Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
BankoUtskottet: N:o 28, angide förrättad revision af BankoDiskontVerkets räkenskaper och förvaltning för år 1859; N:o 29, med hemställan om en gratifikation till Vaktmästarne vid Bankodiskontverket; N:o 30, ang:de afskrifning af 10 st. från Lånekontoret i Malmö utgifna lån.
Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet: N:o 117, i ani. af väckta motioner om utvidgande af de rättigheter, som äro Mosaiske trosbekännare här i riket tillerkände; N:o 118, i ani. af väckt motion om profs afläggande för erhållande af ledig folkskolelärarebefattning; N:o 119, i ani. af väckt motion i fråga om åtgärder för befordrande af laga egoskiften; N:o 120, i ani. af väckt motion angide förkortande af tiden för riksdagarne.
ExpeditionsUtskottet: N:o 9, i ani. af återremiss af Utsk:ts förslag till § i riksdagsbeslutet röride Sveriges och Noriges ömsesidiga förhållanden; Nio 10, i ani. af återremiss af Utskits förslag till underd. skrifvelse om befrielse för åtskilliga stapelstäder att hålla ständigt uplag af salt.
Fortsattes pröfningen af LagUtskits Betänk.
Förslaget till Konkurslag. § 39—58.
B i föl los. 5 59.
På andra raden nedifrån i denna g äro af för biseende uteglömda några ord, som för fullständighetens skull böra intagas.
Der talas nemi. blott om borgenärer; men det är tydligt, att äfven gäldenären bör erhålla kallelse.
Likaledes är det äfven klart, att endast de borgenärer, som bevakat sina fordringar, böra vid sammankomsten ega talan.
Jag vågar derföre hemställa, att i nämnde rad måtte efter ordet »der» insättas orden »gäldenären och», 92 Den 14 Juli t. m. samt efter ordet »borgenärerna» orden »som vid sammankomsten ega talan.»
, blef g:n bifallen med den förändring, att orden »der alla borgenärer» utbyttes emot orden »der gäldenären och alla borgenärer, sorn vid sammankomsten ega talan.» §§ 60 — 66.
Bi föllos. § 67.
Jag anhåller, att å denna g:s 5:te rad efter ordet »borgenärer» måtte insättas orden »eller gäldenären.» §:n bifölls med införande af orden »eller gäldenären» efter orden »menar någon borgenär.» §§ 68 och 69.
Biföllos. § 70.
Jag anhåller att orden »så ock af gälde nären, der han när är» måtte ur ifrågav:de 70:de g:s 2:dra mom. utgå. §:n bifölls med uteslutande af orden »så ock af gäldenären, der han när är.» § 71.
Gr Sparre: 1 4:de raden nedifrån af 71:sta §:ns l:sta mom. stå af misstag orden: »Begära borgenärer», som i stället böra ändras till: »Begär någon af parterna».
Jag anhåller om denna rättelse, samt att §:n i öfrigt måtte bifallas. §:n bifölls, med förändring af orden »Begära borgenärer» till orden »Begär någon af parterne.» SS 72-77.
Biföllos. § 78.
Afven i denna 78:de g är det misstag begån get, att der förekomma uttrycken »borgenärs begäran», samt »gäldenär eller borgenär», då det i stället bör heta »parts begäran» och Oen 14 Juli t. m. 93 »sorn af part under skriftvexlingen ej anfördt varit.»
Jag an häller om bifall till §:ii med de af mig nu omnämnde förändringar.
g:n bifölls med förändring af ordet »borgenärs» till ordet »parts», af oroen »gäldenär eller borgenär» till ordet »part», samt af ordet »anförda» till ordet »anfördt.» S 79.
S 80.
I utländska lagstiftningar synes uphörande af preklusion stå i omedelbart sammanhang med den der allmänt antagna praxis, att inga till siffran obestämda fordringar fastställas till betalning eller blifva föremål för utdelning i konkurs, hvarföre man velat lemna borgenär öppet att, utan afs:de på inställelsedagen och innan konkursen är afslutad, till siffran bestämma sitt fordringsanspråk.
