Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag känner ej ännu personligen Riksrådet De Geer. – Yttrandet om Lidner: förträffligt.
Spastara, Medea, Åttiotre, ha hela förstånds-meriten, och mycket af den poetiska, från mig.
Sjelf skrifver han så vildt, så rusigt, som hans person är.
Derföre är der en fundamental villa, som ej kunnat hjelpas.
Och jag lät ofta galenskaper stå qvar för deras storhets skull; hvilket jag sade honom.
Upsala den 26 November 1787.
– – M. N. Herres rena, menskliga och patriarkaliska arbeten eller nöjen äro för min själ så heliga, som de böra vara.
Det är icke jag, som kan misskänna sådant!
Hvad jag ville säga, var endast: då Ni gör allt detta, glöm icke att sända mig en stråle af Er visdom, hvilken jag anser ännu högre.
En sak kan vara ganska ädel, och dock tåla något öfver sig.
Men jag tycker mig åter se en skymt af missnöje i M. N. Herres sätt att svara.
Complimentera Sällskapet pro Sensu Communi gerna!
Men jag vill gifva M. N.
Herre en anledning, att likaså rent complimentera mig; och ändock visa, att i detta Sällskap är en svaghet, en litenhetssynd.
Vi få se. – Emellertid, Frid och Rätt!
Hvilket är mitt högmod?
Att kunna göra rättvisa åt hela verlden; och sjelf icke få den igen.
– Hvarföre ingenting säga öfver det, som mest interesserar mig?
Herre är visst fri.
Finner M. N.
Herre allt vara ursinnighet: så säg rent.
Denna renhet i språk och mening, är mitt hjerta en glädje.
Jag har mer af fortitudo, än M. N.
Herre tror.
Ultuna, vid Upsala, den 30 Mars 1788.
Förlåt mig detta långa dröjande, som ej har det minsta sammanhang med min själs rena och fria dyrkan!
Denna är lika.
Tham till Dagsnäs, och Grefve Ehrensvärd, äro alltid de två Svenska Män som jag högst aktar, och hvilkas tillvaro här uppehåller mitt hjertas både stolthet och glädje.
I deras varelse ser jag en möjlighet inom mitt fädernesland, att vilja något Ädelt; och i deras höga ära, en upplifning till att göra det.
Men – hvarföre ingenting säga öfver mitt lifs höga roman? hvilken jag just derföre skickade.
– Jag begär åter detta långa brefvet; eller en afskrift deraf.
Nå: jag känner nu, och in i själen, Excellensen De Geer.
Det är en Pontifex Maximus i alla Tidens och Monarkiens fördomar.
Emedan den, som har fått allt, har af principen och systemet ingenting lidit: så hänger han vid dem genom hela sitt ego.
Ett hjerta för det Allmänna har han icke; så litet, som ett förstånd för det Stora.
Min disputation pro Exercitio125 skulle göras; fastän icke just den dagen.
Således: intet utseende af ett servilt behaga, eller ett falt lycksöka.
Kungen, fastän uppenbar för allas ögon, incognito; att ej blotta Majestätet för en Republikans möjliga vildhet.
Auditoriet det mest lysande:
Hof, Lärde, Prester; också Fruntimmer.
Kungen redan intagen af hög fördom; intagen i Kritiken (ett rafs af några timmar), hvilken han aftonen förut på slottet häftigt försvarat emot sina Akademister.
Armfelt bredvid, som förelyste, som efterstrålade sin Kungs lifligheter af bifall och nöje.
Mycket förstånd slösades; många traits brillants, som man sade; mycket emphaser.
Vigt och allvar, mod och hjerta, mera än man här någonsin hörde och såg.
Allt, herrligt och applauderadt.
Kungen liksom utom sig.
Ärkebiskopen, crachanerad och skrattande, satt på trappsteget af kathedern.
– En hel mängd extra.
Schröderheim, den förste, hade mycket skrifvet: oreda, oärlighet, lömsk mening126, parodi af hög styl, hocus pocus af qvickhet; han red af, hängande ur sadeln.
