Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon skulle ha fört honom åter till hans barndomstro.
Hon skulle hafva visat honom, att denna nya lära var afskyvärd och förfärlig.
Men då kom kärleken.
Den gjorde henne förvirrad och dum.
Hon kunde ingenting svara honom.
Hon satt endast och förvånade sig öfver att han kunde tala.
Hon undrade om han nu var mycket vackrare än förr.
Förr hade hon alls ej blifvit så förvirrad, då hon sett honom.
Hon hade aldrig blifvit till den grad betagen.
Eller var det detta, att han nu blifvit en fri, stark man.
Hon blef rädd, då hon kände hur han kufvade henne.
Hon vågade ej säga emot honom.
Hon vågade ej ens tala för att ej brista ut i gråt.
Hade hon vågat tala, skulle hon icke hafva talat politik?
Hon skulle hafva sagt honom hvad hon erfarit den dagen, då klockorna ringde.
Eller hon hade bedt, att hon skulle få kyssa hans hand.
Hon skulle ha velat säga honom hur hon drömt om honom.
Hon skulle ha sagt, att om hon ej ägt honom att drömma om, hade hon ej kunnat uthärda att lefva.
Hon skulle ha bedt att få kyssa hans hand af tacksamhet, därför att han skänkt henne lifvet under alla dessa år.
Om det ej skulle bli något uppror, hvarför talade han socialism?
Hvad angick socialismen dem, som sutto ensamma i donna Elisas gamla trädgård?
Hon satt och såg framåt en trädgårdsgång.
Luca hade satt upp träbågar på ömse sidor om den och uppåt dessa slingrade nu girlander af lätta rosenskott, fulla af små knoppar och blommor.
Alltid undrade man hvart man skulle komma, då man gick den stigen.
Och man kom fram till en liten väderbiten amorin.
Den gamle Luca hade bättre förstånd på tingen än Gaetano.
Medan de sutto där, gick solen ned, och Etna blef alldeles rosenrödt.
Det var som hade Etna rodnat af harm öfver det, som försiggick i donna Elisas trädgård.
Det var i solnedgången, då Etna blef strålande rödt, som hon hade brukat tänka på Gaetano.
Det var, som om de båda hade väntat honom.
Och de hade båda sett för sig hur det skulle blifva, då Gaetano kom.
Hon hade endast fruktat, att han skulle blifva alltför eldig och stormande vild.
Och nu talade han endast om dessa gräsliga socialister, som hon afskydde och fruktade.
Han talade länge.
Hon såg hur Etna bleknade och blef bronsbrunt, och så kom mörkret.
Hon visste, att det skulle blifva månsken.
Där satt hon alldeles stilla och hoppades på hjälp af månskenet.
Själf kunde hon icke göra något.
Hon var fullkomligt i hans våld.
Men då månskenet kom, hjälpte icke det heller.
Han fortfor att tala om kapitalister och arbetare.
Då tycktes det henne, som kunde det ej finnas mera än en förklaring till allt detta.
Han måste hafva upphört att älska henne.
Plötsligen kom hon ihåg något.
Det var för åtta dar sedan.
Det var samma dag Gaetano kommit hem.
Då hade hon kommit in i Giannitas rum, men hon hade gått så tyst, att Giannita ej hört henne.
Hon hade då sett Giannita stå som i hänförelse med uppsträckta armar och uppåtvändt ansikte.
Och mellan händerna höll hon ett porträtt.
Än förde hon det till sina läppar och kysste det, än sträckte hon upp det öfver sitt hufvud och såg upp till det i hänryckning.
Och porträttet hade varit Gaetanos.
Då donna Micaela sett detta, hade hon dragit sig tillbaka, tyst som hon kommit.
Och hon hade då endast tänkt, att det var synd om Giannita, om hon älskade Gaetano.
Men nu, då Gaetano blott talade socialism, nu mindes hon detta.
Nu började hon tro, att också Gaetano älskade Giannita.
Hon påminde sig, att de voro barndomsvänner.
Han hade kanske älskat henne länge.
