Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt hvad com:s betänk, jemväl innehåller, är visserligen intet hinder att, utan rubbning af principen,’ grunda skatte-r:drsberäkningen på andra eller flere persedlar, om sådant skulle finnas lämpligt.
Den talare, som yttrat nämnde anmärkn., har dock medgifvit, att comitéen haft skäl att upptaga förstnämnde persedlar, enär de utgjorde produkter af de väsendtligaste landtmannanäringarne, 56 Den 8 Januari. nemi. åkerbruk och boskapsskötsel.
Detta är ock del skäl, hvarpå comiterade stödt sitt förslag.
Att bestämma jernet såsom räntepersedel anser jag mindre lämpligt, emedan denna vara är underkastad förändringar af konjunkturen, och då fråga är om att stadga räntor af jordegendom, synas de ej heller böra utsättas uti något annat, än hvad jorden afkastar.
Då räntorna icke skulle komma att levereras in natura, utan de bestämda persedlarne blott läggas till grund för räntornas evalvation, bör det ock vara tillfyllest att utsätta sådane persedlar, som uttrycka det allmänna värdet å jordbrukets hufvudsakligaste alster.
Man har klandrat, att comitéen föreslagit att upplåta skattemannarätt åt kronohemmans åboer, utan lösen, enär en sådan åtgärd skulle innebära ett efterskänkande af Statens rätt till fördel för den skattskyldige.
När StalsUtsk. inkommer med sitt beliink. i ämnet, blir rätta tidpunkten inne att vidlyftigare redogöra för motiverne till comitéens förslag i detta hänseende.
Nu vill jag endast fästa Ståndets uppmärksamhet derpå, att den skänk, man sagt skulle göras, egentligen redan långt för detta är gjord, eller då kronohemmans åboer försäkrades om orubbad besittningsrätt för sig och efterkommande.
Hvad som nu är i fråga att afstå, vore således blott en nominel äganderätt, hvaraf kronan icke drager annan fördel, än rättighet till skattelösen, som vanligen icke inbringat
Staten större årlig inkomst än 5 å 6000 r:dr.
Det är denna inkomst, som man ifrågasatt att Staten skulle afstå; men comiterade hafva likväl icke ansett detta såsom en ren uppoffring å Statens sida, eller en skänk på de öfriga skattdragandes bekostnad, utan deremot sökt ådagalägga att om, genom en sådan åtgärd som den föreslagne, de nuvar. kronohemmansåboerne på engång förvandlades lill skatteägare ; så skulle Staten derefter få åtskilliga nu saknade inkomster, som, enligt comiterades åsigt, fullt ut uppvägde den uppoffring
Staten gjorde genom afstående af rättighet till skattelösen.
Det återstår således att pröfva, huruvida dessa comiterades beräkningar äro riktige och att visa motsatsen, om det stöd som deraf hemtats skall förfalla.
Dessutom hafva comiterade fastat uppmärksamheten derpå, att äfven om
Staten icke finge ersättning i andra inkomster för hvad den afstode, så skulle likväl uppoffringen kunna anses godtgjord genom åtskilliga andra ganska betydliga fördelar som genom berörde åtgärd vunnes, medelst minskning uti de Statens embets- och tjenstemän åliggande göromål, hvartill kommer att en mängd enskilde, genom den vunna äganderätten, försattes i en bättre samhällsställning samt blefve mera i tillfälle och intresserade att väl sköta den nu ifrågavar. jorden.
Genom hvad jag sålunda haft äran framställa, hoppas jag att comitéens motiver åtminstone icke måtte blifva missförstådde.
En föregående talare har påstått, att på detta rum träffar man icke de fleste men de störste räntegifvare, hvilka böra anses bäst kunna bedöma frågan om lämpligheten af den föreslagna förändringen i afseende på de indelle räntornes utgörande.
Jag antager detta såsom sanni och anser mig böra ur så - Ben 8 Januari. 57 clan synpunkt yttra några ord.
Men innan jag börjar dermed, anhåller jag få fästa uppmärksam heten derpå, att frågan om grundskatternes jemkning eller förändring varit föremål för R.
St:s handläggningar och beslut under loppet af 130 år, eller alltifrån år 1712.
Att då, såsom 2:ne föregående talare yrkat, ytterligare uppskjuta frågan, på grund deraf att 10 §.
