Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu en skola ja är en anstalt der lärdom inhemtas, och lärdom är nyttig, så är alltså en maskerad en anstalt, der nyttiga lärdomar inhemtas.
Liksom i andra skolor äro undervisningsämnena m&amp;ngahanda.
De förnämsta äro dock kristendom, modersmålet, historia, geografi, naturvetenskap, matematik, franska, tyska, engelska, latin, musik, teckning, m. fL
I alla dessa undervisas på ett särdeles praktiskt sätt.
Man får sålunda lära sig l: o att kardinaler bära röda kflpor och biskopar gredelina; att svarta, bruna, grå och hvita drägter bäras af prester, munkar och noviser, samt att latinet blifvit un-daoträngdt från kyrkor och kloster.
2: o att svenska kyrkans prest-rockar, messhakar, kolportörslångrockar och diakonisshabiter liksom våra svenska militärrockar och polisuniformer skulle förlora i anseende och möjligen bortcensureras på en karnavalsfest, men att deremot hallelujaflickor äro med om hvad som helst.
Hvad modersmålet beträffar, så icke nog med att svenskan utträngt latinet inom kyrkan, den har också blifvit det universalspråk, 90m af alla nationer antagits såsom det allra modernaste ▼oiaptik.
Att under sådana förhållanden några små obetydliga språkegenheter hörde till ordningen för dagen kunde ju ej hjelpas, och sålunda erforo vi, att vi hade » hafvi » så lifvadt och att det hade » va ’ t&gt; så roligt så.
Rättskrifningsläran förekom icke, och väl var det, ty i trängseln skulle den bestämdt fått sig alltför många knuffar.
I historia vann man den erfarenheten, att svenska kungarne hysa en viss respekt för maskeradbaler och sällan våga sig dit,att våra egna prinsar föredraga parislif framför våra egna lugna svenska karnevaler, men att prins Hamlet och drottning Macbeth höllo till godo med hvad huset förmådde.
Geografien, som lär oss att hitta i verlden, tyckes vara en mycket känd vetenskap.
Herrarne hittade mycket väl till damernas lif, så väl som till buffeten.
Naturkunskapen sönderfaller i två delar, botanik och zoologi.
Alla blommor, som blott skiljas sins emellan genom ferg och yppighet, hafva samma byggnad.
Boten ntgöres af en huf-vudrot med tvenne förtjockade birötter.
Stammen är en stängel.
Bladen äro liksom växtens öfriga delar köttiga och saftrika.
Blomman, hvars foder utgöres af hår, är en, och derå märkes tvenne i fördjupningar sittande knoppar (» ögon »), ståndarknapp och » läppar ».
De blomstra om aftonen, helst på af champagne fuktad mark.
För att veta hvilken klass de tillhöra, böra de dock närmare undersökas.
Zoologi är läran om djuren.
Det förnämsta af tjuren är menniskan.
Menniskokroppen består af tre delar, hufvudet, bålen och lemmarne.
Hufvudet, som innehåller många håligheter, hvilka dock understundom äro rätt bastant korkade, spelar en stor rol; bålen kanske dock en ännu större, i synnerhet när den till största delen består af champagne.
Lemmarne, som naturligtvis äro parvis förenade, äro på en karnevahafton skilda åt så att hvar och en roar sig efter bästa förmåga utan att ' tänka på sin äkta hälft.
De öfre extrem i te tern a bestå af en betäckt hand och en obetäckt arm.
De nedre extremiteterna bestå af ben och fot, ha ’ vi hört sägas, ty den blygsamhet naturen gaf bjöd oss att vid åsynen deraf nedslå vårt kyska ögonpar.
Hela kroppen, med undantag för hals och armar är beklädd med siden, guldstickadt sammet, trikåer, silfverskor och flor, hufvudet är stundom insvept i en lätt florshufva.
