Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den, som ej särskild mening till prot. anfort, vare för beslutet ansvarig, såsom bade han styrkt Konungen att det beslut fatta.” I 38 § Reg.F. stadgas; ”Alla från Konungen utgående expeditioner och befallningar, utom i commandomål, skola, för att blifva gällande, vara försedda med Konungens underskrift och contrasignation af vederbörande föredragande, som vare ansvarig, alt de instämma nied deröfver förda prot.
Skulle den föredragande finna något Konungens beslut vara stridande mot denna regeringsform, gore han i Statsrådet derom föreställning.
Yrkar Konungen ändock, att ett sådant beslut skall utfärdas, vare det då den föredragandes rättighet och pligt att sin contrasignation derå vägra, samt nedlägge han i följd deraf sitt embete, hvilket han icke må återtaga, förrän R.
St. bans förhållande pröfvat och gillat.
Emedlertid vare han vid sin lön och öfriga tjensten åtföljande inkomster bibehållen.” I 106 § Reg.F. säges slutligen: ”Finnér Utsk. af dessa prot., att någon Statsminister, Statsråd, HofCancelleren, Statssecreterare eller annan ledamot af Statsrådet, eller den embetsman, som i commandomål Konungen råd gifvit, uppenbarligen handlat emot denna reg.forms tydliga föreskrift, eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf och af andra Rikets gällande lagar, eller underlåtit att göra föreställningar emot sådana öfverträdelse!', eller dem vållat och befrämjat genom uppsålligt fördöljande af någon upplysning, då äge Constit.- TJtsk. att ställa en sådan under tilltal af Just.ombudsmannen, inför Riksrätten” &c.
Det är således tydligen föreskrifvet, att om Konungen fattar ett beslut, stridande mot grundlagen, Statssecret. är pligtig vägra sin contrasignation; att det är Statsrådets pligt i allmänhet att göra föreställningar, ej blott dä beslutet anses stridande mot allmän lag, utan äfven då det strider mot Rikets sannskyldiga nytta; men Konungen förbehållet att ensam besluta.
Jag inser ej huru en större ansvarighet skulle kunna fordras, utan att större rättigheter skulle lemnäs åt rådgifvarne, eller huru sådant vore möjligt, utan att inskränka Konungens magt att allena afgöra förekommande ärender.
En sådan inskränkning skulle föranleda dertill, att i stället för en Konung finge vi flera småkonungar under namn af rådgifvare, så länge deras välde räckte; om 'det, såsom under tvedrägtstiderna, blefve temligen kort för hvarje uppsättning, skulle statsförvaltningens gång blifva osammanhängande och ostadig genom de täta i68 Den 7 October. ombytena.
Efter dessa allm. framställningar af de olägenheter, förslaget skulle medföra, anhåller jag att få till vederläggning upptaga de särskilda yttranden, som åtskilliga ledamöter i ämnet afgifvit, och visa, hvart deras förslag skulle leda.
En vard talare har sagt, att intet beslut af Konungen borde kunna fattas, om ej en rådgifvare åtminstone deltagit deri med Konungen.
Om då Statsrådets samtliga ledamöter koinrne öfverens att afstyrka ett beslut, tillintetgjordes ju
Konungens förmåga att fatta det och att allena styra Riket.
Hvilken lycka kan Sverige vänta sig af ett sådant regeringssätt, då icke Konungen, utan Rådet är styrande, såsom under tvedrägtstiden, hvilken jag icke tror, att Svenska folket önskar sig tillbaka.
En annan värd ledamot har sagt, att en Statssecret. ej borde contrasignera ett beslut, som lian ansåge stridande mot Rikets sannskyldiga nytta.
Skulle då Slatssecret:s mening gälla mera än Konungens, eller skulle ombyte af Statssecret. ske för hvarje gång, Konungen vore af olika mening med denne?
