Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lagstiftarens syftemål med dessa lagstadganden har tydeligen varit, alt bereda det den mindre bemedlade icke skulle sakna husrum, eller i fall af sjukdom, nödig omvårdnad, läkarebiträde och mcdicamenter.
Men huru blir väl förhållandet härmed, då alla de personer, som kunna komma i fråga att bispringa den lidande, se den säkerhet, som lagen velat lemna dem för en skälig vedergällning, vara genom den tilllåtna lösöreförsäljningen undanryckt?
När hyresvärd vill uttaga sin fordran eller ofvannämnde personer söka sin betalning, är all lösöre-egendom såld och borlföres, och ingen ting finnes all gälda med.
Ett stort misstroende måste uppstå, hvaraf i mångå fall en omensklig behandling blefve följden, enär de flesta söka förekomma den förlust, som hotar dem genom den hjelp de i annat fall vore villiga att lemna.
Äfvenledes torde det ej böra lemnäs å sido, att den förmånsrätt lill betalning utur lösören, som 6 § i ofvannämnde capilel stadgar för afrad, tionde och all annan afgäld af fast egendom, likaledes genom egendomens försäljning kan tillintetgöras, och det blefve allt mera svårt att upplåta jord till nyttjande af andra, med säkerhet att utbekomma den betingade afgälden.
Detta milt anförande torde få åtfölja ålerremissen till LagUtsk.
Den 1 Mars f. ra. 405 R. o. Ad. biföll, att detta anförande finge remitteras till LagUtsk.
Föredrogs ånyo, jemlikt R. o. Ad:s derom d. 26 sisll.
Febr. fattade beslut, LagUlsk:s d. 14 oell 21 Dec. nasti, år bordlagde betänk.
N:o 46, i anleda, af väckte motioner om förändring af 24 cap. 8 § Missg.bm, i afseende på ansvaret för den, som oträngd och af vredes mode drager och begagnar vapen.
När detta betänk, förra gången förevar hos R. o. Ad., tog jag mig friheten begära, att det mätte få hvila, emedan just samma dag, eller i de dagar, då delta betänk, föredrogs, ankom K. M:s nåd. propos. om en ny strafflag till Ständerne, och denna strafflag innehåller förslag lill stadgande för just samma fall, som uti ifrågavar. betänk, är afsedd.
För min del har jag likväl ingenting emot alt målet nu föredrages.
Men dä nu strafflagen för närvar, är under LagUtsk:s pröfning och, såsom jag tror mig veta, 2:ne Stånd hafva bifall it ifrågavar. betänk, men ett Stånd återremitterat detsamma, så skulle jag tro, att R. o. Ad. gjorde bäst uti att äfven återremittera det, på del alt LagUtsk. må komma i tillfälle att jemföra det förslag, som deruti innefattas, med det som ronde samma ämne förekommer i förslaget till ny strafflag, och i anledn. deraf möjligen göra de jemkningar, som finnas vara nödiga.
Uppå härefter af H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställd propos. , biföll R. o. Ad. ålerremiss af LagUlslcs förevarande betänk.
Föredrogs ånyo LagUlsk:s d. 15 och 19 sisth Febr. på bordet lagda mern.
N:o 70, med förslag lill sammanjemkning af de inom RiksSt:n fattade skiljaktiga beslut, i anledn. af Utsk:s betänk.
N:o 52, rör:de indragning af lagmans-, kämners- och riddaresyne-rätterne; hvarjemte, enär R. o.
Ad. sistnämnde dag beslutat, alt detta mål skulle hvila intilldess från Borgare- och Bondesen ankommit prot.utdr., innefattande deras i anledn. af detta mern. fattade beslut, nu upplästes de derom numera inkomne prot.utdr., hvaraf iuhemtades, att nämnde RiksSt. icke antagit Utsk:s till dem ställda inbjudning, utan godkänt den voter.propos., Ulsk. derjemte föreslagit.
Den vid Ulsk:s mern. fogade reservation af Gr.