F. bjuder alt uti alla mål, sorn i Statsrådet föredragas, skola vederbör, embetsverks utlåt, först inhemtas, anser jag icke vara rätt och lämpligt; och jag anser den i detta läll af Konungens rådgifvare möjligen begångna försummelse icke böra lägga hinder i vägen för frågans upptagande och behandling af StatsUtsk.; aldraminst skulle jag anse lämpligt att uppmana Utsk. att hos R.
M. med begäran om nu ifrågakomne embetsverks hörande öfver det vid den K. propos. fogade comité-belänk.
Jag får dessutom anmärka, att ehuru 10 §.
Iteg.F. bjuder att vederbör, embetsverk skola afgifva utlåt, den likväl icke ovillkorligen föreskrifver att de afgifna ullälrn skola åtfölja K. M:s propos. i ämnet.
Hvad denna fråga nu specielt beträffar, kunna vi således anses vara i fullkomlig okunnighet derom, huruvida sådane utlåt:n derutinnan infordrats eller icke.
Om nu Ständerne ingå till K.
M. med den föreslagna begäran, och det då befunnes att hvad de önska redan vore verkstäldt, så skulle de ju utsätta sig för allmänt åtlöje.
I hufvudsaken instämmer jag med Ilr Gr.
Anckarsvärd uti den åsigt, alt det vore ändamålsenligast och lyckligast för landet om läntepersedlarne kunde förvandlas uti kontanta penningar.
Deremot har här blifvit anmärkt, att största delen af räntegifvarne föga dermed vore betjente och att de i allmänhet skulle önska att hellre utgöra sin ränta i spanmål än i penningar.
Comiterades betänk, upplyser likväl att från 1825 t. o. m. 1844, således under loppet af 20 år har af afrads- och tiondespanmålen, i medeltal endast 5000 utaf 55,000 tunnor, blifvit lemnad in natura.
Man får väl antaga att tiondegifvarne sjelfva någorlunda säkert beräkna hvad som är med deras fördel bäst öfverensstämmande; och då man ser att icke mer än ungefärligen ^nlel af all räntéspanmål blifvit in natura levererad, så torde det kunna antagas för gifvit att största fördelen för räntegifvaren är att fä betala sin skatt kontant.
Men det är en fördel icke blott för honom, utan jemväl för landet i allmänhet, att få räkenskaperna förenklade och att möjligen kunna inskränka antalet af embetsman.
För den skattdragande är det en fördel alt han derigenom kan sjelf granska huruvida den debetsedel, som honom lemnäs, är öfverensstämmande med hvad han bör i skatt betala, hvilket nu icke är fallet.
I fråga härom har man yttrat alt det älåge K:s rådgifvare att vaka deröfver att kronans inkomster icke förminskas.
Man har nemi. förespeglat den möjliga händelse, att ifall räntepersedlarne förvandlades i penningar, skulle i framtiden, genom spanmålsprisernes stigande och penningevärdets sjunkande, kronans verkliga inkomst af grundskatterne kunna komma ali förminskas.
Men om så skulle hända, hvilket jag visserligen icke kan eller vill bestrida, ligger då deruti en så stor olycka för landet?
— Beloppet af den statsinkomst, som under ifrågakomne 58 Den 8 Januari. rubrik innefattas, utgör för det närvar, ungefär 1,450,000 r:dr eller omkring gidel af statens samtliga inkomster.
Oin nu staten på denna gidel skulle i tidernes längd förlora några procent, tror jag icke att bevillningen i följd deraf skulle stiga så mycket att det för de öfrige skattdragande blefve kännbart, llr von Hartmansdorff har, i fråga om formen, uppställt en sats i form af argument, som jag anhåller att fä till besvarande upptaga.
Ilan har nemi. yttrat, alt folkmängden inom ett visst land alltid ökar sig i hastigare proportion än mängden af födoämnen och produktionen i allmänhet.
De sednare årens erfarenhet inom värt land synes åtminstone icke visa ett sådant resultat, ty under det folkmängden årligen ökats, har jemväl på samma gång vår export af spanmäl betydligen tilltagit.
Det är jemväl förespegladt alla löntagande embetsman, att de skulle göra förluster på sine löneinkomster ifall penningen skulle förlora i värde.
Jag för min del hyser ingen farhåga derför att ju kommande
Ständer skulle i det fallet ersätta löntagarne hvad de möjligen i nyssberörde afseende skulle kunna komma att förlora.
Jag anhåller att detta mitt yttrande måtte fä åtfölja remissen af K. M:s propos. till StatsUtsk.
Det är ingalunda min afsigt att här inleda en akademisk disputationsakt genom att till besvarande upptaga de satser Hr von Hartmansdorff här framställt.
