Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De flesta stater hafva följt Frankrikes exempel, och medgifvit rättighet att disponera hälften om man har ett barn, ^ om man har 2 barn o. s. v. Jag är af den öfvertygelse att testaments-friheten, som vid flera Riksdagar varit påkallad, och för hvilka R. o. Ad. vid sednaste
Riksdag uttalat en bestämd opinion, nu skall med glädje mottagas af nationen, och jag anhåller om bifall till den af Utsk. föreslagna lagen.
Det är djerft af mig att begära ordet efter Ordf:den i LagUtsk., men jag ber likväl att i anledn. af Hr Carlesons yttrande få göra den erinran att, om man tager England till exempel på ett land som framskridit i lagstiftning, så har man valt ett mycket olyckligt exempel, ty hvar och en vet, att det landet alltjemnt bibehåller sina gamla vanor och plägseder.
Dessutom gälla der helt andra förhållanden än hos oss.
Det är icke värdt för oss, mine Hrr, att söka här i Sverige införa en aristokratisk institution, såsom den finnes i England, beherrskande alla förhållanden.
Vi måste rätta oss efter vår egen historia och våra egna förhållanden, som allt ifrån början varit byggda på rent demokratisk grund, och komma att alltid så förblifva, så länge det Svenska samhället består.
För min del skulle jag icke hafva något emot en oinskränkt testamentsfrihet, och är öfvertygad att föräldrar ändå nog skulle se sina barn tillgodo.
Jag tror derföre att man, för att afhjelpa de många missförhållanden och de stora orättvisor, som blifva en följd af nuvar:de stadganden, bör antaga Utsk;s förslag.
Hr Den 3 Juni. 17 Hr Carleson:
På Gr.
Sparres yttrande får jag svara att, om det vore fråga om att utvidga testaments-friheten för de af Svenska nationen, som lyda under landsrätt, skulle jag icke hafva ett ord att säga deremot; men då efter min föreställning, oell såsom Utsk. äfven i sina motiver antyder, en lag af beskaffenhet som den ifrågavande ovilkorligen skall leda till inskränkning af testamentsrätten, måste jag för min del motsätta mig en sådan lag.
Det är likväl här fråga om en grundsats för bedömande af hvars giltighet juristers åsigter äi'o af underordnad vigt.
Huruvida den för landets flesta innebyggare nu gällande testamentsfrilieten i afseende å förvärfd egendom bör inskränkas eller icke, kan livar och en utan att äga juridiska insigter inse, och då så är förhållandet, torde det icke för mig löna mödan att kämpa för en åsigt, för hvilken ingen annan tyckes vara benägen att upträda till försvar.
Min mening skall sannolikt förfalla, men jag har likväl ansett mig böra uttala densamma.
Jag anser denna fråga vara en af de vigtigaste för detta Stånd.
Så länge den gamla arfsrätten qvarstod, var det möjligt att bibehålla jorden inom slägten, sonen med sin dubbla arfslott kunde lösa ut systern och behålla stamgodset.
Det enda nu återstående sättet att sammanhålla jorden är en fri testamentsrätt; Grunderna för K. o. Ad:s afslag af den lika arfsrätten var också den att en dylik testamentsrätt icke fanns.
Endast genom dess användande har det varit för Englands Adel möjligt att under sekler qvarstå på samma höjd af makt och inflytande.
Då det nu är ett axiom, att ingen Adel, den må vara huru personligen utmärkt som helst, kan bibehålla sig utan grundförmögenhet, är det ju klart att, om den Svenska Adeln skall bestå, måste jorden bibehållas inom slägten.
Detta åter låter sig icke göra under nuvor:de lagstadganden.
Vi se dagligen, huru egendomen förvandlas från en grundval för den aristokratiska idéen till ett slags skiljemynt, som går ur hand i hand.
Det är för att motarbeta detta förhållande, lika olycksbringande för jordägaren som arbetaren, som jag röstar bifall till LagUtsk:s förslag.
