Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Understundom händer, efter den erfarenhet jag vid några tillfällen 504 Den 16 Maj. haft, att personer finnas, som anse sig förnärmade af uttrycket, ”efter bästa förstånd”, likasom de icke skulle hafva skarpsinnighet nog att utföra sina förrättringar utan behof af en sådan ursäkt.
Men af samvetsgrannhet, eller af samma skäl sorn Etsk. infört della tillägg, hafva Frilnne Leyonlmfvud och Alströmer önskat införandet af ordet upsåtligen.
Hr Printzensköld har rätteligen anmärkt, att jemväl ordet vårdslöshet, eller något dylikt, uttryckande samma tanke, borde i eden införas.
Enl. min mening vore det lika om icke mer behöfligt, än ordet upsåtligen.
Sällan kommer någon att med flit göra hvarken den enskilda eller kronan orätt, ulan den vanliga orsaken hvarigenom orätt sker, är lättjan, liknöjdheten eller efterlälenhelen.
Emedan något varit sä förut, anser man det äfven framgent kunna så förblifva.
För sådan efterlåtenhet skuld, blifver kronan eller den enskilde lidande.
Mig synes att det icke skadade, utan kunde vara rätt nyttigt, om äfven detta tillägg gjordes i edsformuläret.
Jag tillstyrker alltså att H. o. Ad. mätte återremittera §:n heldre än att antaga honom sällan han är.
Stånd redan hafva godkänt densamme oförändrad så kunna vi icke afhjelpa ofullsländigheteu men vi hafva åtminstone bemödat oss att göra det.
Jag trodde att efter 49:de § RiksihOrdn. skulle denna ringa redaktions-förändring kunna beslutas utan ålerremiss af Ståndet, och sedan en sådan förändring blifvit anlagen af detta Stånd är jag öfverlygad de öfriga Stånden genom inbjudning lätteligen skulle förmås ingå pä denna förändring.
Pä sätt llr von Hartmansdorff erinrat skulle Frih.
Alsi romers förslag snarare försämra än förbättra edsformuläret, enär visserligen ingen upsåtligen gör orätt såsom taxeringsman, utan sådant gemenligen sker af de orsaker, som lii von Hartmansdorff upräknal.
Det blir således, om man antager Frih.
Alslrömers förslag, en upmunlran för laxeringsmännen ali fortfarande handla såsom nu sker, ty en hvar säger, det står i edsformuläret att jag icke skall upsåtligen förnärma någon, det har jag icke gjort, och om jag gör del af vårdslöshet, lättja eller annan försummelse, sä har jag icke brutit mot min ed.
Skulle ordet, upsåtligen, införas, så mäste alla de kategorier införas, som uti Esla kap. 12:lc §:n 11.15. upräknas såsom varande möjliga vid frågor om tjenstefel, begångna af domare och Statens öfrige tjenstemän.
Der upräknas nemi. vårdslöshet, försummelse, okunnighet, och olika bestraffningar äro af lagstiftningen icke blott stadgade utan äfven medgifne i afseende pä §;ns tillämpning för dessa enskilda fall.
Nålman icke kan upräkna alla de kategorier, som icke kunna inbegripas under ordet, upsal, så är det bäst att utesluta dem alla, ty dä har man icke gifvit heljd åt någondera.
I orden, efter bästa förstånd, ligger tydligen nedlagdt begreppen derom, alt alla de orsaker, som uti Esla kap. 12:le §:n R.B. finnas upräknade, böra, såvidt ske kan, af laxeringsmännen undvikas, och längre lärer väl icke lagstiftningen kunna komma, hvarföre jag förnyar min hemställan att §:n sådan som den af Bevil!u:s-Ulsk. blifvit föreslagen, mätte af 11. o. Ad. godkännas.
Den 10 Maj 505 Gr. uf Ugglas:
Hr von Hartmansdorff liar såsom skäl för alt, ordet vårdslöshet, borde införas, anfört, att personer ansett sig förnärmade deraf att dem föreskrifvits att handla efter bästa förstånd.