Den andre, Öfverste Hastfer: godt, käckt, muntert; gaf anledning till mycket af hjerta och vett.
Den tredje, Leopold: ängsligt, långt, matt, professoriskt, utan en gnista af geni; ville undvika, ej trotsa jemnförelsen (men Kungen hade befallt!)
Den fjerde – etcetera, ända till femton.
På eftermiddagen – visit af Armfelt, General Mörner, Öfverste Kammarjunkaren Wrede, Essen, i Kungens vagn: att ”Kungen funnit sig charmerad” (just detta ordet sade de); att han ”vid detta tillfälle funnit, huru litet han kunde räkna på andras omdömen127 öfver personer som han ej sjelf kände” (detta sade Armfelt) etc.
Alla ropade: ”charmerad”!
(Schröderheim högst).
– – Mycken ära för en Republikan, alltjemt densamme!
I sig sjelft, ett monarkiskt lappri.
Om detta, åtta dars tal och rop i Stockholm.
”Han söker väl genast något! han blir favorit”!
– Leopold, pint som ett qvinfolk, af svartsjuka och omöjlighet.
Allt detta är en komedi att se!
– Ynkelighet!
Jag kommer ihåg
Demosthenes’ åsneskugga, som occuperade hela Athen, då hans gudomliga röst för allmän ära och sällhet angick ingen.
Doctoralen blir snart.
Alle vänta; och någre rusta till.
– Glöm mig icke, vise man! hvars enda ord jag aktar mer, än allt detta.
Meddela en gnista af eder själs eld, och låt mig lefva ett bättre lif!
Upsala den 13 Maj 1788.
Jag var i Stockholm – och fick alltså M. N.
Herres bref här mycket sent; men rigtigt; med bägge:
Vett och Pengar!
Herre är ett mirakel af en Svensk; på samma gång hufvud och hjerta! en Lord!
– Den är annars en stor Svensk, som har ettdera; den är hos oss en högsinnig Mäcenat, som har ett hjerta för tiggare-böner!
– Denna fortuna är det enda hänseende, hvari jag är en stackare.
Jag har ej den id hon fordrar.
Kungen har ej varit här sedan.
– I Stockholm mötte mig ett oändligt cajolerande och förekommande af Herrarne.
Många gjorde det af tycke och hjerta; de fleste af en ny vanitet.
Bjuden att se le Tell och Montesquieu à Marseille, i Schröderheims loge.
(NB.
Han ville synas vän af den, som behagat hans Kung; och sökte denna fördel genom biljett till tredje man, och genom Rosenstein, etc. etc.)
Bemärkt af Kungen; visad för Fersen o. s. v.
Hvarföre – med allt detta – har Kungen ej talt med mig?
Väntar han ett falla, ett sökas?
– Om ett par veckor kommer han hit, till Promotionerna.
– Det försök på hans själ, till en stor ära, hvarom jag nämnde förr engång, skall nu snart göras.
”Rhetorisk accentuering för språket”: god tanke – stort behof – skall uttänkas.
”Hvad ett Geni kan vara” (i anledning af Ehrensvärd och hans charger).
Ja väl!
Men för både Stat och Mensklighet är ett geni af större vigt, när det bor i ett löfskjul bland klyftorna, eller midt bland bönder, än vid sidan af en Kung.
Verkan på ett Folk är mera djup och långvarig; på en Kung oviss och förgänglig (i hänseende till en annan Kung, eller sjelfve dennes nyck).
Ett folk är sjelft allt, när det förstår.
Söka en Kung, i stället för Folket, är, då det icke är ett nödsteg, en trolöshet.
Nästa gång, ett poem – öfver Svithiod!
Plöj jorden: men öfvergif icke Sanningarnas fält.
Der väntar jag en lära, en visning!
Plogen är en sanning i effekt.
– Mitt hjerta känner glädje och storhet och ett nytt lif till godt, vid tanken på Eder: så ädelmodig, som vis; och så fri, som bägge!
Man ser, att Thorild nu stod med ena foten inom hofgunstens omkrets.
Det berodde blott på honom, att ditflytta jemväl den andra; hvilket han dock hårdnackadt uraktlät.
