Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. äskadt extra anslag af 3 millioner r:dr till försvarsverkets iståndsättande, allm. arbeten m. m.; N:o 279. i anledn. af väckt fråga om förändring af den förut stadgade tid, inom hvilken den till statsbehofvens fyllande utaf allm. bevillningen anslagna summa skall uti Riksg.- cont. hvarje år förskottsvis hållas Statscont. tillhanda; N:o 280. ang:de dels ett närmare bestämmande af lösen för gravationsbevis öfver stadsegendom och dels befrielse för fattigvårdsinrättningar för erläggande af expeditionslösen ; Deii aa Januari f. m.
N:o 281. ora utvidgad sågningsrätt å skattlagda sågq varnar.
Fortsattes den sistl. plenidag började pröfningen af StatsTJtsk:s utlåt.
N:o 3g3 i anleda, af gjorda anmärkn:r vid Utsk:s betänk.
N:o 273, ang:de dels grunderna för markegångsprisens bestämmande, räntepersedlarnas omsättning och förenkling, indelta räntors och tiondeanslags återingående till Kronan samt andra med grundskatternas utgörande gemenskap ägande ämnen, och dels i anledn. af flera i samma frågor väckta motioner.
Då nu föredragningen skulle börja med 5:te punkten, anhöll Hr v. Hartmansdorff, Au g., att de 3 första mom:n af densamma skulle i ett sammanhang uppläsas.
Sedan den af Hr v. Hartmansdorff begärda uppläsning ägt rum, anhåller jag, att Prosten Åstrands, betänk, följaktiga, reservation jemväl må varda uppläst.
5:te punkten fr. o. m. början t. o. m. mom. lit. c upplästes.
Derefter upplästes Prosten Åstrands utlåt, åtföljande reservation.
StatsUtsk. bar erkänt, att utgörandet af räntor in natura icke kan afskaffas.
Följden häraf måste då vara, att enär räntetagare och räntegifvare möjligen vilja för ömsesidig beqvämlighet liquidera med penningar, behöfva de bestämda rättesnören för en sådan liquid; d. v. s. att en gifven uppsägningsrätt och ett visst markegångspris måste äga rum. fiufvudskälet att bibehålla rättigheten till betalnings erläggande in natura är, att räntegifvaren icke måtte komma i förlägenhet vid liquiden, om han, till följd af bristande afsättning, saknar penningar.
Ett annat skäl är det, att markegångspriset kan vara obilligt satt.
Man har då velat lemna tillfälle, vare sig för räntetagare eller räntegifvare, att genom persedelns uttagande eller levererande in natura skydda sig mot förluster.
Utsk. har åt räntegifvaren bibehållit rättigheten att betala in natura, men betagit räntetagaren rättigheten att in natura fordra sin ränta.
Det har således endast gjort afseende på det första skälet eller bristande afsättning för räntegifvaren, men deremot ansett sitt förslag till markegångssättning vara så fullkomligt, att ingen skada eller orättvisa dervid vore att befara å räntetagarens sida.
Låtom oss undersöka, om så verkligen förhåller sig.
Första frågan blifver då:
Är den föreslagna markegångssättningen så tillförlitlig, att correctivet af uppsägning emot en möjlig obillighet i denna del kan undvaras?
Om markegångspriset sattes lika med det gångbara, kunde frågan med ja besvaras; men
Den 11 Januari f. m. 1!9 det är icke förhållandet.
Markegångssättningen sker om hösten, innan säden är uttröskad, innan någon egentlig handel dermed är börjad, och altså innan något bestämdt pris kunnat stadga sig.
Det pris, som möjligen finnes, har uppkommit under den största tillgången och den minsta efterfrågan.
Man kan således taga för afgjordt, hvad Hr Lagerhjelm efter egen skadlig erfarenhet vitsordat, att markegångspriset gemenligen blifver lägre än det verkliga.
