Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här säges t. ex., under åberopande af förra Utskrts Betänk, och motiver, »att Utskrt väntar allt af den kristligare anda, som man hoppas skall med allt.större styrka fritt utveckla sig inom samhället samt genom sitt inflytande på det allmänna tänkesättet göra användandet af tvångsmedel till sabbatsfridens uprätthållande i viss män öfverflödigt.
Utskrt vore ock förvissadt att en sådan bättre anda skulle i främsta rummet utöfva sitt inflytande på de offentliga myndigheter, som egde att vaka öfver allmän ordning, och att dessa myndigheter således skulle, utan att derom behöfva af Ofverheten särskildt erinras, sjelfmant vidtaga sådana inom gränsen för deras befogenhet liggande anordningar, hvarigenom de företeelser undanrödjas, som kunde väcka förargelse etc.»
De äro vackra och sangviniska förhoppningar, men de kunna icke antagas för goda.
Om nemi. dessa myndigheter se att från Statens högsta höjd åtgärder vidtagas, hvarigenom sabbaten omöjligen kan hållas helig, så är icke att vänta, att en kristlig anda skall mana dessa myndigheter att vidtaga något i en motsatt rigtning.
Vidare har denna fråga ändrat skick sedan sista riksdagen.
Hivr är icke fråga endast om att skärpa och vidmakthålla de lagar, sorn filmas, utan att Staten ej borde vidtaga åtgärder, hvarigenom icke allenast arbetsklassen, utan äfven andra klasser inledas på den banan att omöjligen kunna värdigt fira sabbaten.
Häremot säger Utskrt, att om man i Sverige läte jernbanorna stå obegagnade under söndagen, så torde detta motverka landets utveckling.
Detta ordet utveckling är alltför obestämdt, och jagser i framtiden, att följden af att begagna söndagen lika med hvardagen blir den, att kyrkorna komma att stå öfvergifna.
Utsk:t säger vidare, att en följd af jernbanornas icke begagnande skulle blifva, att en ej ringa del af befolkningen, i egenskap af forbönder eller skjutsande, tillbringade sin söndag på landsvägen.
Jag befarar icke något sådant, och icke eller tror jag, att, då våra jernvägar komma i gång, någon hellre gör sin resa landsväg en söndag än han dertill begagnar måndagen eller lördagen, med stor tidsvinst.
Slutligen säger Utsk:t, att det väntar det åsyftade höga ändamålet — sabbatens värdiga begående — ej genom lagar, utan såsom en frukt af en ytterligare fullkomnad religionsundervisning, och tillägger, såsom ytterligare skäl, att Utsk:t hyser den förhoppning, att berörde undervisning skall fördelaktigt inverka, 140 Den 14 Mere f. n» derest en början till aflijelpande af många anmärkta missförhållanden i presternas ställning till församlingen och till hvarandra inbördes kommer att vid detta riksmöte ske.
Sådana skäl nyttjar man, när mau icke har några verkliga att anföra.
Den siste talaren har så väl framställt nödvändigheten af sabbatens helighållande, att jag icke kan underlåta att med honom instämma, och jag vill tillägga, att just nu är tidpunkten inne, då man bör kraftigt ingripa i detta förhållande.
Sker det icke nu, blir det för sent.
Missbruk hafva redan i afs:de på jernvägarne visat sig; vi hafva t. o. m. hört petitioner färdiga att framläggas för Regeringen, till förekommande af missbruken utaf jernvägståg på söndagen.
Fortfar allt i tilltagande, så är ofelbart, att hvarje ny station, som inrättas, blir en anledning för såväl stads-som landtbor att der samla sig för nöjen, som ingalunda kunna vara upbvggliga.
Man har tält om deri utveckling, som skulle hindras derigenom, att jernvägarne icke begagnades om söndagarne.