Kunde ett sådant stadgande här införas; skulle jag icke vidhålla min i motionen framställda anm. mot uphörande af preklusion, men så länge det kan bero på en borgenär, att när som helst under konkursen bevaka obestämda fordringsbelopp och derigenom föranleda nya rättegångar, hvilka hindra konkursens afslutande samt fördröja den slutliga utdelningen äfvensom redovisningen, vore det högst obetänkt att lemna utrymme för dylika missbruk.
Denna omständighet, eller de särskilda rättegångar, konkurser alstra af sig, är utan tvifvel en af de förnämsta anhne att personer nu kunna hållas under konkurs i halfva sin lifstid, och att slutlig utdelning ofta aldrig kommer i fråga.
Visserligen föreslår Utsk:t i 125:t.e §:n, att sedan all konkursboets tillgängliga egendom blifvit i penningar förvandlad och den för slutliga utdelningen deraf bestämda dag tilländagått, konkursen anses afslutad, ändå att dom öfver bevakade tvistiga fordringar ej fällen är.
Men deremot stadgar 119:de §.n att om fordringen är ogillad, men ändring sökt i rättens dom, eller om den beror på pröfning, så mycket som på fordringen deraf belöper skall afsättas.
Härigenom måste den slutliga utdelningen ändå alltid fördröjas.
Följaktligen om preklusion borttages, skulle man in till sista ögonblicket, som föregår utdelningen af massans tillgångar imellan de fördringsegare, som i laga tid anmält sig, kunna äfventyra anmälan af ett fullkomligt obefogadt fordringsanspråk, och derigenom hindra både utdelningen och konkursens afslutande.
Detta är ett förhållande, hvarpå Utsk:t icke synes hafva fäst någon upmärksamhet, men som likväl tyckes vara af stor vigt att konsiderera, innan man borttager preklusionen.
Af detta skäl yrkar jag återremiss af 80:de §:n. Gr.
Jag inser icke riktigt, hvad sammanhang den af Hr Dalman nu gjorda anm:n har med frågan om preklusion; ty det är naturligtvis lika mycket bidragande till upskof med den 94 Den 14 Jall t. m. slutliga utdelningen i massan, ehvad dylika till beloppet obestämda fordringsanspråk göras före eller efter inställelsedagen.
Om således ett stadgande i den angifna syftningen här vore af nöden, skulle det vara lika behöfligt, vare sig preklusionen uphäfves eller ej.
Ur rent doktrinär synpunkt kan det äfven ifrågasättas, huruvida fordringsanspråk af omförmälde beskaffenhet lagligen kunna väckas, ehuru jag icke vill förneka, att de i lagskipningen blifvit godkända.
Då jag emellertid icke är beredd att för ögonblicket afgöra, om det löreslagna stadgandet, i olikhet med hvad jag i alla främmande lagstiftningar erfarit, må här kunna inflyta, och då jag icke vill motsätta mig någon slags förbättring, der sådan kan göras, så vill jag icke bestrida den påyrkade återremissen i den syftning, som Hr Dalman föreslagit, dock med den reservation, att jag inom Utskit får betänka mig, innan jag förklarar mig beredd att bifalla förslaget eller icke.
Sparre för hans benägenhet att gå mina önskningar i detta fall till mötes, och jag instämmer med honom deruti, att det icke är nödvändigt att det löreslagna stadgandet göres endast i anseende dertill att preklusionen uphör.
Jag ber dock att få nämna, att jag icke funnit någon lämpligare § än den nu förev:de, der detta stadgande kan inflyta.
Det är mig dock likgiltigt, hvar det intages, men jag kan icke medgifva, att preklusionen försvinner, med mindre ett dylikt tillägg eger rum.
