Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lemnäs dessa rörelser frihet, att sinsemellan operera, så reglerar handeln sig sjelf.
Men om man afbryter denna vexelverkan inom handelns tvenne hufvudrörelser derigenom, att man genom öpnade sidovägar drager den ena rörelsen ur sitt samband med den andra, så, om ock den ena sidan fått cn otyglad frihet, så har det hela förlorat den samhällighet, som är enda vilkoret för ett sjelfreglerande, och handeln såsom ett helt är icke mera fri.
Denna skilsmessa emellan handelns tvenne hälfter har 1834 års realisation framkallat derigenom, att importören af fremmande kram icke mer behöfver rådfråga landets förmåga, att genom utförande af dess produkter detsamma betala, enär för honom en sidoväg är öpnad, att genom RiksBanken betala sina skulder.
Att handeln på denna väg icke mer reglerar sig sjelf, har Statens mellankomst med det beryktade tolf millioner-lånet fullt bevisat.
Såsom en egennyttans sjelfförlåtelse, har jag ofta hört yttras den tankan, att den enskildes vinst alltid är landets.
Ar detta fullt riktigt, så måste man äfven medgifva, att den enskildes förlust alltid är en förlust för landet, och hvaraf den naturliga följden skulle blifva, att om en person företager sig något, hvarpå han ensam drager vinst, på tio andra personers bekostnad, som derpå förlora, så har landet vunnit Vio^el, men förlorat de öfriga 9/10delarne.
Detta må nu gälla hvad det kan, men säkert är, att ingen af frasmakeriets upfinningar är så vådlig för eganderätten, som den, att obetingadt antaga, det landet alltid drager nytta af den enskildes vinst.
Många röster skola höja sig, som förklara landets ställning icke vara så förtviflad, att den åtgärd jag föreslår är nödvändig.
Rimligtvis kan man icke förneka, att på förtroendet till RiksBankens sedlar hvilar, icke allenast förtroendet till dem privatbankerne utgifvit, enär desse sednare skola med de förre inlösas, utan äfven förtroendet till den otaliga mängd skuldsedlar och andra kreditpapper, som öfversvämma landet, enär alltsammans ytterst grundar sig på RiksBankens förmåga att fullgöra sina förbindelser.
Afven måste man medgifva, att om Bankens silfvervaluta uttömmes, sä faller allt förtroende och de derpå grundade industriföretag, oell detta så mycket grundligare, som inom Sverige krediten aldrig förr varit så invecklad och så anlitad som nu.
Då följderna för landet af en sådan inträffande händelse, torde inses af en hvar, så återstår att tillse, om RiksBankens fasthet under nuvarande förhållanden är för framtiden bevarad.
Reservationsvis får jag nämna, att de siffror, som förekomma, äro blott ett ungefär, enär någon bestämdhet icke kan vinnas.
Inom de sistförflutna 30 åren har på låneväg, dels genom Staten, dels genom enskilda inkommit i landet omkring 30 millioner Specier.
Att dessa 30 millioner åter utgått, synes deraf, att de ingenstädes stå till finnandes, hvarken hos enskilda eller i Bankens hvalf, och som landets skuld qvarstår oförminskad, och ingen 3#
Den 2G Oktober. anledning förefinnes, att med den nya skulden gamla utländska skulder äro qvittade, så återstår såsom förklaringsgrund för försvinnandet ur landet af dessa 3 0 millioner Specier, ingen annan än, att de blifvit använda såsom liqvidmedel för införda utländska varor.
— Oell enär det genom den såkallade krisen, blifvit fulleligen ådagalagdt, att
Sverge icke egt några betydliga fordringar i utlandet, så är det, trots alla tabeller, lika tydligen bevisadt, att införseln af utländska varor i värde öfverstigit de utförda egna med omkring 1 million Specier, för år räknadt.