Hvad öfrigt allt man lärde på Fettisdagen den 5 Mars 1889, kan ej så noga specificeras, men detta är helt visst nog för att mana en hel hop föräldrar och målsmäu att nästa år sända sina hoppfulla ungdomar i den bildande samskola, som kallas konst-närskarne valen.
Å sid. 233 r.
14 uppifr.
står 27,000; läs 270,000.M: me Mercedes de Castellanos.
Origlnalträsnitt af G. Forssell, efter fotografi.Hcem kände inte m: me de Castellanost
Hon var stockholmar nes favorit.
Från första vårdag hon i sin svarta, distinguerade toalett uppenbarat sig på hufvudstadens (fator och sett sig leende omkring med sina sammetslena, ögon, mörka och strålande som en tropisk natt, hade stockholrnarne skänkt henne sin odelade sympati.
Hon var så ung, så vacker, .sr?
smidig och graciös, denna hustru till en spansk minister, och så var hon främling — ömtålig och fin som en exotisk planta.
Mercedes de Castellanos är syd amerikansk a, hennes barndomshem år Montevideo, en stad med förtjusande läge, It vi t som ett stycke krita och vaktad af den ändlösa Oceanen och de omätliga, böljande jtampas.
Här i denna verld, der naturen är som en saga, knoppades hennes skönhet, också den vacker som en dröm.
Men det var i Paris m: lle de Mandeville mottog sin egentliga uppfostran.
Hennes familj härstammar nämligen från Frankrike, farfadern var fransk minister i den stora argentinska republikens hufvudstad Uuenos Ayres och dotterdottern sändes att i sina förfäders land utbildas till tjvinna af verld.
Paris hade äfven tryckt sin prägel på rn: me de Castellanos: hon var i mycket en parisiska, men kärleken, längtan tillhemmet vid Oceanens strand le / de allt jämt djup och ol&gt;e-tvingelig i den unga sydamerikanskans hjerta.
Hennes ansigte ljusnade när man talade med henne om Banda Oriental, om de väldiga floderna, de majestätiska Anderna, de ändlösa pampas och Monte video.
Montevideo vid h af vet med sina tysta, stjerm-lysta nätter — » mot det går ingenting i verlden upp! » tilläde hon lijtigt på bruten, men förtjusande svenska, når vi inter-viewade henne, och hon egenhändigt räckte oss det fotograjikort vi med hennes tillåteke presenterat » Krönikans » läsare.
» Och Sverge, madame / » frågade vi.
» Jag glömmer aldrig Sverge! »
Vi tro också att m: me de Castellanos menade fullt allvar med sitt snabba, entusiastiska svar.
Hon har skål att icke sa lätt glömma Sverge.
Hon har hår tillbragt nio år; hennes barn — förtjusande barn — åro födda här; hon hade endast varit gift i tre månader, då hon satte Jöten på svensk botten.
Och hon har här bade från hofvet och utomstående kretsar mötts och omfattats af så lijtiga sympatier, att de helt säkert icke så lätt plånas ut.
Ett sista bevis derpå fingo hon och hennes man ytteiiigare mottaga, då de pä Centralstationens perrong en lördags afton — egendomligt nog samma månad de först anländt till Sverge — togo afsked af sina vänner.
Man formligen höljde dem med blommor, och om också blommorna vissna, bladen blekna, komma nog de svenska minnena att länge hålla sig friska, friska till och med under en så varm himmel som Montevideos.
Till sist vilja vi tiU hennes mans porträtt på omstående sida lägga några korta, biografiska data: Don Lorenzo de Castellanos, Spaniens nyss afgångne envoyé extraord.
§• ministre plénip.
begyrtte sin diplomatiska bana i Paris 1854, tjenstgjorde derefter som legationssekreterare i Rio Janeiro, Wien, Berlin och Europas flesta hufcudstäder; senast i London, der han beklädde förste legationssekreterareposten tills han 1876 ut-närndes till minister i Montevideo, från hvilken stad han som nygift flyttade till Stockholm.