Jag anhåller att, beträffande den nu före dragna 80:de gm, få till LagUtsk:ts Ordfide framställa en fråga.
Der förekommer, att efter inställelsedagen borgenär får anmäla sig för att få sina fordringsanspråk uptagna och pröfvade, oaktadt han icke iakttagit inställelsetiden.
Jag skulle önska att få veta, huruvida någon preskriptionstid är bestämd för verkställande af en sådan anmälan, eller om dylika fordringsanspråk kunna få väckas ända tilldess det visat sig att gäldenären liqviderat sina skulder och således är från vidare kraf fri.
Huru det under sådana förhållanden skall tillgå med massans utredning och med pröfning af olika borgenärers olika rättsanspråk, förefaller åtminstone mig något dunkelt.
Så vidt jag kunnat upfatta Gr.
Mörners mening, har han önskat få veta, huruvida Utsk:t hade utsatt någon viss tid efter inställelsedagen, efter hvilken det icke skulle stå borgenär öppet att anmäla sina fordringar.
Så har också icke skett; men det korrektiv, Utsk:t föreslagit emot att dylik anmälan icke må ske alltför sent, ligger hufvudsakligen i den i 122:drag:n gifne föreskrift, att om borgenär, som efter inställelsedagen fordran anmält, kommer »och hos syssloman visar sig hafva bevakningshandlingar till rätten eller domaren ingifvit; då skall i utdelningsförslag, till hvars framläggande dag derefter kungöres, utdelning å hans fordran beräknas.»
Jag tror att detta stadgande, hvarigenom, ehuru den preklusiva verkan af konkurs-stämningen uphäfves, den
Den 14 Jnll f. m. 95 efter inställelsedagen bevakande borgenären förklaras icke berättigad erhålla utdelning i annan, massan tillhörig egendom, än den, sorn efter hevakningstillfället till utdelning förekommer, innebär tillräcklig garanti för att icke anmälanden om fordringar skola alltför sent inlemnas.
Efter den uplysning, som nu blifvit mig med delad, och hvilken öfverensstämmer med innehållet i följande §§:r, har jag ingenting att vidare anföra.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., blef §:n återremitterad.
SS 81 — 88.
Biföllos. S 89.
I förev:de 89:de
S stå vid 3:ne olika till fällen orden »Rättens Ordförande»
Detta har skett af förbiseende och bör rättas till blott och bart ordet »Rätten».
S:n bifölls med den förändring, att de å 3 ställen förekommande orden »Rättens Ordförande» utbyttes emot ordet »Rätten.» 8 90.
För min del anser jag den föreskrift nödig, att ingen borgenär må få utdelning i konkurs, så vida han icke styrkt sin fordran med ed, ehvad det äskas eller icke.
Jag anser det visserligen rätt, att denna ed icke föreskrifves såsom vilkor för bevakningens giltighet; men då edgång är stadgad för så många andra tillfällen, torde det vara nödigt att så äfven sker här, innan borgenär erhåller utdelning.
Om man ej gillat förslaget derom att edgång icke ovilkorligen fordras för erhållande af utdelning i konkurs, skulle anm. deremot gjorts vid den redan bifallna 82:dra §:n.
Att nu, sedan R. o. Ad. godkänt nämnde § och sålunda icke fordrat ovilkorlig föreskrift i detta hänseende för borgenärer i allmänhet, fordra en sådan föreskrift för borgenärer, som hafva pant eiler inteckning, kan väl icke vara riktigt.
Ty om edgång skulle fordras, borde det väl vara af sådana borgenärer, som icke hafva pant eller inteckning.
De, som hafva sådana säkerheter, ega nemi. verkliga bevis på sina fordringar.
Derföre ifrågasattes ock, om edgång bör lämpligen kunna någonsin fordras af dylika fordringsegare.
Så är deremot icke förhållandet med de andra.