Deraf följer åter, att räntetagaren gemenligen kommer att förlora på lösen efter markegång.
Utsk. har sökt förekomma det genom liera stadganden.
Markegångssättningen skulle uppskjutas en månad, eller till d. 4 Dec.
Men jag har redan sökt visa, att detta icke hjelper; ty spannmålshandeln, äfven hindrad af årstiden och väglaget, har ej kommit sig i gång då heller.
Dessutom är tiden före Thomae dag så kort, att besvär öfver markegångssättningen ej medhinnas, förrän uppsägningstiden redan är inne.
Hela fördelen deraf är således förlorad, och den kan äfven vara likgiltig, om man med skäl antager, att markegångspriset alltid är för lågt.
Sådant förekom/nes ej af de i o årens medelmarkegång.
Denne hindrar blott prisen att omvexla alltför betydligt från ett år till ett annat, men hindrar ej, att samtliga markegångsprisen äro för låga.
Af detta grundfel följer ock, att till godtgörande af räntetagarens skada icke förslår den mellangift, hvilken Utsk. här föreslagit i punkten b, der det heter:
"Att då berörde årspris understiger medium af "sednaste 10 årens markegångspris inom samma län eller ”district, är det väl räntegifvaren öppet att före Thomae "dag, på sätt hittills ägt rum, tillsäga, om han vill utgöra "praestationen in natura; men i det fallet åligger det honom "att vid levereringen contant till räntetagaren betala skill— "naden emellan löpande årets lägre pris och det stadgade "ro års markegångspriset.’’ Derpå, att det årliga markegångspriset är lågt, kan räntetagaren då icke förlora; men hans skada deraf, att 10 års priset varit för lågt i det hela, är derföre lika gifven.
Ytterligare säger Utsk. i mom. cl "Att, då leverering in natura icke sker, forsellön, på sätt "hittills ägt rum, af räntegifvare erlägges, samt att, då räntegifvare uppsagt till leverans in natura, han jemväl för "hvarje tunna råg eller korn betalar 16 sk., samt för hvar"je tunna hafra 12 sk., allt b:co, till räntetagaren, såsom "ersättning derför, att denna uppsägningsrätt, i följd af föregående bestämmanden, hädanefter upphör."
Här skulle altså räntetagaren finna sin godtgörelse, nemi. uti 16 sk. för tunnan råg eller korn och 12 sk. för tunman hafra.
Detta är likväl obestridligen för litet öfverhufvud.
Såsom exempel vill jag anföra, att markegångspriset på råg är i Östergöthland för närvar. 8 r:dr iö sk b:co, hvaremot det der gångbara priset redan närmar sig 10 r:dr.
Afradstiden är likväl icke'inne förrän d. 2‘) Fehr.
Med den benägen - 120 Den 22 Januari f. m. het spannmålsprisen för ögonblicket synas hafva att stiga, kommer priset troligen att uppgå i slutet af Febr. tili 10 r:dr 16 sk. b:co.
Skillnaden deremellan och markegångspriset, hvilken skulle utgöra räntetagarens förlust, stiger således till 2 r:dr b:co p:r t:na.
Nu är markegångspriset temligen likgiltigt, ty den, som anser sig derpå blifva lidande, uppsäger till leverering in natura; men då markegången är afgörande, skola alla bemödanden användas för att sänka eller höja det årliga priset.
Att sådant icke alltid lyckas, medgifver jag; men att det understundom lyckas, visar erfarenheten och meddetsamma, att ingen säkerhet, motsvarande d^n som nu finnes, är för räntetagare eller räntegifvare att påräkna.
Jag var vid sista riksdagen ledamot af en committé', som skulle föreslå en stadigare spannmålstull.
Dervid upplystes, att t. ex. markegången i Blekinge, gränsande till det sädesrika Skåne, var högre än i Jemtland, gränsande till Norrska fjällen och våra Lappmarker.
