Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill ingalunda dölja, att jag, ifrån denna höga ståndpunkt, hvarifrån alla samhällsmedlemmarnes lika rätt bör utgöra föremålet för den skarpaste uppfattning, hade väntat ett helt annat afseende å det stora missförhållande emellan skyldigheter och rättigheter, som för den skjutsskyldige jordegaren under ett långvarigt obilligt lidande egt rum.
Utskit besvarar komiterades åsigter och uttalade satser i följande yttrande: »Om en del bland de skjutsningsskyldige, under misströstan att annorlunda än genom friköpande blifva qvitt en börda, vid hvars »flyttande så många svårigheter möta, erbjudit sig att dervid med upoffringar biträda, så torde derifrån ej ovilkorligen böra dragas slutsatsen, att desse skjutsningsskyldige ej anseit sig billigtvis kunna fordra, att utan någon sådan upoffritig från denna börda befrias; och om äfven bland åtskilliga skjutsningsskyldige en sådan åsigt, som den af komiterade förutsatta, skulle hafva vunnit afseende, så torde ej heller deraf böra dragas den ovilkorlig» slutsats, att berörda åsigt är riktig.
— Dä det först påtvingade skjutsningsbesväret sedermera genom lag bestämdes, var sådant, på sätt förut erinrats, ett polisstadgande till beredande af ömsesidiga fördelar, och kan ej anses hafva utgjort någon laglig grund för påläggandet af skatt.
Vore den för skjutsentreprenaderna erforderliga summa för stor för att bäras af statsverket i dess helhet, huru »lycket för tung skulle den ej då vara att bäras ensamt af dem bland Sveriges innevånare, på hvilka den för närvarande hvilar».
Jag utbedjer mig, att till hvad Utsk:t här yttrat, få i minnet återföra hvilka åligganden och bördor, sorn, jemte den förhatliga påtvingade skjutsningsskyldigheten, tynger de skjutsskyldige jordegarne, utan de öfrige samhällsklassernas deltagande i dessa besvär. 1) o ii 9 Juni f. ni Såsom nära sammanhängande med skjutsningsväsendet tili ater jag mig nämna väghålluingsskyldigheten, som ensamt, hvilar på jorden, till fördel för de öfriga samhällsklasserna.
Till eli bevis på, huru ojemn oell tillika hardt besvärande väghällningsskyldigheten understundom drabbar jordegaren, torde det tillåtas mig att i förbigående nämna det förhållande-, hvaruti jag, såsom jordegare-, i detta afseende befinner mig.
Jag har ända till 7 mil till det vägstycke, jag, på den s. k. kungsvägen, är skyldig att underhålla; dertill den bredaste och säkerligen mest befarna landsväg inom landet, då den leder från Södertelje stad till inemot gränsen af Nyköpings län, med ett aflägset och ej särdeles ymnigt grustag, och sålunda ett besvär, som i detta hänseende säkerligen företer ett af de mest tryckande.
Jag beklagar mig likväl ingalunda häröfver, emedan detta åliggande, som i andra länder genom vägpenningar rikligen betalas af de vägfarande, i ett så beskaffadt land som vårt utgör ett, till följd af naturförhållanden och en gles befolkning, på en vidsträckt yta oundvikligt ondt.
Jag beklagar mig ej deröfver, ty jag vet, att om det. stöde i länsstyrelsens makt att afhjelpa missförhållandet, så hade det. skett långt för detta.
Jag beklagar mig ej deröfver, derföre att jag, beroende af mig sjelf, kati upfylla detta åliggande för statens och för det allmännas behof på de tider, sorn för mig dertill finnas lämpligast, och med ett ord, efter min beqvämlighet, blott jag iakttager att mitt åliggande är ordentligt fullgjordt.
Jag utbedjer mig att ytterligare, ibland den skjutsningsskvldige jordbrukarens besvär, få nämna det röiliga försvarets, eller rust- och rotehållets underhållande, utan de öfriga samhällsklassernas deltagande.
