Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I samma mån läkarekonsten sysselsatt sig härmed hafva åsigterne förändrats derhän, alt numera icke en af 2, icke en af 3, icke en af 10 och knappast en af 50 af Hrr läkare d. v. s. bland dem, som böra och utan tvifvel bäst förstå att bedöma saken, bland dem, som egnat en stor del af siu tid för forskning i detta ämne, icke en af 50, säger jag, anser spärrningar kunna utestänga sjukdomen, ulan att de i allmänhet åstadkomma eller utgöra ett större ondt än den nytta de medföra.
När man nu ser ett sådant förhållande, tror jag hvar och en serskildt och i synnerhet den lagstiftande makten, hvilken utgör den personal, som skall representera Svenska folket, är både berättigad och pligtig att med fullkomligt lugn, om jag får begagna detta uttryck, göra den slutsatsen, alt då efter fortsatta undersökningar de bildade personer, som sysselsätta sig med detta ämne, kommit till en så compact öfvertygelse, alt det numera knappt linnes en bland 50, som icke anser denna fråga vara af vetenskapen afgjord, bör en reform i lagstiftningen ega rum, byggd på de grunder vetenskapen och erfarenheten gifva vid handen.
Under sådana förhållanden måste jag väl vara berättigad alt, stödjande mig på deras auktoritet, äfven rätta min öfvertygelse derefter, och tror att jag, som icke har någon sakkännedom, skall veta mindre än de, som äro män af yrket.
Jag hemställer, om icke nästan i alla menskliga lifvets företeelser vi dagligen se och erfara, att det är ingenting, som menniskan är så fallen för som att döma efter auktoriteter i de högsta af menniskans angelägenheter, om det menskliga lifvet icke blott för det närvarande utan äfven för det kommande, och hvarom det menskliga förnuftet icke kan fatta något bestämdt.
Hvarefter domina vi då?
Jo! efter en auktoritet, en tro, som vi förvärfvat i barndom.
Jag frågar då, hvarföre, när under sådane förhållanden förnuftet sätter oss i tillfälle att kontrollera saker, som stödja sig på fullkomligt vetenskapliga grunder, skola vi icke fästa oss vid en auktoritet, när denna auktoritets utsago dessutom öfverensstämmer med alla de facta vi hafva för ögonen..
Flere talare hafva redan ådagalagt, att hvad som dock icke behöfver vidare bevisas, enär opinionen inom detta
Stånd synes vara temligen ense, spärrningarna tjena till intet, och att de städer, som deraf sig betjenat, varit af koleran svårare hemsökte än de, hvilka icke spärrat sig.
Man har 1000:tals exempel härpå och deribland ett, som 1000 gånger varit uttömdt nemi.
Versailles, som aldrig varit smittadt under det att det varit besökt af 1000:tals menniskor från Paris, Liibeck och Hamburg.
På samma sätt har
Hamburg varit fredadt från koleran under det hon rasat i Lybeck och ■488 D',en 31 Maj f. an. tvertora.
Dessa förhällanden bevisa äfven något i sin man.
Jag vill icke längre uppehålla mig dervid, men vill hafva lagt någon vigt vid denna omständighet i anseende till den tillämpning jag sedermera skall deraf göra.
I olikhet med den talare, som påsiod, att det vore utom R.
St:rs befogenhet att yttra sig i detta ämne, får jag förklara, att jag icke känner något ämne, sorn i delta hänseende är mera lämpligt än detta, hvilket rör hvarje ort i riket och ger hvarje kommun auledn. alt handla efter vissa förut fattade åsigter.
Jag vill nu åter uptaga det argument jag nyss nämnde, nemi. läkarnes utsago.
Oin nu icke en af 50 läkare anse spärrningar af någon nytta, hvarpå skola då deras argument grundas, hvilka dock åberopa naturrätten för spärrningarnes bibehållande.
