Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De kunde ju skicka ner och bedja henne upphöra, om de ville, det vore rätt bra, om de gjorde det, ifall hon en annan gång ville skicka upp till dem, när de alltför mycket störde henne.
Hon hade väl rättighet att göra hvad hon ville i sitt eget hem.
Spela klockan sex på aftonen kunde väl aldrig kallas att » störa grannarne ».
Inte annars, men nu, när deras barn var sjukt, kanske låg för döden.
Ja, det behöfde hon icke veta, men hon visste det ju, hon visste det.
Hon som själf suttit vid sitt enda barns sjukbädd, ville hon värkligen med berådt mod störa, liksom håna en annan stackars mor?
O, hvad denna vecka gjort henne dålig, hårdhjärtad för att en sådan tanke ens skulle falla henne in, sorgen hade ej luttrat henne som en stor sorg, värdigt buren, bör göra.
Hon började gråta häftigt och länge.
Det var som en hård isskorpa smälte kring hjärtat under det hon grät.
Huru hade hon kunnat blifva sådan, hon som förr haft en god, kärleksfull natur?
Sorgen hade ej luttrat henne, den kunde ej göra det, så länge hon ej värdigt bar sin olycka.
Och det hade hon ej gjort denna sista tid.
Hon hade önskat, att de glada ljuden däruppifrån skulle tystna — och nu hade de tystnat.
O, denna tystnad, denna hemska förfarliga tystnad!
Hon kunde ej längre härda ut Hon kastade en schal om sig och sprang upp för kökstrappan, som ledde till häradshöfdingens våning.
Hon knackade på och frågade jungfrun, som öppnade, hur det stod till med det lilla barnet.
— Det är dåligt, mycket dåligt, herrskapet är alldeles utom sig!
Hvilken natt!
Det var nu fullkomligt tyst öfver hennes rum, men hon kunde ej sofva, ej en blund!
Hon hade ändå stundtals kunnat slumra in de första nätterna, men omöjligt.
Så tyst det var.
De hade troligen stängt dörren in tillsängkammaren, eftersom intet ljud trängde ner.
Tänk om barnet vore dödt!
Hur skulle hon fä veta, hur det stod till, hon kunde ju ej skicka upp midt i natten till främ-maude menniskor, som hon icke kände.
Icke kände, nej, det gjorde hon ju icke, det föreföll henne sjelf nästan obegripligt, när hon tänkte på det.
Hon kastade sin långa, mjuka morgonrock öfver sig och öppnade dörren till förmaket.
Nej, Gudskelof, barnet var ej dödt, hon hörde hur den lilla vagnen drogs fram och tillbaka, fram och tillbaka och hon hörde den låga, vackra vaggsången.
Nej, hon hade ej med sin afund dödat sina grannars barn, det lefde, eftersom barnjungfrun sökte sjunga det i sömn.
Hon gick in i sin sängkammare och lade sig.
Nej, där hörde hon ej vagnen och sången, och ångesten kom öfver henne igen.
Hon steg upp, tog kudde och täcke och bar dem in i förmaket och lade dem på den raka soffan därinne.
Der bäddade hon för sig.
Ja, här kunde hon sofva och hon sof som hon icke sofvit på månader, år, så lugnt, så tryggt, så godt, somnade in vid ljudet af barnvagnen, som drogs så regelbundet fram och åter, fram och åter, af vaggsången, den välkända, den hon sjelf som lycklig moder ofta sjungit för sitt lilla barn.
Och så gingo åter ett par dagar och nätter, de senare tillbragta på förmakssoffan för att liksom vara det sjuka harnet mer nära.
En natt var det visst mycket, mycket sjukt, ty hon hörde fadrens våldsamma snyftningar ner till sig och då brast hon sjelf i ett häftigt, ljudlöst gråt.
Hon gret öfver deras sorg och ångest, öfver att det fans så mycken sorg och ångest i verlden och att ingen, ingen gick fri.
