Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den kära pappa Söhlenthal dref mig i kyrkan hvar söndag, när jag var barn – därför kommer jag mycket sällan i Guds hus nu, då jag är man – ehuru jag riskerar att, hvar gång jag uteblir, få böta tre lod silfver!
Om lagen tilllämpats i all sin stränghet, skulle jag för länge sedan varit ruinerad!
– Är det verkligen sant? frågade Struensee, att det ännu finns en så medeltidsaktig bestämmelse i våra lagar?
– Ack! skrattar Brandt.
Det finns många ännu värre!
Hvad säger ni till exempel om denna?
Enligt en lag från 1704 – om jag minns rätt – äro dragoner som synda mot sjette budet, fritagna från offentlig kyrkobot; däremot få soldater af fotfolket fortfarande underkasta sig denna snöpliga penitens, liksom vanliga simpla borgare.
Finns det sundt förnuft i en sådan bestämmelse?
Hvarför skall en soldat straffas, då en dragon går fri?
Struensee skakade sitt hufvud, småleende:
– Förmodligen därför, att dragonen sitter till häst och på så vis kan räkna sig till de högdjur, för hvilka lagen tydligen icke gäller.
Som bekant äro de flesta människor födda med sadlar på ryggen, och några enstaka med stöflar och sporrar.
Till dem hör synbarligen grefve Rantzau, och han betraktar det förmodligen som sin fulla rätt att rida.
Ni själf, min käre kammarjunkare, hör ju också till de privilegierade?
Ni skulle förmodligen också slippa kyrkobot, om någonting mänskligt hände er?
– Ja, Gud ske lof! svarar Brandt och knackar ut sin pipa.
Jag kan icke nog tacka försynen därför – det skulle annars ha gått mig illa i många afseenden!
Jag tror nästan, att jag kommit att bo på gäldstugan, om välborna fröken Else Berregaard unnat en ofrälse man äran att bli min far!
Sens moral: mödrar borde betänka sig allvarligt, innan de bringa till världen barn, som icke ha något värn mot gäldsfängelse och gapstock!
– Mig tycks det hedersammare att genom egen klokhet afhålla sig från kollision med de två nämnda institutionerna, anmärker Struensee torrt.
Denne grefve Rantzau tycks mig till exempel alltför djupt genomträngd af medvetandet om att de lagar, som gälla för andra dödliga, icke gälla för honom.
Hvad är han egentligen för slags figur?
Brandt rycker på axlarna:
– Han är en Rantzau – det vill säga Holsteins främste adelsman.
Fadern känner ni?
Gamla öfverpresidenten och hedersmannen.
Den unge har mera äfventyrarblod i sina ådror.
Sin fänriksfullmakt fick han antagligen i vaggan, ty vid aderton år var han kapten vid infanteriet, har jag hört, och innan han blef fyrtio år hade han avancerat till general.
Han är bekant genom otaliga galanta äfventyr, af hvilka åtminstone ett slutade tämligen tragiskt.
Han hade förfört en aktningsvärd borgares dotter, stuckit ihjäl hennes far i en duell och sedan, för att trösta flickan, ställt till ett slags maskopi med en kammartjänare, utspökad till präst, och inbillat henne, att hon blef hans hustru på vänster hand.
Han var nämligen då för länge sedan förmäld med en kusin, dotter till grefve Detlev Rantzau till Oppendorff – – – De hade visst varit gifta omkring åtta år – och himmeln må veta, att den stackars grefvinnan fått pröfva på åtskilligt – han hade ju en älskarinna för hvar vecka! – då han ändtligen blef fast på allvar – för en italiensk sångerska, som af ödets nyck kastats till Glückstadt, där den unge generalen låg i garnison – – och en vacker dag var han försvunnen – spårlöst – hade helt enkelt deserterat från fanan och följt sin sångerska.
