Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven Rudolph å sin sida undvek henne sorgfälligt, men lik en osalig ande irrade han i hennes granskap, osedd och fridlös, men ur stånd att undfly den ort, der hon vistades.
En skön juniafton hade Elisabeth vandrat ett långt stycke väg från hemmet.
Hon hade gått ut med Helena att efter vanligheten möta Ferdinand, som hvarje dag plägade besöka sina kära skyddslingar.
Aftonen var så oändligt skön att Elisabeth, sedan hon förgäfves gått ett långt stycke fram längs den smala, genom en vacker löfskog sig slingrande, vägen, beslöt att sätta sig på en hög kulle, som reste sig i skogen helt nära invid vägen och der invänta Ferdinands ankomst.
Hon gjorde så och Helena aflägsnade sig för att plocka liljenkonvaljer, som i ymnighet växte på en nära belägen äng.
Elisabeth var ensam.
Hon aftog hatten och lät den milda sommarluften spela kring kinder och hals.
Trött nedkastade hon sig på den mjuka gräsmattan och lutade hufvudet mot stammen af ett åldrigt träd.
Det gullgula håret böljade ej mera som fordom fritt öfver de snöhvita, fylliga, men nu så magra, skuldrorna, utan låg fängsladt i en tjock fläta kring det ännu vackra, ehuru så betydligt förändrade, hufvudet.
Dragen voro bleka och grufligt afmagrade, men ändå mildare nu än någonsin.
Ett ljuft trånande vemod låg i blicken, hvarmed hon långsamt och tankfullt såg omkring sig.
Den plats, der hon hvilade, var vacker och skuggrik, ty höga, lummiga trän omgåfvo den öppna toppen af kullen och mellan deras tjocka stammar växte höga ormbunkar och vilda törnrosor, nu prunkande i full blomm.
Allt var så vackert och fridfullt, att Elisabeth kände en liflig rörelse af tacksamhet och glädje, men hastigt förvandlade sig denna rörelse i förskräckelse, ty hennes kringirrande blick mötte ett föremål, för hvilket det studsade tillbaka.
Der midt emot, mellan de täta trädstammarne stirrade ett par mörka ögon på henne med eldblick.
Elisabeth darrade och ville fly, men då hon reste sig från marken, fördes plötsligt det höga gräset undan och en hög, men lutad gestalt nalkades henne med vacklande, osäkra steg.
Till hälften rest från marken, stirrade Elisabeth orörlig och med en obeskriflig häpenhet och förfäran målad i sina drag, på den vålnadslike varelsen, som långsamt nalkades henne.
När den uppnått henne, stannade den och betraktade henne stum och med en förebrående, men sorgfull blick, några minuter.
”Du vill fly mig,” sade mannen omsider med graflik röst, ”du hatar, du afskyr mig.
Mycket har jag felat, mycket brutit, men detta förtjenade jag ej.”
Elisabeth sade intet.
Ångestfullt blickade hon i den talandes anlete.
Det var askgrått, förfallet och liflöst, döden hade redan tryckt sin stämpel derpå; endast blicken ur de djupt insjunkna ögonen egde ännu lif och eld, då den häftades på henne.
I den lutade gestalten hade man knappt kunnat igenkänna den fordom så reslige Rudolph, och likväl var det han.
Elisabeths häpna blick undgick honom ej, den framkallade en svag rodnad och ett bittert leende hos honom.
”Du känner mig kanske ej,” sade han med häftig ton, ”och det skulle ej förundra mig; fyra långa års helvetiska plågor till kropp och själ kunna förvandla äfven en engels utseende, hvad hafva de ej då verkat på mig!
Och ändå är jag densamma ännu och evigt i mitt hjerta.
Men det var ej derom jag ville tala,” fortfor han efter en kort paus och strök med den magra handen öfver sin bleka panna.
”Jag ville blott se dig, ännu en gång höra från dina läppar min dom, och sedan fly, fly för evigt.”
Elisabeth teg.
