Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Men i ditt sinne vet du, att om du inte förifrar dig, om du bara behåller kallblodigheten, så har du ett öfvertag, så har du i sjelfva vårt rent animala förhållande af mor och son ett hemlighetsfullt band öfver mig, som jag inte skall kunna vrida mig ifrån.
I ditt sinne ler du öfverlägset åt mina försök att stryka dessa band af mig.
Du vet att om du bara inte förgår dig, om du bara är den oåtkomliga, lugna som aldrig tycks begära någonting, som endast är likgiltig, då skall jag inte kunna frigöra mig.
Ah, du känner mig!
Men du känner mig inte nog.»
Modern var blek ända ut på läpparne, ögonen hade svartnat som kol och hon grep hårdt om en stolrygg, men rösten var så djup och tydlig och lidelsefri som om hon talat till en flock besökande i sitt museum.
»Säg icke mer just nu» – och hon fäste de kyligt svarta ögonen på hans nervösa, rörliga ansigte – »låt mig behålla min sjelfbeherskning; det är bäst för oss båda.
– – Du kan få gå.
Jag håller dig icke kvar» – hon slog ut med båda händerna, som för att visa att der icke fans några band – »och du kan komma igen, om du får lust.
Vi äro då fria båda.
Men säg icke mera nu!»
»Skall det betyda, att din vrede är så förskräcklig?» sade han hånfullt.
»Det skall betyda att jag är mycket häftig och att mitt tålamod har en gräns.»
»Du vill göra i den högre tragedien med ett ord sagdt», skrattade han försmädligt.
Hennes kalla ton hade drifvit upp hans ursinne till kokpunkten.
Till hvad pris som helst måste hon känna att han hade makt att såra denna osårbarhet, som förödmjukade honom mer än de bittraste ord.
– »Men de stora passionerna ligga nu en gång inte för dig.
Din jemna, borgerliga natur skall alltid skina igenom.
Låt oss inte göra oss löjliga.»
»Skulle du icke vilja gå nu», kom det om möjligt ännu lugnare än förr och hon sänkte sin blick liksom ville hon icke att sonen skulle se in deri.
»Hvad behöfs det?
Du blygs en smula öfver att jag genomskådat dig.
Ingenting smärtar en kvinna – och en mor – så mycket som det.
Men du får ändå vänja dig vid det.
Jag är inte så naiv att jag går på första bästa limstång; den ska’ vara betydligt finare arrangerad än din.
Inbilla mig att man gör rum i ordning på det viset för att hyra ut dem åt främmande – nej, det går inte.»
»Jag har aldrig sökt inbilla dig det.
Det var för dig.
Det var min glädje att tänka på hvar småsak derför att det var för dig.
Det gjorde att allt blef fint och vackert; det måste bli så, utan beräkning.»
Hon höll blicken fäst på golfvet med det slags lugna värdighet, hvarmed en god menniska kan afge bekännelsen om sitt enda brott.
Der fans inga tårar i hennes ögon och ingen skälfning i hennes röst; men han visste att detta värdiga lugn var tillkämpadt.
Han kände på sig att det icke skulle behöfvas mer än ett ord från honom – ett ord som icke var en sarkasm – för att smälta denna onaturliga stelhet i naturlig gråt.
Han kände ett häftigt begär efter att kunna säga detta ord; men i samma ögonblick var osäkerheten öfver honom, och han grep till sin vanliga utväg för att dölja den.
Lifvet hade aldrig tvingat honom att bli vek; och af fruktan för att synas naiv spände han alltid taggarne ut som en igelkott så snart han inom sig hade minsta förnimmelse af hvad han i enlighet med sin lifsjargon benämde svaghet.
»Nitton mödrar af tjugo äro lika sentimentala som du», sade han.
»Men mängden kan alldeles inte göra att sentimentaliteten blir mindre löjlig.