— Om nu dessa 30 millioner Specier icke genom Statens eller de enskildes skuldsättning inkommit, så skulle Iiqviden för den öfverstigande importen gjorts med silfver, genom Bankens försorg indraget, och som Banken icke kunnat erhålla silfver genom köp af Börsens fordringar utrikes, emedan sådana fordringar till detta belopp icke funnits, så skulle Banken nödgats anlita sin kredit, och om en sådan kredit varit tänkbar, nu varit skyldig 30 mill.
Specier eller 120 mill.
R:dr K:mt. Häraf synes klart, att RiksBankens räddning intill denna dag, är en följd af landets skuldsättning, men som denna räddningsutväg för Banken naturligen måste hafva en gräns, så, om man icke medan tid ännu är, derifrån befriar honora, blifver det Bankens tur att ensam bära tyngden, och att detta icke i evighet kan bära sig, är fattligt för alla dem, som icke i hvarje million skuldsättning ser ett blomsterfält.
Att man mot mig skall upställa den armée af fraser, som i de parlamentariska striderna oftast besegrat alla hinder, är min öfvertygelse, hvarföre jag anhåller att, innan massorna hunnit nedgöra den lilla trupp af enkelt beklädda skäl, jag förmått motsätta, mig måtte tillåtas på förhand möta några enstaka, de förnämsta, hvilkas allt förbländande yttre vunnit hela nationer, innan striden ens börjat.
Så här kommer det troligen att låta: — »Dessa 120 mill. hafva gjort sin rund kring landet och framkallat en förut okänd välmåga, en oerhörd ökad produktion, höjt egendomarnas värde och skola slutligen mångfaldiga sig sjelfva, till skam för de klentrogne, som tviflat på de utländska lånens magiska kraft.»
Om de 120 millma gjort någon rund kring landet, eller blott ett kort besök, är oafgjord t, men att de lemnat ganska märkbara spår efter sig är otvetydigt.
— Att de framkallat en förut okänd vällefnad är långt mer påtagligt än välmåga, ty lefva väl kan man göra med lanta penningar, men välmågan yttrar sig icke genom ständiga behofver af nya lån.
— Gerna vill jag medgifva, att de ofta nämnde milhna haft någon del i en ökad produktion, men att denna ökade produktion ettdera förbrukats inom landet, eller varit af den beskaffenhet, att den icke kunnat användas till afbetalning på skulderna, bevisas deraf, att den utländska skuldsättningen oupphörligen ökas, och om man ändtligen vill vidhålla den tanken, att skuldsättning framkallar rikedomar, så kan raan väl icke gå så långt i förtjusning öfver detta system, att välmågan eller rikedomen yttrar sig förr, -än förmågan att minska sina skulder inträdt.
Den 26 Oktober. 31 Hvad åter beträffar de omtalte milknas medverkan till höjning af egendomarnas värde, så får jag fästa upmärksamhet derpå, att värde och pris icke är liktydigt, ty om tillgången på rörelsemedel springer förbi det verkliga behofvet deraf för utvecklingen af en nyttig industri, så kasta de öfverflödiga kapitalerna sig på skadliga spekulationer, t. ex. spekulationshandel med jordegendom, och om jag köper en egendom, och dagen derpå lyckas sälja densamma med en vinst af 5 0 proc., så kan väl icke egendomen i verkligt värde på så kort tid vunnit samma förhöjning.
Verkan af denna egendomarnas kastning från en hand till en annan, är efter min tanka, såväl politiskt som ekonomiskt skadlig; politiskt skadlig derföre, att den utplånar hvad man kallar kärleken lill torfvan, och med denna, den varmare kärleken till fosterlandet; — ekonomiskt skadlig derigenom, att detta täta ombyte af egare, förhindrar egendomens förbättring, — att begäret att hastigt blifva rik, fördomnar hågen till företag mer nyttiga för landet, — och slutligen derigenom, att utaf detta otyglade förvärfnings-begär upstå vinglerier, som icke sällan sluta med bedrägliga konkurser.