Förr eller senare!
Och hon bad innerligt och varmt till Gud, att dessa stackars föräldrar skulle få behålla sitt barn!
Påföljande eftermiddag kom Fina med glädjestrålande ansigte in till henne och talade om att doktorn sagt, att faran vore öfverstånden och barnet var räddadt.
Barnjungfrun hade gråtit af glädje.
Och lilla fru Wendt gret också af glädje.
Gudskelof, att de hade fått behålla sitt barn, att icke alla barn dogo så snart de blefvo sjuka.
Några dagar senare mötte hon häradshöfding Holm på trappan.
Han hade blifvit blek och mager, men såg glädjestrålande ut.
När han just var i begrepp att gå förbi henne, hejdade han sig och lyfte på hatten:
— Det är ju med fru Wendt, jag har nöjet att tala! — Ja, herr häradshöfding.
— Jag får å mina egna och min hustrus vägnar så innerligt tacka för allt visadt deltagande under vår lille gosses sjukdom.
Ni kan ej tänka hvad de vänliga förfråg-ningarne och de vackra blommorna verkade uppmuntrande på min stackars hustru och mig.
Ni var den enda, som vågade komma tHl oss för att höra hur det stod till, alla våra vänner voro rädda för sina barn, man skydde oss och man kan icke undra på det, det är en förfärlig sjukdom, difteri.
— Ja, det är naturligt, atfc de som ha barn äro rädda, men jag har inga.
— Nej, nej jag vet, jag har hört, svarade han hastigt, nästan upprörd.
Men ni kan icke tänka, hvad detta deltagande, som en främmande visade oss, gjorde oss godt.
— Det är verkligen icke värdt någon tack, jag kunde tyvärr ingenting göra, endast önska, att det skulle gå väl, att ni skulle få behålla ert lilla barn.
Hur lycklig kände hon sig ej öfver att med godt samvete kunna säga det!
— Ursäkta, jag uppehåller Er.
När min hustru hemtat sig något, hoppas hon att sjelf få komma ner till er och tacka er.
Ni tillåter ju!
— Det skall göra mig ett nöje att bli bekant med henne.
— Min hustru spelar gauska snällt, ja fru Wendt har kanske hört henne och som jag vet att också ni spelar, skulle det vara en stor glädje for henne, om damerna någon gång kunde spela quatre mains.
Min hustru är mycket ensam.
Jag är borta, nästan hela dagen.
Ensam, det kallade han ensam!
Men hvad han var älskvärd, rättfram, sympatisk.
Så angenämt det skulle bli att göra deras bekantskap.
Hon skulle kunna bevittna deras lycka med helt andra känslor, när hon kände dem, när hon intresserade sig för dem.
— Jag vill gärna spela med fru Holm.
Jag har hört henne, hon spelar ovanligt vackert, liksom ni sjelf.
— Ja, duetterna om aftnarne utgöra vårt största nöje.
Men nu får jag väl ej uppehålla längre!
Hon gaf honom sin hand och böjde hufvudet till afsked.
Väl inkommen till sitt, gaf hon Fia order att anställa storstädning följande dag, i synnerhet i hvardagsrummet.
Bal-kongdörrarne skulle sta uppe hela förmiddagen, det skulle dammas ner öfverallt, sä det blef friskt och rent.
— Friskt och rent, men det är det väl, vi ha ju så nyss flyttat in.
— Ja visst, men jag skall hänga upp den stora taflan i morgon och då vill jag ha det riktigt storstädadt och rengjordt förut.
Vi skola laga, att den blir upphängd till i morgon eftermiddag.
Följande förmiddag kunde fru Wendt ej alls vistas i hvaidag8rummet, där var storstädning i full gång, alla fönster på vid gafvel, ett sådant tvärdrag och så mycket dam, som hunuit samla sig i de tunga draperierna, tiU och med Fina erkände, att det hade hon ej trott.
Men på eftermiddagen var det däremot så rent, så luftadt, sä friskt, att det var en lust och glädje.