Jag beder att lä nämna kungs- och kronoskjutsen, som mau aldrig satt i fråga att blifva qvitt, då den icke på annat sätt, utan alltför stora svårigheter, torde kunna åstadkommas.
Jag beder att få tillägga den ordinarie ränta, hvarmed den skjutsningsskyldiga jorden är betungad, upgående för skärgårdshemman, särdeles inom Stockholms län, till mera än 300 rdr.
Men, Mine Hrr! ingen, hvarken K. Mis Kegering eller komiterade eller någon annan bland dem, som här yttrat sig emot Utsk:ts Bet:de eller till försvar derför, har ännu vidrört det barbari, som innefattas uti jordegarens skyldighet att skjutsa.
Man må förundra sig, att efter de flera tusende år, som Sverige troligen varit bebodt, samhällsutvecklingen gått så långsamt, att den s. k. våldgästningen, med alla dess förfärliga bi förila
I landen blott för omkring 250 år tillbaka kunde utbytas emot dell mera reglerade och ordentliga skjutsningsskyldighet, sorn då påtvingades allmogen, som likväl då på långt när icke var så besvärad som nu af ordinarie räntor, af knektehåll och af sådan väglagningsskyldighet, som den närvarande.
För dem, som önska ett fullständigt begrepp om alla de med våldgästningen och med den tidens skjutsningsbesvär förknippade gräsligheter samt oordningar vid inqvarteringar m. m., kan derom vinnas en fullständig kännedom uti Gustaf II Adolfs historia af Hallenberg.
Då flen V Juni t. m. 161 DS (ienna ii nini beslående anordning tillviigabrngtes, var jorden snart sagdt det enda värde, hvarifrån skatter såsom naturaprestationer kunde nphemtas.
Handeln var såsom inkomstkälla obetydlig; Iullinkomsterna i följd deraf likaså; industrien var ingen; fabriker funnos ej; briinvinsskatt till ett belopp, sorn för närvai ande, var ej tänkbar; landets befolkning var föga iner lin en tredjedel emot dea nuvarande; oell hvilka äro deremot nu dessa samhällsförhållanden?
Vi hafva vid riksdag efter riksdag, i de mest högtrafvande ordalag, på detta rum hört vårt blomstrande tillstånd ådagaläggas; och sådant oaktadt vill man att deli sk jutsningsskyldige jordbrukaren skall qvarstå uti det slafviska förhållande, att emot sill vilja och någon gång till sin stora skada, på skjutsrät tarens bud, vare sig watt eller dag, vare sig under hvilket väder som helst, vara skyldig spänna sin häst ifrån plogen, ifrån hölasset, frun det med oväder hotade sädeslasset, som understundom utgör bans enda förhoppning för . utvägarne att bestrida kronoutlagorna och försörjningen för sig och för de sina, och detta för att fortskaffa en resande, utan att ens få bestämma den ersättning, lian anser sig böra hafva för ett så orimligt och för den fria menni skan så förödmjukande besvär, som skjutsningsskyldigheten ålägger.
Under den tillväxt i rikedom, under det affärslif, som upstått sedan det påtvingade skjutsbesväret ordnades, vill man att den skjutsskyldige jordbrukaren allena icke skall tå blifva i åtnjutande af några civilisationens fördelar.
Hvad menar man, under sådane förhållanden, när man benämner sig ett fritt folk?
Ar friheten blott en ordlek?
Gäller den blott eller har den blott afseende å öfrige handels-, industri- och näringsidkande medborgare, men icke å den till tvångskjuts skyldige jordegaren?
Ar den skjutsskyldige jordegaren en Paria eller en sämre menniska än de öfrige folkklasserne, efter han fortfarande skall till dem stå uti ett tvunget lin (lerd ån ig hetsförhåll ande?
