Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid förra Riksdagen har blifvit nämndt, hvad som här tilldrog sig år 1789.
Jag är för ung för att hafva erfarit det; men jag har läst protocollerne derom, och läst dem med den öfvertygelse, att den menighet, som varit van att höra Carl Adam Wachtmeister, Claes Lewenhaupt, F. iherre Duwall med flere, aldrig skulle hafva insulterat Svenska Riddarhuset.
Nu tror man sig hafva omgifvit vår frihet med sådane former, som skola försäkra dess bestånd.
Jag lemnar derhän, af hvad värde Den 3 Februarii f. m. dessa former äro, så länge möjligtvis ännu sjelfva väsendet ligger uti sitt embryoniska skick, och väntar på den medborgerliga uppfostran, hvilken ensam förmår att gifva detsamma den första afgörande väckelsen till lif och kraftyttring; jag hyser dock vördnad och tillgifvenhet för dessa former, för Grundlagens bokstaf, uti hvilken den constitutionella friheten uttalar sig.
Men denna vördnad och tillgifvenhet hos mig är ej äldre, än sedan jag af egen erfarenhet funnit, af hvad vigt iakttagandet deraf kan vara vid vissa tillfällen.
Här inträder ej på långt när det förhållande, att allmänheten kan finna sig belåten med tryckta handlingar.
En öfverträdelse af Grundlagens bokstaf är revolution, och man lärer akta sig för att under allmänhetens ögon sanctionera revolution.
Den form, vi begagnat af önskan eller medgifvande, i afseende på offentligheten, må bibehållas till förekommande af missbruk, hvilka jag likväl icke fruktar; men jag påstår det vara allmänhetens ovillkorliga pligt, alt underrätta sig, huru Rikets Ständer och Regeringen behandla Grundlagen.
Exempel hafva icke saknats, äfven inom Ridderskapet och Adeln och efter i8oq, att Grundlagarne blifvit öfverträdde.
Sådant tror jag ej skulle hända, om allmänheten vore närvarande; man skulle akta sig att under dess ögon gifva ett skådespel, som man skulle frukta se fortsättas ute på torg och gator. 42 Den 3 Februarii f. m.
Anarchi är ej blott den blinda hopens raseri.
Anarchi är äfven en Lagstiftande församlings öfverträdelse af de former, som finnas stadgade för dess verksamhet.
Att förekomma den ena och andra, gifves intet säkert medel, utom att sätta dessa båda samhällskrafter till hvarandras väktare, och låta dem af hvarandra ovilkorligen fordra efterlefnad af — — Lag Herr Grefven och Ordföranden till— kännagaf, att plenum komme klockan 6 i eftermiddag att fortsättas.
Grefve Frölich, David:
Jag vill ej för det närvarande ingå i någon vidare detalj af mine åsigter i hufvudfrågan; jag tror mig hafva tillräckligen ådagalagt dem genom min motion.
Men då jag finner af en reservation, och äfven af en Ledamot af Utskottet, sorn här yttrat sig, att han fattat min motion, som om jag hade ansett det vara en ovilkorlig rättighet för andra personer, än medlemmar af Ridderskapet och Adeln, att inkomma här; får jag förklara, att sådant ej varit min mening, om än ett eller annat ord i min motion gifvit anledning dertill.
Tvertom anser jag det endast böra bero på Ridderskapets och Adelns godvilliga medgifvande.
Ridderskapet och Adeln torde erinra sig, alt då jag afgaf min motion i detta ämne, den särskilta händelse inträffade, all Ridderskapet Den 3 Febr ii a lii f. m. 43 och Adeln ej hade någon sak att företaga till öfverläggning.
Jag skyndade då hem, för att hämta ett i hast uppsatt förslag till denna motion.
Jag har blott velat nämna detta såsom en anledning dertill, att orden i min motion ej torde hafva varit nog städade, och uttryckt annat, än min afsigt varit.