Det hade varit alt hoppas att jag åtminstone i afseende på kärlek för smör och bröd kunnat öfverensstämma med honom.
Men jag finner att äfven i detta högst materiella fall, kan jag icke få den tillfredsställelsen att hafva varit med honom liktänkande.
Jag måste nemi. här anmärka, att Hr von Hartmansdorff oriktigt uppfattat mitt yttrande, då han trott mig hafva förordat räntepersedlarnes förvandling lill säd och smör.
Jag har tvertom yrkat deras förvandling blott i penningar.
Jag har egentligen begärt ordet i anledn. af Hr Sandströmers yttrande att förslaget om räntepersedlarnes förvandling lill spanmäl och smör grundar sig derpå, att dessa äro jordbrukets förnämsta alster, och att bergslagerne derföre också kunde fä sine räntor bestämde i samma persedlar.
Jag har nemi. velat fästa Stis och Ulskis uppmärksamhet derpå, att, vid skattläggningar från början och innan metoderne fastställdes, man utgått från den gund, att hvart och ett henrman skattlades till persedlar efter de produkter, hvaraf hemmanets afkastning hufvudsakligen ,bestod.
Sålunda blef i bergslagerne en betydlig del af räntan i jern bestående i osmundsjern och tackjern m. nr.
Jag tror att om man vill införa en räuteförvandling, som skall blifva varaktig, det är nödvändigt att lämpa den efter särskilda orters olika tillgång på räntepersedlarne.
Om man för bergslagerne, skogs- och skärgårdshemnran skulle bestämma samma slags räntepersedlar, sorn för den delen af rikets hemman som äro belägna på slättbyggderne, tror jag att beskattningen på de förra slagen af henrman skulle blifva nära dubbelt så svår att utgöra, sorn för henrman af sistnämnda slaget, och det vore alltså en högst orimlig beskattningsgrund.
Det är Den S Januari.
59 klart och tydligt att man icke förnuftigtvis kan ålägga en hemmansägare, eller en lägenhets innehafvare, att utgöra ränta, annat än af hvad hemmanet producerar.
Den siste värde talaren har sagt att det väl går an att förändra persedlarne från en till annan, blott man iakttager att icke rubba sjelfva principen.
Men jag frågar dä, hvad är dä princip i comitéens betänk., om icke just hvad comiterade föreslagit skall anses innefatta sjelfva principen.
Hvad sjelfva uträkningen beträffar, är det ett arbete som kan verkställas af hvilken kammarskrifvare som helst på kort tid.
Samme talare har jemväl yttrat att den skänk af kronojord till skatte, som comiterade föreslagit, kan anses såsom redan för lång tid sedan gjord genom 1808 års kungörelse ang:de bestämmelse ronde företrädesrätt till åboskap, och det är kändt att kronohemmansåboer år 1789 återfmgo den suspenderade rättigheten att anmäla sig till skatteköp; det är lika kändt att åborätten alltid varit hållen i lika helgd som skatterätten då åboen fullgjorde de åboskapet åtföljande skyldigheter, men icke må den värde ledamoten derföre vilja inbilla R. o. Ad., hvars ledamöter icke kunna derom vara okunnige, att om Staten behöfde kronohemman för något sitt ändamål, den då icke skulle haft rätt att uppsäga hemmansåboen lill afflyttning, naturligtvis emot anvisning på annat hemman lill ersättning.
Slutligen har talaren erkänt möjligheten deraf, att misstag i beräkningar kunnat ske inom comitéen, men tillagt att sådane kunna rättas.
Men just derföre tror jag det varit nödvändigt, alt dess betänk, blifvit underkastadt särskild granskning, af sådane embetsmyndigheter, som äro i tillfälle att utreda verkliga förhållandet.
Raab har yttrat att man icke kan så noga veta huruvida kammar-collan eller öfrige vederbör. embetsverk blifvit öfver frågan hörde; att det således vore orätt af R.
St. att derom hos K. M. anhålla.
Jag får då upplysa honom och Ståndet derom, att Frih.
Cederström, som först väckt frågan om hörandet, var qvar såsom president i kammar-colhm ända till d. 18 Oct. detta år, samt att prot.-utdr., som åtföljer den K. propos. i ämnet, är dateradt d. 21 Oct.
Således kan man taga för gifvet, alt något utlåt, i denna fråga icke blifvit under de 3:ne mellanliggande dagarne från nämnde verk infordradt, utarbetadt och afgifvet.