I kamiuen brann en flammande brasa.
Porträttet var upphängdt och nu, sedan det kommit på sin plats, kunde man se hur tom väggen förut varit.
Hon haae trott, att det skulle bli så svårt att se porträttet hänga der, men det var det märkvärdigt nog icke.
Det var som hade det fattats för att göra hennes bostad till ett verkligt hem.
Det manliga, mörkhyade ansigtet och det gullockiga barnhufvudet --
Hon hörde åter de raska stegen förbi sin dörr, uppför trapporna.
Hvad han måtte vara lycklig öfver att hans barn var räddad t!
Ja, så mycket på bättrings vägen, att det spelade » Gubben Noach » med ett finger på pianot för att hälsa pappa välkommen.
Nu jjödo åter de lätta fruntimmersstegen.
Hon satt och lyssnade som första aftonen, men med hvilka olika känslor!
All bitterhet, all afund voro försvunna, hon kände sig glad öfver deras glädje, nästan lycklig öfver deras lycka.
Plötsligt trängde toner ner till henne, milda, veka toner.
De spelade åter Wieniawkis legend.
Men den lät i afton som en hymn — en tacksamhetshymn!
Hon tyckte, som om de ej blott spelade för sig sjelfva utan för henne.
Milda, försonande, tröstande tankar strömmade med musiken in i hennes själ.
Hon tänkte på, att äfven främmande personer kunna vara något för hvarandra, det berodde bara på, om man ville, om man ej stängde till sitt hjerta för att få vara ensam, egoistiskt ensam med sig sjelf och sin sorg.
Olycklig, ja men ej hopplöst olycklig, så länge man ej förlorat förmågan att deltaga i andras olycka och framförallt att glädjasåt andras glädje!
Hon säg upp mot porträttet, makens och barnets ögon tycktes följa henne, hvart hon gick i rummet, hvar hon satt.
Några stora tårar runno ner för hennes kinder, då hon fortsättande sin trösterika tankegång hviskade:
— Och ingen är fullkomligt ensam, som öfverallt följes af goda andars ögon.Heinrich Heine som politiker.
Af Georg Brandes.
» Dagens Krönika » och Heinrich Heine!
Ar han då icke ordentligt död och det for mera än en mansålder sedan?
Utan tvifvel, högt ärade läsare, och likväl är han i denna dag mera lefvande än ni och jag.
Och äfven till Dagens Krönika hör han, eftersom han knappast någonsin framkallat sådana presstormar som nu, då man vågade försöket af en insamling till formån för hans monument i den tyska landsortsstad, der han föddes, och då till och med en österrikisk kejsarinna tvangs af allmakten i Berlin att taga tillbaka det bidrag hon tecknat.
I Tyskland lefver han, bedömd och betraktad som brännäslan i literaturens örtagård; historikerna bränna sina fingrar på honom och förbanna honom.
I literaturhistoriska verk och tidningsartiklar betecknas hans prosa som föråldrad, under det hans arbeten nu samtidigt, då deras tryckning blifvit fri, utgifvas ånyo i otaliga upplagor.
Utanför Tyskland lefver hans rykte icke blott oantastadt, utan i jemn tillväxt.
Han sysselsätter sinnena i Frankrike som en samtida.
Han är den enda främmande skald, hvilken fransmännen betrakta som en af sina egna, en af deras största.
Intet främmande författarnamn förekommer i franska
* Af d: r Brändes ha vi till följande häfte att vänta en uppsats om den nyare svenska literaturen.
Ofvanstående artikel behandlar Heine fr&amp;n en ny sida, hvilket må särskildt bemärkas af dem, som hört d: r B: s föreläsningar öfver Heines skaldskap.böcker nu för tiden sä ofta som hans, och intet namnes med större beundran.
Oupphörligt framkastas i de större samhällena den frågan, huru man skall bete sig, för att bilda en alldeles utsökt boksamling af hundra de bästa böcker som iinnas.