Detta påstående stödjer sig endast på hvad historien ganska ofta visat oss, nemi., att under vissa förhållanden fördomar upstått, och dessa förhållanden hafva alldeles samma gång som förliållanderne med koleran.
Först hafva de bildade börjat skingra dessa fördomar.
Dessa bildade hafva i början varit få, men den allmänna .opinionen har småningom öfvergått till dessa bildades öfvertygelse.
För att äfven vi här i landet i fråga om koleran skola komma derhän, anser jag af hög vigt, att R.
St:r uttrycka någon tanke i ämnet.
I det afseende jag nu haft äran omförmäla finnér jag praemisserne till Utsk:s Betänk, icke tillfredsställande, men icke deslomindre vågar jag yttra den öfvertygelsen, att det vore mera skäl att bifalla Utsk:s förslag än antaga Hr Ekströmers redaction med all tacksamhet för öfrigt för de af honom lemnade uplysningar i ämnet.
Emot Utsk:s Betänk, har jag att anmärka, att sedan Utsk. sagt, ”att det åt de väckte molionerne egnat den sorgfälligaste upmärksamhet, hvarvid Utsk. tagit kännedom af ej mindre den i Norrige och Danmark gällande lagstiftning, rör:de förevar.-de ämne än äfven ett af komiterade från de fleste Europeiska Stater den 19 Dec. 1851 i Paris upgjordt förslag till allmän konvention för antagande af gemensamma sanitära föreskrifter med afseende på internationella förhållanden”; så har Utsk. i ingressen till Betänk, icke nämnt ett enda ord om innehållet af dessa lagar och förslag, som Utsk. studerat, och icke heller om det vigtiga factum att läkare-vetenskapens närvar:de ståndpunkt bör hafva ett afgjordt inflytande på denna frågas behandling.
Betrakta vi gången af sednare tiders kolera-författn:r, hvilka här blifvit, såsom jag tror, ganska rigtigt karakteriserade såsom välgörande, så skall man finna, att R.
St:r redan år 1834 yttrade sig i ämnet på ett efter den tidens ståndpunkt ganska bestämdt sätt.
Detta yttrande föranledde äfven betydliga ändringar i författn:na, som derefter utfärdades.
Men detta är allmänt bekant.
Jag vet icke från hvilka mysteriösa eller egna förhällanden det härledt sig, alt under det att alla andra Stater i Europa hafva gått framåt, så att de allt mer och mer uphäft spärrningarne, så hafva inom vårt land förfaltn:ne i seduare tider tillåtit kommunerne att spärra sig.
När nu detta är förhållandet, när Den 31 Maj f. m.
489 vi hafva sett, att gången af lagstiftningen i detta ämne, som tillhör Konungen och R.
St:r gemensamt, fått en reaktionär riktning, hade det väl varit mera skäl, att Utsk. uti ingressen samlat något mera af hvad vetenskap och erfarenhet under sednare tider gifvit vid handen, på det att Utsk. derigenom kunnat i sitt Utlåt, inlägga tillräcklig pondus.
Delta har Utsk. icke gjort, utan Utsk. har tvertom, sedan det förklarat, att det tagit noggrann kännedom af den Norrska och Danska lagstiftningen, m. m., yttrat, att sakkännedom, som erfordras för meddelande af förslag till föreskrifter, dels i afseende å den karantäns-tid, som kan finnas lämplig för fartyg och passagerare, hvilka från smittad ort ankomma, dels ock i fråga derom, huruvida sådan tid må kunna förkortas för fartyg och passagerare från ort, som är misstänkt för smitta, eller om karantäns-skyldigheten för dessa må kunna helt och hållet eftergifvas, linner Utsk. sig icke kunna eller böra ingå i något bedömande af dessa omständigheter, utan tror det böra helt och hållet öfverlemnas åt K. M:s Nåd. omsorg att, efter vederböndes hörande, i afseende härå meddela lämpliga bestämmelser, hvadan R.
