Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De sleto sitt hår och gisslade sig, ty de visste, att pånyttfödaren måste bli Antikrist och att det skulle bli en styrkans och våldets pånyttfödelse.
Såsom sjuke förföljes af sin plåga, så jagades de af tanken på Antikrist.
Och de sågo honom framför sig.
Han var lika rik som Kristus varit fattig, lika ond som Kristus varit god, lika ärad som Kristus varit förnedrad.
Han förde starka vapen och for fram i spetsen för blodiga illgärningsmän.
Han välte kyrkorna, mördade präster och väpnade människorna till strid, så att broder kämpade mot broder och hvar och en fruktade den andre, och ingen frid fanns.
Och för hvarje styrkans och våldets människa, som gjorde sin färd öfver tidens haf, ropades det från vårdtornet på Capitolium: »Antikrist, Antikrist!»
Och för hvar och en sådan, som försvann och gick under, ropade munkarne Hosianna och sjöngo Te Deum.
Och de sade: »Det är för våra böners skull, som de onda falla, innan de hinna att bestiga Capitolium.»
Det var en hård straffdom öfver det sköna klostret, att dess munkar aldrig kunde känna ro.
Deras nätter voro tyngre än deras dagar.
Då sågo de vilddjur intränga i cellerna och sträcka ut sig bredvid dem på britsen.
Och hvarje vilddjur var Antikrist.
Men somliga munkar sågo honom som en drake och andra som en grip och andra som en sfinx.
Då de stego upp från sina drömmar, voro de matta som efter en svår sjukdom.
Den enda tröst, som dessa stackars munkar ägde, var den undergörande Kristusbilden, som förvarades i Aracœlis basilika.
Då en munk var uppskrämd till förtviflan, gick han in i kyrkan för att finna tröst hos densamma.
Han gick då genom hela basilikan och in i ett väl förvaradt kapell vid sidan af hufvudaltaret.
Därinne tände han invigda vaxljus och bad en bön, innan han öppnade altarskåpet, som hade dubbla lås och dörrar af järn.
Och han låg på knä, så länge som han betraktade bilden.
Bilden föreställde ett litet lindebarn, men hade guldkrona på hufvudet, guldskor på fötterna och hela lindan lyste af smycken, som voro skänkta till honom af nödställda, som anropat honom om hjälp.
Och väggarna i kapellet voro öfvertäckta af taflor, som visade huru han räddat ur eldfara och sjönöd, hur han botat sjuka och hulpit olyckliga af alla slag.
Då munken såg detta, jublade han och sade till sig själf: »Prisad vare Gud!
Ännu är det Kristus, som dyrkas på Capitolium.»
Munken såg bildens ansikte le mot sig i mystiskt medveten makt, och hans ande svingade sig upp till förtröstans heliga rymder.
»Hvad kan störta dig, du väldige?» sade han.
»Hvad kan störta dig?
För dig böjer den eviga staden sina knän.
Du är Roms heliga barn.
Du är den krönte, som folket tillbeder.
Du är den mäktige, som kommer med hjälp och styrka och tröst.
Du allena skall tillbedjas på Capitolium.»
Munken såg bildens krona förbyta sig till en gloria, som sände ut strålar öfver hela världen.
Och åt hvilket håll han än följde strålarnas riktning, såg han världen full af kyrkor, där Kristus blef tillbedd.
Det var, som hade en mäktig härskare visat honom alla de borgar och fästen, som försvarade hans rike.
»Visst är det, att du ej kan falla,» sade munken. »Ditt rike måste blifva bestående.»
Och hvar och en munk, som såg bilden, hade ett par timmar af förtröstan och frid, ända till dess att fruktan åter grep honom.
Men hade munkarne ej ägt bilden, skulle deras själar icke funnit ro ett enda ögonblick.
Så hade Aracœlis munkar under bön och kamp arbetat sig fram genom tiderna, och det hade aldrig fattats väktare, utan så snart som en varit utnött af ängslan, hade andra skyndat till för att intaga hans plats.
Och ehuru de flesta, som gingo in i detta kloster, drabbades af vansinne eller för tidig död, sågos aldrig munkarnes led glesna, ty det ansågs som en stor ära inför Gud att kämpa på Aracœli.
Så hände det, att denna strid ännu för sextio år sedan var i full gång, och för tidens svaghets skull kämpade munkarne med större ifver än någonsin och väntade
Antikrist så säkert som aldrig förr.
Vid den tiden kom till Rom en rik engelsk kvinna.