Än fullständigare ljus på denna hans besynnerliga ställning kasta några vid samma tidpunkt skrifna bref till Nils von Rosenstein, hvilka derföre här må finna en episodisk plats; äfven såsom visande, huru den styfve republikanen ej alltid försmådde, att i någon mån spela hofman.
– Rosenstein hade tillsändt honom ett exemplar af Svenska Akademiens Handlingar för året 1787.
Till Rosenstein.
Upsala den 9 Maj 1788.
Välborne Herr Cancelliråd!
– Jag förklarar min lifliga vördnad och erkänsla för skänken af Akademiens sista Handlingar.
Jag känner både ädelmodet och nedlåtandet häraf.
Det jag mest tycker om, är det första128.
Icke för att vara tacksam: man har alla dygder, när man är rättvis.
Men för denna forskning och rikhet af kunskaper, med denna omdömets renhet och denna rättrådighet, som jag i min själ älskar.
Herr Cancellirådet vet, att jag ligger under samma stora misstanke för en viss vildhet och frihet, i Snillets verld som i Monarkien.
Men jag är nöjd med Hr Cancellirådets gräns och stiftning: det är, med Naturens Sanna och Stora; dit Hr Cancellirådet leder Snillet.
Ty så litet är jag verkligen atheist i dessa ämnen, att i Samhället är ingen sann lag som jag icke anser för ett skönt att tillbe, och i Snillets verld åter intet skönt, som jag icke anser för en lag af sällhet.
– Men jag dömdes icke så: utan efter en local och liten smak; qvickt och oförståndigt.
Derföre trotsar jag ännu i dag domen af det Sanna och Stora.
Låt dem skärpa den så långt de förmå.
Lehnberg (hvilket jag genast vid genomläsningen skref på mitt exemplar) är en god arbetare i det Vältaliga, utan lif och anda.
Hans alineer äro klasser af Rhetorik; han uttömmer en figur för att börja en annan.
Kall, kall: trög; ovan.
Släpar i loci communes.
Men tio rader af en själs lefvande tanke och känsla, af natur, äro öfver allt detta servum peeus aureum129.
– Casströms Ode är rätt god.
En ström, en fullhet af poesi, som förer med sig130.
NB. han har icke gjort philosophien; endast verserna.
Statssecreteraren Schröderheim gör jag ära för den verkligen fina och skickliga fåfänga – att icke vilja synas ovän af Den, på hvilken hans Herre och Kung låtit falla den minsta ynnest.
– Le Tell var en ädel idé, sterilt utförd.
Ge tanke utan spektakel, och (såsom ofta i Operan) spektakel utan tanke, är lika fel.
– Franske aktören har alltid sitt phoebus de sentiment; gör allt i första graden, och creverar i tredje.
Lögn och Våld! Sjelfva Mad.
Hus ulfvade, der en heroine gråter.
Jag älskar det Stora; men det sanna Stora.
Dernäst ha desse Fransoserne en ständig dialecte d’action och i synnerhet du ton.
La Tour är så simpelt Monsieur
La Tour på theatern, som i staden.
Och man hör och ser, att alle äro af ett följe.
Siri Brahe fann jag både öm, och naiv, och nobel.
Men illa spelad.
De ha ej elementerna af action.
Sjelfve Stolpe föll i gammal Landprost af nit, i ett predik-lamento; i stället för naivetet.
Tegel, skälm utan relief och colorit.
De ha alle ett syskonfel, ett enda litet; som heter:
Oäfvenhet.
Excipe den lilla Slinkan, hvilken der var det bästa (liksom, Gudnås, i många andra hederliga hus).
Men det som mest stötte mig, var, att i Le Tell se smärtor, grymt lidande, också hos en qvinna och mor, utan mildring, utan relief af magnanimité.
Detta är horreur, och icke terreur.
Jag skall ju se, icke nakna smärtor (det ingaf dem le diable du faux); utan dygdens eller lastens lidande.
I sednare fallet får vårt hjerta genom hat och orättvisa en kraft; i förra, genom den lidandes höga sinne, ett slags ljuf häpnad och rysning till sin rörelse.
