Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Landtmannapartiets historia sammanfaller, som bekant, nästan från sin första början väsentligen med historien om de inom den nya representationen, hittills ty värr framgångs-löst, utkämpade striderna om försvars- och grundskattefrå-gorna.
Dock torde man icke, när en gång det nya statsskickets politiska historia skall fördomsfritt och med allvar sferifvas, böra glömma att bland de förtjenster, man möjligen kan vilja tillräkna partiet, äfven och i första rummet nämna dess oaflätliga sträfvan till sparsamhet med statens medel.
Detta sträfvande, som snart äfven fick sitt tydliga uttryck i en punkt af partiets program, var från Början den egentliga lösen för dess uppkomst och sammanhållning.
Sant är ^äl, att detta sparsamhetsnit sedermera stundom kunnat på ett mindre välbetänkt sätt skjuta öfver målet, lika som att det jemväl vid mer än ett tillfälle stält de båda statsmakterna i en ställning till hvar andra, som snarare tycktes likna två kämpande motståndares än två till samma gemensamma mål efter bästa öfvertygelse sträfvande förbundnes.
Men detta är nu något, som torde vara oskiljaktigt från allt parlamentariskt lif, och endast sällan inträffar det väl, att en ministère, såsom förhållandet var med den italienska under Lanza 1873, finner sig föranlåten att afgå, derför att folkrepresentationen beviljat större anslag, än hvad regeringen begärt.
Såsom en verklig förtjenst hos landtmannapartiet måste det imellertid räknas, att detta parti hade betänksamhet nog att alvarligt häfda sparsam-hetsssystemets berättigande vid en tidpunkt, då partiets det samma till antalet vida öfverlägsne motståndare under intrycket af en tillfällig förtjusningsfeber glömde spawsamheten och, hvad än värre var, glömde de mer än brydsammaekonomiska svårigheter, mot hvilka landet i dess helhet och dess alla produktionsgrenar i synnerhet just då hade att ' kämpa.
En annan för landtmannapartiet lika hedrande omständighet har man äfven att beakta i det sätt, hvarpå partiet särskildt i grefve Posses person från sin första uppkomst sökte göra en sanning af grundlagens ord om svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta och denna rätts utöfvande af riksdagen allena.
I detta afseende torde man endast behöfva påminna om grefve Posses energiska uppträdande vid ett par olika tillfallen, då denna fråga särskildt kom på tal.
Så t. ex. efter afgörandet vid 1868 års riksdag af frågan om de till handels- och sjöfartsfonden.
utgående årliga anslagens indragande, hvarom den då varande justitie-stats-ministern fälde det märkliga yttrandet, att han icke ville inlåta sig i någon undersökning eller något bestFidande af riksdagens grundlagsenliga rätt att utan k. m: ts medgifvande indraga ett ordinarie anslag.
På ett lika lojalt sätt yttrade sig frih.
De Geer äfven, i förbigående sagdt, vid ett annat tillfälle om riksdagens rätt öfver de ordinarie anslagen.
Detta hände, då något år senare fråga blifvit väckt om nedsättning af nära en half million i anslaget till arméns vapenöfningar.
Äfven då uppträdde grefve Posse till försvar för riksdagens rätt öfver dessa anslag, och i strid mot två.
sina kolleger, cheferna för landtförsvars- och finansdepartementen, förklarade frih.
De Geer öppet, att han icke tilltrodde sig med lagen i hand kunna bevisa, att riksdagen icke egde rätt att indraga ett anslag endast derför, att det blifvit uppfördt å ordinarie stat.
Han nöjde sig derför också med att i detta fall hänvisa till den konstitutionela andan.
Med afseende på handels- och sjöfartsfonden gick han imel-lertid till väga på ett annat sätt och gjorde saken till en kabinettsfråga och lyckades dermed att för den gången få det ordinarie anslagets okränkbarhet häfdad med en majoritet af 105 röster mot 65.
Grefve Posse hade dock sakeni minne till den några dagar derefter hållna décharge-de-batten och protesterade då mot den uppfattning, som legat till grund för beslutet.
På samma sätt då året förut frågan var före om markegångsnämndernas utseende af landstingen allena.