På detta rum händer det mig ofta att vara af annan mening än flerheten om Rikets sanuskyldiga nytta.
Ståndet lärer derföre väl icke vilja tillåta mig-, dess ledamot, någon inskränkning i dess beslutande-rätt.
Hvarföre skulle då Konungen vara underkastad sådana inskränkningar af sin undersåte?
Örn han, för att undgå dem eller blifva af med besvärliga personer, ofta ombytte rådgifvare, torde det icke lyckas bättre för nykomlingarna, än för de äldre; och säkert är, att ärenderna skulle förlora på dessa omvexlingar, deraf följande oerfarenhet och osammanhang.
Man har mycket fästat sig vid orden:
Rikets sannskyldiga nytta, utan att bestämdt kunna säga, hvad de betyda.
Om en rådgifvare vill vara envis, skall han alltid kunna åberopa sig dessa ordalag; ty hvilken sak är så ringa, att den ej kan hänföras dit, emedan den är vigtig ej blott för den, hon angår, utan genom prejudicatet för alla dem, som kunna komma i samma belägenhet, eller för Rikets inbyggare i det hela.
Uttrycket är fördenskull så mångtydigt, att det lätteligen kunde missbrukas, om något annat än underd. föreställningar derpå skulle grundas.
Man säger, att Konungen bör lyssna till sina rådgifvare.
Derför är redan sörjdt i grundlagens stadganden; men deras mening är ej, att lyssna till skall betyda lyda.
Hvad Hr Dalmans förslag beträffar, tyckes andemeningen deraf innebära, att den föredragande skulle ovilkorligen vara ansvarig för de beslut, lian contrasignerat, äfven örn han afstyrkt dem.
Delta innefattar, att Statssecret. skulle ansvara för en annans mening, än sin egen, ehuru han framställt densamma.
Om beslutet vore grundlagsvidrigt, är han redan straffbar för sin contrasignation.
Är det icke lagstridigt, kan ansvarigheten endast angå beslutets klokhet eller gagnelighet.
Om Statssecret. sökt bevisa motsatsen, och Con - Den 7 O e to be r. 169 Constit.TJtsk. samt Ständer äro af hans mening, måtte han icke kunna straffas för det att Konungen blifvit rådande, ined mindre man gifver statssecret. samina magt att vägra sin contrasignation i fråga om beslutens skadlighet, som deras lagstridighet.
Men hvad innehåller det annat, än att man vili hindra Konungen fatta andra beslut, än contrasignanten medgifver, och sålunda förläna honom en magt, sorn grundlagen endast tillerkänner Konungeti Man har omfÖrmält Englands minister och dennes ansvarighet, men glömt, att rådgifvarne der regera, hvilket icke är förhållandet här} och jag vet ingenting olyckligare, än alt rådgifvarne och icke Konungen regerade i Sverige.
På de stora talesätten, om moralisk ansvarighet, försakelse af personliga fördelar in. m., anser jag lika litet värdt att svara, som på de fula, oin gammal surdeg och dylikt; och då jag tror mig hafva vederlagt det vasendtliga af hvad man anfört, anhåller jag, att li. o. Ad. måtte gilla Utsk:s förslag.
Jag är beredvillig att antaga Hr Dalmans förklaring, att hans uppsåt icke varit att inskränka konungamagten, nöjd att icke hafva tillåtit mig något yttrande 0111 uppsåtet; men jag kan ej återtaga den mening, att sjelfva förslaget genom sina följder skulle rubba regeringssättet, förminska konungamagten och utvidga rådgifvarnes, samt för dem innebära det obilligaste moraliska ansvar, jag kantänka 111ig, då de skulle stå till ansvar för hvad de ej tillstyrkt.
För att ej upptaga tiden, åberopar jag Hr v. Hartmänsdorlfs bevisning, men ber att få tillägga, att vid sidan af de mägtiga skäl, som kunna tala för förändring af regeringssättet, torde det icke vara af mindre vigt, alt förändringen kunde finna genljud i hvars och ens rättskänsla; och jag frågar: kan det blifva förenligt med begreppet om rätt, att en rådgifvare skall stå lill ansvar för hvad han afstyrkt?