Om personer kunna blifva förnärmade deraf att man tilltror dem en svaghetssynd, sådan sorn man med orden, efter hästa förstånd, medgifver, mätte de än mera förnärmas om man tilltror dem en sådan förfärlig synd som upsällighetssynd.
Föreskriften behöfves i alla fall icke, ty då det är föreskrifva att de skola handla efter bästa förstånd, få de icke handla af vårdslöshet, ty de handla icke efter bästa förstånd, om de låta förståndet slumra.
Jag tillstyrker bifall till §:n. H. Ex. Hr Frih. o. Landtm:* härefter till bifall å ifrågavar. § framställda propos. besvarades med starka ja jemte el t eller annat nej, hvarpå H. Ex. förklarade det lian funnit ja öfvervägande. § 123 och 124.
Ridd.Sekret. tillkännagaf, att Preste- och BondeSt:n bifallit dessa §§.
Uti 124:de § af Bevillms-förordn., som handlar om ändrings sökande i debiterings- och taxeringsmäl, samt om besvär öfver ådömde böter, finnes visserligen hänvisning hvarthän de klagande böra vända sig då de tillhöra landet, men deremot finnes icke npgifvit hvart de i Slockholm boende personer böra vända sig, med sina besvär, lista mom. stadgar ”vill skattskyldig söka ändring i den bevillning, som af debitering beror, och, i den ordning 80:de §:n föreskrifver, blifvit påförd, anmäle och fullfölje sin talan hos K. Bef:h:de etc.”
Jag skulle tro alt det vore nödvändigt all här införa ordet, ”hos Öfvers luth allmen i Stockholm eller K. Bef:h:de”.
Samma tillägg anser jag äfven böra göras på andra ställen i förordn. der orden: K. Bef:h:de förekomma, som i det 2:dra morn., emedan det här i Stockholm varit öfverklagadt att man icke vetat hvart man skulle vända sig, och på sådan grund anhåller jag, ifall Ståndet skulle anse nödvändigt, om återremiss af begge dessa mom.
Jag tror alt hvar och en förstår och vet att Öfverståth. är K.
Bef:h:de i Stockholms stad, jag har åtminstone aldrig hört talas om någon annan K.
Befdcde i Stockholm, än Öfverstålhm.
Har Hr Aminoff sig någon annan bekant då vore det skäl att han nämnde densamma.
Dä Ofverstad!, enl. min tanke är just detsamma som K.
Bef:h:de i Stockholms stad, så ser jag ingen nödvändighet till att utsätta ordet, Öfverståthållare!!, emedan då det står det generela uttrycket, K.
Befdude, så följer deraf att för Stockholms stad blir det Öfverståth. eller Öfverstad!.-embetet, sorn man i sådant fall bör vända sig till.
Jag anser således den ändring, som Hr Aminoff här föreslagit, icke behöfvas, så mycket mindre som den icke har behöfts förut under tillämpningen af Bevilln:s-förfaltn:n, hvarföre jag tillstyrker bifall till 124:de §:n.
Det är visserligen sanni att Landsh. i Stockholms län och Öfverståth. betraktats sorn olika personer, men det 506
Den 10 Maj. tiar ofta handt, att personer, som blifvit påförda en oriktiktig debitering vändt sig lill K.
Befhf:de med sin klagan, och icke till Ofverståth. , emedan författningen innehåller att den klagande skall vända sig till K.
Bef:hf:de, dä han sedan fått hänvisning till vederbörlig ort d. v. s. till Öfver-stålh:n.
Till förekommandet af en sådan misstydning af författningen anser jag nödigt att ett införande af Öfver-stäth. framför K.
Bef:hf:de borde iakttagas då omöjligen någon kan misstaga sig om hvart han bör vända sig med sin klagan i fall han dertill finner sig befogad hvarföre jag fortfar att anhålla om återremiss af denna §.
Uppå härefter framställde serskilde propos:r blefvo 123 o. 124 §§ bifallne. § 125.