Kanske han kommit hem för att gifta sig med henne.
Donna Micaela kunde ingenting säga, hon hade ingenting att klaga öfver.
Det var knappast en månad sedan hon skref till Gaetano, att det icke var rätt af honom att älska henne.
Han lutade sig nu fram emot henne, fångade hennes blickar och tvang henne ändtligen att lyssna till hvad han sade.
»Ni skall förstå, ni skall se och förstå, donna Micaela.
Hvad vi behöfva här nere i södern är en pånyttfödelse, en uppryckelse, sådan som kristendomen var på sin tid.
Upp med slafvarna, ned med herrarne!
En plog, som vänder upp nya samhällslager!
Vi måste så i ny jord, den gamla jorden är utsugen.
De gamla ytlagren bära endast späd, eländig växtlighet.
Låt grundjorden komma upp i ljuset och ni skall få se på annat!
Se, donna Micaela, hvarför lefver socialismen, hvarför har den icke gått under?
Därför att den kommer med ett nytt ord.
’Tänk på jorden’, säger den, såsom kristendomen kom med ordet: ’Tänk på himlen’.
Se på jorden, är den ej allt hvad vi äga?
Låt oss då inrätta oss här så, att vi blifva lyckliga.
Hvarför, hvarför har man ej tänkt så förr?
Det är därför att vi sysslat så mycket med det där efteråt.
Låt oss bli kvitt det där efteråt!
Jorden, jorden, donna Micaela!
Ah, vi socialister, vi älska henne!
Vi tillbedja den heliga jorden, den stackars föraktade modern, som bär sorg, därför att hennes barn vilja uppstiga till himlen.
Tro ni mig, donna Micaela,» sade han, »det skall vara gjordt inom sju år.
Då år nittonhundra bryter in, skall det vara färdigt.
Då skola martyrer hafva blödt, då skola apostlar hafva talat, då skall skara efter skara hafva öfvergått.
Vi, jordens rätta söner, skola äga segern.
Och hon skall utbreda sig för oss i all sin ljufhet.
Hon skall bära oss skönhet, bära oss njutning, bära oss kunskap, bära oss hälsa.»
Gaetanos röst började darra, och det låg tårar och skälfde i hans ögon.
Han gick fram till randen af terrassen, och han sträckte ut armarna liksom för att omfamna den månskensbelysta jorden.
»Du är så förbländande skön,» sade han, »så förbländande skön.»
Micaela tyckte sig för ett ögonblick känna hans ängslan öfver all den ångest, som krälade under denna yta af skönhet.
Hon såg lifvet med last och lidande som en smutsig å, full med stinkande orenlighet, ringla fram genom denna skimrande skönhetsvärld.
»Och ingen kan njuta dig,» sade Gaetano, »ingen kan våga njuta dig.
Du är otämd och full af nyck och ondska.
Du är osäkerhet och våda, du är ånger och kval, du är brist och skam, du är tvång att förtrampa, du är allt, som kan nämnas af förfäran, därför att människorna ej velat göra dig bättre.
Men din dag skall komma,» sade han jublande.
»De skola en gång vända sig till dig med all sin kärlek.
De skola ej vända sig till en dröm, som ingenting ger och ingenting förmår.»
Hon afbröt honom tvärt.
Hon började frukta honom allt mer och mer.
»Det är således sant, att ni ej haft framgång i England?»
»Hvad menar ni?»
»Man säger, att den store mästaren, som miss Tottenham sände er till, har sagt, att ni. . . »
»Hvad har han sagt?»
»Att ni och era bilder passade i Diamante, men ej annorstädes.»
»Hvem säger sådant?»
»Man tror det, eftersom ni är så förändrad.»
»Eftersom jag nu är socialist.»
»Hvarför skulle ni vara det, om ni haft framgång?»
»Ah, hvarför...?
Ni vet ej,» fortfor han skrattande, »att min mästare i England själf var socialist.
Ni vet ej, att det är han, som infört mig i dessa åsikter ...»
Han afbröt sig och fortsatte ej ordväxlingen.
