Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Två flickebarn, en ljus, täck, älsklig, en svarthårig, mörklagd, af tämligen obehaglig typ.Dessa, som ännu taga lifvet lätt, sitta och leka på en pall framfor en gammal duk, föreställande en knäbojande eremit.
Tydligen har han ditkommit för färgkontrastens skull, för att ge den afslutande tonen i denna väl afvägda färgskala, der den fylligaste melodi åstadkommits med, såsom det tyckes, de enklaste medel.
Endast i samma ton hållen farg i figurerna, med dertill lämpade draperier (lugna, mörka kjolar i mossgrönt, mörkbrunt och blågrått), den gråsvarta kaminen och grå atelierväggen och till sist den varma mörka duken, med sin gyllne ram.
Ser man närmare efter, äro väl ej medlen heller så enkla, som de först förefalla, ty denna hudfärg är mästerligt målad, genomskinlig, färgrik, lefvande och dock lindrigt frusen af den kalla luften i rummet.
Eremiten är för fristående målad.
På de flesta torde han verka som en lefvande figur och ej som en tafla.
Paulis » Konfirmand » visar oss de egenskaper, som vi äro vana att vänta af denne konstnär.
Allvarlig behandling af de mest bizarra (aldrig innehållslösa) motiv, afsigt-ligt betonande af det fula, känsligt behandlande af djerfva färgsammanställningar — och bakom allt, kring allt en ypperlig, dallrande luft i rummet.
Allt detta mognadt, sammanhållet, så att man börjar tro, att han vet hvad han vill.
Viggo Joftansens » Två väninnor » (två sqvallersystrar vid kaffebordet), är en äkta humoristisk, oskattbart rolig verklighetsbild, konstnärligt framstäld i detta litet ulliga målningssätt, som verkar så lefvande.
Högt värde har bland smådukarne fru Anchers lilla » Interiör », med den lugna sammanhållningen, den äkta känslan i både teckningen och det väl beherskade ljuset Taflan föreställer en kökspiga, som står, med ryggen vänd åt åskådaren, och skalar potatis i ett köksfönster.
Varmt ljus faller genom den gula, fördragna gardinen öfver hennes huf-vud och axlar, reflekteras mot väggen och återfaller derifrån på hennes kjol.
Köksdörm står öppen och låter oss se ut i don olika belysta gången.
Afven Nyberg har med framgång behandlat fönsterproblemet.
Dugtigt och redbart i » En byskräddare », särdeles känsligt i den fria kabinetts-bilden » I köket * (en älskvärd gammal fru, som skalar kräftor).
Wentxels roliga » Morgonstämning * (en större duk) föreställer en handtverkarfåmilj vid frukostbordet.
Lampan brinner ännu, men rullgardinen står alldeles ljus mot dagenutanför.
Den svåra uppgiften har delvis lösts med myckcn talang — dugtig personlig talang, mer kraftfull än känslig.
Slutligen må nämnas M. Anckers » Fiskaresamspråk &gt;
— en samling typer, ganska karakteristiska hvar för sig, men utan koncentration.
Det samma kan man ock saga om Helsteds » Et Byraad ».
I stället för en gemensam medelpunkt, har han här en för hvart och ett af dessa kraftfulla, förträffliga hufvud.
Taflan verkar derför ock icke konstnärligt hel, trots den gemensamma handlingen, som kallar fram de olika skaplynnena.
Historiemålningen representeras här af Scdomans » Gustaf Vasa » och af Heinrich Hansens » Från rådhuset i Danzig » — en rik, minutiös interiör från 1700-talet af den art, som man ogerna skulle sakna.
Ty den är så konseqvent och sjelfständig i sin uppfattning, fargerna stå så fint och rätt mot hvar andra, när man ser på den, som konstnarn målat den, bit för bit; hela bilden är genomandad af känsla.
Här må ock nämnas Björcks stora duk » Susanna ».
Icke för att den egentligen är en historiemålning — den gör ju ej ens ett försök att följa fabeln i bibeln.
Men ännu mindre kan den kallas en nutidsbild.
Och på samma gång har den, i vissa delar, för mycket talang och observation för att kunna anses som blott det som vi här hemma mena med dekorationsmålning.
Storslaget, talangfullt ateliermåleri skulle jag vilja kalla denna tafla.
Friluftsmålningen sysslar äfven med de svenska motiven.
C. Larsson har här två dukar, afbildande samma trädgård på söder, från olika håll, i vinter- och sommarskrud Nu fins det, som vi veta, två konstnärspersonligheter minst i Carl Larssons gestalt.