Då prisets obilliga uppdrifvande kari äga rum, kan äfven ett motsatt förhållande inträffa; och det finnes, efter min tanka, icke någon annan garanti mot spelet i markegångssättningarna, än uppsägningsrätten till leverering in natura.
Vill man borttaga den, så bör man äfven tänka på att bättre organisera committeerna, som sätta priset; men det har Utsk. alldeles förbisett.
När det ensamt åt räntegifvaren förbehållit optionsrätt, är det naturligt, att han alltid väljer det, som för honom är fördelaktigast, och att räntetagaren altså mäste beständigt vidkännas det, som för honom är ofördelaktigast, d. ä. att alltid blifva den förlorande.
Förslagets antagande kommer således att ovilkorligen verka såsom en lönenedsättning för alla indelta löntagare, vare sig militära, civila eller ecclesiastika tjenstemän, och derjemte såsom förminskning i kyrkors, hospitalers, barnhus m. fl. dylika inrättningars inkomster.
Angående militärens löneanslag saknar jag visserligen speciel kännedom, men tror mig dock veta, att regleringen uppgjordes efter beräkning af räntornas hittills varande verkliga medelpris.
Om nu detta nedsättes, är det klart, att man beröfvar nämnde tjenstemannacorps en del af dess löner, hvilka visserligen icke äro öfvf rdrifna, och vid hvilkas oafkortade åtnjutande innehafvarne desto mera lära trygga sig, som de nyss blifvit i nåder fastställda.
Då man torde vilja tror att jag åberopar militären endast för ecclesiastikens bästa, anhåller jag att få fästa Ståndets uppmärksamhet på hvad en militärmyndighet, KrigsCoIhm, uti dess utlåt, öfver ämnet yttrat.
Det heter nemi. uti StatsUtskts förra betänk.
N:o 273, hvarest KrigsCollegii berörde utlåt, är intaget: ”Beträffande åter "den i underd. föreslagna förändringen i grunderna för ut”görandet af såväl kronotionde och afradsspannmål som anadia å hemman och lägenheter indelta räntor, syntes närvar.
Den 2a Januari f. m. 121 ”var, tidsförhållanden såväl i afseende på lefnadssätt som ”landtbrukets och varuafsättningens beskaffenhet, emot hvad ”dessa voro vid indelningsverkets böl jan, numera vara myc”ket förändrade och hafva föranledt en allmännare ömsesi”dig önskan att erhålla oell erlägga räntepersedlarnas värde ”i contant, när sådant utan någondera partens förlust kun”de äga rum, hvarföre ändamålet med R.
St:s und. framställning syntes önskvärdt att vinna; men KrigsColbm an”såge i und., alt de föreslagna vilkoren ej tillräckligen skyd”dade K. M. och Kronan samt de enskilda räntetagarne ”från förluster i deras hittills ägande lagliga inkomster, dä ”icke något correctiv blifvit uti det und. projectet uppgifvet, "till förekommande deraf, att det i förslaget omförmälda ”första markegångspriset, med hvilket de 4 föregående årens ”skulle sammanläggas för att erhålla ett medeltal, blefve ”alltför lågt under varornas verkliga värde vid leverans"tiden. ” R. o.
Ad. torde således linna, att K.
KrigsColItm genast insåg olägenheterna; och dessa äro ingalunda afhulpna genom förändringen från 5 till io års medium.
Hvad de civila tjenstemännen beträffar, Ur förhållandet enahanda; och det förefaller verkligen nog hårdt, att, då behofvet af löneförhöjning för landtstaterna, hvilka bland civileu egentligen hafva indelta löner, blifvit vid liera riksdagar ådagalagdt, inén R.
St. förklarat tillgång dertill saknas, man i stället föreslår en åtgärd, som vållar minskning i de otillräckliga löner, dessa tjenstemän redan lagligen äga.
Inom ecclesiastikstaten är det fromma stiftelser som främst komma att förlora på ändringen.
