Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min afsigt är ingalunda att föranleda någon invecklad diskussion i detta vidlyftiga ämne, och jag anser icke heller lämpligt, att R. o. Ad. inlåter sig i någon debatt öfver de principer, som i reservationerne till IJlsk:s betänk, blifvit framställde, men jag tror dock att det är R. o. Ad:s rättighet och pligt, att uttala ett omdöme öfver Utsk:s betänk, och Just.Ombudsm:s förvaltning af dess embete, hvilken der varit föremål för granskning.
I sådant afseende anhåller jag, alt få instämma med Ulsk. derutinnan, att Just.Ombudsm. med ganska mycken nit och omsorg skölt sin befattning.
Men han har i ett afseende gått längre, än hvartill han varit berättigad.
Han har nemi. icke inskränkt sig till endast ett allmänt omdöme öfver lagskipningen inom landet, utan han har äfven ingått i en detaljerad granskning af flera de beslut, som blifvit fattade af Högsta Domstolen.
Jag tror dock att en sådan granskningsrätt icke tillkommer denne embetsman, ty jag föreställer mig, att han icke kan ega vidsträcktare rätt i detta afseende än hans principaler, R.
Enl. 90 och 104 §§ R.F., äro R.
St. förbjudne, alt ingå i öfverläggning och pröfning om domaremaktens beslut och åtgärder, och vid sådant förhållande lärer väl icke eller Just.Ombudsm. kunna tillerkännas en rättighet, som icke tillkommer dem, hvilkas ombud han är, eller med andra ord, ombudet ega vidsträcktare rättigheter än hufvudmannen.
I öfrigt förenar jag mig med Hr Weidenhjelm i dess reservation, i hvad den angår bedömandet af Hr Just.Ombudsm:s verksamhet.
Landtm:s framstälda propos. syntes mig R. o. Ad. vara beredd att med ja besvara.
Jag skulle derföre tro, att hvad den siste talaren nu yttrat, mäste anses såsom en af honom afgifven reservation, och jag anhåller derföre, att Hr Frih. o. Landtm, ville ånyo framställa dess förra propos. E.
Ex. hemstälde ånyo om öfverläggningen ansåges fulländad, men härvid anmälde sig och yttrade Hr Cederschiöld, Rob. Theophron:
För alt gå de olika fraktionerna till möte, har jag förklarat, att jag icke skulle börja någon diskussion i detta ämne, och, såvida Hr Dalmans yttrande anses såsom en reservation, vill jag äfven åtnöja mig med Den 8 Februari. 347 att afgifva min reservation.
Men skulle Hr Dalmans yttrande uptagas såsom föremål för diskussion, anhåller jag alt få ordet åter.
Utan ali begära serskild pro pos. å beslutande af den åtgärd, jag anser vore riktigast, alt vid della tillfälle vidtaga, anhåller jag att i största möjliga korthet få, med den rätt hvarje ledamot eger i sådant hänseende, framställ min åsigt i ämnet.
LagUtsles betänk, är nemi., enl. min tanke, så väl, hvad angår dess uttalade omdöme om Just.Ombudsims nitiska och förtjenstfulla embelsmanna-verksamhel, som oek hvad beträffar den anmärkn. ronde sättet för dess utöfning i ett upgifvet fall, som härvid blifvit framstäld, så fullkomligen uppå en rättvis pröfning af förhållanderne i ena och andra hänseendet grundad!, äfvensom till sina ordalag med ali den varsamhet och granlagenhet, ämnet kräfver, visligen affattadt, alt R.
St. ega allt skäl i delta betänk, instämma.
Mig synes alltså att betänk:s läggande till handlingarne, med godkännande af innehållet, vore, enär beslut om bifall lärer af de mera formkunniga anses, i formelt hänseende, mindre antagligt, den bästa och säkraste utväg vid behandlingen af detta ärende.