Hon gick upp till Aracœli och såg bilden, och han intog henne så, att hon ej tyckte sig kunna lefva om hon ej fick äga honom.
Hon gick åter och åter upp till Aracœli för att få se bilden, och till sist bad hon munkarne, att hon skulle få köpa honom.
Men om hon än hade betäckt hela mosaikgolfvet i den stora basilikan med guldmynt, skulle munkarne ej hafva velat sälja henne denna bild, som var deras enda tröst.
Dock var engelskan så öfver all måtto betagen i bilden, att hon ej fann glädje eller frid utan honom.
Och då hon på intet annat sätt kunde vinna sitt mål, beslöt hon att stjäla bilden.
Hon tänkte ej på den synd hon begick, utan kände blott ett stort tvång och en brinnande törst och ville hellre våga sin själ än neka sitt hjärta glädjen att äga den åtrådde.
Och för att nå sitt syfte, lät hon för det första göra en bild, som var alldeles lik den, som fanns på Aracœli.
Bilden på Aracœli är skuren af olivträd från Getsemane örtagård, men engelskan vågade låta skära en bild af almträd, som var alldeles lik honom.
Bilden på Aracœli är ej målad af människohand.
Då munken, som snidat honom, tagit fram pensel och färger, slumrade han in öfver arbetet.
Och då han vaknade, hade bilden fått färg.
Han hade målat sig själf till ett tecken, att Gud älskade honom.
Men engelskan djärfdes låta en jordisk målare måla hennes almbild så, att han blef alldeles lik den heliga bilden.
Åt den förfalskade bilden skaffade hon krona och skor, men de voro ej af guld; det var endast järnbleck och förgyllning.
Hon beställde smycken, hon köpte ringar och halsband och urkedjor och armband och juvelsolar — men det var allt af mässing och glas — och hon klädde honom, såsom de hjälpsökande hade klädt den rätta och riktiga.
Då bilden var färdig, tog hon en nål och ristade in i kronan: »Mitt rike är endast af denna världen».
Det var, som om hon fruktat, att hon själf ej skulle kunna skilja bild från bild.
Och det var, som om hon velat freda sitt samvete.
»Jag har ju ej velat göra en falsk Kristusbild.
Jag har ju skrifvit i hans krona:
’Mitt rike är endast af denna världen.’»
Därefter slog hon om sig en stor kappa, gömde bilden under den och gick upp till Aracœli.
Och hon bad, att hon skulle få göra sin andakt inför Kristusbilden.
Då hon nu stod inne i helgedomen, och ljusen voro tända, och järndörren öppnad, och, bilden visade sig för henne, så började hon darra och skälfva och såg ut så, som om hon hölle på att svimma.
Munken, som var med henne, skyndade då in i sakristian efter vatten, och hon blef ensam i kapellet.
Och då han kom åter, hade hon begått helgerånet.
Hon hade bytt till sig den heliga, undergörande bilden och satt den falska och vanmäktiga på hans plats.
Munken märkte ingenting af bytet.
Han stängde om den falska bilden med järndörr och dubbla lås, och engelskan vandrade hem med Aracœlis skatt.
Hon ställde upp den i sitt palats på en fotställning af marmor och var så lycklig, som hon aldrig förut varit.
Uppe i Aracœli, där man alls intet visste om den skada man lidit, tillbad man den orätta Kristusbilden, som man hade tillbedt den rätta, och då julen kom, byggde man honom, som brukligt var, en den skönaste grotta ute i kyrkan.
Där låg han, så skimrande som en juvel, i Marias knä och omkring honom voro uppställda herdar och änglar och vise män.
Och så länge, som grottan var rest, kommo barn från Rom och Campagnan och lyftes upp på en liten predikstol i Aracœlis basilika, och de predikade öfver det lilla Kristusbarnets ljufhet och älsklighet och höghet och makt.
Men engelskan lefde i stor ängslan för att någon skulle upptäcka, att hon hade stulit Aracœlis Kristusbild.
Därför erkände hon för ingen, att den bild hon hade, var den verkliga.
»Det är en eftergjord bild,» sade hon, »den är så lik den verkliga, som den kan vara, men den är endast eftergjord.»
Nu hände sig, att hon hade en liten italiensk tjänsteflicka.
En dag då denna gick genom rummet, stannade hon framför bilden och talade till honom: »Du stackars Kristusbarn, som ej är något Kristusbarn,» sade hon, »om du blott visste hur det rätta barnet ligger i sin prakt i grottan i Aracœli och hur Maria och San Giuseppe och herdarne ligga på knä för honom!
