Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Jo se, Pappa talade nyss om Ry, som jag skulle ha till belöning för en alldeles oförlåtlig förbehållsamhet, och belöningen hade också varit efter förtjensten, efter den skolat förvisa mig från Pappa.
Låt nu Adolf, som icke kan få den, arrendera den så godt som för till skänks – Pappa förstår mig nog, – och han dröjer inte att dit föra en hustru, det kan Pappa vara säker på, och skulle jag sedan få det dårhusmässiga infallet att gifta mig, så vore det blott med någon, som icke vore dum nog för att icke begripa, att han borde stadna i sin Svärfars beroende.
– Detta sista inflickade den qvinnofintliga men icke dårhusmässiga Eva, ifall hennes
Far fästat sig vid Idéen att göra Ry till hennes Änkesäte – hvilket hvart och ett ställe skulle ofelbart blifva, som skiljde henne ifrån honom.
”Det der tål att tänka på,” sade Pappa, gick några steg mot dörren, vände om bort till mig, kysste mig på pannan och sade:
”Förlåt att jag gjort dig orätt.”
Har jag orätt att hålla af honom kanske?
Jag tog hans hand, förde den till mina läppar, som måtte varit glödheta, ty handen rycktes undan liksom den blifvit svedd, och Pappa gick.
En Romanförläst flicka skulle kanske, i anledning af hvad jag kommit underfund med under Pappas tal, tro det allt mitt hjeltemod försakat mig, i det ögonblick han stängde dörren, och att blott en störtflod af tårar frälsat mig från att tillintetgöras af på mig rusande, svåra tankar, (man kan läsa med profit menar jag) men alldeles icke, jag var lika, om icke mer själaglad än vanligt, hvilket troligen betecknar känslolöshet, men det kan jag icke hjelpa; som jag är, så är jag.
Efter en stund ringde jag på Anna, klädde mig för att gå ner och slå i kaffe åt Herrarna.
När Adolf kom in, nekar jag ej att en sekund var dum och underlig – men sedan pratade och skrattade jag som vanligt, utan att någon feberaktig oro röjde det våld jag gjorde på mig – åter en romanfras, på det viset lär jag nog slutligen kunna skrifva ihop en hel Roman, hvartill tarfvas mera minne än sinne tycker jag mig i sednare tider ha funnit.
Så förflöt dagen.
Adolf började tala om sin afresa.
Åter en sekunds oförstånd – men den sista – i den saken förstås.
Andra morgonen kom Pappa åter in till mig, – Jag skulle icke vara stolt som kan säga min Pappa, min Gunla?
Var så god och anmoda andra om ödmjukhet – och sade, han gick in på mitt förslag, men ville jag skulle inleda underhandlingen med Adolf, hvarföre han ock, sedan vi tillsammans frukosterat, lemnade oss unga tu allena.
O hvad jag skickligt kryssade och loverade omkring orden arrende och arrendator.
I den vägen äro vi qvinnor födde sjömän, det frångår jag aldrig, och en lust och glädje hade varit att såsom åsyna vittne sjelf kunna beundra min egen manövrering ej näppligen dock så stor, som den jag i all min lefnad skall känna vid åtankan af Adolfs – hvad skall jag bruka för ett ord – extas, när jag slutligen hamnade vid Ry, Pappas i hast uppkomna tryckande behof af en Arrendator derstädes, och anmodan till mig att indirekte fråga Adolf, om han vore böjd att åtaga sig en sådan befattning.
En stråle af salighet genomfor honom – han såg sig nog redan i andanom framför presten med den myrtenkrönta Maria vid sin sida – den unga resliga starka mannen darrade – Man må säga hvad man vill och La Rochefoucauld den förgiftade, må skrifva så många giftiga sentenser som helst om det stackars menniskoslägtet – så är det ändå roligare att se lyckliga än olyckliga . . . . .