Sedan dess har han flackat omkring i hela Europa, och man har ingenting vetat om honom – utom att han här och hvar låtit tala om sig genom en del mindre snygga penningetransaktioner – – Att han till sist hamnade i Petersburg, har han nyss själf berättat – – jag tviflar icke på, att han kom dit i afsikt att förråda sitt land – – Och nu är han här – det skall bli intressant att se, hvad han ämnar taga sig till – – förmodligen försonar han sig med sin far – kanske tar han också sin gemål till nåder – – hon har under alla dessa år trofast väntat på honom – – men lär ha blifvit en smula besynnerlig – – Nå, god natt, min käre vän!
Mina ögon hålla på att falla ihop af trötthet!
– Han räcker fram sin hand.
– Vänta, jag skall installera er.
Struensee öppnar dörren till sofrummet och stiger in, Brandt följer efter, och hans trötta blickar dragas oemotståndligt till en bred och bekväm säng af mahogny under en himmel af mörkgrönt siden.
Men plötsligt rycker han till och tvärstannar midt på golfvet, stirrande förfärad på ett par hemska spökgestalter, en på hvar sida om sängen.
– Hvad har ni där, min käre vän? frågar den lille kammarjunkaren med tillkämpad själfbehärskning och kastar sneda blickar mot de misstänkta fantomerna.
– Det är Adam och Eva! svarar värden skrattande.
Generar sällskapet er, herr kammarjunkare?
– Ingalunda!
Det öfverraskade mig bara en smula! säger Brandt morskt.
– Jag hade icke tänkt mig, att jag skulle tillbringa natten i sällskap med en kvinna.
Och till på köpet i så djup négligé! tillägger han, i det han försiktigt närmar sig det mindre af de två skeletten, som stå i hvart sitt stativ, med hvart sitt vaxljus i den ena, utsträckta ben-handen.
Han studerar benranglet med påfallande intresse, synar det från hjässan till tåbenen, knackar försiktigt med knogen på ett af refbenen och vågar slutligen tilltala den sköna:
– Jaså, du har varit en kvinna, du!
Med ett omhölje af lent hull ofvanpå den här benstommen.
Kanske till och med ett hjärta därinne i bröstkorgen – Gud vet, hur många män du i lifstiden bedragit!
– Ja, säg det den som kan! skrattar Struensee.
Jag vet ingenting om hennes historia, annat än att hon dog på tukthuset.
Men innan hon kom så långt, hade hon nog haft åtskilliga äfventyr.
– Hm! filosoferar Brandt.
Hvar gång man famnar en kvinna, famnar man således ett slikt åbäke.
Gud ske lof, att man åtminstone glömmer det för stunden.
I annat fall fruktar jag, att tanken skulle verka afkylande!
– En nyttig lärdom, min käre kammarjunkare!
Hvar gång ni famnar en kvinna, famnar ni döden!
– Hu då!
Ett sådant skelett är ju en moralpredikan i ben!
Hvad säga era små väninnor, som komma på besök, om den här rivalen?
– När jag har främmande härinne, sveper jag för anständighetens skull kapuschonger öfver Adam och Eva.
Han drager fram ett grönt skynke, som är rynkadt öfver en järnring omkring stativet.
– God natt, min käre kammarjunkare! säger Eva.
Jag hoppas ni drömmer om mig!
– Nej – Gud bevare mig! skrattar Brandt.
Jag har aldrig skådat en kvinna, som verkat mindre tilldragande.
Till och med en åttioårig häxa har en charme, som du saknar!
Jag ämnar därför sofva som en stock.
Innan en kvarts timme förflutit, börja ljudliga snarkningar vittna om, att han hållit ord.
I kabinettet sitter Struensee, ännu fullt klädd, tillbakalutad i stolen och försjunken i tankar.
Skenet från ett enda ljus faller blekt öfver hans ansikte och framhäfver dess svårmodiga uttryck.