Att icke något sådant blifvit från kammar-rätten infor-- dradt, kan jag såsom dess president intyga.
För öfrigt om något embetsverk verkligen afgifvif infordradt utlåt., så hade Hr Sandströmer visserligen icke underlåtit att omtala det, när han nyss hade ordet.
Raab har vidare sagt, att folkmängden icke ökar sig hastigare än spanmåls-tillgångarne och att beviset derpå skulle ligga i den utförsel af spanmål från Sverige, som på sednare åren ägt runi.
Förhållandet med spanmålen bör, såsom jag förra gången yttrade, betraktas under en längre följd af år, icke från det ena året till det andra.
Afven om man håller sig blott till de sista 2:ne åren och deras höga pris, härrörande från den starka utförseln till andra länder, sä visar det sig.
Att spanmålen icke blott i Sverige, utan i allmänhet håller sig bättre i värde än penningen, fiO Den 8 Januari. hvilket jag såsom en gifven sanning antagit.
Efter jag nu, i alla fall, har ordet, torde det tillåtas mig alt i afseende på formen med några ord besvara hvad Frih.
Raab och Hr Gripenstedt derom yttrat.
Då saken kommer till StatsUtsk., så blifver der utan tvifvel det fel emot formen och emot grundlagen, hvilket enligt dessa Hrr:s förmening bordt föranleda anmärkn. till Const.Utsk., behörigen erinradt; ty jag har hört att der skola finnas vissa ledamöter med stoi t nit och framgång att göra anmärknrr uti frågor af vida ringare vigt än den nu ifrågavar.
Desse män torde dä icke underlåta alt äfven bedrifva denna sak.
Det blifver visserligen tillfälle att fullständigt behandla denna lika vigliga som vidlyftiga fråga, när StatsUtsk. isinom tid inkommer med sitt betänk, i anledn. af K.
Jag inskränker mig derföre nu att till besvarande upptaga några anmärkaemot hvad nämnde propos. föreslår i afseende på räntepersedlarnes förvandling.
Några talare hafva nemi. här yttrat den önskan, alt den n uvar. mängden af räntepersedlar måtte förvandlas icke, såsom den K. propos. lyder, till några få persedlar, utan för all framtid till penningar.
En sådan förvandling måste jag motsätta mig.
Jag gör del dock icke pä det af en värd ta. ne här midt emot anförda skäl, att arbetet och de varor arbetaren konsumerar vore den rättaste måttstocken på värde i allmänhet, samt att penningens värde lämpade sig efter sädespriserne, eller att när varupriserne stiga, faller penningen i pris; ty jag anser det tvertom såsom en allmänt erkänd sats, att de år då lefnadsmedlen slå i lågt pris, är arbetslönen hög, och tvertom då de förre äro dyra, falla arbetslönerne.
Detta anser jag icke vara rätta skälet.
Men man måste i detta fall tillse samhällets fördel på det hela, oell i det afseendet måste man betänka att Staten måste hafva en säker inkomst, som sätter den i tillfälle att besörja sina utgifter.
En sådan säkerhet kan den icke äga om räntcpersedlarne förvandlas till penningar emedan dessa, efter hvad erfarenheten gifver vid handen, tidtals äro underkastade försämring, såsom t. ex. sednast här i Sverige år 1830.
Någon garanti för framtiden att icke ytterligare försämring inträffar, kan man iekc uppställa.
Ett annat skäl finnes också, sorn talar deremot, som jag torde få anföra.
Man har talat om räntegifvare och räntetagare i allmänhet; men jag för min del anhåller att få göra skillnad mellan de räntegifvare, som tillhöra ståndspersonsklassen, och dem som äro af allmoge.
Hvad allmogen angår, så lärer det vara en hvar bekant, att den icke fruktar någonting så mycket som penningentgifter.
Deremot äro de vida villigare att göra ofta ganska stora och svåra prestationer in natura.
Det är visserligen sant att Bonde-St. vid 1840 års riksdag gick in på en så beskaffad förändring; men jag tror dock att man icke deraf får draga någon bestämd slutsats om deras beredvillighet att jemväl nu dertill gifva sitt bifall.
Cederström har mycket klandrat att den K. propos. inskränker de föreslagne natura prestulionerne endast till säd och smör, och har åberopat det billiga och naturliga deruti, att hvarje hemmansskatt må utgå uti hvad af samma hemman produceras.
Men detta är Den 8 Januari. (il dock icke nu förhållandet.