Jag vill i motsatt rigtning påstå, att en verklig utveckling skulle vinnas i andlig och äfven verldslig måtto, om jernvägarne icke begagnades å söndagar, emedan derigenom menniskans andliga utveckling befrämjades, och hon lärde sig att bättre till sin egen fördel begagna arbetsdagarne.
Frågan är verkligen af mycken vigt; den gäller nemi. huruvida högsta makten, som genom sina embetsman från barnets första stund bibringar det den lärosatsen: »Tänk på att du helgar hvilodagen», på samma gång icke allenast skall förhindra arbetsklassen att värdigt kunna begå sabbaten, utan äfven inleda vida större menniskoklasser i lättsinnigt bruk af söndagen.
En följd af detta lättsinniga bruk är äfven, att åklagaremakten får inträde för att göra åtal mot det sjelfsvåld, hvartill den högsta makten på sätt och vis inbjuder.
Jag begär således, att detta Betänk, måtte återremitteras till Utskit, för att behandlas såsom Frih.
Posse åsyftat; men om man icke kan gå så långt, som han yrkat, instämmer jag i återremiss, på det att
Utskit må betrakta i hvad grad man kan motverka detta onda.
Härefter blef, uppå gjord framställning, öfverläggningen upskjuten till eftermiddagens plenum, och R. o. Ad. åtskiljdes kl. */, 3 e. m.
D «n 14 Mars e. m. 141 Onsdagen den 14 Mars 1860.
Justerades ett prot.-utdrag för förmiddagens plenum samt protokollet för den 25 sistl.
Ekon.Utsk:ts Bet.
K:o 38, i anledn. af väckta motioner om åtgärder till beredande af sabbatens värdiga firande.
Hr Estenberg, Carl Kristian:
Då denna fråga redan på f. m. latt så mycken belysning, som den torde erfordra, anser jag min svaga stämma vara nästan obehörig.
Jag upmanas dock af en inre, icke blott böjelse, utan rent af pligt, att icke vara tyst, då en sådan lifsfråga för Kyrkan är under öfverläggning.
Mången anser denna fråga vara obetydlig, i synnerhet inom Evangeliska Kyrkan, der alla lagfrågor tyckas vara af den beskaffenhet, att de nära nog öfverleronas åt godtycket.
Det finnes dock lagfrågor äfven inom denna Kyrka, som äro så beskaffade, att de allraminst kunna hänföras till godtycket.
Bland dessa äro visserligen alla de, som äro grundade på Guds bud, och dessa hafva en alldeles egen natur.
De lagar, som af Moses inskrefvos på stentaflorna, — och de inskrefvos der af Gud sjelf, ty Moses var blott en Guds tjenare, — dessa lagar skola ej, såsom äfven det Evangeliska förbundets gudomlige stiftare antyder, tillintetgöras, utan de skola icke allenast stå inskrifne i sten och på papper, utan äfven i menniskornas hjertan, och de skola vara tecknade på förbundets tjenare, hvilka böra hafva Guds vilja inristad ä sitt hjerta, och detta sker, då de genom försoningsblodet blifva renade.
Då frågan således är om 10 Guds bud, stå vi på samma linie, som i alla tider.
Ett af dessa bud har sin särskilda uprinnelse, nemi. det tredje; intet af de öfriga har ett så heligt ursprung y.ar som detta.
Det heter, att det fanns redan i paradiset en lag, som man allmänt erkände vara redan på den tiden ett heligt bud, af Herran gifvet åt menniskan för meuniskans skuld från skapelsens första början.
Ty det heter att på sjunde dagen hvilade Herran ifrån allt sitt verk och helgade och välsignade hvilodagen.
Att menniskan, Guds afbild, i samma ordning skulle mottaga Guds ord, är tydligt.
De sex arbetsdagarne fuunos icke då; men det var dock en skillnad mellan dem och den sjunde dagen.