Båda talangfulla och ärliga, den ena fin, elegant, ytterligt känslig för delikata lufttoner, lått och luftig i behandlingen.
Denne Carl Larsson, förut pastell-och aqvarellmålare, har målat vinterbilden med dess utsökt fina toner mellan de lätt snöklädda buskarne, dess poetiskastamning och lätta, riktiga snö.
Figurerna äro kanske intetsägande, men äro dock så väl insatta, bilda så ett helt med luften och snön, att taflan ändå blir en äkta friluftsmålning.
Den andre Carl Larsson är en på en gång djerft originell och omutligt redbar person, som lockas af svåra motiv och sätter sig före att måla det han ser, utan andra anspråk än att bidraga till att låta konsten tränga allt djupare in i naturens skattkammare.
Denne Larsson har målat » Främmande ».
En ljus majdag med en grupp ljusklädda barn under ett äppelträd i full blom i förgrunden.
Der bakom en gammaldags trädgård mellan brädskjul och hus — ett par herrar till höger, ett par damer midt på sandgången till venster, glittrande solsken öfver det hela.
En sådan uppgift fordrar mer än en redlig vilja, och Carl Larsson har också haft till hands en teknisk skicklighet, som låtit honom åstadkomma de mest otroliga saker i solljusets behandling och spelet af luften uppe mellan äppelträdets fristående grenar.
Men det är icke blott några öfvervunna svårigheter i detalj, som ge taflan dess höga värde.
Det är ärlighetens seger i allmänhet — och det starka intryck, duken förmår meddela af vår, solsken och glädje, ett intryck *, som helt och hållet öfvervinner det första, lindrigt oroligt verkande, och förmår en att glömma, att en eller annan punkt icke bragts i samklang med det hela.
Himlen t ex. är kanske riktig i valör,just så tungt, djupt blå kan vårhimlen vara, men på mig åtminstone verkar den som blå färg och icke som luft.
Dock detta är en oväsentlighet, bilden är hel ändå.
Handlingen är rolig, hufvudgrup-pen af barn af uppfriskande humoristiskt intresse.
Figurer, omgifning af blommande, jublande vår, lufttoner och belysning äro här ett enda liffullt konstnärligt helt
Äfven på friluftsmålningens områda framstår Kröyer som mästare i sin stora lugnt beherskade och gripande stämningsfulla pastell » En sommarafton vid Skagen », en af hans vackra skymningstaflor från stranden.
Äfven Soot har i sin tafla ur » Familjen på Gilje » lyckligt behandlat ljus-duhklet
Josephson och Österlind skildra franska byscener.
Den förres framställning är enklare, en scen (» Bysqvaller ») gripen ur hvardagslifvet, framstäld med äkta konstnärlig karakteristik.
Till denna kommer en värdig, tilltalande färgskala och ett särdeles vackert perspektiv uppåt bygatan.
Osterlindhar i » En olyckshändelse » valt ett något mer dramatiskt motiv, men har till gengäld behandlat det med så mycken känsla, finess och riktighet, grupperat och sammanhållit det så lugnt och verkningsfullt, att det blifvit ett högst värdefullt konstverk.
Wcerenskjolds » En inföding från Briskeby » är ypperlig
— denne lille norske gut, som står der med sin kälke, lef-nadsfrisk och pigg, som vinterluften ikring honom.
En liten förtjusande stämningsbit med utsökt fin luftbehandling är Brendekildes » Vid vårtid »; en präktig solig bild från Qällen, full af frisk sjelfständighet finner man i Soots » Från en gård i Numedalen »; en ljus Stockholmsbild, med en alldeles öfverdådigt träffad lokalsanning i luften, är Schultz-bergs » Det Stockholm som rifves » — en klar ljus bild, med ett säreget tycke.
Malmströms » Grindslanten » utmärker sig för humoristisk uppfattning i det hela och mycken rolig karakteristik: A. Hagborgs » En morgon i Cayeux » för stämningsfullt allvar och karakter i linierna; Kreugers » Höst » för något säreget personligt-poetiskt, som ett stycke fin fransk lyrik; Wergelands » I hafsnöd » för käck manlighet och ett präktigt måladt vatten.
Edelfelt tillhör dessa begåfvade, som af en enkel folk-lifsskildring göra en hel kulturbild.
Så ock här, i hans » Sommarafton vid Hammars », hvilken i tekniskt afseende är något ojemn, mästerlig i hufvudgrnppen, tung i vissa partier.