När Adolf kunde tala och det kunde han ganska snart, ty för att vara karl, har han så mycket välde öfver sig sjelf man rimligtvis kan begära, förklarade han sig ingenting högre önska än just något i arrendeväg, men af sig sjelf så ung, oerfaren och obemedlad han var, hade han visst aldrig vågat föreslå min Far att anförtro honom en så betydlig egendom.
Jag tyckte om att han icke gjorde sig till, försäkrade – det jag kunde göra utan att ljuga – att Pappa hade mycket goda tankar om honom, förde honom in till Pappa, som jag bad sjelf öfvertyga Adolf om hvad han ej hade lust att tro på mina ord, och när de kommit in i tunnor och tunneland, åkrar, ängar, skogsmark och sådant mera, fann jag dem så tråkiga att jag gick min väg, efter att förut hafva oförstäldt sagt dem hvarföre.
I det hela är dumt att affärer äro så ledsamma – derigenom skrämma de mängden ifrån sig, men Pappa och Adolf finna troligen ett särdeles behag i dem, ty först samtalade de goda tre timmar i Pappas rum, och sedan spatserade de ut utan att begära mitt sällskap, hvaröfver jag yttrade någon harm, när de sent omsider täcktes visa sig vid middagsbordet, men Pappa sade att de icke bjudit mig att gå ut med dem, af fruktan att jag åter skulle leds för mycket.
Ingenting går förloradt med Pappa.
Det hör just till det angenäma i sammanlefnaden med honom, men jag hade i alla fall icke haft ledsamt under deras promenad, ty af några ord de voro nådiga nog att i min närvaro fälla, kunde jag finna att de derunder afhandlat ett ganska interessant ämne, nämligen Pappas underhafvande på Ry. – Snart var allt öfverenskommet och afslutadt, Pappa fullkomligt nöjd med Adolf – men för att undslippa hela Adolfs erkänsla (hvilken känsla jag aldrig sett någon bära så ädelt och värdigt som just denne Adolf, ty annars som du vet skall det ju vara så präktigt att hvarken vara tacksam eller utsätta sig för att behöfva bli det, men det förstår jag mig icke på.
Att låta passa upp sig och tjena igen – är det ej naturligast, – eller åtminstone minst bråkigt – för min del ämnar jag aldrig plåga min hjerna med några uträkningar i den vägen.
Medgif nu, att det är förtjenstfullt att leta sig tillbaka till hvad man ville säga) fann Pappa för godt sqvallra för Adolf att första Idéen till allt detta tillhörde mig.
Med förlof sagdt, är det icke sannt.
Om Pappa icke börjat tala om Ry, hade jag förmodligen icke tänkt derpå, och således vet jag icke hvarföre han vill afskudda sig denna första Idées allra första början.
Men du tycker kanske icke vara värdt gräla härom; hvad gör hvarifrån en Idé kommer, endast den är god säger du, och du har väl rätt kan jag tro.
Och Adolf ville börja tacka mig, men innan han hunnit begynna, började jag tacka honom, ty när höflighet kommit i gång snurrar hon om, tills alla äro yra i hufvudet och ingen mer vet, hvar han är hemma eller hvem som gifvit första puffen, men när han skulle taga afsked, fattade han min hand, förde den till sina läppar, och med för en karl något väl våt blick, kallade mig Ädla förträffliga Eva, och jag, för att icke en gång då blifva efter i artighet, jag kysste Marias Brudgum.
Det är han – det måste han, fastän ännu så länge blott i mina ögon – vara inför verlden, så snart han kommit i ordning på Ry.
Ve Kammarherren och hans Herrinna, om de vilja söka hindra det.
Jag är säker att Svenlunds magnifika koppartak och jag mins icke mer efter hvems ritning, med cement uppmurade väggar, då skulle störta in på dem!
Nå min egen goda Gunla.
Hvad säger du nu om allt detta.
Hade du trott – (ja jag tror mest när jag rätt tänker derpå, att du trott, du vet ju dessutom nästan allting och ser i några fall till och med klarare än Pappa) att om icke om varit, så – så kunde jag hafva velat vara någons – nej icke Maria, det kan blott den ljufva änglalika flickan sjelf – men dess Eva!
