Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ar det så säkert att jag glömmer hvad jag förut lärt, efter att hafva 2 år sysselsatt mig med miltär-undervisning, så är det lika säkert att jag efter 2 år glömt hvad jag lärt i tillämpningsskolan.
Hvad beträffar det nyttiga att uppspäda de militära ämnena med humaniora, som man anfört, så kan jag ej inse, hvari denna nytta består.
Det må nu vara möjligt, men äfven efter mitt förslag, som jag vidhåller, finnes en sådan uppspädning, nemi. den humanistiska bildning, hvilken, såsom fortsättning på skolstudierna, skall utgöra en applicering på tillämpningsskolan, men endast en sådan uppspädning anser jag vara lämplig.
Jag kan således icke finna annat än att både böjlighet och kontinuitet i den humanistiska bildningen äro lika väl bevarade, antingen ynglingen utgår från den 7:de eller den Gite af elementarskolans klasser.
Man bör äfven ihågakomma att K.
M. helt nyligen fattat ett beslut, hvarigenom skälet för att så länge stanna qvar i militärskolan förfaller till viss grad, enär ynglingen redan i den tidigaste skolåldern skall vänja sig vid den militäriska ordning, som kan belöpa sig på skolan.
Jag tror mig nu hafva visat skälen till min mot Utskits Betänk, afgifna reservation, och ber jag att blott få tillägga några ord med anledning af hvad den siste värde talaren yttrat.
Han börjar med att säga att en skrifvelses afgång från R.
St:r vore ett klander mot regeringen.
Jag är öfvertygad om, det ingen kan misstro mig derhän att anse mig i stånd att vilja ingå med något klander mot regeringen; men hvad jag anser mig pligtig att göra, är att strida för den grundsats, som, enligt min öfvertygelse, leder till det rätta målet.
Huruvida K.
M. genom den reorganisation af krigsakademien, som med den 14 Oktober 1862 tog sin början, till fullo gått R.
St:rs önskan till mötes, är en sak, som jag icke tillåtit mig fälla något yttrande om.
452 Den I April.
Jag vill blott tillägga ett par ord.
Det finnes nemi. en annan fördel af att hafva genomgått helt och fullständigt elementarläroverket, nemi. att ynglingen derigenom, om han icke befinner sig lämplig till den militära banan, har en återgång till verlden vid 20 års ålder, som han eljest icke skulle hafva haft, om han utgått från den 6:te klassen.
Jag vill ej längre upptaga R. o. Ad:s tid, utan får jag, med afslag å Utsk:ts Betänk., anhålla om bifall till min reservation.
Hr Lilliehöök, Carl Bertil:
Det nu under behandling varande Betänk, synes hafva tillkommit genom en tvekan, eller genom den åsigt, att den af R.
St:r vid förra riksdagen uttryckta önskan, i afseende på krigsakademiens reorganisation, icke skulle hafva blifvit verkliggjord genom det förslag, som K. M., i och för krigsskolans reorganisation, d. 14 Okt. sistlidna år afgifvit.
Man har velat tolka denna skrifvelse från Ständerna på det sätt, att från krigsskolan skulle afskiljas alla de egentliga humanistiska ämnena och att allenast sådana ämnen der skulle läsas, hvilka tillhörde den speciella krigsbildningen.
Att, i afseende på sjelfva saken, tankarne äro delade, synes af de båda motionärernes olika åsigter.
Efter den enes förmenande skulle i krigsskolan icke läsas några humaniora, under det att den andre ifrar för att der ytterligare skulle läses ämnen, hvilka t. o. m. icke förefinnas i den af K.
M. afgifna nåd. skrifvelse.
För min del tillhör jag den åsigt, att man i allmänhet ej bör bibringa någon, som utgår i det allmänna lifvet vid en alltför tidig ålder, den föreställningen, att hans humanistiska bildning är afslutad, utan tror jag tvertom att man bör söka hos honom inplanta den åsigt derom, att denna slags bildning aldrig bör anses vara afslutad.
Särskildt för dem af R. o. Ad., som tillhöra militärståndet, anser jag det vara särdeles angeläget att söka bringa det derhän, i afseende på undervisningen, att man bör i yngre åren skaffa sig erforderlig och fullständig humanistisk bilning, ty man vet det egendomliga för militärståndet, att man, med den bildning, man egde vid utgåendet från krigsakademien, inom detsamma avancerar efter ålder i tjenst till befälsgrad med ganska betydligt ansvar, utan att detta kunskapsmått, vare sig i humanistisk eller annan bildning, på något sätt behöfver undergå förändring.