Han är endast tjugufem år, och hans hjärta är ännu vekt, har ett hungrande behof af ömhet och godhet; men i detta ögonblick känner han sig så frysande ensam, af Gud och människor öfvergifven.
Han tror, att en kvinna, som han älskar, svikit honom, och han vet, att det icke i hela staden finnes en varelse mera ringaktad och illa ansedd, än han.
Prästerna ägna honom ett oförsonligt hat, stadens borgare misstro honom, och monsieur
Unzer begagnar sig af alla medel att förstöra hans anseende.
Därför att hans öfvertygelse en gång fört honom i kamp mot fadern, och därför att han sedan ärligt och öppet brutit med en del fördomar, som ännu ha bindande kraft för samhället och för de obildade!
Däraf kommer det sig, att hans lif, som hittills varit ljust, börjar mörkna af bekymmer.
Han sluter ögonen, gripen af längtan att frigöra sig från det nuvarande; tankarna söka tillbaka, och hans barndom hägrar i lösryckta episoder för erinringen.
Han ser sin födelsestad, Halle vid Saale: det mörka torget och Mariakyrkan och rådhuset och det röda tornet med Rolandsstatyn, där han lekte som barn; han sitter i S:t
Moritzkyrkan och stirrar mot altaret med dess snidade bilder af Kristus och den heliga jungfrun och lyssnar till stränga ord af en högväxt, myndig man med ett allvarligt ansikte, prägladt af sitt ämbetes värdighet.
Det är hans far, som tolkar Guds lag från predikstolen, uppburen af tre symboliska figurer: synden, döden och djäfvulen.
Han flyktar i ångest genom de trånga gatorna i gamla staden till sitt hem i S:t Ulrichsförsamlingens pastorshus och kastar sig gråtande i armarna på sin mor, ser henne frågande in i det bleka ansiktet med de underbara ögonen, som afspegla ett intensivt inre lif.
Hon stryker med handen genom hans hår och kysser hans panna.
Omkring bordet i matsalen sitta syskonen: den slätkammade, blida Elisabet, den starke, käcke Karl August, den allvarlige Samuel och den lilla Dorotea med det ljuslockiga änglahufvudet.
Själf är han en tolfårig scholaris, som hvar morgon, innan det dagats, vandrar utför Lilla Bryggaregatan till Gymnasiet i den Franckeska stiftelsen.
Det var där han fått sin första uppfostran, det var där han, genom en inre naturnödvändighet, blifvit den han nu är.
I hemmet hade han fått lära sig, icke att älska Gud, blott att frukta och lyda honom.
Men i skolan träffar han jämnåriga kamrater, hvilkas hjärnor börjat morgna sig och arbeta själfständigt.
Han talar med dem om de högsta tingen, och snart tänker han helt andra tankar än dem hans föräldrar och lärare utsått.
Mot det högsta väsendet vändes dock aldrig hans tvifvel; men dess mer mot det sätt, hvarpå människorna tolkat Guds ord och tillämpat hans läror.
Det första hans yrvakna kritik drabbar är begreppet synd.
Hvad är synd?
Skulle han tro sina lärare, de slaffromma franckisterna, vore allt, som gaf glädje, synd.
Synd är att leka, synd att tänka, synd att skratta, synd att tillfredsställa alla naturliga böjelser.
Kan detta vara vår Herres mening?
Skulle synden vara ett så blytungt begrepp utan både grader och nyanser?
Att bära manschetter och pudradt hår är synd; och att bryta mot sjette budet är synd.
Men alla vuxna kavaljerer bära manschetter och pudradt hår!
Detta kunde omöjligt vara synd!
Alltså...
Lärarna förklarade icke religionens bud; de sade endast: så skall du tro.
Men förnuftet skriade: hvarför? och fick intet annat svar än:
Gud har sagt så.
Månne Gud icke vore för stor att taga sig af sådana småting, som att kontrollera, om människorna bära manschetter?
