Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon var i svart sammet, som jag sa ’ dej ’, med svarta spetsvådor, der sammeten tog slut, en stor spetsschal om halsen, medaljen sin och släp och (etc. etc.) De sjöngo och agerade så, så.
Farväl sjöng dom litet för gladt och titta på oss, och tänkte sig ej in i pjesen, att de skiljs för evigt och han klättrar ner för en farlig balkong och — åh jag mins nog hela operaspektaklet.
Men här sitter jag och glömmer det ledsamma som hände mig ».
» Snälla Tante?
» Dom satt inte qvar på läktarn ».
» Hvilka? »
» Prinsarne sen 87 på våren vet jag.
Du har då intet minne för så vigtiga saker.
Det var för mig en grufligöaknad.
Oj, oj, oj, så det sen gått med våra prinsar!
Glad är jag ändå att han den sötaste, som såg på mig tre gånger 87 på våren, inte har gått sta * och ... »
» Söta Tante lilla, än hertigen af Nerike då?
» Den, den känner jag inte, d. v. s. han satt inte på läktarn den der oförgätliga dan, då prinsarne satt på läktarn, vi mötte kungen på Skeppsholmen och såg drottningens pigor.
Jag hade hört säjas di skulle ha schalett (etc. etc.) »
» Var det inget mer Tante tyckte om? »
» Nej mitt barn, det var det inte, for när en harpa kom fram sa en ung glop till ett stycke dito: » Si så, är det nu ej nog med gamla harpor i salongen » — och titta åt mej — kan du tänka dig!!
Han mente nog något ekivåkt
— uscb, ja, jag säjer det, ungdomen nu för tiden (etc. etc.) » Hm, hm, än se ’ n då, snälla Tante? »
» Se ’ n?
Ja, innan jag hann sansa mej, var det slut med harpolåten, lät som pianoforte, tyckte jag.
Men nog om det rysliga nu, sedan kom det också mindre passande saken en duett med ord som » i min blick bor kärleksguden och recinen har jag här » — usch, är det nu passeligt att en ung herre och en ung flicka, som kallar honom » stackars gosse » till börja med (är han sjuk?
), meddelar sådant till hvarandra.
Rigoletto var också något på kurtis och fria fasoner, tyckte jag, och det gladde mig att publiken ej uppmuntrade slikt, ty så snart de kunde, rusade de på dörren.
Någon förtäring fick vi inte, men det var roligt ändå, och luktade ingenting i salen.
Hvad de måtte vädra! »
Angående ett annat välgörenhetsutbrott ber jag fa relatera en ung landtfrökens ord:
» Nå, Ellen lilla, du och din bror var då på den der matinéen på Dramatisk — »
» — På sällskapsspektaklet, menar du.
Ja-a, då.
Men hvad det var väl att bror Gösta var med, så jag fick reda på alla fina damer och herrar, som spelte, alla friherrinnor och grefvinnor — ».
» — Alla friherr ...?
i » Ja, si något program köpte inte Gösta, utan han sa ’ att lian skulle vara programmet och han som nu varit Stockholmare alltsen Upsalatiden känner till allt, sa ’ han.
I första pjesen spelte en grefvinna Rudenschöld, en fru de Kock (slägt till Paul de Kock, som du nog kanner till, sa ’ den otäcke Gösta — usch, stackars menniska!
) och en gref-
ve -- någonting — från Skåne, tror jag (men han » lät »
inte alls).
Pjesen hette » Ostoja », original, du ».
» Nå-å, behandlade den något ämne för dagen, någon oredlig bankdirektör som i » Final », eller någon mindre fin cession eller någon falsk namnteckning eller ... »
» Ar du alldeles befängd I en pjes, der så fina damer uppträdde som fru de Kock och grefvinn ... »
» Det är så det.
Nå, men hur spelte de? »
» Syperbt.
Inte en enda gång hörde man eller ens såg man sufflören.
Det gick som ett vatten.