Om man skulle föreställa sig att en yngling, som kommer till Carlskrona vid 18 å 19 års ådler, har den föreställning, att hvad han då hade läst vore för honom tillräckligt, för att avancera till följ:de grader ända till de högsta, så tror jag ej att detta skulle vara på minsta sätt fördelaktigt, ty hvad man läst vid 17 år har man ej i verlden praktiserat.
Det synes mig också, som om en specialbildning i skolan ganska lätt skulle kunna utbilda en kastanda, hvilken man nu för tiden söker förekomma.
Jag skulle derföre för min del önska, att, jemte de militära ämnena, ynglingen vid krigsskolan borde fortsätta det humani stiska studiet, för att påminnas om, huru vigtigt detta sednare Den 1 April.
453 äfven är för militärer; och då, tillfölje af tidsandan, det fordras, för utöfvandet af ett befäl, i lika högt mått humanistisk bildning som specialkunskap, kan, under dylika förhållanden, den förra aldrig tillräckligt nog uttaga sin fulla rätt.
Den föreslagna skrifvelse!) till K. M., helst den synes mig kunna tydas derhän, att R.
St:r skulle önska ett frånskiljande af humaniora från militärläroverket, bör således enligt min tanka afslås, och R. o.
Ad. i stället instämma i D:r Thyselius’reservation, ty i en fråga af sådan beskaffenhet som denna, anser jag det vara alldeles olämpligt, att K. M., som är högste militär-befälhafvare, skulle behöfva underkasta R.
St:rs pröfning ett beslut, som han anser vara fördelaktigt.
Den siste talaren har äfven vidrört förhållandet med sjökadetterne.
Det är mycket möjligt att stora olägenheter och svårigheter skola möta vid föreningen i en krigsskola af dessa båda afdelningar, då densamma lör arméen börjar med en så sen ålder och för sjökadetterne ovilkorligen vid en mycket tidigare; men man måste likväl afvakta huru förhållanderna komma att gestalta sig med den organisation, som Carlberg nu har.
Skulle erfarenheten framdeles visa att sådana olägenheter uppstå, då anser jag det vara bättre att de båda vapnen skiljas, än att båda två genom ett sammanslående skola lida.
Då Hr Lagercrantz i denna fråga afgifvit ett så sakrikt anförande, hvari jag nästan till alla delar instämmer, skulle det synas vara alldeles opåkalladt af mig att vidare tala i densamma, men då jag, icke allenast vid denna, utan äfven vid föreg:de riksdag, tillhört det Utsk., som behandlat denna fråga, torde det måhända ursäktas mig, om jag några ögonblick upptager R. o. Ad:s tid.
I likhet med Hr Lagercrantz, anser jag en skrifvelse till K. M., hvilken skulle åsyfta att få de olägenheter, som vore med krigsakademien förenade, afhjelpta, vara alldeles obehöflig och opåkallad, då nemi. dessa, tilllölje af den omreglering af krigsakademien, som af K. M., genom dess nåd. skrifvelse af den 14 Oktober sistlidna år, blifvit anbefalld, redan äro undanröjda.
Likväl, om jag detta oaktadt icke skulle hafva någon anledning att i öfrigt önska ett afslag å Utsk:ts Betänk., vill jag deremot på det iifligaste bestrida ett bifall till den af Hr af Klint afgifna och Betänk:t vidfogade reservation.
Så väl Hr
Dahms motion som Hr af Klints reservation hvila på en grundsats, som är förmodad, men som för närv:de ej öfverensstämmer med verkliga förhållandet, ty då de hafva förutsatt att studentexamen vore afslutad vid 18 å 19 års ålder, så är detta en presumtion, som ingalunda öfverensstämmer med sanningen.
Som förhållandena nu visa sig, tror jag ingen kan bestrida att medelåldern för dem, som taga studentexamen, utgör 20 år.
Att denna ålder är alltför sen, för att en yngling 454 Den i April. i densamma med fördel skall kunna inträda i en tillämpningsskola, är jag fullkomligt öfvertygad om; och denna min öfvertygelse är så rotfast, alt, äfven om jag fmge alldrig så munga motståndare, jag ej derifrån kan rubbas.
Man har sagt att det skulle vara ynglingen till skada, om han finge afbryta elementarundervisningen, efter att hafva genomgått 6:te klassen, och att hans framtid skulle blifva stängd, derest han sedermera befunnes vara till militär olämplig.