Dessa inrättningar hafva förut genom myntförsämringen blifvit plundrade på deras capitaltillgångar oell med detsamma på värdet af deras penliingeränta.
Ville man nu äfven försämra värdet af deras årliga inkomster af spannmålsräntor, så blefve de lidande på dubbelt sätt.
St. hafva för skollärare beviljat ökade anslag, men deremot fordrat, att deras dubbla tjenstårsbeläkning skulle nedsättas.
Nu vill man äfven nedsätta deras löner, följaktligen försämra deras vilkor.
Kan sådant vara rätta medlet att förbättra skolorna?
Om jag fortsätter det åberopade exemplet från Östergöthland, blefve förhållandet, att en collega, med 5o t:r, hälften råg och hälften korn, indelt lön, förlorade lika många r:dr; och då hela lönen är beräknad till 3oo r:dr, vore förlusten alltför känbar.
Följden af allt detta blefve, att Rikets tjenstemän, som ej längre linge bibehålla, hvad de rättmätigt ägde med fullmagter bekräftadt, ej kunde hysa förtroende för den aflönande statsmagten, och att det allmännas tjenst blefve af dugliga män mindre eftersträfvad.
Jag liar nu sökt visa, att förslaget
Ur skadligt; jag skall nu försöka ådagalägga, alt det jemväl är olagligt.
Våra skatter äro ursprungligen bestämda i persedlar.
Från begynnelsen var det ensamt läutetagarens rätt att väliö H. " '6
Den 23 Januari f. m. ja mellan lösen eller persedel in natura; roen då prejerier deraf följde, gjorde man uppsägningstiden till hvad den sedermera varit, ömsesidig.
JVu synes man vilja återgå till den redan afskalfade orättvisan, med den förändring, att det i stället blefve räntetagaren, som alltid skulle förlora.
Utsk:s förslag åsyftar således icke ett fullkomligare rättstillstånd, utan endast att ombyta föremål för en orättvisa, som varit afskalfad, men nu skulle återinföras.
Till orättvisan emot indelta löntagare kommer äfven förnärmandet af deras rätt, som aga fralseräntor, och som köpt eller ärft dem, under beräkning att åtnjuta hvad de voro värda, enligt då gällande sätt för räntornas utgörande.
Jag förstår icke, huru så uppenbara ingrepp i äganderätten kunna af Utsk. föreslås.
Vida billigare hafva Utsk. och R.
St. förfarit, då de förminskat lönerna för Kammarrätten; ty de hafva förklarat, att ingen rubbning finge äga runi under nuvar. innehafvares lifstid.
Men bär har Ulsk. föreslagit, att minskningen genast skall taga sin början utan afseende på innehafvarens rätt.
Utsk. yttrar väl pag. 6, att förslaget saknar rättsgrund i afseende på den enskilda räntetagaren; ty det heter: ”men då det i betydlig mån skulle försvåra utförandet af räntorna, i anseende till bristande tillfälle i ”vissa orter alt hastigt och med fördel föryttra persedlarna, ”och då fen eftergift å statens sida, för hvad den omedelbarligen äger uppbära, icke kan blifva en rättsgrund ”för enahanda eftergift å den enskilde räntetagarens sida, ”så anser Utsk; olämpligt att nu föreslå något stadgande” etc.
Men detta ät- blott vackra ord, som Utsk. icke tillämpat, ty något undantag för ägare af frälseräntor är ej gjordt.
Vill man göra skäl åt räntegifvare, det jag icke missunnar dem, så må det ske uppenbarligen, så att staten betalar räntetagaren hans förlust genom allm. bevilln. eller andra utvägar; men att låta löntagare, som på god tro innehafva sina löner, ensamt och i smyg lida till räntegifvarnes fördel, det kan jag icke medgifva.