Men efter nu detta om är till, så inser jag icke, hvarföre ej andra ting och deribland Eva Nordenspets äfven skulle få vara.
Man talar om afgudadyrkare och hedningar, och förgrufvar sig öfver dem eller förlöjligar samt förnämt beklagar dem.
Må hvar och en tänka om dem hvad han vill, bara jag får behålla mina tankar, men i det Christnade Europa finnes ett slags dyrkare som jag af själ och hjerta föraktar.
Låt mig se hur jag skall kalla dem – Om dyrkarne.
Hör man någonsin annat än jämmer och qvidande öfver detta mäktiga Om, som gjort den ena ful, den andra sjuk, den tredje fattig, den fjerde dålig, den femte landsflyktig och så vidare, tills dyrkare och det dyrkade äro eländige allt igenom
– Nej nej så skall det icke vara.
Jag har väl hundrade gånger tagit mig friheten skratta åt Baron W, som icke finner Ekholmen vackert, för det landskapet, som han säger, icke är Schweitziskt, och icke kan trifvas på sitt verkligt sköna Fideikommiss derföre att från fönstren ej syns Montblanc och bönderna icke tala klangfull Spanska.
Skulle jag nu blifva löjlig på samma sätt?
– En så liflig ånger öfver min skrattfärdighet kan icke begäras af mig, som dessutom finner Ekholmen, der Pappa bor, lika vackert och trefligt, fastän – ja fastän Adolf och Maria komma att bo på Ry.
Men betänk du att Ekholmen är fullt ut så vackert som Sjöröd och flytta hit till den, som antingen du kommer eller ej, har glädjen med fullkomligaste vördnad och kärlek förblifva ditt barn
Eva.
Hvarken tid eller lust har jag att läsa igenom denna förfärliga epistel, men kommer likväl ihåg att jag i början lofvar skrifva om Pappas och mitt gårdags samtal.
Jag hinner ej mer än säga det Pappa då berömde dig mycket, sade att alla, således äfven jag, kunde vara nöjde om de i någon mån liknade dig, men påstod icke dess mindre, att jag icke borde söka härma dig.
Är detta rätt logiskt?
Alla ord komma då också i omlopp, som jag icke kan hjelpa att jag finner – Aj aj – jag hade så när sagt något opassande, efter Pappa uttalat dem.
Nej Farväl.
– En af dessa dagar är Adolf på Svenslund och Maria får veta allt.
Hon lyssnar hänryckt till hans tal om Oxar, arrendespannmål, får och svin – något interessantare har hon aldrig hört.
Han fattar kanske åter hennes hand – De äro lyckliga såsom i Lunden.
De välsigna min Pappa, tala vänligt om mig.
Hade jag icke rätt Maria, då jag sade, du promt skulle sluta med att hålla af mig?
Inom samma kuvert som detta bref fann Gunilla en ganska tjock lunta, förseglad, och på hvilken Eva, i stället för utanskrift, tecknat följande ord: ”Gunlas Nyårsgåfva hade i år uteblifvit.
”Hvarföre, vet Gunla säkerligen bättre än jag, och ”kommer kanske att än bättre veta det efter ge”nomtråkandet af desse lappar, hvilka i år få häf”tas samman på Sjöröd.
Nu börjar åter en ny ti”deräkning.”
Gunilla öppnade packan ej genast.
Hon visste hvad den innehöll: började bref som Eva hindrats ifrån att ”i ett sträck” tillskrifva, och sedan dels glömt, dels icke haft lust att fortsätta, samt pappersbitar, somliga alldeles fullkluddrade, andra med blott ett eller par ord på.
Eva hade, såsom hon sjelf sade, gjort sig till vana att uppteckna klokt och galet som for igenom hennes hjerna, på det Gunnilla äfven skulle hafva godt deraf.