Han gick bort till bänken, där han suttit, då hon kom, och hämtade en statyett.
Han räckte den till donna Micaela.
Han ville liksom säga: »Se själf, om ni har rätt.»
Hon tog den och höll upp den i månskensdagern.
Det var en mater dolorosa i svart marmor.
Hon kunde se den alldeles tydligt.
Hon kunde också känna igen den.
Bilden bar hennes egna drag.
Det berusade henne för ett ögonblick.
I det nästa genomträngdes hon af fasa.
Han, som var en socialist, han, som ej trodde, han vågade skapa en madonna!
Och han hade gifvit bilden hennes drag.
Han invecklade henne i sin synd.
»Jag har gjort den åt er, donna Micaela,» sade han.
Ah, eftersom den var hennes!
Hon kastade den ut öfver balustradkanten.
Den stötte mot den branta bergväggen, föll allt djupare, slog lös stenar och slog sig väl själf i stycken.
Ändtligen hördes ett plaskande nere i Simeto.
»Med hvad rätt skär ni madonnor?» frågade hon Gaetano.
Han stod tyst.
Han hade aldrig förr sett donna Micaela sådan.
I samma stund, som hon reste sig upp mot honom, hade hon blifvit hög och ståtlig.
Skönheten, som hos henne alltid kom och gick som en orolig gäst, tronade på hennes ansikte.
Hon såg kall och oböjlig ut, en kvinna, som var frestande att vinna och besegra.
»Ni tror då ännu på Gud, eftersom ni skär madonnor?» sade hon.
Han andades häftigt.
Nu var det han, som var förlamad.
Han hade varit troende själf.
Han visste hur han sårat henne.
Han såg, att han förspillt hennes kärlek.
Han hade lagt en förfärlig, oändlig klyfta mellan dem.
Han måste tala, måste vinna henne öfver till sin sida.
Han började åter, men svagt och stapplande.
Hon lyssnade stilla en stund.
Så afbröt hon honom nästan medlidsamt.
»Hur blef ni sådan?»
»Jag tänkte på Sicilien,» sade han undfallande.
»Ni tänkte på Sicilien,» upprepade hon tankfullt.
»Och hvarför kom ni hem?»
»Jag kom hem för att göra uppror.»
Det var, som hade de talat om en sjukdom, en förkylning, som han ådragit sig, och som ju helt lätt skulle kunna botas.
»Ni kom hem för att fördärfva oss,» sade hon strängt.
»Som ni vill, som ni vill,» sade han medgörligt.
»Ni kan ju kalla det så.
Som allt nu går, har ni väl rätt att kalla det så.
Ah, om man ej gifvit mig oriktiga underrättelser, om jag ej kommit en vecka för sent!
Är det ej likt oss, sicilianare, att låta regeringen förekomma oss.
Då jag kom, voro redan cheferna arresterade, ön besatt af fyrtio tusen man.
Allt förbi!»
Det ljöd besynnerligt tomt inom honom, då han sade detta »allt förbi».
Och för detta, som ingenting kunnat bli, hade han förspillt lyckan.
Hans åsikter och principer tycktes honom nu vara torra spindelväfvar, som fångat honom.
Han ville rifva sig lös för att nå henne.
Hon var det enda verkliga, det enda som var hans.
Så hade han känt det förr.
Det kom tillbaka nu.
Hon var det enda i världen.
»De strida ändock i Paternó i dag.»
»Det har varit en tvist vid stadsporten,» sade han.
Om jag hade kunnat tända hela Etna, hela stadskransen rundt om Etna!
Då hade man ändock förstått oss.
Man skulle ha lyssnat till oss.
Nu skjuter man endast ned några bondhopar för att få några hungriga munnar mindre.
Man ger oss ej en enda eftergift.»
Han slet i sin spindelväf.
Kunde han våga att gå fram till henne, säga henne, att allt det där var likgiltigt.
Han behöfde ju ej tänka på politik.
Han var konstnär, han var fri.
Och han ville äga henne.
I denna stund var det, som om luften bäfvat.
Ett skott rullade fram genom natten, så ett till, ett till.