Det är Representationen ovärdigt, och Konungen lärer ej kunna dertill lemna sitt bifall; ty jag får erinra, att Konungen aldrig ifrågasatt detta förslag, utan det är Utsk. sjelft, som kommit fram dermed. K. M. yttrar sig väl icke så bestämdt i detta afseende, men den K. propos. innehåller likväl följande, efter min tanka, tydliga förklaring: ”Beträffande slutligen R, St:s vid sista riks”dagafgifna und. framställning, rörde sättet för grundräntornas och k ron o t i o oden s utgörande, finner K. ”M., i följd af
Dess här ofvan yttrade åsigt, att markegångs”prisen böra från riksdag lill riksdag af R.
St. fastställas, ”hvarigenom R.
St:s förslag om räntepersedlarnas uträkning ”i penningar efter det löpande årets markegång, med hän”sigt till medeltalet af de näst föregående fyra årens, kom’’rae att förfalla, det nit vara mindre lämpligt att under ti”den påbjuda förändrade grunder för räntornas utgörande, D cn 22 J a n u a r i f. m. 12S ”och K.
M. anser således R.
St:s förberörde förslag icke bö”ra vid sådant förhållande af K.
M. antagas.”
Jag bör äfven anmärka, alt PresteSt. uti särskild und. skrifvelse till K.
M vid sista riksdagen erinrat, att förslaget strider emot Ståndets privilegier; och jag skall citera verba formalia af hvad berörde skrifvelse i omförmälda afseende innehåller.
De upptogos under pag. 6 i den K. proposln i ämnet, der det heter — — — ”dels ock att förslaget skulle medföra ”rubbning i Presterskapets genom 114 § Reg.F. tryggade ”privilegier af år 1723, förmedelst borttagande af den fria ”dispositionsrätt, som samma privilegier jemte K. brefvet af ”d. 22 Dec. 1699 försäkra och förbehålla åt kyrkor, acade”mier, gymnasier, skolor och ecclesiastik-indelningsliafvare, i ”afseende å den dem nådigst förlänta kronotionde, så att de ”densamma må oafkortad och in natura utfå.” Detta har Utsk. icke upptagit till vederläggning, utan yttrar blott sid. 5: ”Hvad först angår den anmarkn., att det vore stri”dande emot
Presterskapets privilegier att betaga löntagare ”deras rätt att uppbära kronolionden in natura, så, enär ”alla hittills utkomna författningar örn förändrade vilkor för ”räntepersedlarnas utgörande och om förhållandena emellan ”räntegifvare och räntetagare blifvit vidtagna, dels af båda ”Statsmagterna, dels af Konungen ensam, utan att Preste”St:s privilegier dervid ansetts utgöra något hinder, förmodligen af det skäl, att samma privilegier icke omtala eller ”skäligen kunna omfatta sättet för kronotiondens utgörande ”af räntegifvaren, samt PresteSt. icke lärer kunna tillerkän”nas större rätt än öfriga räntetagare, anser Utsk., med ”hufvudsakligt afseende å hvad K.
KammarColIlm uti dess ”med K.
KrigsColkm under d. 11
Maj 183 r gemensamt af”gifna och uti 4;de punkten af det återremitterade utlåt, ”intagna betänk, i detta ämne, att å denna anmärkn. icke ”något afseende kan fästas.”
Jag är icke emot, att PresteSt:s privilegier härutinnan ändras emot full ersättning; meri Utsk. hade bort erkänna, att frågan är af privilegjinatur.
Detta hade varit att handla öppet; men att bortförklara privilegierade rättigheter emot något Stånds bestridande, det bör man akta sig för, eljest skulle snart nog intet
Stånd vara säkert om sina rättigheter och sitt bestånd.
Man skall måhända invända, att saken icke är så vigtig derföre, att om Ständerna fatta oförsigtiga beslut, belyder det ingenting, emedan K.
M. kan besluta annorlunda och hejda misstagen; men jag tror icke, att R.
St. böra handla såsom pjnvndiga, de der tänka: vår far får rätta och hjelpa, hvad vi felat; utan jag anser R.