Svaren lyda naturligtvis mycket olika.
Men i alla romanska och slaviska land skall Heines namn vara ett af listornas främsta.
I England finnas vanligen på listorna 90 engelska böcker och 10 utländska, men Heinrich Heine är bland dem.
I Tyskland äro omvändt 90 af böckerna tyska, deri inbegripen en så godt som annekterad Shakspeare, men i våra dagar påträffar man i regeln icke någon bok af Heine.
Tron på, att det kan finnas hundra böcker, som alla menniskor helst borde läsa, en tro som förskrifver sig från den protestantiska föreställningen om att det gifves ett kardinalverk af detta slag, är en barnslighet och frågan är intressant blott för så vidt den visar, hvilket rent opersonligt bildningsideal föresväfvar den frågande och dem som naivt inlåta sig på svar.
Lärorikt är det emellertid att se, huru svaren i vissa bestämda fall hafva lydt om Heine.
Man påminner sig kanske den tyska pressens öfverrask-ning i §or, då en mängd engelska listor offentliggjordes och Heine fans på dem alla, oftast af alla tyska författare; ty det fans listor, på hvilka icke förekom en enda bok af Goethe.
Hvad man i det nya tyska riket har att förebrå Heine, är så mycket att det icke låter sig i korthet uppräknas: först hans kärleksförhållande till Frankrike och dermed sammanhängande » frivolitet ».
Dernäst hans ogerman iska ursprung och qvickhet, hans känslighet, hans tokerier och uppsluppenhet.
Yidare det utmanande sätt, hvarpå han lade sin hedendom i dagen.
Det nya Tyskland är i religiöst afseende indifferent, men tiger stilla dermed, och är i moraliskt afseende disciplineradt Medan i våra dagar i Tyskland de hög3ta dygder, sanningskärlek, sjelfständighet, själens stolthet och frihet gäller långt mindre än pligttro-het, korrekthet, samfundstukt, militär lyftning, » Schneidig-keit », förhöll det sig på Heines tid tvärtom!
Disciplinen stod icke i kurs.
Och som religiositet vid den tiden hölls för mer än religion, så ock mensklighet mera än nationalkänsla.
Patriotismen var vid den tiden i de bästas ögon en dygd, hvilken de icke betraktade som ovilkorlig; de an-sågo att rättfärdigheten icke upphörde att vara en dygd, derfor att den utöfvades mot ett främmande folk.
Till den abstrakt radikala riktningen hos Heine kommer hatet mot Preussen, hvars framtid han icke anade och hvars styrka han icke förutsåg, denna Preussens styrka, som förträffligast är åskådliggjord i Carlyles skildring af Fredrik II: s fader: förmågan att med ärlig stränghet öfver-vinna kaos, nedslå pratet och administrera.
Detta hat var hos Heine närmare bestämdt Rheinländarens dödsfiendtlig-het mot Preussen.
Man märke denna strof till den preussiska örnen:
Dn hässlicher Vogel!
wirst du einst Mir in die Hande fallen 80 rupfe ich dir die Feder ’ n aus Und han ’ dir ab die Krallen.
Du sollat mir denn in luft ’ ger Höli '
Auf einer Stange sitzen
Und ich rufe zura Instigen Schiessen dabei
Die rheinischen Bozenschützen.
På Wienkongressen hade Preussen efter lång vägran öfvertagit Rhenprovinserna.
Det fick derigenom, i stallet för den afrundning, det hoppats på i öster, alldeles söu-derslitna gränser, och till på köpet kom en från gammal-preus-same alldeles skild folkstam under den preussiska spiran.
Detta var den trakt, der en gång gränsen låg mellan kelter och germaner.
Här stack sig den romerska militärprovin-sen in.
Öfver detta land hade sedermera prestvälaet ruf-vat, så att under förra århundradet Fredrik den stores ande här alldeles icke haft något inflytande.