”Svara då,” sade han nästan otåligt, ”upprepa ännu en gång förbannelsen öfver mitt hufvud, och jag vill lemna dig.”
Elisabeth teg ännu.
”O, du hatar mig då så gränslöst, att du ej engång vill tilltala mig, vore det än med en förbannelse,” klagade Rudolph, och en tår simmade i hans af sorgen fördunklade ögon.
”Nej, jag hatar dig ej,” sade Elisabeth klart, men sagta.
”Huru?” utbrast Rudolph och en stråle af hopp bröt fram i hans blick.
”Skulle du väl kunna förlåta mig?”
”Hvad har jag att förlåta?” sade Elisabeth sorgligt; ”sjelf har jag varit den brottsligaste af oss båda.”
”Nej, det har du ej.
Var det ej jag, som, lik en orm, inträngde i ditt hem och spred der olycka och tvedrägt mellan hjertan, skapade att vara förenade och värdiga hvarandra?
Var det ej jag, som förrådde alla pligter af vänskap, tacksamhet och ära, som röfvade sällheten från mitt lifs räddare, dref honom i landsflykt, som förvillade hans maka, och blef hans barns mördare?
Är det ej på mig all denna förfärliga skuld hvilar, jemte din rättvisa, ehuru grufliga förbannelse?”
”Har jag förbannat dig?
O, då har det skett i en mörk och olycklig stund,” sade Elisabeth snyftande.
”Skulle du ej nu upprepa den?”
”O nej, nej!”
”Tack Elisabeth!” sade Rudolph full af salig glädje.
”Du har lyftat en centnerbörda från mitt hjerta, ty tro ej att jag eljest trängt mig fram till dig.
I fyra långa år har jag irrat kring din boning utan att våga visa mig för dig, ty minnet af din sista förvirrade blick skrämde mig; men döende af längtan efter ett förlåtande ord från dina läppar, har jag dock ej kunnat helt och hållet slita mig lös från din närhet, ty jag hoppades på den saliga stund som nu är inne.
O Elisabeth!
Jag har gjort dig mycket, kanske ohjelpligt, ondt, men du skulle likväl icke hatat mig, om du kännt all den gränslösa kärlek, jag burit till dig.
Nej blif ej ledsen, se ej så sträng, så hotande ut!
Jag talar ju blott om hvad som varit och huru jag älskat dig så, som ännu ej en qvinna blifvit älskad; ja ännu — ännu .... men jag skall ju icke tala derom.
Blott för att få din förlåtelse kunde jag förmå mig att ännu engång framträda inför dig och väcka smärtsamma påminnelser hos oss båda.
Det är sista gången och innerligen tackar jag dig för den tröst du gifvit mitt hjerta!
Den skall blifva mig ett ljus på den korta väg, mig återstår att vandra; den gör, att jag med lugn kan tänka på den långa skilsmessan från allt, hvad som är mig kärast, från fosterland och de få vänner, jag eger.
Den gör också, att jag med glädje tänker på den sällhet, som jag så innerligen tror och hoppas ännu skall bli din lott på jorden, se’n alla sorger vikit med mig, som var din lyckas mördare.”
”Hvilken sällhet skulle väl numera kunna bli min lott?” sade Elisabeth vemodigt, ”jag har ju förverkat allt hopp derpå.”
”Du har ingenting gjort,” sade Rudolph högtidligt, ”du är oskyldig; ty du gaf endast vika för en ögonblicklig svaghet, men jag ensam är den skyldige.
Huru väl om hela straffet träffat mig allena!
Men så skall det hädanefter bli, jag känner det, ty med din lösta förbannelse återtogs straffdomen öfver oss båda, så att du blef den fria och jag skall hädanefter ensam bära det, som ännu ej är fullgjordt.
Du deremot skall åter bli lycklig, nu vet jag det, och denna kunskap gläder mig.