Jag tillstår, att jag icke tillräckligt hörde anm:n i början, huruvida den egentligen gick ut derpå, att man skulle aflägga ed, innan man upbär sin fordran, eller om edgången blott skulle vara vilkorlig.
Utsk:t har varit af 9« lien 14 Juli f. m. den åsigten, sorn temligen allmänt fir uttalad hos oss, att ed, vid alla möjliga tillfällen använd, leder dertill, att den betraktas som en formalitet, den man måste underkasta sig, dervid förbiseende det högtidliga och betydelsefulla deruti.
Utskit har dessutom haft 2:ne andra skäl för sitt förslag, nemi. dels att i utlandet, och förnämligast i Hamburg, de allra bittraste klagomål försports öfver dessa Svenska eder.
Man anser i Hamburg att en ed egentligen är en värjemålsed, hvars afliiggande för en köpman anses innebära, att han är misstänkt.
Enahanda är förhållandet med de Tyska städer, med hvilka Sverige har affärer.
Det var således komiterades vigtigaste föremål, att betänka, huruledes dessa klagomål borde afhjelpas, utan att träda säkerheten för nära.
I detta afs:de var Utskit likasom komiterade af den öfvertygelse, att på samma sätt som borgenärseden nu förlorat all betydelse, på samma grund skulle den erhålla betydelse, .om den blott ålades, när misstanka vore för handen.
Det är således klart, att när syssloman, vid granskningen af fordringarne, finna någon tvetydighet eller ani. till misstanka i ett eller annat fall, så kan edgången vara ganska lämplig.
Ty det är bekant att fordringar kunna köpas af personer, som äro mindre nogräknade.
Om vanliga förhållandet blefve, att edgång icke fordrades annat än då någon slags misstanke mot fordringsanspråket upstod, så skulle på samma gång den fordringsegare, som af yrkandet om edgång funne sig förnärmad, draga sig tillbaka, hvarigenom man således vore vissare om att ändamålet med edgången vunnes.
Vill man åt edgången gifva någon betydelse, så är det klart, att man icke bör föreskrifva, att den skall vara ovilkorlig.
Jag motsätter mig på det varmaste Hr Dalmans förslag.
Jag är visst icke någon vän af edgång och fäster ej heller vid densamma någon synnerlig vigt; men då vår lag för en mängd öfrige fall föreskrifvit eder, då man t. ex. måste aflägga tro- och huldhetsed, flera gånger tjenstemannaed, prested, t. o. m. studented o. s. v., anser jag det icke vara skäl att i förevide enstaka fall göra någon afvikelse för borgenärseden.
Jag har förklarat, att jag anser, det edgång icke bör vara ovilkorlig för bevakningars giltighet; men att göra edens åläggande beroende endast af gäldenärs eller någon enskild borgenärs yrkande, anser jag deremot vara ett sätt att chikanera, som synes mig förhatligt, och synes det mig vara vida mera princip vidrigt att införa ett sådant stadgande, än att ålägga edgång utan afside på om fordringsegaren kan anses misstänkt eller icke.
Då frågan om edgång förekommer jemväl i den nu föredragne 90:de §:n, har jag trott mig icke fela mot ordningen, då jag vid detta tillfälle framställt mina anmir emot förevide stadgande.
Att dessa anmir icke hafva uteslutande afside på intecknings- och pantinnehafvare, har jag förut antydt, utan önskar jag eu allmän föreskrift derom, att edgången skall ske före utdelningen.
Jag yrkar återremiss af denna punkt, helst jag icke finner Gr.
Sparre hafva i något hänseende vederlagt mina anmir.
Den 14 Juli f. m. 97 Gr.
Sparre utvecklat anledningen till nu ifrågav:de stadgande, har det åtminstone för mig blifvit klart, att Utsk:t.s förslag i denna del är fullkomligt misslyckadt, ty genom ifrågavide stadgande har man icke gjort annat, än öppnat en väg för chikaner, och sådant måtte väl icke vara meningen med en lag.