Hon kom fram till honom och grep honom om handleden.
»Är detta upproret?» frågade hon.
Skott på skott kom dånande.
Så hördes rop och bullret af en folkhop, som rusade nedåt gatan.
»Det är upproret, det måste vara upproret.
Ah, lefve, lefve socialismen!»
Det kom jubel öfver honom.
Hela tron på hans sak kom åter.
Henne också skulle han vinna.
Kvinnor hafva aldrig nekat att tillhöra segraren.
De skyndade båda utan ett ord vidare upp genom trädgården till porten.
Där började Gaetano svära och ropa.
Han kunde ej komma ut.
Det var ingen nyckel i låset.
Han var instängd i trädgården.
Det var höga murar på tre sidor och på den fjärde var bråddjupet.
Det var ingen utväg för honom.
Men från staden hördes det förfärligaste larm.
Det var folk, som rusade till och från, det var skott och skri.
Och man hörde dem tjuta: »Lefve friheten, lefve socialismen!»
Han kastade sig upp mot porten och nästan tjöt, äfven han.
Han var fångad.
Han fick ej vara med.
Donna Micaela kom upp till honom så raskt hon förmådde.
Nu, sedan hon hört honom, tänkte hon ej mer på att hålla honom tillbaka.
»Vänta, vänta!» sade hon.
»Det är jag, som har tagit nyckeln.»
»Ni, ni!» sade han.
»Jag tog honom, då jag kom.
Det föll mig in att jag kunde hålla er instängd här, om ni skulle vilja göra uppror.
Jag ville rädda er.»
»Hvilka dårskaper!» sade han och ryckte nyckeln till sig.
Medan han stod och famlade för att finna nyckelhålet, fick han ännu tid att säga något.
»Hvarför vill ni icke rädda mig nu?
»Kanske för att er Gud skall få ett tillfälle att fördärfva mig.»
Hon teg alltjämt.
»Vågar ni ej skydda mig för hans vrede?»
»Nej, jag vågar ej,» sade hon stilla.
»Ni troende äro förfärliga,» sade han.
Han kände, att hon kastade bort honom.
Det isade honom och förtog honom modet, att hon ej gjorde ett enda försök att förmå honom att stanna.
Han vred nyckeln fram och åter utan att kunna öppna, förlamad af att hon stod där blek och kall bakom honom.
Han kände då plötsligen hennes armar om sin hals och hennes läppar, som sökte hans.
I detsamma for porten upp, och han rusade bort.
Han ville ej hafva hennes kyssar, som endast invigde honom till döden.
Hon var honom spöklikt hemsk i sin gamla tro.
Han störtade bort likt en flyende.
San Sebastiani fest.
Då Gaetano rusat bort, stod donna Micaela en lång stund kvar i donna Elisas trädgård.
Hon stod där alldeles som förlamad och kunde hvarken känna eller tänka.
Då kom plötsligen till henne den tanken, att Gaetano och hon ej voro ensamma i världen.
Hon kom ihåg sin far, som låg sjuk och som hon glömt under så många timmar.
Hon gick genom gårdsporten ut på corson, som låg öde och tom.
Larm och skott hördes ännu långt borta, och hon sade till sig själf, att man måtte strida nere vid Porta Etnea.
Öfver sommarpalatsets fasad göt sig det klaraste månsken, och det förvånade henne, att vid denna tid och i denna natt balkongdörrarna stodo öppna och att fönsterluckorna ej voro tillstängda.
Än mer undrade hon öfver att porten stod på vid gafvel och att boddörren var vidöppen.
Då hon gick in genom porthvalfvet, såg hon ej där den gamle portvakten Piero.
Gårdslyktan var ej tänd, och icke en människa fanns på gården.
Hon gick uppför trappan till galleriet, och hennes fot stötte emot något hårdt.
Det var en liten bronsvas, som eljest hade sin plats inne i musiksalen.
Några steg högre upp hittade hon en knif.
Det var en slidknif med lång, dolklik klinga.
Då hon lyfte upp den, rullade ett par mörka droppar ned från eggen.