Mörner blef härefter uppläst, på begäran af Hr von Hartmansdorff, Aug., sora sedermera yttrade:
Jag instämmer så mycket mera i den mening, Gr.
Mörner i den upplästa reservationen yttrat, som jag anser den vara grundad dels på 83 § Reg.F., dels också pä 75 § Riksd.Ordn.
Jag anhåller således, alt R. o. Ad. ville afslå den föreslagna voler.- propos. Gr. Lagerbjelke, Gustaf:
Det är visserligen sant, att endast 2:ne Ständ hafva bifallit den af Frih.
Stjernstedt föreslagna 406
Den 1 Mars f. m. lagförändringen, men det är äfven förhållandet, att alla 4 Stånden hafva bifallit en åtgärd i och för afskaffandet af lagmansrätterne.
Jag skulle således tro det hafva varit LagUlsk:s skyldighet att söka sammanjemka de olika besluten, hvilket, enligt min öfvertygelse, kunnat på så sätt ske, att sedan K.. M:s sanclionsrält numera blifvit utsträckt ända till nästa riksdags början, LagUtsK. kunnat föreslå R.
St. att, med antagande af ifrågavar. lagförslag,, öfverlemna åt K.
M. beslutanderätten i de öfrige ämnen, hvarom i den föreslagna uud. skrifvelsen varit fråga, samt tillika hosK.
M. anhålla att ifrågavar. lagförändring icke måtte blifva satt i verkställighet förr, än K.
M. vidtagit åtgärder i de fall. hvaruti beslutande rätten sålunda blifvit åt K. M. uppdragen.
På dessa grunder anhåller jag vördsammast ora propos. på återremiss.
Om votering skulle anställas öfver den ifrågavar. propos., så skulle det kunna hända, att ett förslag till lag, hvilket endast af 2:ne
Stånd är godkändt, men af de andra 2me icke ens blifvit pröfvadt, skulle kunna blifva R.
St:sbeslut.
Sådant vore stridande emot våra grundlagar.
Man har väl sagt, alt som alla fyra Stånden yttrat sig i frågan, och alla hafva velat det en förändring skulle ske, så borde man kunna sammanjemka deras olika beslut i öfrigt till något gemensamt helt.
Men det kan ju hända i hvilken fråga som helst, alldeles på sätt här skett, att besluten om samma sak blifva så olika, att dessa ingalunda kunna sammanjemkas.
I denna fråga hafva 2 Stånd beslutit, att lagförslaget i reservationen skall genast antagas, hvaremot 2:ne andra vilja alt förberedande åtgärder först mätte vidtagas.
Lagerbjelke har föreslagit en sammanjemkning af de olika meningarne, alt lagförändringen väl måtte antagas för framtiden, men icke träda i verkställighet förr än en förberedande undersökning ägt rum.
Mig synes detta sätt att gå tillväga vara omvändt emot det rälta förfarandet, ty man bör väl icke antaga en lag förr, än roan känner de på utförandet inverkande omständigheterna.
Endast derigenom kan man rätta sina beslut efter omsländigheterne.
Man bör icke börja med att säga: lagen skall så och så förändras; om del passar efter omständigheterna, undersöker man efteråt.
Det kunde då möjligen hända, att innan lagen träder i verkställighet, befinnas omständigheterna vara sädane, att det på förhand antagna lagförslaget icke är lämpligt.
Dessutom, hvilket trängande behof är väl för handen att på detta sätt behandla frågan?
Konungen är, i händelse den föreslagna uud. skrifvelsen skulle uteblifva, lika oförhindrad att infordra nödiga upplysningar, i händelse Konungen ansåge de ifrågavar. domstolarne böra afskaffas.
Ar han åter af den mening, att dessa domstolar böra bibehållas, så medförer den und. skrifvelsen ingen påföljd.
Mig synes således att begge åtgärderna kunna och följakteligen böra enligt 75 § Riksd.Ordn. förfalla.