Slutligen förklarar jag, att förslaget skall mötas af Nationens ogillande.
Sveriges häfder till vittne, att Nationen böjer sig väl vid den tankan att hafva en Konung, som regerar; men Nationen blir orolig, om den tror, att Herrarna äro de styrande, och sådan skall påföljden blifva, om förslaget antages.
Jag får börja med att fästa Hr Dalmans uppmärksamhet på ett misstag, han gjort, då han föreställt sig, att reservation skyddar den föredragande för ansvar vid beslut, som strida mot grundlagen och allmän lag.
Hr v. Hartmansdorff har redan visat det genom uppläsning af 8 § i ansvarighetslagen.
Jag vill derföre blott tillägga, att denna § grundar sig på 38 § Reg F # der det åliggande stadgas, för hvars försummande äfventyrret utsattes i ansvarighetslagen.
Det är således otvifvelaktigt, att reservation der ej hjelper.
Men helt annat är förhållandet efter 107 §, der är den föredragande skyddas gei4 H.
Den 7 Oetober. nom reservation, och detta anser jag oriktigt.
Det borde nemi. icke vara nog att göra kraftiga föreställningar blott mot de beslut, sorn man finner strida mot Reg.formen; detta åliggande bör utsträckas äfven till dem, som man anser strida mot
Rikets sannskyldiga nytta, hvilka ord derföre borde i denna § tilläggas.
Man har mycket declamerat mot rådgifvarnes rättighet att i sådant fall vägra contrasignation, emedan det skulle vara en inskränkning i Konungens rätt att allena besluta.
Det är just af månhet om Majestätets helgd, sorn jag anser denna inskränkning nyttig; och en viss grad af inskränkning ligger just i sjelfva begreppet om ett constitutionelt eller Jagbundet regeringssätt.
Man har sagt, att rådgifvarne kunde sammansätta sig mot ett beslut, sorn Konungen ville fatta; men jag anser det vara väl, icke blott för landet, utan äfven för Konungen sjelf, om ett beslut icke vinner framgång, mot hvilket samtliga rådgifvarne enhälligt motsätta sig.
Kär man besinnar, att de blifvit valda af Konungen, och äro af honom afsättliga, kan man lätt finna, att de icke skola taga ett sådant steg utan mogen öfverläggning och de mest tvingande skäl.
Den förra
Dynastien hade troligen i denna stund setat qvar påthronen, om Konungen då varit omgifven af ansvariga rådgifvare och icke kunnat till verkställighet befordra något, som icke blifvit åtminstone af en rådgifvare gil— ladt och tillstyrkt.
Jag frågar, hvad man väl gör Majestätet för tjenst med att vilja förskaffa det magt att sätta Dynastien på spel, den måtte vara hvilken som helst?
Man har ordat om rådgifvare, som kunde nedlägga sitt embete, så snart de i minsta småsak icke vunne gehör, och frågat, hvad känning landet skulle hafva af de täta ombytena.
Såsom svar derpå vill jag tilltro hvarje rådgifvare nog urskilning för att kunna bedöma, när han må gifva vika eller måste vara envis.
Är han åter så trånghufvad och egensinnig, att han vill vägra sin contrasignation i en småsak, så är det en ren vinst för landet att blifva af med en så inskränkt rådgifvare.
En värd talare, Hr v. Hartmansdorff, har sagt, att orden:
"Rikets sannskyldiga nytta, vore ett talesätt utan innehåll "eller egentlig betydelse."
I mitt bröst har det betydelse; och jag hade trott, att en så upphöjd man, somen Konungens rådgifvare, skulle kunnat gifva en betydelse åt uttrycket:
Rikets sannskyldiga nytta, utan att tro sig i hvarje obetydligt fall, då han är af olika mening med sin Konung, derföre behöfva aflägsna sig.