Hon förstod, att det måste vara blod.
Och likaledes förstod hon, att det, som hon fruktat hela hösten, nu hade skett.
Banditerna hade varit inne i sommarpalatset för att plundra.
Och alla där, som kunnat fly, hade flytt, men hennes far, som ej kunde komma ur sin bädd, måste nu vara mördad.
Det var omöjligt för henne att veta om ej röfvarna ännu funnos kvar i huset.
Men nu, då hon var midt inne i den största fara, försvann hennes skräck, och hon skyndade vidare, utan att tänka på att hon var ensam och försvarslös.
Hon gick fram genom galleriet och kom in i musiksalen.
Där föllo breda månskensstrimmor in öfver golfvet och midt i en af dessa strimmor låg en människa orörligt utsträckt.
Micaela böjde sig ned öfver denna orörliga kropp.
Det var Giannita.
Hon var mördad, hon hade ett djupt gapande sår i halsen.
Donna Micaela lade kroppen tillrätta, korsade händerna öfver bröstet, och slöt till ögonen.
Hon fick därvid blod på sina händer, och då hon kände detta ljumma, klibbiga blod, började hon gråta.
»Ack, min goda, älskade syster,» sade hon alldeles högt, »det är ditt unga lif, som har flutit bort med detta blod.
Genom hela din lefnad har du älskat mig, och nu har du gjutit ditt blod, under det att du försvarat mitt hus.
Är det för att straffa min hårdhet, som Gud har tagit dig bort ifrån mig?
Är det därför att jag ej unnade dig att älska den jag älskade, som du gått bort från mig?
Ack, syster, syster, kunde du ej straffa mig mindre hårdt?»
Hon böjde sig fram och kysste den dödas panna.
»Du tror det icke,» sade hon.
»Du vet, att jag alltid varit dig trogen.
Du vet, att jag älskat dig.»
Hon påminde sig, att den döda nu var skild från detta jordiska och att det ej var ånger och vänskapsförsäkringar hon behöfde.
Och hon läste ett par böner öfver liket, eftersom det enda hon kunde göra för sin syster var, att med fromma tankar stöda den flyktande andens färd upp till Gud.
Därpå gick hon vidare, ej mer rädd för något, som kunde hända henne själf, men i obeskriflig ångest för det, som kunde hafva vederfarits hennes far.
Då hon ändtligen kommit igenom de långa salarna i praktvåningen och stod vid dörren till sjukrummet, famlade hennes händer länge efter låset, och då hon funnit det, hade hon ej krafter att vrida om nyckeln.
Då ropade hennes far inne från sitt rum och frågade hvem som kom.
När hon hörde hans röst och förstod, att han lefde, kände hon det, som om allt i hennes inre darrade och brast och förlorade förmågan att tjäna henne.
På en gång sveko henne både hjärna och hjärta, och musklerna kunde ej mer hålla henne upprätt.
Hon hann ännu tänka på att detta kom sig däraf, att hon lefvat i sådan förfärlig spänning.
Och med en egendomlig känsla af befrielse sjönk hon ned i en lång svimning.
Donna Micaela vaknade ur sin vanmakt inemot morgonen.
Då hade mycket händt.
Tjänarna hade kommit fram från sina gömställen, och de hade gått efter donna Elisa.
Hon hade tagit vård om det öfvergifna palatset, hade skickat efter polis och sändt bud till de hvites brödraskap.
Och dessa hade burit Giannitas lik till hennes mors hus.
Då donna Micaela vaknade, fann hon sig ligga på soffan i ett rum utanför hennes fars.
Ingen var hos henne, men därinne hos sin far hörde hon donna Elisa tala.
»Min son och min dotter,» sade donna Elisa snyftande, »jag har förlorat både min son och min dotter.»
Donna Micaela försökte att resa sig, men hon kunde ej.
Hennes kropp låg ännu kvar i dvala, fastän själen hade vaknat.
»Cavaliere, cavaliere,» sade donna Elisa, »kan ni förstå detta?
Här komma banditer från Etna, insmygande i Diamante.