Denna helgedag var alltifrån skapelsens början invigd till menniskans eget gagn, på det hon skulle blifva i tillfälle att ära Gud och under - 142 Den 11 Mars e. m. ordna sin frihet ander sin Skapare.
Ty menniska!) måste bero af honom oeh gifva honom fira.
Derföre blef äfven, då lagen skrefs på l:sta taflan, 3:dje budet sabbatsbudet.
Det har sålunda ingått i alla fromma och kristliga nationers lagar att hålla sabbatsbudet heligt.
Endast de afarter af kristendom, der egennyttan, mammonsdyrkan, afguderiet framträda i ohöljda former, der finnes ingen sabbat, ingen sabbatshvila, ingen sabbatsfrid.
Men der menniskans allra högsta behof gjorde sig gällande, var alltid sabbaten helgad.
Derför har också, Gudi lof, detta bud hos oss hållits heligt.
Det har i vår lagstiftning ingått ett bemödande att sätta ett hägn, en gård omkring Kyrkan, lieden ifrån Birger Jarls tid var sabbatsfrid och kyrkofrid en helig lag.
Om vi gå närmare
,in i undersökning om hvad sabbatsfriden iir, så frågar jag, hvad vore hela vårt lif utan den, utan den heliga hvilan i Herranom?
Är det icke något särdeles uplyftande, att höra våra kyrkoklockor samla oss till Herrans gårdar?
Är det icke något heligt i att se den oroliga vinningslystnaden stanna under söndagen?
Man står der likasom inför den Evige; man har arbetat de 6 dagarne i sin anletes svett, men då kommer sabbaten och i dess heliga hvila afspeglar sig Guds anda.
Der detta bud följes, der är också menniskan villig att göra Guds vilja.
Om menniska)) icke behöfde sabbat, utan blott arbeta, så behöfde hon icke heller Guds ord, och då Guds ord är själens spis, så är det tydligt, att om menniska)) kunde undvara delina själaspis, hvad rigtriing skulle då arbetet taga, om icke en skef och oriktig, som gjorde att arbetets välsignelse uteblef.
Vi äro således i allmänhet alla öfverens derom, att sabbatens helgd bör hållas, att
Herrans bud derom icke öfverträdes hvarken af höga eller låga, hvarken af lagstiftarne eller laglydarne.
Är det icke vådligt att lagstiftningen sjelf lägger ut en snara för dem, som lätt falla deruti?
Hvartill låter menniskan väl lättare lega sig, än i egennyttans tjepst?
Således måste all sådan vinning, som utgår ifrån den kärleken i menniskans hjerta, som består deruti att hon älskar någonting mer än Gud, vara och förblifva ett afguderi, som utgör en snara; afguden må nu vara gjord af koppar och heta Moloch, eller af guld och heta Dianas tempel, eller af jern och heta jernvägar, så blir det alltid afguderi, att man åt detta beläte, åt denna afgud, lemnar sitt, hjerta, sin tjenst och den dyrkan, som endast skulle tillkomma Gud Allsmäktig.
Derföre säger Gud i sin lag: »Tänk på, att du helgar hvilodagen.»
Jag tror icke att man behöfver vara i förlägenhet om vår Herras mening i detta fall.
Vi hafva också alla aflagt ed uppå att hålla sabbaten och visa Gud den lydnad, som Honom tillkommer.
Det blir således alltid orätt att på sabbatsdagen förrätta sådana sysslor, som tillhöra de andra dagarne.
Vid sådant förhållande frågar jag, om det icke är orätt, att de sysslor, som tillhöra jernvägstjenstemännen. skola dem åläggas uppå helgedagarne och de derigenom blifva tvungna att bryta emot Herrans lag?