På sådant sätt skulle R. o. Ad. och öfriga RiksSt-.n tydligast visa den belåtenhet de torde hafva fog att hysa öfver del betänk., dem nu är förelagdt.
Jag fördöljer alltså icke min öfvertygelse, att Svenska Folkets ombud synts mig vara ej allenast LagUtsk. och Just.Ombudsm., men äfven sig sjelfva och nationen, ett sådant förklarande skyldige.
Men som jag likväl erkänner, å andra sidan, värdet af Frih.
Raahs framställning i detta ärende, afslår jag från allt yrkande ora Ståndets instämmande i min individuella åsigt, som jag icke desto mindre tror vara af pluraliteten delad; viljandes jag alltså icke motsätta mig den nyssnämnde värde ledamotens framslälde förslag till målets nu ifrågavar. behandling.
Då Ilr Dalman instämt j en del af Hr Weidenhjelms reservation, så har han i och med detsamma tillkännagifva, alt hans yttrande endast varit en reservation.
Jag kan således icke inse, alt någon öfverläggning i hufvudsaken behöfver upstå på sätt llr Cederschiöld förmenat.
Jag anhåller alltså, att Hr Frih. o. Landtm, behagade ånyo framställa dess 2:ne gånger gjorda propos. i ämnet.
Ofverläggningeh förklarades härmed vara slutad, hvarefter H. Ex. hemstälde om R. o. Ad. bifölle att LagUlsk:s förevar, utlåt, lades till handlingarne.
Jag anhåller vördsamt, alt i R. o. Ad:s prot. fä nedlägga min reservation emot Ståndets förfarande, att i tysthet begrafva ett betänk., som afhandlar frågor, hvilka, enl. min åsigt, äro de vigtigasle, som någonsin kunna blifva föremål för R.
Men då jag nu afgifver en reservation emot denna lystnad, hör jag äfven framlägga skälen, hvarföre jag sjelf 348 Den 8 Februari. iakltagit densamme.
Då jag inom (Jtsk. afgaf min reservation, ansåg mig derigenom böra upfylla den mig såsom ledamot inom samma Dtsk. åliggande pligt, äfvensom jag hoppades, att Utsk:s betänk, skulle framkalla en lika allvarlig som lugn diskussion inom RiksStm.
Men sedan betänk, till R.
St. inkommit och blifvit bordlagdt, har jag trott mig finna tydliga tecken dertill, att om diskussion i ämnet upstode, den skulle förvandlas till en partistrid, och som de olika meningarnes anhängare för mig tillkännagifvit, det de helst önskade, att någon diskussion i ämnet icke matte komma att ega rum, har jag, som ingalunda haft för afsigt alt upväcka någon partistrid, ansett mig höra gå dessa önskningar till mötes.
Jag måste dock djupt beklaga, att en fråga, som till den grad som denna rörer folket, väl icke skall hafva kunnat annorlunda än såsom partisak blifva föremål för diskussion.
Jag anhåller derföre, att såsom min reservation emot R. o. Ad:s förfarande, få min i LagUtsk:s betänk, intagna reservation, hvilken innehåller mina åsigter i ämnet, uti Ståndets prot. ordagrant införd.
Granlagenheten förbjuder mig, att nu upläsa den, och jag hoppas, all min gjorda anhållan icke kan afslås, fastän reservationen icke upläses; men om, mot förmodan, sådant bifall dertill bestrides mig, anhåller jag, att den nu måtte blifva upläst eller alt sjelf få upläsa densamma.
Hr Cederschiölds ifrågavar. reservation, till hvars införande i detta prot., R. o. Ad., uppå derom af H. Ex. Hr Frih. o.
Landtm, framstäld propos., lemnade sitt bifall, var af följande lydelse: ”Då jag nu går att afgifva min reservation mot åtskilliga delar af LagUtsk:s utlät, öfver R.