St. böra antaga blott sådana förslag, som i och för sig sjelfva kunna bestå.
Det ifrågavar. innpfattar slutligen en inconsequens emot hvad vid sista rikdagen beslutades, nemi. att Kronans behållna spannmål borde Jösas efter årets markegång.
Jag vet icke, hvarför man nu skall annorlunda förfara med de indelta räntorna.
På grund af Den 92 Januari f. m. hvad jag sålunda anfört, yrkar jag afslag å mom:n n, b, c uti 5:te punkten af StatsUtsk:s betänk. N:o 393.
Att följa den siste talarens långa deduction, dertill har jag hvarken förmåga eller vilja; jag skulle blott försöka visa, att Utsk. icke begått någon orättvisa med sitt förslag till jemnkning i för hållandena emellan räntegifvare och räntetagare.
För det första, och då en talare begärt uppläsning af Prosten Åstrands reservation, ber jag att få fästa uppmärksamheten på det anmärkningsvärda deruti, att endast 3:ne ledamöter inom Utsk. uti samma reservation instämt, samt att alla dessa äro prester.
Reservanten har således icke funnit understöd ens hos pluraliteten inom Utsk. bland ledamöterna af sitt eget Stånd; och de, som i Utsk. deltagit i ärendets hand läggning, torde likväl icke böra anses så kortsynta, som Hr v. Hartmansdorff tyckes hafva velat föreställa sig, då han trott, att det varit af förbiseende af det rätta, som Utsk. underlåtit antaga den åsigt af ämnet, som uti PresteSt:s skrifvelse till K.
M. vid förra riksdagen uttalas.
Med erkännande af all möjlig högre upplysning hos PresteSt. måste den väl icke vara så öfverlägsen, att den ej kan fattas, hvarken af K.
M. eller de öfriga Stånden.
Det torde derföre antagas, att den åberopade skrifvelse!! verkligen icke varit så öfverbevisande, som nitiska förespråkare velat förespegla.
Utsk. har noga öfvervägat, hvad i detta ämne vid sista riksdagen förekom.
Det har tagit kännedom om de und. utlåttn deröfver, hvilka Kammar- och KrigsCoIbna afgifvit m. m. K.
M. har nu framställt frågan, ingalunda med något ogillande, utan endast med iakttaget närmare bestämmande af grunderna för markegångssättningen.
Ett sådant bestämmande har Utsk. sökt uppgöra; och det är vid ett föregående tillfälle redan tillräckligt utveckladt, hvarföre Utsk. icke kunnat tillstyrka den K. propos:n i hvad den föreslår, att R.
St. vid hvarje riksdag må upprätta markegångstaxor , gällande till nästföljande riksdag, eller under 5 års tid.
Utsk. har nemi. ansett det nu framlagda förslaget i denna del närmare uppfylla ändamålet.
Då de nuvar. deputerade för markegångssättningen icke äga sig föreskrifna några gränsor, hvarinom deras omdöme bör hålla sig, har Utsk. deremot föreslagit, att deputerade i allmänhet skola anses bundna af kronobetjeningens prisuppgifter, tillkomna efter församlingarnas hörande deröfver på allm. sockenstämmor.
Således blifva de verkliga prisen så nära som möjligt bestämda.
Hartmansdorffs exempel från Östergöthland för innevar. år kan säkert motbevisas af flera exempel för föregående år, då markegången varit för högt satt om hösten, emot hvad priset sedan blifvit; och Hr v.
Hartmansdorff har sjelf åberopat exempel jemväl af för högt bestämd markegång.
Dessutom har det icke att göra med Beil 22 Janöari f. m. 125 rättsförhållanden, när priset bestämmes.
Hvad som är räntetagarens rätt är att få af årets gröda, eller enligt väldet deraf.