Jag hoppas att E. o. Ad. delar denna tanka.
En monarkisk stat kan icke på längden bestå utan aristokrati, denna åter icke utan jordegendom.
Lika med Hr Carleson anser jag den nu föreslagna lagen vara en försämring i afseende å aflingejord och lösören efter landsrätt; men man måste dock, innan man afslår densamma, tillse om den icke gifver ersättning för detta genom förbättringar i andra hänseenden.
Alla de förhållanden, som fordom i afseende å vår lagstiftning om arf förefunnos, hafva under tidernas lopp så småningom förändrats.
Det stadgande, att jorden icke fick säljas, förrän den var slägten till inlösen hembjuden, har öfvergått till bördsrätt: den olika arfsrätten har blifvit förvandlad till lika.
Men det är klart att, då den manliga arfvingen icke ärfver dubbelt af jorden mot den qvinliga, så måste jorden gå ur VI IL ' 2 18 Den 3 Juni. slägten, försäljas och mer och mer öfvergå till en lösvara, hvilket ingalunda kan vara utan vigt och betydelse, emot om egaren af jorden känner, då han plöjer densamma, att det är fadrens mark, på hvilken han nedlägger sitt arbete.
Det är endast genom testamentsrättens utvidgning som detta missförhållande kan häfvas.
Betraktar man åter tillkomsten af detta förbud mot borttestamenterande af arfvejord, så egde det till en del sin grund i det missbruk, som under katholska tiderna egde rum, då allt för mycket jord genom de andliges bedrifvande testamenterades till kyrkor och kloster, och man fann nödigt att sätta en gräns derför.
Detta förhållande har nu naturligen upphört. B. o. Ad. torde finna att, om någon försämring skulle inträffa genom inskränkningen i fråga om lösören och aflingejord å landet, så har dock en så stor förbättring i annat afseende vunnits, att den måste betydligt öfverväga olägenheterne, och Betänk, således bör bifallas.
Frih Wrede, Casimir:
Jag har som ledamot deltagit i Utsfcs Betänk., men deremot anmält min reservation, hvilken jag anhåller att få uppläsa:
Uti Utsk:s ifrågav:de Betänk, har äfven jag instämt med undantag likväl af en del, som dock i sig är ganska väsentlig och det är i afseende å bröstarfvinges laglotter.
Utsk. har, efter min tanke, från ganska riktig grund nemi. äganderättens natur och väsende härledt den af Utsk. föreslagna testamentsfrihet, men likväl dervid, såsom LagBeredningen, gjort den inskränkning att man ej må borttestamentera mera än hälften af sin qvarlåtenskap, der bröstarvinge lefver efter samt förklarat att andra hälften skulle falla bröstarvinge till såsom laglott.
Den hos menniskan naturliga böjelse att äfven sträcka sin omtanka om detta jordiska utom sin lifstids gränsor är, efter hvad man vet, uphofvet till den handling, som kallas testamente.
När man i afseende å sin qvarlåtenskap ej godkänner eller af omständigheterne finner sig vid den ordning, som i arfslagen finnes bestämd, gör man sitt testamente; och då efter allmänna rättsbegrepp äganderätten, hvartill i främsta rummet hörer att få fritt disponera öfver hvad man äger, hvilar på mycket fastare grund och större samhällsnödvändighet, än arfsrätten, som för sin tillvaro endast kan åberopa en presumtion om en afliden persons tysta önskan att vilja gynna, framför andra, sina närmaste skyldeman, hafva ock alla Europeiska länders lagar såsom allmän regel uttalat den grundsats att, då testamentsrätt och arfsrätt komma i kollision, den sednare eller arfsrätten skall vika.
Historien lär väl ej eller kunna visa att icke äfven äldre lagar i sig inrymt denna regel, fastän undantagen efter tidsförhållanderna varit mångahanda, såsom i Romerska lagen redan under hednatiden, då föreskriften om laglott först upkom och derifrån sedermera utgått till flera andra länders lagar.