Tror du inte jag vet, att du står och väntar på det ögonblick då jag som den snälle lille gossen skall falla dig om halsen och lofva att alltid bli beskedlig.»
»Jag är icke sentimental.
Det är nog nu!»
»Hvilket är nog?»
»Din oförskämdhet.»
»Aha.
Du ger den förnärmade.
Marker du inte att det är komiskt.»
»Vill du gå?»
Men jag skulle så gerna först vilja ha dig att stiga ner från kothurnen och låta bli all tragik.»
Hon klämde händerna hårdt samman liksom för att med våld hindra dem från att göra någon rörelse.
»Gå», sade hon blott med en röst som var så oartikulerad som om den icke kunde böjas annat än kring denna enda stafvelse.
Han såg på henne med ett uttryck af förvåning och en skymt af ängslan.
Det gråbleka ansigtet, de hopdragna ögonbrynen, de sammanpressade läpparne som mist sin färg, hela denna muskelstarka gestalt hvars alla fibrer tycktes krympa sig under en våldsamt återhållen vrede verkade så egendomligt skrämmande på honom.
Det var som om han denna gången ställts ansigte mot ansigte med något inför hvilket till och med hans vanliga hänsynslöshet förstummats, och der blef ett ögonblicks tystnad.
Men så reste han sig med en rörelse som om han ville skaka intrycket af sig.
»Teatervrede», sade han, men ordet kom tveksamt och lågt, som ett sista uttryck för hans inneboende protestlusta.
Då reste hon sig blixtsnabbt och lyfte stolen, som hon hållit i, liksom för att i nästa sekund slunga den emot hans hufvud.
Han hade gripit tag i dörren och stirrade mållös på denna företeelse; men han gjorde icke det minsta för att afvärja det hotande slaget.
»Det var otäckt», mumlade han blott, liksom för sig sjelf medan han stod kvar och stirrade på henne.
Med ett ryck hade hon blifvit herre öfver sig sjelf.
Hon satte stolen på golfvet undvikande hvarje buller som om det funnits en död i rummet.
Så sjönk hon långsamt ner på sin plats och i det hon tryckte händerna samman i sitt knä för att icke göra någon åtbörd, sade hon:
»Vill ni gå eller vill ni icke?»
Det var en klanglös, sammanpressad röst, som han aldrig hört förr, och det måste ha svartnat för hennes ögon, ty de sågo förbi honom, som om han försvunnit för hennes blick.
Han visste icke hvad han skulle göra; han var alldeles villrådig.
Han kände på sig, att här var den vanliga ironien icke på sin plats; och när han icke kunde förskansa sig bakom den, var han hjelplös som ett barn.
»Detta är mitt hem och jag vill icke se er mer.»
Hon reste sig; nu var hon åter fullkomligt lugn.
Ögonen hade åter fått lif, men på sned öfver ena kinden drog sig två långa, mörkröda strimmor, likt två blodiga märken efter ett yttre våld i det för öfrigt vaxgula ansigtet.
Han stod ännu qvar derborta vid dörren, med handen på låset.
Han visste ingenting att göra och ingenting att säga.
»Det var otäckt», upprepade han blott ännu en gång, tomt och själlöst.
Så gled han ut om dörren.
Hon hörde hans steg i tamburen, aflägsnande sig nedför trappan – utanför på gatan .. tills de dogo bort och tystnaden slöt sig som hafvet öfver en varelse, som går till botten.
Det låg ett hårdt uttryck öfver hennes drag och den starka figuren såg segare ut i sin hållning än vanligt.
De röda strimmorna hade så småningom spridt sig till en stark rodnad.
Hon kände ett behof af mekanisk sysselsättning och började samla ihop knifvar, gafflar och tallrikar på bordet.
Så slog hon på gongongen för att säga åt Molly att hon kunde duka af. –
Fru Zimmermann stod vid fönstret och såg ned på staden med de många upplysta fönstren, der man firade julafton innanför.
I hennes sinne bredde sig en död, blytung smärta.