Det var då grefve Posse betecknade denna sjelf-beskattningsrätt såsom hafvande under sekler upprätthållit “ folkets sjelfständighet vid sidan af den första statsmakten och under ständigt fortgående kamp mot det påträngande ämbetsmannaväldet; den är — tilläde han då om denna rätt — vår i ordets egentligaste - mening dyrbaraste rättighet, från hvilken jag icke vill afpruta det allra ringaste “.
Det var också samma hänsyn till “ vår i ordets egentligaste mening dyrbaraste rättighet “, .som längre fram skulle uppkalla den så lidelsefullt debatterade frågan om kommers-kollegii indragning och gifva uppslaget till “ den konstitutio-nela konflikten “ par préférence, som detta tvisteämne mellan regering och riksdag ju på den tiden skulle kallas.
Det var dock kanske eljest, särskildt i sina senare facer, något än mera än en blott konstitutionelkonflikt.
Det var det häfti-
gaste öppna slag, som väl hittills inom den nya representationen utkämpats mellan det der så mäktiga jordbruksintresset och det byråkratiska intresse, som en gång drömt sig att der blifva ännu mäktigare, ja möjligen allena styrande.
Frågan om kommerskollegii indragning hade under den.
första kammarriksdagen bragts på tal såsom en.
ren organisationsfråga genom en motion af frih.
J. von Schul-zenheim, således från ett landtmannapartiet mycket nära liggande håll.
Det gälde då endast att spara utgifterna för ett ämbetsverk, hvilket kunnat betraktas- såsom en integrerande länk i ett “ allestädes närvarande regerande “, så länge det ännu ansågs nödigt, att staten, med ett småaktigt regle-menterande, ingrep i samhällslifvets alla sferer och ej blott drog till sig och beherskade all offentlig verksamhet, utan ock med ett för vår tids åsigter olidligt förmyndarskap utstakade äfven den enskilda verksamhetens riktning och om-fång “.
Man ansåg imellertid nu, lika som det redan varit på tal vid något tillfälle under de senaste ståndsriksdagarne, att .de detta ämbetsverk åliggande ärenden gerna kunde uträttas omedelbart inom vederbörande stats-departement och att kollegium derför kunde lika väl ombildas till-en under detta lydande byrå.
Det var denna i sig sjelf ej så synnerligt betydande administrationsfråga, hvilken kom att föranleda den landt-mannapartistiska oppositionens kanske lidelsefullaste strid mot regeringen, efter det denna senare genom sina försök att eludera riksdagens uteslutande bestämmanderätt i anslagsfrågor fört henne in på det rent konstitutionela gebitet.
Att striden fick denna skärpa, finner också helt naturligt sin särskilda förklaringsgrund deri, att landtmannapartiet och dess förste man här mötte öga mot öga med den mest ensidigt byråkratiska ministère vi efter det nya representationssättets genomförande någonsin haft i vårt land.
Striderna mellan grefve Posse och den då varande civilministern Bergström utgöra lika som det stora hufvudslaget i denna än fördolda, än öppna antagonism mellan den be-sutna, jordegande delen af vårt folk och den mindre fasta, men desto mera fordringsfulla byråkratien, hvarom vi förut talat.
När derför den tidens svenske Cicero tilljungade sin motståndare, den högaristokratiske partiledaren, detta på sin tid så sensationsväckande quo usque tandem /, då satte hr Bergström i vår politiska utvecklings historia ett varselmärke, som helt visst en gång skall leda kommande generationers tanke till baka äfven på honom sjelf och hans ställning under hela denna tidrymdi och det kanske på ett helt annat sätt, än hvad han den gången kunde tänka sig.
Huru regeringen kringgick kommerskollegii-frågan genom att mot riksdagens uttalade vilja uppföra lönen till utanordnande men.
endast på förordnande tillsätta den omtvistade presidentbefattningen, är allmänt bekant.
Intressant skulle det hafva varit att få se, huru grefve Posse tänkt sig ' ställa med detta sitt gamla bête noire, derest han kommitatt stanna något längre vid makten och fått tid på sig att vidtaga de mera genomgripande förändringar i våra administrativa förhållanden, hvilkas nödvändighet han såsom ledare af oppositionen så ofta och så eftertryckligt framhöll.
Som bekant är det dock icke ur den synpunkten den här relaterade kontroversen i allmänhet brukar skildras.