Att jordens frigörelse ifrån tvångskjutsningen skulle utgöra en orättvisa emot de öfrige samhällsklasserna, hvilka hitintills varit frikallnde från all kostnad i och för detta oundgängliga samhällsbehof, har beklagligtvis vunnit inflytelserika förfäktare inom BorgareStit, och eget nog, deribland ifrån, sorn jag vill minnas, en fordom inom detta hus ifrig och varm försvarare af folkets fri- och rättigheter.
Man kan ej undgå att finna anmärkningsvärd!, att affärsmannen. som understundom genom sin resa inbringar tusendetals rdr, skall vara den, som i frigast motsätter sig att såsom statsborgare, genom ett ringa bidrag, medverka till jordens befriande ifrån en ej allenast orättvis, men för dess egare förödmjukande och i alla afseenden förhatlig börda.
Hvilken är då den likhet inför lagen, sora grundförfattningen tillerkänner hvarje Svensk medborgare utan undantag?
Ar det icke ett gyckel och ett ganska förnärmande gyckel att benämna ett folk fritt, som är till den grad inom en viss samhällsklass nnderkastadt det mest slafviska lagstadgande?
Den svarte H. VII, 11 Be» 9 Ju n i f. m. slafveri nr sftld af sin egare, oell sådant oaktadt har detta förbiilande för lång tid tillbaka, genom en Wilberforce och andra med honom outtröttlige ifrare mot slafveriet, hos Engelska folket räckt ett deltagande, som kostat det troligen ända till en milliard i våra penningar för slnfförsäljningens förhindrande.
Det är en skam för de Amerikanska fristaterna, hvilkas institutioner af våra frihetsifrare understundom så mycket prisas, utan att måhända allt för nära känna deras resultat; det är en skam, har jag yttrat, att dessa fristater befinna sig nära nog till öppen fejd delade uti fri- och slafstater.
Den Svenske friborne odalmannen eller bonden, eller den skjutsskyldige jordegaren, huru man behagar nämna den, synes, om icke såld, till följd af hvad här blifvit yttrad t, genom häfden underlagd sina likars, sina andra näringsidkande medborgares, eller, med ett ord. alla trafikerande samhällsklassers lydno, i skyldigheten att fortskaffa dem emot sin vilja, och emot den ersättning, som statsmakten utan den skjutsskyldiges rådfrågande behagar bestämma.
Den merkantilt plutokratiska tid, under hvilken vi lefva, synes icke ega någon annan måttstock för uppskattandet af åligganden och af besvär, än penningen; och att med denna allt det förnärmande för menniskovärdet och för den fria medborgarens rätt, som ligger uti den påtvungna skjutsningsskyldigheten, kan lösas.
Men med lösningen i detta hänseende förstår man endast en högre skjutslega, såsom fullt tillfyllestgörande för den skjutsningsskyldiges qvarstående uti det förnedrande bibehållandet af skjutsningsskyldigheten.
Det är derföre jag motsätter mig det förmedlingsförslag, som här, ehuru erkännande dess goda mening och afsigt, af Hr von Koch blifvit framstäldt.
Det är genom tillfälliga begifvanden, af temporära afgifter till olika föremål, våra grundskatter uppkommit.
Ett åtagande af en viss bestämd afgift ifrån de skjutsningsskyidige, för exempel en tid af 10 år, som den åberopade talaren föreslagit, om jag eljest rätt upfattat förslaget, befarar jag skulle komma att leda till en ökad titel ibland de ordinarie räntorna, och det är dertill jag ej vili bidraga, då jag anser den skjutsningsskyldige jordegaren vara uti sin fulla rätt, när han yrkar, att såsom ett särskildt åliggande blifva derifrån helt och hållet befriad genom kostnadens fördelning på hela det skattdragande samhället.
Det förekommer mig anmärkningsvärdt, att Regeringen hyser den åsigt, att skjutsningsbesvärel icke kan eller bör lyftas ifrån jordbruket.
