Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har här omtalat uprörande exempel på de olyckor, som inträffat i äktenskapet.
Men gifves det väl någon samhällsbelägenhet, der icke olyckan kan skaffa sig inträde?
Det är väl en olycka, om jag håller på att svälta ihjel, men går jag in i en annans hus och förser mig med föda, blott så mycket jag för tillfället behöfver, blir jag dömd för stöld.
Det är väl äfven en belägenhet, som år uprörande, men lagen dömer mig det oaktadt derföre, att jag tillegnat mig en annans egendom, vore det ock för att frälsa mitt lif.
Det år otvifvelaktigt att många missbruk finnas inom äktenskapet, men det är också lika visst att vid pröfningen af en sådan fråga, som denna, måste man ställa de fördelar, som skola vinnas, vid sidan af de olägeiiheter, som kunna upstå, och regeln år att i detta, Pen 14 Mars f. m. 109 liksom i alla likartade fall, se på det helas bestånd.
Då nu detta bestånd oeftergifligen hotas genom hvarje eftergift, måste jag för min del motsätta mig förslaget.
En tal. har uti afgifven reservation underrättat oss om hvilka påföljder sådana eftergifter haft i andra länder, och att genom en eftergift, ungefär likartad med den här föreslagna, äktenskapsskillnaderna uti ett land vuxit till G-dubbla antalet mot förut.
Utan tvifvel är att så äfven här skulle blifva förhållandet.
På grund af hvad jag anfört, anhåller jag om afslag å Utsk:ts Bet. i denna punkt.
Jag kan icke underlåta att .med några ord uptaga Hrr Montgomerys och Nordenfelts sista yttranden.
Hr Montgomery har kallat qvinnan för den ädlare, den bättre delen af menskligheten.
Jag vill visst icke förneka att detta i många fall kan synas vara en sanning, men man bör väl icke anse det såsom regel, ty man skulle med lika mycken rätt kunna säga att mannen är den ädlare delen.
Hvilket som är rättast, det blir frågan.
Men jag håller för, att det i allmänhet är qvinnans smickrare, som påstå att hon är den bästa delen af menskligheten; ty en blick, som skådar djupare än både Hr Montgomery och jag, har sagt: att »qvinnan kom synden åstad», och detta, såsom allt i Skriften, uttaladt som en figur för alla tider.
Detta är kristendomens ut gångspunkt för bedömandet af de båda könens förhållande till hvarandra sedan syndafallet, hvilket likaledes är en figur till hvad som sker i dag.
Kristendomen återgifver således icke qvinnan såsom varande den bättre delen af menskligheten, och ställer henne icke ens på samma parabel eller ståndpunkt med mannen, utan som ett underordnadt väsende under mannen.
Man bör, efter min tanke, icke ställa qvinnan på någon annan ståndpunkt i samhället än naturen och med densamma i öfverensstämmelse stående kristendomen anvisar henne, och den qvinna, som icke erkänner mannens rätt att vara herre i samhället, herre i sitt hus, hon är icke en rätt qvinna.
Man finner alltid att den älskvärdaste och mest bildade qvinna gör det sig till en glädje och förnöjelse att se det mannen är hennes herre, och ju mera decideradt detta uttalar sig uti kärlekens inbördes förening, i äktenskapet, ju mera förbinder mannen hustrun vid sitt hjertås kärlek.
Jag har velat uttala detta, pä det ingen måtte tro det jag kan godkänna den åsigten, att båda könen stå på samma parabel, på samma ståndpunkt i lifvet, då, enl.
Guds Ord, »mannen år Guds beläte och ära, men qvinnan är mannens ära och skapad för mannens skull».
På detta sätt har jag velat vara qvinnans riddare, att jag önskat försätta henne på hennes rätta ståndpunkt och der hon, enligt naturens som dermed oskiljaktigt förenade kristendomens ordning, skall vara, men icke så, att jag under några omständigheter skulle vilja tili åta mig att deltaga i det smicker, hvarmed man ofta, så offentligt som enskildt, söker framhålla, att nemligen qvinnan är den bättre, den ädlare delen, och hvilket, i min tanke, endast år att vilseleda denna den svagare delen af menskligheten.
Det år enligt min öfvertygelse af det aldra djupaste inflytande att denna på Skriftens grund af mig uttalade 110 Den 14 Mari f. m. princip gör sig gällande i familjelifvet och samhället, ty annars kan man förgäfves hoppas att lyckliga äktenskap skola ega rum, utan hat och bitterhet skola ståndigt mellankomma och skiljsmessor icke kunna förekommas.