Af den, som man vill chikanera, fordrar man ed, och mot den, man vill hafva undseende för, förfar man tvertom.
Det är icke nödigt att den, som fordrar en annan på ed, skall för sitt påstående i denna del upgifva någon anledn., och föreskriften skyddar icke heller den omtalade grossören i Hamburg från obehaget att aflägga ed, ty man kan vilja chikanera honom lika så väl som någon annan.
Såsom värjemålsed betraktad, är den föreslagna eden både otillfredsställande och ofullständig.
Den är otillfredsställande derföre, att i 92:dra §:n stadgas, att »utan hinder af den ed, som borgenär gått, eger rätten att pröfva giltigheten af hvarje fordran, hvaremot jäf i laga ordning gjordt är», och dess verkan är ofullständig derföre att den med afs:de på nyss anförde stadgande icke har egenskapen af sådan fyllnadsed, som gör slut på vidare tvister och bestämmer fordringsanspråkets giltighet.
Jag beklagar, att jag icke var närvarande, då de föregrde §§:ne antogos; ty jag hade då kunnat yika återremiss å dem, i hvad de afse edgång; men då i den nu föredragna g:n är fråga om en person, som innehar pant eller inteckning, och som, enligt Gr.
Sparres förmenande, således är i sin goda rätt, anser jag mig, oberoende af hvad som förut blifvit beslutadt rör:de edgång, kunna motsätta mig förslaget.
Antingen böra nemligen alla aflägga ed, eller också bör den icke utan laga skäl kunna affordras någon.
I hvilketdera fallet sora helst, bör §:n återremitteras, hvarom jag således auhåller.
Hr Estenberg, Karl Kristian:
I likhet med Hr Dal man har jag icke stor kärlek till de många ederna, hvarken de s. k. lofliga eller olofliga.
Men för ingen del förenar jag mig deruti, att, derföre att vi redan hafva så många eder, sala på högen och i denna författning upnå en fullkomlig råga.
Jag skulle tro att i samma mån som sträfvandet att ställa lagen i öfverensstämmelse med Evangelii fordringar blifvit allvarligt, i samma mån spårar man också hos lagstiftaren ett bemödande att, så vidt möjligt är, söka förminska den stora högen af eder.
Detta sträfvande att ställa lagen i öfverensstämmelse med Evangelii läror, måste visserl. af hvarje sannskyldig
Guds ords vän anses vara riktigt.
Evangelium säger icke på ett utan flere ställen: »J skolén icke svärja», och man ser tydligen att detta rör icke blott de olofliga, utan äfven de lofliga ederna.
Det är således uppenbart, att, — när mau i vårt land öfvar svordom med sådan fart, att utländningar säga, att man bär först lär sig att svärja, hvarigenom landet kommit i sådant vanrykte, att man tror namnet »Sverige» komma af ordet »svärja», — att, säger jag, man bör sätta en damm mot ett sådant svärjande.
Jag förenar mig derföre med Gr.
Sparre och dem, som i lagstiftningen viljadofekomma den myckna edgången.
Jag tror h. vrit. - 7 98 Den 1 i Juli f. m. att våra lagar skulle förlora mycket af sin kraft, oni man ställer så till att edens helgd blir mindre aktad.
Man har sagt, att man i konseqvens härmed borde, lör undvikande al chikaner, befria hvar och en från edgång.
Ja, jag måste bekänna mig till deras mening; ty skall man, på sätt Hr Dalman velat, föröka edernas mängd, tror jag icke att man någonsin vinner något godt mål.
Sparre; Det gör mig verkligen mycket ondt, att min granne, Gr.
Mörner, förklarat förslaget misslyckadt; men det hade varit af mycKet intresse, om dessa anmärkningar kommit förut.
Ty att nu hålla ett liktal öfver detta förslag, leiler icke till något ändamål.