Jag erinrar mig härvid", huru K. M:t, genom Nåd. Propos., af R.
St:r yrkade flere hundrade tusen rdr för friköpandet af några svarta slafvar på ön S:t Barthelemy, som jag icke mäktat begripa huru de någonsin såsom slafvar kunde förefinnas inom Svenskt område, under Svensk styrelse, genom Svenska lagar.
De äskade medlen beviljades, och dessa sydländske slafegare fingo presenten; men lör min upfattning förekommer det mig verkligen besynnerligt, att samma Regering anser det slafförhållaude, t> * a 5 Juul f. im . simi i den påtvingade skjutsuingsskyldigheten trycker den skjutsuingsskyldige jordegaren, hvarken kan eller bör ifrån honom lyftas.
Man har här yttrat, såsom en oeftergiflig statsekonomisk grundsats, att fortskaffaingsmedleu för trafiken borde göras så litet kostsamma sorn möjligt, och satsen har af en annan talare blifvit besvarad; och jag tillägger blott, att till min kännedom icke kommit någon lära i statsekonomien, som förordar att forts kaffningsbestyret skall såsom en tvångslag åläggas en viss samhällsklass, och att det ur denna, som bör betala fortskaffningens värde för dem, sorn begagna sig af medlet.
Då man utgår ifrån den statsekonomiska grundsanningen, att allt gäller hvad det kail gälla, så finner man, att skjutslegan måste inom Sverige vara ojemförligt större än i andra länder.
Vår glesa befolkning, spridd på en jemförelsevis vidsträckt yta, mäste inskränka trafiken, och just derigenom, på grund af naturförhållanden, göra skjutsningsbesviiret ojemförligt dyrare än i andra länder.
Sådant oaktadt, finner man af Ekon. och BesvärsUtskits Bettde vid förb riksdag ådagalagdt, att skjutsningsbesvärets gäldande vid den ännu tili varande skjutsningsskyldighelens införande, i anseende tili penningens dåvarande värde, skulle svara, om jag ej missminner mig, emot 2 rdr efter nuvarande myntvärde.
Men oaktadt de 7 statsbankrutter ooh deraf följande myntförsämringar, sorn under tiden till år 1800 egt rum, minnes jag mycket val mig vid mitt första inträde i verideu hafva färdats för 8 sk. riksg:ds och många af husets medlemmar hafva säkert åkt för 18 sk. milen; och det är först, i sena-te tider man så småningom funnit sig tvungeu, att genom skjutslegans höjande tysta det började knotet från allmogens sida, som allt mera och mera hos den börjat göra sig gällande, såsom en påtvingad orättvis och för dess menniskovärde under närvarande tidsförhållanden förnedrande börda.
Jag återkommer lill Utsk:ts Bet:de, som yttrar: »Men förutom hvad som sålunda företer sig till bemötande af de skäl, koni i terade till stöd för sin åsigt anfört, tillkommer jemväl, att, dä medgifvas måste det skjutsningeu blifvit jorden ålagd, icke såsom en skatt, utan blott derföre, att jordbrukaren fordom varit den ende, som kunnat detta bestyr verkställa, och då meningen med skjutsningsbesvärets åläggande ej heller varit att detta bestyr skulle verkställas utan motsvarig full ersättning, lärer, enligt Utskits tanke, åtminstone de bland de skjutsningsskyldige, hvilka funnit sin fördel i densammas utgörande in natura, eller hvilka derföre erlagt mindre afgift än vare sig 10 rdr 33 öre på hemmanet, hvartill den, enligt komiterades förslag pag.