Ehuru jag anser landets ställning i ekonomiskt afseende vara i högsta grad betänklig, så tror jag dock att vi kunna reda oss ur det trassel, som egennyttan, understödd af från utlandet hämtade idéer, påfört oss, men dertill fordras i främsta rummet, att vi bygga vårt välstånd på egen grund, eller med andra ord, att penninge- och kreditväsendet så ordnas, att förtroendet kan framkalla och gifva stadga åt inhemska rörelsemedel; — att landets industri riktas åt det håll, att dess produkter blifva begärliga i verldshandeln; — att förbrukningen af utländska varor inskränkes till det nödvändiga; — och slutligen att RiksBanken, genom att frigöras från ett direkt beroende af Börsens handelsföretag, befästes i sin stora och nyttiga bestämmelse, att vara stöd för näringarna och uprätthållare af myntvärdet inom Riket.
St:r sannolikt hafva att förvänta såväl K.
Propos:r, som enskilda motioner om ytterligare anlitande af den utländska krediten, och enär ett nytt utländskt lån möjligen kan blifva till en början en nödvändighet, så anser jag, såsom ett oeftergifligt vilkor för beviljandet af något nytt utländskt lån, att R.
St:r förut vidtaga åtgärder, som afklippa all möjlighet för den enskilde spekulanten att till sin fördel använda äfven detta nya lån, för att än ytterligare öka oredan i Sveriges finansväsende.
På grund af alla dessa skäl, får jag vördsamt föreslå, det R.
St:r måtte besluta.
Exportförbud å silfver, så väl i myntad, som omyntad form.
Då efter min öfvertygelse, inga beslut i finans-väg, med någon varaktig nytta, kunna fattas förr, än denna min motion blifvit lag, så får jag vördsamt anhålla hos det Utsk., som kommer att behandla motionen, om en skyndsam handläggning, hvilken skyndsamhet, enligt min tanka, är så mycket nödvändigare, som jag förmodar, att många till mig hysa samma öfvertygelse. 32 Den 26 Oktober.
Slutligen får jag förklara, att min motion äir afgifven, såsom en tvingande nödvändighet för tillfället, ty jag hoppas att, sedan ändamålsenliga kredit- och banklagar blifvit antagna och gjort behörig verkan, exportförbud på silfver i en framtid icke mer skall blifva behöfligt.
Hr Cederschjöld, Gustaf, afgaf 2:ne så lydande motioner: 1:0.
Enligt den praxis, som gjort sig gällande vid våra Itiksdagar, tryckas de uti Ståndens plena väckta motioner i Stånds-protm, och komma icke till de öfriga Ståndens kännedom, förr än vederbör:de Utsk. sitt utlåt, afgifvit.
Häraf npkomma flere olägenheter, som i sin mohn bidraga, dels till Riksdagens förlängande, dels ock dertill alt bland den mängd af ärenden, som blifva föremål för Riksdagens behandling, en del icke erhåller den mogna och grundliga pröfning, ämnets vigt fordrar.
En hvar, som bevistat några Riksdagar, har nogsamt erfarit huruledes under hvarje Riksdag en tidpunkt inträffar, då Ståndens bord äro tomma och de Riksdagsmän, hvilka icke derjemte äro Utsk:s-ledamöter, sakna all sysselsättning.
Sedan denna period fortfarit en eller annan månad, inträder ett nytt skifte, hvarvid Riksdagen förändrar fysionomi.
Utskm hafva undertiden hunnit behandla en mängd ärender, och nu inkomma till Stånden det ena betänkandet efter det andra.
Riksdagsmännen, som förut saknat sysselsättning, finna sig nu deraf så öfverhopade, att det icke skäligen kan väcka förundran, om en eller annan skulle underlåta att åt denna mängd af för honom ofta alldeles främmande frågor egna den tid och det arbete, som fordras för fattandet af ett klart och grundadt omdöme.