Troligen hade lärarna i stället missförstått Guds mening; det var lätt nog att narra dem!
I hans minne står en tilldragelse outplånligt inbränd.
De värsta galgfåglarna i klassen ha beslutat att en dag på ett gifvet klockslag förklara sig väckta – och långa Franz frågar honom, om han vill vara med.
Han vägrar, ty som prästson har han aktning för religionen.
Långa Franz hotar med stryk, men han står fast.
Den bestämda dagen är inne, och kamraterna hyckla ånger och förkrosselse, kasta sig på sina knän, bedja och bekänna sina småsynder.
De stora akta de sig visligen för att bekänna.
Men de spela den grofva komedien så skickligt, att lärarna föras bakom ljuset, och från den stunden stå de högt i gunst, medan de andre – de som vägrat hyckla – behandlas med hårdhet – – –
Vid fjorton år kommer han till universitetet som student, börjar läsa filosofi, finner nycklar till alla dogmerna och får en historisk blick på religionerna.
Han ser hur de uppkommit: af fruktan och öfvertro.
Vilden, som sårats af en pil, tror att ett okändt väsen velat straffa honom, och hans barnsliga fantasi skapar ett gudsbeläte, som han förkroppsligar i en träfigur, inför hvilken han rullar sig i stoftet, bedjande att såret måtte läkas.
Jordskalf och pest och örlig – allt blir ansedt som straff af högre makter, och man utspekulerar religionen för att blidka de vredgade gudarna.
– Han studerar läkarevetenskaperna och börjar se människan som resultat af naturens samverkande krafter.
Liksom ett kråkägg genom rent inre nödvändighet alstrar en kråka och ett dufägg en dufva, så bli kanske också människorna af någon ännu okänd inre naturnödvändighet goda eller onda?
Caligula finner lust i att göra ondt, och Titus har sin glädje af att göra godt, men ursprungligen voro kanske bådas själar lika hvarandra som hvita blad, fast lifvet skref det ena fullt af skurkstreck och det andra fullt af goda tankar?
Af ett granfrö kan det omöjligt spira upp en björk, och af ett gökägg blir en gök, äfven om en dufva rufvar ut det.
– Han dissekerar hundar, kattor, grodor och människor – och konstaterar en slående invärtes likhet, finner samma organ, som funktionera på ungefärligen samma sätt.
Människan är den finaste och sinnrikaste af dessa lefvande maskiner, men han söker förgäfves spår efter själen, som skulle skilja henne från djuren; han granskar glandula pinealis under förstoringsglas, men upptäcker ingenting.
Vid nitton år kreeras han till medicine doktor.
Hans studier ha dock icke varit inskränkta till examensfacket.
Han har läst en hel del af den moderna litteraturen: arbeten af Voltaire och Rousseau, Condillac och Helvetius – framför allt har han studerat
La Mettries skrifter, ty de stämde närmast med hans egen lifsåskådning.
Han har stannat vid det resultat, hvartill hans egna iakttagelser ledt honom: att människan är en sinnrik maskin, hvartill urbilden en gång skapades af det högsta väsendet, men som i allmänhet sättes i gång af en inre naturnödvändighet och upphör att gå, det vill säga att lefva, genom en annan inre nödvändighet: när maskineriet är utslitet eller af någon anledning kommer i olag.
Denna maskin regleras af själen, som bestämmer hvar människas handlingar och som möjligen är en automat, till ytterlighet känslig för intryck utifrån, liksom de blomkalkar, hvilka öppna sig för solen och sluta sig för mörker, kyla eller ovarsam beröring.
Att njuta lifvet kan då icke vara annat än hvar människas naturliga rätt; men hon har den plikten, att icke göra intrång på andras rättigheter, i hvilket fall hon riskerar att själf nödgas lida intrång af andra.
Och hon bör njuta med måtta, ty alla öfverdrifter hämma sig, och i sina lidelser lefver en människa alltid för högtryck.