Det finnes visserligen många samveten, som äro så elastiska, att de kunna för vinnings skull aldeles oqvalda tillåta sig hvad som helst, vrida och vränga sig Dan 14 Mars «. m. 143 efter behag, ja uttänjas i oändlighet, och för sådana menniskor, sorn hafva samveten af den art, iir det visst likgiltigt hvarmed de befatta sig på de dagar, som till Herrans ära helgade äro ; men vi kunna vara förvissade, att manga finnas, som för sina samvetens frid icke kunna tillåta sig att förvandla hvilodagen till en arbetsdag i verldens tjenst, och dessa samvetsömma själars andeliga behof och tvingande kraf må ingen med likgiltighet bemöta; aldraminst böra samhällsförfattningens anordningar gå derpå ut, att samvetslöshet och verldsligt sinne rent af befordras och frammanas.
Mig synes det vara ganska tydligt, att verldsliga sysslor och tidsfördrif icke böra tillhöra söndagen, utan må de företagas på de öfriga dagarna i veckan.
Om nu än någon ville invända, att det ju står en hvar fritt att efter behag begagna jernvägs-kommunikationerna på söndagen eller ej, så mäste likväl medgifvas, att den betydliga tjenstemannapersonalen, som för denna kommunikationens uprätthållande uppå helgedagar sysselsattes, aldeles icke kan komma i åtnjutande af denna frihet, hvarföre många af dessa tjenstemän, som icke ega de der förenämnde elastiska samveten, kunna komma i den allra svåraste belägenhet; de kunna ju icke ega någon ledighet att betrakta Guds ord.
Någon måtte säga, att man ju kan förrätta gudstjenst, ordinera jernvägsprester och sjunga psa'lmer på jernvägarne; men jag fruktar att det icke lyckas, och att den gudstjensten allt för mycket skulle störas af allt slags olat och stygga disharmoniska ljud från signalpiporna.
Vi böra således slå ur hågen den glada förhoppningen, att någon gudstjenst der kan komma att hållas.
Den stora hopen af menniskor slutligen, som ser att något förbud icke finnes för söndagens ohelgande, förledes derigenom så lätt att söka nöjen och öfverlemna sig åt förlustelser af alla slag, i stället för att läsa Guds ord.
Följden blir att en stor del af menniskorna falla i denna snara, att bryta Guds bud och ohelga hvilodagen, samt glömma sitt eviga väl, för att få roa sig en liten stund i verlden.
Bland de motioner, som i Utsk:ts Betänk, finnas omnämnda, synes mig ingen så lämplig, som Frih.
Posses, der egentligen intet positivt lagbud föreskrifves för att lägga band på menniskans frihet.
Det är karakteristiskt för Nya Testamentets föreskrifter om arbetsdagen, att de icke ega någon egentlig positiv form, utan det är kärleken till Herran, som skall verka derhän, att upmuntra och föranleda menniskans vilja att tjena Gud, och detta bör äfven vara lagstiftningens upgift.
Det har jemväl blifvit iakttaget i FrillPosses motion.
Ingen lag föreskrifves, utan man begär endast att Olverheten icke sjelf skall ställa så till, att så väl embetsman som allmänheten skola blifva urståndsätta att helga hvilodagen.
Sådant kan man icke kalla positiv lag, utan snarare en vis administration.
Det är derföre min tanke och åstundan, att Frih.
Posses motion måtte vinna allt det afseende, som den förtjenar; ty idéen ar så i grunden riktig, att den omöjligen kan med något skäl vederläggas.
Sådant har Utsk:t också icke kunnat.
Jag har sökt efter ett enda skäl emot densamma, men icke funnit något.
Der är ett kringgående oell ett erkännande af de ädla grundsatserna, som lifvat 144 Den 14 Mars e m. motionären, hvilket allt visar, att lTtsk:t hyser högaktning för honom; men jag tror mig hafva läst emellan raderna hvad som egentligen varit orsaken till afstyrkandet, och det är, att man af stor patriotism och möjligen äfven af filantropi för att arbetarna skola få roa sig, haft i,sigte den vinst, som statskassan skulle skörda och hvarigenom man kunde komma att betala de stora skulderna i och för jernvägarne.