Det finns en gräns, inom hvilken han bör låta sin mening falla, utan att vägra contrasignation; men likasom samvetet allena kan afgöra, när man mera måste lyda Gud än menniskor, likaså kan blott denna gräns bestämmas af känslan.
Men det är just för beskaffenheten af sin känslighet och sitt samvete, sorn rådgifvaren skall i detta afseende ansvara.
För öfrigt vill
Ben 7 Oetohcr. jag erinra om olämpligheten att gifva rådgifvarne en större magt, så framt man icke tillika kan för folket bereda fullständigare controller på densamma; och jag lemnar åt framtiden att afgöra, huru belåtet Sverige skall blifva med ett sådant förhållande.
Men för att återkomma till saken, tror jag, att blott en liten rättelse behöfves i 9 §.'n och att rälta stället för Hr Dalmans förslag är i 38 5 Reg.F., hvarest, efter orden: ”Skulle den föredragande finna något Konungens beslut stri”dande emot denna reg.form,” borde tilläggas: eller mot Ifikets sannskyldiga nytta.
I afseende på formen af förändringen i Utskrs förslag, som är å bane, har jag redan yttrat mig och åberopar min reservation deremot; men bär äro yttrade några reflexioner såsom grunder för förändringen, gående på sidan 0111 Utsk:s förslag, som jag anser mig böra upptaga till besvarande.
Man har framställt 1809 års lagstiftare, ulan att göra sig reda hvarken för sak eller lagstiftning, och man har utgått från den synpunkt, att den moraliska ansvarigheten är af noll och intet värde.
Sådan var ej 1809 års lagstiftares tanka och kunde ej vara den, ty de voro rättskaffens män.
Jag tror, att det moraliska ansvaret är den största controll mot magtmissbruk, och att det i sin högsta potens bör sökas hos regenten i ett constitutionelt land.
Han dör ej, ty hans minne lefver i häfderna, som skola stämpla bans handlingar.
Den enskilde rådgifvaren dör och begrafves, och hans minne är sällan så utmärkt, att det uppväger det moraliska ansvaret hos regenten i ett constitutionelt land.
Det kunde väl vara möjligt, om en sådan ordning infördes, att de rådgifvande blefve de styrande, att en och annan kunde finna rum i häfderna för det goda, de uträttat; men det är bestämdt, att flera skulle finna det för det onda, de åstadkommit.
Derom vittna de länders häfder , der styrelsen ligger i händerna på ministrar.
Svenska folket har ej misstagit sig, att det är bättre att styras af en Konung med omoralisk ansvarighet, än af ministrar med en juridisk.
Derifrån utgingo 1809 års lagstiftare, och man har ej velat förstå dem, då man icke ansett den sauning, att intet lands författning kan framvisa en större juridisk ansvarighet för Konungens rådgifvare, än 1809 års Reg.form, och 1809 års lagstiftare hafva ej heller misstagit sig deri, att Svenska folket ej skulle missbruka sin magt.
Folket har der en egen actor, hvilken kan anställa åtal emot högre och lägre embetsmän. R.
St. hafva rätt att enl. io3 § Reg.F., genom ostracism, om jag så får uttrycka mig, utvotera ur Konungens Högsta Domstol en fjerdedel af ledamöterna och begära entledigande af Konungens rådgifvare, mot hvilka anmärkning blifvit gjord; och jag finner ej något spår i grundlagen, att tillämpning af 107 § berodde af Constit.Utsk.
Det är för de fall, då Nationen öfvertyga! sig, att lådgifvarne ej handla ärligt, 1 Dtn 7 O t leber. oell kraftigt, som Nationen begär deras entledigande och att andra må inträda i deras ställe; och sker detta af verkliga skäl, skall man finna, att följden blir nyttig.