På detta sättet endast kan, såsom Aristoteles säger, Tragedien luttra känslorna.
Jag har med Hr Candidaten Carl Rosenstein gjort anstalt, att af tredje man kunna få en samling af mina papper; hvilken jag nu ej sjelf har.
Det jag i värde aktar mest, är Passionerna och Memorialerne till Kung och Ständer.
– Jag vågar begära Hr Cancellirådets kritiska omdöme öfver dedikationen till Kellgren af det medföljande131; i hänseende till själ och styl.
Ack! jag förlåter honom alla hans petitesses de malice, alla hans manques af heder och hjerta – för dessa sex rena och gudomliga rader: ”Skola edra helgade grafvar” etc.
Han har inledt till ett visst bruk af snille, som jag i sitt sammanhang icke fördömmer, men ville hafva tillintetgjordt.
Hans stora orättvisa är, att låta mig ansvara för alla dårar i det höga slaget; då jag aldrig gjort honom till protector af alla platthufvuden i hans.
Jag ber om min vördnad till Cancellirådet Adlerbeth och Kongl. Secreteraren Leopold.
– Värdigas anmärka, att jag kallade denne som Ode-skald, som hög skald, ”icke en af Aderton, utan den ende”; i denna ära! så, som verkligen hvar och en af dem är, eller borde vara, unique i ett visst.
Detta var en liten pointe d’esprit.
Upprigtigt, hade jag min lilla tysta mening: att man kan gerna vara något ännu högre, än En af Aderton.
Jag ber om förlåtelse för denna frihet af skrifven Conversation.
Det är Herr Cancellirådet som Lärd, dess vidsträckta kännedom och rättrådighet, den man hvilken skref de excellenta132 frågorna pro Sensu Communi, som gifvit mig detta mod.
Denna rang af förstånd och hjerta, den enda jag väl erkänner, är det jag vördar.
Och i denna känsla är jag m. m.
Upsala den 10 Juni 1788.
– Jag igenkände i M. N. Herres bref Kongl.
Secreteraren Leopolds naiva epithet: ”den rättfärdige Rosenstein”, hvarigenom han sade sig vanligen utmärka M. N. Herre.
Det är klart: att ett ”Accessit” är godt och rätt.
Men man kan göra det bästa illa.
– Det är ett underligt fel, det der ”för höga”, i både sentiment och tanke.
– Kellgren var åtminstone lättsinnig; och detta fel kan taga alla skepnader133.
Jag lemnar mig gerna åt M. N. Herres klara och fria förstånd.
Men så oskyldigt är det, att älska det Stora, som det Lilla.
Och man har alltid satt deruti något Ädelt.
Cancellirådet
Adlerbeth måste hafva mycken fasthet af Snille och Hjerta.
Jag slutar det af sjelfva denna tröghet och köld, som är ingen grace, men i våra tider – hos en annars ädel – en mannadygd.
– – Nådige Herre!
Jag har ock en supplik.
Det är att få hjelp för en formalitet.
Att få taga Hatten i Facultetens rum för öppna dörrar!
– Jag kan icke, ensam, bestrida en publik ceremoni.
Den vore ock ett prål för en småstad: så onyttigt, som förgängeligt.
– Men förr, än om några dagar, har min Facultet icke formell rätt att formellt härom supplicera.
Då kan Kungen vara borta; och mitt kära lappri studsa.
Ginge det an, att med ett ord nämna detta; och få denna lilla höga rätt tillagd till Procancellerens andra vid detta tillfälle?
Jag bönfaller då om ett sådant ord.
Procancelleren hade sjelf skrifvit, om han varit i staden i dag.
Då man skänkt Philosopherne 25 Equivoquer: så kan man alltid skänka Juristerne en, – hvilka lefva af sådant.
– Min Gradual blir det sista i Terminen.
Den heter:
Jus et Fas.
Jag vågar utbe mig ett ord härom till Ärkebiskopen.
P. S. Candidaten Carl mår väl.
Och kommer att besvara sin fråga134 falskt, men excellent.
Upsala den 17 Juni 1788.