M: me de Castellanos af oss återgifna porträtt är utfördt af fotografen N. BjorselJ I Stockholm.
Som detta är den enda offentliggjorda af bildning af m: me de Castellanos, undanbedes reproducering.Boulanger har flytt!
, ffzankzihe, % \ uz 9jupt tned di&lt; % ja&lt;j icdy n äz inze tvedzäyt fxxMand dina händci, och cesazismens möz&amp;a ^uejeja &lt;^ted awAjo äjvez Seinens jzia otzändez.
&amp; fcktofiazcno sizenoany djön&lt;jd |öt 3i&lt;j oc&amp; |zcw$4a ozon ^^tza3e ttW sån&lt;jen, i te^zätujen jani&gt; revanche oc4 krig oc&amp; cfvauvinismen fxissad höefi på otan&lt;jeu.
Sutepas tna&amp;tefc |^oj9a3e $i&lt;j ze * n att ¿&gt;e 3en l^ans^a zepi * i&gt;itftetv zanUa ocfi maktens ti^&lt;j / tat &lt;j / z / ipas utaj en — ocfi fzycfiyfo mötta ja oiy pieztotttfizamla.
9TZen nu smält ut, du fzansha Kzikoioi,
dom ' &amp; ätt&lt;j3c nyss iiftsom ett sozyens tecfien:
jözzädeziet näta va t i yaz
att nästia in i de dfappa vccfienl Ur Dagens Krönika.
4.91Len nu jot våzens vin3 3u ^laddze fzitt,
wa fyunya — ve den, oom smädat nu ett iand, x&gt;m ditt — pa honom jatte otzajjets stay&amp;oäzd tun&lt;ja!
3fzan &amp; i^eitoznet$ ypets tys ^zihet ut jöz joth, dom ånnu undez ohet tzåia, h^ud vald och vetd i veztdeu ta&lt;ja olut och jämntihhetcn jotkena iesjäta!
och zej&gt;uf&gt;liheno rnj / mn hzxny 3i&lt;jDe » förenade rikena » oeh » Trippelalliansen ».
Betraktelser
En gammal politikus.
Allt sedan den s. k. Trippelalliansen bildades mellan stormakterna Tyskland, Österrike-Ungern och Italien, har man sett notiser i den utländska pressen att åtskilliga makter af andra och tredje ordningen såsom Rumänien, Spanien och — Sverige skulle deruti indragits; och hvad som gifvit stöd för dessa rykten är att den ansedda engelska tidningen Temporary Review, som brukar vara väl underrättad, i en artikel af den namnkunnige tysk-engelske författaren Max Müller, synts betrakta denna sak som ett afgjordt faktum, och nu i dagarne förklarar Weser-Zeitung i Bremen, som lärer vara en af Bismarcks s. k. tentakler med anledning af herr Bexells interpfellation, att deras excellenser hrr Bildt och Ehrensvärd nog icke tillåta någon riksdagsman att titta i de diplomatiska korten, men till-lägger, att hvarje barn i Tyskland vet att öfverenskom-melse redan under 1870-talet de facto träffats, att Sverige-Norge skall under vissa eventualiteter gå hand i hand medTyskland, men » att intet skäl föreligger att bekräfta detta för bondepartiet. » *
Våra svenska tidningar, med undantag af Posttidningen, hafva äfven reproducerat dessa rykten men synbarligen utan att fästa någon synnerlig vigt dervid, emedan man förmodligen ansett såsom någonting alldeles otänkbart att de styrande icke skulle med fasthet hafva tillbakavisat hvarje förslag till allians med krig i perspektiv, och derföre icke gjort sig möda att reflektera öfver kon-seqvenserna, om dessa rykten skulle ega någon grund.
