Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kolpriserna i allmänhet likasom transportkostnaden hafva stigit, vid hvilket förhållande bruksegare icke kunna sälja sitt jern till samma pris, som förr; och då deras inkomst af tillverkningen alltså sjunkit, är det då icke skäl att Staten nedsätter den tillverkningen åsätta skatt. R. o. Ad. har på f. m. gifvit två exempel derpå, att jemkning i grundskatterna kan ske, der billighet förefinnes, Den 22 Mars e. m. 401 förefinnes, hvarföre skulle R. o. Ad. i e. m. ieke förfara på samma sätt i fråga om en näring, som är utsträckt öfver hela landet, om skäl dertill äro för handen?
Och att så är förhållandet, anser jag vara fullkomligen ådagalagdt.
Jag vill icke längre uptaga R. o. Ad:s tid, utan slutar med en tillstyrkan till bifall å Betänk., emedan jag, lika med Frih. Tersmeden, tror, att om man spänner bågen för högt, de, som önska nedsättning i beskattningen, tilläfventyrs komma att vinna intet.
I den af K. M. vid innevar:de Riksdag afgifne Nåd.
Propos. har framställning blifvit gjord om nedsättning af tionde-tackjernet med |:del.
Af detta Betänk, synes, att denna minskning utgör nära 3000 Ska tackjern årligen.
Det synes som skulle en sådan lindring, vara tillfredsställande för denna näring; men så är icke förhållandet.
Man har icke varit nöjd med denna eftergift, utan Utsk. har nu föreslagit nedsättningen i hammarskatten till hälften, och andra hafva t. o. m. sträckt sina anspråk ända derhän att få hela hammarskatten uphäfd.
Dessa, enl. min åsigt, nog långt sträckta anspråk hafva upmanat mig att med några ord rätta ett och annat misstag, som under öfverläggningen härstädes förelupit.
Till en början har raan sagt, att jernhandteringen numera icke har några privilegier.
Man ringaktar då den rättighet bruksegare erhållit, nemi. att få inlösa rekognitionsskogarne så godt. som för intet.
Likaledes anser man af intet värde rättigheten för bruksegare att framför åboerne få till skatte lösa de under bruken lydande kronohemman.
Icke heller anser man det skydd af något värde, bruksegare åtnjuta, nemi. förbud emot export af tackjern och mot import af stångjern.
Vidare den rättighet, R.
Sius Bank medgifvit jernverksegare, att i Banken belåna sina effekter.
Allt detta räknar man för intet, ehuru det synes mig hafva bordt tagas något i betraktande.
Hr Waern, som väckt förslag om uphörandet af hammarskatten, .har i sammanhang dermed väckt fråga om ordinarie roteringens införande i Bergslagen, d. v. så att tackjerns-producenten skall betala de fördelar, man vill bereda stångjernsproducenten.
Det är nemi. tackjernsbergslagen, som åtnjuter roteringsfriheten.
Stångjernsbruken hafva än vidare åtnjutit friheter i så måtto som för icke längesedan det var förbjudet att anlägga stångjernsverk inom bergsiagerne.
Ehuru således bergslagen tätt inskränkta, men stångjerns-tillverkarne utvidgade rättigheter, vill man likväl beröfva bergslagen dess enda ännu återstående rättighet, och, såsom man säger, låta honom betala fiolerna.
Man har vidare sagt, att lindringen kan vara af olika natur, så att den kan vara en fördel, sora beredes ensamt iunehafvaren, och sådan att den beredes näringarne i allmänhet.
Borttagandet af den ifrågavande hammarskatten är en fördel för innehafvaren; ty den minskar egendomens kapitalvärde; hvaremot bevillning drabbar näringarne i allmänhet, och derigenom kommer den, hvilken haft mindre inkomst, att skatta mindre till Staten, än den som haft 5 H. 26 402 Den 22 Mars e. m. en större.
Detta synes mig Vara det rätta och det hilliga; men en lindring i ordinarie skatten är endast att föröka brukens kapitalvärde med lika mycket som nedsättningen utgör.
Det är en skänk till nuvande egare, hvilka laga den af de som blifva deras efterträdare i eganderätten till bruken.
En annan talare har sagt, att inga andra näringar än jernhandteringen blifvit belägde med grundskatter.
Den talaren har förgätit, huruledes grundskatt för icke längesedan uphäfdes å sågar, så att nya sågar icke beläggas med någon sådan.
Således skattar landtbruket t. ex. för spanmålens förädling till mjöl, emedan ännu grundskatten å qvarnarne är i behåll.