Grått tjockt med brokadisättning och pelskantadt, rynkadt i bak, långt, långt ner på mattan efter henne ... »
» Men hvad för slag? »
» Siden, förstår du väl.
Och grefvinnan en rysk kostym, som klädde henne ypperligt.
Inte var den så dyrbar, men vacker var hon i alla fall, nästan som hon i sidenet och — han! »
» Han?
» Vackra ögon och ståtlig var grefven från Skåne, men den stackarn var ovan vid sällskapsspektakel, ty när vi spelade i Vesterköping så hade också jag svårt att ej snubbla på trösklarne och komma indunsande i rummet, men si jag var ju yrhätta jag.
Grefven spelade en utklädd gardist, som nästlar sig in hos två förnäma damer och gifter sig med den ena, sen det upptäckts att de äro kusiner.
» Nej, men ... »
» Jo, det sa Gösta och det kunde man se på grefvens spel.
Han måtte vara vid Skånska dragonerna, du, annars kan han väl omöjligt spela » så naturligt verklighetsspel », som Gösta sa ’.
Utmärkt var han, särdeles ögonen ».
» Nå-å, fröken Nordgren? »
» Ack, jo, så ledsamt.
Grefven kom in och såg så ledsen ut och sade att hon var hindrad af Operan eller ... »
» Kunde jag inte tro det.
Det är operans vana, när det matinéas på något ställe.
Nå hvad kom i stället? »
» I stället?
Kors jag sa ’ ju att grefven kom in och sadet der.
Han hade samma kläder till det som i originalet.
Och så gick ridån ned. »
» Under applåder? »
» Nej, kära du det var ju så litet han hade att komma med och sedan — åh!
åh! »
» Du menar hr Hagman. »
» Hvad du förstår mig väl.
Förtviflad som jag varit att di inte har gett Den Stumma sen jag kom hit upp, blef jag nu så att.
» Ja, ja, ja, men han har ju varit » Joseph? »
» Asch! »
» Hm? »
» Och sedan så.
» Hm?
Hm? »
» Usch, hvad du är elak.
Det är ej sannt, sjöng han.
Skrek han, sa Gösta, som är jaloux på honom, alltsedan Alma Wennerstedt, som du vet Gösta slår för, skaffat sig honom både som Sköna Helena och Den Stumma och ... »
» Och Joseph i Egypten? »
» Usch, hvad du är ... »
» Nå, hade Operan också slukat frk.
Wolf? »
» Nej, hon kom då och sjöng och satt sedan i ett litet hål under golfvet och der satt han också ».
» Joseph? »
» Tyst, säger jag dig.
Nu kom en yngre syster till fru Hartman, hon som spelte frun i » Hjerterdam », de voro bra lika, men betydlig skilnad i ålder lär det vara, sa ’ Gösta.
Den här ungen var på sin höjd fjorton år och fru Hartman är ju redan sina modiga trettio — tänk så rysligt gammal! »
» Tycker du på dina sjutton, ja.
Nå hur spelte den der unga fröken Hedlund? »
» Spelte?
Inte alls.
Di lekte, hon och en ann skolflicka till.
Bestämdt satte di inte ihop sjelfva, så såg det åtminstone ut.
Men si att flickan Hedlund skulle gråta derför att hennes tillbedde usling gaf henne en strut polka-grisar det var onaturligt, för si när jag.
» Du?
Aha, lilla Ellen! »
» Hm!
ja — hm!
— nåja, rent ut: du mins min olyckliga skolflick-kärlek till prosten Eskilander?
» Till prost ... » » Ja, han blir nog snart prost, tror pappa, han är kyrkoherde redan, di fick två pojkar i Mars och ... »
» Ja, ja, ja, men inte hänger det ihop med kärlek, inte, olycklig, allra tninst, och din se ’ n! »
» Jo, ser du, jag hade broderat tofflor åt honom.
Flickan Hedlund hade bara köpt en 75-öres bukett på Hötorget — pfy!
pyh!
Men tofflor du.