Här är, efter min öfvertygelse, fråga om alt tillämpa grundlagens bud på ett visst fall, men icke att afgöra, huru en lag i allmänhet skall på bästa sätt stiftas och i ver - Den 1 Mars f. m. 407 ket sättas.
Här är frågan om huru grundlagens bud skall på Ständernes beslut, rör:de ifrågavar. ämne, grundlagsenlig! tillämpas, sådane sora desse beslut nu finnas.
Enligt min öfvertygelse tillåter icke grundlagen i sådant afseende någon annan åtgärd, än ett försök till sammanjemkning.
Icke eller skulle resullaterna af en sådan sammanjemkning blifva fullt ut så orimliga som Hr von Hartmansdorff förmenat.
Om jag rätt uppfattade discussionen, vid det tillfälle, då detta ämne förut bär förevar, tycktes man å ömse sidor erkänna, både alt lagmansrätlerne böra och att de kunna upphöra.
Egentliga tvistefrågan var den, huruvida man försl borde vidtaga de förberedande åtgärder, hvarom den af Lagölsk. föreslagne und. skrifvelsen talar, eller om lagförändringen redan nu borde beslutas.
Enligt det af mig framställda sammanjemkningsförslag, skulle lagförslaget redan nu af R.
St. antagas, men till K.
M. öfverlemnas att, innan detsamma träder i verket, med full makt och myndighet ensam besluta i de fall, der förberedande åtgärder ansetts nödiga.
Frågan om lagmans- och kämnersrätterne, särdeles lagmansrätlerne, kunna upphöra, beror egentligen derpå, huruvida hofrätterne skulle kunna medhinna de ökade göromål, som genom indragning af nämnde domstolar tillkomma.
Hetta bar man ansett omöjligt, emedan hofrätterne för närvar. icke binna undanarbeta de göromål, som dagligen allt mer och mer hopas pä dem.
Det är således nödvändigt att en sammanhängande reorganisation af våra domstolar först blifver uppgjord, åtminstone i förslag, och alt man får veta hvilka anslag, som för nya hofrälters stiftande kunna blifva behöfliga.
Detta är, efter min öfvertygelse, den ordning, i hvilken man bör gå tillväga, då man vill stifta en lag örn rättegångsordning.
Jag får således vördsamt förnya min anhållan, att R. o. Ad. ville i detta fall instämma i det beslut, som, enligt hvad jag tror mig veta, 1’resleSt. fattat, nemi. alt ogilla voler.propos.
Ex. Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. ansåge de emot La°-- Ulsk:s mern.
N:o 70 gjorde anmärkmr föranleda till delsammas återremitterande.
Denna propos. besvarades med starka ja, blandade med nej, hvarefter H. Ex. förklarade, det han funnit ja hafva öfverrösta! nej.
Upplästes till justering samt godkändes följande förslag lill voter. propos.:
Den som bifaller, att LagUtsk:s mern.
N:o 70, på grund af deremot gjorde anmärkmr, återremitteras, voterar ja; den det ej vill, voterar nej; 408 Den 1 Mars f. m.
Vinner nej, besluter R. o. Ad. att, med afslag å den af Utsk. föreslagna voter:s-propos., lägga förenämnde mern. till handlingarne.
Vid voteringens slut befunnos rösterne bafva utfallit, som följer:
Föredrogs ånyo StatsUlsk:s d. 19 och 22 sistl.
N:o 182, i anledn. af dels K.
M:s nåd. propos., ang:de bestämmande af vissa villkor för vinnande af dispositionsocli jordäganderätt till de s. k. kyrkohemmanen i Halland, dels särskilde i detta ämne inom RiksSt:n väckte motioner.
Jag tillhör visserligen den stora mängden bär på Riddarhuset, som icke kunnat vara i tillfälle att genomtränga delta ämne, men som jag icke handlagt detta mål, så tror jag mig åtminstone kunna ganska opartiskt yttra min åsigt ronde detsamma.
Jag vågar således uppträda, för alt yttra några ord lill förmån för kyrkans rätt.