Ridd.Sekret, lillkännagifvit att Preste- och BondeStin bifallit äfven deuna §, yttrade Hr Aminoff:
I denna § anser jag ett ord öfverflödigt.
Här säges: ”Nöjes den skattskyldige ej åt Taxerings-komitées beslut, rör:de egendoms, lägenhets, verks och inrättningars värden, den inkomst komitéen ansett honom ega, eller den klass, lili hvilken lian lill bevillning efter 2:dra Art. i denna stadga blifvit taxerad, vare lian då berättigad att hos Pröfnings-komiléen i länet söka ändring och rättelse, på sätt 116 §:n här ofvan föresluifver”.
Efter här talas om landet så är ordet, ”i länet,” öfverflödigt och det endast behöfva stå, Pröfnings-komitée, ty det står på sätt 116 §:n föreskrif ver, alt besvär frän landet öfver påförd oriktig debitering må hos K.
Befh:de anföras m. m.
Om någon behagar slå upp 116 §:n skall han finna riktigheten af mitt anförande, och att föreskriften angår Pröfnings-komitéer å landet.
Jag får således anhålla om den föreslagna rättelsen.
Jag kan visserligen erkänna att ordet, i länet, är öfverflödigt, men ingalunda gör det någon tvetydighet, och heldre än att återremittera denna § skulle jag då anhålla att densamma kunde blifva bifallen, helst detta ord stätt i alla föreg:de Bevilln.-förordmr.
Men skulle det blifva fråga om återremiss, sä anhåller jag att §:n mätte punktvis föredragas, och endast de Usla mom. återremitteras, men de båda sednare bifallas.
Uppå härefter serskildt för första mom. och serskildt för de öfriga momme framstälde propos:r biföll R. o. Ad. ifrågavar. §. §§ 126 till och med 130.
Ridd.Sekret, tillkännagaf att äfven dessa §§ blifvit af Preste- och BondeStm bifallne.
Hr Aminoff: Likasom jag vid den 124 §:n, framställde den anhållan att ordet, ”ÖfverStåtlim” bör insättas framför K.
Befhhde, får jag äfven nu vid den 126:te samt I27:de sådant till prot. anmäla. R. o.
Ad. biföll ifrågavar:de 5 §§.
Den 1« Maj. §§ J31 till o. med 136.
Ridd.Sekret. tillkännagifva! att Preste- och BondeSlm bifallit dessa §§, blefvo desamma af R. o. Ad. bifallne. § 137.
Ridd.Sekret. tillkännagaf alt Preste- och BondeStm bifallit denna §, hvarefter Hr Brodins rör:de samma § vid Utsk:s betänk. fogade reservation uplästes, på begäran af Hr von Hartmansdorff, som sedermera anförde:
Ståndet lärer utan tvifvel finna, att om ett stadgande, sådant som det här föreslagna, skulle blifva gällande, så mäste följden deraf varda ett odrägligt trassel mellan mästare och arbetare, och ett stort besvär för upbördsmännen, K. Bef:hf:de och Kammarrätten, utan något gagn för Kronan.
Jag säger detta icke för mödans skuld, ty embetsmannen är skyldig att arbeta äret igenom, men om han sysselsättes med arbete, som är gagnlöst för Kronan, så tjenar sådant lill intet annat, än alt hindra honom från gagneliga göromål, af hvilka han har nog ändock.
Jag hemställer alltså att R. o. Ad. måtte lemna föreskriften i detta fall oförändrad eller ock återremittera §:n i händelse Ståndet tror, att rättelse kan genom återremiss åstadkommas.
Jag erkänner att det kommer att åstadkomma åtskilligt besvär om denna § anloges, men om den icke antoges, utan man blir vid det gamla, så blefve följden den, att största delen af ifrågavar. medborgareklass icke komme att betala någon bevillning, emedan de flytta från sina mästare och hvar fai man sedan rätt på dem då de ega rättighet att vandra kring hela riket och icke kunna anträffas på många år, och följaktligen det slutas dermed att afkortning måste ega rum.