Du skall återfå honom, som min kärlek höll på att för evigt beröfva dig, honom, som du saknat och begråtit i så många år; han skall med ännu varmare kärlek än fordom omfamna dig, ty han återfår ju dig luttrad genom frestelsens skärseld.
Detta hopp är det, som ännu kan uppehålla mig i de svåra, plågfulla stunder, som återstå innan vandringen är fullbordad och bördan lyftas från de axlar, som redan böjt sig under den.
Och när jag engång, hvilket som jag hoppas sker snart, får lägga mitt trötta hufvud ner till hvila i den kalla jorden: då kan jag i skilsmessans stund med glädje tänka på den lycka
I båda njuten och dervid äfven påminna mig den förlåtelse du skänkt mig.”
En häftig darrning öfverföll Elisabeth vid dessa ord.
Rudolphs spådom fann en genklang i djupet af hennes hjerta; nu visste hon hvad hon längtat och trånat efter, såg att också hon i tysthet hyst detta hopp utan att dock våga erkänna det ens för sig sjelf.
Att dock nu se denna längtan, detta hemliga hopp klädt i ord, öfversteg all hennes styrka och hon vacklade af sinnesrörelse.
Rudolph såg denna svaghet och förstod dess källa; ett smärtsamt leende flög öfver hans tunna, bleka läppar och han sade lugnt och förtröstande:
”Det skall ske som jag sagt, jag vet det, och fröjdar mig deråt.
Och då du åter är lycklig och säll, så ber jag, att om en ofrivillig tanke flyger tillbaka till en tid, den du önskar vara begrafven i glömskans sköte, du då utan allt hat och agg måtte dröja vid mitt minne.
Och nu lef väl för evigt!
Aldrig skall jag mera störa din frid, ty jag går nu bort för att i ett fremmande land, under en varmare, skönare himmel, söka mig en graf, der jag i lugn får hvila ut från alla strider och qval.
Der skall jag slumra ensam, gömd och glömd, men lycklig, ty din förlåtelse skall sprida en glädjeskimmer kring min dödsbädd.
Ännu engång tackar jag dig för den!
Gud välsigne dig och gifve ditt rena, skuldfria hjerta frid!”
Med dessa ord böjde han sig ned öfver Elisabeth, som åter sjunkit ned på gräsmattan, och tryckte sina glödande läppar mot hennes höga, kalla panna; derpå aflägsnade han sig långsamt, utan att se sig om.
Elisabeth stirrade efter honom så länge som möjligt, men då den sista skymten försvunnit af honom bland skogens trän, då föreföll henne alltsammans som en dröm, en villa.
För att skingra den, strök hon med handen öfver sin panna, men der brände ännu spåret af den glödande kyssen, döds- och afskedskyssen.
Förvirrad blickade hon omkring sig; då framträdde ur skogen Helena med sin fyllda blomsterkorg på armen och en krans af de vackra, doftande blommorna kring sitt lilla mörklockiga hufvud.
”Ack mamma,” utropade hon och kastade sig kring modrens hals, ”du tror ej huru mycket blommor det finnes derborta på ängen.
Huru vackert är ändå ej landet; här vill jag lefva och dö med dig och den gode morbror Ferdinand!
Men du är så allvarsam?” afbröt hon sig sjelf med en kärleksfull blick på modrens sorgsna anlete, ”är du ledsen för det jag dröjde så länge, men det skall du ej vara, ty, ser du, jag har ju bundit en krans under tiden, som jag skall ge morbror.
Är den ej vacker mamma lilla?”
”Jo mitt barn,” sade modren, men hennes blick var häftad endast på dottrens vackra anlete och hon tryckte henne ömt och innerligt till sitt hjerta, kännande lifligt, att hon numera utgjorde den enda länk, som ännu förmådde fästa henne vid en lyckligare tid.
”Men hvar kan den morbror dröja?” frågade Helena otåligt efter en stund; ”jag tror han glömmt oss i dag.”
”Det tror ej jag,” svarade härvid en röst helt nära och den efterlängtade framträdde ur skogen.