Imellertid talar den i hvarje fall lika väl som mycket annat i samma riktning tydligt nog om den stora vigt grefve Posse och landtmannapartiet ansågo sig böra fästa vid att icke “ kronans prerogativ “ finge göra intrång på hvad som ur deras synpunkt var folkrepresentationens grundlagsenliga rätt.
Och detta torde väl, som redan påpekats, äfven vara skäl att taga i betraktande, om icke för annat, så åtminstone för att icke alltid behöfva ensidigt åberopa endast de sämsta bevekelsegrunderna för ett handlingssätt, som äfven torde haft andra och bättre.
Försvars- och grundskattefrågornas upptagande på dagordningen omedelbart efter det nya statsskickets tillkomst föranleddes icke direkt genom någon landtmannapartiets åtgärd.
Att dessa frågors lösning på ett för jordbruksintresset tillfredsställande sätt imellertid i. hvarje fall förr eller senare nödvändigtvis skulle kommit att stå som partiets stora mål, faller af sig sjelft.
Nu blef det likväl icke så, åtminstone icke från första början.
Försvarsfrågan hade som bekant blifvit väckt till lif af regeringen sjelf och redan varit föremål för den sista ståndsriksdagens pröfning.
Skattefrågan, vida äldre till sina anor, understäldes den nya representationen vid dess första sammanträdande genom en hel svärm af enskilda motioner, bland hvilka långt ifrån flertalet utgingo från landtmannapartiets då yarande medlemmar.
Detta kunde också desto mindre vara fallet, som partiet ju icke ens hade slutit sig till sammans, innan den ordinarie motionstiden redan var till ända lupen.
I allmänhet är det något, som man nu mera gernavill alldeles förbise, att den nu så svårt dömda skattefrågan * långt ifrån att vara något foster af det nya landtmanna-partiet, in emot ett helt århundrade före detta partis uppkomst varit före och debatterats inom svenska riksdagen.
På samma sätt visar man sig också mycket angelägen att alldeles förtiga, hurusom denna fråga redan vid mer än ett tillfälle rönt ett det bestämdaste erkännande och det äfven inom de klasser af representationen, der man nu som ifri-gast motarbetar hennes lösning.
Det vigtiga spörsmål, om hvilket de försigtiga orden “ en mera rättvis och jemn fördelning alla samhällsklasser emellan af beskattningen “ förmodligen voro ämnade att påminna i landtmannapartiets program, hade redan vid partiets första uppkomst mycket gamla anor.
Frågan om en förenkling af beskattningsväsendet till vinnande af större jemn-likhet de olika samhällsklasserna emellan väcktes nämligen från de oprivilegierade jordbrukarnes sida redan på 1760-talet.
Att den icke kunde finna sin lösning hvarken under det i motsatt riktning intresserade adelsväldets tid eller under jGustaf III, hvars af hvarjehanda andra omsorger strängt anlitade krafter naturligtvis icke kunde räcka till för att afhjelpa öfverklagade missförhållanden bland den endast “ hedervärda “ delen af hans folk, det är visst nog.
Lika visst är imellertid, att känslan af dessa missförhållanden snarare ökades än minskades under denne konungs tid och under de förödande krig, med hvilka han och hans närmaste efterträdare spolierade en väsentlig del af fäderneslandets ekonomiska välstånd.
Så länge faran hotade och fosterjordens frihet kräfde alla offer, som kunde uttagas, funno dock de hårdast pröfvade sig i sitt öde.
Då var det ej rådligt att spilla tiden med onyttiga klagomål, till hvilka ändock ingen skulle ansett sig förbunden att lyssna.
I samma mån som de utkräfda offren blifvit allt större, hade imellertid också känslan af deras obillighet allt mera ökats och stadgat sig.
Knapt har heller den ödesdigra katastrofen inträdt och landet åter ' med freden vunnit and-rum till att sysselsätta sig med sina inre angelägenheter, innan de gamla klagomålen åter låta höra sig, hu * i en än bestämdare form affattade.
När pånyttfödelsearbetet börjar och grunden till det nya statsskicket skall läggas, drista * sig också de “ hedervärde “ att framkomma med en ödmjuk hemställan om en något mindre ensidig fördelning af skattebördorna.
De begära inga friheter för sig sjelfve, ty de tro, att fosterlandet behöfver dem, men de tro också, att fosterlandet lika väl behöfver de dittills befriade klassernas bidrag, och det är om dessas utgörande de tillåta sig att väcka förslag.