Men en maskin, som arbetar för högtryck, kommer lätt i olag och blir i alla händelser tidigt utsliten.
Hvad är rätt och hvad är orätt?
Allt traditionella begrepp, som stifta lagar för de fåkunnige men icke för den, som genomskådar begreppens relativitet.
Hvar starkare ande skapar sig sitt eget ideal, och hvar människas lif styres efter en inre kompass, som automatiskt utpekar hennes väg.
– För egen del har han alltifrån barndomen förnummit en brännande längtan efter att vara nyttig, uträtta någonting till gagn för människorna; och denna längtan har, lika mycket som hans sinnens ungdomliga trånad, bestämt hans väg.
Han har irrat och gått vilse; det hör lifvet till.
Hans hjärta var från ungdomsåren fylldt med många illusioner; också han har en gång drömt om en kärlek, ren som morgondagg, gnistrande af himmelns ljus.
Men drömmen blef borta mellan hans händer, då han försökte gripa den.
Dagen skred fram, och solen brände hett, och illusionerna blefvo till hvita moln i det blå!
Som ung student drefs han in i förhållanden till många kvinnor; det var tidsfördrif, det var sinneslek – ty hans hjärta hade en gång varit fäst vid en: en jungfru med solsken till hår och två Venus-speglar till ögon och en hållning som en ung hind.
Hon hette Veronika och liknade blomman, hvars namn hon bar; hon var femton år, då hon svor honom evig kärlek; men en vecka senare såg han henne i skogen slå armarna om halsen på långa Franz.
I det ögonblicket kändes det, som om hjärtat krympt samman till en liten sten i hans bröst, men efteråt märker han, att det i stället utvidgat sig, ty sedan blir där plats till så många.
Den sista af de många heter Ottilie Burmester.
Hon har varit en af de många och hon har blifvit den enda.
Just nu, då han tror, att hon svikit honom, förefaller det i alla händelser så.
Det är en kärlek, som börjat utan illusioner, medan monsieur Burmester ännu lefde – den man hon svurit evig kärlek; en återupprepning i mindre stil af den gamla historien, med den skillnad att han själf öfvertagit långa Franz’ lättsinniga roll i skogen.
Men upplösningen blir en annan, ty Burmester är död för ett år sedan och det växer en myrten på grafven.
Fantasien har flätat en brudkrans af dess blad, och i dess krona ha illusionerna slagit ner som flyttfåglar, sjungande om en ny vår och en ny sommar.
Det fladdrande lättsinnet har så småningom förfinats till en varmare böjelse, och den bleka känslan har rodnat till lidelse.
Därför känns lifvet i detta nu så frysande kallt och därför är allt så mörkt omkring honom.
Och därför bränna tårarna under ögonlocken fast de icke falla.
Ty han vet, att om Ottilie en gång lockats in bland fåren, vänder hon aldrig öppet tillbaka till en man, som står ensam och som hon hör alla fördöma.
(Altona i mars 1763.)
Hvarför har man gikt, min käre doktor?
– För sina synders skull!
– He!
Det låter nästan ortodoxt!
– Jag menar det snarare paradoxt.
Gikt är naturens hämnd därför att ni lefvat högt, min käre grefve – smort er med för mycket god mat och för mycket vin –
Rantzau stannar midt på golfvet och sträcker ut sitt ena ben med en grimas af smärta:
– Det känns nästan, som om ni skulle ha rätt!
Han fortsätter sin afbrutna promenad af och an i Struensees kabinett.
I ena handen håller han en pipa, hvarur han bolmar i djupa drag.
Den resliga gestalten fyller nästan hela rummets höjd, och hans hufvud rör sig i en röksky under det låga taket.
Den skarpa profilen har någonting föraktfullt, den stora näsan tycks vilja lyfta sig ett par tum öfver den öfriga mänskligheten, och det gnistrar ibland i de mörkgrå hökögonen med den spelande kvicka, fast irrande och skygga blicken.