Med ett utrop af glädje sprang
Helena emot honom och gaf sin enkla, men vackra och doftande gåfva.
Derefter vandrade alla tre långsamt mot hemmet.
En timma sednare samma afton rullade, från den närmast Elisabeths boning varande gästgifvaregården, en resvagn.
Tvenne herrar sutto deri.
Den ena var ännu ung, den andra blek, lutad och skugglik, med ett ord Rudolph.
Stumma sutto de under den snabba färden.
Mägtiga tankar tycktes kämpa i Rudolphs sinne, endast afbrutna af en häftig, orolig rynkning på ögonbrynen af smärta, hvarje gång en större skakning på den på mjuka fjädrar gungande vagnen förmärktes, men straxt derpå försjönk han åter i lika djupa grubblerier.
Så förgick timma efter timma, mil efter mil.
Natten igenom gick färden och tidigt om morgonen befunno de sig i Å..
På värdshuset, der de togo in, dröjde de endast ett par minuter och begåfvo sig derefter ned till stranden för att gå ombord på det vackra, eleganta ångfartyget
Finland, som skulle öfverföra dem till Sverige, derifrån de vidare ville fullfölja resan till södra länderna.
Allt var af en vän förut iordningställdt till resan och fartyget färdigt att afgå.
Ännu på stranden, hörde de redan qvartskottet aflossas och de skyndade sig att komma på fartyget.
Rudolph gick förut, den andre följde honom.
Plötsligt vände sig Rudolph om och sade allvarsamt:
”Du vill då följa mig Verner? du vill då för min skull lemna fädernesland, vänner, älskarinna och allt, och kanske för lång tid; ty ännu återstå kanske många stunder af plåga för mig, innan det sega lifvet är utnött?”
”Ja jag vill!” sade Verner, en ung läkare; hemma från Rudolphs och Leonhards gemensamma födelsestad och litet slägt med den förre, samt nu för det närvarande stadsläkare i ..., ”för dig och min vetenskap lemnar jag gerna på en tid mitt kära Finland och allt hvad jag eger dyrbart här.”
”Men om du ej återfann det, så som du lemnade det?” frågade Rudolph och ett bittert minne förvred hans drag; ”om deras hjertan, som nu älska dig, vore slutna vid din återkomst och kallnade för dig?”
”Gud bevare!” utropade den unge mannen leende, men dock ofrivilligt bleknande vid denna hårda spådom.
Rudolph varseblef denna blekhet.
”Gå! ännu är det tid,” sade han, ”gå och bevaka din sällhet att ej arffienden röfvar den ifrån dig!”
”Det finnes en bättre hand än min att skydda den,” sade Verner med fast tillförsigt, ”och vill ej den beskydda så vore alla mina bemödanden fåfänga.”
”Men hvarföre skulle du följa mig?
Ännu aldrig har jag egt någon, som varit mig trofast tillgiven; skall min dödsbädd i detta fall bli lyckligare än min vagga?”
”Tala ej om död och dödsbädd!
Du reser ju nu ut för att söka ny helsa i ett mildare klimat och säkert återvänder du helt frisk derifrån efter ett par månader, eller ett år.”
”Frisk ja, och frisk för evigt.
Aldrig återser jag mera mitt fosterlands klippiga kuster, men nog irrar väl min ande hit igen, ty den lemnar ju allt, som den älskat, här.
Jag vill icke bedraga dig; det är döden som långsamt gnager på mitt hjerta; det är för att söka mig en varmare graf, än under nordens frusna drifvor, jag nu reser.
Men dödskampen kan bli lång och grym och plågorna göra mig mera despotisk än jag eljest är.
Blif derföre qvar här, ännu är det tid, blif qvar och lemna mig åt mitt öde!”
”Alla passagerare om bord!” skallade kaptenens stämma i det samma och alla hastade hufvudstupa att efterkomma befallningen.
”Ännu är det tid,” upprepade Rudolph, ”lemna mig!”