Det finnes statsmän, som tro att Statens bästa består i stora högar af guld och silfver.
Det är sannt att sådant är en fördel; men om dessa skatter skola vinnas på orättrådig väg, fruktar jag att det blir motsatsen af hvad man anser såsom lycka.
Jag ser ej, hvarföre man icke lika gerna kan göra det på bekostnad af l:sta budet och taga en annan Gud.
Tjufvar och skälmar hafva ock sitt sätt att skaffa sig penningar; men att det skall finnas stater, som hylla sådant och bilda ordentliga röfvarband för att skaffa sig penningar, det tror jag icke heller är kristligt.
Visserligen är det sannt, att då man gör skuld, måste man söka att snart komma i tillfälle att betala den; men jag tror att man icke bör, på bekostnad af den Helige, betala den.
Jag tror att man bör gå så kärleksfullt som möjligt till väga emot den Helige, den A lisma k t ige.
Har Han gif vit oss berg och metall - ådror, derutur guld och silfver, koppar och jern hemtas, och har Han gifvit oss förmåga att söka reda derpå och göra oss till godo dessa dyra skatter; så är Han väl ock värd någon tack, nå gon ära.
Jag tror då att del icke är för mycket, att vi egna honom en sjundedel af den tid vi arbeta, ja än mer.
Låtom oss derföre gå i förbund med Herren, när vi bygga våra jernbanor; jag tror då, att de skola blifva väl byggda.
Men om vi fräckt trampa hans bud under lötterna endast för slem vinnings skull, då tror jag att vi misstaga oss på slutsumman.
Jag ber nu att. få uppläsa den af Prosten Emanuelsson emot Utsk:ts Betänk, afgifna reservation.
Den lyder sålunda: aDä det icke kan anstå en kristlig Stat, att gifva sina medlemmar efterdöme af sabbatsbrott och lagöfverträdelse, men detta nödvändigt måste ske, om dels trafik å Statens jernvägar tillätes, dels trupper utan nödfall sammandragas å sön- och helgedagar, då, genom de å dessa dagar utgående jemvägs-tågen, en mängd af städernas befolkning lätt och hastigt kan förflytta sig långt, ut på landsbygden och der genom sina nöjen störa sabbatsfriden, ja sjelfva Gudstjensten i de nära jernvägen belägna kyrkorna, hvarpå exempel icke saknas, då till dessa stadsboars förlustelse bättre och sämre krogar redan upstått och säkert framdeles komma att upstå vid stationerna, der landsbygdens på söndagarne lediga ungdom samlas till utsväfningar, då denna ungdom äfven på ångvagnarne latt kan förflytta sig till städerna och blottställas för de frestelser, som der i så ymnigt mått förekomma, och dä ändtligen den vinst, som Staten kan hemta af söndagsresorna, icke i någon män kan ersätta förlusten af så mångå medborgares gudsfruktan och sedlighet, så måste jag reservera mig mot Utsk-.ts beslut, under yrkande: att B.
St:r, genom underd. skrifvelse, måtte hos K.. M:t D e n 14 Mars e. m* 145 M-:t anhålla, att all trafik å Statens jernbanor måtte på sön- och helgedagar varda förbjuden, äfvensom att, så vidt ske kan, inga trupper måtte å sådane dagar sammandragas.
Och finner jag så mycket större skäl tili detta yrkande, som ängen enskild medborgares rätt derigenom förnärmas.»
På samma sätt tror äfven jag, och jag är förvissad att sjelfva statsmännen, som afse statskassans fyllande, skola vara öfvertyg-ade att man först bör söka Guds rike.
På dessa grunder måste jag yrka afslag å Utsk:ts Betänk, Hr von Troil, Sam.