Att begära en återremiss på denna § skulle naturligtvis ännu mera förvärra saken, och då H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillåtit denna diskussion öfver en redan afslutad del, torde det tillåtas mig bemöta invändningen om misslyckandet.
Man har sagt, att föreskriften om edgång, der det äskas, skulle leda till chikaner; men p& hvad sätt skall man undvika att okynuiga personer chikanera?
Man har icke rätt att, för att undvika att en person skall blifva chikanera;!, ålägga alla att svärja.
Det är ett sätt att bota ett ondt med ett hälften värre.
Den värde talarens anmärkning grundar sig derpå, att yrkandet om edgång skulle kunna medföra chikan, och att enda medlet att förekomma detta är att ålägga alla edgång.
Men det är just detta, som jag hört öfver allt och allmänt öfverklagas, och Utskit har sökt afhjelpa denna olägenhet.
Om en okynnig person yrkar edgång, så lider den, som yrkandet rör, icke deraf, då han med lugnt samvete och i förlitande på sin rättvisa sak vet att han icke har något att deraf befara.
Jag uprepar ännu en gång: det ovilkorliga stadgandet om borgenärs-ed har åstadkommit så mycken klagan och så många förluster, att detta förslag deraf varit på det högsta påkalladt.
Då vi nu tala om denna §, frågar jag: hvad är det, som begäres?
Vi hafva redan beslutat, att när edgång begäres, skall den aflägga», och detta ar blott en tillämpning af hvad som redan är antaget.
Hvad en återremiss då skulle tjena till, vet jag icke.
Beträffande den andra anmärkningen, får jag fästa upmärksamheten på det besynnerliga i Hr Dalmans påstående.
Han har sagt, att eden skulle afläggas före utdelningen; men vi hafva vedan antagit, att edgång skall göras i sammanhang med bevakningen, sä vida den dervid påyrkas.
Skall man nu utom denna edgång göra en ny i fråga om utdelningen, så vore det verkligen påkostande.
Men, säger den värde talaren, yrkandet om edgång be höfde icke göras förr än utdelning kom i fråga : men derpå svarar jag att vi redan beslutat i föreg:de § att edgång skall göras i sammanhang med bevakningen.
Hvartill det skulle leda, om den först fordrades vid utdelningen, vill jag nu visa.
Ändamålet med denna lag är att åstadkomma skyndsamhet vid konkursers behandling; derföre och på det att skriftvexlingen emellan borgenärerna snart måtte alslutas, är det stadgadt, att borgenärs-ed skall afläggas vid bevakningen, då sådan påfordras.
Den siste värde talaren antydde, att det vore bättre, om den gjordes vid utdelningen; deraf blefve tVp n Si juli f. m. följden, att först skulle en ed aflaggas, då konkursen började, och sedan, då den vore slut, kunde man ånyo yrka edgång vid utdelningen.
Det kunde då hända, alt några af borgenärerna bo UG omlands; påståenden i nämnde afs:de skulle då göras emot dem-, och just när utdelningen vore färdig, skulle det blifva den förträffligaste anledning att uppehålla alltsammans.
Detta skulle blifva resultatet af Hr Dalmans yrkande, och jag hoppas, att R. o. Ad. behagade finna att det icke kau antagas.
Jag yrkar bifall pä Utsk:ts förslag, H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, förmälte, att med anledn af hvad Gr.
Sparre yttrat derom, att öfverläggningen rör:de den nu föredragné g:n fått omfatta gg. som redan voro al R. o. Ad. afgjorda, H.
Exc. ansåg sig böra uti minnet återkalla, att Ståndet vid beslutet om lagförslagets föredragning paragrafvis fästat det förbehåll, att, derest någon ledamot aktade nödigt att uti sitt yttrande rörande någon viss paragraf vidröra andra uti förslaget förekommande stadganden, som ansågos ega sammanhang med den föred ragne g:us innehåll, sådant skulle vara honom öppet; och hade H. Exc. följaktligen icke ansett sig befogad att afbryta den nu påg:de diskussionen, ehuru den till större delen berört redan antagne paragrafer.