Vanligtvis, vid ett nytt års början, hade alla dylika det föregåendes skrifteliga öfverlefvor, uppfiskade ur en dem enkom egnad låda, blifvit utan afseende på rang eller ålder, uppträdde på en silkesända och skickade per posto till Gunnilla, hvilken tillkom att genomläsa dem. 1833, efter att förgäfves hafva låtit vid
Nyåret vänta på sig, voro de vid sin ändteliga ankomst, ehuru icke så talrika som vanligt, i en förfärlig villervalla – och deras ordnande kostade icke så liten möda.
– Ett och annat närmare karakteriserande skrifvarinnan, taga vi oss friheten af dem undansnilla.
Ekholmen d. 6 Maj 1832.
Hvarföre kan jag ej tåla Fru N.
Allmänt erkänd för beskedlig, åh ja – aktningsvärd, vältänkande, Gudfruktig – åh ja – åh ja, åh ja!
Men hon har en egennyttig, trälaktig själ.
Alltid skall vår Herre tillräkna henne den och den och den förtjenstfulla handlingen.
Åtminstone är ingen fara att hon sjelf glömmer det allraringaste.
Hur kan hvad
Frun sjelf kallar Religion, rima sig ihop med det löjliga anspråket att hålla dubbel bok med Gud?
Till och med när man helt simpelt älskar något jordiskt, räknar man ju icke hvart steg man går för det, och jag tror visst inte Frun håller mig räkning för alla onödiga fjät, jag i afton nödgats trampa för hennes otäcka mops.
Men ack! nu får jag väl bannor af Gunla!
Usch!
Fru N. talar så mycket om döden, att man kan bli rädd, till ock med för att lefva.
Gunla talar aldrig om döden – Jag undrar just om hon tror på den.
Den välsignade
Frun med sin död!
Den sitter mig än i halsen! . . . .
Ekholmen den 10 Maj 1832.
Du Gunla, som när allt kommer omkring, nog inte lär vara så bra som jag alltid trott!
Säg mig uppriktigt om du tror det betyder jag snart skall dö, att jag nyss bar mig så fläpigt åt!
Föreställ dig – För några timmar sedan sitter jag och läser, jag gitter ej mer minnas i hvad för bok: ”Qvinnan bör bilda sig för sin bestämmelse och hvad är det annat än att bildas för den tillkommande maken” och hvad tycker du väl, o du för din bestämmelse ej bildade och icke dig bildande Gunla!
I ställe för att som rätt varit, springa ner i köket och kasta de der allra impertinentaste orden samt hela boken på köpet i elden, så kommer jag bara helt lugnt att tänka på min gamla goda Äsopus och att le – Du mins väl och i alla fall låta flickorna uppe på sjelfva Sjöröd dig nog icke glömma Fabler, fastän jag icke bestämdt vet om du bryr dig om att de skola läsa sådana – hur den der kloka mannen, som redan på sin tid visste, hur det skulle komma att gå till i verlden, berättar om Lejonet hvilket vid åsynen af en grupp, som föreställde Herkules’s seger öfver den Nemeiske medbrodern, åtnöjde sig med att önska det Lejon också vore Artister – Just på detta beskedliga Lejon kom jag att tänka, måste hämta in min gamla trasiga fabelbok, och betraktade sedan länge det förståndiga djuret, inom mig glad och stolt att äfven en gång haft lejonlika tankar – och på det sättet glömde jag att blifva ond på den tomma, ytliga författaren som helt säkert trott sig säga någonting förträffligt, när han drog fram med sin dumma sentens.
– Men nu har vreden kommit efter, och om jag bara visste hvar han funnes och sjelf tillika kunde skrifva tryckbara ting, så hade jag just mycket lust att sända honom en formlig krigsförklaring.
Ty den der undergifvenheten, ålagd somliga bristfulla emot andra, ännu vida bristfälligare kan jag alldeles icke tåla, det förklarar jag en gång för alla.