Nu var det alltså slut; nu först hade hon blifvit helt och hållet ensam.
Det fans ingen i verlden mer än han, som hon brydde sig om att vinna.
Och honom hade hon drifvit bort.
Hon såg honom i tankarne gå omkring på gatorna, ensam och hemlös; och det skar henne som en förebråelse genom själen: han hade ju aldrig vetat hvad ett hem var.
Men i nästa ögonblick hade harmen brutit fram igen: han hade sårat henne så djupt.
Det var icke blott sarkasmerna från det uppträde, som nyss egt rum; det var också något annat som kom till.
Hon tänkte på, hur han från början genom sin ovänlighet och sin kyla tvingat henne in i en falsk ställning, påtrugat henne en roll, som var hennes natur främmande.
Hon hade af fruktan för att framkalla hans misshag tvungit all värme tillbaka, bemödat sig om att lägga band på hvarje yttring af sitt lifliga temperament; hon hade gjort det med ett våld på sin egen natur och nu hade naturen hämnats med att bryta alla dammar och rifva med sig i ett enda ögonblick den konstlade byggnad hon fört upp.
Der stod hon ensam på stranden och såg på förödelsen; såg alla drömmar, som slingrat sig kring denne son, hvirflas rundt och försvinna – såg honom sjelf försvinna, glida bort så långt, att hon aldrig kunde nå honom mer.
Och tomheten slog emot henne från alla sidor – han var ju den ende i verlden, hon hade velat vinna.
Vinna?
Ja, men han hade tvungit henne att förskapa sig till en automat – till samma automat som brukade förevisa de anatomiska märkvärdigheterna för främmande, ofta rått nyfikna kvinnor.
Naturen hade sprängt sjelfbeherskningen; han hade sett hennes lidelsefulla häftighet och för hans kalla, skeptiska uppfattning måste ju detta vara det vidrigaste af allt.
Dagar kommo och dagar gingo utan att någon af dem gjorde ett steg till närmande.
Hon hade visat honom på dörren och han blef borta.
Dammet låg på kuddar och möbler – Molly tänkte aldrig sjelfmant på att taga det bort.
Matmoderns klädsel blef vårdslösare än förut och hon kastade sig öfver sina ryska öfversättningar med den ängsliga fliten hos en menniska, som i arbetsbedöfningen ser enda möjligheten att framsläpa sitt lif.
Strax på nyåret kommo herr och fru Hedström på besök.
Fru Zimermann blef glad öfver att få någon att tala med och de stannade kvar hela kvällen.
Talet föll naturligtvis också på William under aftonens lopp och modern nämde att hon icke sett honom sedan julaftonen.
Hedström uttryckte sin förvåning.
»Vet ni ingenting?» sade fru Zimmermann öfverraskad.
»Vet ni icke att det kommit till en brytning mellan honom och mig?»
Det har han inte nämt ett ord om.
Hur kom det sig?»
»Det var en bagatell.
Men jag kan icke uthärda hans hånfulla ton.»
»Det är tråkigt», sade herr Hedström.
»Han stöter alla menniskor bort med det der.
– Men det här ska’ väl kunna redas upp.
Jag vill tala med honom.»
»Nej, gör icke det.
– – Har ni någonsin varit ovän med honom?»
»Ja, i början.
Men aldrig på sista tiden.
Nu känner jag honom för godt och hans tjurskallighet generar mig inte.
Der är ingenting ondt i den.
Men på främmande menniskor ...»
Det högg till inom henne.
Främmande menniskor – hon, hans mor?
Ja, det var det som var felet.
»Är han mycket långsint», frågade hon.
»Nej, inte alls.
Han tar allting en bagatelle.
Ingenting gör intryck på honom.
– – Vill ni inte att jag talar med honom?»
Var det möjligt, att han kunde taga det som bagatell, detta som vållat henne sjelf en så gränslös smärta.
Hennes stolthet reste sig.