Bestört öfver den mångskiftande massan förlorar ofta, äfven den samvetsgrannaste, modet och tvingas att helt och hållet lita på omdömet hos de ledamöter, som förmodas besitta sakkännedom.
Härigenom upkommer den vanan att afhålla sig från alla sådana frågor, om hvilka man icke på förhand eger fullständig kännedom, i st. f. att en hvar borde, just i de ämnen, som för honom äro främmande, söka vinna en klar och säker insigt.
Sådant är likväl under nuvande förhållanden, i de fleste fall, alldeles omöjligt.
Här inträffar det egna och vid första påseendet paradoxa förhållande att, oaktadt Riksdagarnes utomordentliga långvarighet, tiden för ärendenas pröfning ofta är alldeles för inskränkt, samt att ett icke ringa antal
Riksdagsmän känna sig öfverilade vid beslutets fattande.
Ett sätt, att till någon del afhjelpa berörde olägenheter, finnes, och detta är helt enkelt och oskyldigt.
Det består deri att man, i afseende på motionernas tryckning förfar på samma vis, som med K. M:s Propos:r och Utskms Betänk:n, eller att man redan vid Riksdagens början och så fort sig göra låter, uti Bill. till RiksStms prot., trycker och bland de särskilda Ståndens ledamöter utdelar alla väckta motioner.
Genom ett sådant förfaringssätt skulle, enligt min upfattning, härflyta följande fördelar, nemi. 1:0.
Ilen 2 G Oktober. 33 l:o.
En mognare och grundligare pröfning inom vederbör:de Utsk.
För närv:de finnes inom Utskrn endast ett exemplar af hvarje motion.
Deraf blir ock en följd att Utsk:s-ledamöterne sällan om dem erhålla annan kunskap, än den, som kan inhemtas vid afhörandet af motionernas upläsning; och denna kunskap torde i många fall icke vara tillfyllestgörande.
Antoges mitt förslag, kunde en hvar Utsk:s-ledamot i hemmet och på lediga stunder förbereda sig till Utsk:s blifvande förhandlingar. 2:o.
Tillfälle för de Riksdagsmän, som icke äro i Utsk. invalde, att under Riksdagens stiltje genomläsa alla väckta motioner och således erhålla en klar öfversigt öfver alla frågor, som blifva föremål för Riksdagens behandling. 3:o.
En stor och icke oväsentlig förenkling i arbetet hos Utsk:ns Kanslier.
Då man redan i tryck egde tillgång på motionerne, blef det öfverflödigt att i Utskins Betänk:n införa vidlyftiga rubriker.
En omförmälan af motionärens yrkanden, med hänvisning, i afseeende på de af honom anförde motiver, till motionens nummer i Bib., vore i de flesta fall tillfyllestgörande.
Den, som icke närmare känner mekanismen vid rubrikers fabricerande, torde anse det för en mycket enkel sak.
Så är likväl icke alltid förhållandet.
Ofta kostar rubrikens författande vida mera besvär, än sjelfva beslutets; och detta i samma mån, som hufvuddokumentet är illa hopkommet.
Ju sämre och ju mera ologisk en motion är, desto större möda för Sekret:n att deraf förfärdiga en dräglig rubrik.
En anledning till klagan, som nu icke sällan förefinnes, att motionären icke fått sina motiver fullständigt intagna i Utsk:sBetänk:t, kunde då icke vidare ega rum.
Hvar och en fick åter sina egna ord.
Minskning i utskrifnings- och tryckningskostnaderne.
Den kostnad, som motionernas tryckning i Bill. skulle medföra, komme i det närmaste att motsvaras af den besparing, som skedde derigenom att motionerne uteslötos ur StåndsProtm.