Hr Nordenfelt har yttrat att 9 gånger bland i 0 skulle mannen vara anledningen till oenighet i äktenskapet.
Att uppställa ett sifferförhållande der, hvarest endast ett generelt omdöme dermed är ämnadt att uttalas, anser jag temmeligen vanskligt; men skulle man följa samma bevisningsmethod, som Hr Nordenfelt, så får jag förklara, i motsats mot honom, att, enligt min tanka, 9 gånger bland 10 är qvinnan orsaken till tvedrägt inom familjen, och har detta så mycket mer sannolikheten för sig, som lydnaden år qvinnans ovilkorliga pligt, och hennes eftergifvenhet och lydnad skulle vara en afledare för äfven de sorgligaste förhållanden.
Men hennes högmod och onaturliga maktbegär öfver mannen, hennes äflan att vara tillbedd, hindrar det husliga lifvets sällhet, att icke tala om hennes nyckfullhet och öfverdrifna behagsjuka i allmänhet.
Jag behöfver blott blicka in i sällskapslifvet, så finner jag, för att nu endast hålla mig till de ekonomiska förh:derne, mannen upträda ganska enkelt i kläder med några enkla prydnader; men huru är väl hustrun utstyrd.
Jo, äfven om familjen eger en ganska knapp utkomst, upträder hustrun föga mindre parerad än en drottning; hon år klädd nära nog i guldbrokad.
Får hon icke bära de dyrbaraste kläder, de dyrbaraste nipper, juveler och andra grannlåter, så skall man se ett moln börja lägga sig på den äktenskapliga himmelen.
Skall hon börja inskränka sig och eftergifva likar i rikare omständigheter, skall det ty värr alltför ofta blifva roten till en utvecklad misshällighet i lifvet, ja, hon skall nästan ångra att hon gift sig.
Hvart vill sådant taga vågen?
Hvart skall det leda att mannen sålunda låter sig beherrskas, i strid mot både kristendomens och naturens lagar?
Hvad vill det blifva af ett samhälle, der mannen lemnar tyglarne ifrån sig i händernc på det svagare könet, för att endast släppa till fiolerne för tillfredsställande af qvinnans öfverdrifna begär efter lyx och paryr.
Jag frågar, mine
Hrr, om icke sådant kan gifva anledning till misshälligheter, till osämja och deraf följande skiljsmessor?
Det hjelper icke att mannen förklarar sig icke hafva tillgångar, som motsvara, ty han får då se sura miner, höra bittra ord om: att han icke älskar henne mer som förr, att hon är olycklig, att hon kunnat taga en annan till man, som nog bättre skulle vetat att älska m. m., och — når detta icke hjelper, tillgripes skickligt spelade svimningar och dåningar, tills svagheten bringas till eftergifvenhet, om ock huset inom kort skall bringas till ruin.
Jag säger detta, emedan jag vet det vara sanning, och mången här på detta rum skall inom sig erkänna sanningen af hvad jag sagt.
Aktningsvärda undantag skall dock vara min förnöjelse att erkänna.
Då man ser saken från en sådan synpunkt, kan man föreställa sig att mannen mister tålamodet, blir upbragt, och att både hustrun och barnen komma att slita ganska ondt.
Men det förstås, qvinnan år ändock, påstår man, den ädlare delen; det kan icke komma i fråga att hon år den felande, utan det är mannen.
Hvem är det då, som gör honom rå och våldsam, om icke qvin - Den 14 Mars f. m. lil nan?
Ty hon vill icke underkasta sig den lydnad, sora hon år pligtig att skänka mannen; hennes högmod, hennes bristande bildning hindrar henne derifrån.
'Civilisationens välsignelserika upfostran har icke sträckt sig till qvinnan så mycket som den bordt i 19 århundradet, och hvilket är så ytterst vigtigt, emedan på henne ytterst beror samhällets välbefinnande med hänsigt till goda seder och barnens upfostran.
Ja, i Sverige har man gjort rent af intet för detta det vigtigaste på jorden.
Derföre önskar jag att samhället måtte omfatta qvinnans upfostran, nemi. i den riktning, att hon upfostras till moder och icke till gouvernant, icke till att parera inför verlden, • utan för att blifva sin mans hustru och sina barns moder.
Det år med ani. af den siste talarens yttrande, som jag begärt ordet.