52 komme att upgå, eller 14 rdr enligt beräkningen pag. 27 i samma Betänk., siler hvdka, i anseende till sina hemmans belägenhet, hittills sluppit all skjutsning, ej billigtvis kunna förpligtas att hädanefter utgöra en årlig skatt till öfrige, skjutsskyldiges friköpande från det desse åliggande onus.» - Mun har ej tvekat att vid senaste riksdagar och att äfven vid denne anslå millioner till åstadkommande af jernviigarue, och utan någon särdeles beräkning hvad dessa jernvägar i en framtid kunna komma att inbringa till statsverket, och utan beräkning å do följ - 164 Deri !) Joni (. m. fler. som otvifvelaktig!; måste tipstå af den så högst betydliga skuldsättning till utlandet, hvaruti man synes så handlöst hafva kastill sig.
Min orubbliga öfvertygelse är, att statsverket, sorn vill säga det skattdragande folket, kommer att af denna jern vägsfeber få vid kännas -mångdubbelt högre kostnader än skjutsens lyftande från jordbruket skulle mediört.
Vid dessa jern vägsfrågors behandling och bringande till ett för d« intresserade nöjaktigt beslut, har man sett detta rum fyllas af Ståndets medlemmar ifrån alla väderstreck; då hav man bearbetat opinionen i alla riktningar, då har man lyckats att äfven inverka på BondcSht oell vunnit dess majoritet för de kära förhoppningarna att kunna iå en liten jernvägsbit, så nära som möjligt till sitt eSel hem; men nu, när del gäller att särdeles för BondeSt:t afhjelpa den odrägliga skjutsningsskyldigheten, då är hyset fåtaligt, då förklarar man de praktiska svårigheterna öfverstiga möjlighetens gräns att öfvervinna.
Den högt ärade talaren, som näst före mig hade ordet, yttrade mycken betänklighet vid den föreslagna förändringen i anseende till de förmodade verkningarne å de svagt lönade embetsmänneii; men den ej mindre vid förra iin vid denna riksdag beviljade förhöjning af embetsmannalönerne, äfvensom de nu varande oell säkerligen med afside å tids- och sakförhållandena blifvande resereglementen torde böra häfva farhågorna härutinnan.
Jag fattar ej, hvarföre en genomgripande förändring med skjutsväsendet. inom vårt land, som allmänt erkännes vara af behofvet så ytterst påkallad, skulle medföra så ofantliga kostnader, då de resandes förskaffande här, ehuru möjligtvis med högre skjutspenningar än i andra länder, borde kunna blifva en näringsgren.
Man ordar om de praktiska svårigheterna; och bibehållandet af det närvarande är tvifvelsutan det beqvämaste för dem, som det vederbör att genomföra den nya, med tidehvarfvets kraf mera öfverensstämmande inrättningen.
Det är just vid sådana frågor den ordnande förmågan hos de högre embetsmännen kommer att tagas i anspråk; och den goda viljan gör den tyngsta börda lätt.
Alla betänkligheter, alla svårigheter böra, efter mitt sätt att se, vika för rättvisans kraf, såsom grunden för all lagstiftning.
Att dagtinga med grundsatser har. för mig alltid företett en nära nog oöfvervinneriig betänklighet; och jag har icke kunnat förlika mig med den begäran om återremis.5, sopa af de fleste talare blifvit förordad.
Jag ser i den ingenting annat än ett blifvande afslag,, då vid remissens återkomst huset troligen kommer att blifva fåtaligare, än det tor närvarande är. v''- Om jag endast lår tillskrifva en faders förtjenster, att under mera än ett halft århundrade haft äran att såsom medlem af detta Stånd deltaga uti dess lagstiftningsåtgärder, så vill jag att den skjutsskyldige Svenske bonden skall anse mig, som sig bör, hafva upfyllt min förnämsta upgilt såsom vidders- och adelsman, att Den 9 Juni f. m skydda den svagares rätt emot de starkares förtryck; oell att vid detta tillfälle hafva gjort hvad på mig ankommit, för biträdandet af BondeSt:s begäran att K. o.