Sl:r endast torde böra fästa K. M:s Nåd. upmärksamhet på denna fråga.
Då det är fråga om en så viglig del af ämnet, har, enl. min åsigt, Utsk. behandlat denna punkt något legert, och påminner nog mycket om den bekanta Riksdags-visan af år 1815, som går derpå ut, att då R.
St:r icke kunde utreda sakerna, togo de hela luntan och skrefvo utanpå: ”E. K. M.! var nådig och hjelp oss härifrån.”
Men, detta allt oaktadt, tror jag, att det är mera skäl att bifalla Utsk:s förslag i de punkter, der någon åsigt blifvit uttryckt, än att antaga PresteSt:s skrifvelse-förslag, emedan detta är mera evasivt, oell just denna evasiva form kan gifva stor anledn. att återigen öfvergå till fordna förhållanden, på grund af den fördom, som funnits, men numera blifvit till en del häfd, en fördom, som, enl. min åsigt, visserligen icke försvarat, ulan tvertom kränkt den naturliga rätten, med de rättigheter, som Sveriges grundlagar och öfrige lagar lemna hvarje medborgare.
Jag ber nu att få sluta detta långa och tröttande anförande med ett annat skäl, hvarföre jag anser, att man icke bör fästa sig vid PresteStcs beslut, utan hålla sig till Utsk:s förslag.
Hr Ekströmer, som i öfrigt yttrat sig så uplysande i sak, har önskat, hvad äfven jag skulle anse vara ganska rätt, nemi. att sjukhus borde anläggas vid kanal-linien, pä det att om bord vande sjuka må kunna der aflemnas, och de friska med fartygen fortskaffas till bestämmelse-orten; men Hr Ekströmer torde tillåta, att jag fästet hans upmärksamhet derpå, att han tillika yttrade, att om ett sådant sjukhus funnes vid Kannickenäset invid Carlstad, det vore Carlstads-boarne tillåtet, att spärra sig mot detta sjukhus, och att man borde göra afseende på den opinion, som inom det samhället är rådande.
Jag ber alt få anmärka, om icke uti denna lilla apposlille ligger ett verkligt uphäfvaude af allt, hvad han förut sjelf deducerat; ty om jag har ett sjukhus vid Kannickenäset, så är icke ifrågasatt, att jag skall befalla friska 490 Den 31 Maj f. m. personer, att besöka de å detta sjukhus intagne personer, eller, med andra ord, att andra personer skola gå dit, än de, sorn hafva tjenstegöromål der, utan det är här fråga om, huruvida en anförvandt må hafva rättighet att besöka en på detta sjukhus intagen slägtinge, och huruvida det öfriga samhället kan förbjuda honom det, och säga: du får icke komma tillbaka till ditt eget hus; derföre, att du besökte en sjuk anförvandt, måste du stanna qvar på detta sjukhus.
Härigenom har jag inkommit på den första afdelnm, som utgör grunden för hela denna frågas utveckling.
Jag tror nemi. att, örn man etablerar dylika sjukhus, bör hvarje kommun ega full rättighet att tillse, att icke alltför mycken trafik eger rum emellan detta sjukhus och andra ställen.
Men att förbjuda någon, som besöker detta ställe, att återvända till sitt hem, eller till den punkt, hvarifrån han utgått, anser jag orimligt, och man försätter derigenom koleran i ett serskildt undantags-förhållande med alla öfriga förhållanden i menskliga lifvet.
På denna grund, och på det att styrelsen, genom ett sådant evasivl förslag som PresteSt:s, icke må fästa sig vid sådana hakar, jag nyss anfört, hemställer jag, att R. o. Ad. måtte bifalla Utskrs Betänk, med alla de fel och brister, Hr Ekströmer m. fl. talare deruti anmärkt.
Jag hade icke ernat yttra mig i detta ämne; men då Upsala och de der vidtagna spärrningarne blifvit omnämnde, samt de sednare varit utsatte för mycken smädlek, anser jag mig böra begagna tillfället, för att meddela uplysningar om dessa spärrningar, och den opinion, som, i anledn. af dem, utbildat sig.
