Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I England skulle man säkerligen förvånas om raan frage höra, att i Sverige arméens befäl pensionerades hufvudsakligen genom bidrag af dess egna medlemmar.
Ingen Engelsman skulle kunna göra sig idé om att dä en Svensk officer ifrån 16 till 50 år utbetalt detta tvångslån det då skulle kunna inträffa det Staten nekade honom den pension som blifvit honom enl. grunderne för pensionsinrättningen garanterad.
Jag anhåller om återremiss pä betänk.
För den händelse att detta betänk, varder till Utsk. återremilteradt, anhåller jag att fä lägga några ord till hvad förut här blifvit yttradt.
Ingen torde kunna undgå att inse, det Svenska arméens befäl, isynnerhet i de lägre graderna, är för knappt aflönadt och vid sådant förhållande är det en anledn. till förundran, att platserna inom arméen det oaktadt nästan mera eftersträfvas än några andra tjenster, så att sökande lill officersplatsen aldrig felas, äfvensom att så mänga fäder söka att få sina söner in vid krigsakademien vid Carlberg, att antalet elever derstädes nu lärer vara större än någonsin.
Delta måtte bevisa, att Svensken har en ifrån fordna tider ärfd förkärlek för krigareståndet och hvilket på ett berömvärdt sätt vittnar för nationens mod.
Det finnes emellertid några omständigheter i denna fråga som jag förmodar hafva föresväfvat åtminstone en del af majoritetens ledamöter inom StatsUtsk. och som måhända legat till grund för deras afstyrkande utaf, det begärda anslaget.
Dessa omständigheter torde förtjena att utredas intill dess frågan en annan gång förekommer.
Det är nemi. allmänt bekant att vid krigsbefälets sednaste sammanvaro väcktes å det yngre befälets sida yrkande om förändring i nu gällande grunder för pensioneringen.
Man yrkade bland annat att kaptenerna vid afskedstagande! icke skulle blifva så illa lottade, jemförelsevis med de högre graderna.
Detta yrkande kunde dock icke dä genomföras.
Jag har likväl hört sägas att denna omständighet i icke oväsendtlig mån bidragit till afstyrkandet inom Utsk. emedan man trott, att om berörde yrkande lyckats göra sig gällande, skulle derigenom en tillgång inom pensions-kassan sjelf hafva uppkommit som åtminstone till någon del afhjelpt den nuvar. förlägenheten.
En annan anmärkn. som jag delar, har äfven blifvit gjord emot pensions-kassan, nemi. i fråga om sättet för förvaltningen af dess medel.
För utläningarne från denna kassa likasom frän flere andra publika kassor äro så mångå minutiösa, raan kunde t. o. m. säga, till en del nära nog absurda föreskrifter om försigtighetsmått stadgade, att direktm deraf hindras att förvalta kassan så till arméens fördel, som den eljest sannolikt skulle kunna.
Jag vill icke ingå i någon slags pröfning eller ens gissning huruvida sådant varit föranledt af misstroende lill direktions-personalen, ehuru man åtminstone förr var van att betrakta ledamotskapet i bemälde direktion jemväl som en pensionerings-anstalt för hvars erhållande icke fordrades några financiela kunskaper.
Men hvar och en här i Slockholm och måhända äfven de flesta R. o.
Ad:s ledamöter, åtminstone dem som bo på landet och varit i Den 9 Juni. 25 tillfälle alt använda lån från publika kassor, torde nogsamt känna hvilka mångfaldiga omständigheter det erfordras för att erhålla ett sådant län.
Att Utsk. för afhjelpandet af nu anmärkta missförhållande hänvisat till en framtida förändrad organisation af arméen, finnér jag lika med Frih.
Palmstjerna vara något långväga ifrån hemtadt.
Det exempel Gr.
Ridderstolpe hemtat frän England, torde deremot icke vara adaeqvat tillämpligt pä förevar, fråga.
I England tillgår det sä, att alla platser inom arméen köpas och sedermera åter säljas vid innehafvarens afgång eller förflyttning till högre tjenst.
Således har hvar och en militär uti denna ackordssumma nedlagt ett kapital, och hvilket för de högre graderna uppgår till ett ganska betydligt belopp, och det är klart att frågan om pensioner här i Sverige således icke stå i jemförligt förhållande till frågan om pensioner i England.
Det är blott dessa omständigheter jag velat tillägga vid återremiss.
Jag anser StatsIItskrs afstyrkani detta fall vara särdeles obilligt.