Vår 1734 års lag om landsrätt, har icke någon annan inskränkning för testamente än att man ej får bortgifva arfvejord.
Detta förbuds stadgande är dock, som man finner, tillkommet i rent patriakaliskt intresse och således praktiskt endast för sin tid Den 3 Juni 19 eller den då egendom ansågs böra vara en gemensam tillhörighet för slägten.
Utsk. har ock lemnat detta stadgande å sido samt derföre anfört skäl, som svårligen kunna vederläggas, då arfvejordssystemet ej mera hvilar på ren inre rättsgrund och dessutom blifvit i sin yttre betydelse, redan genom den lika arfsrätten för det mesta tillintetgjordt.
Frågan om lag för testamentsrätt borde således nu hos oss stå fri från all historisk grund och kunna i sin naturliga enkelhet nå den fullkomliga utveckling att, enligt eganderättens fordringar, frihet lemnades att efter behag disponera öfver sin egendom genom testamente lika så som genom annan gåfva och utan annan inskränkning än den, som kan härledas från föräldrars i naturen grundade pligt att bekosta uppfostran och underhåll åt sina barn till dess de kunna sig sjelfve försörja i hvilket hänseende Utslcs förslag i 2 § förekommer mig fullt tillfyllestgörande.
Genom den testamentsfrihet, jag sålunda vågat förorda och som så nära öfverensstämmer med vår nu gällande landsrätt och är ej eller främmande för utländska lagar, såsom t. ex. i England, behöfver man med kännedom om menniskosinnet ej befara att föräldrar skola undanrycka sin förmögenhet från sina barn.
— Vi kunna ju i detta hänseende vädja till erfarenheten.
Fruktade man sådant vore det vanmäktigt att ställa förbudet endast i sammanhang med testamentsrätten, då det finnes flera andra sätt att öfverlåta sin egendom.
Jag misströstar åtminstone icke om föräldrahjertat, ty dess känsla måste alltid blifva den naturligaste af alla, men mig förekommer att stadgandet om laglott eller barns ovilkorliga arfsrätt mången gång kunde medföra hinder för föräldrar att klokt ordna inom familjeområdet.
Till ex. om jag äger en landtegendom och två söner, så skulle jag ej kunna bestämma att den ene sonen skulle i följd af sina anlag ha landtegendomen och den andre utlösen eller lösören.
Om den ene sonen vore en ohjelplig rucklare och förstört än mer, än som borde motsvara hans blifvande arfslott, så skulle jag ej få bestämma att han efter min död skulle åtnjuta blott ett visst underhåll i ränta.
Jag skulle äfven vara förhindrad att till skydd för något af mig i lifstiden påbörjadt industrielt företag, såsom en fabrik kunna föreskrifva att denna min qvarlåtenskap ej finge under någon viss tid skiftas utan för sin utveckling förvaltas af min enka eller det af mina barn, hvartill jag i sådant hänseende hade mesta förtroende; många andra exempel att förtiga.
Från BorgareSt. hafva oek länge hörts rop om en fri testamentsrätt; och då vår lag af Statsekonomiska skäl redan innehåller förbud för stiftande af varaktig fideikommiss i fast egendom är ju någon fara för missbruk i det hänseendet ej för handen.
På sin höjd skulle det kunna hända, likasom nu kan ske, att en fastighet någon tid undanhölls för sönderstyckning, men derom kan väl ej vara något att säga, ty då å ena sidan åt den fria dispositionsrätten lemnäs rättighet att stycka jord bör väl å den andra ej läggas hinder i vägen för samma rätt att sammanhålla jord.