Det vöre beqvämt för Gr.
Sparre, att då han först framställer satser och utvecklar dem, sedermera få upställa hinder för andra talare att med svar bemöta hans skäl.
Min framställning var icke något annat, än en granskning af Gr.
Sparres anförande, dervid jag icke höll mig till några vissa gg i lagförsla get, utan blott till de satser, som förekomma i Gr.
Sparres yttrande, hvaröfver något beslut icke är åf R. o. Ad. fattad t.
Hr Grat har nu försökt rehabilitera de förut af honom så djupt nedsatta borgenärerna, hvilka skulle åläggas att gå ed.
Då han förut framställt den åsigt, att det var ett bevis på misstroende a t ed affordiades dem, har han nu sökt tillfälle förklara, att någon skugga icke med anledn. deraf borde anses klibba vid dem.
Jag tror mig icke hafva uti mitt förra yttrande gått utom ämnet, då det i den 90:de §:n är fråga om att äska ed af sådan pant-eller inteckningshafvare, som icke anmält fordran i konkursen.
Denna g står alldeles oberoende af de föreg:dé gg, om hvilka R, o. Åd. redan beslutat.
Mitt yrkande om återremiss angick endast förenämnde 9U:de §, i afs:de hvarpå jag framställde två förslag: det ena, att det för en sådan pantinnehafvare, som icke i konkursen bevakat fordran, skulle blifva en ovilkorlig skyldighet, för att utfå sin fordran, att fästa densamma med ed.
Det ändra åter: att pantinnehafvaren icke skulle kunna åläggas ed, utan att den, som framställde yrkandet derom, skulle derföre anföra giltiga skäl.
Utsk:t skulle således få två alternativer att välja på, i händelse R. o. Ad. skulle finna för godt att återremittera §:n, hvarom jag fortfarande anhåller.
Sparre har en föga afundsvärd förmåga att inveckla särdeles enkla saker.
Derpå har han visat många I) en 14 Juli t. m. prof..
Det, har visserligen icke fallit hvarken mig eller någon annan in, att yrka, det edgång skulle ske två gånger eller fördröjas intilldess utdelning kommer i fråga.
Tvärtom har jag yrkat, att icke något särskildt påstående om edgång skulle behöfvas, men att den utan sådant påstående skulle vara nödig; dock icke såsom ett preestandum vid bevakningen, hvaröfver egentligen klagan nu fores; den skulle i allt fall gerna kunna ske under skriftvexlingen eller i sammanhang med bevakningen, eftersom Gr.
Sparre håller så strängt på beslutet härom.
Emellertid förutsätter just 90:de §:n, att yrkande om pantinnehafvares edgång icke behöfver framställas förrän han vill njuta betalning ur panten, och att särskild tid då utsattes för edgången.
Att sådan utdelning icke sker i sammanhang med bevakningen lärer väl vara Gr.
Sparre bekant.
I öfrigt kan jag icke föreställa mig, att derest Utsk:t godkänner denna åsigt, det skulle anse sig förhindradt att i sådan riktning förändra de §§ före denna i samma kapitel, som dermed stå i sammanhang.
Och då H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, förklarat, att det är R. o.
Ad. obetaget att granska §§:na i ett sammanhang, så har jag icke heller funnit något formelt hinder för det af mig nu framstälda förslag.
90:de §:n handlar om ed och icke om bevakning; och då det finnes borgenärer, som kunna utbekomma sina fordringar, utan att bevaka dem, måtte det väl åtminstone vara nödigt, att för dessa bibehålla eden.
Ja, det skulle verkligen vara så som den siste talaren sagt, att det vore särdeles inkonseqvent och ologiskt, om, på sätt Gr.