Hur många qvällar satt jag inte och petade och tänkte på honom, han läste kristendomen i vår klass då, och det var ingen kort tid, ty jag hade så mycket skolgöra och han hade så stora fötter ».
» Nåja, men tante Louise hjelpte dig nog och sen fick du ju af honom både Scrivers Själaskatt, Lobsteins Väckelse och högsta betyget? »
» Ja, ja, du bar rätt, kors det var ju inte prosten, som gaf mig — det var löjtnant Heideuhjelm, var det — ah! »
» Jaså, du har haft flere.
Också lika olycklig, hm? »
» Mycket värre, kära du.
Och brinnande se ’ n.
Han hade ju både mustascher och uniform ».
» Nå hvad fick han?
» Hela mitt hjerta och ett par hängslen ».
» Och du tillbaka? »
» Broderade, förstår du.
Hvad jag fick?
Jo, jag, jag fi-hi-hi-hi-hick, hick ... »
» Nej, men söta Ellen lilla ...! »
» Ja, jag kan inte hjelpa.
» Men det är ju så längesen nu ... »
» Nej, det är icke så längesen — och — »
» Och? »
* Fro-ho-ho-stbalsam eller osvi-hikligt me-he-del mot rö-öda hän-hän-hän — bu-u-u-h! »
» Nej men älskade lilla vän, för allt i verlden, se så.
» Jag frå-gar: Hvad är en strut polkagrisar, som är så godt, mot en liten bu-hu-hu-hurk ... »
» Nej, men lugna dig, lilla toka, se så nu du ... »
» Det hjelper också för röda ö-hö-hö-höron ... »
» Nu far du sjelf så röda ögon, söta vän, lugna dig nu bara.
Han tackade väl för hängslena och sa ’ något vackert om dem? »
» Bu-u-u-u-u-h, åh-hå, hå, hå, hå, hå! »
» Nej, men är du alldeles befängd.
Jag vet inte hvem jag skall ge företrädet, dina ögon, min lilla vän, eller vattenkonsten der ute i Humlegården framför Biblioteket. » » Håna du.
Du skulle bara veta hvad han sagt, skulle du.
Det kan knapt talas om, må du tro. »
» Hvad i Herrans namn.
..? »
» Det var till kusin Ville, som pallrar om allting.
Han hade sagt till Ville att han var mycket tacksam för hängslena, att broderiet var utmärkt vackert.
» Nå, men allt det der ... »
» Nu kommer det.
Men att de bara kunde knäppas framtill och inte nådde ner baktill och om han skulle dansa med dem, så finge en vaktmästare dansa bak efter honom och hålla u-u-hu-hupp by-hy-hy-hyx-hyxor-na!!
» För all del, Ellen lilla.
De voro för små, helt enkelt ... »
» Jag frågar: Hur kunde jag ta annat än ögonmått?
(Hus-Annette hade frågat hans städerska om han hade två par hängslen, men han hade bara ett par och dem gick han aldrig utan, hade hon sagt.
» Nej, nej, det är nu mindre att undra pä.
Men att han kunde ge dig en burk ... »
» Ja, du; men i vintras på min födelsedag gaf han mig en bukett, riktigt stor, med rosor, heliotroper.
» Ser du, ser du! »
» Ja, men jag hatar honom i alla fall.
Och så var det verser der instuckna om någon som förvandlats från » enkel knopp » till » fager blomma », om » fjäril, som sin puppa flytt » och ...
och ... »
» Men jag hatar honom i alla fall.
På kungsbalen ville han nödvändigt ha andra valsen, på slädpartiet körde han för mig, ja, tant Lova var med på bortvägen, på hemvägen våga hon inte annat än sitta i täcksläden och då sken månen och ... »
» Jag hatar honom i alla fall.
Men till Eva Netterstedts bröllop i höst med hans regimentskararat löjtnant Lilliemark har han bedt att få mig ... » sF-F-F-å-å dej? »
» Till tårna, till tärna, begriper du väl. »
» Nå-å-å-åh? »
» Jo-o-o-o-oh!
Men — jag hatar honom i alla fall ».