Då jag således anser att testamentsrätten bör lemnäs fri, men någon återremiss till Utsk. ej mera kan få ske, får jag vördsamt instämma med dem som yrkat afslag å Betänk. 20 Den 8 J^nf Hr Cederschiöld:
Efter nuvarande lag har man icke rättighet att genom testamente bortgifva något af ärfd jord på landet, men deremot all aflingsjord; och efter stadsrätt endast ^ då bröstarfvingar finnas.
Nu deremot skulle man, då bröstarfvinge ej finnes till, få rätt att disponera all sin egendom, således en frihet som man förut icke egt.
Deremot skulle man icke få gifva bort mera än af hvad man eger, om bröstarfvinge finnes, och således i afseende å aflingsjord och lösören å landet förlora hälften af den dispositionsrätt man nu eger, men deremot erhålla en frihet, som man nu ej eger att förordna om hälften af arfvejorden fi landet, och hälften af all egendom i staden.
Då nu aflinge-egendom otvifvelaktigt är större än den ärfda jorden så vore det på sätt Hr Carleson anmärkt, dock sannt, att förslaget innefattade en inskränkning, såvida det framställes som en allmän sats, gällande för alla förhållanden; men man må noga besinna, att den inskränkning, som här är gjord, att man icke får gifva bort mera än gäller endast i det fall, att man har bröstarfvingar: i annat fall åter får man bortgifva allt.
Således innebär detta stadgande i de flesta fall icke en inskränkning, utan en utvidgning.
Under nuvarande förhållanden har man icke en gång rättighet att gifva ens det ringaste af arfvejorden på landet åt sin maka eller någon annan, till hvilken man står i förbindelse, utan en aflägsen slägtinge kan komma och göra ett sådant testamente om intet.
Således kan jag ieke finna annat än att Utsk:s förslag är en utvidgning af testamentsrätten.
Jag tillstyrker derföre bifall.
Jag beklagar, att nödgas upträda, då Ståndets tålamod redan tyckes vara satt på alltför svårt prof.
Jag skulle icke heller hafva gjort det, om jag icke ansfige denna fråga vara af stor vigt, ja en bland de vigtigaste i civillagstiftningsväg, hvilkas behandling inom detta Stånd jag öfvervarit.
Många, till en del besynnerliga och sins emellan stridiga skäl hafva blifvit anförda till stöd för LagUtsk:s förev:de förslag till vidgad testamentsfrihet.
Det skulle utan tvifvel leda allt för långt, att nu, på sena aftonen, uptaga och söka gendrifva dem alla.
Nå gra anmärkmr torde vara tillräckliga, att visa, hvarföre jag icke delar deras mening, som tillstyrker bifall å Utsk:s förslag i berörde hänseende.
Ju starkare seden inom samhället är, desto mindre behöfver lagstiftningen intränga uti arfs- och familjeförhållandena.
Allmän landsed är lag, ja ofta mäktigare än lagen.
Hon herrskar, utan tvång, med en kraft, den lagstiftningen ej förmår öka, men som hon mången gång förgäfves söker gifva åt sina skrifna lagar.
Så är förhållandet i England, och det är der Som den fasta eller jordegendomen, mer än annorstädes, förblifvit ostyckad, vare sig på grund af eller oaktadt den fria testamentsrätten.
Men att, från detta förhållande, vilja, såsom Gr.
Björnstjerna, sluta till samma verkan af vidgad testaments- och dispositionsrätt öfver arfvejord i Sverige, är i sanning att gå ganska långt i djerfva för - Den 3 Jani 21 hoppningar — och innebär tillika en glömska af all den erfarenhet, som hittills hos oss är vunnen.
Eller säger oss icke en daglig, för mig sorglig, erfarenhet, att knappt fideikommisser, men ännu vida mindre andra fastigheter kunna på en hand, eller ens inom slägterna bibehållas?
Och är väl denna erfarenhet ej äldre, än den lika arfsrättens införande på landet?