Vid betraktande af historiken öfver detta ämne, finner jag först ganska anmärkningsvärdt, att kyrkans urgamla rätt aldrig varit satt i fråga förr, än under de sednare decennierne.
Anledningen lill de i sednare lider uppkomne fordriugarne bör efter all sannolikhet sökas deruti, att åtskilliga arrenden blifvit för högt uppdrifne.
Detta har väckt missnöje bland åboerne, hvilka deraf möjligen fallit på den tanken, att om det kunde visas, att deras innehafvande hemman voro Kronan tillhörige, så blefve deras ställning bättre, ty då kunde de hoppas att fä skatteköpa dessa hemman.
De hafva derföre sökt alt fä förhållandet ändrat i denna syftning.
Flera särskilda fall underställdes K.
M:s pröfning, och frågan föredrogs i Regeringen vid 2:ne särskilda tillfällen, handlagd af 2:ne olika Departementer.
En fråga om ett hemman afgjordes 1823 lill förmån för Kronan, ett annat år 1825, ang:de ett annat, beläget inom samma by som det nyssnämnda, till förmån för kyrkan.
Emedlertid var Regeringens uppmärksamhet redan tidigare fästad på de existerande arrendecontracten, till följd hvaraf äfven till förmån för åboerne stadgades 1820, dels att vid derefter skeende arrendeuppgörelser arrendetiden, som förut räckt i 20 år, skulle bestämmas till minst 30 år, dels ock att dåvarande åboers enkor och barn skulle äga optionsrätt lill högsta arrendet.
Ytterligare utkom år 1826 ett K. bref, som var så väl till kvrkornes som till äboernes fördel; till de sednares, deruti att ett maximibelopp borde föreslås af kyrkoherden och 2:ne af socken utvalde fullmäktige samt deras förslag underställas landshöfdingen och hushållningssällskapets förvaltningsutskott.
Delta bref innehöll äfven stadganden till förmån för kyrkan, så till vida, alt det också bestämde ett minimibelopp för arrendet.
Dittills hade icke Ständernes uppmärksamhet synnerligen blifvit fästade på detta ämne; detta inträffade först sedan åbo - Den 1 Mars f. m. 409 åboerne sökte alt vid riksdagen göra sina förmenta rättigheter gällande.
St. tyckas äfven förut hafva liksom tyst erkänt kyrkans rätt i detta afseende, då de nemi. vid 1823 års riksdag, i und. anhöllo, att samma förmån, som 1820 blifvit de Halländska hemmansåboerne beviljade, äfven måtte biffva utsträckt till innehafvarne af de i Skåne belägna kyrkohemman.
Hertill gaf K. M. sitt nåd. bifall.
Det tyckes således som om de begge statsmakterne då bade varit ense derom, ali kyrkans rätt borde anses för helig.
Men enskilde sökte dock derefter att ytterligare göra sina förmenta anspråk gällande.
År 1828 beslöto R.
St., på grund af väckta motioner, alt ingå tilli K.
M. oell begära, det K.
M. ville vid hvarje särskildt fall, der skatteköp ifrågasattes, låta undersökning vid domstol äga rum, för alt utröna huruvida Kronan elier kyrkan ägde rätt till skalleköpsskillingen.
St. begärde derjemte, det K.
M. malte förklara, att de i administrativ väg dittills tillkomne beslut icke skulle binda domslolarne.
Emedlertid hade äfven bos kyrkans naturliga målsmän uppmärksamheten blifvit fästad derpå, alt det var kyrkans rätt, som man ifrågasatte, och de sökte derföre att försvara den.
Till följd af PresteSl:s vid 1815 års riksdag afgifna und. skrifvelse, utfärdades år 1819 ett K. bref, som förklarade, att sådane hemman, till hvilka slädselrälten tillhörde de Halländska kyrkorne, icke kunde lill skatte försäljas eller kyrkorne från slädselrälten skiljas, så framt icke visas kunde, att kyrkorne en sådan dispositionsrätt sedan
Danska liden obehörigen sig tillegnat.