Dessutom har man vid förslagets åbanebringande utgått från den synpunkt, att det vore eftersträfvansvärdt att vinna stabilitet i lösningsprisen, och man har derföre tänkt sig, att staten borde öfvertaga alla räntor; men då delta nu icke kan vinnas, har man åtminstone gått ett steg på vägen dit, då man antagit io års medelmarkegång i stället för den årliga.
Såväl staten som den enskilde måste småningom vänja sig vid en jemn intrad, och icke det ena året få uppbära hög och det andra året en låg inkomst; och om man antager som grundsats, att staten icke kan äga anspråk erhålla större lösen, än som motsvarar verkliga priset under det löpande året, kan jag icke linna annat, än att all billighet blifvit iakttagen emot löntagare, helst dessa bekomma 16 sk:r b:co p:r t:na mera, äfven om liqviden sker in natura, såsom godtgörelse hvaremot uppsägningsrätten blifvit räntegifvaren ensamt förbehållen.
Att upptaga förebärandet, det hinder emot förslaget skall förefinnas uti Presterskapets privilegier, anser jag nästan öfverflödigt.
Jag har aktning för dessa såväl som för andra lagar; men jag är fullkomligen öfvertygad, att de icke kunna ligga i vägen för bifall till förslaget.
De allm. verkens utlåt, i frågan innefattar jemväl fullständig bevisning för en sådan åsigt; och kunde sådant hinder nu göra sig gällande, skulle anspråken på enahanda verkan framträda vid flera andra tillfällen, då prasstationer ifrågakomma, och dervid man hittills icke satt i fråga att använda dylika skäl.
Det är nemi. allmänt kändt, att K. M. i dylika frågor utfärdat författningar utan Ständernas hörande, samt att någon klagan deröfver aldrig försports.
Man har sagt, att någon ändring icke kunde fastställas, åtminstone i frälserättsägares rätt.
Jag medgifver, att någon ändring i deras rätt icke kan beslutas; men författningarna hafva aldrig tillagt dem större rätt än K. M. och Kronan.
Om altså jordeböckerna skulle gifva anledn. till större fordringar, äro dessa likväl icke grundade i författningarna och utgöra altså icke någon rättighet.
Jag tillstyrker bifall till betänk, uti den föredragna delen deraf.
Jag anser det vara ettbland de vigtigaste föremålen för R.
St:s uppmärksamhet att söka förekomma de prejerier, sorn hittills ägt rum vid utfordrandet af räntegifvares skyldigheter.
Jag hade således icke föreställt mig, att tjenstemannainteressets vanliga försvarare skulle inom detta RiksSt. framträda med förnyade försök att hindra eller åtminstone uppskjuta den allmänt efterlängtade rättelsen härutinnan.
De skäl, man anfört emot bifall lill hvad Utsk. föreslagit, bestå deri, dels att sådant skulle medföra förlust för räntetagare i allmänhet, dels att förslå - 126 Den 22 Januari f. m. get vore stridande mot Presterskapets privilegier, oell dels att skollärare derigenom skulle beröfvas en del af de dem redan beviljade löneanslag.
Jag är till en del förekommen af Hr af Billbergh uti besvarandet och vederläggandet af dessa förmenta skäl; men jag anhåller dock att lä göra några tillägg till denne talares yttrande.
Jag medgifver, att markegångsprisen ofta icke öfverensstämma med de verkligen gängbara spannmålsprisen, och för beredande af en ändamålsenlig rättelse uti delta förhållande, bade jag också önskat, att Utsk. vidblifvit sitt uti förra betänk, framställda förslag, att markegången icke borde sättas, förrän dessa pris hunnit allmänt stadga sig; men sedan Utsk. nu frångått sitt förslag i Benna del och i afseende på tiden för markegångssättningen framställt ett annat, hvilket redan blifvit af B. o. Ad. gilladt, förfaller naturligtvis allt yrkande om godkännande af förstnämnda förslag.