» Gör du? »
» Ja, jag hatar honom, jae hatar honom, jag hatar honom, o Gud, så jag hatar honom! » » Sch — sch — någon kommer ».
» Nej, se, hvad sitter ungfoglarne och qvittrar om i skymundan? »
» (Torka dig i ögonen, Ellen).
Jo, pappa lilla, vi ha bara sutit och talat om välgörenhetsmatinén på Dramat, teatern, som Ellen beskrifvit för mig så bra, så. »
» Så-å, nå-å?
Men flickstumpau har ju ögonen alldeles röda.
Var det så att gråta åt, det der? »
» Hm, åhja, snälla farbror, det var det allt — litet. »
» Pappa skall veta att Ellen är så lättrörd att hon gråter vid bara minnet! »
» Det var då en förskräcklig välgörenhetsmatiné, det må jag säga! » Från svenska pressens riksdagar.
(En blick tillbaka.
Sveriges tidningsmän ha for kort tid sedan i rikets andra stad varit samlade till ett möte, för att öfverlägga om gemensamma fackintressen och förmedla personlig bekantskap.
Tidningsmannamötesidéns tillämpande i Sverige är icke gammal, endast något mer än två decennier.
Det möte, som i år hölls, var det tionde i ordningen.
En blick tillbaka på det första publicistmötet, det i Stockholm, och det första publicistmötet i Göteborg jemte en öfversigt af de vigtigaste öfverläggningsämnen, som dervid förekommit, skall, åtminstone som ett apropos, säkert icke sakna sitt intresse.
Och dermed förflytta vi oss genast tillbaka till år 1868, då vi mötas af
Första publicistmötet.
På inbjudning af hrr A. Sohlman, H. Wieselgren, A. Hedin, C. von Bergen, C. F. Ridderstad, D. Olauson, S.
A. Hedlund och A. Gumselius sammanträdde första svenska publicistmötet i Stockholm d.
1 Augusti 1868 och fortsattes d.
Möteslokalen var hotell Phoenix.
Sohlman öppnade sammankomsten å den förberedande komiténs vägnar och helsade landsortstidningarnas representanter välkomna till mötet.
Till mötets ordförande utsågs L.
J. Hierta, till vice ordförande S.
A. Hedlund (efter lottning med Aug.
Blan-che) samt till sekreterare A. Hedin och A. Gumcelius.
Bland mötets tjuguåtta öfverläggningsämnen tycktes den om ansvarighetssystemet vara den mest brännande och den som
* Af en i våra publicistiska annaler väl förfaren penna, som denna gång önskat vara anonym, har red.
haft nöjet emottaga ofvan-stående intressanta återblick.mest lade beslag på mötets uppmärksamhet.
Också togo öfverläggningarne om denna af hr R. Wall väckta fråga * en hel förmiddag i anspråk.
I de lika lifliga som vidlyftiga förhandlingarne uppträdde särskildt Sohlman och Hedlund med längre anföranden mot detta system, som, för att citera Aftonbladets ord, vore » för närvarande obehöfligt, orimligt och i hög grad menligt för publiciteten ».
Afven ett tiotal af mötets öfriga deltagare uttalade sig i samma anda, under det att Blanche, F. T.
Borg och Chr.
Biilow uppträdde till försvar för ansvarighetssystemet.
Slutligen stannade mötet vid det beslutet att det anser att » under nuvarande förhållanden ingen annan än den som har ledningen af en tidning eller dess egare bör vara dess ansvarige utgifvare, enär det af en och annan tidningsförläggare begagnade sättet att uppdraga den juridiska ansvarigheten åt någon person utan förmåga och utan makt att granska eller bestämma bladets innehåll har ledt till missbruk, hvilka äro skadliga för pressens anseende och allmänt väl. »
Denna resolution, som för öfrigt var nästan ordagrant såsom motionären hade föreslagit, fattades med 25 röster mot 13.