St:s Just.Ombudsmrs berättelser, anser jag mig först höra tillkännagifva, att några af de frågor, som uti samma berättelser afhandlas, efter min åsigt äro de vigtigasle af alla, som tillhöra Utsk:s handläggning; och hoppas jag att denna min åsigt må blifva en tillfyllestgörande förklaringsgrund för den utförlighet, hvarmed samma frågor af mig blifvit afhandlade.
Min skiljaktighet från Utsk. består deruti, att jag ansett ett bestämdt yttrande höra afgifvas, dels om bristerna uti lagskipningens närvar, tillstånd och om medlen att dem afhjelpa, dels om domarens behörighet att pröfva en författnings giltighet såsom lag, samt dels om Just.Ombudsm:s rättighet att yttra sin åsigt om domstolsbesluts öfverensstämmelse med, eller stridighet mot klar lag.
Rör:de hvardera af dessa 3:ne frågor serskildt, skall jag nu afgifva mitt yttrande i den ordning, de här blifvit framställde; och jag börjar således med den om bristerna uti lagskipniugens närvar, tillstånd och om medlen att dem afhjelpa. l:o.
Enl. föreskriften, så väl uti R.F:s § 100, som äfven uti 14 § af Instruktionen för R.
St:s Just.Ombudsm., är del denna embetsmans åliggande, att vid hvarje riksdag till R.
St. aflemna en allmän redogörelse för sin förvaltning af det honom anförtrodda embete, samt att deruti utreda lagskipningens tillstånd i riket.
Den 8 Februari. 349 Jemlikt stadgandet uti Riksd.Ordnts 33 §, är det LagU(sk:s pligt alt granska denna Jusl.Ombudsm:s allmänna redogörelse, samt alt med utlåt, deröfver lill R.
Si. inkomma.
Om dessa föreskrifter icke skola betraktas såsom toma ord utan ali betydelse, så lärer meningen dermed ej hafva kunnat vara, ali af Just.Ombudsm. och LagUtsk. framkalla några smickrande fraser för alt insöfva Svenska folket i den behagliga föreställningen, att lagskipningens tillstånd alltjemt är förträffligt, äfven om förhällendel vore alldeles motsatt.
Så har åtminstone jag ej upfaltat dessa föreskrifter.
Jag har nemi. trott lagstiftarens afsigt dervid hafva varit, alt låta R.
St. vid hvarje riksdag erhålla ett, på sanna förhållandet grundadt tillförlitligt omdöme derom, huruvida lagskipningens tillstånd i riket verkligen är sådant det borde vara, eller icke, och i sednare fallet, huru bristerne deruti må kunna afhjelpas.
Om denna miu upfaltning af grundlagssliftarens verkliga mening är riktig, och om det icke heller kan bestridas all den, som på allvar vill utreda lagskipningens tillstånd i riket, hufvudsakligen bör fästa sina blickar på förhållandet i högsta domare-instantien, enär det är derifrån som verkningarne af det goda eller det felaktiga på de öfriga domstolarne fortplantas, så skall en hvar, som eger någon erfarenhet om allt det personliga obehag, för hvilket den blottställer sig, som uti ett ämne af denna ömtåligt vigliga beskaffenhet, öppet uttalar den oftast bittra sanningen, säkerligen medgifva, alt R.
Sl:s nuvar.
Jnst.Ombndsm. i hög grad gjort sig förtjent af Svenska folkets erkänsla för den frimodiga öppenhet, hvarmed han sökt utreda lagskipningens tillstånd, helst det just är derpå folkets sanna frihet och säkerhet ytterst hvila.
För att kunna rätt besvara den frågan, huruvida lagskipningens tillstånd är sådant, som det borde vara, erfordras, att först för sig göra klart, huru beskalfadt del rätteligen bör vara.
Med ledning af den för Just.Ombudsm. utfärdade instruktion, har jag trott mig finna lagstiftaren hafva åsyftat, alt lagskipningen skall vara sådan, att deruti linnes enhet och sammanhang; att all dom grundas på klar lag, och att en allmän säkerhet herodes för medborgares rättigheter.