Den siste talaren har yttrat sig om jorden och dess naturkrafter, och påstått, att jordegendomar, i fråga om deras afkastning, icke vore underkastade samma omvexlingar i konjunkturer; sorn jerntillverkningen.
Han vet således troligen icke af missvexter, sorn inträffa.
Kunde han garantera jordegare för de skiften, som till följd af sådana händelser egä rum, så skulle det vara mycket penningar värdt.
Män har här framställt en serdeles dyster målning af jernhanteringens tillstånd, och npgjort olika beräkningar.
Vill icke ingå i någon speciel granskning äf dessa kalkyler, emedan jag måste hos Hrr bruksegare, hvilka utgöra en så uplyst klass af Sveriges medborgare, förutsätta den urskiljning, att om deras näring icke skulle vara mera vinstgifvande, än här htifvit förespegladt, skulle de icke fortsätta eller utvidga den.
Det kan likväl icke bestridas, att Såväl tackjerns- sorn stångjerns-tillverkhingen är i tillvext, liksom exporten deraf.
Man har här visserligen sagt, alt vårt jern icke vinner afsättning å verldsmarknaden.
Jag vill icke bestrida det; men man kan väl i Guds namn icke tvinga utländningen att köpa varan, om han icke finner sig ktinna-använda heime.
Om emellertid jerntillverkningen med hvarje år stigit, mätte det väl vara ett bevis på, att näringen kan bedrifvas med fördel.
Jag tror äfven att om man statistiskt undersöker priset på egendomarne i landet, skall man linna, att bruklen, lika med andra egendomar stigit i värde.
Med afseende på alla de omständigheter, jäg nu tagit mig friheten anföra, tror jag, att man vid detta tillfälle kan vara belåten med de fördelar, K. M., genom den föreslagna nedsättningen i tionde-tackjernet, velat bereda jernhandteringen.
Dessa fördelar har man här förbisett.
Tankarne om jernhandteringens närvande tillstånd äro likväl ganska delade, hvilket jag inhemtat af ett referat i en tidning i fråga om en discussion i BorgareSt., angale användandet af bankovinsten, der Hr Schwan skall hafva yttrat, alt det närvande priset på jern är högre än det någonsin varit.
Om detta hans yttrande eger någon grund och referatet är riktigt, tyckes det utvisa, att han åtminstone icke förtviflar om handteringens framgång.
Jag slutar med anhållan om bifall till lista afdelmn af StatsUtskis Betänk. 64, Litt. G., nemi. att tionde-tackjernsskallen må från och med år 1855 nedsättas med |:del af dess nuvande helojJji, hvaremot jag anhåller öm återremisS äf det öfriga i momeidel, men deremot yrkar jag bifall till Utsk:s förslag, rörande Johan Bergströms motion.
Mars e. m. 403 Hr Åkerman:
Två talare häfva här sagt, att liden ännu icke vöre inne för den föreslagna nedsättningen, emedan jernet är i högt pris; och den siste talaren har åberopat ett yttrande, afgifvet i ett annat Stånd, att stångjernspriset aldrig varit högfe, än f. n. Enligt hvad en hvar med säkerhet känner, är skeppningspriset i Stockholm 16 Hulr.
Att den talare i BorgareSt.
, som Gr.
Mörner åberopat, uttryckt sig något poetiskt, bevisas deraf, att han, såsom handlande, borde'minnas, alt ( priset varit uppe ända till 20 Och 21 Hulr pr AM, och således fordras mycken poesi, för att finna, att ett pris af 16
R:dr är högt.
Jag medgifver att 16
Hulr är ett högre pris, än man kunnat betinga sig de föreg:de åren, om jag går tillbaka, t. ex. till år 1843.
En talare har sagt, att priset samma år nedgått till 14 H:dr; men jag får härtill tillägga, att under samma år bestämdes priset i Götheborg lill 12,'
H:dr.
Jag vill medgifva, alt 16 Rulr kan anses vara ett någorlunda högt pris; men jag ber att få fästa upmärksamheten derpå, att till följd af serskilda omständigheter detta pris under innevarule år icke komma att lemna jernverkegare någon vinst.
Dessa omständigheter bestå, dels i det höga priset på spahmål^ hvaraf bruksegare vanligen behöfva tillhandla sig större förråder, för alt underhålla sina många arbetare, dels ock i de förhöjda forlönerna i följd af den allmänna foderbristen, hvartill slutligen kommer, att en stor del bruk under två å tre månader icke kunnat drifvas, i brist af vatten, förorsakad af den torra hösten och den ringa snön under vintern.