För öfrigt skall jag nu, och med. förbehållande af min rätt att äfven yttra mig i saken, om jag skulle finna det nödigt, endast söka att få en ledning för möjligheten att i denna fråga fatta ett ordentligt beslut, och ett sådant, der hvarje persons mening finge fritt, spelrum, utan att propositionerne blifva sådane, att man vill en del och ej en annan.
Jag vänder mig således directe till Herr Grefven och Ordföranden med anhållan, alt så till vida få förena mig med Grefve Mörner, att jag anhåller, det Herr Grefven och Ordföranden måtte framställa till Ridderskapet och Adeln den proposition, att Ridderskapet och Adeln, med åsidosättande för det närvarande af de frågor, hvilka här blifvit framställde och som ej ligga i sjelfva saken, nemligen de, sorn angå form och verkställighet, och huruvida det, sorn af Ridderskapet och Adeln kan beslutas, skall anses såsom tillägg till RiddarhusOrdningen eller Ordnings-stadgan, först måtte afgöra, hvad man bör besluta om saken.
Sedan blir det en cura posterior, om den är af beskaffenhet att tillböja Ordnings-stadgan eller RiddarhusOrd^ 44 Den 3 Februari i f. ra. ningen.
Derföre böra vi komma öfverens örn att ej vidare discutera formen, och om tillägget skall införas i RiddarhusOrdningen eller Ordnings-stadgan.
Om man ej skiljer den frågan, skall det blifva nästan omöjligt att kunna bestämma sig, huru man vill hafva saken, och jag vill nu ej yttra mig till hvilken af dessa Författningar jag anser den höra.
I så måtto förenar jag mig således med Grefve Mörner, att hufvudfrågan måtte blifva första discussionsämnet; dock att icke hufvudfrågan ensam, såsom principfråga, må blifva sk il jd ifrån detaljerne.
Då uppstår samma händelse, att man ej kan bestämma sitt beslut om principen, utan alt se, huru den skall tillämpas i detaillerne.
Derföre bör ej allenast principfrågan, ulan äfven detaillerne, som äro en följd af principfrågan, i ett sammanhang företagas, och sedan särskild ventilation ske, om hela förslaget skall anses såsom ett tillägg till RiddarhusOrdningen eller Ordningsstadgan.
Jag bör ej förbigå att nämna, att en annan formfråga blifvit väckt, den om återremiss af RiddarhusUtskottets memorial.
Kanske första frågan bör blifva, om Ståndet önskar återremiss, hvartill vi dock ej äro tvungne.
Vid sista Riksdag skedde ej en sådan i denna fråga, LandLMarskalken yttrade då, att han icke insåg något hinder för att, utan afseende på de många erinringar, som gjordes lill beredande af återremiss, genast företaga saken tili afgörande.
Det vore nu Den 3 Februarii f. m. 45 kanske första frågan, sorn borde göras, onx Ståndet anser, att man utan återrerniss kan företaga ämnet.
Den andra torde böra blifva, om återrerniss yrkas, och hvilken proposition jag hoppas och föreslår måtte besvaras med Nej.
Derefter: samtycker Ridderskapet och Adeln, att den, egentligen till form och verkställighet hörande, frågan, huruvida det, som skall beslutas, skall höra till RiddarhusOrdningen eller Ordningsstadgan, må uppskjutas, till dess frågan om hufvudsakén först blifvit afgjord?
Jag tror, att ett fortsättande af discussionen, innan Ridderskapet och Adeln bestämt, hvilka delar skola discuteras, blott leder till tidspillan.
Således anhåller jag först om proposition till återrerniss.
I fall Ridderskapet och Adeln ej anser återrerniss nödig, anhåller jag, att vi måtte få inkomma på hufvuclfrågan, och sist få afgöra, hvart . aen hörer, till RiddarhusOrdningen eller Ordningsstadgan.