Vidare utfärdades i samma syftning år 1S26 ett K. bref, som förklarade, att K. M. funnit Halländska kyrkornes städsmålsrätt vara styrkt och befästad genom äldre och sednare författningar samt en långvarig utöfning deraf.
Men alla dessa af K.
M. utfärdade skrifvelse!' voro likväl icke tillräckliga för att lemna kyrkans rätt ostörd.
Friheten för enskilda riksdagsmän att väcka motioner är här så stor, alt dylika väcktes och upplogos vid 1828 års riksdag alldeles i strid med de af mig här åberopade K. beslut.
Det lyckades dessa motionärer att göra sin mening gällande hos R.
St., och en skrifvelse afgick vid denna riksdag till K. M. Deruti åberopades 77 § Reg.F., som stadgar, att Konungen icke får afhända eller afhända låta Kronans rätt. K.
M. kände ganska väl denna g, men lian hade för sig lika helig lflg isamma Reg.F., hvilken bevarar enskildes rätt.
Här var icke då fråga om att afbända Kronan någon dess egendom, men väl att beröfva enskilda dess välfångna rätt. K. M. svarade R.St. d.
9 Juli 1830 i följande märkvärdiga ordalag: ”att som Dess beslut vore grundade på en i sekler utöfvad och af Danska och Svenska Konungar befästad kyrkornes rätt till nämnde hemman, hade K. M., såsom Konung sorgfällig att skydda äganderättens helgd, och såsom tillika kyrkans öfverhufvud pligtig alt vårda dess rättigheter, icke kunnat tillåta intrång deri, etc.”
Vidare tillägger K. M.: ”att som undersökning vid domstol om äganderätt utan stämning ej vore med lag förenlig, samt det ej eller öfverensstämde hvarken med omsorgen om andras rätt att föreskrifva anställande af rälte7 II. 52 410 Den 1 Mars f. m. gång blott på den tredjes begäran, eller med grundlagens anda alt så långt utsträcka domaremyndigheten, att K.
M:s beslut ej skulle vara för densamma hinderlige, etc.”
Men detta gjorde dock icke tillfyllest. 1834 väcktes uti BondeSt. åter motion till förmån för åboerne.
I det beslut, som Stäuderne i anledn. deraf fattade, gingo de ännu längre, och begärde en undersökning vid domstol. K. M. åberopade i sitt svar derå blott hvad han lill följd af föreg:de Ständers skrifvelse!- yttrat, med det tillägg, att K. M. icke fann Ständernes åberopade skäl kunna föranleda K.
M. alt gå ifrån Dess förut fattade öfvertygelse.
Men äfven dermed nöjde man sig icke.
Vid 1840 års riksdag väcktes af Bengt Gudmundsson en motion i samma syftning, hvilken föranledde en ny und. skrifvelse af R.
Regeringen, hvars uppmärksamhet så många gånger varit fästad på denna sak, ville dock nu göra något för att gå Ständernes önskningar till mötes, isynnerhet då Ständerne, af ömhet för åboernes förmenta rätt, gingo så långt i förvillelse, att de vid sistförflutna riksdag repeterade samma önskan som förut, eller att en allmän undersökning måtte äga rum.
Denna förvillelse har vid denna riksdag äfven visat sig vara särdeles lifligen inrotad hos en del af representationen, då vi sett, att i Coust.Utsk. dess halfva personal yrkat strängt ansvar å den Konungens rådgifvare, som contrasignerat K.
M:s sednast fattade beslut i detta ämne, hvarigenom K. M. afslog Ständernes begäran; och detta påstående kunde blott underkännas genom den majoritet, som den mycket omtalla förseglade sedlen tillskapade. K. M. ville dock, såsom jag nyss nämnde, göra något för att visa benägenhet att, så vidt möjligt vore, gå R.
Sl:s önskningar till mötes; hvarföre K. M. afgaf den propos., som ligger till grund för och föranledt detta betänk.
Denna propos. var redan fattad i Högstsalig Konung Carl XIV Johans lifstid, och har blott blifvit, att jag så må säga, expedierad under den nuvarande Konungen.