Och om du visste huru barnen ställa sig på en liten predikstol midt framför honom och hur de niga och kyssa på fingrarna åt honom och predika för honom det vackraste de kunna!»
Några dagar därefter kom den lilla tjänsteflickan åter och talade med bilden: »Du stackars Kristusbild, som ej är någon Kristusbild,» sade hon, »vet du, att i dag har jag varit uppe i Aracœli och sett hur det rätta barnet blef buret i procession.
De höllo en tronhimmel öfver honom, och allt folket föll på knä, och de sjöngo och spelade för honom.
Aldrig får du vara med om något så härligt!»
Och märk, att några dagar senare kom den lilla tjänsteflickan igen och talade till bilden: »Vet du Kristusbarn, som ej är ett riktigt Kristusbarn, att det är bättre för dig att stå, där du står.
Ty det rätta barnet kallas till de sjuka, och det åker till dem i sin guldsmidda vagn, men det kan ej hjälpa dem, utan de dö i förtviflan.
Och man börjar säga, att Aracœlis heliga barn har förlorat sin kraft att göra godt och att böner och tårar ej röra det.
Det är bättre för dig, att du står, där du står, än att bli anropad och ej kunna hjälpa.
Men nästa natt skedde ett underverk.
Hänemot midnatt ringde det mycket starkt på klosterporten i Aracœli.
Och då portvakten ej nog snart skyndade till för att öppna, började det bulta.
Det bultade skarpt som med klingande metall, och det hördes genom hela klostret.
Alla munkar foro på en gång upp ur sina bäddar.
Alla, som pinats af förfärliga drömmar, foro på en gång upp och trodde, att Antikrist var kommen.
Men då man öppnade — då man öppnade!
Det var den lilla Kristusbilden, som stod på tröskeln.
Det var hans lilla hand, som hade dragit i klocksträngen, det var hans lilla guldskodda fot, som hade sträckts fram för att sparka på dörren!
Portvakten tog genast upp det heliga barnet på sina armar.
Då såg han, att det hade tårar i ögonen.
Ack, det stackars heliga barnet hade vandrat genom staden på natten!
Hvad hade det ej fått se?
Så mycken fattigdom och så mycken nöd och så mycken last och så många brott!
Det var förfärligt att tänka på hvad det hade måst genomgå.
Portvakten gick genast till priorn och visade honom bilden.
Och de undrade hur han hade kommit ut i natten.
Men priorn lät röra kyrkklockan och kalla munkarne till gudstjänst.
Och alla Aracœlis munkar tågade in i den stora, skumma basilikan för att i all högtidlighet ställa bilden tillbaka på dess plats.
Tärda och lidande gingo de och skälfde i de tunga vadmalskåporna.
Flere af dem gräto, som om de kommit undan en lifsfara.
»Hur skulle det gått oss,» sade de, »om vår enda tröst blifvit tagen ifrån oss?
Är det ej Antikrist, som har lockat ut Roms heliga barn ur den skyddande helgedomen?
Men då de skulle sätta in Kristusbilden i kapellets helgonskåp, funno de där det orätta barnet, det, som på sin krona bar inskriften: »Mitt rike är endast af denna världen».
Och då de nu närmare undersökte bilden, funno de inskriften.
Då vände sig priorn till munkarne och talade till dem:
»Bröder, vi skola sjunga
Te deum och öfverdraga kyrkans pelare med siden och tända alla vaxljus och alla hänglampor, och vi skola fira en stor fest.
Så länge som klostret har stått, har det varit ett förskräckelsens hem och en förbannelsens boning, men för allas deras lidandes skull, som lefvat här, har Gud gjort nåd.
Och nu är all fara förbi.
Gud har krönt striden med seger, och detta, som I här sen, är tecknet, att ej Antikrist skall blifva dyrkad på Capitolium.
Ty på det att ej sibyllans ord skulle blifva ofullbordade, har Gud sändt denna falska bild af Kristus, som för Antikrists ord i sin krona, och han har låtit oss dyrka och tillbedja honom, som om han varit den store undergöraren.
Men nu kunna vi hvila i glädje och ro, ty sibyllans dunkla tal är uppfylldt, och Antikrist har blifvit tillbedd här.
Stor är Gud, den Allsmäktige, som låtit vår grymma fruktan förintas och som fört sin vilja igenom, utan att världen behöft skåda människosonens vrångbild.