Det finnes visserligen icke någon tjenstemanna-corps i riket som, i det hela taget och särdeles hvad de ringare graderna beträffar, är så illa aflönt som militärbefälet.
Om nu staten icke vill lemna arméens befäl tillräckliga löner och icke heller vill gifva erforderliga bidrag till pensionsfonden, så att de ålderstigne tjenstemännen kunna taga afsked med någon utsigt till en knapp bergning under deras återstående dagar, huru må man då kunna vänta att ungdomen skall vilja ingå pä en bana, der han har så inskränkt utsigt till fortkomst under sin verksamma lifstid och än mindre till bergning på ålderdomen.
Ett sådant förhållande bör icke få fortfara, ulan staten bör gripa sig an och göra något för arméen.
Jemför man nu förhållandet med amiralitetskrigsmanskassan, finner man att denna, till följe deraf att hon inrättades 100 år före arméens pensionskassa, numera vuxit till den betydenhet, att de från den förre utgående pensioner till flottans officerare jemförelsevis med hvad arméens pensionskassa lemnar, äro mycket betydliga.
Det vore väl om man sökte rätta detta missförhållande, de olika vapnen emellan, genom att nu, till någon del fylla hvad som brister för arméens pensionskassa.
Staten har en särskild förbindelse dertill, hvilken icke rörer denna kassan allena, utan äfven alla andra allmänna kassor som måste hafva sina medel utlånade nemi. uti den bankrutt staten gjorde, vid sista myntbestämning.
Derigenom förringades kassans kapital till den grad, att man efter en uträkning, som den tiden gjordes, fann att, om direktionen allt ifrån 1790-talet skrinlagt inrättningens kapital och icke utlånt någon enda r:dr, men myntförsämringen uteblifvit, hade kassan 1830 ägt större behållning än hon då hade, oaktadt hon under hela den tiden skolat gå miste om all ränteinkomst.
Man har här framställt den förmodan att kassans inkomster skulle räcka till, om pensionerna för vissa grader nedsattes.
Är det då någon grad som har mera än vederbör?
Jag betvifiar det; tvertom synas mig alla grader hafva för litet.
Man borde då först hjelpa dem, som proportionaliter hafva minst.
Vidare har man sagt 26
Den 9 Juni. att föreskrifterne om utlåningen af pensionskassans medel varit alltför inskränkande af misstroende till direktms förvaltningsförmåga.
Efter min förmening, härleda sig dessa föreskrifter alldeles icke derifrån; utan orsaken har varit samma misstroende som inom alla publika verk eller kassor visats mot de s. k. bankovärderingarne eller dem som af vederbör, domare blifvit upprättade öfver fastigheters värde.
Jag kan exempelvis omtala frän den tid jag var Ridd.- kamererare, hurusom i Ridd.-kassan söktes lån mot inteckning på en fastighet som för bevillning blifvit taxerad till 3,000 r:dr, men af domare blifvit värderad till 10,000 r:dr.
Jag tror att man kan uppgifva många dylika händelser.
Sedan man nu mera velat i allmänhet rälta sig efter bevillningstaxeringen, för alt hafva något större säkerhet, så har följden varit att egendomsägare, som önska få lån, vända sig lill pröfningscomitéerna med anhållan om taxeringsvärdenas höjande.
På grund af hvad nu här blifvit anfördt, tillstyrker jag, lika med öfrige talare, att R. o. Ad. måtte återremittera detta betänk.
Jag skulle icke hafva besvärat
Ståndet med dessa mina anmärkmr, då egentligen ingen ledamot af delta Stånd, om icke Hr Hjerta nu talat emot det begärda anslaget, derest jag icke hade hört Hr Bildt säga, att det vore svårt öfvertyga StatsUtsk. om detta anslags behöflighet.
Ehuru det då måhända är fruktlöst äfven för mig att försöka det, har jag dock ansett mig böra anföra de skäl, R. o. Ad. nu afhört.
Vid 1830 års riksdag då realisationen var i fråga, skaffade jag mig upplysningar om de publika kassornes tillstånd före 1809 års myntförsämring, med afseende å de i sammanhang med realisationen väckte förslag om beredande af ersättning åt vissa kassor för hvad de på myntförsämringen förlorat.
Det befanns då, alt arméens pensionskassas utestående fordringar före 1809 öfverstego en million r.dr i silfver, hvilken behållning dock derefter förvandlades till samma summa i bankosedlar, hvarje r:dr endast motsvarande | r:dr silfver.