Ja°- erkänner den goda mening, som ligger till grund för detta Regeringens förslag alt medla mellan kyrkans och den enskildes rättigheter; men jag kan icke godkänna den tanke, hvarpå denna K.
M:s nåd. propos. är byggd.
Jag finner felaktighet deri, att den påtagliga ojemnhet, som för närvarande råder emellan de särskilde åboerne på ifrågavar. hemman, alldeles icke derigenom aflijelpes.
Regeringen vill att arrendena och öfriga förhållanden å dessa hemman skola förblifva vid status quo.
Men just denna status quo är ganska ojemn.
Det finnes hemman, som blott utgöra gamla låga arrenden, men deremot andra, som i sednare tider fått sig åsatte en mycket högre afgift.
Skulle nu den K. propos. gillas, så finge de äboer, som erlade skatt efter gamla arrendecontracter, en särdeles lindring, men innehafvarne af de sednare slutade arrenden blefvo deremot mycket mera betungade.
Dessa förstnämnde åboer skulle dessutom få en särskild förmån, derigenom att de genast finge skatteköpa sina innehafvande hemman, blott med bibehållande af den gamla arrendeafgiften utom ordinarie räntan.
Detta är en förmån, som jag visserligen icke missunnar dem, men som vore bra obillig i förhållande till de öfri°-es Den 1 5'Iars f. m. 411 villkor, hvilka skulle grundas på sednaste, möjligen uppdrifne arrendecontracter.
Vidare anser jag, att denna propos. mera hade bort afse kyrkans bästa, än den gjort.
Men det är icke blott kyrkans fördel, jag tror att man i detta fall bör afse.
Jag tror, att det gäller lika mycket den commun, hvaruti kyrkan befinnes, emedan en förmån, som tillkommit kyrkan, äfven länder communen till godo.
Mig synes således lika helgd böra tillkomma communens rätt, hvilken tyckes stå i strid med åboernes å hemmanen.
Ytterligare tycker jag, att denna nåd. propos. slår i rak strid med 1819 och 1826 årens Konungabref, hvilka högtidligen erkänna kyrkornes rätt.
Först vid denna riksdag har, i min öfvertygelse*, denna fråga fått en bestämdhet.
Det är Doctor Stenhammar och de upplysningar, som han skaffat oss, som vi hafva att tacka derföre, emedan, efter hvad mig synes, frågan icke dessförinnan varit nog utredd.
Det vore för vidlyftigt och alldeles öfverflödigt att nu uttrötta R. o. Ad. med uppläsning af hans reservation.
Något hvar, som intresserar sig för denna sak, har säkert deraf tagit fullständig kännedom.
Jag tycker mig finna, att han i denna reservation fullständigt visat grundlösheten af alla åberopade särskilda förhållanden, som skulle styrka Kronans rätt i denna fråga.
Doctor Stenhammar har dervid gått historiskt tillväga.
Ilan har tydligen visat, att Landaboken, som af många blifvit åberopad såsom ett bevis för Kronans rätt, i sjelfva verket talar tilt förmån för kyrkans.
Flan har in extenso citerat Danska Konungen Fredrik II:s bref af år 1569, hvilket innehåller en befallning lill biskopar och presterskap i allmänhet, att upprätta noga förteckningar öfver kyrkornas egendomar öfver hela Danska riket.
Landabok är deraf en följd.
Konungens Bef:h:de i Hallands län kommer i afseende på landabokens vitsord lill helt andra resultater, än Doctor Stenhammar.
Den förre har deraf trott sig kunna visa, att 15 å 20 af dessa hemman tillhörde Kronan.
Men dessa slå der blott undantagsvis nämnde, på sätt Doctor Stenhammar upplyst.
Landaboken upptager egentligen blott kyrkohemmanet).
Konungens Befdnde har omtalat ett betyg, som Professor Kolderup Rosenvinge afgifvit, hvaruti citeras, att det varit Konungens länsman, som bortstadt hemmanen.