Men äfven om så skulle vara, finnes ju en utväg att bereda ynglingen ett skadestånd i detta hänseende, och detta vore, att 7:de klassens af elementarskolan ämnen lästes vid Carlberg, hvarigenom utgångsexamen från krigsskolan komme att gälla som studentexamen.
Då jag icke längre vill trötta R. o. Ad. med att orda i detta ämne, utan öfverlemnar det åt personer, som bättre än jag kunna utreda detsamma, så sammanfattar jag mitt yrkande uti att bestämdt bestrida bifall till Hr af Klints reservation.
Man har här framkastat huru olämpligt det skulle vara att i denna fråga ingå till K.
M. med en skrifvelse, innefattande begäran om förändring i en nyss beslutad organisation.
Jag delar till vissa delar denna mening och går till och med längre än mången annan, emedan jag icke önskar att R.
St:r skola inblanda sig i detaljer, hvarigenom ansvaret derifrån skulle lyftas.
Likväl tror jag det vara den andra statsmagtens, d. v. s. R.
St:rs, icke allenast rätt, utan äfven pligt, att yttra sig om organisationens större hufvudgrunder, liksom de på förhand böra tillkännagifva, huru de önska densamma ordnad, eller, derest någon hufvudgrund afviker från hvad som är rätt, derpå fästa K.
M:s uppmärksamhet.
Till en början ber jag att få bemöta Hr Lagercrantz’ yttrande, att denna skrifvelse skulle innefatta ett klander af hvad K. M. i denna fråga åtgjort.
Detta är ej öfverensstämmande med verkliga förhållandet, ty uti hvad som nu är gjordt, hvilket K.
M. sjelf förklarat vara ett öfvergångsstadgande, har ej någon ändring begärts.
Frågan gäller blott, huruvida i denna organisation den ena eller andra grunden skall följas; och tyckas de olika uppfattningarna hafva bestått deri, huru R.
Stms skrifvelse i denna del skulle förstås.
Hr Lagercrantz har tillvitat motionären alt han bildat sig en egen uppfattning.
Ar beskyllningen rätt, drabbar den många, hvaribland älven mig särskildt, såsom utgörande en medlem af den komité, hvilken enhälligt instämde i samma uppfattning, som motionären visat sig halva.
Mellan Hr Lagercrantz och oss, som hysa olika åsigter mot honom i detta afseende, kunna endast R.
St:r döma.
Hvad jag nu går att stödja min uppfattning af frågan på, står visserligen utom ämnet, men inverkar ändock något derpå.
Den 1 April. 455 Det ena skälet, hvarföre jag skulle tro det vara lämpligt att fästa K.
M:s uppmärksamhet på att, om en reorganisation af krigsskolan skulle ske i likhet med hvad grunden för öfvergångsskolan gifver vid handen, en skrifvelse, emot hvad R.
St:r förut förklarat vara önskligt, skulle uppkomma, det ena skälet, säger jag, består deri, att, då sedan flere år tillbaka en ombildning af den allmänna skolordningen blifvit ifrågasatt, och sedan K. M. och R.
St:r i detta afseende uttalat åsigter, hvarigenom all annan uppfostran, än den i skolan, nära nog skulle göras omöjlig, och de äfven förklarat att en för alla gemensam bildning borde uppkomma, hvarigenom en enbet i de olika sinnena skulle vinnas genom en nötning mot olika samhällsklasser, — att alla dessa åsigter komma att brytas och att krigsskolan i thy fall kommer att ställa sig utom och brevid alla de andra allmänna bildningsanstalterna, emedan man icke kan säga att vid Carlberg olika personligheter sammanföras ur olika samhällsklasser.
Jag vågar äfven påstå att krigsskolan skulle ställa sig emot den ofvan antydda och åsyftade rigtningen af den nya skolordningen, emedan, genom att inkasta en hop ynglingar i en särskild fackskola, lätt nog en ensidig rigtning skulle utbilda sig.
Det andra skälet är att, då jag tager för alldeles gifvet att R.
St:r böra uttala sin mening, de snarare böra göra det förut och således lemna regeringen nöjaktig anledning, än efteråt och då kanhända komma att uttala ett ogillande.