Det står då hvar och en öppet att, vid den sednare discussionen, yttra sig och söka vinna bifall till den me- * ning, att saken tillhörer RiddarhusOrdningen; men frågorne blifva ej så sammanblandade, att man vill en del af,propositionen, men ej en annan.
Det är endast i afseende derpå, som jag denna gång begärt ordet.
Då jag tog mig friheten föreslå ett annat sätt för frågans behandlande i formen, än det, som af andra Le - 46 Den 3 Februari i f. m. damöter blifvit gil la cl t, var det för att, undvika, hvad Grefve Frölich nyss yttrade, eller att frågan kunde intrasslas.
Jag tror, att man hör skilja emellan bufvudfrågan och detaljerne.
Visserligen går det äfven an, att först votera om den förra, under förutsättning att den anses blott vilkorligt antagen, och att sedan låta detaljerne komma under ny öfverläggning.
Men som vän af publiciteten glömmer jag ej, att frågan så behandlades sista Riksdagen, och det är mig icke okändt, att många voterade Nej, i fruktan att detaljerne skulle blifva sådane, som de ej önskade.
Ridderskapet och Adeln torde finna, att jag, i detta hänseende, ej vill nyttja någon taktik för att leda till det ändamål jag anser riktigast, men att jag helt öppet framställer, hvarföre jag föreslår den utväg, att, för att lugna sinnena, först bestämma vilkoren för publiciteten, och sluteligen låta hufvudsaken komma under öfverläggning och omröstning.
Det har blifvit anmärkt af Herr Riben„ att han ej visste hvad jag mente med uttrycket, att vi borde akta oss för en sådan behandling af målet, alt ett MedStånds rätt kunde vara förnärmad.
Jag får upplysa, att jag hade afseende på frågan om strafflagens behandling af Lagutskottet.
Om ock vi icke besluta, att offentlighet skall äga rum inom Riddarhuset, lär det likväl
Den 3 Februari i f. ra. 47 ej vara något af de öfrige Stånden förmenadt, att införa den hos sig.
I sådant fall uppstår för dem behof af strafflag för de personer, åt hvilka de medgifva inträde, och den blir nödvändig derföre, att Rikets Ständer icke äga, att genom enskild öfverenskommelse stadga några straff inom Stånden, ty utan Högsta Maktens medverkan, äga vi ej rättighet att stadga straff för dylika förbrytelser.
Om vi neka remiss till Lagutskottet, och målet sedan kommer derifrån genom andra RiksStånd, kunna vi ej taga det i öfvervägande, emedan vi ej antagit hufvudsaken.
Likväl är det en gifven sak, att Ridderskapet och Adeln, såsom RiksStånd, måste deltaga i strafflagens bestämmande för de Stånd, hvilka insläppa åhörare.
Sparre har yttrat, det han förmodar, att Ridderskapet och Adeln bör hafva detta Hus sig förbehållet, utanatt andra der få inträde.
Herr Friherren glömmer säkert icke, att historien bibehållit hans ätt och många andra af våra äldsta slägter från de tider, då vi öfverlade under bar himmel.
Offentligheten har börjat der Friherrens familj börjat; sammankomsterne skedde på öppna fältet; Konungen med de förnämste voro i midteln; Allmogen stod omkring; man hade ej slutna hus för sådane tillfällen.
Det har blifvit sagdt , att ilo och 111 §§.
Regeringsformen voro tillräcklige att utgöra strafflag.
Jag hemställer, om mera än den ena 48 Den 3 Februarii f. ni. kan vara tillämplig till sådane frågor, som nu äro före, nemligen den iio:de, ty den upptager förhållandet, då RiksStånd äro samlade; den x i i:te deremot talar blott om sådane förhållanden, hvilka kunna inträffa, då ledamot ej är i sitt Stånd uti öfverläggning stadd; den bestämmer, att han skall vara fredad, då han gifver tillkänna, att han i Riksdagsärende stadd är.
