Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har t. ex. vid Hofrätten den fördel, att den är permanent hela året om, hvarförutan man ofta ej kan fä målet med vederbörlig noggranhet så hastigt afgjordt, som man ofta har behof af.
Utsk:s skäl 8ro i sig sjelfva så besynnerliga, att de knappast behöfva att vederläggas, ty Utsk. har utgått från den grundtanke, att nästan alla af R. o. Ad:s ledamöter voro cessionanter.
Det enda skäl som Utsk. andragit, är nemi., att, i händelse af en adelsmans konkurs, det är för fordringsegarne beqvämare att Den 7 Juni.
471 kunna bevaka sina fordringar pä närmare båll.
Nu är olyckligtvis förhållandet inom R. o. Ad., likasom inom de öfriga samhällsklasserna, att cessionerna på sednare tider hafva ökat sig till antalet; men detta tror jag ej kan anföras såsom skäl för R. o. Ad. att afstå frän föenämnda rättighet.
Jag för min del anser att R. o.
Ad. ej bör afstå från densamma, då ej bättre, än nu, blifvit ådagalagdt, att denna rättighet är mera skadlig än gagnelig.
Då det är fråga om alt ett RiksStånd skall afsäga sig en detsamma tillkommande rättighet, så tror jag att man först och främst bör taga i betraktande, huruvida denna rättighet innebär någon förmån för Ståndet eller icke, och sedermera om denna rättighet, i fall den innebär någon förmån för Ståndet, kan vara skadlig för andra.
Atskillige talare hafva före mig yttrat, att den ifrågavar:de rättigheten ej utgör någon förmån för R. o.
Jag skulle för min del tro, att då Frälseman af närmaste domstol i orten ser handlagda alla andra sina angelägenheter, så bör han ej draga i betänkande att låta samma domstol äfven afgöra sina arfstvister, att lill samma domstol inlemna bouppteckningen efter sin far eller sin maka, och alt samma domstol må utse förmyndare för hans barn.
Den ifrågavar:de företrädesrättigheten, om den utgör någon förmån, är så oändligt ringa, att jag ej kan finna någon orsak för R. o. Ad. att bibehålla den, dä R. o. Ad. i alla öfriga saker har samma forum som andra samhällsmedlemmar.
Men om den ej är någon förmån för R. o. Ad. denna företrädesrättighet, utgör den då någon olägenhet för andra samhällsmedlemmar?
Det tror jag Utsk. hafva ådagalagt uti sitt betänk., ty om man ock ej vill säga på sätt en talare förebrått Utsk. att de Heste ledamöter af R. o. Ad. äro cessionanler, så måste man likväl medgifva, att cessioner af frälsemän inträffa någon gång, och då är det otvifvelaktigt, att för de fleste af cessionantens fordringsegare blifver det en olägenhet att icke kunna få bevaka sina fordringar vid domstolen i granskapet, utan nödgas att för deras bevakande inställa sig vid den tilläfventyrs ganska långt aflägsna Hofrätten.
Det är kändt, att det är allmoge och tjenstehjon tillåtet att vid sessioner bevaka sina fordriugar mundteligen så att de ej behöfva att skriftligen bevaka dem; men denna rättighet blifver för dera illusorisk, ifall de skola bevaka sina fordringar på en aflägsen ort, dit de ej kunna sig personligen begifva.
De måste sålunda skriftligen uppsätta sina önskningar, de måste beediga dem vid en domstol, de mäste deröfver taga betyg, de måste insända sina handlingar till Hofrätten och slutligen skaffa sig ett ombud för alt der utföra deras anspråk.
Det måste vara ovedersägligt, att detta innebär olägenheter, och då, på sätt jag tagit mig friheten antyda förmonen för R. o. Ad. är ingen, så har jag för min del ej kunnat draga i betänkande, att inom LagUlsk. rösta för borttagande af denna företrädesrättighet.