Det är således för alt icke det skulle finnas inom riket en medborgareklass, hvilken likväl icke förtjenar så obetydligt, som icke skulle erlägga någon bevilln., som Utsk. ansett ifrägavar:de förändring vara nödvändig.
Jag får således tillstyrka bifall till denna §.
Jag erkänner att det går så som Gr.
Gyldenstolpe sagt, alt ifrågavar. personer blifva skattfria, men skulden dertill ligger i näringsförfatlningarne, som tillåta arbetare skattskrifva sig sjelfva hvar de behaga.
När man vill bota ett ondt, så bör man gä till dess uphof, men icke hålla sig till pal liativer.
I st. f. att rätta en oriktig författning, vill man hjelpa saken genom en annan oriktighet, nemi. åläggandet för husbönder och mästare ett ansvar för deras arbetares och tjenares ulskylder.
Husbönder och mästare äro ändock nog skadade genom Närings författuingarne.
Skulle de dessutom blifva för innehållets oriktighet betungade derigenom, alt de, fastän de icke kunna hafva reda på sitt folk, likväl mäste betala dess skatt, så äro de dubbelt olyckliga, och det oförskyldt.
Jag hemställer alltså, att
Ståndet måtte ogilla en föreskrift, hvarigenom oskyldiga personer fä sitta emellan.
Heldre må, i händelse man icke vill afhjelpa det ondas uphof, kronan få 508 De 11 16
Maj. minskad skatt, än alt man skulle genom en ökad straffa mästare och husbönder, hvilka icke utfärdat de felaktiga författningarne.
Jag ämnar icke ingå i något bedömande af näringsförfalluingarne eller deras tillämpning emedan jag anser delta icke heller tillhöra Bevilln.Utsk., men deremot tillhör det Bevilln.
Utsk. alt tillse det alla medborgare som förtjena något, äfven skatta till Staten, det må sedermera blifva en sak för deras mästare alt söka deras rätt tillbaka, efter det egentligen är mästarena, som begagna deras arbete.
Dessutom blir detta väl icke obilligare än hvad hvarje annan får lof alt göra som har tjenstefolk hos sig skrifna, nemi. alt de måste erlägga deras kronoutskylder, i fall de icke sjelfva kunna erlägga dem.
Jag tror således alt någon orättvisa egentligen härigenom icke lipstår, men att man befordrar det kronan utfår sin rätt.
Det är skäl alt en hvar som något förtjenar äfven skattar derför, hvilket BevillmsUtsk. skall tillse.
Men det är oskäl ålägga någon skatta för andra, hvilka honom intet gagn göra, synnerligen om han icke kan påräkna sina penningars återfående.
Jag hoppas derföre alt B. o.
Ad. icke måtte godkänna denna g. Gr. af Ugglas:
Hr von Hartmansdorff har sagt, att Bevilln.- Utsk. är pligtigt att tillse att hvar och en skattar efter sin inkomst, men alt Utsk. icke har rätt att tillse att någon ansvarar för deras skatt.
Flan talar sålunda som om den princip Bevilln.Utsk. här har följt vore ny.
Jag får fästa upmärksamheten på alt del endast är en tillämpning, en utsträckning till alla af den princip, som förut funnits.
Gyldenstolpe redan har anmärkt, har denna skyldighet att häfta för tjenstehjons utskylder, alltid varit föreskrifven t. ex. för jordbrukarne m. fl. Det har blifvit Utsk. bekant, att för att undslippa utskylder, gesäller pläga upsäga sig hos sina husbönder och mästare några veckor före mantalsskrifningen, och derigenom hafva dessa husbönder och mästare, då denna tid inträffar, endast högst få arbetare och somliga, ingen, men efter mantalsskrifningens slut återkomma de igen, och undandraga sig på detta sätt alla utgifter.