I medlersta delen af landet har den ringa snön, sorn fallit, såsom man säger, gått upp i rök, i st. f. att smälta till vatten.
Hvad priserna kunna blifva, kan icke beräknas under nuvar.-de politiska förhållanden.
Eii talare har anmärkt, att de som önska framgåiig åt Hr Wänns motion, äro jernverksegare, och således jäfvige att yttra sig i målet.
Vill man sträcka jäfsanmäfkningar så långt, så skulle man äfven kunna säga att äfven husets öfriga ledamöter äro jäfvige; enär det är gifvet, att en lindring i skatten för jernverksegare kan komma att verka till förhöjningen i skatten för öfrige skattdragande.
De anses emellertid icke jäfvige att yttra sig i bevillnings-frägor, ehuru bevillningen gäller lika mycket dem som jernskatten jernverksegarne.
Med en serdeles förskräckelse har man talat om borttagandet af grundskatter.
Jag kan icke neka, att en sådan benämning, som grundskatt, på en fabrik är serdeles olämplig; ty om hela fabriken uphör så försvinner ju äfven grunden för skatten.
Man liar äfven sagt att, om en lindring bör medgifvas, sådant icke bör ske i fråga om grundskatten, hvarpå Regeringen under kinkiga förhållanden kan beräkna Statens inkomster, utan den bör ske genom nedsatt bevillning, och att frågan således först bordt förekomma i sammanhang med bevillningen.
Denna hänvisning .synes mig hafva tycke af de obotfärdigas förhinder.
Jag fruktar, att då man kommer till bevillningen för slångjernstillverkningen och fråga skulle upstå om en nedsättning deri, man 26 * 404 I)én 22 Mars e. ni. då mötes af det inkast, att denna lindring skulle hafva framställts, då det var fråga om grundskatten.
Således är det bäst att, utan hänvisning till framtiden, afgöra frågan nu.
En talare har yttrat, att motionären ville, att bergslagerne skulle roteras, och att meningen således skulle vara, att bergslagerne skulle betala, hvad stångjerns-producenten hnge eftergifven
Hade den värde talaren fästat upmärksamhet vid motionens innehåll, såsom den är refererad i Betänk., skulle han hafva funnit, att meningen varit, att om eftergiften skulle tillgodonjutas af bergslagerne, skulle de åtaga sig rotering.
Det är således ett kontrakt, som upgöres emellan Staten och dem, hvilka vilja åtnjuta den nu föreslagna nedsättningen.
Det har således alls icke, enl. min upfatlning, något samband med jernverks-beskattningen i allmänhet.
Man har äfven sagt, att jernhandteringen icke vore den enda näring, som vore belagd med grundskatt, och man har, såsom exempel härpå, oberopat mjölqvarnarne.
Den värde talaren har häruti visserligen rätt, att en viss afgift till Staten utgår af de s. k. skattlagda qvarnarne; men i och med detsamma Staten tagit eller ännu tager denna afgift, har han äfven förbjudit anläggning af andra qvarnar i närheten af de äldre.
Om de, som hafva beskattningen om hand, vilja försäkra bruksegare om en gifven privilegierad rörelse och en gifven inkomst, tror jag visserligen icke, att de skola hafva någonting emot att behålla den beskattning de nu hafva.
Mörner äfven sagt, att jernhandteringen vore i ett florerande tillstånd.
Jag kan icke annat än beklaga, om denna åsigt skulle delas af regeringens öfrige medlemmar; ty det skulle bevisa, att det verk, som bör hafva närmaste kännedom om förhållandet och äfven uttalat sin öfvertygelse derom, icke åtnjuter Regeringens förtroende.
Då emellertid flere ledamöter yrkat afslag på Betänk, och andra åter inskränkt sig till/enkelt bifall, så, för att icke splittra åsigterna, återtager jag mitt förra yrkande af återremiss och förenar mig med dem, sorn yrka bifall till Betänk.
Jag vill visserligen icke bestrida, att ju icke bergshandteringen tarfvar lindring i dess skatter, men äfven jordbruket är i behof derutaf.
Månne det då är rätt att vidtaga partiel skattelindring.
Om man således borttager en grundskatt på en eller annan näring, blir ju följden, att de öfrige, hvilka icke förstått att ställa sig så arma, få bära desto större skatter.
Jag anhåller att få omnämna en inconseqvens af denna partiella eftergift.