Då ryktet kom till Upsala, att kolera-farsoten utbrutit i Stockholm, sammanträdde stadens innevånare på Rådhuset, för att öfverlägga om de åtgärder, som borde vidtagas, för att undgå smittan.
Jag yttrade då min öfvertygelse, att, med hänsyn till de olägenheter spärrningarne medförde för den allmänna trafiken, det vore riktigast, att icke vidtaga dylika åtgärder; men då yttrade sig en opinion, att staden borde spärras mot sjösidan.
Emellertid hade sjukdomen utbrutit på ett ganska betänkligt sätt här i Stockholm, och vid justeringen af det första beslutet, samlade sig en massa menniskor, hvilka icke öfvervarit första sammanträdet, och yrkade enhälligt nu, att staden skulle så till lands som sjös spärras.
På grund af en sådan uttalad åsigt medgaf jag, att spärringarne skulle författningsenligt vidtagas; men yrkade tillika, att det skulle ske allvarligt, sedan man en gång beslutat sig för en dylik åtgärd.
För dessa spärrningar vidtogos alla möjliga ändamålsenliga åtgärder, och såväl Professorer, som Studerande och öfriga innevånare i staden deltogo i vakthållningen, och hvarken tid eller möda sparades för spärrningarnes verkställande, så vidt ske kunde.
Dock var man icke så förmäten, att man (rodde dessa spärrningar kunna hindra sjukdomens utbrytande inom staden.
Man ville genom spärrningarne endast förhindra, alt sjukdomen skulle under den varma årstiden, Den 31 Maj f. m 491 då den ansågs blifva våldsammare, införas i staden, och man vidtog derföre alla möjliga åtgärder, för alt med lugn mottaga sjukdomen, och icke, såsom Hr Ekströmer yttrat, lemna alla möjliga försigtighetsmått åsido.
Tvertom, vidtogos alla möjliga sanitära åtgärder, för att, i händelse farsoten utbröt, kunna med resignation eller, såsom en talare sagt, med öppna armar mottaga den.
Lyckligtvis hlef staden förskonad, och opinionen är den, att spärrningarne hufvudsakligen dertill bidragit, och min enskilda öfvertygelse är, att om sjö-kommunikationen varit öppen under den tid, sjukdomen här mest härjade, hade farsoten bestämdt kommit till Upsala genom den liflig» kommunikationen, som finnes emellan denna stad och Stockholm.
Afven hyser jag den öfvertygelsen, att spärrningarne haft det goda med sig, att en mängd löst folk, såsom sjömän, gesäller o. s. v., hvilka strömma till och genom Upsala, nu afskydde staden, till följd deraf, att de ansågo sig hindrade genom spärrningarne och togo omvägar.
Jag tror äfven, att deri ligger något skäl, hvarföre Upsala blef befriadt från kolera.
Såsom jag redan nämnt, är i staden i allmänhet den opinion rådande, alt spärrningarne befriat staden frän farsoten, och man är ganska belåten med de åtgärder, som vidtagits.
Hvad angår en talares anmärkn., att uti Enköping koleran utbröt, men icke på något ställe emellan Stockholm och nämnde stad, så får jag uplysa, att koleran fördes till Enköping sjövägen, och icke genom landväga resande.
Af alla dessa uplysningar jag nu lemnat, får jag blott i korthet göra den resumé, att, enl. min åsigt, riktigt vidtagna spärrnings-åtgärder kunna, till en tid åtminstone, förhindra farsotens ankomst till en ort, och jag instämmer med Hr von Hartmansdorff deri, att man bör öfverlemna åt Regeringen, att i detta fall reglementera, enär hon har mera öfversigt af det hela, och kan inhemta uplysningar från sakkunnige personer, och att alltså den ifrågasatta skrifvelsen icke måtte komma att afgå.