Dä detta har blifvit Utsk. bekant, tror jag att det varit Utsk:s icke allenast rätt utan äfven pligt att, med tillämpning af den princip, som förut följts, tillse att äfven denna klass af arbetare må betala hvad den skall gälda.
Det är också anmärkt, att det icke är husbonden, som här sitter emellan, då husbonden verkligen i denna § blifvit tillförsäkrad att af arbetarenas dagspenning få göra sig tillgodo hvad han för ögonblicket utlagt.
Hr von Hartmansdorff har sagt, och det kanhända med skäl, att felet ligger i näringsförfatlningarna.
Detta är en sak, som icke hör hit, och som vi icke kunna hjelpa, men hvad Bevilln.Utsk. har att göra, det är att föreslå sättet ali få ut skatterna.
Om det vore alldeles enahanda förhållande med ifrugavai :de personer, som med dem hvilka äro i årstjenst antagne, så skulle jag instämma med Gr:ne af Den 16 Maj. 509 Ugglas och Gyldenstolpe, men då desse personer ofta icke äro hos sina mästare och husbönder mer än några få veckor, så skulle det vara väl hardt, om husbonden och mästaren nödgades stå i ansvar för deras kronoullagor, för den lid som inträffar långt efter sedan de lemnat tjensten.
Det har sagts att detta icke egentligen skulle komma att drabba mästaren, derföre att han kunde innehålla på deras förtjenst, men huru ofta inträffar det icke att mästaren för att få en gesäll i sin tjenst måste lemna honom förskott, huru ofta inträffar det icke att han har att fordra af gesällen, hvilken fordran blir honom en förlust, i st. f. att han kunde hafva något, hvarmed han kunde sig tillgodogöra.
Jag tor alt desse gesäller äro i så olika kategori mot deni, som äro antagne i årstjenst på landet, att man icke kan af analogien hämta full ledning för ifrågavar. stadgande.
Jag förenar mig med Hr von Hartmansdorff.
Om något vitsord kan hemtas af förhållandcrnc i Stockholm, vid mantals- och skattskrifningstillfällena derstädes, så får jag uplysa, att hvad Gr. af Ugglas anfört, verkligen i hufvudstaden inträffar, nemi., att under sjelfva mantals- och skattskrifningen mästaren upgifvit ett ringare antal arbetare, än han sedan under loppet af det öfriga året haft i sitt arbete.
Skälet dertill har varit, att han icke velat taga gesäller i sin tjenst, förr än efter skattskrifningen och derigenom blifvit befriad från Bevilln. för dem, enär författningen innehåller att husbonden skall ansvara för sitt tjenstefolk.
I Slockholm ombytes tjenstefolk hvar 6:te månad och äfven oftare, och den husbonde bos hvilken personerne finnes i tjenst, då mantals- och skattskrifningen förrättas får alltid ansvara för hans kronoutskylder.
Husbonden kan visserligen innehålla på tjenarens lön, men för det mesta får husbonden sjelf betala utskylderna.
På det att Staten må få ut sin rätt, och på det kontrollerna må vara rikliga, tillstyrker jag Utsk:s förslag.
Om här vore fråga om att bestämma huruvida fabriks- eller arbetsfolk böra erlägga bevillning eller ieke, så skulle jag måhända sälla mig (ill deras åsigter, som anse att en sådan bevillning icke borde dem åläggas, men då här endast är fråga om tillämpningen af ett redan antaget stadgande, om sättet att utbekomma den bevillning, som dessa personer böra betala, så kan jag icke annat finna, än att den af Bevilln.Utsk. föreslagna redaktionen bar ett icke obetydligt företräde framför den i nu gällande Bevilln.-förordn.
Om man läser den gamla Bevilln.-förordn. så finner man dessutom att samma princip der blifvit antagen, och den nu föreslagna endast är fullständigare i sin redaktion.
Mörner har anfört att om förhållandet med ifrågavar. arbetare vore enahanda som med tjenstehjon, så skulle han för sin del icke instämma med Hr von Hartmansdorff, men som de äro i helt annan kategori så förenar han sig med nämnde talare.