För egen del vilja äfven vi i det aldra längsta betvifla att Sverige skulle vara indraget i trippelalliansen; men icke desto mindre kan det ju vara af intresse att skärskåda saken ur olika synpunkter, så mycket mer som det egendomligt nog icke tillåtits h. exc.
utrikesministern att för landet klargöra vår, som vi antaga, rena och uppriktigt fredliga ställning till alla främmande makter.
För hvar och en som uppmärksamt följt de senare 18 årens politik, bör vara alldeles uppenbart att ett krig emellan Frankrike och Tyskland endast kan vara en tidsfråga — orsakerna behöfva här ej utvecklas — samt att den obetydligaste gnista kan tända krigslågan, äfvensom att ett sådant krig, fullrustade såsom de respektive staterna stå, i alla händelser ej länge kan uppskjutas, enär folken redan digna under militära bördor, hvilka, såsom fältmarskalken Moltke uttryckt sig, till och med rika land i längden icke kunna uthärda, samt slutligen att, med det nationalhat och det raseri, med hvilket detta krig kommer att föras, när det en gång utbryter, utgången knappast kan beräknas, om striden skulle 3tå ensamt mellan Tysk-
* Herr Bexell och » bondepartiet » böra skatta sig lyckliga att den undertryckta interpellationen framkallat dessa den högt upplysta tidningens meddelanden, ty hädanefter behöfs ingen vidare » titt i de diplomatiska korten », man känner huru landet ligger, och det är vackert så.
Sätta rens anm.land och Frankrike.
Under sådana förhållanden är det ej att undra på om den statsman, som f. n. styrer Tysklands och Europas öden, på förhand skulle hafva ordnat så att Frankrike på hela sin landtgräns omslöts af en mur af fästningar, kanoner och bajonetter i millioner, på samma gång som denna mur skilde det från dess möjligen blif-vande bundsförvandt Ryssland; och om detta senare, som ju ingalunda är otroligt, ingår i herr v. Bismarcks plan, kan man ju lätt tänka sig, att det ansetts icke tillfyllest att denna » militärgräns » stannade i Norge mot Östersjön utan utsträcktes från Medelhafvet ända till — Ishafvet, och att Sverige-Norge således äfven skulle få åtnjuta äran att spela en roll, när den stora tysk-franska tragedien kommer att uppföras på Europas krigsteater *.
Vårt ingripande i det förestående stora » ras * - kriget skulle således, om ofvan-stående förutsättningar äro riktiga, vara riktadt direkte mot Ryssland.
Man kan ju icke neka till att denna plan är storslagen, och värdig det statsmannasnille som skapat densamma, samt att den skulle vara synnerligen fördelaktig för — Tyskland.
För vår del betvifla vi, såsom ofvan anförts, emellertid i det aldra längsta att, äfven om en sådan plan uppgjorts, och vi utsetts att medverka, våra styrande skulle vågat inkasta landet i de äfventyrligheter som kunde blifva en följd af ett krigsförbund med Tyskland, riktadt mot vår mäktige östra granne; men, då frågan för de förenade
* I hvarje tragedi förekomma vissa hufvudroler, som spelas af de stora aktörerna, hvilka skörda äran och förtjensterna, men det måste äfven finnas biroler, s. k.
» statister », hvilka hvarken skörda ära eller guld, men uppträda och användas såsom slagskämpar åt hufvudpersonerna, och till att förläna ökad glans vid stormännens triumftåg.
Hufvudrollerna i trippelalliansen spelas som bekant af stormakten Tyskland-Österrike-Ungern och Italien.
— Statistrollerna skulle, om uppgifterna äro riktiga, vara anvisade åt makterna af andra och tredje ordningen, Rumänien och Spanien samt Sverige-Norge.
Sätt ar ens anm.rikena är af den allra största, betydelse, och då vederbörande icke funnit för godt att offentligen vederlägga eller förklara de ständigt uppdykande oroande ryktena om allianser, som kunna inveckla landet i krig, hafva vi trott oss böra sammanföra hvad man (oafsedt uppgifterna i utländska tidningar) ansett tala för att någonting dylikt varit i görningen, om ej saken redan skulle vara afgjord.