En bild, som anslår alla, lärda och olärda, är Zams » Sommarnöje ».
En elegant dam i modern, hvit ylleklädning står en gråvädersdag på en skärgårdsbrygga och talar vid en båtkarl i en båt nedanför.
Det är allt — men det är helt, elegant, säkert i stämning och utförande.
Damens stiliga uppenbarelse står så fint mot den mulna luften, båtkarlens präktiga gestalt är så präktigt fristående mot vattnet — t detta öfverlägset målade vatten, småkrusigt grått, skiftande i grönt under båten och bryggan.
Zorns » Ziguenarsmedja » (likaledes hållen i hvitt, grått och svart eller brunt) har ej något så omedelbart förtjusande, som detta våta, rörliga vatten, men har svarta djup i dessa ziguenarögon och denna intressanta smedja, har en kraft i modelleringen och en verkan i fargen, som man i aqvardl sällan får se make till.
Jag vågar nu ej längre dröja vid målningen — meofår dock ej försumma att omtala något som äkta frilufts-målning så utmärkt, friskt, farggladt, luftigt, som Nordströms pastell » I trädgården » (en dam, i ljusgul klädning och hatt och hvit parasoll, som sitter i gräset i en vårlik trädgård).
Ej heller kan man glömma dessa Liljefors djur- och blom-stertaflor, som rent af jubla af målarglädje och entusiasm för naturen och fröjd öfver öfvervunna tekniska svårigheter.
När man tar sig det orådet före att spekulera öfver konstens uppgift och framtidsutsigter, har man stunder af
— fÖrtviflan.
Det är alltid vanskligt att med bestämdhet påstå något om framtiden, och vår tid är så svårförstådd.
Månne de ha rätt, som påstå, att vår prosaiska lefnadströtta tid ej kan frambringa en stor, lefvande konst?
Om man emellertid från teorier öfvergår till fakta, och, i stället för att sitta och spekulera öfver målarkonstens framtid, går och ställer sig att se på ett stycke god modern skulptur — då fattas man genast af en annan öfvertygelse.
Det är omöjligt att gå en stund t. ex. i Luxembourg eller i.
Parissalongen utan att kasta all kritik, alla framtidsfunde-ringar öfver bord och tacksamt erkänna, att här, midt i vår splittrade tid, stå vi — nu — inför stor, lefvande konst.
Hur detta är möjligt, är ej alltid godt att förstå.
Jag vet blott, att det är så, och jag trotsar hvem som helst, som har sinnet öppet och ej är alldeles fången i förutfattade meningar, att motstå inflytandet af denna rikt qvällande, omedelbara lifsådra, att icke gripas af denna konst, hvilken med en ursprunglighet, som om vår civilisation alls icke vore rutten, vår ungdom blaserad, griper sig an att afbilda det enklaste och det svåraste af allt — lifvet.
Hvad utförandet vidkommer, märkas för närvarande två hufvudriktningar.
Den ena ser företrädesvis möjligheten att i den menskliga gestalten framställa ett fullt, i hvaije muskel vibrerande lif.
Den andra har mera tjusats af sjelfva linier-nas hemlighetsfulla språk och förmåga att uttrycka en karakter.
Få Göteborgsutställningen saknades ej tillfJUle att bilda sig ett begrepp om denna moderna konst
Hasselberg hade här sin stora grupp från salongen, » Farfadern », och en mindre staty, » Uppfinnaren ».
» Farfadern » framställer en gammal gubbe med ett litet gossebarn i knät Sömnen har öfverraskat dem båda, och den lille håller på att glida ned ur den gamles armar.
Med djupsinnig enkelhet har konstnärn här uppfattat det innehållsrika motivet naturen, som jemnar ut skilnaden mellan lifvets båda yttersta poler, och med denna utsökta känsla i formbehandUngen, som är honom egen, funnit uttryck för det för de båda åldrarne djupast kännetecknande.
Linierna äro, som sig höfves, ädla och allvarliga, synnerligen kring det öfre partiet Det nedre verkar litet ofar-digt, som skulle konstnärn ej ha funnit den lösning, han sökt, men ej så mycket att det förmår nedstämma grundtonen i det hela.
Det är ett stort och moget verk.
» Uppfinnaren » föreställer en 14 å 15 års gosse, som sitter tankfull och leker med ett litet vattenhjul.
Har är det således en karakteristisk sida af gosselifvet, som vackert och poetiskt tolkats.