Den gamla murkna klerikalismen stötte här tillsammans med den franska revolutionen, och man helsade med jubel de män som utbredde dess idéer.
Gammalpreussarne närde oviljans misstro mot rhen-ländarne och dessa återgäldade denna känsla med räntor.
Preussaren var och förblef vid Rhen något främmande, något otrefligt.
Om sonen, som tjenade i armén, sade man: » Han är hos preussarne *.
Berlinaren uppförde sig » om eoi-betsman i Köln och Düsseldorf med öfvermod, sökande nedsätta allting, och rhenländaren ansåg länge en anställning i de gamla preussiska provinserna som en förvisning till Sibirien.
Öfver allt hörde man klagan öfver preussar-nes brist på förmåga att vinna hjertan hos de folkstammar de eröfrat.
Heine föddes vid århundradets slut i Düsseldorf, vid denna tid hufvudstaden i hertigdömet Jülich-Cleve-Berg.
Staden var i sex år besatt af franska revolutionstrupper.
De drogo bort 1801 och Max Josef blef regent; men 1806 blef han konung af Baiern och i hans ställe Joachim Murat storhertig.
Men redan 1808 måste han afstå landet till konungens af Holland äldste omyndige son, d. v. s. till Napoleon som gossens förmyndare.
Landet regerades nu efter franskt mönster, lifegenskap, länsväsen och hofveri upphäfdes, rättsväsendet ombildades och en oinskränkt religionsfrihet infördes, detta var en orsak till att Napoleon hyllades af Rhenprovinsernas judiska befolkning som en frälsare från tusenårigt förtryck.
Tvifvelsutan har beröringen med dåtidens dristige och segerrike fransmän mycket bidragit till att gifva Heinrich Heines ande dess första lyftning.
Respekten för traditio-nela auktoriteter led tidigt afbräck.
Hans medfödda qvick-het utvecklades i riktning af hvad fransmännen kalla esprit.
Fröet till hans Napoleonsbeundran nedlades här.
Denna kan så mycket mindre väcka förundran, som den i detta fall var en symbol på revolutionära sympatier och som den delades af Heines största tyska föregångare och samtida, af Wieland, af Goethe, för hvilken Napoleon var det menniskoblifna ödet, af Hegel, Heines lärare, som i honom såg verldssjälen till häst, ja t. o. m. af Varnhagen von Ense, som likväl hade gjutit sitt blod i striden mot honom.
Denna kult tog sig hos Heine poetisk form åtskilliga år innan den blef epidemisk i Frankrike och nådde hos honom en höjd, som icke öfverträffas hos Beyle eller Hugo.
Ja, man kan saga, att dess poetiska uttryck i Heines berömda ungdomsdikt De två grenadiererne (som han enligt egen uppgift skrifvit blott sexton år gammal, men rimligare i sitt nittonde år) öfvergår allt hvad som finnes af beslag-tadt slag i sjelfva Frankrike.
Icke ens Bérangers mästerverk Souvenirs du peuple företer en liknande enkelhet och storhet, ehuru det bättre än någon annan dikt har gif-vit Napoleonlegenden hos franska folket ett handgripligt och rörande uttryck.
I Heines » grenadierer » motsvarar rytmiken i hvaije rad på det noggrannaste stamning och inne-håll; de vemodiga jamberna: Der andre sprach: das Lied ist aus, de eldiga anapesterna: Dann reitet mein Kaiser wohl über mein Grab och hufvudstrofen: Was schert mich Weib, was schert mich Kind} grenadierens protest mot att känna sig bunden vid hustru och barn, som han lemnat hemma, gifver genom sin vildhet en mästerlig ersättning för romansstilens känslosamhet.
Blott skenbart handlar denna dikt om troheten mot Napoleon ensam; den förherr-ligar den glödande troheten mot fältherren, oändlig entusiasm för den stora personligheten i allmänhet.
Gåfvan att skildra genom att i lyriken frammana gestalter var gemensam för Béranger och Heine.