Utan alt räkna sjelfva förlusten på försämringen af de sedermera upplagda räntorna å denna gamla behållning, utgör den räntan som galt förlorad efter 5 procent minst 83,333^ r:dr b:co efter nuvar. myntvärde eller nära nog lika med det bidrag staten nu lemnar åt kassan, hvilket beräknats till 94,000 r:dr, deraf dock ■§-, efter hvad Utsk. sjelft upplyst, utgöres af vakans-, liggetids- och begrafningsbesparingar d. v. s. inkomster tagna på officerscorpsernes bekostnad, och det öfriga är icke något direkt statsanslag; utan del har uppkommit genom donationer sä väl af enskilde personer som af framfarne svenske konungar gifne af medel, dem desse sednare efter då gällande lagar ägde rätt att bortgifva och som således icke utan rättskränkning kunde återtagas.
Då man således tager i betraktande den förlust denna kassa lidit genom statens förfarande emot densamma såsom fordringsägare och tillika beräknar vigten för staten att denna kassa må kunna fullgöra sina åligganden och sitt ändamål, eller alt sätta arméens officerare i stånd att med en tarflig bergning draga sig tillbaka, nkr de uppnått den ålder, då tjenstbarheten Den 9 Juni. 27 börjar att förminskas, så torde man finna billigheten deraf, att utaf de s. k. knappa tillgångarne lemnäs kassan något understöd; och instämmer jag derföre, för min del, uti det här framställda yrkandet af äterremiss, hvarvid jag särdeles får fästa uppmärksamhet på vigten af att Utsk. skaffar officiel uppgift öfver kassans behållning vid slutet af år 1808 (i silfvervärde) och å dåvar. pensionsbelopp för de olika graderne.
Sistnämnda upplysningar skola säkert ådagalägga, alt pensionerne i de lägre graderne proportionsvis blifvit vida mer förhöjda i r:drs-tal än i de högre.
Si 1 v.:
I anledn. af ett utaf Hr Hjerta fäldt yttrande, anhåller jag att få fästa uppmärksamheten derpå, att den tvist han förmenar skulle hafva ägt rum vid krigsbefälets sednaste sammanvaro i fråga om pensionsbeloppen för högre och lägre befäl inom arméen, endast och allenast rörde frågan om en möjlig framtida ökning af pensionsbeloppen.
Hvad beträffar de pensioner, som för närvar, tillfalla våra kaptener, jemförde med dem, som tilldelas reg:ts-officerare och högre befäl, tror jag, att om afseende liafves på de större bidrag dessa sednare under en längre tjenstetid lemnat, — just med afseende på en framtida pension — våra kaptener och officerare af lägre grader alldeles icke hafva skäl att anse sig förnärmade; tvertom tror jag, att om man noga räknar, så tillfaller dem mer än deras proportionerliga andel.
Det är dessutom klart, att då de särskildta graderna utse deputerade till granskning af pensionskassans ställning, sådane personer dertill utväljas, som äro ifrigast att bevaka sin grads bästa.
Någon animositet från det lägre befälets sida mot det högre, kunde dock icke förmärkas, hvilket också hade varit ovänladt, då efter min öfvertygelse de beslut, hvartill man kom, voro af billig het och rättvisa dikterade.
Det är blott denna upplysning jag velat lemna i anledn. af hvad Hr Hjerta nyss anförde.
Ehuru jag i öfrigt förenar mig med Hr von Hartmansdorff, nödgas jag dock göra anmärkn. emot ett af honom fäldt yttrande.
Han har nemi. velat antyda, att vid s. k. bankovärderingar fastigheterna uppskattas många gånger högre än vid bevillningstaxeringarna.
Härvid får jag blott anmärka, all taxeringsvärdena i allmänhet i Sverige och bestämdt i det län, der jag är bosatt, upptagas lill ett alltför lågt värde.
I nämnde län, eller Östergöthland, utgör det i allmänhet blott af hemmanens verkliga värde.
Det inträffar således onekligen ganska ofta, i likhet med det exempel Hr von Hartmansdorff anfört, att hemman taxerade till 3,000 r:dr b;co, vid bankovärdering uppskattats till 10,000 r:dr.
Med anledn. af det yttrande Hr von Hartmansdorff haft och som blifvit motsagdt af Frih.
Rehbinder, anser jag mig böra meddela min erfarenhet i denna fråga, och hvilken troligen delas af många ledamöter af detta Stånd, nemi. att skillnaden emellan verkliga värdet samt taxeringsvärdet eller do - 28 Den 9 Juni. mare-uppskattning af fast egendom ofta kan vara ganska betydlig.