– Jag lifligen erkänner M. N.
Herres beskydd, i ämnet af formalitet.
Men nu är allt hulpet.
Ingen grad blir.
Prof. Flygare vill – data på äldsta Skjutsordningar, definition på Landsväg, routine-ord in Oeconomicis för vissa orter etc. etc.
Jag säger: drag en krets omkring er af de stora, nobla, och doctorala kunskaper!
Han säger: nej!
För att med sin pädagogi ej kunna stiga uppföre, stiger han nedföre: och är säkrare, att då synas stormyndig och herrlig.
– Jag har föraktat allt detta.
Och ingen grad blir.
Ena examen till Juris Candidat, gjord och gillad, upptäckte för mig denna esprit hos min Professor, detta lynne af ett excellent tjurhufvud.
Jag sade honom, att jag för andra examen kan hvarken besvara, eller ära mig af, dessa frågor.
– Dermed allt slut.
Flygare skulle ej skänka ett datum åt Drotzen.
Jag vågar be om förlåtelse för denna hast.
Herres bägge bref.
Skall taga mig den äran att skrifva mera nästa postdag, och är med djup och renaste vördnad m. m.
Den katastroph, som i denna sista skrifvelse är berättad med yttersta brådska och korthet, finnes utförligare framställd i följande bref.
Upsala den 4 Aug. 1788.
– – Sviones nämner Tacitus i German. c. 44 och 45 så, att det är omöjligt att misskänna.
– Lycka till Platanus!
Adam Afzelius är nu i Vestergötland.
– Ingen Medicinæ Doctor135: ingen Juris Doctor; blott Juris utriusque Candidatus. – Hvad?
– Jo: jag kunde icke ännu bringa Medicinen (en i sig sjelf gudomlig slöjd, men förvirrad) till vetenskap, klar sanning, en ärlig mans visshet; och ville icke göra fusk (den enda synd jag erkänner), eller, i de två stafvelserna ”Doctor”, heta en lögn.
Juridiken åter läste jag både djupt och häftigt: men i stort.
Allt måste der skapas: om den skall vara en Lära eller en Vetenskap.
Men här – gaf den mig ynk och förakt.
Jag tog Examen Philosophicum136: der allt var högt taget, godt och ädelt; der man trodde mig ett ingenium seculare (så en Professor uttryckligen); och derifrån mitt intyg är i det högsta.
Detta samtal med Philosopherne (ty man skall passera dem först) var en liten högtid af Vett; de gingo alle till det Höga (excipe Neikter).
Dernäst första Juris Examen; om hvilken jag förut förbehöll mig, att den borde vara i doctorala och stora ämnen, – Vetenskap, Lära om Lagar och Lagskipning.
Man gjorde allt ynkeligen litet; man frågade: huru många capitel innehåller den och den boken af Jus Romanum? hvilket är datum på äldsta Skjutsordningen? hvad är Landsväg? hvad är Mutsedel? och Utmål? och Gapstock? med flera dylika curiosa.
Jag log; och förklarades högtidligen för Juris utriusque Candidatus; men med en ömkan och ett äckel för den höga ära jag sökte, som kom mig att säga Jur.
Oeconom.
Professorn, att nästa gång borde examineras annorlunda.
Ty jag trodde, att detta var illa examineradt; att, som en sådan lärdom vore omätlig- i namn och register, borde man för den andra Examen (som skulle bli tredje dagen efter) draga omkring sig en cirkel af de mera stora och egentligen doctorala kunskaperna, – icke registret af Lagarne, utan läran af dem; resten kunde ju en Vaktmästare lika lätt känna eller inhämta.
Man blef ond.
Flygare är en ampel pedant; det stötte hans högfärd; kanske var han rädd för det Stora. ”Nej”! – ”Väl! då föraktar jag en titel utan ära; ett namn, som jag hvarken kan göra mig heder af, eller uppfylla.
Jag kan få det på femton ställen i Europa värdigare”.
– Jag gick: betalt var förut; slut på saken.
Jag tänkte sedan:
Gudi lof, för denna olycka!
Qvacksalfvare i landet heter ju Doctor?