Han talade nemi. om qvinnans magnifika paryr, och att detta, jemte hennes benägenhet för lyx i allmänhet, skulle gifva rika anledningar till skiljsmessor.
Jag skulle deremot tro, att lika stora och större depenser göra Hrrne, så inom som utom salongen, äfven om ock deras fruar och döttrar äro klådda i sidenkjolar.
Den värde talaren har äfven sagt, att mannen år sådan, som qvinnan vill hafva honom; men jag skulle äfven tro, att qvinnan är sådan, som mannen vill hafva henne; och ofta är det månnerna sjelfve, som åro svage för att deras hustrur skola vara granna och fint parerade.
Vi finna dem ock derföre sådana.
Det var likväl egentligen icke detta, som jag ifrån början önskade framföra.
Jag ber om ursäkt, om jag framställer en sats, som måhända synes vara oriktig, ehuru den icke efter min öfvertygelse är det, nemi. att, när man inkommit på det kapitlet att tillåta äktenskapsskilnad, är det för moraliteten och för att göra dessa fåtaligare bäst att något lossa på de häremot upstälda skrankor.
De flera varningarne samt dragandet inför domstol söndra gemenligen mera, än de förena oeniga makar; och då kärleken och förtroendet uphört, år ock äktenskapet uti inre mening uplöst; endast de yttre banden qvarhålla dessa olyckliga såsom förenade.
Jag vet visserligen, att inom H. PresteSt:t anses detta, eller underlättandet af äktenskapsskilnad, både okristligt och omoraliskt.
Jag vill dock hänvisa till de länder, der äktenskapsskilnad icke är tillåten; åro väl de äktenskapliga förhållanderne bättre uti dessa länder, ån hos oss?
— Afven skulle jag tro, att om man kunde förekomma en mängd lättsinnigt ingångna äktenskap, så skulle ock deraf ofta följande äktenskapsskilnader förekommas.
Det har nästan varit med ledsnad, som jag hört, att en så vigtig fråga, som denna, nemi. om äktenskapets bestånd och uplösning, under den diskussion, som härom egt rum, kunnat framkalla till och med åtlöje.
Jag tror, att frågan är så vigtig och så helig till sitt uphof, sitt bestånd och sin utveckling, att man snarare hade bort med nästan helig andakt och vördnad bereda sig till att ingå i betraktande af densamma.
Det 112 Den 14 Mara f. m. år i sanning icke likgiltigt, om äktenskapet uplöses eller icke, oell det är icke likgiltigt hvilka skäl, sorn åberopas för uplösningen.
Frågan gäller här: skall en nyck eller infall, en föresats vara nog för att uplösa ett band, som af Gud sjelf är instiftadt, och på hvilket hvilar så vigtiga och heliga rättigheter, att det omöjligen med oheliga händer kan vidröras, utan att den menniska, som det gjort, måste känna, att ett straff förr eller sednare måsta följa derpå.
Äktenskapet har blott en enda grund, och denna grund måste vara ilen enda, som lagd är.
Derföre måste man tillse, att man bygger på denna grund, och icke rifver ner hvad som på densamma är upfördt; och är det någon, som med orent hjerta byggt på denna grund, så, långt från att han skulle hafva rättighet att när som helst lösrycka .sig från den, så är det fastmer bättre att tillse, att han qvarhålles på denna grundval, att han bearbetas och förvandlas till en lefvande sten, som hvilar säkert på denna klippa, LagUtsk:t har vid behandlingen af denna fråga, efter min tanka, helt och hållet förbisett äktenskapets stora och heliga betydelse och ändamål.
Det står till en början i Utskrts Utlåt., att när den ena maken beträdes med slöseri, dryckenskap och våldsamt sinnelag, samt när en sådan stridighet i lynne och tänkesätt hos begge makarne sig yppar, som, under ständiga utbrott, slutligen öfvergår till uppenbart hat, må domstol ega att döma till skilnad i äktenskap.
Man har förbisett, att dessa förhållanden skulle vara undantagsfall, och att man bör tillse, det de blifva så sällsynta, att de, snart sagdt, försvinna, i st. f. att genom lagstiftning upmuntra till skiljsmesson.
En värd talare har visserligen sökt, att genom en slags, att jag så må säga, advokatyr visa, att Utsk:ts förslag i fråga är bättre derföre, att mellan de särskilda orden står ocå, men icke eller.