Lyckligt är Aracœlis kloster, som hvilar i Guds hägn, och gör hans vilja och är välsignadt med hans öfverflödande nåd.»
Då priorn sagt dessa ord, tog han den falska bilden i sina händer, gick ned genom kyrkan och öppnade den stora hufvudportalen.
Där steg han ut på platformen.
Nedanför honom låg den höga och breda trappan med ett hundra nitton marmortrappsteg, som leder ned från Capitolium såsom i en afgrund.
Och han höjde bilden öfver sitt hufvud och ropade högt: »Anatema
Antikristo», och slungade honom från Capitoliums höjd ned i världen.
På barrikaden.
Då den rika engelskan vaknade på morgonen, saknade hon bilden och undrade hvar hon skulle söka honom.
Hon trodde då, att ingen annan än Aracœlis munkar kunde hafva tagit honom.
Och hon gick skyndsamt hän mot Capitolium för att speja och spana.
Så kom hon till den stora marmortrappan, som leder upp till Aracœlis basilika.
Och hennes hjärta slog vildt af fröjd, ty på nedersta trappsteget låg just den hon sökte.
Hon grep bilden, slog kappan om honom och skyndade hem.
Och hon ställde åter upp honom i sin högtidssal.
Men då hon nu försjönk i åskådandet af hans skönhet, fann hon, att kronan hade fått en buckla.
Hon lyfte den af bilden för att se hur stor skadan var, och i detsamma föllo hennes ögon på inskriften, som hon själf hade inristat:
»Mitt rike är endast af denna världen».
Då visste hon, att detta var den falska Kristusbilden och att den rätta var återkommen till Aracœli.
Hon förtviflade om att någonsin mer få den i sin ägo, och hon beslöt att nästa dag resa från Rom, ty hon ville ej förbli där, då hon ej längre ägde bilden.
Men då hon reste, tog hon den förfalskade bilden med sig, därför att han påminde henne om den hon älskade, och han följde henne sedan på alla hennes färder.
Hon hade ingenstädes ro, utan reste alltid, och på detta sätt blef bilden förd omkring öfver hela världen.
Och öfverallt dit bilden kom, var det som om
Kristi välde förminskades, utan att någon rätt förstod hvarför.
Ty ingenting såg maktlösare ut än denna fattiga bild af almträ, som var klädd i mässingringar och glaspärlor.
Då den rika engelskan, som först ägde bilden, var död, kom han som arf till en annan rik engelska, som också ständigt reste, och från denna till en tredje.
En gång, och det var redan under den första engelskans tid, kom bilden till Paris.
Då han for in i den stora staden, var där uppror.
Folkskaror drogo vildt skrikande fram på gatorna och ropade efter bröd.
De plundrade bodar och kastade sten på de rikes palats.
Trupperna ryckte ut emot dem, och då refvo de upp gatstenarna, vräkte ihop åkdon och husgeråd och byggde sig barrikader.
Då nu den rika engelskan kom åkande i sin stora resvagn, rusade folkmassan mot vagnen, tvang henne att lämna den och släpade den fram till en af barrikaderna.
Då man försökte att vältra upp vagnen bland alla de tusen ting, som bildade barrikaden, föll en af de stora koffertarna till marken.
Locket sprang upp, och bland allt annat, som rullade ut, var också den utkastade Kristusbilden.
Folket störtade sig öfver honom för att plundra honom, men man såg snart, att all hans grannlåt var förfalskad och alldeles värdelös, och man började skratta åt honom och håna honom.
Han gick ur hand i hand, bland upprorsmännen, till dess en af dem böjde sig fram för att se på hans krona.
Han fick då ögonen på de ord, som stodo inristade där:
Mannen ropade då ut detta helt högt, och alla skreko, att den lilla bilden skulle vara deras fälttecken.
De förde upp honom på krönet af barrikaden och ställde honom där såsom ett baner.
Bland dem, som försvarade barrikaden, fanns en man, som ej var en fattig arbetare, utan en lärd man, som hade tillbringat hela sitt lif på studerkammaren.
Han kände all den nöd, som pinade människorna, och hans hjärta var fullt af medlidande, så att han ständigt sökte efter medel att förbättra deras lott.
I trettio år hade han skrifvit och grubblat, utan att finna någon hjälp.
När han nu hörde stormklockan, lydde han den och störtade ut på gatan.
Han hade gripit ett vapen och gått med de stridande i den tanken att den gåta, som han ej mäktat reda, skulle kunna lösas med våld och makt, och att de fattige skulle kunna kämpa sig till en bättre lott.