Men mine
Då jas sålunda tillkännagifvit att den rättighet, som är i fråga, icke är någon förmån för Ståndet, men in - 472 l)en 7 Juni. nebär olägenhet för medlemmar af andra stånd, och då den således blott af detta skäl borde upphäfvas, så kommer jag slutligen till den frågan, om denna rättighet kan ur någon annan synpunkt försvaras.
Och det är hvad den i min tanka ej kan, man må för öfrigt hysa hvad för åsigt som heldst om R. o.
Ad:s politiska rättigheter.
Här är fråga om något helt annat, här är fråga om ett förhållande af rent privaträttslig natur; och om det någonsin är sant, att alla böra vara lika och njuta lika rätt, så år det inför lagen.
Hvar och en bör skyddas af samma rätt, hvar och en bör dömmas af samma domstol; det är otvifvelaktigt, och jag trotsar mine motståndare, att kunna bjuda något giltigt skäl emot denna sats.
Jag är alldeles icke gripen af sympatierna för allmän jemlikhet, men jag kan ej tala emot likhet inför lagen, och det är mig omöjligt att säga att likhet inför lagen i detta fall existerar.
Här är icke fråga om annat, än att både tiggaren och den förnäme skola lyda under samma lag, dömmas af samma domstol.
På dessa skäl har jag tillstyrkt och deltagit uti betänk, och jag mäste äfven här, på detta rum, för detsamma lemna min röst.
Om likväl R. o. Ad. skulle, instämmande i de Heste talares åsigter, vilja tillstyrka betänk, med förbehåll för sig i rättigheten, att välja sina bouppteckningsman och att förmyndarekammaren, i stad der sådan finnes, ej skulle taga befattning med de omyndigas medel; så är det obestridligt, att R. o.
Ad., vid efterskänkande af sine företrädesrättigheter i öfrigt kan förbehålla sig bibehållandet af denna, och jag får i det fallet underkasta mig majoritetens beslut.
Om också i det afseendet en förmån bevaras R. o. Ad. så kan åtminstone derigenom icke den ringaste olägenhet tillskyndas någon samhällsmedlem, och den förmån, som R. o. Ad. förbehåller sig är oskadlig.
Ad. delade den åsigt, som blifvit yttrad af Frih. Rehbinder och Hr von Rosen, tager jag mig friheten föreslå att R. o. Ad. måtte afsäga sig den i 6:te punkten af R. o. Ad:s d. 16 Ocl. 1723 utfärdade privilegier stadgade rättighet, att i vissa mål omedelbart dömmas af Hofrätt, med förbehåll likväl att derigenom ingen inskränkning sker i den frälseman hittills beviljade förmånen att utse bouppteckningsman, samt att förmyndarekammare i stad der sådan finnes derigenom ej blifver berättigad alt, i afseende på förmynderskap öfver frälsemans barn, utöfva annan makt, än som i allmänhet tillkommer domstol i förmyndaremål.
Derigenom har R. o. Ad. tillkännagifvit sig ej vilja bibehålla någon annan rättighet, än som genom lag är tillförsäkradt alla dem som bo på landet.
Förra gången jag hade ordet, glömde jag att till anmärkn. upptaga ännu ett skäl, som Utsk. anfört till stöd för sitt förslag.
Det heter nemi. att det skulle vara en fördel för R. o. Ad. att få 3 domstolar i dylika frågor, i st. f. att blott hafva två.
Utsk. har således dervid utgått från den synpunkten att, ju flera domstolar man har att genomgå, ju bättre Den 7 Juni. 473 är del; men delta faller sig dock besynnerligt, då man erinrar sig, att Lag.Utsk. vid flera föreg:de riksdagar — och jag tror äfven vid denna — tillstyrkt att lagmansrätterna må komma att borttagas, på det att icke instancerna må blifva så måuga som de nu äro.
Men kanske att omständigheterna förändrat sig, sä att man nu anser lagmansrätterna böra bibehållas, och att kanske ändå flera domstolar böra inrättas, på det att man må hafva ändå flera instancer alt genomgå.