Ställningen är god och enkel, utförandet känsligt som alltid, hufvudet uttrycksfullt, kanske litet för mycket Det verkar en smula för tungt i formen, for medvetet i uttrycket
Gosseåldern har också skildrats af VaUgren och Lundberg.
Vallgrens » Gosse lekande med kräftor », är rolig, gaminartad, full af sprittande lif, men icke fri från slarf i modelleringen.
Lundbergs » Per Svinaherde » har vackert hufvud, käck uppsyn och ganska liffull ställning, men lider af temligen kraftlös formbehandling.
Barnaålderns lyckligaste framställare få vi denna gång söka bland porträttörerna.
Fallstedts barnhufvuden ha en oförliknelig tjuskraft, naiv, älskvärd, liffull.
Det är, som skulle hans gåfva att gripa i flykten ett skiftande, spelandf lif här funnit sitt rätta område.
Men hela Fallstedts utställning är af mest glädjande art, ett bevis på önskligt framåt-g&amp;ende.
Här fins lif i många arter, älsklig barnaoskuld, leende skalkaktighet, ungdomligt allvar eller småmysande medelålders humor.
Hans farglagda, tillstälda genrebyster i terracotta stå fortfarande på gränsen till det otillåtna.
Men den som samtidigt kan göra något så fint oéh allvarligtsom hans marmorbyster och gifva så många bevis på genialisk konstnärlighet, må kanske tillåtas att stundom visa prof på en oefterrättligt tokig.
Id Ericsons » Salomé » är ett for nutida fransk konst ganska typiskt arbete, typiskt i sin liffullhet och i sitt bibliska namn.
Sådana äro temligen på modet nu för tiden i Paris.
Man har med rätta tyckt, att man i ämnen ur bibeln skulle iinna mer tillfälle till djup karakteristik och dramatiskt lif, än i mytologiens utnötta gudagestalter.
Emellertid har man äfven hår stannat vid en liten krets väl bekanta typer, med faststälda, oundgängliga attribut.
Framställningen är dock i vanliga fall allt annat än konventionell, i många fall så rik och ursprunglig, att man till en böijan We alls tänker på namnet, för att sedan tycka, att det ena namnet efter det andra bjuder sig sjelft, om man vill med ord uttrycka allt, som bilden innehåller.
I Ida Ericsons » Salomé » är namnet oväsentligt, attributen litet störande, i synnerhet för en svensk publik, som ej har franska konsttraditiöner, framställningen full af sprittande lif och originell kraft från hufvudet till fotabjellet.
Sjelfva hudbehandlingen är, som ofta vid ett sådant konst-närsskaplynne, en smula försummad och okänslig.
Carolina Benediks är elev af Falguiére.
Hennes dug-tiga studiebild, » Den döende krigarn », bar mer än mästarns förakt för att studera linierna, men visar godt resultat af hans lärdomar och sjelfständig begåfning i de godt modellerade benen.
Bland den öfriga skulpturen må nämnas: Rtmebergs » Brahestod » och Åkermans älskliga » Sömngångerska *, ett karakteristiskt gubbhufvud af Christian Ericsson och ett känsligt behandladt studiehufvud af Thod Christensen.
Det hela var en rik utställning, en af dem som ge åskådaren mångt att glädjas åt och mycket att tänka på, egentligen mer än man genast kommer på det klara med och i all synnerhet mer, än dessa strödda anteckningar förmå gifva någon föreställning om.En framtidsmusiker.
V. v. S.
Génie obligc.
Den unge Liszt var redan sedan flere år en af verids-stadens bcrömdheter, då samtidens — många saga alla tiders
— störste virtuos, Paganini, första gången trädde inför pa-risarne.
Detta inträffade i mars 1831, under en tidpunkt då hela Paris » strödde aska på sitt hufvud », då löjet tystnade och dagsäflans tusen lidelsefulla röster ett ögonblick tycktes förstummade inför den hemska gäst, som från österlandet kort förut gjort sitt intåg och slagit hvaije sim * med dödsfruktans alla fasor.
Midt under den dofva beklämningen bryter nu plötsligen genom sorgmessornas och dödsklockornas dystra klang toner af.
en ännu ej hörd skönhet, af en ännu aldrig anad tjusning, och likasom för att göra intrycket ännu mer uppskakande blandar sig med dagens skräckbilder det sällsamma dunkel, som insvepte konstnärens föregående lif och gjorde det hemskt fantastiska till bundsförvanat åt hans stora konst.