I en af Stockholms tidningar, Dagens Nyheter, förekom förra vintern, under rubrik » Svensk Stormaktspolitik » en artikelserie i ämnet, ur hvilken vi tillåta oss anföra några utdrag:
» I ett par tidningar », yttrar den första artikeln — » har efter rysk källa uppgifvits att preussiske ministern Pfuels återkallande berott på att en med Bismarcks politik mera förtrogen yngre diplomat under nuvarande förhållanden behöfdes i Stockholm.
Äfven har det antydts att den omständigheten att en finare diplomat icke kunde för närvarande undvaras i Berlin, skulle vara anledningen att h. ex. utrikesministern grefve Ehrensvärd tills vidare finge sitta qvar på sin taburett. » Och om man vidare toge hänsyn till h. ex. statsministerns lätt begripliga sympatier för Tyskland, der han så länge vistats såsom Sverges ambassadör, samt den helt naturliga hän-gifvenhet han måste hysa för sina höga vänner i Berlin och hans otvifvelaktiga benägenhet att så långt som möjligt gå deras önskningar till mötes, samt, att last but not least härtill slutligen lägges, att h. m: t konungen (alldeles oberoende af intima slägtförhållanden) med sitt lefvande intresse för allt, måtte hysa en lätt förklarlig traditionel önskan att liksom Sveriges föregående stora, regenter, deltaga i den » europeiska konserten », i förhoppning att vid lösningen af de » sväfvande frågorna » vinna ära och rykte, samt vid den slutliga uppgörelsen, den stora » afvittringen », äfven fördelar åt sitt land, så måste man erkänna att ett tungt vägande skäl icke saknas, för att den udändska pressens yttranden i denna för den Skandinaviska halfön så ytterst vigtiga fråga icke äro gripna ur luften.
Den unge tyske kejsarens visit å Stockholms slott, anses äfven af många ej hafva varit blott » til lyst » och föranledd afslägtkärlek, utan haft djupare betydelse, * och med kännedom om h. m: t konung Oskar II: s sed att alltid lägga » allvar i leken », har man förestält sig, att Högstdensammes ej långt derefter gjorda kontravisit i Berlin, besöket hos hofvet i Roma och resan till Spanien icke heller företagits uteslutande såsom lusttur och för att vinna en väl behöfiig hvila från regerings-och andra bestyr, utan jemväl af högpolitiska orsaker.
Man har slutligen misstänkt, att framläggandet af k m: ts nåd.
proposition om förslag till en ny lag rörande reqvisitio-ner för militäriskt ändamål i krigstid, i en lättvindigare form för afgörandet i riksdagen, än som vore öfverensstäm mande med grundlagen, skulle kunna antyda en ifrågakommande hastig mobilisering.
Skulle någon sanning ligga under dessa uttalanden af den utländska pressen, i dessa förmodanden och gissningar, i betydelsen af dessa höga resor, så skulle väl de i Weser-Zeitung » antydda vissa eventualiteterna » betyda, att när krig utbryter mellan Tyskland och Frankrike och om Ryssland då ställer sig på Frankrikes sida, så skulle Sverige, med sin krigsmakt till lands och vatten, hjelpa tyskarne att hålla ryssen i schack från Östersjöns södra gräns till Ishafvet, och förmodligen såsom belöning för handräckningen, tillåtas taga revanche, för hvad som passerade för 70 år sedan — förutsatt att allt ginge väl. ---
» Hjeltekonungen » har visserligen nu i snart 20 år stått och pekat på någonting sådant; men man bör väl kunna hoppas och förlita sig på att vår nuvarande konungs omsorg om brödrafolkens väl, och hans högt uttalade kärlek för fredens välsignelser, innebära den bästa garanti mot krigsspelpassion — och i grund skola utrota allt chauvinism-ogräs som kunde vilja uppspira.