Det fanns en tid jemväl i Sverige, då Rådet hade magten och Konungen ingen; då en liten man af Rådet, jag tror han hette Funck, föreslog att nyttja namnstämpel; då Konungen vägrade sin underskrift å Rådets beslut, och stämpeln gjordes och nyttjades.
Måhända vill man återföra dessa tider för att sedermera komma till den olyckliga följden, sorn är despotism.
Jag slutar med, att, då jag ej kan här föreslå ändringar i grundlagen, måste jag låta Utsk:s förslag hvila till nästa riksdag.
Brist på magt och saknad förmåga att, under nuvar. splittrade administrationssätt, kunna uträtta något af vigt för fosterlandet hindrar, enligt hvad man icke sällan hör sägas, Svenska Regeringen att verka allt det goda och nyttiga, som den önskar.
Det är för att få äfven denna icke alltid ogrundade förevändning undanröjd och erhålla ännu större anspråk å Styrelsens medlemmar, som jag för min del är benägen att öka deras verkningsförmåga.
Men då jag sålunda vill bereda en utvidgad magt och ökade rättigheter för Konungens rådgifvare, är det derjemte min ovilkorliga pligt att vid samma tillfälle icke åsidosätta Nationens rättmätiga fordran på större garantier mot missbruken af denna magt.
Den ansvarighetslag, vi för närvar, äga, är i detta afseende icke tillräckligt betryggande.
Inom hela Nationen är tankan härom, så vidt jag kunnat höra uttrycken deraf, alldeles enstämmig.
Jag tror således, tvärtemot den sjste talaren, att de aro högst fä, som förneka denna lags ofullkomligheter och bristfälligheter.
Det nu ifrågavar. förslaget anser jag derföre både nyttigt och nödvändigt för att lugna sinnena i berörde hänseende.
Jag medgifver visserligen, att Regeringens moraliska ansvarighet är af hufvudsaklig vigt; men denna ansvarighet hvarken har varit, är eller blir tillräcklig, — en sanning, som erfarenheten vitsordat och sorn de män, hvilka stiftat våra grundlagar, jemväl erkänt.
Att, såsom den åberopade talaren yttrat, kunna trygga sig till Konungens moraliska känsla är visserligen lyckligt, och det folk, som icke ägde anledn. härtill, skulle jag anse högst beklagansvärd!; men äfven denna öfvertygelse om Monarkens redliga tänkesätt och rättskänsla kan jag icke, lika med samma talare, finna ensamt vara tillfyllestgörande, ty i sådant fall vöre ju al| reg form och alla ansvarighetsbestämmelser för Konungens rådgifvare helt och hållet öfverflödiga.
Då man, på sätt förhållandet vid våra riksdagar enoch annan gång varit, funnit anmärkta regeringsåtgärder, som väckt allmänt missnöje, icke kunna leda till någon ansvarspåföljd för rådgifvarepersonalen, emedan den, såsom protm skola utvisa, reserverat sig emot de fattade besluten, bär ju Den 7 Ocfober. pä detta sätt RegentenS person blifvit förvandlad till ensam skott-tafla för allt klander.
Härigenom skulle, åtminstone efter min åsigt, en statshvälfning snarare kunna förberedas och åstadkommas, än, på sätt en vard talare förespeglat, genom rådgifvarnes nu fordrade ökade ansvarighet.
Afsigten är visserligen icke att nu hos oss införa en fullkomlig ministerial - styrelse enligt detta ords egentliga mening.
Jag inser oell erkänner val fördelarna af en sådan styrelse; men jag anser densamma under nuvar. förhållanden icke utan äfventyr kunna i vårt fädernesland framkallas, så länge Representationen, sådan den nu är sammansatt, fullkomligen saknar den styrka och kraft, som erfordras, för att kunna hälla herrsklystna ministrar inom skrankorna.