»Nej tack», sade hon afvisande.
Han hade förstått henne så dåligt och kränkt henne så djupt att hon tvingats att visa bort honom.
För henne var det icke någon bagatell; och hennes natur uppreste sig emot att företaga något som kunde se ut som ett närmande.
»Är det er afgjordt emot att jag talar med honom?»
»Min man kunde annars så gerna», sade den lilla bleka frun som under samtalet suttit tyst och följt de andre med sina blå dufvoögon.
»Min man och herr Zimmermann äro så goda vänner.»
Fru Zimmermann började tala om sina resor och herr Hedström spetsade öron som en gammal trumpetarhäst när han hör en hornsignal.
När herrskapet sade farväl måste fru Zimmermann lofva att tillbringa en afton hos dem.
Hon framställde dock som vilkor att de icke skulle föranstalta något sammanträffande mellan henne och sonen.
I tysthet hoppades hon dock att de skulle bryta öfverenskommelsen.
Men den alltför hederlige herr Hedström höll sitt ord.
En dag i midten af Januari mötte hon sonen helt oförmodadt på Norrbro.
»God dag», sade han tvärt och räckte henne sin hand.
»Skall du gå hem till dig?»
Vill du gå med?»
Frågan kom lika oöfverlagd, som mötet var oväntadt.
Jag går med.»
Båda togo det som om de träffats föregående dag och som om ingenting ovanligt förefallit.
Det led framåt vårsidan.
Fru Zimmermann hade fullt upp att göra.
Hennes öfversättningar från ryskan hade börjat upptagas under strecket i en af hufvudstadens dagliga tidningar och de hade fallit allmänheten i smaken, så att hufvudredaktören förklarat sig vilja mottaga allt hvad hon kunde hinna med att öfverflytta.
Hon hade också kastat sig öfver arbetet med hela sin energi.
Hon visste hvad hon ville och hon såg målet.
Det var icke så mycket det ekonomiska resultatet, som lockade henne, fast hon å andra sidan var alltför praktiskt anlagd för att icke också det skulle spela en roll i hennes sträfvan.
Hon visste att penningar var makt.
Hon byggde inga luftslott, hängaf sig icke åt några fantasier; hon hade lagt sin plan kallt och nyktert och beräknat alla chancer; nu satte hon alla krafter in på att genomföra den.
Hon ville skapa sig en position, en position som stämde med hennes förmåga, hvilken hon icke öfverskattade.
Hon ville blott arbeta sig till erkännande, som en samvetsgrann och duglig öfversättarinna för att i denna sin egenskap få tillfälle att stifta bekantskaper inom den literära verlden; med ett ord: hon ville med sitt eget arbete skaffa sig tillträde till sin sons umgängeskrets.
Hvilka planer som för öfrigt knöto sig till denna sträfvan hade hon ännu icke gjort klart för sig sjelf.
Detta var det första och detta var hon redan på god väg att nå.
Hennes egen personlighet och den trefnad hon förstod att sprida i sitt hem gjorde snart det lilla originella huset på söder till en mötesplats för personer af olika lifsåskådning och olika ålder från journalistikens, literaturens och konstens verld.
Det var isynnerhet de äldre hon lade an på; hennes tysta plan var att åvägabringa ett närmande mellan de unge och gamle.
Hon hoppades med tillhjelp af sin säkra takt så småningom kunna visa dem å ömse håll, att olikhet i åsigter och lifsåskådning icke nödvändigt måste betyda detsamma som fiendskap, att man i trots af alla meningsskiljaktigheter mycket väl kunde vistas under samma tak och andas samma luft.
Bakom allt detta låg tanken på sonens framtid gömd.
Hon älskade denne inbundne tvärvigg med hela sin naturs häftighet.
Hon älskade honom som en mor älskar det barn som genom hennes förvållande blifvit en krympling för lifstiden – med en känsla af skuld.