Jag får likväl fästa upmärksamheten på att i gamla författningen slår tydligen, ”husbonde häfte för tjenstehjons och mästare ansvare för hos honom mantalsskrifven gesälls eller arbetares jemte deras hustrurs och barns utskylder.
” Nu har Utsk. endast tillagt att, ”handlande samt fabriks - 510 Den 16
Maj. och näringsidkare skola sättas i samma kategori,” och jag kan icke inse hvarföre någon af dessa klasser skulle ställas i annat förhållande än de öfriga.
För. öfrigt har Gr.
Gyldenstolpe redan tydligen uplyst att det icke bör för mästaren eller husbonden vara svårt ali vid skatlskrifningslillfället innehålla så mycket på arbetarens förtjenst som utskyldcrna göra, och det lärer väl icke vara svårt för mästaren att hålla reda på de arbetare, som vid skattskrifningslillfället äro hos honom skattskrifne.
Jag är deremot fullt öfvertygad, alt om den nya redaktionen icke skulle antagas, så Olifver följden alt större del af ifrågavar. personer icke komma att betala utskylder till Staten.
På grund af hvad jag nu anfört och med stöd af hvad flere föreg;de talare tydligen ådagalagt, förenar jag mig med dem, som anhålla om Hr Frih. o. Landtnäs propos. på bifall till den uplästa §:n.
Det är visserligen en hufvudsaklig omständighet att Staten utbekommer hvad enl.
Bevilln.-författningen densamma tillkomma bör, men ändamålet, i sig sjelft riktigt, helgar icke alla medel, utan medlet att utbekomma hvad Staten bör hafva rätt att få, bör äfven öfverensstämma med rätt och billighet.
Hur kan man säga att en fri arbetare, en gesäll, eller en arbetare i hvilken näringsgren som helst, som icke är skyldig alt vara skattskrifves utan som bar rättighet att skattskrifva sig sjelf såsom husbonde i sitt lius, hur kan man säga, att han står i paritet med tjenslehjonet, som är skyldigt att skattskrifva sig hos sin husbonde.
Om han icke står i samma förhållande som tjenaren till sin husbonde, så måste också näringsidkarne icke kunna tillförbindas samma skyldighet som husbonden i allmänhet har till sina tjenare i afseende på bevillmn.
Om det blott vore fråga om ett säkrare sätt för kronan att utfå bevillningen, så kunde man ju säga: vänd er lill den eller den personen, som har de mästa penningarne i staden, och sätt honom i skyldighet alt ansvara för all skatt, som icke är lätt alt utfå.
Jag tror alt Staten har skyldighet att hålla sig till den person, som har rätt alt skattskrifva sig som husbonde.
Jag tror ett stort misstag hafva egt rum.
Man tror det vara något nytt som Ulsk. föreslagit, men så är det icke, det är endast ett tillägg, d. v. s. intagandet af en kategori, som icke förut har funnits, och som alldeles icke är ifrågavande fabriksarbetare, utan de handlandes arbetare.
Den nu gällande 137 § lyder sålunda: ”Husbonde häfte för tjenslehjons, och mästare ansvare för hos honom mantalsskrifven gesälls- eller arbetares, jemte deras hustrurs och barns utskylder, med rättighet att, genom afdrag å gesällens eller arbetarens arbetsförtjenst, derför göra sig betald.”
När denna § antogs af Ständerna, var äfven näringsförfatlningen satt i verkställighet.
I det nya förslaget står detsamma, och samma grundsats finnes der som är uttryckt i det nu gällande endast med tillägg, af 2:ne kategorier nemi. handlande och fabrikssamt andra näringsidkare.