– Men Juris Consult – se, det kunna desse här, gamle Skolgossar med kalkoners nit och högmod, icke sjelfve göra sig till.
Och deri är ju äran!
Jag har sedan ideligen tänkt Lagar och Dömma; och nästan intet annat.
Jag skall gifva ett prof af min lilla Lagfarenhet; blott genom att trycka min Gradual137.
Och presenterar föröfrigt mina upptäckter i denna vetenskap, eller en ren och total
Plan af Lagfarenhet, åt Kungen.
– Hela denna vetenskap måste skapas.
Gud! att detta är Läran om Rätt, i landet!
Kom, heliga Snille, med din eld!
Så kunnen J, M. N. Herre och alle andre Gode, hädanefter kalla mig Jurisconsult: som är ett vida högre namn, enligt de Romerske Lagvise; af hvilka de störste så kallat sig.
(Se Historia Juris Romani).
– Just i dessa dagar läser jag i Encyclopedien, artikeln Leibnitz: att han sökte bli Juris Doctor, men kunde icke blifva det; ehuru detta studium var hans egentliga yrke, och han var stor deruti.
Och torde vara på Dagsnäs, i full resa ut, om fjorton dagar. M. N.
Herre skall få se, huru mycket Jurisconsult jag är.
Jag är genom ett fatum ”underlig”.
För någon tid sedan opponerade jag extra på Boethius; latin; med godt auditorium.
Disputationen var de Autocheiria.
Jag påstod, att Herrarne ej kände 1:o Lycksalighetens natur, 2:o ej Vetenskapernas, 3:o ej Sjelfmordets; att detta, enligt Lifvets och Lycksalighetens princip, vore den mest oskyldiga handling, och – då den alltid gjordes för att undfly ett större ondt – den mest visa.
Respondenten, en Gradualist, sväfvade, föll, medgaf.
Præses teg jemt.
Jag ”vici ergo, et sat est!” steg upp, complimenterade, och gick ut – med hela auditorium, i triumf.
Kort förut (den 22 Juli) hade han i ett bref till Heurlin förtäljt om sina Examina, och utgången af sitt Doctorats-förehafvande, detsamma; till en del, med alldeles samma ord.
Berättelsen börjar här med denna inledning, der det djupaste af författarens inre är måladt:
– – Jag var just leende viss på, att i denna sak vara rigtig.
Men våra missöden komma – och se ut som fel.
Jag erkänner: ett fel har jag; hvarom strax.
Besynnerligt är dock, att (om du eftertänker) just det, som hos mig är ädlast och störst, är hvad detta släta folket mest tadlar.
Högheten af styl och tanke
Men inför min själs heliga domstol är det visst, att jag icke har mer än ett enda och karakteristiskt fel; det heter:
Storsinne.
Deraf – ett öfverseende af små ting (af liten ära, af små fördelar); en hvila, tills något stort visar sig.
(I detta känner du igen äfven min lathet, min matthet af affärer, alla mina verkliga brister).
Då jag försummar, uppskjuter, gör intet – nämligen små dagsverken, och som gifva en liten penning eller en liten ära: då, just då, gör jag allt det stora, som synes en lathet, men är i sjelfva verket Herkuliska arbeten.
Alla dessa i smått verksamma hufvuden skulle springa, på en enda sådan forskning.
– Till och med du vet ej hvad jag gör; och ropar, att jag bör taga eld för detta lilla och trälaktiga.
Men hopräkna hvad af mig gjordt är; och tänk, om icke blott det, som står i dessa bref dem du ärar138, om icke blott dessa ”Passioner”, dem du ärar likaledes, äro vackert nog för ett lif af tolf år (ty man lefver ej intellectuelt före det sjuttonde)!
Den, som gör på en gång, fullt och väl, Stort och Litet – gör (om han icke är Gud) aldrig utomordentligen någotdera.
Han är blott excellent, men icke sublim.
Han liknar ej Naturen; hvilken gör allt Gud vet hur, men alltid till vår tjusning och häpnad.