Det bör dock anmärkas att minoritetsmedlemmarne med några få undantag icke ville hålla på ansvaringarne, men omfattade ett af Hedin framstäldt amendement, hvari-genonj skulle skarpare betonas, att under närvarande förhållanden ansvaringar icke borde användas, men att det funnits en tid, då de varit nödvändiga, och att sådana förhållanden möjligen åter skulle kunna inträda.
Derefter antog mötet enhälligt resolutionen att namnet på den, som är redaktör och ansvarig utgifvare för en tidning, bör stå angifvet på hvarje deraf utkommande nummer
— en anordning, som ju numera nästan utan undantag till-lämpas inom den svenska tidningspressen.
Meningen med dessa uttalanden var, efter hvad af diskussionen framgick, ingalunda att yrka eller befrämja några förändringar i tryckfrihetslagen, utan att utöfva en sådan moralisk påtryckning, som skulle omöjliggöra användandet af ansvaringar.
En bland de märkligaste och för framtiden mest betydelsefulla motionerna vid första svenska tidningsmannamötet
* Äfven en annan af mötets deltagare hade satt denna fråga på öfver-läggmngsprogrammet, hr Chr.
Kallenberg från Malmö: » Ar afskaffandet af det 8. k. ansvarighetssystemet ändamålsenligt och önskvärdt? »
41var den som hr Biilow framstält om önskvärdheten att landets publicister måtte bilda en kassa, från hvilken obemedlade och talangfulla författare kunde erhålla understöd.
Detta förslag väckte, som ju väl var att emotse, allmänna sympatier och man tillsatte en komité, bestående af A.
L. Björck, A. Hedin och E. O. A. Lodin för att utarbeta ett förslag i detta hänseende.
Samma komité erhöll dessutom i uppdrag att till ett kommande publicistmöte inkomma med utlåtande om och på hvad sätt en historia om den svenska pressen må kunna åvägabringas, såsom hr Hedin föreslagit.
Bland mindre väsentliga beslut må ett par antecknas, åt hvilka en nutida tidningsman säkerligen skall dra på munnen, då de ju förefalla som en helt naturlig sak, men som nog på sin tid behöfde reformeras.
Man öfverenskom nem * ligen att svenska tidningarnes underrättelser från Norge, Danmark och Finland icke måtte meddelas under rubriken » Utrikes » (!
) samt att en mera systematisk anordning och uppställning af artiklar och notiser vore önskvärd (så att t. ex. en tidning, utgifven i Haparanda, främst under rubriken » Haparanda » meddelade hvad som passerat i eller rörde denna stad och den omgifvande trakten, men icke nyheter från — Afrika eller Kalifornien!
Hr Hedins förslag, att tidningarna måtte låta trycka ett årsregister öfver sitt innehåll, föll igenom.
Denna anordning, som än i dag icke blifvit tillämpad, är verkligen önskvärd.
Den skulle blifva af ett ovärderligt gagn för forskaren och för öfrigt för lite hvar, då man ju derigenom erhölle en minneslista för hvart år.
En pikant öfverläggning framkallade frågan om qvin-nans användande vid tidningstryckerier.
Damernas riddare anförde till sina skyddslingars försvar att de alstrade större orduing, skick och besparing i ett tidningstryckeri, under det anhängarne af satsen » Inga damer! » bland annat lade de feminina » typerna » (törs man använda ordet » typinnorna »?
) till last, att » de allesammans pratade på en gång i sätteriet » (!!
Lyckligtvis gingo damerna segrande ur striden, i ty att mötet » resolverade » att då de flesta publicister äro boktryckare, kunna de sålunda verka för qvinnans användande i Gutenbergs tjenst.
Mer än tjugu år hafva sedan dess förflutit och vi liafva inträdt i en tid, som är allt för fördomsfri för att icke högtvärdera och tillgodose sig qvinnans arbetsförmåga i fullkomlig likställighet med mannens, detta icke minst inom bok- och tidningstryckeriets område.
I fråga om tidningssättning t. ex., är det obestridligt, att qvinnan är lika godt om icke bättre på sin plats än mannen.