”Nej jag följer dig!” ropade Verner utan tvekan.
I samma stund satte sig fartyget i rörelse.
Rudolph tryckte tacksamt vännens hand.
”Farväl mitt fosterland, sade han då Å.. försvunnit ur deras åsyn, ”farväl för evigt!”
Den döende.
”Så må jag dö af verlden oförstådd, Men ej försmådd Af Den, som engång löser lifvets gåta:
Han, som mitt lif en himmelsk syftning gaf, Skall i min graf Mig ej åt stoftets mörker öfverlåta.”
En osynlig ande för oss nu bort till en fjerran strand.
Milda, ljufva dofter uppfyllde luften, så varm, som ännu aldrig en nordens sommardag egt den och solen strålar glödande öfver en jord, höljd af en evigt blomstrande skönhet och ungdom.
Allt är så outsägligt herrligt, luft och jord och himmel; men i nordbons själ väcker den trånad och längtan, denna himmel, så högblå, så ljuf; han längtar bort till sina gröna kullar, sina stora sjöar och sin klara, ljusa himmel, beströdd med milliarder stjernor och prydd med klart flammande norrsken; äfven den kalla vintern med sina höga drifvor är honom kärare, än denna eviga vår.
Herrlig är den dock och ljuft vore att tillbringa en tid, men endast en liten tid, i ”Italia herrlig och mild,” ty det är till dess varma luft, dess doftande orangelunder, dess skönheter af tusende slag, vi fört våra läsare, i förhoppning att finna öfverseende med den lilla svaga teckning, vår ofullkomliga penna förmått göra af all den skönhet, vi drömt om, men i verkligheten sjelfve aldrig skådat, en okunnighet och obekantskap, som vi dela med de flesta våra landsmän, ty få af dem hafva varit längre än till Stockholm eller Petersburg, om man undantager sjömän.
Och dock skulle vi ej sakna medel till dessa lärorika och interessanta utflykter; vi kunna kanske bättre, än Svenskar och Danskar, göra vår eriksgata kring Europa, ty Finland, ehuru ingalunda rikt lottadt, är dock ej af de fattigaste länder.
Men hvad är det då som vållar, att Finnen så sällan sticker hufvudet utom sitt fosterlands gränsor?
Icke är det brist på nyfikenhet, ty i detta fall stå våra käre landsmän på samma linie med hela den öfriga verlden; icke heller, är det af hushållning, patriotism och hvad alla dessa vackra egenskaper heta, som pryda ett lands medborgare, ty ingen är mindre hushållsaktig än finnen och mindre patriotisk än han, då det blir fråga om att välja mellan sitt eget, eller ett fremmande lands, produkter och att, i mån af sina tillgångar, lägga sig till onödiga lyxartiklar.
Hvad är det då som vållar denna likgiltighet att se andra länder?
Flegman, den medfödda trögheten i sinnet.
Visst vore det roligt att resa, tänker man, och kanske jag hade råd dertill, men det är så mödosamt, så besvärligt, jag måste för så länge afsäga mig alla mina gamla, kära vanor; nej! det är bäst jag blir hemma.
Och denna tröghet vidlåder oss icke allenast i fråga om nöjen och trefnad, men äfven i saker af vigt och allmän nytta, och har, ty värr, ofta förorsakat stora och ohjelpliga förluster för hela vårt land.
Det var till Italiens förgård, till det sköna, för så helsorikt ansedda Nizza, vi vilja föra våra käre läsare.
Det var om hösten 183..
November månad var inne, ej den dystra, stormiga, mörka och töckniga, som i norden, men november ändå, ehuru klädd i söderns förtjusande drägt.
Orangelunderna prunkade med de herrligaste mogna frukter och spredo en aromatisk och tjusande doft ikring sig, frestande för en nordbos dervid ovana näsa.
Blommor, frukt och sjelfva jorden vittnade dock om vinterns annalkande äfven här, ehuru det var en söderländsk vinter.
Många resande hade anländt dessa sista veckor och kommo allt dageligen.