För min del anser jag i motsats mot Utsk. det vara en fördel att hafva sä få instancer som möjligt att genomvandra i rättegångar.
Således eger R. o. Ad. i detta hänseende en fördel som icke andra oprivilegierade personer ega.
Sparre har till stöd för sitt tillstyrkande af förslaget anfört satser, allt för märkvärdiga för att icke i någon mån vidröras.
Hr Gr:n har sagt, att det vore omöjligt att kunna bestrida att icke likhet inför lagen bär ega rum för alla medlemmar af ett konstitueradt samhälle med fria författningar; och ifrån detta påstående har han kommit derhän, alt han tillkännagifvit, det R. o. Ad. icke är'lika med andra inför lagen derföre, att R. o. Ad. har hofrätt till första domstol.
Jag måste bekänna att jag icke trott den ädle Gr:n ega så irriga begrepp, om hvad som med likhet inför lag förslås.
Likhet inför lagen kan ej innefattas i annat, än att hvarje medborgare, från den högste embetsmannen lill tiggaren, skall dömmas efter samma lag, men fordrar ej derföre nödvändigt att de skola dömmas af samma domstol; ty dä alla domstolar i riket hafva samma lag att tillämpa på den högste lika så väl som på den lägste, sä kan ingalunda någon anses olika inför lagen, och ej heller R. o. Ad:s forum privilegiatura, hvarom här är fråga, anses innefatta någon rättighet för R. o. Ad. att vara olika med andra inför lagen.
Ilr Gr:n har vidare sagt att, om en rättighet är en förmån för det
Ständ som densamma åtnjuter, men den medförer olägenhet för andra, sä bör den icke bibehållas.
Vid sådana förhållanden, der olägenheter komma i öfvervägande, synes mig rättvisan bjuda, att något undersöka om antalet af de personer, som hafva olägenhet af denna rättighet, är större än deras antal som hafva fördel deraf.
Om jag nu antager att åtskilliga af R. o. Ad:s ledamöter nödsakas göra cession och att sålunda åtskilliga fordringsegare skulle i landsorterna finnas, de der egde fördel af att få bevaka sina fordringar vid närmaste domstol; sä måste likväl antalet af R. o.
Adis medlemmar, icke blott bestående af dem som här representera R. o. Ad., utan äfven alla andra, och dertill räknar jag de adeliga ätternas alla medlemmar äfvensom qvinnorna, vara långt större än deras antal, som hafva olägenhet af denna rättighet; och om nu det förra antalet är större än det sednare, så säger ju rättvisan att detta antal skall hafva öfvervigt, och att sålunda förmånen bör qvarstå.
Men huru kan man med framgång påstå, att fördelen härigenom blefve så öfvervägande stor för de oprivilegierade klasserna?
Har man derigenom undanrödjt alla de olägenheter, som för dem uppstå vid bevakandet af 474 Den 7 Juni. deras fordringar vid cessioner?
Ilar man glömt att en fordringsegare kan hafva många vidt åtskiljda gäldenärer?
En köpman t. ex. som har så vidlyftiga affairer (och ofta haft fordringar på utrikes ort) har oftast gäldenärer långt ifrån sig och måste ändock bevaka sina fordringar vid gäldenärens närmaste domstol.
Alla dessa olägenheter blifva de icke desamma, ehvad man halden privilegierade domstolen eller den oprivilegierade att gå till?
Dessutom kan man vara mantalsskrifven på en ort, men i alla fall hafva sin domstol på en annan ort (emedan lagen så bjuder), och då uppslår i alla fall den samma olägenheten som Gr.
Sparre omtalat, nemi. att de fattige fordringsegare, man har på den ort man bebor, måste vända sig tili en aflägsen domstol, för att derstädes bevaka sina fordringar.