Derom kan ej blifva fråga, då han är inom sitt Stånd.
Det är således blott iio§., som bär är tilllämplig, och den stadgar intet mindre straff än detsamma, som för landsförräderi.
Nu hemställer jag, i fall något af de andra Stånden skulle tillåta inträde för åhörare, om vi böra åtnöja oss med en så sträng §., och om det ej vore lämpligare att stadga en ny lag, som äfven upptoge mindre förseelser.
Tillämpning af i io §. skulle ej komma att äga rum, åtminstone så sällan, att det nästan vore onödigt att hafva §.
I händelse Rxdderskapet och Adeln skulle låta frågan gå till återremiss, hvarom jag anhåller, ber jag att, såsom förslag till de momenter i 18 §.
RiddarhusOrdningen, hvilka böra tilläggas, få framställa följande:
Offentlighet vid Ridder sliapets och Adelns öfverläggningar äger ruin vid alla de tillfällen j dä ej LandtMarskalken eller fem af Ståndets Ledamöter fordraatt ofverl ägg n in ga me böra hållas slutne.
Rät - Den 3 Februarii f. m. 49 Rättighet att bivista öfver läggningarfie lemnäs i den ordning, som är bestämd i Ridderskapets och Adelns OrdningsStadga.
Förbrytelser af personerj som bivista öfverläggningarne, och vägra att aflägsna sig j dä LandtMär skalken derom tills äger\ straffas efter den lagj som Rikets Ständer stiftat.
Dessa 3 momenter voro lampliga att införa i 18 §.
Det första har nemligen afseende på hufvudfrågan, det andra på ordliingsstadgan och det tredje på strafflagen, som jag önskar att man måtte bestämma i den väg Grundlagen föreskrifver.
Jag begär, att mitt förslag måtte få åtfölja den återremiss, hvarom jag anhåller.
Ytterligare får jag tillkännagifva min öfvertygelse, att Grundlagen ej medgifver att Betänkanden från RiddarhusTJtskottet må behandlas på annat sätt, än Betänkanden från andra Utskott.
Detta är likväl blott min enskilta tanka.
Jag skall icke opponera mig, om resultatet ej blir derefter.
Friherre TVrangelj Henning:
Det har ordats så mycket i förevarande ämne, att jag säkert skulle afstå från att yttra mig, om ej under discussionen vissa åsigter blifvit framställda, dem jag finner angeläget alt vederlägga.
Redan vid förra Riksdagen har publiciteten med sakkännedom blifvit n H, 4 5o Den Z Februarii f. m. afhandlad; jag förmodade, att opinionen derigenom skulle vunnit stadga, hvad den också gjort, emedan ganska få personer nu äro emot publiciteten, större delen för densamma.
Likväl hafva dessa sednare i deras yttranden visat farhågor, som jag ej delar.
Yid detta tillfälle har Friherre Sparre förenat sig med hvad Grefve Snoilsky i sin reservation anfört.
Der åberopar han 58 §.
Riksdagsordningen, såsom grund för sine åsigter.
Jag tror att man ej allenast bör hålla sig till bokstafven, utan äfven till andan.
I den nyssnämnde §. är ju fråga om justering af Protocollsutdrag eller Protocoll, i hvilka besluten skola vara likstämmiga med de ändringar som göras.
Delta synes mig vara alldeles oberoende af frågan om publicitet.
Grefven tror det vara otillbörligt, som nu sker, att
Tidningsskrifvarne skulle kunna meddela allmänheten det, hvarom man öfverlagt, innan Protocollet blifvit justeradt.
Man sammanblandar här tvenne skiljaktiga saker.
Protocollen äro grunden för bedömmandet af våra beslut, hvarmed Tidningsskrifvare icke hafva något att göra.
I händelse de upptaga orätt hvad som förefaller, kan hvar och en begära rättelse, och den sker säkert.