Ehuru ogerna jag för min del deltager i de religiösa strider, som understundom förefalla hos R. o. Ad., anser jag likväl vid detta tillfälle nödigt, att meddela några uplysuingar, som kunna leda till tevis för att den stormlöpning, som man nu sökt göra på Ekon.Utsfcts ifrågavarande Bet:de, hvilar på två förutsättningar, som jag för min del anser vara alldeles oriktiga.
Den ena af dessa förutsättningar är den, att de s. k. söndagsjern vägstågen skulle inom landet sprida osedlighet; deu andra att samtliga jernvägarnes tjenstemän, så högre noro lägre, skulle vara absolut förhindrade att använda söndagen på det sätt, som öfverensstäminer med deras eget behof och med de föreskrifter, sorn derom finnas i våra lagar.
Jag tror att båda dessa förutsättningar, på sätt jag nyss nämnde, äro oriktiga, och jag har en ganska fullständig kännedom om huru det tillgår vid Statens södra jernbana.
Det är derföre, som jag begärt ordet, för att uplysa, hvad jag i detta afseende har mig bekant.
Hvad först, beträffar deu osedlighet, som skulle upstå under jernvägsresorna, får jag helt och hållet protestera emot, att någon sådan eger rum, emedan jag derom har en alldeles motsatt erfarenhet.
Deu osedlighet, som man antydt skulle härleda sig derifrån, att man anser de s. k. restaurationerna vid järnvägsstationerna vara lika med utskänkningsställen eller krogar, är icke till fin nandes.
För två år sedan ingick jernvägsstyrelsen till K.
M:t meden anhållan i denna väg. ocär på grund af Regeringens beslut är hvarje utskänkning af starka drycker förbjuden, icke allenast på hvardagarne, utan äfven på helgdagarne.
Och att förbudet icke blott står på papperet, utan verkeligen efterlefves, det kan jag bevittna.
Detta förbud har ansetts nödigt, icke blott för att noggrannt iakttaga gifna föreskrifter, utan äfven derföre, att det är absolut nödvändigt. på det inga olyckor må komma att inträffa vid bantågens ankomst eller ålgång.
Vill man kasta en blick på hvad som bjudes allmänheten i dessa restaurationer, så består det i kaffe, thé, porter, vin, tortor, påbredda smörgåsar, och kall mat i allmänhet.
Detta är allt, hvad som finnes på jernvägsstationerna, såväl i staden som på landet, och jag frågar eder, Mine Herrar, om man kan hafva att frukta för all den osedlighet m. m„ som här blifvit för Huset i så rikt mått upgifven.
Jag frågar om man kan frukta derför, till följd af några smörgåsar och aunat dylikt.
SåH IV. 10 lil) Den 14 Mars e. m. som bevis för hvad jag här nämnt, ber jag att få meddela att första gången som restaurationen vid Malmö jernvägsstation på auktion utbjöds, infann sig en mängd spekulanter, i hopp om en stor trafik.
Auktionssumman upgiek till 8 å 900 Rdr B:eo; men rörelsen blef sedan så ringa, att man med största möda kunde få en restauratör för den låga summan af 200 Rdr.
Allt detta visar att de s. k. jernbansstationerna ingalunda äro sådana samlingsställen, der mängden kan infinna sig för att begå orgier eller inlåta sig i företag, sorn kunna för moralen vara skadliga, vare sig på sökendagarne eller söndagarne.
Betraktar man nu åter de lustfärder, som om söndagarne företagas på jernvägarne, samt den personal, som begagnar sig deraf, så är denna sednare delad i två klasser, nami. sådane, som hafva vänner i de staden kringliggande trakterna; de intaga sin middag hos dem, tillbringa några timmar der. samt återvända sedan hem.
Den andra delen består ingalunda af städernas sämre befolkning, utan af den lugna trefliga medelklassen, af handtverkare och deras familjer, af gesäller med hustrur neli barn, af vaktmästarefolk, med ett ord, af personer i likartad ställning.