En ledamot här snedt emot har, jemte förmälan, att under den tid kolera-farsoten sisth år härjade härstädes, sagt, att arbetsfolk hufvudsakligen deraf angripits.
Jag tror, att just delta bör vara ett skäl mera att söka förekomma denna förfärliga sjukdom; ty arbetsklassen har den öfvertygelsen, att de rikare och bättre lottade icke fråga efter om arbetsfolket dör eller icke, och derföre icke äro nog angelägne att utestänga sjukdonlen.
I motsats med den talare, som yttrat, att man på många ställen skulle med öppna armar emottaga koleran, tror jag, att sådant kan ega rum endast här i Stockholm, men svårligen på något annat ställe.
Jag tror, att folket heldre saknar all arbetsförtjenst, än mottager en sjukdom, som medför de mest namnlösa lidanden.
Öfverallt der de spärrat sig, hafva de funnit sig väl derutaf, och på de flesta ställen, ehuru icke alltid, hafva de undgått sjukdomen.
En annan talare' här i grannskapet, hvilken jag nu icke ser, har yttrat, såsom skäl för den föreslagna 492 Den 31 Maj f. m. skrifvelse!], att spärrningarne icke upfylla dermed afsedt andamål.
Visserligen är del en sanning att så'är, men då kan man med lika skäl påstå, att tullar och tulltjensteman icke böra finnas, ty de upfylla icke heller sitt ändamål; serdeles som det lurendrejas ganska mycket.
Detta oaktadt måste vi hafva tillräckligt med tullar, för att icke blifva öfversvämmade af lurendrejeri-gods.
Här är samma förhållande; ty om spärrningarne än icke kunna helt och hållet utestänga koleran, förhindra de dock hennes spridande öfver hela landet.
Samme talare har äfven omnämnt de rysligheter, som varit en följd af spärrningarne.
Jag hemställer, om dessa kunna jemföras med de rysligheter, som upstå genom koleran.
En skicklig läkare i Carlskrona har uti bref till någon i Norrköping yttrat, att enda möjligheten att förekomma koleran, är alt spärra allt hvad tygen hålla, och då man sett det förfärliga lidande, denna sjukdom medför, finner man, att ingen upoffring är nog stor, för att undgå en sjukdom, hvars elände är förfärligare än något annat.
Jag hemställer dessutom, om det icke är mera förnärmande att vilja tvinga en kommun, att ådraga sig en sjukdom, som den på allt sätt vill undvika, än all hindra resande från rättigheten att fara obehindradt öfverallt, och icke heller kan det för dem vara förnärmande, att de beledsagas genom en stad, der de i annat fall ernat stanna.
Detta synes mig icke rysligt: men så mycket mer, att vilja tvinga en kommun att mottaga koleran med öppna armar, såsom en föreg:de talare behagat yttra sig.
En talare har anfört, att i andra Europeiska länder man kommit till den öfvertygelsen, att det icke är skäl att spärra, och att vi voro alltför mycket efter vår tid, då vi vilja bibehålla dessa spärrningar.
Jag vill häremot anmärka, att Danmark under sistl. år icke spärrat sig; men jag tror, att detta land fått erfara följderna deraf.
Jag förbigår, alt
Danmark ännu hlöder af de sår det tillfogats genom den underlåtna spärrningen.
Såsom exempel på skadligheten af den der så mycket lofordade fria passagen, får jag anföra staden Jönköping, då koleran år 1834 utbröt i Götheborg.
Artisten Kollberg for derifrån lill Jönköping, som icke var spärrad.
Hans ankomst till staden föranledde kolerans utbrott der, hvilken härjade så förfärligt, att, såsom jag tror, nära |-del af befolkningen utdog.
Må detta vara nog till stöd för spärrningarne.
Jag förenar mig i Hr von Hartmansdorffs åsigter, och, då jag afstår min begäran om återremiss, anhåller jag i stället om afslag å Betänk.