I Westergöthland inträffade för flera år sedan en händelse som lemnar ett talande bevis derpå.
En egendom, som först var värderad till 100,000 ndr, blef sedermera, dä ägaren, den beryktade Eckerman, kort derefter ville söka inteckning i egendomen, uppskattad till ett värde af 118,000 ndr.
Någon tid derefter gjorde mannen konkurs och egendomen såldes om jag rätt minnes till omkring 47,000 r:dr, hvaraf följden blef att alla inteckningshafvarna från och med de 47,000 r:dr t. o. m. de 118,000 ndr, hvilka, i förlitande på domarevärderingen, lemnat lån, blefvo bedragne, hvilket jag endast upplysningsvis velat nämna.
Hvad sjelfva hufvudsaken beträffar eller StatsUtsk:s förevar, utlåt, synes samma vara i högsta måtto 'omotiveradt.
Hvad ordandet om arméens reorganisation angår, är haltlösheten af detta skäl redan så tydligen ådagalagd, att ingenting vidare derom behöfver yttras.
Hvad åter angar tillgångarna, lärer väl knappt något utaf Konungen äskadt anslag haft mera skäl för sig, än detta till understöd åt arméens pensionskassa, alldenstund det icke utgör något direkt anslag, utan endast ett eventuelt, för den händelse att brist skulle uti pensionskassan uppstå för uppfyllande af sina grannlaga och vigtiga förbindelser.
Det är således mera att betrakta såsom blott ett kreditiv för oförutsedda händelser och för att förekomma att pensionskassan icke må behöfva nedsätta pensionernas en gång bestämda belopp.
M. dessutom äskat det minsta möjliga och betydligt mindre än hvad arméens fullmäktige begärt, hade denna propos. åtminstone icke förtjent ett omotiveradt afslag.
Till undvikande af missförstånd, anhåller jag att i anledn. af Hr von Hohenhausens anmärkn. fä yttra, att det icke varit min mening att säga (och jag tror icke heller att mina ord fallit sig så) att vid Krigsbefälets sednaste sammanvaro något påstående blifvit gjordt derom, att det högre befälet uppbure för höga pensioner i förhållande till den lön de vid afskedstagandet innehaft.
Min mening har endast varit alt antyda, att man lagt en slags vigt pä det resonnemet, att om också en regementschef eller general, sä länge han tjenstgör vid reg:tet, måste anses behöfva en större löneinkomst än en kapten, så har man deremot påstått, att en kapten som tagit afsked och en reg:ts-chef som tagit afsked, hafva ungefär lika stora behof för att kunna tarfligt lefva på sin ålderdom.
Jag tror att det egentligen är detta, som föranledt det omtaldta yrkandet i tillökning af pensionen för kapitenerna.
Gr. Gyldenstolpe, Ant. Gabr.:
Hr Hjerta har i sitt första anförande häntydt pä, att det kunde vara en felaktighet i förvaltningen af arméens pensionskassas medel, som gjort att medlen icke räckt till i och för befälets pensionering, och att det skulle bero derpå att de kontroller som erfordrades för låns erhållande frän denna kassa voro så stränga, att svårigheter skulle hafva uppstått vid utlåningen, och minskning i kassans inkomster genom ränteförlust deraf uppkommit.
I anledn. deraf ber jag få upplysa, att åtminstone så vidt jag har mig bekant kassans medel aldrig legat obe - Den 9 Juni, 29 gagnade, utom möjligtvis det sista året, då så stor tillgång var på penningar, alt äfven enskilde hade svårt att få sina kapitaler placerade.
För det närvar, äro kassans alla medel ullånte.
Dessutom är jag öfvertygad, att, efter de förändringar i reglementet, som nu sednast blifvit vidtagna, kassans medel alltid skola vara utlånle.
Hvad angar de kontroller, emot hvilka Hr Hjerta gjort anmärkn.
, sä har det visat sig att dessa kontroller varit nödvändige; ty oaktadt dessa kontroller samt de handlingar, som erfordrats förläns erhållande, har det likväl inträffat, att pensionskassan gjort förluster.
Alt jag, på grund af hvad jag nu anfört, instämmer uti den begärda äterremissen, torde jag icke behöfva förklara.