Blifva verldens Herrskare och Regenter, de för hvilka vi skola bildas! så – som till ex. min Pappa.
Hvem skulle då ej vilja lefva för dem!
Nu – dö för dem, för att slippa ifrån dem vore det allra högsta som kunde göras.
Och icke dess mindre skulle ”vår bestämmelse vara att bilda oss för den tillkommande maken” och litet längre ner ”Mannens omdöme, hans beröm och tadel vare hustruns lefvande domstol, af hvilken hon emottage lagar för sin tanke och sin handling.”
Jag ber dig om förlåtelse, men är månne den Författaren vid sina sinnen?
Mannens omdöme, hvar har han sett det?
– Jag för min del har sett än färre med omdöme begåfvade karlhjernor än fruntimmershjernor.
Veta ens de klokaste bland Herrarna hur de vilja hafva oss?
Vi skola smickra och vara sannfärdiga, begagna vår medfödda fintlighet och begagna den icke, älska sysselsättning och uthärda att i ett störas, vara starka och svaga, städerskor lika afblåsa dam och ställa i ordning allt hvad de –jag menar Herrarna – nedstökat och rubbat, och likväl blifva hvarken dam eller rubbning varse – Vi skola – – Ja hvad skola vi icke allt och hvad skola vi icke ej?!
– Och de inbilska, de kortsynta, de enfaldiga varelserna – att de icke begripa, att vi för att kunna duga till den krångliga bestämmelsen att på en gång vara
Allt och vara
Intet för dem, behöfva bildas af en högre – Nej, Bevars, det vore att för mycket nedsätta dem.
Bättre är att vagga sig i den Hedniska, den Mahometanska, den dem alla värdiga förhoppningen, att till och med i andra verlden uppassas och skämmas bort af oss, under namn af Houris, Valkyrior och jag vet icke allt – Men tro de kanske – Aj – aj – det är väl bäst jag låter himmelriket vara, men jag ville bara fråga om de borde finna underligt, i fall vi icke arbetade på att komma dit, så vida ingenting bättre väntade oss der?
Kära Gunla!
Skrif nu allt detta jag menar och låt din Onkel, när han kommer hem, laga att det blir tryckt.
Du kan ju börja ungefär så här: ”Nej tack, I gode Herrar och på Er beqvämlighet, Era smakliga måltider, Edert varma thé och kaffé tänkande jordiske Män – Vår bestämmelse strandar ej hos Eder – och lagar för vårt tänkande hämta vi ej hos Eder.
En lag är för menniskoslägtet utgifven, och vi hafva fullt ut så mycken rätt till den som J – vi äre ock fullt ut så menskliga som J, och att vi icke äro än menskligare är just Ert fel, som tvungit oss att rätta oss efter Eder,” och i den tonen kunde du fortsätta och sluta med att rent ut säga, att vi äro fullt ut så goda som de, hvarken mer eller mindre trälborna och – . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Här hade Eva, ehuru just kommen i ifvern blifvit afbruten.
I granngårdarna ville man veta att just denna samma 10 Maj, en Friare inställt sig på Ekholmen, (der ingen var hemma mer än Fröken, som höll på att skrifva bref,) och fått ett kort och godt afsked, för hvilket han måhända hade Evas missnöje med qvinnans bestämmelse att tacka, men huru dermed än förhöll sig – så skrefs icke mer på det brefvet.
Evas meritlista
(uppsatt på * gästgifvargård d. 20 Maj 1832 medan hennes
Far med sin kusk och hållkarl afhandla ett söndrigt hjul).
Eva Maria Nordenspets är 17 år 5 månader gammal har en förträfflig
Fader som håller af henne vida mer än hon förtjenar har en d:o Vän, som d:o d:o d:o d:o. har alltid varit lycklig frisk glad otålig pratsam tyst häftig lättrörd, med flera
orimligheter och rekommenderas nu, sannerligen hon vet till hvad.
Svenslund 9 Juni.
Oförklarligt men sant att jag icke är i stånd att få tid att skrifva till Gunla!