När man nu i bondeståndets protokoll från den tiden genomgår de i denna fråga fal da yttrandena, måste man ovilkorligen frapperas af den i all sin enkelhet dock så bestämda form, hvari de framställas.
Man märker genast, att det är en länge begrundad öfvertygelse, som här kommer till orda, och att de, som frambära denna öfvertygelse, är o allt för lifligt medvetne om dess berättigande, för att de skulle anse sig behöfva försvara den med något vidlyftigare ordande om hvad som för dem icke kunde vara något annat än en tydlig och sjelfklar sak.
Under ' sådana förhållanden finner man det också helt naturligt, att en Anders Danielsson och de med honom samverkande icke funno sig omvände ens af några advokatoriska diktamina till höglofliga ridderskapets och adelns protokoll, huru kategoriska dessa än å andra sidan voro.
Som bekant var det under sjelfva de vigtiga öfver-läggningarne om den nya regeringsformen, frågan om en jemnare fördelning af jordskatterna 1809 först väcktes inom bondeståndet för att sedermera fullföljas af enskilda förslagsställare.
Ridderskapet och adeln ansågo sig imellertid endast behöfva åberopa befintligheten af status^ quo, det enda argument, som för öfrigt står till att göra gällande, när det blir fråga om att försvara en gammal orättvisa.
Samma argument får ju också ända in i vår tid allt jemnt för samma negativa ändamål spela samma hufvudrol.
Manåberopade sig sålunda på den “ heligaste äganderätt “, och gjorde endast ett svagt försök att i allmänhet motivera ursprunget till dennas helgd dermed, att de till upphörande i fråga satta friheterna, “ långt ifrån att vara förvärfvade • på ett för staten betungande sätt, ursprungligen tillkommit genom motsvarande skyldigheter och onera “.
Men man glömde alldeles att tala öm, huru dessa ursprungliga skyl^ digheter och onera snart nog upphört att utgöras, men friheterna ändock genom kungligt godtycke fått utan vidare stå qvar.
At samma glömskå led märkvärdigt nog äfven 1846 års kungl.
grundskattekomité, hvilken kom till alldeles samma resultat som ridderskapet och adeln 1809 på alldeles samma grunder.
Helt visst hade det imellertid icke behöft vara ur vägen, om vid dessa båda tillfallen, eller åtminstone vid ett af,dem, vederbörande sökt åstadkomma en något mera bindande motivering för frälsefriheternas berättigande i vårt land.
Icke nog med att man nu anför denna särskilda frihet såsom ett skäl för den oprivilegierade jordens lösning från alla grundskatter och särskilda pålagor till försvarsverket, utan sjelfva friheten och sättet för dess uppkomst ha nämligen ofta varit utsatta för en lika närgången som sakkunnig kritik.
En bland de allra förste, som vi kunna påminna oss hafva sett föra denna fråga på tal, är t. ex. ingen mindre än sjelfve författaren af 1809 års Regeringsform.
I sin bekanta af handling “ Försök att framställa svenska lagfarenhetens utbildning “ yttrar nämligen Hans.Järta bl.
a. på ett ställe (Vitterhets-, historie- och antiqvitetsaka-demiens handlingar, fjortonde bandet, sid. 255): “ Ibland Sveriges konungar synes Magnus Ladulås hafva varit den förste, hvilken sökt skapa ett feodalsystem, efter tyskt mönster.
Men det fattades honom grundämnen dertill, nämligen ett underkufvadt folk, att godtyckligt beskatta, och ett er-öfradt land, att såsom krigsbyte utskifta åt sina tjenste-män “.
— Som bekant fick detta imellertid icke hindra uppkomsten af ett frälse, till hvars förmån man sedan likagodtyckligt ansett sig kunna pålägga den oprivilegierade jorden snart sagdt hur dryga skatter som helst, under det att det förgångna minnet af skyldigheter och onera, som l^nge sedan-.upphört att utgöras, samtidigt fick tjena till skydd för privilegiernas fortbestånd.
Den åsigten, att Sveriges konungar i fordna tider långt öfverskridit sin befogenhet, då de togo sig för att godtyckligt pålägga jorden skatter och sedan lika godtyckligt befria vissa # delar derifrån, har för öfrigt vid upprepade tillfällen med eftertryck framhållits af erkända auktoriteter.