Men deremot kunde en verklig besparing ske i afseende på Utsk:sBetänk:ns tryckning och utskrifning, enär dessa Betänk:n, på sätt jag haft äran visa, kunde, genom en betydlig afknappning på rubrikerna, blifva mycket kortare, än de nu måste vara.
Då dessa fördelar tillsammantagne icke torde vara utan sin vigt, samt den åsyftade reformen endast är en tillämpning af hvad redan under flera Riksdagar blifvit afgjordt i afseende å K.
M:s Propos:r och Utsk:s Betänkm, förmodar jag det fog icke saknas för min vördsamma hemställan, det R.
St:r måtte besluta, att redan vid denna Riksdag låta uti Bih. till RiksStms prot. trycka de i Ståndens plena väckta motioner.
I fråga om verkställigheten af en sådan förändring finnas två olika sätt att tillvägagå.
Det ena är att omedelbarligen efter det H. I. 3 84 Den 26 Oktober. en motion blifvit bos ett Stånd väckt, låta befordra den till trycket.
Det andra åter att öfverlemna detta bestyr åt vederbönde Utsk., till hvars handläggning motionerne blifvit remitterade.
I sednare fallet kunde Utsk:n grupera motionerna, så att de, hvilka ägde inbördes sammanhang, komme att följa efter hvarandra.
Hvardera methoden har sina företräden, och ehuru mig synes att det först framställda alternativet, såsom lättast att verkställa, vore det fördelaktigaste, har jag likväl icke ansett mig i detta hänseende böra afgifva något bestämdt förslag; utan hemställer om det icke kunde öfverlemnas till Exped.Utsk:t, att upgöra och till R.
St:r inkomma med förslag till verkställighet af den motionerade förändringen.
Jag anhåller att denna min motion måtte till Exped.Utsk:t remitteras.
På det stadgandet i 59 g R.O. icke må anses utgöra ett hinder för bifall till det af mig väckta förslag, anhåller jag att få förändra ordalydelsen uti motionens Esta morn., på följande sätt, nemi.: »det måtte R.
St:r besluta, att de uti RiksSt:n väckta mo»tioner tryckas, icke uti StåndsProt., utan särskildt för sig, »samt att de sålunda tryckta motionerne häftevis utdelas »till samtlige RiktStm, på sätt som sker med Bih.» Hemställande jag att motionen i dess nu förändrade skick måtte varda till Exped.Utsk:t remitterad. 2:0.
Ibland de förhållanden, som i ganska väsentlig mån bidraga till våra Riksdagars förlängande, torde med skäl böra räknas det sätt, hvarpå prot. föres öfver diskussionerne i Ståndens plena.
För att fullt upfatta huru ingripande detta verkar, fordras endast att man erinrar sig huruledes, så väl vid remisser, som återremisser, Ståndsprotm skola till Utsk:n öfversändas.
Vederb:de Utsk. kunna icke till behandling företaga ett remitteradt eller återremitteradt ärende, förr än Ståndsprotm hunnit dit ankomma; och, i händelse diskussionerne i Ståndens plena varit lifligare och långvarigare, åtgå stundom flere veckor till prot:s upsättning, justering och utskrifning.
1 Under tiden får ärendet hvila, det må vara af huru brådskande beskaffenhet, som helst.
Då detta hinder i maskineriets gång inträffar icke blott en gång under hvarje Riksdag, utan återkommer ouphörligt, måste dess retarderande förmåga icke vara obetydlig.
Om likväl genom det utförliga prot:t vunnes en ärendernas mognare pröfning och grundligare granskning inom Utsk:n, kunde tidsförlusten möjligen anses derigenom upvägd.
Men ett sådant förhållande, inträffar icke.
Ju vidlyftigare de till Utsk:n öfverlemnade prot. äro, desto mindre ani. att förmoda det de blifva i Utskm genomlästa.
Vanligen låter vederb:de Utsk., för att undvika detta tunga arbete, någon af Kanslipersonalen upsätta en kort promemoria, som för Utsk:t föredrages.