Om man, med Gr. Sparre, vill hufvudsakligen afse BondeSt:s mening, och om BondeSt., på sätt LagUtsk. i detta Betänk, yttrar, anser »grundsatsen om konsolide»ring af en spridd äganderätt ej förtjena afseende, enär, ju mer »egendomen delas, desto fördelaktigare vore del för landet;» så synes mig den åtgärd, Dtsk. i förev:de mom. föreslagit, mera egnad att gynna en sådan, än den tanka, Gr.
Björnstjerna, med åberopande af Englands mäktiga Adel, velat uttrycka.
Jag, som anser en långt sträckt hemmansklyfning, i statsekonomiskt, moraliskt och politiskt hänseende, skadlig; som anser jordens bibehållande inom slägterna såsom i alla dessa hänseenden gagneligt; sage följaktligen ganska gerna, att Gr.
Björnstjerna för sin mening ägde tillräckliga skäl i våra förhållanden; men jag tror icke att det så är.
Här har blifvit sagdt, att Svenska Statsförfattningen hvilar på demokratisk grund och man hav deraf velat sluta till fruktlösheten af hvarje bemödande att här införa en aristokratisk institution, såsom den finnes i England.
Afven jag tror, att hvarje sådant försök skall misslyckas.
Jag önskar dock stärka och bevara den aristokrati som, till vår lycka, ännu i Sverige finnes, i alla stånd, stödd på ärfd fastighet och genomträngd af kärlek till denna fadrens jord.
Man säger, att den af litsle, förordade utvidgade testamentsrätten afser bibehållande af jorden inom slägterna.
Det låter eget, att höra detta, från ena hållet, medan, från det andra, samma frihet yrka3 såsom. medel att få, äfven den ärfda jorden rörlig, såsom hvarje annan vara.
Hvad samhället i det hela, och hvad de hundratusenden, hvilka såsom brukare och arbetare äro vid jorden fästade, komma att iida, innan erfarenheten ådagalagt, hvilkendera flsigten är den rätta, derom synes ingen nu bekymra sig.
Då man i andra länder bemödar sig att genom majoraters stiftande motverka eller ersätta den förskingring, jordegendomen medelst styckning undergår; så synes förfäktarne af närv:de förslag dels alldeles icke anse sådant önskligt, än mindre sannolikt, dels, i sitt nit för förslagets genomförande, förgäta, att sådant hos oss icke kan ega rum, sedan genom K. Eörordnm d. 27 April 1810, det blifvit förbudet att om vilkoren för fast egendom sträcka något förordnande längre än till förste emottagarens och dess makas lifstid eller om äganderätten vidare, än till utnämnande af emottagarens nästa efterträdare.
När härtill kommer, att Utsk., om det, emot all min förmodan, haft för afsigt att befrämja jordegendomens bibehållande inom slägterne, likväl stannat på halfva vägen — samt att dess förslag bland jordstyckningens vänner äger sina flesta och ifrigaste försvarare; så finner jag, i allt detta, endast nya skäl att icke, för min del, biträda detsamma.
Jag tillstyrker alltså afslag på denna del af Betänk. 22 Den 3 Juni.
Propos. till bifall å Utsk:s uti förevide mora. af 3:dje punkten afgifna förslag till författning oell förordning blef nu framstäld oeh besvarad med starka
Ja jemte åtskilliga Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att han ansåg
Hr Carlheim Gyllenskjöld begärde votering.
Uplästes till justering och godkändes följande vot:s-propos.
Den som bifaller det i LagUtskis Utlåt.
N:o 3,2 uti 3:dje punkten Litt.
C. afgifna förslag till författning oeh förordning, röst ai Ja, den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, afslår R. o. Ad. förenämnde förslag.
Vid voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, sålunda: Ja — 50, Nej — 21.