Där stod han hela dagen och stred, och människorna stupade rundt om honom, blod stänkte honom i ansiktet, och lifvets elände syntes honom större och jämmerligare än någonsin.
Men så ofta som krutröken skingrade sig, lyste för hans ögon den lilla bilden, som under allt stridstumlet stod orubbad högst uppe på barrikaden.
För hvarje gång han såg bilden, genomkorsades hans hjärna af orden:
Till sist tyckte han, att orden skrefvo sig själfva i luften och började fladdra för hans ögon än i eld, än i blod, än i rök.
Han blef stilla.
Han stod där med bössan i hand, men han upphörde att kämpa.
Plötsligen visste han, att detta var ordet, som han sökt efter under hela sitt lif.
Han visste hvad han skulle säga till människorna, och det var denna fattiga bild, som hade gett honom lösningen.
Han skulle gå ut i hela världen och förkunna: »Ert rike är endast af denna världen».
»Därför måsten
I sörja för detta lifvet och lefva såsom bröder.
Och I skolen dela era rikedomar, så att ingen blir rik och ingen fattig.
I skolen alla arbeta, och jorden skall ägas af alla, och I skolen alla vara lika.
Ingen skall hungra, ingen skall frestas till yppighet, och ingen skall lida nöd på sin ålderdom.
Och I måsten tänka på att bereda allas lycka, ty det finnes ingen ersättning, som väntar er.
Ert rike är endast af denna världen.»
Allt detta for genom hans hjärna, medan han stod kvar på barrikaden, och då tanken blifvit klar för honom, lade han ned vapnet och lyfte det ej mer till strid och blodsutgjutelse.
Straxt därefter blef barrikaden stormad på nytt, och den blef tagen.
Trupperna ryckte segerrika fram och kufvade upproret, och innan kvällen rådde ordning och frid i hela den stora staden.
Då sände engelskan ut några tjänare för att söka efter hennes förlorade ägodelar, och de funno åtskilligt, om än ej allt.
Hvad de först af allt funno på den stormade barrikaden, var den utkastade från Aracœli.
Men mannen, som under striden blifvit lärd af bilden, började förkunna världen en ny lära, som kallas socialism, men som är en antikristendom.
Och den älskar och försakar och lär och lider som kristendomen, så att den har all likhet med denna, såsom den falska bilden från Aracœli har all likhet med den rätta Kristusbilden.
Och likasom den falska bilden säger den:
Och fastän bilden, som utspridt läran, är obemärkt och okänd, så är ej läran det, utan den går genom världen för att frälsa och omskapa den.
Den sprides dag från dag.
Den går ut öfver alla land och bär många namn, och den är så förledande därigenom, att den åt alla lofvar jordisk lycka och njutning, att den lockar anhängare mer än något, som gått fram genom världen allt sedan Kristi tid.
“Då skall stor nöd råda.“
Mongibello.
Mot slutet af sjuttitalet fanns i Palermo en fattig gosse, som hette Gaetano Alagona.
Det var en lycka för honom!
Om han ej varit en af de gamle Alagona, skulle man väl hafva låtit honom svälta ihjäl.
Han var ju endast ett barn och hade hvarken penningar eller föräldrar.
Men nu hade jesuiterna i Santa Maria in Gesu af barmhärtighet upptagit honom i klosterskolan.
En dag, bäst han höll på med sin läxa, kom en pater och kallade ut honom ur skolrummet, därför att en släkting ville råka honom.
Hvad, en släkting!
Han hade alltid hört, att alla hans släktingar voro döda.
Men pater Josef påstod, att detta var en lifslefvande signora, som var släkt med honom och ville taga honom ur klostret.
Ville hon taga honom ur klostret?
Det måtte hon väl ej hafva makt till!
Han skulle ju bli munk.
Han ville alls icke se den signoran.
Kunde icke pater Josef säga henne, att Gaetano aldrig skulle lämna klostret och att det ej tjänade någonting till att bedja honom.
Nej, pater Josef sade, att det ej gick an att låta henne resa, utan att hon fått se honom, och han halft släpade Gaetano in i mottagningsrummet.
Där stod hon framme vid ett fönster.
Hon var gråhårig, hyn var brun, ögonen voro svarta och så runda som pärlor.
Hon hade spetsslöja på hufvudet, och hennes svarta klädning var blanksliten och litet grön såsom pater Josefs allra äldsta kaftan.
Hon gjorde korstecknet, då hon fick se Gaetano. »Gud vare lofvad, han är en äkta Alagona!» sade hon och kysste honom på handen.