Hon har öfver hufvud taget en stark pligtkänsla, arbetar både fort och ordentligt samt är intresserad af livad hon har for händer.
Åtskilliga förslagsställare hade uppträdt med diskus-sionsfrågor af allmän politisk och social natur (försvarsvä-sendet, kommunala rösträtten m.
), men de blefvo, riktigt nog, icke föremål för någon behandling, emedan de icke an-sågos tillhöra ett allmänt publicistmöte som sådant och emedan en samverkan i dylika ämnen endast kan tänkas mellan publicister, som ha samma politiska grundsatser och höra till samma sida.
Mötets allvarliga förhandlingar fingo icke undanskjuta de fraterniserande kollationerna och de festliga samqvämen.
För landsortspublicisterna hade man anordnat en treflig ut-flygt i hufvudstadens omgifningar samt en mycket lyckad fest å Hasselbacken.
Afslutningsfesten firades å Blå porten, som numera hör till det Stockholm som gått.
För dem af mötets deltagare, som icke ville binda sig vid mötets » officiella » program, erbjödo sig en mängd olikartade förströelser.
Landtbruksmötet i Humlegården och Akademien för de fria konsternas exposition, » Pariserlif * å Djurgårdsteatern och » Storhertiginnan af Gerolstein » (Rohdeska truppen) å Huralegardsteatern, Hammers museum för arbetets historia, » ett af de största enskilda i verlden, närmare 6,000 n: r » samt Byströms villa med sina konsthistoriska samlingar, » en af de egendomligaste, dyrbaraste och skönast belägna i Norden ».
I Manégen lockade Ch.
Hinné med » representationer i den högre ridkonsten, hästdressyr och gymnastik af damer och herrar samt 75 hästar ».
Berns ’ salong bjöd på soirée musicale af kammarmusikus Zeller med orkester, Blanchs kafé på en ny elegant inredd lokal med fullständig luftvex-ling och orkester af F. W. Ringvall.
Last but not least vännen C.
A. Wallman, det outtröttliga muntrationsrådet, som inbjöd till glada förlustelser å Moscbacke-höjderna.Minnesgod af almanackans alla parad- och festdagar försummade han naturligtvis inte att gifva en » Stor festförestall-ning på H.
Drottningens (Lovisas) födelsedag, med lindansning, akrobatiska produktioner, komiska intermezzon äfvensom ett briljant fyrverkeri, hvars slutpjes blir en fest-dekoration med H.
AJ.
Drottningens höga namnchiffer i diamanteld, omgifvet af en strålande gloria.
. »; till sist stor festbal till kl. 2 på natten.
En qvick revy af detta möte lemnade Schultz, hvars fint skurna penna egnade ett helt kåseri åt detta pressens » meeting ».
Tillfallet är allt för frestande att här inpassa några utdrag ur hans » sprudlende » kåseri, helst det ju kan vara intressant att erfara hur en gammal publicist ex pro-fesso då bedömde Sveriges första tidningsmannamöte, som ju också, naturligt nog, var ett evenement på sin tid.
» Det opublicerade publicistmötet kallades det af någon » profan », derför att det i början hölls så hemligt, att ingen mer än de » kallade » hade nys om att det var i görningen.
Smädaren tyckte förmodligen — och var bestämdt icke ensam om den meningen — att offentlighetens män minst af alla borde sky offentligheten.
Detta var dock blott en tyst öfverenskommelse, som hölls ända tills någon tidning en vacker morgon tog ett beslutsamt initiativ och sqvallrade om för den nyhetshungrande allmänheten, att äfven tidnings-8krifvarne blifvit smittade af den allmänna mötesfebern.
Den tredje statsmakten — som den blygsamt kallar sig.
blygsamt, emedan den i sjelfva verket torde vara den första — har alltså hållit sin första » riksdag ».
Att veteranen Hierta — » ålderspresident » äfven vid denna riksdag
— var sjelfskrifven » talman » det är klart.
Hvem skulle annars varit det, om icke den, som kan sägas ha skapat vår fria press?