Hon trodde att han blifvit sådan han var derför att hon låtit honom växa upp på egen hand, utan ömhet och utan stöd.
Och detta gaf åt hennes känsla för honom en pregel af ödmjukhet, som gjorde att hon kunde fördraga både hans sarkasmer och hans tvärhet utan att bli sårad och utan att stötas tillbaka.
Hon trodde nu också, att
Hedström hade rätt: denna kyliga skepsis, detta forceradt hånfulla i hans väsen var endast ett yttre skal, bakom hvilket han förskansade sig för att skydda ett ömhudadt och blödigt sinne emot lifvets nålstyng.
Men detta skal hoppades hon så småningom få att smälta genom värmen af sin tillgifvenhet.
Hon led så oändligt af att se honom sådan han var, utan tro, utan lifsintresse och utan medelpunkt.
Hvad hon trodde sig ha funnit som det centrala i hans karakter ingaf henne den djupaste aktning och glädje.
Då och då kunde det skymta fram i deras dagliga samlif, liksom af ovarsamhet, hur rättänkande och finkänslig han var, en själsaristokrat som slöt sig inom sig sjelf i oåtkomlig förnämhet; hon trodde så fast på hans begåfning och hon greps af en andlös förtviflan vid tanken på, att alla dessa rika möjligheter skulle vissna bort af brist på glädje och sol.
Om han bara kunde bli glad, om han en gång kunde bli riktigt glad, ända ned i hjerterötterna; det var den fixa idé kring hvilken hennes tankar ständigt fladdrade.
Men han kom och gick, dag ut och dag in och der märktes ingen förändring.
Aldrig en glimt af ungdom i de der intelligenta grå ögonen, aldrig ett uttryck af lefnadslust öfver hans drag.
Hans lynnes skiftningar rörde sig blott mellan en ljum vänlighet, med förrädiska små reflexer af en säregen själens finhet, och en kall vresighet, med omotiverade utbrott af hänsynslöshet och hån.
Det såg emellertid ut som om han trifdes godt i hennes sällskap.
Han kom åtminstone hvarje kväll i skymningen – »det är inte så utan att Wille Zimmermann lagt sig till med vanor», skrattade herr Hedström godmodigt. – »Du har sådana sköna stolar», framhöll
Wille vid alla upptänkliga tillfällen till modern, som en slags ursäkt för sin svaghet.
Men fru Zimmermann bara log i mjugg; hon hade lärt sig att genomskåda hans taktik.
Hon hade ofta proponerat att de skulle återtaga det afbrutna samarbetet, men hans ständiga refräng var: jag gitter inte.
Ett par gånger, då de varit tillsammans på teatern, hade han dikterat för henne sina teateranmälningar, men han var aldrig belåten med resultatet.
Han påstod sjelf att han måste ha en penna i handen för att känna sig som herre öfver sina tankar och för att kunna få bugt med formen.
Mest tyckte han om att sitta tyst och höra på när hon berättade; och hon gjorde honom oftast till viljes, ty det var henne en glädje att ha honom hos sig och hon fruktade ständigt att han skulle finna deras têt-à-têter tråkiga och gå sin väg.
Detta var ett medel att hålla honom kvar; och hon begagnade det.
Hon hade lätt för att tala och hennes skiftande rörliga lif erbjöd ett outtömligt material till hennes berättelser.
William hade lagt märke till att modern alltid så mycket som möjligt undgick att blanda in faderns namn och att hon aldrig vidrörde det ömsesidiga förhållandet mellan dem.
Detta väckte hans misstänksamhet och hans nyfikenhet.
En afton medan hon som vanligt höll konversationen uppe sade han plötsligt och som det tycktes helt omotiveradt:
»Plågar det dig mycket om jag gör dig frågor angående min far?»
Hon teg ett ögonblick, liksom tveksam.
»Nej», sade hon till sist.
»Du drar på det som om det skulle vara dig obehagligt?
Du kan fråga om allt hvad du vill.