Att den ekonomiska ställningen skulle blifva annorlunda, om krigsskolan skulle organiseras efter komitéens förslag, än om den förblefve i detta öfvergångsstadium, hvari den nu befinner sig, är temligen påtagligt, ty, derest man vill med krigsskolans egentliga ämnen förena en mängd humaniora, så blifver tiden, som ynglingen der skall tillbringa, längre, följaktligen också kostnaderne större.
Om nu K. M. till nästkommande
Ständer inkommer med en begäran om ökade anslag, — hvilket är ganska troligt —, skulle, då R.
St:r funne att den nuv:de organisationen medförde en större kostnad, ett afslag på hvad K.
M. sålunda föreslagit lätteligen blifva en följd, och således hela den uppgjorda planen gå om intet.
Detta är sålunda ingen småsak.
Guvernörsembetet har ansett 2f år behödiga för genomgående af krigsskolan i dess nuv:de skick.
När årliga behofvet af officerare för arméen utgör 72 stycken, fordras naturligtvis, för att krigsskolan må kunna lemna alla, att årligen vid akademien lika många inkomma, som derifrån utgå; och utgör delta således för tvenne år en summa af 144.
Men då härtill kommer, att under det återstående halfva året ytterligare en kontingent blir kräld, kunna tidpunkter inträffa, då utrymme måste beredas för 3 års behof, d. v. s. ända till 216 stycken.
Om nu äfven den tanken, att bereda plats för sjökadetterna vid Carlberg, skall göra sig gällande, så måste der inalles finnas utrymme för 250 kadetter.
Då kanhända detta icKe utan särskilda 456 Den I April. kostnader skulle kunna låta sig göra, har jag anfört ofvanstående, för att visa, det K.
M. icke kan ordna denna fråga, utan att R.
St:rs votum dervid måste förr eller sednare ifrågakomma; och har jag ansett det vara bättre, om R.
St:r förut hafva uttalat sin mening, för att derigenom åt K.
M. gifva en ledning vid fortgåendet på denna bana.
Jag vill nu ingå på sjelfva organisationsfrågan.
Ser man på grunden för såväl Guvernörsembetets förslag, som motionen, så finner man att icke någon tanke kunnat uppstå derom att, vid bestämmandet från hvilken klass i elementarskolan inträdet vid Carlberg skulle ske, sätta åldern för långt tillbaka.
Om man således blott haft att välja mellan den 5:te och 6:te klassen, och skillnaden tillfölje deraf ej kunnat vara så stor, måste man likväl ej förbise den vigtiga omständigheten af ålder, ty ju senare inträdet sker, ju senare blir befordran.
Detta vill jag medgifva.
I afseende på åldern, utgör frågan om sjökadetterne ett ganska vigtigt moment.
Komitéen ansåg till en början nödigt att ett sammanförande af sjö- och landtkadetter borde ega rum, emedan det skulle åstadkomma till en viss grad ett närmande af de båda vapnen, men då man ingick närmare i granskning häraf, fann man att målet aldrig kunde vinnas, enär det ovilkorligen blefve en nödvändighet att börja sjökadetternes praktiska öfningar vid en tidigare ålder än landtkadetternas.
För mig har det derföre synts bäst att göra olika bestämmelser för dem som skola blifva sjökadetter och olika för landtkadetterna.
Det har blifvit sagdt att »för 20—22-årige ynglingar, redan vana i de flesta fall vid ett komfortabelt ungkarlslif, skulle dessutom kaserneringen blifva alltför oangenäm, betinga alltför stora uppoffringar af tillvande beqvämligheter och sannolikt icke ovävendtligt försvåra upprätthållandet af ordning och sedlighet.» Jag kan derpå ingenting svara, enär blott erfarenheten i detta fall kan gifva vitsord; och jag får till
Hrr regements-chefer hemställa, om de funnit att de unga officerare, som genomgått skolan, varit svårare att förnöja, än de, som inträdt vid Carlberg i en tidigare ålder.
Härtill kan äfven läggas, hvad Guvernörsembetet föreslagit, att »bildningen tarfvar att ej längre uppskjutas, enär den bör omfatta ej blott bokvett och färdigheter, utan ock karakterens daning för disciplinens hårda prof, och till den ändan kräfves ynglingaålderns böjlighet.»
Hvad detta beträffar, tror jag, att det beror på hvad man härmed menar.
Ar det fråga om att diciplinen endast skall vara ett yttre tvång, som böjer sinnet till lidande, då är det sannt att det fordras en tidig ålder för att kunna nedtrycka sinnelaget, men, enligt min tanke, kan ej någon vinst af en dylik disciplin uppstå, ty det kan lätt hända, att det då kommer att kasta sig på sned och att den för såväl officeren som soldaten erforderliga spänstigheten förqväfves.