Om jag nu häruti rätt upfaltat lagstiftarens mening, så måste jag ock på frågan, huruvida lagskipningens tillstånd är sådant som det borde vara, svara ett obelingadt nej.
Till stöd för detta milt svar, torde jag endast behöfva åberopa det allmänt kända förhållande, hvarpå exempel uti Jnst.Ombudsm:s berättelse jemväl blifvit anförde, att frän högsta instantien, uti fullkomligt likartade mål, ej sällan emanera hvarandra rakt motsatta beslut, samt att uti frågor af större vigt, om ej alltid, det dock ganska ofta inträffar, att hvad som deruti skall vara det rätta, bestämmes antingen genom en enda röst, eller till och med endast genom den äldste ledamotens afgörande votum.
Den som vunnit genom Underrätts och Hofrätts enhälligt sammanstämmande beslut, synes, ifall delta är öfverensstämmande med det som högsta instanlien uti ett fullkomligt likartad! 350 Den 8 Februari. mål förut meddelat, böra kunna vara förvissad, alt hans sak är med lag och rättvisa öfverensstämmande.
Men om nu högsta instantien, sådant oaktadt, i strid mot sitt förra beslut, kasserar de sammanstämmande domarne, hvad intryck skall en så beskaffad dom utöfva på den tappande?
Var han öfvertygad alt det af högsta instantien förut meddelade beslutet öfverensstämde med klar lag, så måste han ju anse det sednare vara stridande deremot.
Ilan förlorar då all aktning för rättvisans handhafvande, emedan han saknar enhet och sammanhang uti lagskipningeu, och emedan han finnér den vara sådan, att den bereder en allmän osäkerhet för medborgares rättigheter.
Vill man vara rätt upriktig, så måste man ock tillstå, att denna osäkerhet numera gått ända derhän, att knappast någon sak finnes, huru enkel den ock må vara, der man kan på förhand säga, huru beskaffad utgången skall blifva, i händelse rättegång derom upstår.
Om den rältssökande rådfrågar någon samvetsgrann domare eller sakförare, så kan denne väl uplysa, hvad han anser klar lag derom stadga, men han måste dock nästan alltid tillägga, alt utgången likväl ej kan med säkerhet pä förhand beräknas, emedan den ofta är beroende deraf, huruvida i högsta instantien den ena eller andra ledamoten kommer att deltaga i beslutet; och då detta således ej sällan bestämmes af slumpen, betraktas rättstvister af mången såsom clt spel, hvars utgång beror på den större eller mindre lycka, sorn de deruti deltagande af den nyckfulla gudinnan för tillfället kunna påräkna.
Med visshet torde det derföre kunna antagas, att mer än en, af det sätt hvarpå lagskipningen handhafves, dertill upmuntrad, och förlitande sig på sin lyckliga stjerna, fullföljer påståenden, om hvilkas lagstridighet han sjelf är öfvertygad.
Om det, såsom jag tror, ej kan bestridas, att denna teckning af verkliga förhållandet är lika sann,, som den är dyster, så torde det ock få medgifvas, att lagskipningens närvar, tillstånd är ingenting mindre än tillfredsställande; men om så är, torde det ock böra erkännas, att det nu vore hög tid för R.
St:s Just.Ombudsm., att med allvar fästa R.
Sirs upmärksamhet på detta utomordentligt maktpåliggande ämne och på angelägenheten af att vidtaga de åtgärder, som erfordras för att göra lagstiftarens ord till sanning, så att enhet och samverkan må blifva rådande i lagskipningen, samt all dom må komma att grundas på klar lag, och allmän säkerhet sålunda beredas för medborgares rättigheter.
Men om det är sannt, att lagskipningens tillstånd till största delen är beroende af egenskaperna hos dem, som i högsta instantien äro lagens tolkar, så framställer sig härvid först den frågan, hvilka de egenskaper äro, som hos dem böra finnas.