Ad. måtte instämma i ders beslut i afseende å deti förev:de skjutsningsfrågau.
Jag anhåller vördsamt om bifall till de förenade Utskms hemställan att R.
St:r må besluta, »att gästgifveri-, håll-och reserv-skjutsen samt postskjutsen skiljas från jordbruket och öfvertagas af staten».
Då flefe talare redan förut uttalat samma betänkligheter emot Utslcts förslag, som jag hyser, och då ingen talare motsatt sig återremiss för vinnande af en förändring i det närv:de tillståndet, torde jag kunna genast öfvergå till att yttra min åsigt om den medelväg, som äfven efter min tanke bör beträdas till vinnande af något bättre.
Genom skiut.skomitéens Betänk, är utredt till hvilken grad olika skjutsbesvvret tynger på olika ställen, så att hemman finnas, som i entreprenadafgift betala ända till 480 rdr, under det vid vissa gnstgifvaregårdar entreprenad kommit till stånd utan någon afgift af de skjutsskyldige.
Af samma Betänk, inhemtas äfven hvilka förändringar i skjutsen redan framkallats af jernvägarne, och det är lätt att inse att dessa förändringar skola blifva större och oftare förekommande i samma mån, som jernvägarne blifva färdiga utefter längre sträckor, hvarförutan den ökade efterfrågan elter arbete och dragkraft, som följer en mera utvecklad industri, permanent verkar till fördyrande af entreprenaderne.
Det är denna ytterliga olikhet och ännu mera denna vexling och denna benägenhet att förtynga, som efter min tanke utgör skjutsbesvärets värsta olägenhet och som följaktligen i främsta rummet bör afhjelpas eller mildras.
Jag tror att en utväg dertill finnes, utan Statens öfverdrifna betungande, om det bestämmes, att de skjutsskyldige öro skyldige att uppehålla entreprenaden, när afgiften ej öfverstiger ett visst belopp, t. ex. 10 rdr pr hemman, men att Staten, om högre afgift fordras, deltager i skillnaden emellan hvad de skjuts-skyldige högst skola ensamma betala och hvad som skall utgöras, med en viss del t. ex. 2/i.
Väl skulle större jemnhet vinnas, om maximialgiften sattes högre och Staten öfvertog hela skilnaden, men då det otvifvelaktig), är af vigt att de skjuts-skyldige under alla förhållanden hafva ett intresse uti afgifternas nedtvingande, har jag trott nyssnämnde, af andra talare jemväl förordade fördelning böra föredragas.
Det synes mig äfven att man på sådana ställen, der entreprenad ej erhålles utan mycket hög afgift, skulle kunna minska Statens och de skjuts-skyldiges bidrag genom förhöjande af skjutslegau till visst belopp och uti en eller två grader.
Skjutslegau är f. n. olik i städerne och på landet, äfvensom vid gästgifvaregårdar med och gästgifvaregårdar utan entreprenad, att ej tala om den högre lega, som Stockholm och vissa andra städer åtnjuta, och olägenheten häraf skulle ej märkbart ökas, öm skjutslega!) i följd af entreprenadkostnaden vid ett mindre antal gästgifvaregårdar vore högre än den allmänna.
Jag förenar mig med de Hrr, som yrkat återremiss.
IBS Don * Juni f. m. Gr.
Oin man betraktar de följder.
Ii v ilka ett bifall till Utsk:ts förslag skulle medföra, kati man icke neka att det derigenom skulle blifva en ganska betydlig utgift för statsverket, Det iir naturligt att ieke de enskilde, kring gästgifverierne boende, jordbrukarne skulle få intresse af att. kostnaden för skjuts blefve så låg som möjligt; och följden kunde blifva ari de slå sig tillsammans och, i st. f. att tafla med hvarandra, söka att preja Staten.