Dessutom vill jag vädja till guvernörsembetet, om det funnit så lätt dervidlag att förekomma disciplinära fel, ja — jag vill ytterligare till Hrr regements - Den 1 April. chefer hemställa, om de hos de ynglingar, som icke genomgått krigsskolan, funnit en större motsträfvighet i disciplinärt afseende än hos de, som genomgått densamma.
För min del, tror jag det icke; och på dessa grunder skulle jag icke vilja tillerkänna någon kraft åt de skäl, som blifvit anförda.
Deremot vill jag fästa Guvernörsembetets uppmärksamhet på svårigheten af att kunna tillämpa en disciplin, olika på olika åldrar, ty hvad som är straff i den ena åldern, är det icke mer i den andra.
Jag behiifver ej vidare beröra denna sak, ty komitéen har derför i sin berättelse utförligt redogjort.
För komitéens förslag tala deremot många skäl.
Först vigten för individen att studentexamen är absolverad före hans inträdande vid krigsskolan, ithy att, om han ville bryta sig ut från denna bana, misstaget skulle vara för stort och hans väg stängd, om ej denna utgångspunkt funnes.
För samma förslag tala ytterligare kärleken och aktningen för det stånd, som komitéen tillhör, hvilket måste komma att i allmänna opinionen nedsättas, om ej fordringarne på humanistisk bildning skulle nu vara mera än hvad de vore 1835.
Jag vill dessutom påpeka en sak, som härmed ganska nära sammanhänger.
Komitéen kunde nemi. aldrig, derest utgångspunkten skulle blifva satt från 6:te klassen, finna, att 2| år vore tillräckliga för afslutandet af kursen vid krigsakademien.
Då 2 år, på samma sätt som i skolans 7:de klass, erfordrades för att genomgå och afsluta den humanistiska kursen, kunde naturligtvis icke mindre än 1 år behöfvas för att absolvera, icke allenast de miltära studierna och praktiska öfningarne, utan äfven de humanistiska ämnen, som komitéen ansett dermed stå i omedelbart sammanhang.
Således skulle minst 3 år behöfvas.
Jag kan derföre icke anse troligt att krigsskolan kommer att fullgöra hvad den lofvat, nemi. att på 2^ år, bredvid den militära bildningen, gifva samma humanistiska bildning, som i 7:de klassen erhålles; och skulle derföre, enligt min tanka, genom ett lyssnande till detta förslag, ett nedsättande af arméens befäls duglighet och anseende blifva en ovilkorlig följd.
Om man nu tager medium af den ålder, vid hvilken man utgår från reallinien, skulle inträdet vid krigsskolan blifva vid 19J år.
Lägger jag härtill llj år. så blir man officer vid 21 år och 5 månader.
Huru är förhållandet i närv:de stund?
Jag har en tabell, som utvisar medelåldern till 20 år 11 månader, och denna skillnad af 5 å 6 månader kan jag ej anse för så farlig.
I afseende på sjelfva resultatet eller slutfrågan, skulle jag önska att K. o. Ad. förenade sig med Hr af Klint i den af honom algifna reservation.
Hvad angår Hr Thyselius’ reservation, så får jag fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att ett gillande af densamma vore ett underkännande af de principer, som ligga till grund för Hr Ilahms motion, ett underkännande, hvars konseqvenser jag förut 458 Den 1 April. haft den äran att framställa, och hvilket skulle medföra ett ansvar.
Hr af Klint:
Det är med anledning af Frih.
Alströmers yttrande, som jag begärt ordet.
Han har nemi. sagt, att han så mycket mindre skulle kunna biträda det af mig framställda förslaget, som detsamma icke afsåge ett bibehållande af hittills gällande stadgande.
Jag ber dervid få anmärka, att mitt förslag just afser ett bibehållande af det gamla stadgandet, derföre att officerarne af arméen alltid varit underkastade att taga studentexamen, och att ett undantag endast gällde Carlberg.
Men, säger han vidare, det är så mycket mindre skäl att bibehålla detta stadgande, som det är sannt att studentexamen 1835 gällde, och det är helt olika fordringar nu än då.
Det är sannt, men om studentexamen anses vara nyckeln för inträde på alla embetsmannavägar i riket, skall jag väl icke bortkasta denna nyckel derföre att, tillfölje af tidens fordringar, jag måste göra större pensa nu än för 27 år sedan.