Sedermera stadgas i nu gällande författning: ”Enahanda förhållande ege rum i afseende ä gesäl! eller arbetare, som 3:ne veckor före mantalsskrifningen från mästare af - Don lii Maj. 511 ilytlat, ulan alt sedermera låta sig sbattskrifvas, då i slikt fall betalningsskyldigheten drabbar den mästare, hos hvilken han sednast under skalteåret arbetat.” Motsvarande stadgande i den föreslagna författningen lyder sålunda: ”Enahanda förhållande ege rum i afseende å handelsbetjent, gesäll eller andra arbetare, som trenne veckor före mantalsskrifning frän handlande, mästare, fabriks- eller annan näringsidkare afflyttal, utan att sedermera låta sig skattskrifvas, då i slikt betalningsskyldigheten drabbar den, hos hvilken han sednast under skatteåret varit anställd eller arbetat”.
Således är här presist samma grundsats följd som förut varit gällanda allt sedan sisla riksdag, och antagen i alla Bevilln.-förfallningar.
Frågan är, om icke en handlande bör, likaväl som en mästare ansvara för sin gesälls, ansvara för sin handelsbetjenls kronoutskylder, och det är alldeles icke fråga om alt mästaren skall ansvara för mer än för hvad han förut ansvarat; hvarföre jag tror att R. o. Ad. på goda skäl kan bifalla §:n sådan som den nu är föreslagen.
Mig vill det synas, som uti den föreslagna § förefunnes ännu en högst betänklig olägenhet.
Der förekommer att handlande, mästare, fabriks- och annan näringsidkare ansvara för de, i och för hans rörelse, hos honom vid skattskrifningstillfället sysselsatte betjentes, gesällers eller andra arbetares, jemte deras hustrurs och barns utskylder.
I den nu gällande författningen står; att mästaren ansvarar för hos honom mantalsskrifven gesälls eller arbetares, jemte deras hustrurs och barns utskylder.
I den nya författningen ålägges man sålunda ansvarighet för alla deras utskylder, åt hvilka man lemnar sysselsättning, om äfven dessa vilja vara sina egna personer, fastän de låta en annan för någon måhända ganska kort lid använda deras arbetsförmåga.
Detta är att införa försvarssystemet på ett annat sätt än det förut varit brukligt.
Jag tror alt häruti ligger en högst väsändllig olägenhet, och lägger deruppå mera vigt, än att de nya kategorierna, af handlande, fabriksoch näringsidkare blifvit tillagde.
Gyldenstolpe har sagt, att man icke gjort någon förändring i föreskriften om handtverksmästare, men deremot utsträckt henne till handlande, fabriks- och andra näringsidkare.
Nu är likväl förhållandet, alt det gamla stadgandet rörande handtverksmästare blifvit enl. min tanka olämpligt derföre, att författningen om gesäller förändrats så, att desse kunna skattskrifva sig sjelfva.
Af en dylik rubbning i näringsförfattningarne, hade väl motsvarande rättelse i Bevilln.-förordn. bordt följa, men det skedde icke vid förliden riksdag, ehuru de nya näringsförfattningarne redan då hade inträdt.
Derföre bör åtminstone nu det gamla stadgandet förändras.
Vid förra riksdagen hade man icke hunnit så väl som nu erfara nya näringsförfatlningarnes följder, hvilket utan tvifvel var orsaken, hvarföre man lät det gamla stadgandet om handtverksmästare qvarstå.
I stället för att nu i Bevilln. -förordn. rätta en föreskrift, som var origtig för handtverksmästare, har man utsträckt henne, äfven till handlande, fabriks - Don t (i Maj. och andra näringsidkare, hvilka förut icke voro inbegripna under detta påbud.
Sådant är att förvärra det onda.
I denna § stå vidare orden handelsbetjent, gesäll eller andra arbetare.
En handelsbetjent plägar icke anses för arbetare, således borde han icke innefattas under denna benämning, men huru vidsträckt är i alla fall ordet handelsbetjent?
Bevilln.-förordn. begagnar på andra ställen ordet, handelslärling.
En handelsbetjent, omfattar utan tvifvel både lärling och bokhållare.
Men hvari består skillnaden emellan dessa båda?
Ar en handelsbetjent, som är 30 år gammal lärling eller bokhållare?