Om den värde talaren hade jemfört detta förslag med den förut befintliga lagen, skulle han onekligen genast hafva funnit, att lagstiftarens mening icke varit sådan, som han förutsatt, utan meningen har varit att låta en af de tre kategorierne: slöseri, dryckenskap och våldsamt sinnelag vara tillräcklig anledn. till äktenskapsskilnad.
Kan väl slöseri anses såsom tillräcklig orsak till skiljsmessa ?
Skall man stryka liksom ett tvärstreck öfver Skriftens ord, öfver den gudomliga lagstiftningen
Den ena maken skulle sålunda kunna göra sig till slösare, för att derigenom framkalla en skiljsmessa, till skada icke allenast för den andra makan, utan äfven för barnen.
Jag tror fast heldre, att det är lagstiftningens hufvudsakliga pligt och skyldighet att ställa makar och barn i det samband med hvarandra, att, om något dylikt fall, såsom slöseri eller dryckenskap, inträffar, den ena makan oupliörligen skall arbeta på den andras förbättring.
För min del har jag svårt att tro, det någon lagstiftare kan stiga fram och säga med säkerhet, att den ena makan har blifvit så slösande, år så hemfallen under di-yckenskapslasten, att någon återgång, någon förbättring är icke möjlig.
Det går an, Mine Hrr! att, såsom här skett, tala om hvilken, som år mest skyldig till splittring eller söndring makarna emellan; den ene kastar skulden på qvinnan, den andre på mannen; men min erfarehet är den, att båda makarne Den 14 Mars f. m. 113 makarne äro lika skyldiga, och den innersta grunden dertill ar just synden; kunde man rycka bort den ur samhället och individens hjerta, skulle man sedermera icke behöfva tala om någon äktenskapsskillnad; men just derföre, att denna synd är roten till all söndring, tror jag det vara lagstiftarens skyldighet att icke bortkasta ett af de rikaste medlen till den ena makans förädling, nemi. den andra makans hjerta, och framför allt barnen; ty barnen äro kallade och egnade till att vara likasom englar, som komma och klappa på brottslingens hjerta, för att återknyta kärleksbandet.
Jag yrkar lika med föregående talare afslag å Utsk:ts Betänk, i denna del.
Det år icke för att hafva sista ordet, som jag nu upträder, utan derföre, att Hr Liljenstolpe framställt en sida af saken, som jag icke har berört.
Han yttrade i sitt försvar för qvinnan, att mannen genom sin benägenhet för spel ofta kan gifva anledn. till bitterhet och fiendskap inom äktenskapet.
Detta är en stor sanning, och har en af våra skalder sagt: »en lätting, slö till själ och kropp, fann kortspel opp, att tiden öda», hvilket vore väl att man i allmänhet litet närmare betänkte.
Men jag frågar: är då qvinnan alldeles fri från tjusningen af kortspelets, med penningevinsten oskiljaktiga retelse.
Qvinnorna kunna allt draga sin spader lika bra som männen, samt tappa och vinna med god smak, ändock den snillrikaste af deras kön, den odödliga Fru Lenngren, varnande för qvinnan, särskildt sagt: »Märk vid det enkla ordet Pass! hur gracerna på flygten hasta».
Detta hör hon icke, hon spelar allt ändå, hon ersätter förlusten af dessa gracer med paryren.
Jag har velat uptaga detta Hr Liljenstolpes yttrande, på det att vågskålen i detta fall må väga jemt, icke att förringa hvarken den ena eller andra.
En talare har ganska riktigt anmärkt, att synden är ani. till fiendskap och bitterhet i äktenskapet.
Qvinnan är den svagaste delen, hon är mera öppen för intryck af både det goda och det onda, har således behof af alt ledas och älskar att sluta sig till ett starkare väsende, och är lycklig, då hon känner, att detta väsende i sanning är hennes kraft; det är således af vigt att mannen känner sin ställning och utöfvar den så, att den verkligt regerar qvinnan; så skall synden allt mer nödgas träda tillbaka för frid, endrägt och kärlek, och sålunda det säkraste medel finnas att motverka skiljsmessorna, hvarom här är fråga.
Jag vidhåller mitt första yrkande.
Sedan öfveiläggningen förklarats fulländad samt H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till Utsk:ts förslag i föreV:de punkt, dels återremiss deraf och dels afslag derå, framstäldes propos:r först å bifall till förslaget och sedermera på återremiss deraf, hvilka båda besvarades med starka nej, jemte ett eller annnat ja; hvarefter gjordes propos. på afslag å förslaget, och då dervid svarades starka ja, tillika med ett eller annat nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande.