* Var tyske kejsarens första åtgärd vid landstigningen i Stockholm att dekorera h. ex. statsministern med Tysklands förnämsta orden — Svarta örn — som endast brukar förlänas It furstar, och skänka en ytterst dyrbar briljanterad snusdosa med sitt porträtt åt en annan excellens, endast en gärd af beundran Öfver d. excellensers statsmannaegenskaper eller af hvilken annan orsak eller för hvilka andra tjenster lemnades dessa nådevedermä-len?
Och hvilken betydelse kunna hedersöfversteutnämningarne hafva?
Månne att inympa en droppe vikingablod i tyska krigshären och af tysk militarism i den svenska eller för att grunda och befästa » vapenbrödraskapet mellan arméerna »?
Blygsamma frågor af sättaren.För egen del lemna vi dessa kannstöperier i det värde hvar och en behagar skänka desamma, ty det är först framtiden förbehållet att lyfta den slöja som herrar diplomater försigtigtvis breda öfver sina spindelväfnader; men skulle någon sanning ligga under dessa sväfvande och oroande samt icke vederlagda rykten, sä kan man, med insändaren i den förut citerade artikeln i Dagens Nyheter fråga:
» Kan det vara praktiskt klokt att frångå det system af sträng neutralitet, under europiska förvecklingar, som Sverige till sin lycka iakttagit och haft välsignelse af allt sedan vår nuvarande konungaätts frejdade stamfader besteg de förenade rikenas tron.
Kan det vara förenligt med klok omtanke för nordens framtid att vidtaga en måhända ödesdiger förändring i de vänskapliga förhållanden med alla främmande makter som under denna tid till fördel för landet varit rådande? »
En brytning i detta den store stamfadrens system skulle åter inveckla oss i stormakternas stridigheter, hvarvid vi antagligen komma att befinna oss som — Spurv i Tranedands. »
Då vi tagit oss friheten citera den ena af insändarnes i Dagens Nyheter uttalande i fråga om » Svensk stormakts-politik », anse vi oss, för att icke beskyllas for partiskhet, skyldiga att äfven låta den andra insändarens motsatta åsig-ter göra sig gällande och införa derföre här nedan ett svar på ofvan citerade artikel af en insändare i samma tidning, som kallar sig — er — och om hvilket tidningen yttrar: » Uppsatsen, hvars högst märkliga beskaffenhet icke torde undfalla någon uppmärksam läsare », lyder som följer:
» Ytterligare om stormaktspolitik ».
En person, som länge deltagit i det parlamentariska lifvet, har i Dagens Nyheter meddelat några intryck under rubriken » Svensk stormaktspolitik ».
Det resultat, till hvilket han tyckes komma och tidningen äfven förordar, är att enabsolut neutralitet under alla förhållanden vore det för Sverge och Norge bästa, om ett krig skulle utbryta mellan Tyskland med bundsförvandter och Ryssland.
Till en böijan kan väl ifrågasättas huru vida deltagandet i det parlamentariska lifvet är någon utmärkt skola för att förvärfva de statsmannaegenskaper, som fordras för bedömandet af förhållandena folken emellan.
Icke sällan händer, att den friska och sunda omdömeskraften går förlorad under ändlösa öfverläggningar, för att icke säga käbbel, om mången gång idel småsaker, att de stora målen och medlen för deras ernående undanskymmas.
Det är ej genom parlamentariska öfverläggningar som tvisterna mellan folken i allmänhet lösas, utan genom helt andra medel.
Politiken folken emellan är i främsta rummet en fråga om makt och endast i andra rummet om rätt.
Fullt betecknande säger ock Bismarck någon-städes, att Europa alls icke har sin uppmärksamhet fäst på Preussens parlamentarism, utan på dess makt.
Det torde der-för ej vara absolut gifvet, att den parlamentariskt bildade mannen har större förmåga än andra vanliga dödliga att bedöma hvad som bör göras eller ej.