Den fördel, som protits utförlighet förmodades i detta hänseende medföra, förefinnes således icke i verkligheten.
Den 86 Oktober.
S5 Äfven ett annat skäl för prot:ts utförlighet andrages.
Man påstår sådant vara nödigt för en i framtiden blifvande historisk forskning.
Men härvid torde det tillåtas mig fästa upmärksamheten derpå, huruledes forskare kunna finna sig lika mycket besvärade af materialiernes öfverflödande mängd, som af brist på sådana.
Om forntiden efter sig lemnat för få skriftliga monumenter, så mötes man i nyare tider af ett motsatt förhållande.
Forskaren öfverväldigas der icke sällan af materialiernes alltför stora rikedom.
Orsaken, hvarför ett prof,., utan att förlora något i klarhet och fullständighet, kan betydligen förkortas, ligger uti den väsentliga skillnad, som förefinnes emellan det muntliga och det skriftliga föredraget.
Det uttalade ordet bortflyger, men det skrifna qvarstår.
Häraf ock en nödvändig följd att det muntliga föredraget alltid blir vidlyftigare och utförligare, än det skriftliga.
Om man nu, vid proba författande, — i st. f. den dramatiska formen, eller att införa de framträdande personerne, såsom talande i första personen, — endast refererade deras yttranden, och dervid uteslöte omsägningar och allt hvad icke på saken inverkade, — kunde onekligen en stor korthet ernås, utan att derigenom någon verklig förlust upstode.
Såsom hinder för en förändrad form af prot:t torde åberopas 50 § R.O. Nämnde lagrum stadgar nemligen: »och ej må någon vara berättigad att tala utom prot:t».
Att tolka detta stadgande så, som skulle hvarje ord, som yttras, i prot:t intagas, har ännu icke fallit någon in, lika litet, som sådant vunnit erkännande af praxis.
Vid ett sådant förhållande torde den åberopade §:ii böra anses innefatta väl ett bud derom, att prot. skall föras, men ingalunda föreskrift om sättet huru.
Med anledning af hvad jag sålunda andragit, vågar jag föreslå att R. o. Ad. måtte besluta det dess diskussionsprot. föres i sammandrag.
De närmare bestämmelser, som kunna erfordras, till förekommande dels att icke prot:s tydlighet och fullständighet förminskades, dels att icke någons yttranderätt undertrycktes, har jag icke ansett mig böra framlägga, utan öfverlemnar dessa frågor till R. o. Ad:s eget bepröfvande.
Dock tager jag mig friheten fästa upmärksamheten derå att, i händelse min motion skulle af R. o. Ad. godkännas, och således beslut komma att fattas derom att diskussionsprot:t framdeles föres i sammandragen form, man måtte lemna de talare, som sådant önskade, öppet att sjelfva skriftligen upsiitta de yttranden, hvilka de ville hafva in extenso i prot:t intagne.
Hr Stjernefeldt, Claes Ferdinand, anförde skriftligen:
I sammanhang med den stora fråga, hvaraf alla svenska hjerton glädjas, som lifvas för fosterlandets sanna utveckling ur det hårda skal, som lik fjärilns puppa hastar att sönderspringa; i sammanhang med den fråga, som utgör en bland nationens lifsfrågor, nemligen Jernvägsfrågan, som säkert under detta riksmöte kommer att utförligt behandlas, vågar jag med denna förbinda en med dess 36
Den 26 Oktober. lif nära förenad, en syskonfråga, sora sjelfmant räcker den förra handen, och som frivilligt vill anknyta sig med henne, för att fira de lösta bojornas, det kränkta våldets segerfest och icke längre vara en sönderklufvenhet i den råa barbarismens sköte, ej längre vara ett stjufmoderligt behandladt barn i fosterlandets ammande sköte, utan med ädel hållning vill intaga sitt sanna värde och resa sitt ädla hufvud, begärande blott få emottaga en rätt uppfostran och omvårdnad, för att sedan i rikt mått afskaka sina frukter och genom vunna förbättrade kommunikationer icke se sitt produktiva lif förvandladt i rykande askhögar, utan hembärande på kölen sitt guld från fjerran kust, blifva en klenod för Svenska Kronan.