Vidare förekom sista punkten, innehållande förslag till förfatning om upphörande af den särskilda dispositionsrätt öfver aflinge fastighet i stad, som tillkommer frälseman enl. 1.2 g i K. o. Ad:s Privilegier d. 10 Okt. 1723:
Oeh yttrade sig derom:
Jag har visserligen ingenting emot att antaga Utsk:s förslag i denna punkt, men likväl endast under det vilkor, att jemväl hvad LagUtsk. föreslagit rör:de testamentsrätten varder af R.
St. gilladt.
Jag får derföre till undvikande af all tvetydighet i detta ämne föreslå, att detta förbehåll måtte varda i beslutet uttryckligen intaget.
Då härefter Hr Gr. o. Landtm, hemstälde om E. o. Ad. under det af Utsk. framstälda förbehåll behagade bifalla det i förevarande punkt afgifna förslag blef denna propos. besvarad med Ja Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Utsk:n iukomne Betänk, oeh Mern.: nemi. från Lagutskottet : N:o 3 5, i ani. af K, M:s Nåd.
Propos. om antagande af en författning ang:de straffarbetes och fängelsestraffs verkställande i enrum; N:o 36, i ani. af väckte motioner om uphäfvande af K. Brefvet d. 17 Okt. 1778, ang:de barnamord.
Besvärs- och Ekon.Utslcotlet: N:o 94, i ani. af väckta motioner om stadgar, rörande arbetsfolk, som utgår för vinnande af arbetsförtjenst; N:o 95, i ani. af väckta motioner om ändring af sladganden i K. förordningen aug:de sockenstämmor i riket d. 29 Aug. 1843.
D«n8Juni. 23 RiddarhuslItskoltel: N:o 14, ang:de förstärkning af grunden under Riddarhusbyggnaden. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 10 på aftonen.
In fidem protocolli, Alberl Munck, Måndagen den 8 Juni 1857.
Justerades ett prot.-utdrag för <1. 3 dennes samt pleni-prot:t för d. 29 sistl.
Upplästes ett af Hr Silfverstolpe, David Åug. Leonh., inlemnadt så lydande Memorial:
Hindrad af enskildta angelägenheter får jag härmed äran afsäga mig min plats uti BevillmsUtsk., och anhåller att vid mia Riksdagsmannarätt blifva bibehållen. R. o.
Ad. lemnade härtill sitt bifall, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Elektorer att sammanträda till val af en ledamot i BevillmsUtsk. efter Hr Silfverstolpe.
Uplästes ett af Hr Ribbing Arvid, inlemnadt så lydande Mern.
Af sjukdomsförfall hindrad att återvända till Riksmötet så tidigt som jag eljest ämnat, anhåller jag vördsammast härmed att med afsägande af min bänkmannabefattning få varda bibehållen vid min riksdagsmannarätt.
Företogs till afgörande StatsUtsfcs d. 20 och 23 sistl.
Maj på bordet lagda Utlåt.
N:o 62, ang:de föreslagna jernvägs-stamliniers utförande och dertill erforderliga medels anvisande.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, först hemstält om R. o. Ad. ansåge detta Utlåt, böra punktvis föredragas, samt denna propoa. 24 Den 8 J n i. blifvit besvarad med Ja, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att han ansåg sig böra tillkännagifva, att, vid öfverläggning om lämpligaste formen för föredragningen af detta Utlåt., Talmännen öfverenskommit, att hos EiksSt:n hemställa, att 2:dra punkten, hvari Utsk. tillstyrkt »att B.
St:r, till ledning och iakttagande vid besluten om ej mindre verkställigheten af de genom Statens försorg och på det allmännas bekostnad skeende jernvägs-anliiggningar, än dertill erforderliga medels anvisande, måtte godkänna samt antaga och fastställa ett visst system för Statens jernvägs-byggnaders utförande», måtte få förbigås tills Ståndet fattat sina beslut om de i efterföljande punkter särskildt föreslagna banorna, emedan det kunde hända att om förstnämnde punkt af ett Stånd bifölles, men sedermera vid beslutens fattande om de särskilda banorna, dessa af samma
Stånd afslogos icke någon möjlighet funnes, såvidt på detta Stånd berodde, att verkställa det beslut, som i afseende på 2ulra punkten blifvit fattadt.