Jag kan således icke fatta annat än att, då studentexamen fortfarande är gällande för inträde i de öfriga embetsmannaklasserna i riket, den icke äfven skulle gälla för inträde i militärskolan, hvilket varit regel sedan 1835.
Vidare har han sagt, att jag grundat mitt förslag på förmodanden, icke på bestämd grund.
Jag har grundat det på förmodanden, men jag tror mig icke hafva alltför sangviniska förhoppningar, då jag säger att åldern måst nedgå.
Allmänna meningen är så högt uttalad om denna öfveransträngning inom skolan, alt åldern måst nedsättas, men rättast hade varit att lä skolan att aldrig gifva med sig.
Först då kunna vi hoppas att vinna något på skolorna, när vi fordra genomgång af skolan ovilkorligen för inträde i alla våra embetsmannaklasser.
Jag tror således att enda vilkoret för att kunna vinna det mål, som alla eftersträfva, och som är att nedsätta skolåren, är att tvinga skolan att göra det.
Jag fortfar alt yrka bifall till min reservation, och jag vågar tillägga att jag gör det i den sanna medborgerlighetens och i den sanna militärandans intresse.
Gr. von Rosen, Fredrik: Sedan Gr. af Ugglas och Hr af Klint ytfrat sig i detta ämne, återstår för mig blott att tilllägga det jag instämmer i de åsigter, som uti Hr af Klints reservation finnas uttalade.
Mig förefaller det helt naturligt att, då jag säger mig vilja vinna tid, jag med detsamma uttrycker det jag vill förlora kunskaper, ty, enligt mitt förmenande, måste ungefärligen samma summa af tid för inhemtande af samma vetande åtgå vid hvilket läroverk som helst.
För ett fullständigt genomgående af elementarläroverken talar äfven att ynglingen då ej behöfde ombyta lärare och uridervisningsmethod, hvilket han annars, om lian från 6:te klassen skulle utgå, nödgades göra, och hvilket alltid ansetts mera förminska och hämma, än föröka och utveckla ynglingens humanistiska bildning.
Hvad jag fästat största
459 vigten vid är, att, i oell med detsamma som jag lemnar elementarskolan i en lägre klass än deri, som erfordras till den bana, jag annars kunde egna mig åt, desto svårare blifver det för mig, i händelse jag af någon ådragen sjuklighet skulle förhindras att fortfara på den militära banan, att komma i tillfälle att åter egna mig åt den bana, som annars stått mig öppen.
På de af de begge föregide talarne anförda skäl, äfvensom på grund af att jag anser af vigt att R.
St:r uttala sin mening i denna fråga, får jag vördsamt anhålla, det R. o. Ad. behagade instämma i den af Hr af Klint afgifna reservation.
Hr Lagercrantz:
Då jag sista gången hade ordet, var det med afsigt, som jag ej berörde hufvudfrågan, emedan jag höll för tillräckligt att till en början fästa uppmärksamheten på olämpligheten, att, omedelbart efter det ett regeringsbeslut i ämnet blifvit fattadt i full öfverensstämmelse med R.
St:rs vid förra riksdagen uttalade önskan, redan nu och utan att några nya objektiva skäl kunna för någon ny mening förebäras, yrka på förändring af ett beslut, som K. St:r, så att säga, sjelfve dikterat; och jag vidhåller, om icke för annat, för tidens vinnande, detta argument, om hvilket det synes mig antagligt att meningarna icke mycket skola delas, ifrån det att man derå reflekterar.
Jag har sökt att gifva skäl för mitt påstående, det K.
M:s beslut öfverensstämmer med R.
St:rs uttalade önskan, och jag skulle dertill kunna ytterligare åberopa ordalydelsen af StatsUtsk:ts vid förra riksdagen Betänk, rörande krigsakademien, hvilket Betänk., i hvad det rörer frågan om krigsakademiens påyrkade ombildning, med rätta torde få anses vara lörestafvadt af den man, som gifvit den mägtigaste impulsen åt R.
St:rs ifrågav:de yrkande.
Utan att vilja fördjupa mig i någon ordstrid med Hr af Klint, ber jag att få hemställa, om vid sidan af de skäl, hvilka jag nyss anfört för min tydning af R.
St:rs skrifvelse, någon bevisning för en motsatt mening rimligtvis må kunna byggas på det åberopade, i skrifvelse!) förekommande ordet »endast.» R.