För min del skall jag derföre ej nu yrka pä införandet af denna ministerial-styrelse, som utgör så mångas förskräckelse.
Den magtutvidgning, som nu är ifråga, inskränker sig till rättigheten att icke blott expediera, utan äfven vaka öfver verkställigheten af Regeringens beslut.
En talare har rätt naivt yttrat, att småkonungar skulle härigenom komma fram.
Jag önskar just, att de må komma fram, på det Nationen måfå veta hvilka småkonungar som regera, och anser det i sådant hänseende vida bättre, att de synas på scenen, än att de stå bakom coulisserna; men för sådant fall är ock nödvändigt, att en verklig ansvarighetslag finnes.
Man har här jemväl förespeglat oss återkomsten af de s. k. frihetstiderna, då man blott hade en Konung till namnet; men minnet af dessa tider är för färskt för att vi behöfva frukta, att de så snart skola återkomma.
Ehuru jag således å ena sidan tror och hoppas, att Svenska Nationens hederskänsla ej skall medgifva, att dess Konung blir så nedsatt och vanhedrad som han då var, önskar jag dock å andra sidan högligen, att man kunde framkalla den kraft och skicklighet, som då fanns hos Regeringens medlemmar; och jag tror, att Nationen i sådant fall skulle få skäl att derför vara tacksam.
Jag har nu med ledsnad hört, att en Konungens rådgifvare finnes, som icke gjort sig reda för meningen af orden:
Rikets sannskyldiga nytta, utan förklarat detta uttryck vara högst obestämdt.
Jag anser deremot detta vara ett af de lyckligast valda uttrycken i vår grundlag.
Hvad för öfrigt beträffar de täta ombyten af rådgifvare, som skulle kunna blifva en följd, om det af samma talare bestridda förslaget blefve gällande, har erfarenheten visat, att man ej vunnit pa alt alltför sällan häfva något ombyte i detta afseende.
England sorn ett varnande exempel; men jag bekänner, att detta exempel ej har något afskräckande för mig.
Jag skulle önska, att vi ginge lika långt och raskt påförbättringarnas bana, som England nu gör, och vi skulle vara lyckliga.
För öfrigt vill jag blott tillägga, att Hr
Dalmans förslag fullkomligen instämmer med grundlagens anda, och tillstyrker detsanimas antagande såsom vida bättre, än hvad i74 Deri j October.
Constit.Utsk. föreslagit.
Jag anhåller om propos. till bifall å Hr Dalmans förslag.
Jag är till största delen förekommen af det upplysande svar, Hr Stuart lemnat på de emot mitt förslag gjorda anmärkningar.
Jag anhåller likväl att, för egen del, fä försäkra Frih.
Cederström, att min mening visserligen icke är, hvarken att minska Konungamagten eller att införa en regering af Herrarna.
Jag ber att ånyo få fästa uppmärksamheten deruppå, alt mitt förslag endast syftar till att i lag bestämma en rådgifvares naturliga pligt att icke längre lemna sitt biträde eller sin hand åt en Konung, som handlar emot Rikets sannskyldiga nytta.
Konungen kan, enligt nu gällande grundlag, icke åt något sitt beslut bereda verkställighet, utan att det är contrasigneradt.
Nå val! är det då obilligt, att den, som verkställt en dylik eontrasignation, som genom sitt namn, icke genom Konungens, förvandlat beslutet från Konungens enskilda till en Regeringens handling, jemväl derför blir ansvarig.
Deruppå ber jag att få fästa R. o. Ad:s synnerliga uppmärksamhet.
Detta måtte ej vara mera obilligt, än att den, som undertecknat en borgenskrift för en annan, får betala, oaktadt han icke erhållit ett öre af de låntagna penningarna.
Ett så förtroligt förhållande synes väl böra äga rum emellan en Konung och hans rådgifvare, som emellan löftesmannen och hufvudgäldenären.