Ljufva, intagande Maria, du skall, du måste blifva lycklig, men hvad säger jag – du är det ju!
Han höll henne åter i hand – såg på henne, och fågeln sjöng: ”Maria behöfver icke dö, Maria är salig.”
Men denna gången drömde jag väl bara så!
Drömmer Gunla nånsin?
Farväl Svenslund – Farväl – Farväl du, som kan se på en qvinna och hon rodnar icke, som älskar en qvinna och hon blyges icke, som kunde tillbedjas af en qvinna och föraktade henne icke.
Farväl Maria.
Jag skall tänka på dig.
Ekholmen d. 31 Juli.
Pappa, hvarföre kysser du mina ögon i stället för att säga att de äro röda?
Dumma, rödögda Eva!
Gråta sin Far ledsen.
Nej tack – så sakna Svensl.
Maria går icke an.
Skrifva bredvid sina tankar!
Fy, hvem brukar det.
Finnes här icke hvitt bläck?
Jag ville skrifva till Gunla och icke se hvad som kom på papperet.
Är det roligt att resa?
Dumt, smaklöst, odrägligt att bry folk.
O menniskor, skall man nödvändigt synas ha ledsamt för att undslippa Ert prat!
Jag skall just gäspa mot Er alla.
”Le saint homme,” hvilket här betyder menni”ska, vit dans le monde tranquille et calme.
Cest ”seulement à cause du monde, pour le bonheur ”des hommes que son coeur éprouve de l’inqui”étude.”– – Laotsen, gode gamle Kines, kände du min Gunla?
Sjöröd d. 7 Sept.
Gunla talar aldrig af sig sjelf om Svenslund, om Maria – Hvarföre?
Jag frågar i morgon –
d. 8 –
Nej jag tordes icke – Och dessutom kan jag ju svara sjelf.
Gunla känner ju ej Maria.
9 –
Men jag känner två som älska hvarandra.
”Gunla din Onkel älskar dig.”
– Ja, menade hon han hade alltid varit mycket god mot henne.
”Nej, nej,” sade jag åter.
”Tala ej om godhet, här är icke fråga om det – eller ock är han bara mycket god mot sig sjelf, ty han älskar dig, säger jag – icke som sin Niece, utan han älskar dig.” Gunla småskrattade, tror jag nästan, åt min ifver.
Men hon, hon är bara god mot sin Onkel, och han måtte ändå kunna vara mycket hygglig – med henne.
Gunla är god.
Och Maria?
på ** Gästgifvargård.
Gunnilla!
Är det verkligen möjligt att jag, icke blott som den unga, bristfulla till
Eva döpta medmenniskan, utan såsom Individen Eva Nordenspets interesserar dig! O Individuella Eva, akta dig då för stolthet!
Och för drömmar!
Ekholmen d. 10 Okt.
Finns något ord mera missbrukadt än kärlek?
Måhända
Ett ännu högre!
Visst heter jag Eva Maria, men har aldrig kallats annat än Eva, och ingen fågel talar, och träden sjunga icke i skogen.
Hvad är det då för dumheter – Värre än i Annas drömbok – Ej under om man blir yr i hufvudet!
Rodnad, förhatliga rodnad!
Skola vi sminklösa, med att rodna i tid och otid, straffas för några kinders konstlade färg?
Nej jag vill bara lida för egna synder.
Hur kan Maria tänka på mig, sakna mig?
Ack hon är bättre än jag.
I hennes ställe – Men hvad är det nu igen – Nu är jag ju vaken.
Vaken! har jag rätt varit det sedan i somras.
Jag lade mig för sent, steg upp för bittida då och sof för litet.
Nu har man kommit i vanan.
Eva! du är blek och har blifvit mager.
– Ack nej Pappa lilla, men Eva vill icke drömma och kan icke sofva som förr!
Jag skall läsa Grammatika, då måtte man somna som en sten.