Jag söker ingen lycka hos Kungen i Sverige; ty jag tycker, att man sjelf kan stifta ett samhälle.
Se der storsinne!
– I Medicinen vill jag ej bli fuskare, i Juridiken ej registerkarl; icke i någondera bära en (i mina ögon) ärelös titel.
Se der åter en storsinnighet!
– Banna mig; men sådan är och blir jag. – –
Detta är förloppet af Thorilds vistelse i Upsala; hvars universitet han i denna själsstämning öfvergaf.
I det hela hade han der tyckt sig igenfinna samma skolfuxeri och andliga död, som i Lund; blott i en ståtligare form.
Sitt gästande betalte han med den läsvärdaste och genom sitt försvar utmärktaste Exercitii-Disputation, som någonsin i Upsala varit utgifven.
Alla omständigheter dervid äro karakteristiska; och deribland väl icke minst, att Gustaf III, under allt detta, bar i hufvudet sitt redan beslutade krig, hvilket han ämnade låta utbrista vid sommarens början.
Egentligen kastade Thorild i Upsala den afgörande tärningen för sin framtid.
Armfelt, vid besöket på Konungens vägnar efter Disputations-akten, frågade honom huruvida ryktet om hans beslut att resa till England vore sannt.
Han svarade: ”England är min själs fädernesland; jag är född, ehuru icke uti, dock för England; är man född i ett land, der endast börd och rikedom gifva företräde, och har man frihet att välja ett annat, så gör man det”.
Fåfängt åberopade Armfelt Sveriges Konung såsom det bästa bevis, att snillets företräde vore der åtminstone nu erkändt, och tillade, att ett nytt rön deraf berodde allena på Thorild sjelf.
Denne bibehöll envist sin rol af Diogenes.
Också gick Alexander sin väg, och lät honom qvarligga i solskenet af philosophisk sjelfförnöjsamhet.
– Några år efteråt bekände Thorild för en vän, att han ångrade sig hafva tillbakastött det honom så ärofullt erbjudna tillfället att nalkas sin ”glada ungdoms Konung”.
Ju äldre han blef, desto skönare uppglänste Gustaf III:s bild i hans minne.
Man läse det Skaldebref till Grefve Magnus Stenbock, som han skref 1806, eller blott ett par år före sin död.
Från Upsala reste han i Augusti 1788 till Stockholm, att taga afsked af dervarande vänner, och, efter några dagars uppehåll hos sin Gynnare på Dagsnäs, vidare till Göteborg.
Att dömma från en icke-daterad, men till denna tid hörande och i Stockholm skrifven morgon-biljett, adresserad till ”Högädle Herr Häradshöfdingen Heurlin chez soi”, tyckes hans kassa, till en början, varit slätt försedd.
Han klagar nämligen der, att efter en sent på gårdags-aftonen lemnad, högst interessant och glad conversation ”med Julie Eberhardt och Lotta Göthe”139, hade han ”vaknat melankolisk” och ihågkommit att han ej blott måste ”öfvergifva ömma hjertan, vänner, fädernesland, snart sjelfva lifvet”, utan äfven ”från denna tanken sjunka till det lilla, eländiga behofvet af – åtta plåtar” för att betala sin värd.
”Hoppet är ej så precist, som Tiden.
Jag lånte åt en vän det jag borde betala med.
Gör, som du kan!
Jag ger hälften af hvad jag äger, mot en skam eller ett lidande”.
– Icke dessmindre skulle nu den länge i sinnet burna Englands-färden verkställas.
Gamla vänner och bekanta, i Göteborg liksom annorstädes, voro icke litet bestörta öfver den tillämnade förvandlingen till Engelsman.
De afrådde förgäfves.
Han afseglade, i September, till den förlofvade lycksalighets-ön.
Det drömda målet behöfde all sin dröm-fägring: ty sjelfva farten dit utmärkte sig genom en ej obetydlig vedervärdighet.
Omsider landstigen, skref han till sin barndoms välgörare, Cassören vid Ostindiska Compagniet Tranchell, denna berättelse om sin resas första händelser.
Scarborough in Yorkshire den 1 Oct. 1788.
Min Välgörare!