Det kan således icke här komma i fråga, att fordringsegaren vid en konkurs skulle hafva fördel af att cessionanlens rätt till forum privilegiatum upphörde, och att denna fördel bestode uti att fordringsegaren skulle kunna bevaka sine fordringar på ett närmare häll.
Här bör frågan således blifva endast den: är det någon förmån för R. o. Ad., att bibehålla ifrågavaride rättighet?
Sparre har väl sagt att det ej vore någon förmån för R. o. Ad., och att om dess sterbhus eller R. o. Ad., i och för sine personer komma att lyda under häradsrätterna, så skulle de der åtnjuta samma fördel och samma skydd, som de åtnjuta under hofrätten; men Hr Gr:n som framställt detta påstående, måtte då ej betänkt att häradsrätternas archiv äto långt mindre säkert vårdade än hofrätlernas.
Jag har sjelf erfarenhet af att, då jag sökt bouppteckningar ifrån början af 1700-talet, jag fått reda på dem i hofrätten, men funnit dem förstörda i häradsrättens archiv.
Dessa rätters archiver vårdas nemi. dels af ordinarie dels af t. f. domhafvande, hvilka visserligen emellanåt äro ganska ordentliga, men understundom äfven ganska vårdslösa.
Likväl beror R. o. Ad. helt och hållet på huru de vigtiga handlingar som dit inlemuas komma att vårdas.
Der kunna icke destomindre domhafvanderna vara huru sora heldst, emedan de ej hafva någon förman som specielt efterser huru archiverna derstädes vårdas.
I hofrätten deremot finnas serskilda erabetsmän tillsatta för vården af dessa archiver, som med mycken omsorg förvaras; och det är just den ordning hvarmed dessa handlingar förvaras i hofrätterna, som goldet till en förmån alt direcle lyda under dem.
Man har här sökt att frän den öfriga delen af afsägelsen göra ett undantag för R. o. Ad. att icke lyda under justitiae-collegiura och förmyndarekammare i städer som hafva sådana.
Alt man sökt göra eli undantag för bouppteckningars förrättande och åtskilliga andra dermed i förening stående omständigheter, det må så vara; men jag hemställer till Hrrme om man bibehåller rättigheten att välja hvem man behagar till boupptecknings förrättande, hvar skall ansökningen derom inlemnas?
Skall den icke ingifvas lill den förmyndarekammare, under hvilken man egentligen lyder?
Skola icke alla sådana handläggningar dit inkomma; skola ej alla mål om sådana ärenden nedtlyttas till dem som haf - Den 7 Juni.
475 va att förordna om de omyndigas andel?
Att undantag sker för ett fall oell ej för ett annat, det finnér jag ganska lämpligt, men skall man nödvändigt flytta ner R. o.
Ad. under förmyndarekamrarne i städerna, så kan oell bör man ej conseqvent göra undantag, hvarken i det ena eller andra hänseendet; ty det leder till ett mycket sämre förhållande, än det som i följd af privilegiets borttagande kommer att inträffa.
Jag begärde egentligen ordet för att få förklara, det jag i allo instämmer med Gr.
Sparre, samt att den redactionsförändring, som han föreslagit, egentligen innehåller detsamma i sak sorn jag föreslagit, men törhända bättre uttrycker meningen, och således bör antagas framför mitt; hvarföre jag sålunda med frånträdande af mitt förslag förenar mig helt och hållet med Gr. Sparre.
Med afseende ä Hr Printzenskölds yttrande vill jag blott nämna några ord.
Han säger att den anmärkn.
Sparre gjort i afseende pä likheten inför lagen ej är riktig; men om
Hr Printzensköld anser det vara en förmån att hafva färre instancer, så blir det ju ej likhet inför lagen, om R. o. Ad. får färre instancer än de andra.
Jag för min del deremot tycker det vara en förmån att hafva flera, och att 2 instancer är för litet; så att det vore för 11. o. Ad. en fördel att få samma rättighet som de öfriga Ståndens ledamöter, nemi. att få sina mål pröfvade i flera instancer.