Jag har ingen ömtålighet.»
»Det var ett stort ord.»
»Eller jag vill ingen ha; det är detsamma!»
Han såg på henne forskande, och sade i en ton som om han i hennes eget intresse ville afråda:
»Du känner mig inte.
Jag vill sticka min sond i allting för att leta efter orsakerna.
Du kommer att rycka till vid beröringen.»
»Kanske.
Men försök.»
»Jag är hjertlös.»
»Var bara naturlig.»
»Jag är kanske grym ...
Men jag kan inte låta bli.»
»Han böjde sig fram och lekte med en ullgarnsända, som hängde ner från hennes sykorg.
»Med allt det tillvinnande hos min far – säg: var inte ert äktenskap olyckligt?»
Det kom häftigt och hastigt, som en eftertrycklig protest.
»Var han dig alltid trogen?»
Hon dröjde en stund med svaret:
»Trogen?» sade hon långsamt.
»Ja, han var mig alltid trogen.»
Sonen satt tyst ett ögonblick; han såg ned på sin stöfvelspets.
»Jag visste det; du var inte stark nog att säga sanningen.»
»Jo, men jag måste säga den i mina egna ord.
Intet som har en låg eller dålig eller försliten klang har för mig tillämpning på honom ...
När han alltid höll af mig, nar jag hade hans förtroende i allt, kan jag då säga annat än att han var mig trogen?»
»I mina ögon skulle du hedrat hans minne bäst om du inte ansett dig behöfva ljuga bort eller förtiga något.»
»Det behöfver jag icke heller», sade hon stadigt i det hon såg honom in i ansigtet.
»Hans lynne var lifligt och han tog lätt intryck – – Jag vet att han hade ...
Hon famlade efter orden och hon var mycket blek.
»Förvillelser», ifyllde sonen.
»Jag tror det är så den öfverseende moralen brukar kalla det.»
»Det är ännu ett ord som icke passar.
Han hade förbindelser – kärlek, vänskap och hvad allt det heter.
Hans känslolif hade så många afskuggningar; det var som den tropiska vegetationen, som har så vackra blommor och så skarpa taggar.
Den är icke gjord att mejas af som våra ängar häruppe.
Jag hade lärt mig att älska honom sådan han var.»
Sonen hade böjt sig framåt och der låg som en stråle af glädje öfver hans ansigte:
»Kände du det aldrig som om du hade något att förlåta honom?»
Nej ...
Jag har stått honom så nära som en menniska kan komma den andra, jag har fått dela hans glädje och jag har fått dela hans sorger.
Jag har känt det som en stor tacksamhet eller en stor rikedom, hvilket du vill.
Jag har aldrig haft något att förlåta.»
De djuptliggande, grå ögonen hade en fuktig glans och hans röst fick sitt mjuka, vackra tonfall, då han svarade:
»Jag får akta mig att jag inte kommer att bli stolt öfver dig.
Du förefaller så hel och så harmonisk; det är som om ingenting smått och futtigt kunde klibba fast vid dig.»
Han satt ett ögonblick liksom försjunken i begrundande; så tillade han sakta:
»Jag skall skrifva upp dina två sista repliker.
Det är en vacker och vid horisont öfver dem; det är som en mun full frisk luft midt i vår indignationskvafva atmosfer.»
En stund efter utbrast han plötsligt:
»Hör – det är sant – dina anteckningar?
Dem har du väl nu packat upp?»
»De ligga i bokskåpet, ja.»
»Du lofvade en gång att jag skulle få läsa dem?»
»Det får du gerna.
Vi kunna taga dem fram efter téet ...»
»Ja tack!
Är der mycket?»
»Hela luntor
– – – Jag kunde vara ensam i långa tider.
Ett tu tre kom reslusten på.
Då for han upp – din far – och sade: ’Jag hatar muséet!
Det är som att vara smidd fast till ett lik.
Jag blir sjuk!