Men Bé-ranger var en visförfattare, Heine ett geni.
» Grenadie-rerne » börja, såsom fallet nästan alltid är med Heine, i det lugna, jemua.
Intet ligger mera fjerran ifrån honom än Victor Hugos lyriska utbrott Lui toujours lui!
; han verkar icke genom direkt framställning, utan genom målning af det mindre, det lilla, hvari den stora historien afspeglar sig, till dess slutligen en svärmisk drömbild bryter fram nr den enkla dialogen.
Var nu än föremålet för denna dyrkan densamma icke värdig, så är sjelfva känslan icke derför mindre skön, och den är alldeles af samma slag som då Heine i Reisebilder skildrar, huruledes han som barn såg Napoleon ridande genom den hertigliga trädgården i Düsseldorf.
Kapitlet börjar så här: » Men huru blef jag icke till mods, då jag såg honom sjelf, såg honom med mina högt benådade egna ögon, såg honom sjelf, Hosiannah, kejsaren. » Man lägge märke till detta Hosiannah!
I extasens ögonblick kommer barndomsminnet, det gammaltestamentliga hell- och jubelropet på hans läppar.
Och hvad tänkte då barnet på?
På att det vid fem thalers böter var förbjudet att rida genom alléen.
Kejsaren med sitt följe red midt igenom alléen — de rysande träden böjde sig livar han drog fram.
Heine såsom politisk skald anses som revolutionär, och han var det.
Men hans politiska lidelse är uteslutande riktad mot medeltidsförhållauden och medeltidstro.
Han är på allvar antiklerikal, men icke på allvar demokratisk entusiast.
Hans största politiska dikt, Tyskland, en vintersaga, gifver det rikhaltigaste vitnesbörd härom.
Verklig lidelse finnes här blott då skaldens osynlige ledsagare, liktorn med den fruktansvärda yxan i Kölnerdömen, sönderslår skelettenaf de heliga tre kungarne, » vantrons stackars skeletter ».
Men i detta stora poem — Heines mest betydande verk
— har man det renaste uttryck för de politiska stämningar och tankar, som uppfylde honom, det i tysk poesi nya elementet af det krigiskt utmanande och i tvekamp stridande.
Det fans icke hos Goethe.
Han var väl omsider genomträngd af » dåtidens fullständiga värdelöshet », men han fruktade att en omstörtning af auktoriteterna skulle göra allting värre.
Icke ens hos Schiller hade man kuunat upptäcka något direkt förhållande till samtidens politik.
Hans patos fick sitt aflopp i frihetsdramer.
Men hos Heine finnes från 1830 alltid detta direkta förhållande till samtidens politik.
Han inlade sin själ deri.
Och han har på alla punkter varit ärlig, till och med der man misskänt ärligheten hos honom.
Man bör slå upp det ställe i Reisebilder, som blifvit honom räknadt mest till last såsom uttryck för skryt och affektation, den tiraden, som följer efter skildringen af besöket på valplatsen vid Marengo: » Det blir en vacker dag! » ropade min reskamrat.
— » Ja, det blir en vacker dag !&gt; utropade i stilla lugn mitt hjerta, skälfvande af vemod och glädje.
Ja, det blifver en vacker dag och frihetssolen skall göra verlden lycklig, Det skall uppblomstra ett nytt slägte, afladt i fria famntag, icke i tvångsbädden under kyrklig kontroll och med den fria födelsen skola menniskorna också fa fria tankar och fria känslor, om hvilka vi, födda trälar, icke ha någon aning ... » Och mot slutet dessa ord: » Jag vet icke om jag förtjenar att man lägger en lagerkrans på min kista.
Hur mycket jag än älskat poesien, var den mig blott en leksak, ett invigdt medel till himmelska syften.
men ett svärd skolen I lägga på min kista, ty jag var en tapper soldat i mensklighetens frihetskrig.