En hvar, som haft befattning med deli s. k. markegångssättningen inom länen, lärer nogsamt kunna intyga att dervid ofta förekommer prissättning pä persedlar, som knappast finnas inom länet att tillgå.
För ögonblicket kan jag icke uppgifva mer än ett exempel som rörer Wesicr-Norrlands län, der de deputerade äro skyldige att sätta pris på gäss; och dä händer del ofta att de fleste af de deputerade aldrig sett någon gås.
Hvar och en torde hafva sig bekant att vid hvilket hemman som helst, om än aldrig sä litet eller svagt, alltid produceras spanmål och smör; således torde dessa persedlar vara de sorn naturligast böra ifrågakomma då man skall bestämma en skatt in natura af jorden.
Jag har begärt ordet för att till besvarande upptaga några yttranden af Frih. Cederström J.
Dervid förbigår jag likväl helt och hållet den värde Frilnns insinnationer emot mig personligen, emedan jag för min del önskar strida med blanka vapen, eller med skäl och med behörig aktning för andras olika öfvertygelse.
Frilen har sagt att han icke kunnat fatta hvad jag menat med mitt yttrande, alt om man ansåge det lämpligt att hafva flere persedlar än de af comiterade föreslagne, så kunde bestämmelser i det afseendet lätteligen ske, utan att man derföre hehöfde rubba sjelfva principen, hvilken Frilen deremot förmenade i sådant fall vara uppliäfd.
Detta bevisar blott, att den ädle Frilen icke tagit nog fullständig kännedom om comiterades förslag, för att kunna skilja emellan den deruti framställde princip samt. de olika sätt hvarpå den kan bringas i verkställighet.
Denna princip är, i korthet sagdt, att man, till undvikande af de många svårigheter och tvister, som skulle uppkomma derest de nya räntepersedlarne skulle bestämmas särskildt för hvarje olika hemman, ansett nödigt stadga en allmän förvandlingsgrund och derföre föreslagit, att, jemte del gamla räntorna uträknas efter medelpris för viss tidrymd, tillika bestämmes vissa varuqvantiteter, i förhållande till samma medelpris, som för hvarje r:dr böra uti nya räntan beräknas.
Sedan man sålunda erhållit en allmän grund, hvarefter all uträkning af hemmanens ränta bör ske, så kan visserligen denna uträkning ganska lätt verkställas af hvilken kammarskrifvare som helst, på sätt Frih.
Cederström behagat yttra.
Det är emellertid lätt funnet att man efter tycke kan bestämma de persedlar, som för hvarje skatte-r:dr beräknas, äfvensom att dessa nya persedlar sedermera, i förhållande till förändrade markegångspris, för olika län kunna få olika och vexlande värden, utan att sådant rubbar sjelfva principen.
Då Frilen talat om kronans rätt att disponera öfver kronohemman, tyckes han hafva bortglömt 1808 års K. förordn. i ämnet och den ständiga besittningsrätt, som derigenom blifvit tillförsäkrad åbo- å kronohemman och dess arfvingar i der föreskrifven ordning; och jag tror att det numera icke skulle blifva så lätt, som Frilen förmenar, att drifva dem derifrån, ifall sådant skulle ifrågakomma.
Vidare har samme värde talare anmärkt, att jag skulle hafva erkänt att misstag kunnat ske i kalkylerne öfver den ersättning, kronan borde af de nuvar. kronohemmansåboerne bekomma, men att sådant då kunde rättas. 62 Den 8 Januari.
Till svar härå anser jag mig, under hänvisande till mitt förra yttrande, endast böra erinra, att detsamma innehåller, att då hvad beträffade den s. k. skänk, som man förespeglat att staten skulle komma att göra till kronohemmansäboernc, comitéen afselt alt Statens uppoffring i det hänseendet skulle ersättas genom andra af förändringen härflytande inkomster, vore det blott, i händelse man visar alt denna beräkning är oriktig, som jag kunde medgifva att berörde skäl för comiterades förslag förfaller och att skänk verkligen skulle äga rum.
Jag kan icke deltaga i det ogillande, en värd talare yttrat, af comiterades förfarande, att utom del förslag lill räntepersedlarnes förvandling, de företrädesvis gillat äfven framställa ett annat alternativ.
Med den kända olikhet i omdömen, hvilken äger rum, ronde ändamålsenligaste sättet för en sådan förvandling, var det förtjenstfullt af comiterade, att vid sidan af deras eget förslag, framlägga ett annat, fullständigt utredt, för hvars antagande de kunde förutse, al t mänga röster skulle höjas, och sålunda göra öfverflödigt att uti en så invecklad fråga ett dylikt improviseras uti ett RiksStånd eller Utsk.