2:dra punkten, innehållande förslag tillen författn., hvarigenom 16 Kap. 11 § Kyrkolagen, i hvad den innefattade föreskrift om ransakH.
IV. 8 114 Den 14 Mars f. tu. ning och förhör inför
Domkapitel med åkta makar, skulle uphåfvas, samt 1 o. 2 §§ i 14 Kap. Gifterm.Balken erhålla föråndrad lydelse.
I afseende å den andra punkten har jag äfven varit af en skiljaktig mening från LagUtsk:ts majoritet.
Jag är den förste att erkänna, det stadgandet i 14 kap. giftermålsbalken beliöfver en reform och att de deri omnämnde varningsgraderna äro för närvarande förhållanden olämpliga.
Der och i kyrkolagen stadgas: att, sedan makar blifvit vainade först enskildt inför pastor och sedan inför kyrkorådet samt slutligen inför domkapitlet, skola de instämmas till domstol och der fällas till böter.
Böter såsom varning för oenighet emellan makar kunna icke, efter min öfvertygelse, anses lämpliga; ty de drabba båda makarnes bo, och den oskyldiga straffas då af påföljden lika mycket som den skyldige, hvarjemte sjelfva inställelsen inför domstol vanligen stegrar bitterheten dem emellan, men ingalunda åstadkommer någon försonlighet.
Jag är således villig att rösta för, det böter, såsom varningsgrad, gerna må försvinna.
Men, på sätt Utsk. föreslagit, skulle äfven en annan vigtig varningsgrad bortfalla, nemi. varning inför domkapitel, och häri kan jag icke instämma.
Man har anfört såsom skäl för afskaffandet af ifrågav:de varningsgrad, att densamma vid flera tillfällen visat sig overksam och att det medförer kostnader för makarne att resa den ofta långa vägen till domkapitlet för att underkasta sig en sådan.
Jag anser likväl att, såvida man vill genom varning åstadkomma försonlighet mellan makar och förhindra att äktenskapsbandet icke alltför hastigt, uplöses, så är det af stor vigt och betydelse att en sådan varning qvarstår och fortfarande lemna» af domkapitlet.
Det är sannt att kostnaden för resan kan vara kännbar, men resor till ting kunna äfven medföra utgifter; och man bör vid dessa omkostnader i ett och annat fall icke fästa särdeles vigt.
Om också erfarenheten skulle visa att någon varning inför domkapitel icke haft önskad verkan, så har erfarenheten i kanske lika många fall bestyrkt att sådan varning haft goda frukter med sig och fört makarne till besinning.
Såvida Svenska kyrkan skall genom domkapitel fortfarande uprätthålla kyrkotukten, såvida domkapitlet skall vaka öfver sedlig ordning, så bör domkapitlet äfven vara bibehållet vid denna rätt att gifva varning åt oeniga makar.
Jag anser således att Utsk. begått ett fel, då det föreslagit denna varnings försvinnande.
Likaledes, då här icke år stadgadt någon bestämd tid, hvilken skulle förflyta mellan varningarne, skulle lätt kunna hända, att, i händelse den första punkten af Utsk:ts förslag antages i det skick, den är redigerad, t. ex. om först en varning skedde den ena veckan inför pastor och derefter påföljande vecka den andra varningen inför kyrkorådet, så skulle på tredje veckan stämning till domstol kunna uttagas och domstolen genast döma till skilsmessa till säng och säte på ett år.
På detta sätt skulle således varningsgraderna blifva alltför få till antalet och för tätt följande på hvarandra, och tiden, hvilken i hufvudsaklig mån måste vara det element, som bör försona makarne med hvarandra, alltför kort.
Jag har med afseende härpå i min reservation framlagt ett annat förslag till förändring af 1 § 14 kap. gifterm.balken.
Det I)bii 14 Mars f. m. lift återfinnes pag. 24 i Betänk.: uller hat och bitterhet emellan man och, hustru upkommer och endera derom hos kyrkoherden i församlingen gör anmälan, eller det eljest varder kunnigt, ege då kyrkoherden kalla makarne och varna dem, efter thy 10 kap. 11 § kyrkolagen bestämmer.
Fortfar ändock osämja mellan makar, då skall kyrkoherden inför kyrkorådet dem ytterligare varna och genom föreställningar söka till enighet förmå.