Hr Ekströmer: Sedan Irenne RiksStånd beslutat en underd. skrifvelse i detta ämne, kan naturligtvis bär icke vara fråga om huruvida detta skall ske eller icke, men väl, såsom jag sagt, då jag första gången hade ordet, orri sättet för eller upställningen af denna underd. skrifvelse.
Ar nu Utsk:s förslag lämpligare, må det antagas; men är PresteSt:s förslag bättre, hoppas jag, att detsamma inom R. o.
Ad. vinner afseende.
Jag har redan sökt visa olämplighcten af de liesta punkterna i Ulsk:s för - Den 31 Maj I. m, 493 slag, och flere talare hafva med mig deruti instämt.
I afseende på den väsendtligasle, eller första punkten, har jag visat, att PresteSt:s beslut är mera omfattande, än Utsk:s förslag, och likaledes, att andra punkten i nämnde beslut är lämpligare, än de tre punkter af Utsk:s Betänk., som röra samma ämne.
Jag öfverlemnar åt Högh Ståndet, att afgöra, om jag haft rätt, och torde icke behöfva tillägga något i ena eller andra afseendel.
Deremot hör jag icke underlåta att vid 10:dé punkten, der Utsk. föreslår en underd. anhållan, det K.
M. ville låta i en enda författn. sammanfatta alla föreskrifter med afseende på koleran, eller allt, som rörer såväl de yttre karantänerna, som anstalterna till farsotens hämmande, sedan den inom Riket yppats, göra den erinran, att ett sådant sammanförande vore ganska olämpligt.
Allt, sorn rörer de inre åtgärderna mot koleran, kan ganska väl inläggas i författnm om hvad i allmänhet iakttagas bör till smittosamma sjukdomars förekommande och hämmande.
Del är icke af ringa vigt, att undvika kolerans serskildta framhållande såsom en framför alla andra vådlig sjukdom, mot hvilken helt andra försigtighetsmått erfordras, än mot hvarje annan.
— Det är dock detta, som göres nästan hvarenda söndag, då från predikstolarne i Rikets alla kyrkor upläsas Kungörelser, om än den ena, än den andra stadens förklarande för misstänkt eller smittad af kolera.
Enl. min öfvertygelse, upväcker och underhåller man på detta sätt ständigt farhåga för sjukdomen hos allmänheten, hvilken, då den alltjemt hör de utomordentliga försigtighetsmått, som mot sjukdomen vidtagas, äfven alltjemt påminnes om dess vådor.
Detta idkeliga upläsandet af Kungörelserne om kolerans utbredning i andra länder borde derföre uphöra; men ännu angelägnare är, att anordningarne mot densamma inom Riket göras så lika med dem, mot andra farsoter, som erfarenheten möjligen medgifver.
Låt derföre karantäns-författmn vara en serskild författn. för sig, och låt föreskrifterna, rör:de de inre anordningarne mot koleran, sammansmälta med dem, som afse smittosamma sjukdomar i allmänhet, och man har derigenom tagit ett vigtigt steg till minskande af farhågorna för' sjukdomen, och såmedelst undanröjt en af de väsendlligare anledmne tili vådan deraf.
Denna sjukdom är för öfrigt visserligen icke utan skäl förskräckande; men i ett så glest bebodl land som Sverige är den dock, i jemförelse med många andra farsoter, af relativt ringa betydenhet, åtminstone hvad landsbygden beträffar.
Så t. ex. bortryckte en Rödsots-epidemie år 1838 ensamt inom Stora Kopparbergs län på få månader 2,800 personer, en dödsnummer, hvilken koleran aldrig upnått i provinserna.
Koleran är fruktansvärd egentligen endast för städerna.