Man besinne, att eljest drabbar allt missnöje Konungens person, och detta måtte väl vara det mest oformliga och vådliga inom det constitutionella samhället, hvars grundsats är den, att Majestätets helgd skall skyddas af ansvariga rådgifvare.
Cederström har sagt, att mitt förslag åsyftade ett oligarkiskt regeringssätt, och han har åberopat historiens vittnesbörd emot denna styrelseform.
Jag instämmer med Hr Frih. i vitsordet om de olyckor, som visat sig vara följder af aristocratiens eller oligarkiens magtutöfning; men jag förmår åtminstone icke inse något sådant syfte i den ansvarighetslag, jag framställt.
Jag har med tillfredsställelse hört Hr Frih. tala om de rationella grundsatser, från hvilka 1809 års lagstiftare utgingo; men det är Hr Frih. väl bekant, att då Hr Frih. under debatten om Statsrådets decharge yrkat tillämpningen af dessa grundsatser, höjde sig ingen enda röst, för att biträda Hr Frih:s mening.
Den ansvarighet, som, enligt
Hr Frih:s förmenande, skulle kunna genom en slags ostracism af folkopinionen utkräfvas enligt 107 § Reg.F., är således blott en drömbild.
Yi behöfva likväl något mer; vi behöfva, att folket skall kunna af någon fordra ansvarighet för hvad af Regeringen företages, och endast derhän leder mitt förslag.
Må hedern tillkomma Konungen för det goda, som sker; men må vanhedern för det onda drabba den, som genom sin åtgärd befordrat det!
Det har blifvit sagdt, att Nationen icke önskade någon annan ansvarighet, än Konungen* inför häfderna.
Jag lian ej föreställa mig, att den ledamot, som yttrat detta, glömt anledningarna till den statshvälfning, deri han sjelf tagit en så verksam del.
Dess häfder visa, huru vådligt det är att hafva en Konung med oansvariga rådgifvare, och att ansvaret då slutligen träffar Majestätet sjelf på ett sätt, som säkert ingen anser vara önskvärdt att se förnyadt.
Jag tror således, att vi böra i lagarna förskansa oss mot möjligheten -af en sådan olycka.
Historien visar, att det alltid är mer eller mindre vådligt att åt en mans omdöme och moraliska känsla öfverlemna rättigheten att styra ett helt folk.
Vi stifta icke lagar för det närvar, ögonblicket, och inom tingens ordning ligger jemväl ombyte af individer på timonen.
Den ena dagen borgar icke för den andra, och en Konung, som i dag ar klok, kan vara motsatsen i morgon.
Man måste således äga någon i lag stadgad garanti mot hans nycker.
Jag har ej vidare att tillägga, utan anhåller om propostn.
De personer, som bestridt Ilr Dalmans och mina åsigter, hafva påstått, att vår nuvar. statsförfattning innebär vida större ansvarighet, än i något annat land.
Man har åberopat grundlagen och visat på §§, som berättiga att inför thronell opinera en ministerförändring; men man har förbisett, att den ansvarighet, man här omtalar såsom tillräcklig, om ej dessa §5 upphöra alt motsäga hvarandra, verkligen är illusorisk.
Skulle man ej afse någon ansvarighet för den Konungens rådgifvare, som handlat mot
Rikets sannskyldiga nytta, utan helt enkelt tillse, om han ej i sina rådslag brustit mot någon annan grundlags-§, så kan jag ej finna annat, än att man i höga ord nedskrifvit en ansvarighet, som ej finnes.
Men jag söker härvid en annan betvdelse och fäster mig vid 16 §.
Der stadgas:
Konungen skall ratt och sanning styrka.
När man vidare sagt, att en Konungens rådgifvare äger rätt vägra sin conlrasignation, om Konungen vill handla emot grundlagarna, hemställer jag, om ej 16 § redan lemnar rådgifvaren den magt, man här vili neka, då beslutet strider mot Rikets nytta.