Jag blir vansinnig!’ – – Hvad hade jag väl annat att göra än att säga: res.
Gamle Ruben och jag kunna nog sköta muséet – – Ruben var vårt factotum, ett gammalt original som var lika oskiljaktig från muséet som en skeppare från sin skuta; dess burkar, preparat och afgjutningar voro som delar af hans egen varelse.
– – När så din far rest och jag var ensam med Ruben och Molly och – allt det andra; då kunde der komma öfver mig en ångest som om jag skulle slitas i stycken; det var som om jag aldrig skulle få se honom mer.
Åh, du kan inte veta hur det kändes!
Jag var fritänkare, liksom han, men i sådana ögonblick kunde jag kasta mig på knä och vrida mina händer och bedja till Gud att han måtte ge mig honom igen – bara låta mig se honom, bara låta mig träffa honom en enda gång så visste jag att jag skulle vinna honom tillbaka – – ty så tillgifven, så glad, så oförskräckt, så smidig och stark som jag kunde ingen annan vara.
Det enda i hela verlden, jag hade att frukta, var att glömmas.»
Sonen stödde ena armbågen mot bordskanten och lampskenet föll på hans tättklippta, mörka hufvud som på en polerad knapp.
Det fans likhet mellan hans och moderns drag, men hans ögon voro ljusgrå i stället för hennes bruna; och det som hos henne var lidelse hade hos honom afkylts till ironi.
»Att lära känna sina föräldrar riktigt i grunden är att få nyckeln till sin egen karaktär», sade han.
»Fortsätt!
Du berättar så bra.»
»Det var jag som förevisade för kvinliga besökande och Ruben för manliga.
Tänk dig att gå ensam med denna själsdödande utanlexa, och min tärande ångest; med Ruben som bara tänkte på muséet och Molly som icke tänkte alls – och så för resten bara främlingar, för hvilka jag skulle visa ett lugnt och gladt ansigte och vara underhållande!
Då var hela verlden bara ett tomt svalg, som skulle sluka mig.
Jag släpade mig omkring så trött och tung och glädjelös som en utlefvad gammal kvinna.
Jag kände det hvarje gång som om detta skulle räcka alltid.
Jag kunde icke hoppas på ett återseende, för mig fins det aldrig annat än det närvarande; om det närvarande är dödt, har jag intet – intet!»
»Du är så olik mig», afbröt sonen.
»Det är just i det närvarande jag inte kan lefva.
Min fantasi är så liflig och mitt blod så rörligt.»
»Så var det också med din far.
Han kunde glädjas som ett barn åt öfverraskningar, åt förhoppningar och drömmar, åt allt som fantasien hade spelrum i.
Det bästa han visste var att umgås med nya menniskor, hvars karaktärskonturer ännu icke voro skarpare uppdragna än att hans inbillning kunde forma om dem till någonting stort och egendomligt.
När verkligheten korrigerat hans fantasi var det i allmänhet slut med intresset.»
»Gällde detta också dig?
– Det sades i skälmaktig ton, men med en underström af godhet.
Hon svarade på samma sätt:
»Ja, också mig.»
Men så bröt allvaret fram:
»Jag led gerna allt hvad en skilsmessa förde med sig, blott för det han icke skulle bli trött på mig.
När han reste bort lade der sig så småningom nya intryck mellan honom och mig – – Jag tror till och med han glömde, hur jag såg ut.
Och när han så kom igen, föreföll jag honom vara en annan menniska.
För mig som i allt är så hel – som du säger – eller så osammansatt – om du så vill – att min varelse knyter sig liksom krampaktigt kring ett enda förhållande; för mig voro dessa ensamhetstider hårda pröfningar.
Men jag säger icke annat än att de voro mig nyttiga.
Jag tror att det var genom dem jag fick en karaktär.»
Det knackade på dörren; det var Molly som kom för att säga att téet var serveradt.
När de slutat äta och återvändt till arbetsrummet togos anteckningarne fram.