Inom Östergöthland uphörde åren 1828 eller 1829 Hellestads Bergslag, hvilken numera är så högt beskattad, att, hvilket jag bestämdt känner, | hemman der icke är tillräckligt att föda en arbetare-familj.
När nu skogarne, hvilka småningom utödas, helt och hållet blifvit inom denna -ort förstörde, befinnas jordegarne der i en högst bedröflig belägenhet, och om de begära att, som de ursprungligen innehaft bergslagsrättigheter, de äfven måtte få åtnjuta skattenedsättning, undras mig, hvad StatsUtsk. månde säga om ett sådant förslag.
Den 22 Mars e. m. 405 Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr :
Det är visserligen sä mycket ordadt i detta ämne, att det kan vara öfverflödigt att något dertill lägga; likväl anhåller jag att R. o. Ad. benäget ursäktar, att jag uptager några ögonblick af dess tid.
När jernhandteringens beskattning, så väl tionde-tackjernet som hammarskatten, tillkom, kände man icke annat sätt att beskatta näringarne, än genom grundskatt.
Jernhandteringen är en bland våra äldsta, om icke den äldsta näringen i Sverige.
Bevillningen var den tiden endast använxl för vissa behof, och utgick vanligast i form af krigsgärder o. s. v. Detta är väl orsaken, hvarför denna skatt' fått den natur den har.
Att (fen är obillig till sin grund och utfaller orättvist, anser jag vara ganska lätt att ådagalägga.
En skatt på en näring kan icke drabba denna näring rättvist, när den såsom grundskatt är fördelad lika på alla dess idkare.
Utgår den i form af bevilln., så drabbar den hvad den bör, nemi. deu inkomst näringen ger, och således måste då ett bruk med fördelaktigare läge, med lätte transporter och lindriga kolpriser, o. s. v., till följd af sina större inkomster, utgöra större bevillning än ett] bruk med ofördelaktigare läge; utom för bruksrörelsen måste bruksegare, hvilka icke äro att betrakta annorledes än som näringsidkare, äfven erlägga grundskatt för deras jordegendom likasom andra jordegare.
Det var en tid, då Svenska bruksegare och jernförsäljare på verldsmarknaden snart sagdt bestämde priset på denna vara.
En annan efterträdde, då Svenska jernet ansågs oumbärligt och var det, äfven lill mångfaldiga behof.
Dess afsättning var således tryggad.
Efter denna tid följde åter en annan.
Genom den utveckling jernhandteringen i andra länder serdeles i England fått, kan det Svenska jernet numera undvaras.
Till de flesta behof, hvilka förut fylldes af det Svenska jernet, använda Engelsmännen numera sitt eget jern.
Detta uppenbaras tydligen af de prisförhållanden, som under de sednare åren förefunnils emellan det Svenska och det Engelska jernet.
Under sistl. år steg det Engelska jernet högst betydligt, hvaremot priset på det Svenska jernet ökats med blott 1 R:dr.
Då under sådana förhållanden utsigterna för Svenska bruksegarens framtid äro ganska mörka, då en sänkning i priset å det Engelska jernet i en icke aflägsen framtid ovilkorligt kommer att inträffa, hvilket nu mera än förr inverkar på priset å det Svenska jernet; då man således måste vara beredd på att, såvida Svenska jernhandteringen skall uprätthållas, upbjuda hela sin förmåga att söka tillverka detsamma för bättre pris, än hvartill det hitintills kunnat åstadkommas, och det alltså måste ligga i hela landets intresse alt kunna dertill medverka; dä frågar jag om den nu föreslagna nedsättningen är en för stor upoflring å Statens sida, enär den icke på annat sätt kan underlätta möjligheten för Svenska bruksegaren att täfla med utländningen.
Här har under discussionen blifvit visadt, att det icke finnes något land, der jernhandteringen är belastad med s. k. grundskatt, med undantag af Ryssland och Österrike- men äfven inom dessa 406
Den 22 Mars e. ui.
Stater hafva afgilterna så småningom borltagils.
Andra länder hafva funnit det hehöfligt för uprätthållande af en så vigtig näringsgren som jernhandferingen.
Jag hemställer då, om ieke Sverige, hvarest jernhandterin.gen spelar en så betydande rol, hav skäl alt göra detsamma.
Jag anser, att Hr Wierps motion, som ådagalägger olämplighelen och obilligfxeten af denna grundskatt, bordt i sin helhet bifallas, d. v. s., alt grundskatten bordt helt och hållet från jernhandtpringen borttagas, och handteringen beskattas såsom andra näringar inom vårt land.