Har äfven sådan Varning fruktlöst aflupit, då skola makarne förvisas till domkapitlet, som ån ytterligare eger dem varna, på sätt kyrkolagen innehåller.
Rätta de sig ej eller deraf, då må, sedan sex månader från den dag varningen skedde framflutit, Kåtten efter stämning pröfva hvad endera eller begge den osämja vålla, samt makarne emellan till skillnad till säng och såte döma från och med I till och med 2 år; förbjude ock då makarne, vid vite af fängelse, att hvarandra under tiden besöka.
» Jag har valt denna tid af ö månader i likhet med hvad lagberedningen i sitt förslag i sådant afseende anfydt, och med hänseende till tiden, under hvilken domstolen skulle ega döma till skilnad till säng och säte, har jag, oaktadt lagberedningen antagit 2 år, föreslagit 1 till 2 år, emedan jag ansett, lämpligare att öfverlemna en sådan tidsbestämning åt domstolen.
För öfrigt skulle det förbjudas makarne att under tiden vara tillsammans, på det att en sådan temporär skiljsmessa måtte verka till försoning.
Jag har nu i korthet anfört de skäl, som, enl. min tanke, synas tala för en förändring i 1 § 14 kap. giftermålsbalken, och får derföre vördsamt hemställa om afslag på Utsk:ts Betänk, i denna punkt och bifall till det förslag, som jag tagit mig friheten i min reservation framställa.
Slutligen vill jag, med afseende på varningen inför domkapitel, anmärka, att både vid 1828—30, 1834—35 och sednast vid 1 853 — 54 årens Riksdagar förevar förslag om sådan varnings borttagande, men att R.
St:r vid alla dessa tillfällen afslagit detsamma.
Oaktadt jag nästan på förhand vet att den åsigt, jag hyser, kanske endast delas af några få Utaf R. o.
Å.d:ns ledamöter, anser jag likväl såsom min pligt att icke desto mindre uttala densamma och söka verka för dess befrämjande.
Lika med hvad Utskits Ordf:de i sin reservation yttrat, anser jag alldeles nödvändigt att en förändring af i och 2 §§ i 14 kap. giftermålsbalken kommer att ega rum.
Den 1 § innehåller till en början, att der, hvarest oenighet i äktenskap eger rum, så måste ovilkorligen varning försiggå inför pastor, kyrkoråd och konsistorium.
Så långt biträder jag fullkomligt §:ns innehåll.
Men sedermera förekommer i samma lag-§, att de oeniga makarne skola stämmas inför verldslig domstol, och detta icke blott en gång, utan 3 gånger, innan det skulle tillåtas äktenskapsskillnad till säng och säte.
Dessutom synes det nästan underligt, såsom den siste talaren redan anmärkt, att vid dessa instämningar för domstol skola de ådömas böter, likasom om man föreställde sig att böter kunde återknyta ett brustet äktenskapsband eller återställa en försvunnen kärlek.
Jag för min del tror detta åtminstone icke; men i alla fall anser jag mig icke kunna bifalla Utsfcts Betänk, i den form det blifvit framstäldt.
Såsom en första orsak dertill finner jag den brist, llfi Den 14 Mars f. ifi. som ligger deri, att LagUtsk. i sitt förslag borttagit varning inför* domkapitel.
Jag går så långt att jag heldre skulle se att det vore ålagdt domkapitlet att döma till äktenskapsskillnad, än jag skulle vilja se denna ådömd af verldslig domstol.
Jag anser att äktenskapet från början tiil slut bör betraktas helt och hållet från reliJ giös synpunkt och derföre skulle jag icke vilja se det släpadt inför verldslig rätt, förrän domkapitlet ansåg såsom en högsta nödvän-' dighet att en undersökning inför laga domstol borde ega rum.
De skäl, LagUtsk. åberopat, för att borttaga varningarne inför domkapitel, anser jag så obetydliga, att jag ieke på något sätt kan deri instämma.
Ett ytterligare motiv för mig att icke bifalla Utsk:ts förslag är det, att
Utskd i sista punkten af 1 :sta §:n bortbytt de ord, som nu finnas i allmänna lagen, hvarigenom ett riktigt helgerån sker på närv:de förhållanden.
När nemi., enl. nu gällande lag, skillnad dömes till säng och säte, så står tydligen i lagen att makarne skola vara skiljde till umgänge, hemvist, bord och säng.
I den nu föreslagna redaktionen står återigen att de vid straff icke få besöka hvarandra under den tid de varit ålagde att lefva skiljde.