Jag tror mig icke hafva missförstått Hr Hjertås ord eller orätt framställt hvad han anfört; men då han åberopade en omständighet, som han förmenade skulle hafva verkat pä StatsUtsk:s ledamöter vid bedömandet af förevar, fråga, ansåg jag lämpligt att lemna den upplysningen, att officerare af sä väl högre som lägre grader erhålla sina pensioner bestämda till det belopp, som motsvarar deras årsbidrag, och i förhållande till de bidrag, som hvarje grad anses hafva lernnat pensionskassan, samt att, om en undersökning i det fallet verkstäldes, det visserligen skulle visa sig att icke det högre befälets fördel vid beloppens bestämmande mäst blifvit afsedt.
För arméen är det dessutom af största vigt at reg.-ts-officerare icke så länge qvarblifva i tjenst, att de slutligen af ålder blifva oförmögne att såsom sig bör sköta tjensten.
Derföre är det särdeles nödvändigt att pensionerne för de högre graderna innefatta tillräcklig uppmuntran för det högre befälet att vid aftagande krafter lemna tjensten; det avancement som derigenom uppslår, går alla graderna igenom.
Detta allt är så tydligt och klart, att man alltid funnit skäligt vara, att iakttaga en viss proportion emellan pensionerne för det högre och det lägre befälet, .lag har ansett mig böra nämna detta för den händelse, alt Ulsk:s ledamöter vid behandlingen af äterremissen fasta något afseende vid hvad Hr Hjerta här anfört.
Om de skäl denna talare omnämnt skulle gälla och inte afseende hafvas på den skilnad i antalel af ur hvarunder den till olika belopp för serskilte grader fastställde afgiften betalas (såsom bland officerare förhållandet i allmänhet är emellan det högre och lägre befälet,) så borde väl Hr Hjertås sats tillämpas äfven på de lägsta graderna, så att t. o. m. underofficerare och deras vederlikar finge lika mycket som den högsta graden.
En sådan grundsats vore väl icke med rättvisa och billighet förenlig, och den har också icke någorstädes vid pensionering af befäl i en aimée blifvit tillämpad.
Civilstatens pensionsinrättning följer samma grunder som arméens, i fråga om pensionerna för de högre och lägre tjenslegraderna.
Jag tillstyrker återremiss och önskar att det begärda s. k. kredilivet, eller egentligen eventuella anslaget mätte beviljas, emedan uppenbart deraf göres behof så väl för att kunna utbetala de redan stadgade pensionerna, som för att förekomma det icke genom ett nu förnekadt eventuelt anslag, fram - 30 Den 9 Juni. deles elt ännu större belopp af rent statsbidrag, må blifva behöfligt för att rädda pensionsinrättningen frän undergång. R. o.
Ad. ansåg de mot StatsUtsk:s förevar, utlåt, gjorde anmärkn:r föranleda till detsammas återremitterande.
Föredrogs och godkändes Exped.Utsk:s d. 7 dennes bordlagda, under N:o 109 afgifna förslag till R.
St:s und. skrifvelse lill K. M., dels i fråga om anslag för gevärs tillverkning, dels ronde förvaltningen af Carl Gustafs stads gevärs-faktori.
Föredrogs, men lades, på begäran af Gr:ne Lagerbjelke, Gust., och Taube, Henning Ed v., ånyo på bordet SlalsUlsk:s d. 7 dennes första gången bordlagda utlät.
N:o 194, ang:de ifrågaställde extra statsanslag till föremål, tillhörande civil-cleparhts handläggning.
Föredrogs och bifölls StatsUtsk:s d. 7 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 195, i anledn. af väckt motion om låneunderstöd för förstärkning af vågbrytarcn och uppmuddring af hamnen vid Wisby.
Vid föredragning af StatsUtsk:s d. 7 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 126, i fråga om sältet, ordningen och vilkoren för utbetalning af anslags- och lånebidrag lill befrämjande af allmänna arbeten, blef detta utlåt, ånyo bordlagdt, på begäran af Gr:ne Lagerbjelke, Gust., och Taube, Henning Edv.
Föredrogs StatsUtsk:s d. 7 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 197, ang:de ifrågastäldt låneunderstöd åt Wexiö domkyrka samt institution clinicum och länslasarettet i Lund.
Som det utan tvifvel är ogörligt för statsverket att, under nuvar. omständigheter, fä låna penningar emot 3 proc. ränta, anser jag StatsUtsk. hafva rätteligen förfarit, då det afstyrkt låneunderstödet i den form, det blifvit begärdt.