Promenader och gator vimlade af dem.
De voro Fransmän, Spanioner, Tyskar, Nordboer och framför alla Engelsmän.
Större delen af dessa fremlingar buro sjukdomens och dödens prägel i sina bleka anleten, sina magra, skugglika gestalter och i sina långsamma, besvärande rörelser.
Och dock hade de kommit hit för att söka lif och helsa i den milda, ljufva luft, som herrskar här; men ack, fåfänga äro alla försök dertill, se’n lidandets mask en gång funnit väg till hjertat och lefver och gnager der utan uppehåll.
Ett par veckor före den dag, för hvars afton vi närmäre vilja redogöra, hade tvenne resande, bland många andra, anländt längs jernvägen till Nizza.
De voro icke utmärkta, hvarken i klädedrägt eller väsen framför någon af de andre, men det framstående nordiska draget i deras ansigten och den ovanliga, fast sköna accenten, på deras fransyskt-italienska språk, göra, att vår uppmärksamhet genast fästas vid dem.
Hvilka kunna båda dessa fremlingar vara?
Vi vilja beskåda dem närmare, kanhända de ej äro oss obekanta.
Den äldre af desse fremlingar var troligen ej mycket öfver tretio år, ehuru sjukdom och lidande tryckt en stämpel af grämelse och lidande på hans bleka drag och lutande gestalt, och gaf honom utseende af att vara minst 15 à 20 år äldre, än han verkeligen var.
Han gick långsamt och med möda, stödd på sin följeslagares arm, som med omsorg och styrka ledde honom genom ett par gator till det stora hotel, der de fingo rum i tredje våningen.
Sedan den sjuke fremlingen med möda stretat upp för de höga trapporne, allt biträdd af den unge, lefnadsraske mannen, kastade han sig utmattad på en soffa och förblef der orörlig flere timmar.
Många dagar förgingo så under tystnad och djupt lidande.
En afton några veckor sednare låg den sjuke fremlingen på samma soffa, som nu blifvit flyttad under det höga, gothiskthvälfda fönstret.
Det stod öppet och söderns milda aftonluft strömmade in i rummet och kyste lätt den sjukes bleka panna, der han låg stödd mot några omsorgsfullt lagda kuddar, lutande hufvudet i sin magra hand och med blicken följande en stråle af den nedgående solen, som ännu glödande qvardröjde på fönsterrutorne.
En tår af stilla, hemlig trånad glimmade dervid i hans insjunkna ögon och en sagta suck uppsteg ur det qvalda bröstet.
Då nåddes hans öra på engång af toner, vid hvilka han spratt våldsamt till och lyssnade.
Det var ett positif nere på gatan, som spelade en vals, den han fordom ofta hört i sitt hemland.
Han lyssnade begärligt till dessa toner, som likt ett svärd inträngde i hans hjerta och genombårrade det med tusende stygn; det låg dock ett slags hemlig tjusningskraft i sjelfva det bittra minne, de uppväckte.
En timma sednare inträdde den unge mannen till sin sjuke vän.
Han hade varit ute på promenader och gator och återvände helt upplifvad och hoppfull till sin boning.
Obemärkt inträdde han och såg vännen ligga stilla på sin soffa under det öppna fönstret, derifrån alla solstrålar så småningom dragit sig.
Sagta, ty han trodde att vännen sof, gick han fram för att stänga fönstret, att ej nattluften skulle skada den sjuke; men då han var nära att verkställa sin afsigt, smög en kall hand öfver hans och en mild, men vemodig stämma sade på svenska:
”Låt det stå öppet så länge, Verner!
Jag vill så gerna inandas denna balsamiska luft, så ljuf och dock så olik vår.”
”Men den kunde lätt skada dig, Rudolph.”
Rudolph Berg — ty det var han — log svagt i det han sade: ”Mig skadar intet numera.”
”Jag har också tyckt,” sade vännen, som ej ville fatta meningen af hans ord, ”att du på dessa sednare tider sett raskare ut.