I alla fall medgifves, att äfven i de parlamentariska striderna makten ofta är den afgörande och att rätten icke sällan spelar en högst blygsam roll.
Mången gång består den parlamentariska politiken i att skära breda remmar ur andras hudar, och våra egna tvister bära nogsamt härom vittne.
Åtskilliga protektionisters hänsynslösa maktmissbruk för närvarande äro bevis härpå liksom riksdagens i allmänhet visade obenägenhet att vilja lösa rätts- och kulturfrågor.
Till och med en bland Sverges främsta parlamentariska förmågor, hr Carl Ifvarsson, framhöll ju tydligen i sitt bekanta yttrande, att motståndarne borde betänka hvar makten låg, det makt går framför rätt.
Men de parlamentariska männen räkna blott med voteringssedlames stumma språk, hvilket de tro sig kunna ändra genom framhållande af fördelar för kamrater och valmän.
Sällan räkna de med den hos folken inneboende kraften, med dess lidelser och begär, med » jern och blod ».
Det må derför ej anses förmätet, att en person, som endast föga deltagit i det parlamentariska lifvet, men ändock följt med sin tid och dess kynne, meddelar några åsigter, hvilka i viss mån afvika från den parlamentariske mannens.
Åsigterna hafva åtminstone den förtjensten, att de ej, såsomhans, äro absoluta, något som vittnar om allt annat än stats-mannam essighet.
Finnes väl någon upplyst svensk eller norrman, som med handen på hjertat kan hysa den öfvertygelsen, att vi i evärde-liga tider skola få sitta i lugn och ro, bestyra om våra inre angelägenheter och tvista inbördes, så mycket vi det önska?
Finnes det ännu verkligen någon, som på allvar hängifver sig åt den illusionen, att Ryssland någonsin uppgifver tanken på att, förr eller senare, bemäktiga sig den skandinaviska halfön?
Det är omöjligt, att man kan vara så blind, att man kan inbilla sig sådant?
Det förutsätter att för denna person historien ej funnits till.
Nej, gudnå ’ s, kriget om vårt oberoende är oundvikligt; det kan dröja några år mer eller mindre, men det kommer med absolut visshet och blifver för vårt framtida öde afgörande.
Men vägen för Rysslands herravälde öfver Skandinaviens länder går numera, och lyckligtvis, ej direkt öfver våra landamären, öfver Stockholm och Kristiania, utan den går öfver Berlin.
Ett krossadt Tyskland lemnar oss med hull och hår, utan förbarmande, i den östra kolossens våld.
Det krig, som Tyskland med bundsförvandter snart nog kanske kommer att utkämpa, blir derför helt säkert ett krig icke blott om dess egen makt och sjelfständighet, utan ock om hela den germaniska rasens framtid.
Det blir ett krig, som för långliga tider skall afgöra, huru vida de germaniska eller de slaviska folken skola innehafva främsta platsen i Europa.
Ja, man skulle kanske kunna gå ännu längre och säga, att striden skall för lång tid afgöra öfver civilisation och barbari!
Det är ett sådant krig, som den parlamentariske mannen vill att Tyskland och dess bundsförvandter ensamma skola utkämpa, på det vi i fred må få sitta hemma och » skära pipor i vassen ».
Men lurad kan man blifva och det grundligen af en sådan politik.
Mången invänder nog, att mörka drag finnas i den tyska anden, och att, enligt vår uppfattning, ännu mycken råhet i seder och begrepp herskar i Tyskland *, ett närmande till Tyskland borde derför ej komma i fråga.
Den ene framhåller den tyska studentråheten och de tyska duellerna, som vittna om medeltidens mörker; en annan det hänsynslösa sätt, hvarpå kriget i Frankrike år 1870 — 71 fördes.
En tredjepåminner om förhållandet med V artikeln i Prag-freden och om den behandling, som kommit vårt grannland Danmark till del.