Jag tror jag skrifver en hellre.
d. 30 Dec.
Fruntimmer, impertinent, högst impertinent ord!
Likasom vi vore träaktigare än mantimren!
Och om det än har något att göra med Ask och Embla, hvarföre skola blott vi bibehålla antydan på fordomdags skick.
Besynnerlig orättvisa!
Och likväl tyckes det som om vi fruntimmer – se der kommer det dumma ordet igen – varit med om språkets bildande.
Knappt våra ohöfligaste fiender lära kunna neka dertill, och dessutom, äro somliga ord som qvinnan nödvändigt först uttalat.
d. 31 Dec. Jag! det ordet hittade mannen på!
Men Pappa är öfver det ordet.
Gud välsigne honom!
Jag hvarken kan eller törs.
d. 2 Januari 1833.
Gunla får vänta så länge – Jag vill först skrifva något mer.
Förledet år skref jag så litet.
Det är de dumma gästgifvargårdarnes fel.
När hinner storresare med sina oändliga dagböcker? – de må väl aldrig skrifva dem sedan de kommit hem.
Men om Gunla frågar efter sin Nyårsgåfva . . . .
Åh hon frågar ju aldrig.
Romaner.
Huru har jag någonsin tyckt om att läsa sådana?
Nej – hjeltinnor såsom Maria – hjeltar lika hennes hjelte – dem kunde löna mödan att lefva med.
De skrifna ljuga mest.
17 Januari.
”Äfven det mörker som förr betäckt ditt öga, jag tagit bort att du skilja förmår emellan en Gud och en dödlig,” säger Minerva till Diomedes.
Jag kunde lära det af Gunla.
Men för starkt ljus uthärda svaga ögon ej – Eller vilja de blott icke?
Dansa.
Icke alltid lika roligt – alltför roligt i somras och nu.
Häromdagen ville Baron W. bevisa Svenskans barbariskhet deraf att comfort icke kan öfversättas.
Jag teg bara, så ond blef jag.
För godt för den osvenska Friherren hade varit att säga honom, det Sveriges språk är för ädelt för omeningar.
Och en sådan är det ord som ju betyder, att för trefnads skull, skaffa sig vanor det sedan blir otrefligt att umbära.
Tack Maria för ditt bref, tack!
Du ber mig tänka på dig.
Ja jag tänker på dig, och att tänka på honom, är ju att tänka på dig.
15 Febr.
När han talar om henne och hans kind lågar och ögonen stråla, och han så tystnar – för det han ej mer kan – ej mer vill uttala sina känslor – O då vänder jag mig mot dörren – Jag tror hon skall inträda i rummet – jag tror hans röst förmår kalla henne hit.
Lyckliga, lyckliga flicka.
Ljufva, härliga varelse!
Bed för oss!
Ekholmen d. 29 Mars 1833.
Men hvad för ett bref 2 har jag sednast emottagit!
Sannerligen – jag tror du berömmer mig!
Nej Gunla det går aldrig an!
Du berömma mig och hvarföre!
Jag kunde ju alls icke göra annat än det jag gjorde, det vet du ju sjelf bäst, och hvad sättet beträffar på hvilket jag utfört detta enkom görliga, så hvad är väl för berömvärdt i det.
Det är ju mitt sätt, och du vet nogsamt att jag icke kan bruka någon annans.
Nej ser du Gunnilla – om det varit du, om du, som jag med allt mitt skämt och framdragande af Onkeln, ganska väl vet vara färgad för någon annan kärlek än den rätta, om du nedlåtit dig att tro din lycka bero af en menniska, om en sådan menniska, som rättfärdigat en dylik – Gunnilla Weilingks tro, verkligen funnits, och du då afsagt dig honom – det hade varit något att berömma, äfven om du icke varit munter i sjelfva afsägelsens stund.
Men här – Herre Gud här var ju allt så simpelt – så klart som dagen hvad som var att göra, och tillåt mig att säga, ehvad än mig fattas, så är det icke ögon att se med.