Jag vill äfven tillägga att det för de personer, som bo nära intill hofrätt, kan vara detsamma om de först eller sist få sina mål pröfvade af densamma; men alt i fall som Hr Printzensköld sagt, man skall låta det inverka, som flertalet har mesta nytta af det för flertalet, som bor aflägset frän Hofrätterna, är förenadt med mycken kostnad att der hålla komissionärer.
Jag har ej anspråk på att kunna öfvertyga
Hr Printzensköld om fördelarna eller olägenheterna af den ifrågavar:de förändringen; men då fråga är om eftergifvande af en rättighet som eges af det Ständ jag tillhör, sä anser jag mig böra till besvarande upptaga de skäl emot ifrågavar:de eftergift, som af Hr Printzensköld blifvit anförda.
Han har hufvudsakligen grundat sin argumentation derpå, att om denna rättighet är en verklig fördel för R. o. Ad., sä hör R. o. Ad. icke eftergifva den.
Jag har redan yttrat mig derom huruvida det är en fördel eller ej för R. o. Ad., äfvensom jag svarat, huruvida R. o. Ad., äfven om det vore en fördel, borde eftergifva den; och svaret ligger deruti att, om del är en fördel, hvarigenom olägenheter uppkomma för andra samhällsmedlemmar, så bör den eflergifvas.
I privaträttigheter bör R, o. Ad. ej åtnjuta några förmåner framför andra. R. o.
Ad. har småningom eftergifvit alla öfriga smärre fördelar, och jag tvitlar icke på att R. o. Ad. då det nu blifvit ifrågasatt kommer att visa, att det ej är af egennytta, ej af sjelfviska intressen som R. o. Ad. bibehållit denna rättighet.
Det fanns måhända fordom något skäl för R. o. Ad. att ega denna förmon.
Domslols-organisationen var i allmänhet sådan, att rättvisan kun - 47ö
Den 7 Juni. de mindre väl skipas vid de öfriga dorastolarne.
Hofrätterna bestodo då äfven till största delen af adelsmän, så alt det enl. dä gällande åsigter, att hvar och en borde dömmas af sina pairer, fanns något skäl till delta forum privilegialum för Adeln.
Numera finnes deremot allsintel, då dorastolarne i allmänhet förvaltas på ett tillfredsställande sätt.
Jag finnér således icke något skäl, hvarföre R. o. Ad. ej skulle vilja underkasta sig att blifva dömd af häradsrätt i dessa mål, som — jag upprepar det ännu en gång — gälla ingenting annat än inlemnande af bouppteckningar, väljande af förmynderskap, och cessionsmål, och slutIigen döramande i högmål.
1 huru många andra och mycket vigtigare mål, der personers väl och ve ifrågakomma, dömmes ej R. o. Ad. af häradsrätt!
Hvarföre då ej afsäga sig den ringa fördel hvarom här är fråga, synnerligen då dea medför en olägenhet för andra samhällsmedlemmar?
Jag tror mig ej behöfva ingå i någon vidlyftig argumentation i afseende pä den likhet inför lagen, som Hr Printzensköld omordat.
Likhet inför lagen innefattar att hafva samma rättegångsförmåner.
Det kallar jag likhet inför lagen, och det mäste väl vara klart att likhet inför lagen ej eger rum, der el t
Stånds medlemmar dömmas af annan domstol, än de andra Stånden.
Ett argument mot eftergiften är hemtadt deraf, att häradsrätternas archiv, äro i dåligt skick och att handlingarne dersiädes mindre väl vårdas än i hofrätterna.
Detta skäl har måhända kunnat gälla i fordna dagar, men nu är att hoppas att häradsrätternas archiver allt mer och mer bringas i godt skick.
Detta skäl bör således ej kunna blifva en tillräcklig anledn. för R. o. Ad. att för sig ensamt bibehålla denna förmån under det att andra samhällsmedlemmar riskera, att få sina handlingar vårdslösade.