Det är sannolikt att skjuts-skyldighetens åtagande af Staten skulle blifva vida kostsammare än hvad den nu är; och att vidtaga en åtgärd, hvarigenom samma sak erhålles för vida högre pris, derföre att den, som egentligen bör utföra saken, ej kan se densamma riktigt till godo, tror jag icke vara rätt.
Utsk:t utgår från den åsrgten att man skulle med större besparing kunna åstadkomma entreprenader.
Utsk:t har föreslagit en kostnadssumma, approximatift beräknad till 600,000 rdr; men denna summa anser jag vara alldeles för liten.
Om man antoge den till 1 mill , tror jag ändock att jag beräknat den för lågt.
Denna mill. borde, säger man, öfverflyttas pä bevillningen; denna utgöres f. n. af 2 milhr, och om då ännu en mill. skall uttagas af den skattdragande allmänheten, får den betala i bko, hvad den förut erlagt i rgds.
Enl. min tanke är hufvudvilkoret för denna frågas tillfredsställande ordnande, att de skjutsnings-skyldige blifva intresserade af att entreprenaden blir så litet kostsamt bestämd som möjligt.
Detta har Utsk:t underlåtit att taga i betraktande.
Då öfriga talare yrkat återremiss af denna punkt oell jag är af samma tanke som desse, att nemi. en återremiss är nödvändig för frågans närmare utredande, får jag vördsammast med dem instämma i anhållan om återremiss.
Sparre, Erik; Om det å ena sidan ieke kan nekas att Utsk:t gått något raskt, till väga, då det velat öfverflytta hela skjutsningsbesvär på Staten, och att
Statens utgifter för uprätthållandet af skjutsen på det sättet, möjligen komme att upgå till alltför höga belopp, då de skjuts-skyldige icke blefve intresserade i att nedsätta entreprenadsumman, kan det å andra sidan icke nekas att ett afslag å Betänk:t äfven vore nog raskt.
Det kan icke bestridas, att det onus, som skjutsen medför, är af beskaffenhet att vara alldeles outhärdligt.
Den omständighet att antalet, af utgående hästar på en gästgifvaregård det ena året är ganska stort och det andra året ganska ringa, i det, genom t. ex. en jernväg, skjutsen öfverflyttas på ett håll der förut ingen skjuts utgått — hvarpå jag inom Elfsborgs län skulle kunna anföra manga exempel — och hvaraf inträffar att helt. oförmodadt en tillökning i de årliga onera, upgående anda till 70 å 80 rdr, åsamkas ett, hemman, allt detta gör att en förändring i nu varande skjutsordningar är nödvändig.
För att åstadkomma en lindring i detta onus, anser jag det vore lämpligast att ett maximum för hvarje skjuts-skyldigt hemman stadgades, såsoth afgift till skjutsentreprenad, af 10, 15 å 20 rdr årligen; om åter entreprenad ej kan åstadkommas mot detta maximum per hemman, så borde Staten bidraga till en del D# K 9 Juul f. Hl. t. ax. */j #f hvad kostnaden öfversteg detta belopp pr hemman.
På detta sätt skulle ett öfverdrifvet prejeri af skjutsentreprenörerne motverkas genom de skjuts-skyldige, hvilka egde ett intresse i, ieke allenast att nedhålla afgiften under det maximum, som af de skjutsskyldige hemmanen borde, utan biträde af Staten, erläggas, utan ock, om afgiften öfverstiger detta maximum, att fortfarande ned hålla beloppet, hvari de jemväl komme att deltaga.
Derjemte borde man för vederb:de iandshöfdingar utvidga den makt, som de visserligen redan till en del hafva, men hvars utöfvande genom kamerala anordningar försvåras, att nemi. vidtaga de arrangementer, som erfordras för gästgifvaregården flyttning m. m.
Jag förenar mig för öfrigt med dem, som anhålla om återremiss.
Exc. Hr Grm o.
Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till och dels återremiss af Utskits ifrågav:de hemställan, framställde II.