Det är på detta sätt i Norrige så väl Regeringens som storthingets comitéer ofta jemte sina luifvudförslager, för fall af dessas förkastande, äfven afgifva s. k. subsidiära.
Beträffande de begge alternativerna äga begge sina förtjenster.
Det Irsta, eller alla räntors förvandling uti penningar äger obestridligt förtjensten af en stor enkelhet, men vid sidan af denna står stora olägenheter.
Afse!' man först räntegifvarnes intresse, så i ett land med få och ofta aflägsna afsättningsorter, kännes samtida utbetalning af en betydlig skatt uti penningar mera tungt än äfven en i sjelfva verket drygare skatt, som kan utgöras af den skattskyldiges egna produkter, och i K.
Cari XI:s tid hade en förvandling af jordegendomars alla natura-prestationer i penningar, äfven efter lågt värde, i de Hesta landsorter varit nära overkställbar!.
Visserligen har sedan dess rörelsen i värt land gjort stora framsteg, dock fruktar jag för, att många landsorter ännu finnes hvarest en sådan förvandling skulle kännas tryckande.
Men för kronan eller staten skulle en dylik förändring i framtiden otvifvelaktig! medföra en känbar förlust.
Jag vill härvid ingalunda afse en försämring af det gångbara myntets närvar, metalliska värde.
Sednare tiders rikare erfarenhet och större insigter böra vara en borgen emot en dylik orättvisa.
Men det ligger i sakens natur, att äfven den till sitt metalliska värde oförändrade penningen skall under en starkt framskridande industri förlora i värde, i förhållande till jordbrukets allmännaste och mest behöfliga alster.
Industriens förmåga att frambringa rikedom är nära obegränsad, och en tryggad kredit har framkallat en mängd i samhällenas barndomstillstånd okända sätt att för det allmänna varubytet begagna surrogater för den metalliska penningen, (såsom vexlar, invisningar, sedelmynt o. s. v.).
Deremot förblifver jorden alltid densamma.
Dess afkastning kan visserligen, då ökad arbetskostnad lönar sig, mångdubblas, men den blifver derigenom också dyrare, d. v. s. måste betalas med mera pennin - Den 8 Januari. 63 gar.
Denna theoriens sats bekräftas af erfarenheten.
Vid slutet af K.
Gustaf I:s regering kan medelpriset af 1 tunna, råg och .* , korn, antagas till 4 mark, lika med 1 r:dr specie eller 4 r:dr rgds; då under K. Carl IX det s. k. kronovärdiet först uppkom, bestämdes detta för en sådan tunna till 2 j daler sunt. (efter dåvar. myntvärde af 1| daler sant
Carl XI:s minderårighet Skånska, Blekingska och Bohuslänska persedelräntorne förvandlades till penningar, antogs tunnan till 3 daler sunt, som A 2 daler per rulr specie motsvarade 1) ndr specie eller 6 rulr rgds; under K.
Gustaf III:s regering antogs medelvärdet till ungefär 2 rulr specie eller 8 ndr rgds, och 1111 kan det, beräknadt för en lid af 10, 15 eller 20 år, minst antagas till 2| rulr specie eller 10| rulr rgds.
Här se vi sålunda det stigande förhållandet från 1 till 1,\, så till Ii. så till 2, så till 2|, eller mer än 2^ gång hvad priset i silfverndr utgjorde för omkring 280 Ar tillbaka.
Om man nu förvandlar kronans betydliga persedelräntor i penningar, så, ehuru rättvis förvandlingen än kan vara gjord efter nuvar. förhållanden, skall i framtiden en bestämd förlust för kronan eller staten uppkomma, som måste fyllas genom ny beskattning i annan väg, och då visar andra länders erfarenhet, att beskattning å konsumtion är den lättaste att vinna, men denna drabbar hufvudsakligen de arhetande klasserna, d. v. s. att en del af skattebördan komme att öfverflyttas från de klasser, som genom jordens stigande och penningens fallande värde gjort stor vinst pä de klasser, sorn, genom den stigande rikedomens stigande öfvermakt, blefvo för sin utkomst mera beroende af denna.
Man har förebrått comiterade att i sitt sednare alternativ endast hafva bibehållit 2 räntepersedlar, spanmål och smör, och yrkat att i de län, der bergsbruk utgör en hufvudnäring, jern också bordt antagas.