Sålunda visade ju redan för femtio år sedan vårt lands kanske lärdaste kameralist, sedermera professorn Pehr Erik Bergfalk i sin afhandling “ Om svenska jordens beskattning “, att jordskatten från början icke varit hvad man nu så ifrigt söker utgifva den för — en ränta, utan allt igenom haft naturen af en sjelfåtagen bevillning.
Sin uppfattning häiutinnan, — och denna uppfattning har sedermera delats af en annan lika berömd och allt utom omstörtningslysten auktoritet, riks-arkivarien J.
J. Nordström i dennes klassiska arbete “ Bidrag till den svenska samhällsförfattningens historia “ — grundade Bergfalk på de urgamla svenska eganderättsförhållandena, sådana dessa teckna sig i våra landskapslagar.
Med stöd af dessa lagar visar han bestämdt, att det ur den utbildade feodalismen utgångna begreppet om en konungen ursprungligen tillhörig, all landets jord omfattande eganderätt, hvar-ifrån undersåtarnes sedan härleddes, är för vår äldsta för-.
fattning alldeles främmande.
Och han går ännu längre, då han om benämningarne ofrälse eller skattskyldig jord faller den högst karaktäristiska anmärkningen: “ Namn betyda stundom mycket, och denna benämning ----- bidrog
utan tvifvel mycket till glömska af all skatts egentliga natur i Sverige och till stadgande af den föreställning, att jord-.
skatten var ett slags af konungen, såsom jordegare, uppburen afrad “.
Konungens, eller såsom det också stundom till omvex-ling heter: kronans ursprungliga eganderätt till jorden * ärför öfrigt ett begrepp, som först under Gustaf I: s tid börjar göra sig gällande.
Om giltigheten der af kan man göra sig en föreställning, då man betänker, att det väsentligen grundats och försvarats medelst det der märkliga Helgeands-holmsbeslutet, om hvilket verlden sväfvade i fullkomlig okunnighet, ända tills det tre århundraden .efter dess förmenta tillkomst första gången åberopades af den äldre Messenius.
Hur pass förtroende det lyckades tillvinna sig af dennes egen samtid visar en anteckning på ett af de allra äldsta exemplaren deraf, som lyder: “ medli lögn och allo inlagtt af en huffuudliugare a: o 1586 benempnd Paine Erichson til Rawa-nääs “.
Sådana äro de urkunder, med hvilka man velat bevisa grundskatternas historiska och judiciefa berättigande;
Att jordskatterna icke heller från början varit till sin natur skilda från de af andra skatteobjekt utgående pålagorna, visade äfven redan på sin tid Bergfalk.
Han betecknar det nämligen uttryckligen såsom ett “ misstag “ att i deras uppkomst skilja mellan olika slags skatter eller tro skatterna till en början endast hafva ålegat jorden.
Då, tillägger han härvid, all skatt i Sverige ursprungligen var bevillning, beräknades tvärt om säkert både kapital, personlig arbetskraft och jord, efter sitt.
relativa och insedda värde, till skatts utgörande.
Nu är det imellertid ingenting annat än ett återställande af denna urgamla jemnlikhet mellan de olika skatte-objekten, som yrkats från de oprivilegierade jordegarnes sida, och att detta icke skett utan anledning, tyckes tydligt nog framgå af det här anförda.
Att det berättigade i dessa kraf stått klart för de mera klarsynte inom svenska riksdagen, till och med redan långt innan det erkändes i 1873 års kompromiss, är äfven säkert.
Thore Petré, som väl icke kan misstänkas för någon afvoghet mot stadsmanna-näringarne och deras ntöfvare, hade också redan vid 1850 års riksdag kommit till den öfvertygelsen, att “ det är från beväringens fullständiga och ändamålsenliga .reorganisation^ som rikets försvarsverk bör hämta sin egentliga styrka ochallmänna bevillningen är den enda regulator för ojemnhe-terna i svenska jordens skatter.
Som kändt ansåg sig dock landtmannapartiet vid sin första uppkomst icke ens böra framställa så pass långt gående fordringar.