Hr Bildt bar i. sitt sista yttrande sagt, att om bruksegaren icke har större vinst, än att han får sina rudimaterie!- yäl betalde, då bör han vara nöjd.
Jag vill också, att han, skall vara nöjd ; men då fnör han icke skatta för den fördelen; ty riidinaaterierna hemfar lian från sin jordegendom, för hvilken han serskildt får erlägga skatt.
Jag skulle således gä in på Hr Ifjidts sats, såvjda kan vill medgifva skattens nedsättande.
Hr Bildt har, i afseende på den mycket omIgUa beräkningen, vidare sagt, att misstagen i min beräkning böra tiUskrjlVas förelupen missräkning i den af hrpkssocietelen aflempade tablå.
I anledn. deraf, får jag fästa uprnärksamheten derpå, att Hr Bildt emot nämnde tablå gjort blott en enda auntärkn., nerol. att der; skulle uptagas 24 T:r kol, såsom nödvändiga för beredning af I Skit stångjern.
Så är likväl icke förhållandet, utan der är uptaget, att 4,500 läster kol erfordras för tillverkning af 3,000 Skt$ stångjern, således är det precist samma beräkning, Hr Bildt antagit, eller 18 T.-y kol för i SkU stångjern.
Sålunda ffttfallpr
Hr Bildis uträkningar öfyer tillverkningskostnaden för 1 Skit stångjern.
Hvad för öfrigt tablåen vidkommer, så äro de i dpnsamnm uptagne kalkyler grundade på ett specielt förhållande vid ett bruk inom ep provins, pelt hvilka kalkyler blifvit af Bergmästaren i orten till Jernkontoret aflemnade.
Men dessa tablåer må nu visa hvilket förhållande som helst.
Jag är öfvertygad, att om hvarje bruksegare shnlje görg upp sina räkningar och deruti jemväl intaga priset på alla de rudimaterier, som åtgått till hans tillverkning, skall, iped få undantag, resultatet blifva, att med närvayule pifser hap icke fiar någon vinst af sin handtering.
Man har vidare sagt, att det vore förunderligt ptf, under dylika förhållanden, bruksegare icke lägga ned deras rörelse; men det är naturligt, att, när dp ep gång lagt sig lill verkstäder oph inrättat dem för jerpförädling, hvarigenom de kunna tillgodogöra sig deras rudimaterier, dp äfven begagna dessa verkstäder och fortfara med tiHyerkpingen; men jag hemställer, om det är skäl, att den näring, spm Stålpe depua punkt och sorn är af dep vigt, alt yi likväl måste medgifva, afl, yi må hysa så mycken fiendskap som helst för bruks-, egare, deras rörelse likväl äy den, sorn hufvudsakligen indrager silfver i Hanken och sorn förskaffar de flesta af yåra belmf, pm icke säger jag, det äy Stafsekonamiskt rätt, att Staten, så yidf möjligt är, lindrar skatterna å densamma, och tillser, ptt de drabba henne i möj|igpste måtto rättvist; peli spm grundskatten drabbar handteringens idkare orättvist, anser jag, aB den bör Den 22 Mars e. m. 407 borttagas, och bevillning efter den inkomst eller behållning, sorn af bandteringen upstår, bör benne påläggas.
Uti sitt sista yttrande bar Hr Bildt sagt, att, om man sammanräknar de skattebidrag jernbanfdteringen utgör, upgå de endast till 5 proc.
Det vore roligt att veta, hvilken grund för denna beräkning Hr Bildt följt.
Ilan malte hafva beräknat dessa 5 proc. å tillverkningens bela belopp, hvilket är en stor skilnad emot 5 proc. af den behållna inkomsten, som är den skatt, hvilken drabbar andra näringar i vårt land.
Mörner har icke velat medgifva, att de privilegier bruken fordom baft, numera till större delen bortfallit.
Jag hemställer likväl, om det icke är förhållandet.
Fordom var det ett privilegium för bruksegare, ali tackjernet jfrån en viss Bergslag endast fick säljas till vissa bruk.
Detta uphäfdes år 1835.
Genom 1846 års författning blef kol-? handeln fri, så att kol numera kunna försäljas utom Bergslagen Deremot har Gr:n sagt, att bruksegare ännu hafva i behåll ett privilegium, nemi. rättigheten att belåna sina effekter i Banken.
Jag må bekänna, gtt det är ett serdeles kuriöst privilegium.