Sedan han kommit tillbaka från sin mystiska odyssé i Europa, har han nu slagit sig till ro i Altona, och det ser ut, som skulle han vilja stadga sig i ett regelbundet lif.
Han har etablerat sig en våning i det Rantzauska palatset och kallat sin gemål till sig för att ytterligare stadfästa sin respektabilitet.
Han har besökt sin gamle far på Ascheberg och försonat sig med honom och hela släkten.
Hans eleganta yttre förråder icke längre vagabonden, och han har då också intagit den framstående plats i samhället, hvartill hans börd berättigar honom.
Emellertid vet han sig vara kallad till något högre än att förnöta sitt lif i en afsides landsortsstad, medan andra, långt mindre högborna än han, trängas i hofgemaken, kommendera armén och förvalta statens högsta ämbeten.
Han tviflar icke på, att det förr eller senare måste komma en förändring, och medan han väntar, söker han göra sig lifvet så behagligt som möjligt.
Det finns i Altona några få människor, med hvilka han finner nöje i att umgås, och till dem hör framför allt stadsläkaren Struensee.
I hans lilla hus vid Palmaille är Rantzau trägen gäst.
– Jag hoppas, ni stannar i afton, min käre grefve?
Jag skall styra om, att vi få eld i kakelugnen – värme brukar hjälpa.
Jag har vant mig vid er gästfrihet, min käre vän, och skulle verkligen ha svårt att undvara ert angenäma sällskap.
En tjänare kommer in med famnen full af stora vedträn, som han placerar i den öppna spiseln, hvarefter han slår eld, tänder bålet och flyttar en bekväm stol fram till elden.
– Tack, tack, min gubbe! säger Rantzau och slår sig ner.
Hvad är det du heter nu igen?
– Wolff, ers högvälborenhet.
– Javisst, ja.
Så hette också en af mina förfäder, men ser du, han blef kung af Danmark – – Nå, för ditt vackra namns skull får du stoppa den här pipan åt mig – – – Redan gjordt?
Godt, då är allt i den skönaste ordning, och du kan försvinna, frände!
Struensee står borta vid fönstret och låter sin blick tankfullt stryka öfver trädgårdens aflöfvade buskar och träd, som huttra i den frusna snön.
Djupt nere bakom krönet af den branta sluttningen flyter Elbens svarta strömfåra mellan de hvita, iskantade stränderna, under en grå himmel med lågt flygande moln, som jagas fram af en hvinande östanvind.
Det skymmer redan.
– Seså, min käre vän – säger Rantzau – kom och slå er ned.
Delad sällhet är dubbel sällhet!
Det börjar kännas bättre i benet, och jag erbjuder er härmed högtidligen plats som greflig rantzausk husläkare.
Det är en klent aflönad befattning, men den torde ge en smula anseende.
– Jag tackar för förtroendet! svarar Struensee småleende.
Han stoppar sin pipa borta vid rökbordet, drager en stol fram till brasan, får eld på tobaken med tillhjälp af en fidibus och sätter sig.
– Jag antager med nöje platsen!
– Godt, då är saken afgjord.
Själf skall jag icke besvära er alltför ofta – jag är stark som en – he! något giktbruten – björn.
– Javisst! nickar Struensee.
– Men hur står det egentligen till med den nådiga fru gemålen?
– Efter omständigheterna – he! – Rantzaus blick viker undan.
– Hon är mycket nervös – vissa dagar helt och hållet otillräknelig – och då pinar hon mig med en svartsjuka, som...
– Som den nådiga frun förmodligen har många anledningar till?
– Det är sant! säger Rantzau, stirrande in i elden.
– Jag har inga anlag för att lefva som en munk.