Om hvad hos oss förefaller först skulle meddelas allmänheten, sedan Protocollens justering ägt rum, kunde det besynnerliga förhållande inträffa, alt då i andra Stater Representationens åtgärder meddelas all - Den 3 Februari i f. ra. mänbeten samma dag eller dagen efter sedan de blifvit vidtagne, vi kunde förr få vela deras beslut än våra egna.
Ett så förvändt resultat vore stridande emot de liberala grundsatser, som man nu finner rådande i alla constitutionella Stater.
Man bar vidare befarat, att, då LandtMarskalken framställer en proposition, som besvaras med Ja och Neij åhÖrarne deruti skulle deltaga.
Detta är lätt lijelpt, om man sätter Vaktmästare, eller andra betrodde personer, att vaka öfver ordningen och leda ut de personer, som på sådant sätt obehörigt deltaga uti besluten.
Den farhåga har äfven uppstått, att åhörarne skulle komma i för stor värma eller gäsning under lifligare discussioner.
Denna farhåga delar jag ej.
Svenska folket är i allmänhet ansedt för att vara allvarligt, till och med. phlegmatiskt.
När sådant ej sker i andra länder, der folket är mera lifligt och med mera enthusiasm följer de allmänna angelägenheterna, befarar jag det så mycket mindre här.
Man vill för denna farhåga hemta stöd af den händelse, som en gång inträffat år 1789, ehuru den är att anse sorn ett revolutionstillstånd, då Regeringen ville imponera på Ridderskapet och Adeln, hvilka ej låto imponera på sig.
Sådant kan ej hända 1111, då Regeringen visar aktning för helgden af våra rättigheter och vår frihet.
Grefve Mörner har ansett 87 §. 11 11. 4* 5i Den 3 Februari i f. m.
Regeringsformen föranleda behofvct af en ny lag i och för publiciteten.
Uti ofvannämnde 87 §. riämnes, att när tre Stånd besluta ett lagförslag, blifver det lag.
Jag hemställer till Ridderskapets och Adelns bepröfvnnde, om våra enskilta angelägenheter kunna komma att af andra Stånd bedömmas.
Jag anser frågan helt simpelt reglementarisk, då hvarken Konungens eller de andra Ståndens bifall dervid kan komma i fråga.
Man har yttrat, alt om oljud skulle uppslå, man ej skulle hafva magt att utvisa eller föra bort en bullersam person.
Jag vet ej, hvarföre Ridderskapet och Adeln mera skulle betagas rättigheten att begära militärisk handräckning, än en enskild person; ty om en sådan begär den, får den icke förnekas. 18 §.
Rid— darhusOrdningen bör således förblifva sådan den är.
I början kunna kanske, i följd af ovanan, några missbruk ske; men de försvinna säkert snart, om de tillrättavisande åtgärderne ej äro för stränga, i hvilken händelse några ledsamma följder säkerligen icke skola inträffa.
Enligt min öfvertygelse bör Svenska folket få bevista våra discussioner.
Det deltar med oss i skatter och bördor, oell bör således ej vara uteslutet från att vara vittne till de öfverläggningar och beslut, Den 3 Fcbruarii f. tn.
53 som inverka på dess ställning och medborgerliga förhållanden.
Det reglementariska liar af flera personer blifvit vidrördt; jag vill blott nämna, huru jag anser Läktaren böra fördelas.
Denna läktare är i proportion till mängden af personer, som den inrymmer, större än i Representationens rum i andra länder, och jag är således öfvertygad, att, när nyhetens behag upphört, den skall blifva mer än tillräckligt rymlig.