Här komma banditer, som skjuta på tullhuset och ropa: ’Lefve socialismen.’
Och de göra detta endast för att skrämma människorna bort från gatan och för att locka karabiniererna ned till Porta Etnea.
Det är icke en enda man ifrån Diamante med om detta.
Det är banditer, som ställa till alltsammans, för att komma åt att plundra hos miss Tottenham och hos donna Micaela, hos två kvinnor, cavaliere!
Hvad hafva de trott dessa herrar officerare, som sutto i krigsrätten?
Hafva de trott, att Gaetano var i förbund med banditerna?
Sågo de då ej, att han var en herreman, en äkta Alagona, en konstnär?
Hur hafva de kunnat döma honom?»
Donna Micaela lyssnade med förskräckelse, men hon sökte inbilla sig, att hon ännu drömde.
Hon tyckte sig höra Gaetano fråga om hon offrade honom åt Gud?
Hon tyckte sig själf svara, att hon gjorde det.
Nu drömde hon om hur det skulle vara, ifall han verkligen blifvit tillfångatagen.
Något annat kunde det ej vara.
»Hvad är detta för en olycksnatt?» sade donna Elisa.
»Hvad är det, som flyger omkring i luften och gör folk galna och förvirrade?
Ni har sett Gaetano, cavaliere.
Han har ju alltid varit häftig och eldig, men han har ej varit utan förstånd, han har ej varit utan sinnen och sans.
Men i natt störtar han sig rätt i famnen på trupperna.
Ni vet, att han ville göra uppror, ni vet, att han var hemkommen för att göra uppror.
Och då han hör, att det skjutes, och man ropar ’lefve socialismen’, blir han vild och yr.
Han säger till sig själf, att det är upproret, och han rusar nedåt gatan för att få vara med.
Och han ropar under tiden ’lefve socialismen’ allt hvad han förmår.
Och så möter han en stor mängd soldater, en hel här.
Ty de voro på väg till Paternó, men hörde skjutandet från vägen och tågade in här för att se hvad som var på färde.
Och Gaetano kan ej mer känna igen en soldatmössa.
Han tror, att det är upprorsmännen, han tror, att det är himmelens änglar, och han rusar in ibland dem och låter dem fånga sig.
Och dessa, som förut hafva uppfångat alla banditerna, då de smögo sig bort med sina bylten, lägga nu också hand på Gaetano.
Och de gå genom staden och finna allt lugnt, men innan de draga bort, hålla de dom öfver sina fångar.
Och de döma Gaetano som de andra, döma honom, som dem, hvilka gjort inbrott och mördat kvinnor.
Hafva de icke förlorat förståndet, cavaliere?»
Donna Micaela kunde ej höra hvad hennes far svarade.
Hon ville själf fråga tusen frågor, men hon var ännu förstenad och kunde ej röra sig.
Hon undrade om Gaetano hade blifvit skjuten.
»Hvad mena de med att döma honom till tjugonio års fängelse?» sade donna Elisa. »Tro de, att han skall kunna lefva så länge eller att någon, som älskar honom, skall kunna lefva så länge?
Han är död, cavaliere, död för mig såsom Giannita.»
Donna Micaela kände det, som om starka fjättrar bundo henne, för att hon ej skulle kunna undkomma.
Detta var värre, tyckte hon, än om hon blifvit fastbunden vid en skampåle och piskad.
»Det är mina gamla dagars hela glädje, som är tagen ifrån mig,» sade donna Elisa.
»Både Giannita och Gaetano!
Jag har alltid väntat, att de skulle komma att gifta sig.
Det skulle hafva passat så väl, därför att de båda voro mina barn och älskade mig.
För hvad skall jag nu lefva, då jag ej har någon ungdom omkring mig?
Det var ofta mycket fattigt för mig på den tiden, då Gaetano kom till mig, och man sade mig, att jag skulle ha det bättre, om jag vore ensam.
Men jag svarade: ’Det gör mig intet, intet, om jag endast får ha ungdom omkring mig.’