Men om vederbör, deremot äro villige att betala så hög ränta, som riksg:s-kont. sjelft får erlägga, hvarigenom staten, pä ett så beskaffadt låneunderstöd icke äfventyrar någon förlust, samt betryggande vilkor i öfrigt fastställas, tror jag det vara skäl att lemna det begärda länet.
Det kan ofta vara af stor vigt för dylika inrättningar att få låneunderstöd af slaten, hvarigenom de betryggas mot uppsägning och kunna obehindradt verkställa de åtgärder, som för inrättningens förkofran, erfordras.
Om således riksg:s-kont. för sådana ändamål skulle göra upplåning i någon större skala, än som här är föreslaget, tror jag sådant skulle vara snarare nyttigt än skadligt.
Jag underställer derföre R. o. Ad:s bepröfvande, huruvida icke detta betänk, borde återremitteras, på det Utsk. må komma i tillfälle att tillstyrka, samt Ständerna att bevilja låneunder - Den 9 Juni. 31 stöd åt dessa inrättningar, för den händelse att de vilja betala den ränta, hvarföre riksg:s-kont. kan anskaffa penningar samt för öfrigt underkasta sig de vilkor, sorn kunna finnas af behofvet på kallade.
Gyldenstolpe, Ant. Gabi-.:
Under andra förhållanden kunde det visserligen vara möjligt alt få någon ändring i StatsUtsk:s förevar, betänk., men under nuvar. förhållanden inser jag icke huru detta kan låta sig göra, alldenstund riksg:s-kont. sjelf måste genom lån förskaffa sig ett stort belopp.
Det torde vara angeläget att detta behof först fylles innan man ålägger riksg:s-kont. att skaffa penningar för andras räkning.
Om riksg:s-kont. också för ögonblicket skulle kunna anskaffa penningar så väl för egna, som andras behof, så bar det ju ingen säkerhet deremot att icke de för en enskild korporationsräkning upplånta penningar blifva uppsagde och då får riksg:s-kont. ansvara derför.
Annat vore förhållandet om riksg:s-kont. sjelf icke bade behof af att göra skuld, utan bade tillgångar utöfver skulderna; då kunde det vara skäl att bevilja ett sådant låneunderstöd som det ifrågavar., men under nuvar. förhållanden tror jag att R. o. Ad. gör rättast uti att bifalla detta Utsk:s betänk.
StatsUtsk. har i detta betänk. helt enkelt svarat pä fråga.
Det är visserligen möjligt att om Wexiö domkyrkas ombud begärt lån på andra vilkor, Utsk. äfven då svarat nej, men emellertid hafva de begärt ett lån till 3 procents ränta och derpå fått afslag.
Jag tror icke att StatsUtsk. härvid kunnat göra annat, än att antingen tillstyrka eller afstyrka den af vederbör, framställda begäran och då nu riksg:s-kont. lärer få svårt att få penningar under 5 proc., ser jag icke något skäl hvarföre det skall lemna penningar mot längre ränta än det sjelf betalar.
Jag önskar visserligen Wexiö domkyrka allt möjligt godt, men jag tror alt StatsUtsk. gjort rätt dä det hållit sig till den fram ställde låneansökningen och besvarat den.
Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle StatsUtsk:s förevar, utlåt.
N:o 197, ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå Hr Landtm, förklarade, att han fnnnit ja hafva varit öfvervägande.
N:o 198, i anledn. af väckt motion om låneunderstöd af allmänna medel till reparation af domkyrkan i Linköping.
Jag anhåller om återremiss af detta StatsUtsk:s utlåt.
Det är troligen allmänt bekant att Linköpings domkyrka är ett af de vackraste monumenter inom Sverige af medeltidens byggnadskonst.
Men hvar och en som i sednare tider sett denna kyrka torde ock kunna vitsorda att en del af densamma tarfvar en ej obetydlig reparation, så vida den ej inom en ganska kort tid skall falla i ruiner.
Men för sådan händelse skulle väl R.
St., då ingen kommun kan tillförbindas att för kyrkans un - 32 Den 9 Juni. derhållande ansvara — icke gerna kunna undvika att till dess återupprättande anslå nödige medel.
Men då finge staten också lemna betydligt större bidrag, än som nu ifrägakommit.
Nu är meningen att förekomma en sådan händelse genom att på kyrkan göra de reparationer, som dess bibehållande oundgängligen fordrar.
Men dertill finnas inga andra tillgångar, än den årliga inkomsten för kyrkan af 197 tunnor spanmål.
Uti biskop