För min del finner jag det af Talmanskonklaven föreslagna sättet för föredragningen af ifrågav:de Utlåt, vara riktigt och ändamålsenligt, men jag skulle önska, att det blefve något vidare utsträckt.
Såsom skäl till denna önskan torde jag få åberopa det förhållande, att E. o. Ad. jemte de öfriga Stånden under fyra dagars tid gemensamt öfverlagt om jernvägsfrågan, så att man numera ej bör afgifva några längre anföranden, hvilket endast vore att onödigtvis upptaga tiden.
Vi böra således, efter det Utsk:s hemställan i Lsta punkten ang:de afslag å Hr Bodells motion blifvit, såsom jag förmodar, utan någon discussion bifallen, förbigå så väl punkten 2, ang:de det s. k. systemet, som punkten 3, ang:de bestämmande af stambanorna, samt vidare jemväl punkten 4, hvari tillstyrkes afslag å Hr Wallenberga motion om att sammanbinda banorna söder oell norr om Stockholm vid något af Mälarens trängre sund nära staden, och slutligen 5:te punkten, rörande bangårdarna i Stockholm.
Efter denna punkt komma anslagsfrågorna i 6:te till och med 11 :te punkterne och dessa punkter hörå, i min tanke, efter den Lsta företagas och afgöras, ty det är naturligt, att om sjelfva anslagsfrågorna afgöras i öfverensstämmelse med Utsk;s förslag, så är i och med detsamma stambane-systemet antaget och i sådan händelse blifver all discussion om de föregående punkterne öfverflödig, likasom det jemväl följer af sig sjelft, att om E. o. Ad. afslår anslag till vissa bansträekningar, så är äfven systemet ogilladt.
Jag får således vördsamt föreslå, att sedan R. o. Ad. afgjort
Lsta punkten, föredragningen må börjas med Ode punkten samt derefter fortsättas till och med den 1 Lte, efter hvars afgörande man skulle återgå till den 2:dra punkten och vidare efter nummerordning.
Frih. Tersmeden, Wilh. Frdr.:
Med anledning af Hr Gr. o.
Landtmilis nu gjorda framställning får jag fästa upmärlcsamheten derpå, att den 3:dje punkten, eller den som handlar om statsbanorna, hänger så tillsammans med den 2:dra punkten, som rörer Den 8 Juni. 25 fastställande af ett statsbanesystem, att derestJden' sistnämnde punkten upskjutes, den förstnämnde jemväl bör upskjutas.
Jag anhåller derföre om upskof med föredragningen af dessa båda punkter, intill dess anslagsfrågorna blifvit afgjorda.
Dessutom anser jag, lika med Gr. af Ugglas, att om vi skola behandla denna fråga på det sätt, Talmans-konklaven tyckes hafva antydt, böra jemväl den 4:de och 5:te punkten upskjutas, så att vi genast gripa oss an med anslagsfrågorna.
Vilja vi åter icke beträda denna för oss utvisade väg, bör Betänk, i sin nummerordning punktvis föredragas, hvilket jag dock, på samma skäl som den förste värde talaren, anser mig böra afstyrka.
Då det ålåg StatsUtsk. att till K.
St:r afgifva ett fullständigt Utlåt, öfver denna vigtiga fråga, var det naturligt att Utsk., vid detta Utlåt:s upsättande, måste utgå från några förut bestämda ledande grundsatser.
Utsk. har äfven derföre först yttrat sina åsigter öfver frågan om jeruvägsnnläggningar här i landet i sin helhet och behandlat de särskildta förslag, som i detta afseende förekommit, hvarefter
Utsk, på grund af de åsigter, det ansett sig böra följa, sedermera föreslagit E.