Den större insiglen och erfarenheten, som härvid i allmänhet anses böra intaga första rummet, sättas deremot af mig i det sista.
De egenskaper, som hos högsta domaremaklens medlemmar böra finnas förenade, äro nemi. efter min åsigt, i första rummet redlighet.
, i det andra ef? klart omdöme, i det tredje en sjelfständig kraft i viljan, samt i det fjerde en större insigt och erfarenhet.
Om domaren eger de 3:ne första af dessa egenskaper, Den 8 Februari.
351 skall han 11 p fyll a sin bestämmelse äfven om den fjerde till någon del saknas, ty hvad deruti brister kan af tiden snart ersättas.
I ju högre grad han besitter den sistnämnda, d. v. s. insigt och erfarenhet, dess värre är det deremot så vida redligheten ej dermed står i samband.
Men äfven i förening ensamt med insigt och erfarenhet skall redligheten hos domaren blott frambringa del, ur moralisk synpunkt visserligen ganska vackra resultat, att, på sätt Just.Ombudsm. sig uttrycker: ”Välmeningen,” den skuldfria afsigten framlyser i allt.” Någon allmän säkerhet för medborgares rättigheter kan deremot icke beredas, så vida icke derjemte hos domaren finnes ett klart omdöme och en sjelfständig kraft i viljan.
Då nu ingen lärer kunna påslå, att dessa egenskaper egas af hvarje individ i lika hög grad, så torde häraf följa att, så vida lagskipningens tillstånd skall kunna nå sin fullkomning, såsom ett nödvändigt vilkor erfordras, att platserna i Högsta Instantien alltid äro besatta med sådane domarekorpsens medlemmar, som i högsta grad hafva hos sig förenade alla ofvannämnda egenskaper.
För att kunna upnå delta mål anser jag, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de af Just.Ombudsm. uttalade åsigter, det vara erforderligt: för det första, att lönen förhöjes för Högstadomstolens ledamöter, så att platserna derstädes kunna, utan ekonomisk förlust emoltagas af domare i allmänhet, och af dem komma att eftersträfvas såsom en verklig utmärkelse för den sanna öfverlägsna förtjensten; för det andra, att domstolarnes arbetssätt blifver sådant, att det, belrakladt såsom skola för den praktiska lagfarenheten, hos den yngre domarepersonalen på samma gång skärper omdömesförmågan och stärker den sjelfständiga kraften i viljan, hvartill bland annat erfordras en öppen diskussion och en motiverad omröstning vid hvarje saks afgörande uti Ofver-rätterne, och att således icke, på sätt åtminstone inom en af dem nu tillgår, saken, såsom det lärer hela, tages för afgjord, utan alt den lärgirige protokollsföranden ens har någon aning om att beslut deruti fattats, och än mindre vet hvad beslutet skall innehålla; samt för det tredje, att opinionsnämnden sättes i tillfälle alt kunna med oväld utöfva den makt, som grundlagarne åt densamma updragit.
Såsom medel, att åtminstone lill någon del vinna det sistnämnda ändamålet, har jag, vid 1840 års riksdag, inom LagUtsk. föreslagit, att Just.Ombudsm. borde uti sina berättelser redogöra för sådane uti Högsta Instantien i lika beskaffade frågor meddelade beslut, som befinnas stå i uppenbar strid mot hvarandra, samt tillika upgifva hvilka ledamöter, deltagit uti hvardera beslutet.
De sedermera förflutna tio arens erfarenhet har ej gifvit mig anledn. att förändra denna min åsigt, men väl att komma till öfvertygelse derom att Jusl.Ombudsm:s berörde redogörelse bör erhålla en ytterligare utsträckning.
Visserligen vore det samhälle högeligen att lyckönska, der ingen hade anledn. att tvifla, det Högsta Instantiens beslut någonsin vore stridande mot rättvisans for - 352 Den 8 Februari. dringar.