Hon sade, att hon var ledsen, att Gaetano hunnit till sitt tolfte år, utan att någon af hans egna frågat efter honom.
Men hon hade ej vetat, att det fanns någon af den andra grenen i lifvet.
Hur hade hon då fått veta det nu?
Jo, Luca hade läst namnet i en tidning.
Det hade stått bland dem, som fått premium.
Det var nu ett halft år sedan, men det var en långresa till Palermo.
Hon hade måst spara och spara för att få respengar.
Hon hade ej kunnat komma förr.
Men fara dit och se honom måste hon.
Santissima madre, hon hade blifvit så glad!
Det var hon, donna Elisa, som var en Alagona.
Hennes man, som var död, hade varit en Antonelli.
Det fanns ännu en Alagona, det var hennes bror.
Han bodde också i Diamante.
Men Gaetano visste väl ej hvar Diamante låg.
Gossen drog hufvudet bakåt.
Nej, det kunde hon nog tro, och hon skrattade.
»Diamante ligger på Monte Chiaro.
Vet du hvar Monte Chiaro ligger?»
Hon drog upp ögonbrynen och såg ut som en skälm.
»Monte Chiaro ligger på Etna, om du nu vet hvar Etna ligger.»
Det kom så bekymradt, som om det vore rent för mycket begärdt, att Gaetano skulle veta något om Etna.
Och de skrattade alla tre, både hon och pater Josef och Gaetano.
Hon blef en annan människa, sedan hon fått dem att skratta.
»Vill du nu komma och se Diamante och Etna och Monte Chiaro?» frågade hon raskt.
»Etna måste du se.
Det är det största berg i världen.
Etna är en kung, och bergen rundt omkring ligga på knä och våga ej lyfta ögonen upp mot dess ansikte.»
Så började hon berätta allt möjligt om Etna.
Hon trodde visst, att det skulle kunna locka honom.
Och det var verkligen så, att Gaetano ej förr tänkt på hvad Etna var för ett berg.
Han hade ej besinnat att det hade snö på hjässan, ekskog i skägget, vinlöf kring midjan, och att det stod och trampade i orangeskogar ända till knäna.
Och rätt utför det kommo stora, breda, svarta floder frambrytande.
De strömmarna voro märkvärdiga: de flöto utan sorl, de böljade utan vind, den sämste simmare kunde komma öfver dem utan bro.
Han gissade, att det var lavan hon menade.
Och hon blef glad, att han kunde gissa det.
Han hade således hufvud.
Han var en äkta Alagona.
Och att Etna var så stort!
Tänk, att man behöfde tre dagar för att åka rundt om det och tre dagar för att rida upp på toppen och ned igen!
Och att där funnos femtio städer utom Diamante och fjorton stora skogar och tvåhundra småberg, som ej voro så små heller, fast Etna var så stort, att de ej märktes mer än en svärm flugor på ett kyrktak.
Och att där funnos grottor, som kunde rymma en hel krigshär, och ihåliga gamla träd, där en stor fårahjord kunde finna skydd under ett oväder!
Allt, som var märkvärdigt, tycktes finnas på Etna.
Där funnos floder, som man fick akta sig för.
Vattnet i dem var så kallt, att man skulle dö, om man drucke däraf.
Andra floder funnos, som endast flöto om dagen, och andra, som endast flöto om vintern, och andra gingo nästan ständigt fram djupt under jorden.
Och där funnos varma källor och svafvelkällor och lervulkaner.
Det kunde kanske vara skada, att Gaetano ej finge se berget, ty det var så grant.
Det stod emot himmelen såsom ett prakttält.
Det var likaså brokigt som en karusell.
Han skulle vilja se det morgon och afton, då det var rödt; han skulle vilja se det om natten, då det var hvitt.
Han skulle också vilja veta, om det var sant, att det kunde taga alla färger, att det kunde blifva blått, svart, brunt och violett?
Eller om det bar skönhetsflor som en signora?
Om det var ett bord öfverhöljdt med plyschdukar?
Om det hade en tunika af guldtråd och en mantel af påfågelsfjädrar?
Han ville också gärna veta hur det kunde förhålla sig därmed, att gamle kung Arturo skulle sitta där i en grotta.
Donna Elisa sade, att det var alldeles visst, att han ännu bodde på Etna, ty en gång, då biskopen af Catania red öfver berget, sprungo tre af hans mulåsnor bort för honom, och drängen, som sökte dem, fann dem i grottan hos kung Arturo.