Att ödet, i form af lottdragning, gjorde hr Hedlund till vice talman, var alldeles i sin ordning.
Herr Stockholm borde väl dela med sig lite åt Herr Göteborg.
Vare det nu långt ifrån mig att påstå det vi publicister, när vi så der, bekanta och obekanta, stöta tillsammanansigtet emot, just betraktade hvarandra med en min sådan som en berömd målare gifvit ett par romerska augurer, hvilka träffas efter välförrättad offring inför folket.
Tvärtom: när man fick se en dittills obekant medbroder — jag höll, Gud straffe mig, på att skrifva medbrottsling — inom publiciteten, så var den första tanken den: Kors, ser X.
Y. Z-bladet ut på det viset!
Jag tänkte det var en gammal gråhårig gubbe, som skriiver så vist och allvarsamt, och det är ju en helt ung man!
Tack vare vår komités (alltid en komités!
) söndagsarbete — sjelfva voro vi naturligtvis för ¿kristligt sinnade » för att » arbeta » på söndagen och fingo också beröm af Väktaren för det — så funno vi på måndagsmorgon våra två och trettio frågor grupperade och kunde således börja vår diskussion.
Om den vördade allmänheten är så god och inbillar sig, att nu kunde man ha fatt höra ett ordentligt och efter alla konstens regler arrangeradt » tidningsgräl », så kan detta antagande visserligen ha sina skäl, men är dock af verkligheten vederlagdt.
Vi voro tvärtom riktigt älskvärda mot hvarandra — väl ihågkommande, att det kan gömmas klor äfven i den silkeslenaste tass.
Så kunde hr H. med den största artighet emot hr W. omtala, hurusom han nyligen i ett arbete om den tyska pressen läst om en inom densamma på senare åren uppstånden godtköpspress, den der, utan tillstymmelse till egen redaktion, existerade endast genom att plundra, d. v. s. utan citat aftrycka, andra tidningar, hvilka deremot, för att kunna föda denna lilla » baggböling », måste hålla sig en ganska kostbar personal.
Så kunde äfven hr G. tycka det vara tråkigt att först släppa till en notis, utan ens fa äran deraf, men sedan, när man erfarit och artigt rättat en felaktighet i densamma, då blifva åberopad som sagesman, och det i uttryck, som visserligen icke innebära » tack för lånet », utan snarare kunna öfversättas med: » var så god och ha riktigare notiser till hands nästa gång jag ämnar stjäla. »
Att få rätt mot en tidning påstås af försmädare vara mycket svårt, äfven om man har rätt; men det blir väl bättre hädanefter, sedan vi — mycket riktigt för resten — kommit öfverens om att icke vilja vara ofelbara, utan uppriktigt bekänna våra fel och godtgöra dem så snart man är så snäll och gör oss uppmärksamma derpå.Misstag äro så grufligt lätta att göra — och lättast för en stackars tidningsskrifvare; men det är sannerligen icke lika lätt för honom att få veta sanningen — d. v. s. iiar han redan försyndat sig, så får han minsann nog veta sanningen; men att förekomma försyndelsen, genom att ga honom till mötes med ett och annat (den s. k.
» höfligheten emot pressen »), derpå tänker man icke så mycket.
Och derför får han esomoftast, när han skall beskrifva t. ex. en jernvägsinvigning, skrifva efter gehör.
» Man skall få se, att de der små » Blandade ämnena », som vi tycka äro en rätt behaglig dessert på en lång kria, icke heller få vara i fred! » utropar ni harmset.
Hr v. Bergen undrade, hvad sådana der roligheter hade att göra annorstädes än i Nisse.
* * Jag borde visserligen vara tacksam för slik omsorg; men jag är » frihandlare » i den vägen, och tycker icke om » skydd ».
För resten håller jag med hr M (engel), som tog äfven dessa små petit-stackare i försvar och trodde att ingen tidning borde förmenas vara mindre tråkig; i en tid, då det är sä mycket trä i papperet, får man se till, att det icke blir för mycket äfven i innehållet.