Skulle nu detta yara ett privilegium, så finnes ett dylikt i alla länder, der varubelåuing existerar.
Jernet är en god pant och hör således lätteligen hvar som helst kunna belånas.
Mörner har äfven sagt, alt grundskatt finnes pä andra näringar, och deribland anfört qvarnar och jemväl sågverk, i fråga om hvilka Grin erkänt, att grundskatten i sednare tider blifvit uphäfven.
Man insåg nemi. orimligheten af en sådan beskattning, och uphäfde den derför.
Jag anser den ifrågavaride grundskatten orimlig, och derför yrkar jag dess borttagande.
På grund af alla de skäl, jag nu haft äran anföra, skulle jag anse lämpligt att få bifalla till Hr Waerns motion; men som (lere talare yrkat bifall till StatsUtskis förslag, och detsamma innebär ett steg framåt på den väg, jag anser, att man bör beträda, och jag icke har hopp, att man skall kunna komma längre f. n., förenar äfven jag mig om bifall lill Utskis förslag.
Gr. .von Rosen, Adolf Eugéne:
Ingalunda i egenskap af bruksegare upträder jag här, ty jag är det icke mera; men jag har deremot varit det, och den erfarenhet jag derunder samlat är ingalunda till fördel för det sätt hvarpå brukshandteringen lik de flesta ancha näringar i Sverige vårdas.
Det ligger i Svenr ska folkets intresse och i allmänhet i civilisationens, att ett annat förhållande inträder.
Man har kallat jernets historia civilisationens; och så är ock verkligen förhållandet.
I Hr Waerns sakrik;; lilla bok eller pamflett finna vi en tablå öfver de olika nationernas olika förbrukning af jern, och det är i sanning sorgligt att se, alt Sverige deri, ehuru det har största tillgången på jern, i fråga om förbrukningen deraf, intager ett så lågt rum, att endast 2:ne länder' stå i förhållande lill folkmängden ännu lägre.
Under mina resor i Europa har jag ganska ofta varit i tillfälle att i denna fråga samtala med Stats-Ekonomer, hvaribland jag må nämna Cherles Dupin, Michel Gheyalier m. fl., och alla 408 Den 22 Mars e. ni. hafva beklagat, att man i Frankrike behandlat jernhandteringen såsom i Sverige, genom att insnöra den uti en mängd förfatningar och reglementen, eller såsom en del mödrar behandla sina barn då de gå i skolan, att de nemi. pelsa på dem så öfvermåttan med kläder, att de icke kunna röra sig och blifva fullkomligt bortklemade, på samma gång mödrarne fordra, att barnen i skolan skola lära sig så mycket att det öfversliger deras krafter och de slutligen icke kunna rätt något.
På samma sätt förhåller sig äfven med skatterna å jernhandteringen.
De äro för höga.
Det beier i Skriften ”af frukten känner man trädet”; och att det trädet icke duger är säkert.
Beviset derpå är det förhållande, hvaruti ifrågavande näring utvecklat sig; ty den har hos oss slätt så godt som stilla under den tid näringen så mångfaldigt utvecklats bos andra nationer.
Jag vill i detta afseende nämna, att för 50 är sedan försåg Sverige större delen af södra Europa med messings- och jerntråd, och nu i år, när vi skola anlägga en elektrisk telegraf, mäste vi införskrifva jerntråd för öfver 80,000 R:dr, och skall det läggas tvä trådar, måste vi införskrifva för öfver 200,000 R:dr.
Detta är bedröfliga förhållanden, men derhän hafva vi kommit.
Raab har yttrat en stor sanning, all för handelns och industriens befrämjande behöfves endast frihet.
Om vi kunde tänka oss att Sverige blefve förvaudladt till en Porlo-Franco, kunde Ilrrme vara öfvertygade, att en stor del af norra Europas handel skulle draga sig hit.
Delta försök har England gjort, och förr eller sednare kommer all handel dit, och derför har äfven välmågan stigit inom detta land högre än i alla andra.
Jag ser icke den ringaste fara af borttagandet utaf en grundskatt som denna, enär den är öfverflödig; och jag är öfvertygad, att icke större bevis finnes att en Regering ledes af Stalsmanna-åsigter, än när den, såaom i fråga' om tionde-lackjernet, föreslår borttagandet af en onödig skatt, och derigenom visar, alt den tänker sig in uti förhållanderne.
Sä har äfven skett i andra länder, der ministrarne hafva vunnit folkets förtroende.