Må vi då heldre tillse att vederborde sköta sin tjenst, det är bättre än att blott för vår egen del behålla denna fördel.
Jag tror mig nu hafva vederlagt de hufvudsakligaste af de emot betänk. gjorda anmärkmr; och jag tviflar ej på, att ju R. o. Ad. skall i detta, som i andra afseenden, veta att göra de eftergifter som rättvisa och billighet fordra; isynnerhet som, i enlighet med hvad jag sagt och uti betänk, jemväl blifvit antydl, denna eftergift ej medför någon den ringaste olägenhet för R. o. Ad:s medlemmar i ett eller annat afseende.
Redan vid början af diskussionen anmärkte Frih.
Rehbinder, under det lian för öfrigt tillstyrkte bifall till betänk., att likväl åtskilliga ändringar derutinnan borde göras.
Vidare har ett ovilkorligt bifall blifvit af andre ledamöter yrkadt, egentligen på den grund alt ifrågavarrde rättighet skulle icke utgöra någon förmån för detta H.
Stånd, men deremot lända andra Stånds medlemmar till någon olägenhet.
Sedermera hafva andre talare i min tanka rätteligen och tillräckligt utredt i hvilka hänseenden detta privilegium för R. o. Ad. är en verklig fördel och huruledes det icke bör anses medföra någon annans förfång eller skada.
Dä man bär särskildt ta - Den 7 Juni. 477 lat derom, alt det för andra medborgare skulle vara en fördel att få en ändring i detta förhållande med afseende på bevakandet af deras fordringar vid adelsmäns cessioner; så ber jag att få fästa uppmärksambeten derpå, att, om cessionanten har någotsånär vidsträckta affärer, så händer alltför ofta att de, som hafva fordringar hos honom, icke bo i samma härad som han, hvadau borgenärerne för sådan händelse i alla fall måste vara betänkta på att antingen företaga mer eller mindre besvärliga tingsresor utom egna tingslaget eller ock förskaffa sig något ombud till bevakande af berörde fordringar.
Nu bänder verkligen, och i följd af sakens natur icke sällan, att cessionanter står i ganska vidlyftiga och långväga affärsförbindelser, enär ofta nog sjelfva concursen framkallas derutaf, att gäldenären oförsigtigtvis kommer att, som man säger, lägga sig för vidt ut.
Hvad ombud beträffar, lära de ingenstädes kunna erhållas lättare och skickligare, än just i hofrättsresidencesläderne.
Jag tror derföre att hufvudstaden jemte städerne Jönköping och Christianstad utgöra de lämpligaste orterne, äfven derföre att egentlige affärsmän i hufvud- och residence-släder i alla fall merändels hafva ombud, eller ock om de icke hafva det, ulan någon svårighet kunna få det.
Den förespeglade olägenheten för andra ståndsledamöter synes mig således ej existera till den grad, att R, o. Ad. fördenskull ensamt skulle afsäga sig den förmän, hvarom här är fråga; ty för en förmån anser jag mig oförstäldt böra, i likhet med föreg:de talare, förklara denna rättighet.
Hvad i öfrigt angår den likhet inför lagen som, genom ifråga varrde förändring, skulle, enl. hvad man föreburit, önskligen vinnas, så synes Hr Printzensköld ganska rätt hafva svarat derpå; ty då en och samma lag tillämpas af alla domstolar, så är likheten inför lagen hvarje medborgare i riket, utan afseende på stånd, tillräckligen tillförsäkrad.
I likhet med Hr Rääf, och med hufvudsakligt stöd af de utaf honom anförde skäl, tillstyrker jag således, att detta betänk, måtte af R. o. Ad. varda afslaget.
Jag beder R. o. Ad. benäget om ursäkt, att jag ännu en gäng vågar uppträda i denna sak.
Jag skall ej längre upptaga R. o. Ad:s dyrbara tid.
Sparres vederläggning af de anmärkn:r, jag i mitt förra anförande gjort emot Utsk:s betänk., ej bos mig kunnat i ringaste mån verka till förändring af den öfvertygelse jag eger.