Snart lära vi kunna fortsätta vår resa längre fram.”
”Ja vi resa snart, men åt olika håll,” sade Rudolph tankfullt, ”båda återvända vi likväl till hemmet.”
”Vår afsigt var ju att resa till södra Italien, Rom, Neapel, Palermo,” sade Verner, som ville blanda bort hans sorgliga tankar, ”eller har du kanske bytt om plan och vill anträda resan hem?”
”Du vill ej förstå min mening, Verner, derföre måste jag uttala den tydligare.
Längre går ej min väg i lifvet än hit; här är målet och jag måste stanna.
Många stunder har jag ej mera qvar af mitt lif och denna tanke fröjdar mig.
Döden har blifvit mig ljuf att tänka på, ty ehuru en man, behöfver jag dock ej rodna att bekänna, att jag lidit mycket och är trött och längtar till hvila.
Ljuf skall denna hvila bli, men den hade blifvit ändå ljufvare, om jag fått njuta den i den jord, som sett mig födas.
Nu först, då det är för sent, ser jag att ingen bör låta dåra sig af en fåfäng villa, som lockar en att söka sin graf i fjerran land; ser att det dock i dödens stund är svårt att tänka på en hvila i den jord, som är oss fremmande, långt skild från alla dem vi älskat.
Ja jag vill utan blygsel bekänna, ty denna känsla är helig, att jag längtar bort, bort till mitt kära hem, till det älskade Finland.
Nu är det för sent, nu får jag det ej mera, ty mina krafter äro slut, jag skulle ej nå hemmet, utan skulle duka under på vägen, och detta ställe är så godt som något annat också.
Snart, ja om några timmar kanske, är det förbi med mig.
Ja, skaka ej så tviflande på hufvudet!
Du är ju läkare och bör således ej låta dåra dig af den styrka och helsa, du tror dig märka, nu mer än förr på länge, i mitt väsen.
Har du ej sett ljungelden, hur den blixtrar fram ett ögonblick, lyser, men försvinner hastigt?
Så och med mig och mitt hela lif.
Det har varit ett enda lysande, men tomt och onyttigt irrbloss.
Och det hade kunnat, hade bordt vara så annorlunda!
Nu först, med döden i hjertat, känner jag rätt, huru mycket jag förspillt och försummat, nu tycker det mig tungt, men det är för sent.
Om jag kunde börja ånyo!
Endast ångern återstår för mig.
Med snabba steg nalkas döden och dess kalla hand skall snart vidröra det hjerta, som i lifvet varit så varmt och kärleksfullt, som är det ännu, ty fåfängt har jag stridit och kämpat för att segra öfver denna känsla, så brinnande, så oöfvervinnelig, så förkastelig, och dock så ren, så helig.
Den har varit lavaströmmen, som förtärt min framtid, som förbrännt mig till kropp och själ och gjort mig till den jag nu är.
Och ändå, ändå kan jag ej ens i dödsstunden slita denna känsla ur min själ, den följer mig till grafven och bortom den.
Svag och bedårad, har jag mycket felat, men mycket lidit också; om plågorna här skulle kunna afplana syndaskulden, nog vore mycket af min då afbetalad.
Mycket har jag felat, men innan jag dör, vill jag söka godtgöra litet deraf.
Om du engång återser Leonhard Lindmark, så säg honom, att han, och endast han, varit älskad af Elisabeth, att allt det öfriga varit blott en chimére, och gif honom det bref, som du finner försegladt i mitt schatull, och säg honom också, att hvarje ord deraf är en helig sanning, besvuren af en döende, ångerfull syndare; detta bref skall kanske gifva honom frid.
Helsa äfven
Elisabeth och säg, att jag döende välsignar henne ännu, och bed att hon ville upprepa den förlåtelse, hon engång skänkte mig, på det att jag må finna ro i grafven.
Och nu lef väl! på samma ställe som brefvet finner du mitt testamente.