Ofverallt i tysk literaturhistoria, i politisk historia, estetik och kritik, icke blott hos Menzel utan hos Goedeke, hos Treitsche, hos Heines apa och belackare Grisebach, hos deu annars så fint kritishe Hehn skall man finna denna Heines politiska strid omtalad med djupaste förakt.
Till och med Scherer är kall och afvisande.
Ja, då den italienske skalden Carducci för några år sedan i ett ode förhärligade Heine som frihets-hjelte, nedlade till och med Karl Hillebrand, Tysklands förnämste kritiker och Heines f. d. handsekreterare, som alltid hade talat med pietet och beundran om den store hä-
30dangångne, ett slags protest: Heine sjelf hade aldrig tagit denna sak så högtidligt.
Saken är först och främst den, att Heine saknade de » patetiska laterna », var for stolt att använda dem.
Detta förvirrar tyskarne, men man gör honom blodig orättvisa.
Detta var och förblef hans själs stora patos.
Han har verkligen känt den dikt som afslu-tar Romanceros: » Enfant per du * skrifven i hans senare lefnadsår.
Han var verkligen hvad han här kallar sig en framskjuten vedett, en glömd förpost, prisgifven att skjutas ned.
Och när det i hans efterlemnade hymn på prosa heter: » Jag är svärdet, jag är flamman », så är detta sant.
Anuu i dag utgå gnistor af hans svärdslag, ljus af hans flamma.
Många värma sig ännu vid hans eld.
Som bekant finner Börne i sina » Pariserbref » Heine inkonseqvent, veklig och karaktärslös som politiker.
Han förebrår honom icke så mycket sjelföfverskattuing som att han öfver hufvud öfverskattar individernas verksamhet, då enligt Börnes mening dessa icke mera nu för tiden som i forntiden betyda något.
Till och med en Voltaire och Rousseau skulle numera icke vara af någon betydelse.
Individerna äro nu blott folkens härolder.
Detta glömmer Heine.
Och i sin sträfvan efter att behaga demokraterna, säger Heine, att det jesuitisk-aristokratiska partiet i Tyskland baktalar honom for det han dristigt bjuder absolutismen spetsen; men för att ställa sig in hos aristokraterna säger han samtidigt att han har bjudit Jakobinismen spetsen, är en god rojalist och skall alltid fortfara att vara monarkiskt sinnad.
Börne förstår just inte skämt.
Heine säger ordagrant så här: » Jag är vid Gud ingen republikan.
Jag vet att om republikanerna segra skära de strupen af på mig.
Jag förlåter dem för öfrigt gerna denna narraktighet. » Börne tillägger: » Jag icke.
Republikanarne, som voro sådana narrar, att de för att nå sitt mål trodde sig böra skaffa Heine ur vägen, hade sin rätta plats på dårhuset. »
Det är i dessa yttranden af Heine något, som trots skämtet kommer läsaren att spritta till.
Omvexlande utbrott af den yttersta radikalism, ett genomgående grundackord af den mest skärande revolutionära stämning — och dessa alltid återkommande försäkringar att icke vara jako-bin, lika litet som republikan^.
Här kräfves en förklaring som ännu ingen försökt att gif va.Ty den förklaringen, att Heine var karakterslös till den grad, att han oafbrutet i de allvarligaste ämnen och med två andra lands blickar hvilande på sig gaf sig sjelf en örfil — det förklarar intet.
Han hade sina svagheter, sin fåfanga, sitt vankelmod, som i yttersta trångmål kunde gifva sig tillkänna, men den har intet härmed att göra.
I allt väsentligt är han från början till slut en sina principer trogen själ.
Det är alltså i principerna som oklarheten häri måste ligga.
Man påminne sig hans trofasta gränslösa Napoleons-kult.
Den gifver sig ännu en sista gång luft i Vintersagan i sorgesången öfver den döde kejsaren, då hans kista fråu St. Helena föres in i Paris:
Die elysäiscben Felder entlang Durch des Triumphes Bogen,