Alla hafva de träget arbete under de sex dagarne i veckan, hvarigenom de varit förhindrade att sticka sin näsa utom stadens portar.
De vilja då pa söndagen hemta litet frisk luft fran stadens qvalm.
Man ser dessa familjer, med sina matsäckskorgar under armen, de fara ut till andra eller första stationen och sprida sig der, barnen leka i skogsparken, och de äldre sysselsätta sig med läsning o. s. v. Kunna de samla några flera, så ser man älven, att de äldre kunna taga i ring och på de mest oskyldiga siitt, roa sig.
Hvad som är säkert är, att, under loppet af den tid, södra jernbanan varit för trafiken öppen, har raan icke haft anledning att beklaga sig öfver några oordningar.
Det har förvånat, icke blott länsstyrelsen, utan äfven jernvägens egna tjenstemän, att se huruledes ordning alltid varit rådande vid dessa tillfällen.
Den sämre befolkningen föredrager, att stanna qvar i staden, och att på krogar eller spelhus bortkasta de fyrkar, den under veckan kunnat förtjena.
Må man likväl icke tro, att alla dessa familjer, sorn jag nyss omtalat, kunna hvarje söndag göra dylika lustresor; sådant inträffar möjligtvis ett par gånger på hela året.
Dessutom ber jag alt få fästa upmärksatBheten på ett annat förhållande, nemi. att dessa utfiygter på iernvägarne aldrig kunna gifva anledning till några nattliga äfventyr; ty bantågen återvända alltid i god tid på qvällen, nemi. vanligen kl. 8, eller om sommaren kl. 9. hör öfrigt tror jag att Slockholm, för hvars befolkning man i allmänhet hyser stor fruktan, kan tjena såsom ett exempel på att lustresor icke äro så farliga.
Gå icke härifrån under somrarna hvarje söndag ångbåtar öfverlastade med mennjskor?
Nå väl, hafva vi hört att så förfärliga äfventyr, så osedliga upträden varit en följd af dessa resor, oaktadt tillfället att förtära spirituosa dervid är ganska lätt?
Jag tror det icke, och jag vet icke hvarföre man då skulle förbjuda resor på jernvägar om söndagarne, när sådane resor icke äro förbjudna med ångbåtarne.
Den 14 Mars m.
Jag ber att få fästa lipmärksamheten- på, att de Hrr, som anse att jernvägarne skulle kunna gifva anledning till osedlighet eller minskad gudsfruktan, troligen icke känna, att det finnes ganska inånga personer, som begagna söndagsjernvägstågen, för att resa in till Lund oell bevista gudstjensten i dess härliga domkyrka.
Jag ber att fa citera ett annat exempel; en resande, som i förliden som mar på Köping-Hultbauan kommit färdandes till Frövi station, såg der samlad en mängd af ortens allmoge.
Då han frågade elter orsaken till detta förhållande, svarade man honora, att deras kyrka var i olag, och att man föredrog att, i stället för att hålla gudstjenst hemma, resa till Fellingsbro, för att der afhöra predikan.
Flera dylika exempel kunna fram tes, som visa att man icke alltid bör se den fula sidan af medaljen, utan äfven den vackra.
Jag vill nu nämna några få ord om den andra förutsättnin gen, nemi. att jernvägstågen om söndagarne skulle förhindra hela den stora personal, som vid dem är anställd, att bevista gudstjenst.
Jag har mig bekant, huru det tillgår vid Statens södra jernväg; der finnas t. ex. fyra lokomotivförare, af hvilka aldrig mer än två i sender öro tjenstgörande.
Få samma sätt förhåller det sig med konduktörerna, hvilka äro lediga hvar tredje söndag, och man har till och med sörjt för, att banvaktarne få hvar tredje söndag vara lediga, på det sätt, att man har extra vaktare, som göra de förras tjenst.
Jag tror således, att de beskyllningar, som man i detta hänseende framkastat, äro öfverdrifna och orättvisa.