Och jag tänkte på att då han blefve vuxen, skulle han skaffa sig en ung hustru, och så skulle de få små barn, och jag skulle aldrig behöfva sitta som en ensam och onyttig gammal människa.»
Micaela låg och tänkte på att hon hade kunnat rädda Gaetano, men ej velat göra det.
Men hvarför hade hon ej velat?
Det syntes henne nu alldeles ofattbart.
Hon började räkna upp för sig alla de skäl, som hon haft för att låta honom störta sig i fördärfvet.
Han var en gudsförnekare och socialist, och han ville ställa till uppror.
Och detta hade vägt upp allt annat, då hon öppnat trädgårdsporten för honom.
Det hade också vägt upp hennes kärlek.
Nu förstod hon det ej.
Det var, som om en vågskål full af fjäder hade kunnat väga upp en vågskål full af guld.
»Min vackre gosse,» sade donna Elisa, »min vackre gosse!
Han var redan en stor man där borta i England, och han kom hem för att hjälpa oss fattiga sicilianare.
Och nu hafva de dömt honom som en bandit.
Man säger, att de voro nära att skjuta honom, såsom de sköto de öfriga.
Kanske hade det varit bättre, om de gjort det, cavaliere.
Det hade varit bättre att få bädda ned honom på kyrkogården än att veta honom i fängelse.
Hur skall han kunna genomgå allt sitt lidande?
Han skall ej kunna uthärda, han skall bli sjuk, han skall snart vara död.»
Då hon sade detta, slet sig donna Micaela lös ur sin bedöfning och reste sig upp från soffan.
Hon stapplade genom rummet och kom in till sin far och donna Elisa, dödsblek som den stackars mördade Giannita.
Hon var så svag, att hon ej vågade gå fram på golfvet, utan hon stod kvar vid dörren och stödde sig mot dörrposten.
»Det är jag,» sade hon, »donna Elisa, det är jag...»
Orden ville ej komma fram öfver hennes läppar.
Hon knöt händerna i förtviflan öfver att hon ej kunde tala.
Donna Elisa var ögonblickligen framme hos henne.
Hon lade armen om henne för att stöda henne, utan att bry sig om att donna Micaela sökte skjuta henne ifrån sig.
»Ni skall förlåta mig, donna Elisa,» sade hon med knappt hörbar röst. »Jag har gjort det.»
Donna Elisa hörde ej mycket på hvad hon sade.
Hon såg, att hon hade feber, och trodde, att hon yrade.
Donna Micaelas läppar arbetade, och man såg, att hon ville tala om något, men det var endast få ord, som hördes.
Det var omöjligt att förstå hvad hon menade.
»Mot honom, som mot min far,» sade hon, gång på gång.
Och så sade hon något om att alla dem, som älskade henne, störtade hon i olycka.
Donna Elisa hade fått henne ned på en stol, och där satt donna Micaela och kysste hennes gamla rynkiga händer och bad henne förlåta hvad hon gjort.
Ja visst, ja visst, donna Elisa förlät henne.
Donna Micaela såg henne skarpt in i ansiktet med stora febervilda ögon och frågade om det var sant.
Det var visst sant.
Då lade hon sitt hufvud på donna Elisas axel och snyftade, och sedan tackade hon henne och sade, att hon ej kunde lefva, om hon ej finge hennes förlåtelse.
Mot ingen hade hon syndat som mot henne.
Kunde hon förlåta henne?
»Ja, ja,» sade donna Elisa gång på gång och visste ej annat, än att den andra yrade till följd af feber och förskräckelse.
»Det är något jag skulle säga dig,» sade donna Micaela. »Jag vet det, men du vet det ej.
Du förlåter mig ej, om du får veta det.»
»Jo visst förlåter jag dig,» sade donna Elisa.
De talade på detta sätt länge utan att förstå hvarandra, men det var godt för gamla donna Elisa att den natten hafva någon att bädda ned och trösta och ge in stärkande örter och droppar.
Det var godt för henne, att det ännu fanns någon, som kom och lade hufvudet mot hennes skuldra och grät öfver sin sorg.