Ju sämre belägna, ju sämre bebygda de äro, ju mera fattigdom, smuts och uselhet der finnes, ju förfärligare blir sjukdomen; och åtgärderna lill dess mildrande blifva således alldeles enahanda med dem, hvilka andra farsoter i enahanda afseenden kräfva, och kunna följaktligen med allt skäl i en och samina författn. uplagas, eller, 494 Den 31 Maj f. m. rättare sagdt, deri inbegripas.
För öfrigt ptbeder jag raig, att, med afseende på hvad åtskilliga talare yttrat, få anföra några ord.
Hr von Hartmansdorff har vidrört 1831 och 1834 års koleraförfattn:r.
Då den förra upgjordes, var jag jemte Hr von Hartmansdorff ledamot i den komité, hvilken borde afgifva nnderd. förslag till föreskrifter till förekommande af kolerans utbredning, sedan den inom Riket yppats.
Förfallmn skulle, jemlikt meddelad nådig befallning, byggas på samma grund, som karantänsReghtet af år 1806; d. v. s. koleran skulle här, såsom i andra länder, betraktas- ur samma synpunkt som den orientaliska pesten, och följaktligen adopterades i väsentlig mån de i Ryssland, Preussen och Österrike vidtagna prohibitiva åtgärderna.
Dessa bestodo hufvudsakligen deruti, att man, medelst sanitets-kordonger, och, så lill sägandes, med fälld bajonett ville hindra farsotens framträngande eller åstadkomma dess instängande inom de hus, byar eller städer, der den yppats.
— Man erfor dock snart otillförlitligheten af dessa åtgärder, ty sjukdomen respekterade hvarken kordonger eller bajonetter, utan öfverhoppade dem gång efter gång, och epidemien spridde sig, skydds-åtgärderna till trots, från Rike till Rike, från provins till provins.
— Denna erfarenhet framkallade ock snart en reaktion mot de i denna syftning utfärdade författningar, och författnm af d. 9 Juli 1831 blef ej heller fritagen från en sådan; ty äfven här yrkrde man på mildare åtgärder, och redan d. 12 Nov. samma år utkom den efter dessa åsigter utarbetade förnyade Nåd.
Kungörelsen om hvad vid kolerans utbrott inom Riket iakttagas bör.
Med denna tycktes allmänna opinionen belåten, intill dess koleran första gången år 1834 här i Riket yppades, då man deremot temligen allmänt, icke allenast, yrkade på rättigheten att vidtaga spärrning mot kolera, utan ock vid flera länegränser, och utanför flere städer, i strid nied författnm satte dessa åtgärder i verket. —r
Regeringen lät till en början saken passera; — men, sedan flere Riksdagsmän, som under kolera-epidemien härifrån begifvit sig till sina hem, erfarit olägenheterna af spärrningarne och karantänerne vid lånegränserna, väcktes motioner i alla Stånd om uphäfvande deraf.
Den författn., som d. 24 Sept. utfärdades, var föranledd af R.
St:rs underd. anhållan; men den blef icke alldeles sådan, som man kunnat önska, emedan K.
M. ansåg något afseende böra fästas på den opinion till fördel för spärrningarne, som så allmänt i landsorterne uttalat sig.
Frågar man nu, hvilken opinion i detta afseende för det närvande är den mest rådande, så blir svaret, att de städer, som spärrat sig och undgått sjukdomen, ifra för spärrningar, hvaremot de, som spärrat och fått koleran, icke tro på spärrningar såsom skyddsmedel.
Af Landshöfd:n i Upsala län hafva vi hört, att Cpsala-boarne anse sig hafva varit skyddade från koleran genom spärrningar; fråga vi deremot Norrköpings-boarne, hvilka förr varit de ifrigaste förfäktare af karantäner och spärrningar, så till lands som sjös, så få vi, sedan koleran der förlidet år utbröt, utan att någon Den 31 Maj f. m. 495 anleda, förefinnes, det sjukdomen till den strängt spärrade staden blifvit införd, ett alldeles motsatt svar.
Man liar här åberopat vetenskapens dom i afseende på kolerans sätt att sprida sig.