Med andlös spänning lyssnade man till hans spel, som slog både hjerta och fantasi i bojor af demonisk makt.
Man glömde allt, » man glömde döden, som osynlig kretsade öfver åhörarnes hufvud, man glömde de mörka, ryktet tilläde, if-ven brottsliga hemligheter, som omgåfvo trollkarlens personendast för att försänka sig i detta spel, bvilket klingade » ironiskt och hånfullt som Byrons Don Juan, nyckfullt och fantastiskt som ett nattstycke af Hoffmann, melankoliskt drömmande som en dikt af Lamartine, vildt och glödande som en förbannelse af Dante och dock ljuft och smekande som en Schubertsk melodi » *.
Bland dem som på detta sätt lyssnade till Paganinis spel var äfven Frans Liszt, och detta blef för honom en vändpunkt, men en vändpunkt, som på samma gång den gaf hela hans konstnärssträfvan en ny riktning härigenom medelbarligen också gaf verlden en ny konst
Vid denna tid herskade inom pianospelet virtuosväsendet med oinskränkt makt.
Glatthet och elegans på ytan var hufvudsaken, om det konstnärliga innehållet bekymrade man sig icke stort.
Flere årtionden under Rossinis lekfulla spira hade bidragit att gifva smaken en sådan riktning, och med hänryckning lyssnade man i konsertsalen till verk af Kalkbrenner, Herz, Pixis, Pleyel och konsorter; de tyska pianoverken med sin djupare halt, sin allvarliga struktur kände ingen, och den konstnär, som vågade försöket att framföra dem, kunde vara temligen säker på att ej göra någon vidare lycka.
Väl hade Liszt, knappt sjuttonårig, undantagsvis företagit det vågstycket att offentligen spela Beethovens Es-dur-konsert, då för tiden en verklig » konstnärlig hjeltedat », * * och på hans program förekommo ej sällan såväl Beethoven som Weber och Hummel.
Men j) å en tid, då Habenks försök att låta spela Beethovens D-dur-symfoni kunde jaga Rudolf Kreutzer (den samme, hvilken B. tillegnade sin Kreutzersonat) på dörren under utropet: » för Guds skull, käre vän, förskona oss från dylikt barbariskt machverk » eller när Cherubini med hela tyngden af sin konserverande auktoritet om B: s senare arbeten kunde säga: » Cela me fait éternuer », kan man lätt förstå, att de ej skulle finna nåd inför den herskande smakriktningen och att kritiken, trots
* Léon Escudier.
* * W. von Lenz berättar, hvilket intryck det gjorde på honom, när han som främling i Paris i november 1828, bland teateraffischerna för dagen äfven såg ett tillkännagifvande om en » extrakonsert i konser-vatorium af mr Litz » och i spetsen för programmet läste Beethovens Es-durkonsert.
Han stod just i begrepp att uppsöka Kalkbrenner för att af honom erhålla lektioner, men han slöt af annonsen att den, som vågade spela en konsert af Beethoven offentligen, måste vara » ein Tausend-sappermenter », och så for han i stället till Liszt.
6beundran för Liszts talang, sällan underlät att beteckna hane program såsom » illa valda ».
Man kan derför också knappast räkna strängt med honom, om äfven han skrattade åt denna smak, och trots de glimtar, som redan nu frambroto i hans spel af något nytt, något helt främmande for tiden, stod han, om ock redan hufvudet högre än mängden, dock ännu såsom konsertspelare i det stora hela på den allmanna ståndpunkten.
Äfven han bjöd på hvad alla ville ha, konsertstycken och improvisationer i den herskande stilen, och när han med sin brinnande kärlek till de tyska mästarne stundom ej kunde motstå att servera sina åhörare stadigare föda, tillgick detta oila så, att han under ett eller annat populärt namn smugglade dem in i konsertsalen *, eller också
— hvilket förefaller vår tid ännu betänkligare — uppgaf han komponistens rätta namn, men utsmyckade stycket med prydnader af egen tillverkning, för att på detta sätt göra det mera aptitligt
Men så kommer Paganinis spel och slår som en tandande blixt ned i Liszts tillvaro.
Han hade hittills ntan medvetet mål sväfvat omkring, och endast gifvande efter för en dunkel, aningsfull trängtan (» un instinct secret me tourmente ») hade han blifvit ett byte för de mest olika, mera rent tillfälliga intryck.
Nu såg han sitt mål klart för sig.
» Detta spel — det var hans själs drömda ideal, efter hvilket han sökt och jagat, utan att någonsin kunna iinna eller fatta det Nu, här kände han det förverkligadt inför sig.