Hr Gr:n har ibland annat, såsom orsak till den fördel R. o. Ad. nu åtnjuter, anfört att hofrätterna i fordna tider för det mesta voro besatta af frälseståndets medlemmar.
Hr Gr:n måtte då ej gjort sig rigtigt väl reda för förhållandet i detta hänseende, ty, hade Hr Gr:n gått till de gamla matriklarne för Svea hofrätt (som den äldsta hofrätt i landet), så skulle Hr Gr:n af dem hafva inhemlat, att redan i början af 1600-talet funnos inom hofrätten många ledamöter som hörde till ofrälsestånd, och att således Hr Grms påstående, alt man då mer än 478 Den 7 Juni. nu dömdes af sina likar ej heller eger någon grund.
Hr Gr:n har vidare trott att, eftersom ledamöterna i hofrätterna då voro till det mesta frälsemän, så voro ock kunskaperna der större, och att det således var dä en jemförelsevis större förmån, att blifva dömd af dem; men när, såsom jag redan sagt, äfven ofrälse ledamöter funnos inom hofrätterna, då som nu; så lärer väl äfven detta skäl förfalla, och jag betviflar ingalunda att icke de ofrälse ledamöterna vid deras första anställande vid hofrätterna ju hade lika mycken lagkunskap, som de sedermera visat sig ega och ännu innehafva.
Dessutom ber jag IIr Gr:n ihågkomma, att under forntiden eller just under den liden som R. o. Ad. erhöll detta privilegium, så voro de aldra fleste häradshöfdingar adelsmän, hvilket ytterligare bevisar att det ej var fruktan, att ej R. o. Ad. skulle blifva dömde af sina pärer, som är grunden till detta privilegium, utan att dertill funnos helt andra skäl, hvilka Hr Gr:n, om han närmare tänker på saken, ej lärer underlåta att sjelf finna.
Gr:n har vidare sagt, att han tror R. o. Ad. ej skola tänka lika med mig i delta fall.
Gr:ns tro är i detta fall sanguinisk.
Må det derföre tillåtas mig att tro, alt R. o. Ad. ej i detta fall skall tänka lika med Hr Gr:n.
Gr:n har ytterligare sagt, att likheten inför lagen består i likheten i rättegångsförmåner, och att sålunda, alldenstund R. o. Ad. för sina personer har 2:ne instancer, under det alla andra hafva 3:ne, så har R. o. Ad. en förmån framför andra, som R. o. Ad. ej längre borde bibehålla.
Gr:n talar således i rak strid emot hvad betänk, innehåller, ty der säges det vara en förmån i rättegångsväg att hafva 3 instancer och ej 2:ne.
Nu förklarar
Fr:n tvertom det vara en förmän att hafva 2me instancer i st. f. 3:ne, och att man bör, till likhetens inför lagen vinnande, afsäga sig denna förmån.
Hvilkendera åsigten är den rätta?
Antingen den som Hr Gr:u här yttrat, eller den som han understödt i Lag.- Utsk.
Det lemnar jag ät Gr:n sjelf att bedöma.
Vidare har Gr:n sagt, att med den ordning hvaruti nuvande häradsrätters archiver befinnas, och med den skyldighet häradshöfdingarne hafva att vårda archiverna, så skulle ingen fara finnas för att de der befintliga vigliga handlingarne skulle förkomma.
Det är visserligen förhoppning, att så skall komma att ske, men Gr:n torde känna att hofrätterna, under hvilkas tillsyn under-domstolarne slå, ej hafva någre fiskaler att skicka ut för att inventera häradsrätterna, och att det således är mindre säkerhet för R. o. Ad:s ifråga var:de handlingar, när de förvaras af en person som ej är ansvarig för dem, än då de i hofrätterna förvaras af dertill serskildt utsedde och derför ansvarige personer.
Åkerhjelm, Carl Axel: