Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är dock icke, såsom mången med kreditlagarnes yrkade förändring synes afse, genom inskränkning i enskildas frihet alt träffa aftal, som kreditväsendet, enligt Komiterades tanka, företrädesvis kan gifvas stadga.
På de offentliga penninge- och kredit-anstalternas organisation och verksamhet beror deremot, efter Komiterades åsigt, i väsendtlig mån så val landets, som de enskildas ekonomiska och finansiela tillstånd.
Det är dessa anstalter, som, näst grundvilkoren för all samhällsutveckling, i synnerhet hafva i sin makt att omskapa kreditbruken samt främja nalional-kapitalets jemna förkofrau.
För att kunna bedöma i hvad mån de nu i landet befintliga kreditinrättningar uppfylla sin bestämmelse, hafva Komiterade infordrat fullständiga uppgifter angående så val riksbankens samt filial- och privatbankernas, som hypotheksföreningarnes inrättning och verksamhet under den tidrymd, Komiterades uppdrag omfattar; och sedan dessa uppgifter till Komiterade inkommit och undergått behörig granskning, hafva Komiterade förenat sig om grunderna till en förändrad och, såsom Komiterade våga hoppas, mera 5 ändamålsenlig och betryggande organisation af alla dessa kredit-inrättningar.
Ehuru Komilerades betänkande och förslag angående riksbanken samt filialoch privatbankerna ännu icke äro fullt utarbetade, hafva Komiterade icke ansett sig böra uppehålla den del af arbetet, som nu är färdig och hvilken utgör ett helt för sig; och Komiterade gå nu att inför Eders Kongl. Maj:t i underdånighet redogöra för sina åsigter rörande hypolheks-föreningarne och framställa förslag till en centraliserad, för hela riket allmän, hypotheks-bank.
Om det icke kan förnekas, att den industriela utvecklingen i allmänhet uppnått en höjd, hvarom man under förflutna tider icke kunnat göra sig en föreställning; så är det dock en sanning, att jordbruket ännu står på en jemförelsevis låg ståndpunkt.
Detta förhållande eger i mer eller mindre mån rum i alla länder, och det utgör för närvarande ett af de mest framstående föremålen för statsmännens bemödanden att söka undanrödja de hinder, som uppresa sig mot en raskare utveckling af jordbruksnäringen.
Hvad som icke minst hämmat jordbrukets framsteg har varit saknaden af ändamålsenliga, för jordegarnes behof lämpade, kredit-inrättningar.
Det är krediten, som vår tid i väsendtlig mån har att tacka för sina lysande eröfringar på det maleriela området; han utgör ett af de förnämsta vilkoreu för allt materielt framskridande, hvaraf åter allt annat framskridande i så hög grad betingas.
Kreditinrättningar skapa väl genom sig sjelfva inga nya kapital, men de sätta de befintliga i tillfälle att mångdubbla sina tjenster och utbreda dem der de bäst behöfvas- Medan handeln och andra näringar i rikt mått skörda kreditens välgerningar, visa kapitalerna en benägenhet att draga sig från jorden, som ännu tryckes af höga räntor.
Så länge förhållandet är sådant, skola jordbrukarnes ansträngningar blifva mer eller mindre fruktlösa och jordbruket fortfarande befinna sig i en, jemförelsevis til! andra näringar, tryckt ställning.
Under sednare tider har man i de flesta länder insett behofvet af * särskilda kredit-inrättningar för jordbruket och sökt att genom hypotheksbanker eller andra dylika anstalter tillförsäkra det nöcliga kapitaler.
Men ehuru erfarenheten visat, att dessa anstalter allestädes, der de vunnit någon utbredning, utöfvat ett välgörande inflytande på jordbruket, så hafva de likväl, antingen derföre, att deras organisation varit bristfällig, eller emedan deras verkningskrets icke varit nog omfattande, endast på ett ofullkomligt sätt uppfyllt sitt ändamål.
Uti de nya kredit-inrättningarne bar inträde vunnits för endast en mindre del af den intecknade skuld, som belastar jorden.
Jordegarne anlita ännu omedelbart eller genom dyrlegda biträden kapitalisterna för placering af inteckningar, hvilka både kunde och borde af hypotheks-inrättningar öfvertagas.
Vid denna placering skola alltid stora svårigheter möta.
Kapitalisten vill förfoga Öfver de medel, lian utlånar; oförmodade händelser kunna medföra en fördelaktigare placering, i hvilket fall det för honom är af vigt att utan tidsutdrägt komma i besittning af sina kapital.
Belånar han en inteckning, så kan han sällan förfoga öfver sitt kapital; ty sådan försträckning är till sin natur en försträckning på längre tid.
Det är icke med fastighelsegaren, som med köpmannen, hvilken vid hvarje företag omsätter sitt kapital och således kan betala erhållen försträckning på en gång och inom kort tid.
Den, som lånar till köpeskilling för en egendom, eller för att förbättra sin jord, uppbär årligen endast en ringa afkomst af det kapital, han nedlägger, och kan blott på längre tid och småningom aflösa sin skuld.
Inteckningar kunna väl öfverlåtas, men en sådan öfverlåtelse är icke heller utan svårigheter.
Vid hvarje nytt öfvertagande erfordras icke blott pröfning af panten och den säkerhet, inteckningen kan erbjuda, utan ock personlig kännedom om gäldenären.
Det kapital, som placeras på inteckning, kan man, efter hvad erfarenheten visat, icke alllid påräkna alt vid förfallotiden återfå, och äfven ränteliqviderna låta ofta vänta på sig.
Och det kan knappt vara 7 annorlunda.
Låntagaren måste af anförda skäl underkasta sig mer eller mindre betungande vilkor, och, beröfvad utvägen att genom årliga afbetalningar amortera sin skuld, tryckes han af de med lånens fortsatta omsättning förenade afgifler, provisioner och kostnader af alla slag, och när kapitalet, vanligen under svårare penningetider, opåräknadt utkräfves, är han mången gång icke i stånd att fullgöra sin förbindelse.
Tager man dessa omständigheter i betraktande, skall man inse, hvarför, medan handelspapper på korta betalningstider med lätthet finna placering, svårigheter vid inteckningars placerande möta.
Om det ända till sednare tider hos oss varit jemförelsevis lättare, än i andra länder, att använda inteckningar, så har orsaken legat deruti, alt tillgången på verkliga handelspapper med koria betalningstider icke varit särdeles stor; men i den mån sådana papper, med handelns och näringarnas stigande utveckling samt kredilbiukens förbättrande, blifva mer och mer tillgängliga, skall svårigheten att hos kapitalister omedelbart placera inteckningar blifva allt större och större.
Men oaktadt kapitalisten föredrager handelspapper framför inteckningar, så skulle likväl äfven de förra finna en ganska trög placering, om affärsmannen icke egde annan utväg än att sjelf erbjuda dem åt kapitalisten.
Man har derföre längesedan insett behofvet af en medlare mellan den låntagande affärsmannen och den iångifvande kapitalisten.
Det är bland annat för detta ändamål bankerna äro inrättade.
Om det är nödigt att hafva en medlare mellan affärsmannen och kapitalisten, så måste det vara än mera nödigt, att en sådan finnes mellan denne och fastighetsegare!!; och det är denna bestämmelse, som hypotheksinrältningarne hafva att uppfylla.
De träda i de enskildas ställe och låta all omedelbar beröring mellan låntagare och långifvare upphöra; de undersöka de säkerheter, hvarje lånsökande erbjuder, och, så att säga, allmängöra panten.
Åt kapitalisten lemna hypolheks-inrättningarne sina egna förbin - delser, hos oss kallade obligationer, som i stadgad ordning inlösas, och för hvilka räntan alllid är på dagen att påräkna.
Utom fördelen af den lägre räntefoten, beredes fastighetsegare» den ännu vigligare att, genom årliga afbetalningar å kapitalet, inom viss tid småningom amortera sin skuld, och detta är det enda sätt, hvarpå jorden kan återgifva de kapitaler, som i henne nedläggas.
Utan fara kan icke jorden belastas med lån å korta betalningstider.
Det fordras, att krediten här uppträder i en form, som, jemte säkerhet och beqvämlighet för kapitalisten, medgifver operationer för en längre tid.
Det har lyckats hypotheks-föreningarne att lösa denna uppgift och till ömsesidig fördel för långifvare och låntagare undanrödja de svårigheter och betänkligheter, sorn alltid äro förenade med den omedelbara belåningen af inteckningar.
Dessa inrättningar hafva derjemte skapat ett nytt slags papper, som med tiden och i den mån, deras organisation blir fullt betryggande och ändamålsenlig, skall vinna allt större och större förtroende.
De obligationer, som hypotheks-föreningarne i in teckningar nes ställe utsläppa, hafva nemligen den dubbla egenskapen, att, i likhet med handelspapper, vara grundade på ett verkligt värde, det minst förgängliga af alla, och derjemte, liksom statspapper, ega eLt noteradt pris, hvartill de kunna afyttras.
Erfarenheten har visat, att, vid politiska skakningar, hypotheks-inrättningarnes obligationer bibehålla sig bättre i kurs, än statspapperen.
Med få ord kan hypotheks-inrättningarnes ändamål sägas vara att förvandla så stor del som möjligt af den sväfvande skuld, som hvilar på jorden, till fonderad skuld; och detta ändamål är stort nog, för att förtjena understödjas.
I andra länder hafva också hypolheks-inrättningarne i en eller annan form blifvit al statsmakterna understödda, och allestädes äro de af allmänna meningen uppburna.
Hos oss åter hafva de hell och hållet blifvit lemnade åt sig sjelfva, och man får icke så sällan höra deras »tylla på fullt allvar ifrågasättas.
Det må väl vara sant, att emot det sätt, hvarpå en del hypotheksföreningar sköta sina låneoperationer, mångå anmärkningar kunna med fog göras; men man får icke fördöma systemet för den mindre lyckade tillämpningen och skrifva på dess räkning, hvad som härflutit från en bristfällig organisation eller ett förbiseende af föreningarnes rätta bestämmelse.
En blick på andra länders lagstiftning skall ådagalägga, hvilken stor utbredning hypotheks-inrättningarne vunnit, och huru allmänt betydelsen och nyttan af dessa inrättningar blifvit erkända.
Som bekant är, stiftades den forsla hypotheks-förening efter sju-åriga krigets slut i Schlesien, hvarvid Preussiska slaten lemnade .‘100,000 Pr.
Thal er såsom supplementärgaranti för föreningens första operationer.
Denna förening stiftades snarare af politiska, än ekonomiska bevekelsegrunder.
II ville hjelpa de stora godsegarne ur den djupa skuldsättning, hvari kriget försatt dem, och derigenom i den kort förut eröfrade provinsen vinna adelns sympatier.
Man kan icke vänta, att den Schlesiska föreningen, tillkommen i sådan afsigt, skulle vid sin uppkomst erhålla en särdeles tillfredsställande organisation.
Ingen amortering var föreskrifven; de kapital, föreningen behöfde, upplogos mot pantbref, ställda på (i månaders uppsägning, och åt de låntagande godsegarne, som sinsemellan voro solidariskt ansvarige för föreningens förbindelser, lemnades frihet att återbetala lånen, när de ville.
Häraf uppkomrno oupphörliga svårigheter, för att hålla jemvigt emellan utgifter och inkomster, men omsorgen derom lemnades åt föreningens styrelse, och allmänheten fästade sig endast vid de fördelar, föreningen medfört.
Godsegarne, som förut måst erlägga 10 procent ränta, fingo lån mot hälften så stor ränta och sattes i tillfälle att vid sina gods upphjelpa det förstörda jordbruket, hvarförutan företagsamheten i alla riktningar lifvades genom det nya elementets utsläppande i rörelsen.
Länge dröjde del icke, innan den ekonomiska och finansiela betydelsen afen inrättning med sådane verkningar gjorde 2 40 sig gällande.
Efter mönstret af den Scldesiska föreningen stiftades inom kort hypotheks-föreningar i Brandenburg, Pommern samt Ost- och Vest-Preussen.
Det första stora framsteget på den så lyckligt beträdda banan betecknades af den förening, som 1790 stiftades i Zelle för hertigdömel Liineburg.
Enligt denna förenings stadgar skulle låntagaren, utom räntan å den erhållna förslräckningen, årligen erlägga ett visst belopp lill kapitalets amortering, hvilket belopp borde kapitaliseras med sammansatt ränta, lill dess kapitalet kunde dermed helt och hållet infrias.
Det exempel, som den Liineburgska föreningen i detta afseende lemnade, vann likväl icke så snar efterföljd.
Med det nya systemet kunde icke förenas rättigheten för panthrefs-innehafvare att efLer G månaders uppsägning återfordra sina kapital; och man befarade, att, genom borttagandet af denna rättighet, hvarå pantbrefs-innerhafvarne satte ett stort värde, hypotheks-föreningarnes kredit skulle äfventyras.
Emedlertid hände det många gånger under de politiska skakningar, som efter 1789 års revolution öfvergingo Tyskland, att beloppet af uppsägningarne öfverskred de disponibla tillgångarne,. och Preussiska Regeringen måste genom särskilda anordningar förhindra de utsökningar, som hotade flera Preussiska föreningar.
Den grundsats, hvarpå Zeller-löreningen var byggd, utvecklades ytterligare genom den förening, sorn år 1822 bildades i Preussiska Posen och erhöll några år derefter sin fulla tillämpning genom föreningen för konungariket Polen.
Den tvungna amorteringen, ställd på lång tid och utgående med en årlig afgift, tillagd den bestämda räntan, blef nu regel.
I stället för att lemna pantbrefs-innehafvaren rättighet att efter uppsägning inom viss tid erhålla liqvid, trädde rättigheten för hypotheks-föreningen att erbjuda liqvid i mån af hennes tillgångar.
Hvarje år skulle genom utlottning bestämmas, hvilka pantbref borde inlösas, och denna inlösning ske al pari.
Erfarenheten visade snart det på en gång sinnrika och kloka i detta system, och det blef snart infördt i alla Preussiska föreningar.
Pantbrefs-innehafvarne 11 blefvo väl i hög grad missnöjde med förlusten af den rättighet, de haft, att hos föreningarne uppsäga pantbrefven.
Man trodde, alt, genom den mängd pantbref, som på en gång korn me att kastas på marknaden, kursen skulle nedtryckas och realisering icke kunna ske utan stor förlust.
Den Preussiska allmänheten, som, till följd af en afvog tidningspolemik, var intagen mot reformen, ville deri endast se en förklädd bankrutt.
Men mot all förväntan höll kursen å pantbrefven sig uppe med en sådan fasthet, att innehafvarne kunde realisera deni till pari, och stundom till och med deröfver.
Framgången var så fullständig, att
Preussiska regeringen kunde äfventyra en ränlekonversion.
År 1839 förelädes alla pantbrefs-innehafvare att mottaga liqvid al pari eller nöja sig med procent ränta, och pantbrefs-innehafvarne underkastade sig nästan mangrant konverteringen.
Preussiska hypotheks-föreningarne hafva i mer eller mindre mån tjenat till förebild för andra länders inrättningar af samma slag, och de förtjena derföre en särskild uppmärksamhet.
För närvarande finnas hypolheks-inrättningar i en eller annan form i nästan hela Tyskland, Polen, Ryssland, Galicien, Danmark, Sverige, Norrige, Belgien och Frankrike.
I England, der jordbesittningen till så stor del hvilar på feodalgrund och jorden i allmänhet skötes af arrendatorer, måste hellof vet af hypotheks-inrättningar naturligtvis vara mindre, än der förhållandet är annorlunda.
Emellan hypotheks-inrättningarne i alla länder råder i afseende på det ändamål, som de fullfölja, en fullkomlig öfverensstämmelse.
Uppträdande såsom medlare mellan låntagare och långifvare, bereda de den förre tillfälle att genom en på längre tid ställd amortering småningom aflösa sin skuld; åt den sednare lemna de den orubbligaste säkerhet för såväl kapitalets, som räntans punktliga liqviderande, och den småningom skeende amorteringen.
Till sin organisation äro dock ifrågavarande inrättningar mycket olika; de > 12 flesta äro enskilda företag, oberoende af den offentliga myndigheten, men ställda under hennes uppsigt; andra åter styras af regeringarne.
Somliga låna sin kredit, i del de lemna åt fastighetsegarne obligationer, dem de sjelfve få diskontera; andra upptaga lån mot sjua obligationer, eller sälja dem efter viss kurs, och gifva sedermera fastighetsegarne penningar.
Vanligen tillhöra inrältningarne låntagarne, som förena sig i bolag för alt erbjuda en gemensam säkerhet för låneoperationerne; stundom är det dock kapitalister, som stifta bolag för att spekulera på fastighetsegarnes behof af lån, dem de lemna till bestämda vilkor, behållande den vinst, som på upp- och utlåningen kan uppkomma.
I början voro hypolhcks-inrättningarne inskränkta lill mindre distrikt, vanligen provinser, såsom i Preussen, och stadsfastigheter voro derifrån uteslutna; men på sednare tider har man mer och mer betraktat dem under synpunkten af allmänt nyttiga inrättningar och i följd deraf funnit dem böra centraliseras.
De nyaste hypotheks-inrätlningar omfatta derför hela länder och lemna tillika inträde åt städernas fastighetsegare.
Till det sednare slaget fliöra Norska hypoteksbanken, upprättad år 1851, samt Frankrikes Credit fonder, stiftad år 1852.
Den credit foncier, hvars upprättande Belgiska ministéren förstnämnde år föreslog kamrarne, omfattade hela Belgien, både landet och städerna.
1 Finland, som hittills icke egt hypolheks-inrättning, håller man nu på att organisera en sådan inrättning, som skall omfatta hela landel.
Sedan Komilerade sålunda i korthet redogjort för främmande länders lagstiftning i det ämne, som nu sysselsätter dem, öfvergå Komiterade till en framställning af våra egna förhållanden, och skola sedermera undersöka, örn den nuvarande organisationen af de Svenska hypotheks-föreningarne må vara fullt ändamålsenlig, eller hvilka förändringar, som, med ledning af erfarenheten så väl här sorn i främmande länder, deri kunna anses af behofvet påkallade. 13 Tidigt och, som det vill synas, tidigare än i andra länder, har man i Sverige sökt att genom offentliga anstalter bereda den skuldsatte fastighetsegaren tillfälle, att, på så fördelaktiga vilkor som möjligt, undfå lån.
Redan från sin första stiftelse har riksbanken, med afbrott endast under de tider, då bans ställning ansetts icke kunna medgifva det, lemnat lån mot pant af fastighet både i stad och på landet.
Vilkoren för denna belåning hafva varit lämpade efter förhållandena vid olika tidpunkter.
Huru mycket man än afsett att bereda lättnad för den skuldsatte fastighetsegaren, har dock detta ändamål naturligtvis måst stå tillbaka för det vigtigare ändamål, som banken i främsta rummet baft att uppfylla.
Det ligger utom förevarande ämne alt undersöka, om och i hvad mån det må hafva varit ändamålsenligt för en bank, sådan sorn riksbanken, att från början omfatta ocb Sedermera fortsätta en lånerörelse af detta slag.
Komiterade vilja endast, genom att leda uppmärksamheten på de anordningar, som tid efter annan vidtagits i afseende på fastighets-belåningen i riksbanken, ådagalägga, hurusom, innan man i andra länder ifrågasatt nödvändigheten af särskilda inrättningar för fastigheters belåning, de grundsatser, på hvilka den sednare lidens hypotheks-inrättningar hvila, varit vid fastighetsbelåningen i riksbanken tillämpade.
Så har det lånebelopp, hvartill fastigheter i riksbanken antagits, varit bestämdt efter enahanda måttstock, som i de nuvarande hypotheks-föreningarne, och utgjort hälften eller två tredjedelar af värdet.
Betalningstiden kunde väl i början icke föreskrifvas på längre tid än ett år, men, om bankens ställning så med ga f, fick omsättning ega rum, och sällan blefvo lånen återbetalda, utan förvandlades till slående lån.
Häraf föranleddes slutligen Sekreta-Ulskottel att den 3 Juni 1752 vidtagu det beslut, att för alla på bruk och andra fastigheter meddelade lån, skulle, när kapitalet stålt i tio år, jemte räntan årligen afbetalas 5 procent, till dess af ursprungliga kapitalet endast återstode en fjerdedel, sorn då skulle få såsom Ii lån bibehållas.
Detta försök lill fastighetslånens amortering fullföljdes genom Sekreta-Utskottets fyra år sednare fattade beslut, att, sedan låntagarne de två första åren behållit sina lån fullt ut, skulle under de fem följande afbelalas 1 procent på kapitalet, samt efter sjunde årets förlopp 2 procent årligen, till dess halfva kapitalet blifvit afbördadt, hvarefter låntagarne för återstoden endast behöfde erlägga räntan efter 4 procent.
Dessa liqvider skulle göras efter lånets ursprungliga belopp med 5 procent under de fem första afbetaluingsåren, samt med 6 procent under de följande, och hvad som dervid öfverskjöte räntan skulle afgå å kapitalet.
Ar 1770 stadgades, att den årliga afbetalningen borde fortfara, så länge något å kapitalet ålerstode.
Berörde, tid efter annan meddelade, föreskrifter, äro ganska märkliga, emedan de synas utvisa, att riksbanken varit den första kreditinrättning, som ställt fastighetslån på amortering medelst annuiteter.
Det dröjde, såsom vi hafva sett, ännu länge, innan i andra länder delta liqvideringssätt, som just utgör det väsendtliga i de nuvarande hypotheks-föreningarne, vann tillämpning på fastighets-lån.
Utländske författare, och bland dem Du Puynode, i sitt bekanta arbete du credit et de 1'impdt, anse Svenska riksbanken hafva gifvit idéen till den Schlesiska hypotheks-föreningen, och detta är ganska sannolikt.
Den årliga amorteringen för riksbankens fastighetslån blef, efter flera förändringar, år 1772 bestämd till 2 procent af ursprungliga kapitalet, som den varit ända till sed naste riksdag, då den förhöjdes till 3 procent.
Räntefoten, som i början uppgick till S procent för större, och ända till 10 procent för mindre lån, har småningom minskats, och fastställdes 1772 till sitt nuvarande belopp, eller 4 procent.
Vanligen har ett maximum, icke blott för riksbankens fastighetslån på det hela, utan för hvarje särskildt lån, varit fastsläldt; men under tidrymden mellan 1756 och 1761 var ingenting i ena eller andra hänseendet stadgadt Också uppgick fastighetsbelåningen sistnämnde år till mer än 30 millioner 15 daler silfvesmynt.
En indragning var af nöden; och i sådant afseende vidtogos under de följande åren åtskilliga åtgärder.
Med år 1770 upphörde banken för en längre tid med all fastighetsbelåning.
Det var först lill följd af ständernas beslut vid 1812 års riksdag, som riksbanken med år 1815 åter öppnades för denna lånerörelse, hvartill ständerna anslogo, utom hvad som kunde inflyta för de utestående fastighelslånen, 300,000 r:dr b:ko, att utgå under 6 år.
"Vid 1815 års riksdag hade prosten grefve Schwerin framställt elt mera omfattande förslag till reglering af fastighetskrediten.
Enligt detta förslag, hvartill grefve Schwerin hemtat förebilden frän de Preussiska hypotheksföreningarne, skulle i landsorten upprättas offentliga låneanstalter under namn af kreditkassor, ämnade till biträde endast för innehafvare af landels jord.
Till en början skulle fyra sådana kassor inrättas, en i Christianstad, en i Linköping, en i Mariestad och en i Westerås.
Hvarje jordegare inom det för kredit-kassan bestämda område egde deltaga i kassan, i hvilket afseende han borde lill dennas säkerhet lala inteckna sin egendom för hälften af taxeringsvärdet.
Inteckningen, som måste vara den första i egendomen, skulle öfverlemnas till kredit-kassan, som öfver emoltagandet hade att utfärda bevis, hvilket vore att anse som ett aktiebref, derå fastighetsegare!) kunde i kassan upptaga lån till högst det inlecknade beloppet.
Lånen skulle löpa med 5 procent ränta, som borde betalas en gång om året, och vid hvarje ränteliqvid 10 procent afbetalas å det ursprungliga lånebeloppet, så att det inom 10 år vore amorteradt; dock borde, sedan den vid berörda tidpunkt rådande allmäuna penningeförlägenheten upphört, lånen förvandlas till stående.
Alla deiegarne i kredit-kassan skulle ansvara, en för alla och alla för en, med det af dem ställda hypothek för fullgörande af kassans förbindelser mot likets ständers bank, der kredit-kassan skulle erhålla diskonteringsrält, till ett belopp af 1,600,000 r:dr b:ko för alla kassorna, emot erläggande af 46 2 procent å den diskonterade summan; och skulle kredit-kassorna emottaga insättningar af enskildas penningar på 3 månaders betalningstid emot 3 procent årlig ränta, eller på £ års uppsägning mot 5 procent ränta.
Det särskilda utskott, som vid 1815 års riksdag var tillsatt för att, bland annat, utreda orsakerna till den då rådande förlägenheten i allmänna rörelsen och föreslå medlen till hennes afhjelpande, tillstyrkte val, ”att ett rikets ständers lånekontor på fastigheter måtte inrättas, med en fond af 2 till 3 millioner r:dr b:ko, samt lån meddelas till af 1814 års taxeringsvärde mot 3 procent ränta och 3 procent årlig kapital-afbelalningmen ständerna läto bero vid det redan fattade beslutet, att banken åter skulle öppnas för fastighetsbelåning.
Vid 1818 års riksdag erinrade grefve Schwerin ånyo om behofvet all äfven i Sverige införa del Preussiska kreditkasse-syslemet, men saken vann icke heller då någon framgång.