Den borde indelas i fyra hufvudafdelningar: 1:0 en, hvarest medlemmar af de öfriga Stånden ägde rätt att öfvervara våra öfverläggningar, för hvilket ändamål till deni borde utdelas vissa billetter, som inom dem kunde lourvis begagnas; 2:0 den andra afdelningen borde anvisas åt de utländske Missionerne; dock så, att endast ett ringa antal billetter utdelades, t. ex. en åt hvarje Mission; 3:o platser åt Tidningsskrifvare, som nödvändigt borde hafva bil letter för bela Riksdagen, emedan, om de skulle för hvarje gång anskaffa nya, sådant skulle förorsaka tidsspillan och osammanhang i redactionen af deras Tidningsblad; 4:o slutligen skulle omkring 5o billetter vara att tillgå för andre personer, sorn för dagen åstundade afhöra öfverläggningarne.
Billet-utdelningen kunde besörjas af RiddarhusSecrelerai en eller någon annan för ändamålet utsedd person.
Eli fördel, som publiciteten mäste medföra, anser jag vara den, alt de Talare, 54 Den 3 Februarii f. ra. som äro mera lyckliga uti yttrandet af deras tankar, deraf föranledas att med ändå mera omvårdnad ordna deras tal, och att den mindre öfvade väntar till dess han förvärfvat en större säkerhet.
Jag hade visserligen mera att tillägga, men nödgas sluta, för att snart få höra proposition idelina fråga.
Jag förenar mig med Herr
Tham i afseende på sältet, huru denna proposition må af Herr Grefven och Ordföranden framställas.
Herr Printzenskjöld, Jccel: Såsom Ledamot af RiddarhusUtskottet har jag redan ådafalagt de åsigter, jag har af ämnet.
I öfrigt får jag förena mig med Herr Riben, som yttrat sig närmast i enlighet med min öfvertygelse.
Derjemte anhåller jag, att få lemna några svar på de anmärkningar, sorn blifvit gjorde vid Utskottets Memorial.
Herr Lefren har trott, alt rälta formen hade varit, att Utskottet i särskilte Utlåtanden yttrat sig öfver principfrågan och verkställighetsåtgärderne, då man kunnat göra proposition på hvarje fråga för sig.
Jag får i detta afseende hänvisa till 56 §.
Regeringsformen, der det stadgas, att om ett Betänkande under discussionen delas i flera punkter, kan proposition framställas på hvarje punkt särskildt.
Intet hinder finnes således för Memorialets delande i tvenne delar.
Utskottets mening har ej eller varit, alt Memorialet skulle i sin helhet och i en Den 3 Februari i f. m. 55 proposition upptagas.
Både liufvudfrågan och det reglementariska äro väl omnämnde i samma handling; men om Ridderskapet och Adeln ej finnér nyttigt att antaga håda delarne, på det sätt Utskottet föreslagit, kan den ena afslås och den andra antagas.
Vidare har Herr Lefren sagt, att en lag till förekommande af förbrytelser af främmande åhörare nödvändigt borde stiftas.
Jag tror detta vara mindre angeläget, och instämmer till största delen uti hvad Friherre Wrangel i detta afseende yttrat; det skulle vara ganska oangenämt, om tre
Stånd skulle behöfva hmeskrifva oss lag inom vårt eget rum.
En Ledamot har yrkat, alt man borde antaga offentligheten endast på försök och med vilkor, att den kunde när som helst afskaffas.
Utskottet har varit af samma tanka, och derföre tillstyrkt hvarken lagförslag eller införande i RiddarliusOrdningen.
En annan Ledamot har trott, att man vid billet-utdelningen bör gå tillväga med mycken försigtighet.
Hetta har Utskottet äfven iakttagit, då det öfverlemnat åt Ståndets egne Ledamöter och LandtMarskalken att utse de personer, som skulle vinna inträde.
Detta förslag borde vara mycket välkommet för dem, som ej nitälska för offentligheten, emedan det står i deras skön att utdela eller ej utdela de bil letter de erhålla, och att således i verkställigheten motarbeta en princip, den de ej gilla.