Det ligger i släkten en orolig längtan efter omväxling; däraf vandringslusten, äfventyrslynnet, bragderna på slagfälten – och under Cypris’ banér!
Den store Josias Rantzau, som var marskalk af Frankrike, hade deltagit i så många strider, att det till sist icke fanns kvar af honom mer än en half människa – men en half Rantzau är ändå alltid en Rantzau, och det sägs, att han slutligen eröfrade själfva Louis XIII:s gemål, drottning Anna af Österrike.
Vi äro motsatsernas män!
Icke förgäfves föra vi rödt och hvitt i vårt sköldemärke.
Det röda hornet är ett svärd, men det hvita är en gåspenna.
Det röda betyder tapperhet och lidelse, det hvita är vett och blidhet.
Och en Rantzau är en man, i hvars bröst det röda och det hvita ligga i evig fejd.
För långa tider kan det hvita vara det öfvervägande, men en vacker dag börjar den röda hanen gala, och elden flammar mot skyn!
Tobaksröken hvirflar under taket, vedträden knastra i kaminen, och regnet smattrar mot fönsterrutorna.
– Hvad tänker ni på, käre doktor? frågar Rantzau efter en stund.
Ni ser allvarlig ut.
Jag törs svära på, att ni satt och drömde om den så kallade framtiden!
– Det är sant.
Man blir icke glad af slika funderingar!
– Är det så illa ställdt – he?
Hvem är egentligen denne monsieur Unzer?
Och hvadan detta fruktansvärda odium medicum mellan två kolleger?
– Han är från Halle, som jag, men han är tio år äldre.
Han minns mig från den tiden, då jag var en scholaris och han själf medicine doktor.
Däraf kommer hans öfverlägsenhet.
Det är mig omöjligt att imponera på honom.
Rangskillnaden var stor mellan skolpojkar och studenter, och för honom blir jag aldrig annat än en scholaris.
Detsamma gäller madame Unzer.
Hon är också från Halle, dotter till organisten i S:t Ulrichskyrkan, där min far var präst.
Ni vet kanske, min käre grefve, att prästens barn alltid anses vara en smula för mer än klockarens?
Däraf kommer sig antipatien.
Demoiselle Ziegler var tolf år äldre än jag, och madame Unzer vet, att jag skrattat mycket åt hennes litterära produktion, som nu flödar öfver i mannens tidskrift »Läkaren».
Hennes första bok utkom i Halle just samma år, som jag blef student.
Den hette: »Grunddrag till en världsvishet för fruntimmer» och var snusförnuftig, full af menlös okunnighet och halfsmält rationalism.
Hon har läst Wolff och Baumgarten – utan att förstå så synnerligen mycket – och hon kritiserar
Platos idélära, som hon tydligen aldrig läst, lika litet som Spinoza, »gudsförnekaren», som hon kraftigt fördömer.
Däremot är hon något blidare mot Leibnitz och hans monader, som hon kallar »små insekter».
Hon yttrar sin oförgripliga mening om allt mellan himmel och jord.
– Boken gjorde ett visst uppseende, hon vann en succés de rire, och detta måtte ha uppmuntrat henne, ty redan samma år var hon färdig med två nya volymer, båda präglade af samma omedvetna humor.
I den ena, som hon benämner: »Grunddrag till en naturlig historia och egentlig naturlära för fruntimmer», häfdar hon, att det också bland kvinnor finns »uppfinnarinnor af nya sanningar» och i den andra: »Försök till skämtdikter» häfdar hon sin människorätt att – lika väl som mannen – besjunga »vin och kärlek».
Hon gör det också, med mycket eftertryck – jag minns ännu en liten praktstrof:
»Vin!
Vin!
Så skall där stå på grafstenen min
lika många gånger, som det finns plats – ta mig
Hin!»
Rantzau skrattar så, att hans ögon tåras.
– Finns ett sådant kvinnligt skaldesnille verkligen i vår lilla stad – och man har ingen aning därom?