Denna fråga är Skogshushållnings-frågan, eller de Svenska skogarnes fråga till den Svenska representationen.
Länge hafva nemligen våra uråldriga skogar på våra stolta granitberg blott stått såsom sorgliga utropstecken af det förtryck de lidit och ödmjukat sina högresta stammar för godtyckets makt.
I jemnbredd med jernvägarne går denna fråga således genom tiden och uppreser sig sjelfmant åt tanken och forskningen, emedan skogen sjelf är jernvägarnes moder, som bär dem i sitt sköte och på sina djupa underbäddningar, samt jernvägarne och skogarne äro med hvarandra på det närmaste beslägtade — ja — de sednare, Sveriges rikedomar och fäderneslandets verkliga existens, äro beroende af, huru dess källor, skogs- och jernhandteringen, bedrifvas.
Olyckligt derföre, att dessa ädla produkter, nordens skönheter på främmande kuster, blott talande sitt kraftiga hjertespråk, stundom ljudande med sina åskor, besvaras blott med söderns vekliga språk samt utvexlas med de yppighets- och njutningseffekter, som med skäl kan räknas för nordmannakraftens och styrkans pestsmittade lyten.
Men lika olyckligt, om ej olyckligare, är det sätt, hvarpå denna' rika produkt i vårt land behandlas.
Det är ett slående bevis på, huru Svenska folket ligger efter sin tid, då det icke bättre gifver akt på dess hufvudnäringar.
Det 'lär icke vara möjligt, utan att igenom den mest genomgripande reform, kunna dämpa denna hotande vådeld, och hvaråt vår älskade Konung rigtat sin uppmärksamhet, genom en särskild Skogsstyrelses inrättande.
De erfärne män , sorn äro i spetsen för denna styrelse, lära ock taga allvarliga steg i detta afseende, då jag blott vågar stanna vid de förberedande åtgärder, som jag anser böra tagas i intellektuelt afseende, såsom en ringa damm mot den hotande faran, för att underlätta denna styrelses verksamhet; ty jag känner ej ädlare medel, än upplysningens och öfvertygelsens högburna fackla.
De blifvande jernvägarne skola visserligen snart uppsöka sin moder skogen, som, blödande af yxans hugg, söker år från år förbinda sina sår, men hvilka ständigt upprifvas.
Ty — säger en stor författare — liksom konsten ligger inom inbillningens magiska krets, rätt uttryckt inom den menskliga hågen, lika så beror vetandets utvigdning företrädesvis på beröringen med den yttre verlden.
När folkens umgänge med hvarandra genom jernvägarne tillvexer, blir denna beröring på samma gång mångfaldidare och innerligare.
Skapandet af nya organer, eller verktyg för Den 26 Oktober. 37 iakttagelser stegrar våra landsmans intellektuella, äfven ofta fysiska kraft.
Hastigare än ljuset bär den slutna elektriska strömmen tankar och vilja till det mest aflägsna fjerran.
Krafter, hvilkas tysta verksamhet i den elementariska naturen, likasom i de organiska väfnadernas fina celler, ännu undgå våra landsmäns sinnen, skola, insedda, begagnade, väckte till högre verksamhet, en gång inträda i den oöfverskådliga raden af de medel, som föra oss närmare till beherrskandet af enskilda naturområden och till en mer lefvande insigt af de fördolda rikedomer, som vårt fosterland eger.
Men utlandet är dock den bas, på hvilken konsten bygger sina eviga minnesmärken, vetandet är dock den sol, hvaraf konsten blott är utgående strålar.