För min del anser jag detta billet-ut - 56
Den 3 Februarii f. m. delningsförslag vara det bästa, som hittills blifvit uppgifvet.
Hvad Friherre Spane yttrat, har Herr Lefren redan tillräckligen besvarat.
Herr Tham har trott, att 18 §.
RiddarhusOrdningan skulle bevisa, att publiciteten vore förbjuden, emedan det sednare momentet stadgar, att den, som utlånar sin Pollett, skall vara säte och stämma på Riddarhuset förlustig.
Delta stadgande s}rnes tydligen, af den påföljd det innebär, endast åsyfta Ridderskapets och Adelns Ledamöter, och är tillkommet för alt hindra, det man genom Pollettens utlånande skulle kunna sätta en person, sorn icke är Riksdagsman, i tillfälle all deltaga i voteringen, då en §. särskildt förordnar, att deli, som medbafver Polletten,, får votera.
Ordet obehörigt• i nämnde §., som äfven är citeradt, förlorar i öfrigt all kraft, då Ridderskapet oell Adeln lemnarsin tillåtelse till inträdet.
Herr Bråkenhjelm bär talat om Polletterne, sorn nu tilldelas Ridderskapets och Adelns Ledamöter, samt uppläst alla ställen i RiddarhusOrdningen, der de stå nämnde, för att bevisa att dessa stadganden skulle lägga hinder i vägen för Inträdespolletlers meddelande åt andra än dem, som äro Riksdagsmän.
Skulle nu ordet Polletter vara så hinderligt för den goda saken, så kan man, såsom RiddarhusUtskottet föreslagit, kalla de inträdesmärken , som åhörare erhålla, billetter, då all farhåga i detta afseende bör försvinna.
I Den 3 F e b r u a r i i f. ra. 57 öfrigt får jag förena mig med alla dem, som talat för denna sak.
Hvad propositionen angår, kan den göras, såsom vid förra Riksdagen, nemligen att Herr Grefven och Ordföranden framställer, om Ridderskapet och Adeln tillåter åhörare tillträde vid dess sammankomster med de vilkor, som framdeles, efter särskild öfverläggning, kunna stadgas.
Sedan kan en återremiss ske, om den finnes nödig, i afseende på verkställigheten.
Jag skall ej hafva något deremot, utan önskar den tvärtom.
De båda frågorne kunna och böra alldeles skiljas från hvarandra.
Herr af Malmborg _, Abraham:
En mångårig erfarenhet har hos mig stadgat fullkomlig öfvertygelse derom, att alla hemliga samfund, allt efter deras särskilda beskaffenhet, i mer eller mindre mon äro skadlige för allmänna ordningen och säkerheten; ty dygden och hemligheten trifvas sällan länge tillsammans.
Jag har väl derföre, såsom Ledamot i RiddarhusUtskottet, vid sista Riksdag, då fråga om offentlighet vid Ridderskapets och Adelns öfverläggningar äfven förehades, ej mindre i Utskottet än inför detta upplysta
Stånd förklarat mig anse offentlighet på alla ställen, der allmänna ärender afhandlas, vara håde nödvändig och nyttig, då den kan på ändamålsenligt sätt och utan menliga följder införas; men jag har likväl derjemte 58 Den 3 Februari i f. m. uti särskildt till Protocollet då aflemnadt yttrande, som jag nu endast åberopar för att icke onödigt uppehålla Ridderskapet och Adeln med att afhöra upprepandet deraf, andragit de skäl, hvilka bestämde mig att icke instämma med Utskottets pluralitet uti det då afgifna Betänkande, hvarigenom den föreslagne så kallade publiciteten af Utskottet tillstyrktes.
Att mine deremot anförde skäl icke voro ogrundade, dertill tror jag mig kunna hämta säkra anledningar af det Beslut, hvilket sedermera in pleno fattades af Ridderskapet och Adeln, som då med en nästan ovanlig pluralitet ogillade