Deraf har nämnde myndighet dragit den slutsats, att detta bortstädjande skedde för Kronans räkning.
Detta tillägg, som K. M:s Bef:h:de tillåtit sig att göra, är ett fullkomligt misstag.
Detta synes äfven af Christian IV:s recess af år 1643, hvilken börjar med de orden: ”liyrkans försvarare äro Konungens länsmän.”
Doctor Stenhammar har fullständigt upptagit och vederlagt alla de skäl, som Kammareoll. anfört i ämnet; han har till och med sagt, att en gifven följd af den slutsats, som Kammarcoll. dragit af Landaboken, blefve det antagande, att de Halländska kyrkorna, efter en ganska lång period af catholicismens välde, icke ägde något enda hemman.
Derefter vidrör Doctorn den tidpunkt från 1645, hvarunder Halland första gången, men blott på 26 år, afträddes lill Sverige.
Han visar, att man från denna tid svårligen kan hemta några skäl och bevis för Kammarcoll. åsigt.
Hvar och en .vet, att i en er - 412 Den 1 Mars f. m. öfrad provins är förhållandet helt olika emot hvad det är i en provins, som länge utgjort en del af ett Rike.
Det är icke lätt för en Corporation inom en sådan provins att bevara sina rättigheter emot inkräktarne.
Alla de salu- och köpebref, som sedan den liden ägt rum, styrka att verkliga misstag ofta blifvit begångne.
Dessa misstag räckte dock icke längre, än att de redan under Carl XI blefvo formligen rättade.
När man nu besinnar, alt linder sjelfva Carl XI:s regering kyrkans rätt bevarades framför Kronans, så är det ju tydligt, att kyrkans rätt den tiden måtte hafva varit fullständigt bevisad.
Så mycket mera är detta troligt, som man af handlingar från den liden finner huruledes på andra håll större förläningar ad pios usus blifvit indragne till Kronan.
Vid Doctor Stenhammars reservation finnas fogade betyg, som fullständigt utvisa, att under samme Carl XI:s regering den af honom tillsatta reductionscommission afgifvit resolutioner och domar, som helt och hållet återställt till kyrkan den rätt, hvaraf den under någon tid varit parlielt i mistning.
Deruti säges bestämdt, alt städsmålet till ifrågavar. kyrkohemman skulle tillhöra kyr kan, såsom det af ålder varit vanligt.
Genom alla dessa skäl tyckes Kammarcoll. vara fullständigt vederlagdt.
Efter denna tid finner man icke dessa hemman omtalade under annat namn, än kyrkohemman.
Det var först på 1700-talet, som den s. k. geistliche linien ur jordeboken borttogs; men en sådan åtgärd kunde dock icke minska kyrkans rätt eller ändra dessa hemmans natur; 1»vilket äfven sedermera (åren 1752 och 1823) genom särskilda K. hr. bestämdt förklarades.
StatsUtsk. har afslagit den K. propos. — och min öfvertygelse är att Utsk. dertill haft skäl — men det oaktadt tillstyrker Utsk. en allmän undersökning.
Jag hemställer till eder, mine Hrr, hvartill en sådan undersökning väl skulle tjena.
Det steg, som nu föreslås R.
St. att taga, är så till vida modifieradt emot hvad det beslut, som R.
St. vid förra riksdagen fattade, att då beslöts alt undersökning borde ske i domstolsväg, då deremot nu är föreslaget, alt R.
M. anhålla, det han ville, på sätt han pröfvade tjenligast, låta verkställa en allmän undersökning.
Jag tror dock, att en undersökning, i hvilken form som helst, förr eller sednare kunde rubba äganderätten, hvilken bör vara heligare i samma mån den grundar sig på äldre häfd.
En dylik undersökning kunde visserligen vara ganska intressant i kameralisliskt hänseende, men jag tror icke, att den skulle vara fullt rättvis.
Det enda rättvisa i denna fråga är det, som alltid står öppet, nemi. att
Kronan må söka alt i enskilda fall styrka sin rätt framför kyrkan, der den så för godt finner.