Men det mål hvartill lagskipningen bör sträfva, vore dock ej ensamt härigenom fullkomligen npnådt.
Dertill fordras nemi. äfven att tidpunkten för rättvisans tilldelande icke oskäligen fördröjes, så alt den frukt, sorn bordt blifva följden af rättvisans åtnjutande, till större delen eller helt och hållet under tiden gått förlorad.
Jag vill visserligen icke bestrida det rådrum af fyra dagar, som lagen medgifver domaren att vid en vigtigare saks föredragning sig nogare belänka på beslutet, understundom kan vara allt för kori, och jag skulle derföre ingalunda vilja motsätta mig ett förslag, som hade till föremål att göra den för domaren bestämda betänketiden 2, 3 eller 4 gånger så lång; men icke lära högsta domaremaktens medlemmar af den omständigheten, att den i lag bestämda betänketiden är alltför knapt tilltagen, kunna hemta grundad anledn. att lala en lill afgörande föredragen sak, snart sagdt under en obegränsad tiderymd, hvila utan beslut.
Delta synes dock inträffa om den belänkelid Högsta
Domstolen efter sakens föredragning begagnar, långt ifrån att inskränka sig till de af lagen bestämda 4 dagar, icke begränsas af fyra veckor, icke ens af fyra månader, ulan utsträckes ända till dubbla längden af sistnämnde tiderymd; — och om nu, hvilket ej är utan exempel, så hända skulle, att den, som med ovisshetens pinsamma känsla den ena dagen efter den andra afvaktat det beslut, hvarigenom hans timliga ve eller väl oåterkalleligen skulle afgöras, ändtligen, efter den långa tidens förlopp, erhåller ett beslut, som, lemnande sjelfva saken oafgjord, med t. ex. en rösts pluralitet förklarar densamma hafva varit af obehörig domstol handlagd; så skall det säkerligen ursäktas den rättsökande om han börjar att tvifla, det lagskipningens tillstånd i vårt land är sådant, som det borde vara, ty svårligen kan det sägas, att folkets anspråk på högsta domaremaktens medlemmar äro öfverdrifna, om det förutsättes att den, som anser sig vara behörig att der intaga plats, bör ega tillräcklig både insigt och omdömesförmåga för att, antingen genast efter en saks föredragning, eller åtminstone inom den af lagen bestämda betänketid kunna bestämma sin åsigt uti den enkla preliminärfrågan, huruvida saken blifvit instämd lill behörig domstol eller ej.
Då det nu icke lärer kunna bestridas, alt så beskaffade hög-, sta domaremaktens åtgärder, som jag nu omnämnt, djupt inverka på den allmänna säkerheten för medborgares rättigheter, så synes det mig ock vara af stor vigt att Just.Ombudsm. uti sina berättelser lemnar redogörelse för så beskaffade och dermed likartade fall, helst opinionsnämnden derigenom otvifvelaktigt skall erhålla en tillförlitlig ledning för uttalande af eli, ifrån alla parliåsigter skiljdt, oväldigt omdöme, huruvida, på sätt grundlagen innehåller, Högsta
Domstolens samtlige ledamöter gjort sig förtjente att vid deras vigtiga kall bibehållas.
Om nu derjemte den regel, som, enl. hvad Just.Ombudsm. uplyst, tilförene i Högsta Instantien varit följd, alt låta hvarje der gifvet Den 8 Februari.
353 gifvet prejudikat i likartade fall tjena till efterrättelse, blefve till lag uphöjd, och det således komme alt blifva en pligt för Högsta Domstolens medlemmar att fortfarande, i lika beskaffade fall, tillämpa hvarje sådant prejudikat, intill dess vid en kommande riksdag genom lag eller lagförklaring annorlunda förordnades, så skulle en fullkomlig enhet i iagskipningen kunna vara att hoppas. 2:o.