Visserligen fans det en representant, hemmansegaren Carl Larsson från Elfsborgs län, som var nog djerf att i en motion sätta i fråga, det all jord måtte blifva befriad, från alla skatter och onera af hvad namn de vara må, med undantag att lika med alla andra näringar, kapital m. m. utgöra bevillning; men han fick också den gången stå alldeles ensam.
I öfrigt ansåg man sig icke kunna gå längre än att begära grundskatternas aflösning och den privilegierade jordens skattläggning, eller som uttrycket vid ett tillfälle i en något förändrad form lyder från grefve Posse: den privilegierade jordens aflösning.
Ett par år senare kunde emellertid Carl Anders Larsson, som sjelf framstålt förslag i detta syfte, förutspå, att den tidpunkt en gång skulle komma, då riksdagen finge ångra sitt afslag på dessa yrkanden, och en af borgareståndets fordne stormän, Göteborgs-representanten A. W. Björck ansåg sig då också betecknande nog kunna instämma i denna spådom.
De derpå följande årens händelser ha som bekant heller icke vederlagt den samma.
Om landtmannapartiet sedermera år efter år ansett sig kunna höja sina fordringar, samtidigt med att det i kortsynt likgiltighet för fosterlandets försvar visat sig allt mindre offervilligt för detta och derigenom tills dato omöjliggjort en tidsenlig försvarsorganisation för vårt land, så faller tydligen skulden härför lika mycket på dem, hvilka vid de i dessa frågor förda parlamentariska stridernas första uppblossande lika kortsynt förnekade hvad som fans berät-tigadt i partiets fordringar och derigenom omöjliggjorde hvarje dräglig öfverenskommelse.
Vår riksdagshistoria allt ifrån den tiden talar också sedermera om ingenting annat än ständiga nödtvungna eftergifter från den ena sidan och ständigt ökade anspråk från den andra.
År 1869 fann mansig redan föranlåten att bjuda indelningsverket * “ lindringar “; då begärdes dess “ aflösning “.
Två år senare, då regeringen varit nog oförsigtig att återtaga löftet öm “ lindringarne “,.
ifrågasatte ' pluraliteten inom riksdagens särskilda utskott indelningsverkets fullständiga upphäfvande; men detta vilkoiv som naturligtvis antogs af majoriteten i andra kammaren,, förkastades af denna majoritets motståndare inom båda kamrarne, och icke ens den utomordentliga åtgärden med en andra riksdags sammankallande längre fram under samma år kunde då rädda försvarsfrågan från att falla.
Efter ytterligare två år hade man som bekant 1873 sett sig å “ intelligensens “ sida nödgad så långt i eftergifter, att äfven grundskatternas (“ räntans “ och tiondens) afskaffande upptogs såsom ett vilkor i “ kompromissen “.
Sedan har på grundvalen af denna “ kompromiss “ förts ett formligt och oaflåtiigt köpslående om landets lifsfråga, ett betryggande försvar mot yttre våld, och om den väl knappast mindre vigtiga frågan angående ett rättvisare skattesystem till undanrödjande af inhemsk väld.
I denna strid har än den ena än den andra sidan trott sig för ögonblicket hafva öfvertaget, och glömske af äfven de färskaste erfarenheter hafva de resp. parterna ständigt vid dylika tillfällen låtit förleda sig att lemna ur räkningen hänsynen till.
det möjligen berättigade i motstån-.
darnes kraf.
Så gjorde landtmannapartiet både 1877 och 1880, så “ intelligensen “ 1878.
Om det splittrade landtmannapartiet vid detta års riksdag torde det icke ens vara skäl att tala.
* Sorgligt att säga utgör detta oresonliga trotsande på den egna maktfullkomligheten, vid hvarje tillfälle då en uppgörelse i godo möjligerf eljest skulle kunnat komma till stånd, den egentligen politiska innebörden i hela landtmannapartiets historia.
Det skulle också hafva varit motståndarnes historia,, derést dessa under hela den långa tiden lyckats att någonsin i sammanhållningen och initiativet komma längre än till de tomma fraserna.
Landtmannapartiet har åtminstone att i detta afseende åberopa sig på sitt utförligt formulerade * anbud “ af 1878.
“ Intelligensen “ har intet sådant att åberopa, der den icke kan skjuta regeringen framför sig.
* I det fallet har den verkligen på sitt håll redligt gjort en sanning af grefve Posses ord, att initiativet oförkränkt borde lemnas åt denna senare.