Med tändande makt grep det hans konstnärliga vilja. » Hvad tiden på det poetiska området eftersträfvade, frihet i form och innehåll, detta återfann han nu på det musikaliskt-reproducerande området och han förstod, hvad Paganini må hända sjelf aldrig gjorde, dess omätliga betydelse för
* Om L: s förmåga som musikalisk escamotör berättas från hans ungdom eller rättare barndom, ty han var då endast fjorton år, följande:, En afton i Bordeaux gjorde han musik tillsammans med andra konstnärer, bland dem en känd violinist och kompositör, hvilka entusiastiskt utläto sig öfver Beethoven.
Då satte sig L., som väl visste, huru litet de i grunden kände till hvad de talade om, till pianot for att spela en af hans sonater, och de närvarande, särskildt violinisten, kunde qj finna uttryck for den fortjusning de kände.
Ingen af dem anade, att den klar * synte gossen mystiiierade hela sällskapet och till sin faders dödliga förskräckelse i stället för Beethoven spelade en af sijp egna kompositioner.
✓ Af hjertegodhet, väl äfven af klokhet, teg Liszt yelf stilla dermed och nöjde sig med den inre tillfredsställelsen.
Först efter violinistens död omtalade han, att hans namn var — Pierre Rode.framtidens konst De idéer, Sainfc-Simonisterna väckt hos honom, fingo nu gestalt » Så uttryckt », sade han, » kan konstverket blifva till ett kulturspråk och den reproducerande konsten lösa en kulturuppgift.
Konstverket måste helt och hållet forsänkas i den reproducerande konstnärens ande, för att ur den omedelbara känslans glöd af honom blifva fbdt på nytt.
Icke formen skall klinga, anden skall tala!
På detta sätt blir virtuosen konstens öfversteprest, i hvars mun den döda bokstafven vinner lif, hvars läppar uppenbara konstens hemligheter. » Orden klinga må hända i mångens öra en smula öfverspända, men for en hvar, som i likhet med Liszt hyser en lefvande tro på konstens sedliga uppgift, skall bakom dem meningen ligga klar, och citatet kan derjemte betraktas spm uttrycket for Liszts hela sträfvan som konstnär.
Men trots det djupa intryck, Paganinis hela framträdande gjorde på honom, var han ej blind för bristerna och ensidigheterna hos den store virtuosen.
Han insåg disharmonien mellan P: s snille och ståndpunkt som menniska.
Ofverväldigad af de andliga och tekniska perspektiv, som hans geni öppnade for den reproducerande konsten och hvarigenom han höjde denna upp till den skapande konstens jemlike, kände sig Liszt ' på samma gång tillbakastött af Paganinis brist på allmän och mensklig bildning, af bristen på idealitet i hans konst I sin bekanta uppsats öfver Paganini tio år senare betecknar han såsom både utgångspunkt och mål för den samma » en trångbröstad egoism », och detta, som utgör inskränkningen i P: s storhet, utstakar tillika den bestämda gränsen för hans inflytande på Liszt I honom såg Liszt ett för sig sjelft bestämmande vittnesbörd om, » huru oskiljaktig den verkligt konstnärliga bildningen är från den menskliga, huru den menskliga storheten måste vara genomgångsstadiet för den konstnärliga »; det var detta, som aflockade honom det stolta, bevingade ordet » génie oblige » *, h vilket tryckt sin stämpel på hvarje handling af Liszt, i konsten som i lifvet, och det är genom detta
* 1 den ofvan nämda uppsatsen om Paganini, skrifven med anledning af hans död 1840, hvilken slutar med dessa ord: » Måtte framtidens konstnär med glad t mod afstå från den fåfangligt egoistiska roll, hvilken, såsom vi hoppas, i Paganini funnit sin sisfa glänsande representant; måtte han ställa sitt mål inom och ej utom sig och virtuositeten för honom blifva medel, ej ändamål; måtte han dervid aldrig förlora ur sigte, att lika väl som det heter ’ noblesse oblige ’, med lika och ännu hogre rätt heter det äfven 9génie oblige ?. » dubbla inflytande, det positiva och det negativa, som Pa-ganinis konst for Liszt blef bryggan till en ny teknik, ett nytt andligt innehåll i pianomusiken.
Etter att hafva hört Paganini, vände sig Liszt med fördubblad ifver till instrumentet.
Han visade sig endast föga ute i verlden; som offentlig pianospelare så godt som alldeles icke.