Ingen förbättring i lagskipningens tillstånd kan dock lemna Svenska folket någon verklig och tillförlitlig säkerhet, hvarken i afseende på sin konstitutionella frihet, eller i afseende på sina medborgerliga rättigheter i öfrigt, så vida riktigheten förnekas af den utaf Jusl.ombudsra. framstälde princip, som utgör sjelfva grundvalen för all lagskipning uti en konstitutionell stat, den nemi., att domaren är behörig att pröfva, ej allenast lagens mening och innehåll, ulan äfven sjelfva lagens giltighet.
Den vigtigaste, den heligaste af alla Svenska folkets rättigheter är utan tvifvel den, om hvars åtnjutande 87 § R.F. lemnar försäkran, nemi. att Svenska folket sjelft eger ali deltaga uti stiftandet af de lagar, som det har skyldighet att lyda.
Men om nu domaren skulle anse sig vara oförhindrad att tillämpa, emot dessa lagar stridande, af den andra Statsmakten serskildt utfärdade, författningar, hvar hade då Svenska folkets lagstiftningsrätt tagit vägen?
Månne den då längre funnes annorstädes än på papperet ?
Då domaren med sin ed bedyrat, att han skall döma efter Sveriges lag, så kan han ju ej, utan att bryta sin ed, dömma efter påbud, som strida emot samma lag.
Detta har för mig synts vara alldeles solklar! ända från dea tid, då jag började att göra mig reda för en domares ptigler.
Djupt öfverraskad hiel’jag derföre, när denna princips riktighet vid 1840 års riksdag blef mig bestridd af nuvar.
Just.Ombudsmrs Suppleant; och icke utan förundran har jag nu erfarit, alt meningarne inom LagHlsk., i fråga om denna princips riktighet, varit så delade, att en ledamot trott densammas tillämpning skola leda till en fullkomlig samhällsuplösning, under det jag deremot anser samhällsmedlemmarnes säkerhet, frihet och trygghet just derpå vara hvilande.
För att icke blifva missförstådd har jag trott mig böra förklara, det min metting icke är den, att domaren skall hafva lill åliggande att undersöka, huruvida hvarje åberopad’ författning verkligen är lag eller ej, utan må han, följande den välkända regeln, att en hvar må bållås för god intill dess motsatsen styrkes, betrakta hvarje i behörig lagform utfärdad författning såsom lag, intill dess motsatsen visas.
Men så snart delta skedl, eller domaren sjelf erhållit visshet derom, att författningeh tillkommit endast till följd af den ena statsmaktens beslut, utan den andra statsmaktens medverkan, och alt den således ej är lag, då inträder domarens pligt att, sin ed trogen, ej längre döma derefter.
Man har invändl att Konungens rådgifvare äro de, som sko3 H. 23 354 Den 8 Februari. la ansvara derför, om författningar utfärdas, i annan ordning tillkomme, än grundlagarne bjuda.
Ganska sannt.
Men jag frågar hvad den, som, genom tillämpning af den olagligen tillkomne författningen, redan mista! lifvel, kan hafva för gagn deraf att
Konungens rådgifvare derföre ställas till ansvar?
Derigenom kan hvarken den döde återgifvas lif, eller den olagliga författningen göras död.
Kraftlös blifver den olagliga författningen endast derigenom att domaren, trogen sin ed, ej tillämpar densamma.
Man har befarat, alt godkännandet af deD ifrågavar. principen skulle leda dertill att domaren äfven kunde vägra att tillämpa verklig lag, och såmedelst tillvälla sig en helt och hållet godtycklig makt; men man glömmer då, att domaren år ansvarig för sina gerningar, och att ett sådant öfverlrädande af hans ed, ej kunde strafflöst aflöpa.
Slutligen har man invändt, ali det tjenade till ingenting att LagUtsk. uttalade sin åsigt om den ifrågavar. principens vigtighet eller origtighet, enär ingen domare vore pligtig, att ställa sig samma åsigt till efterrättelse.