Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han omtalade att han på sista tiden börjat få svårt för att gå fort.
-- Ja må flämta och pusta, men det är som hadde ja en klomp i bröstet.
Och bara för att jag har förtroende för däj å för ingen anna på hela joren, så ska du veta, lallade han med hemlighetsfull min, att ja vari hos doktorn, ja, de har ja.
Du kan ju hålla käften å inte babbla me de i byn å i ditt hem men ja har obotlit hjärtfel -- obotlit hjärtfel.
Å doktorn han sa, att när ja dör ä dä som när man blåser ut ljus, så fort å smärtfritt går de -- å inte ä ja rädd, för på ett helvete tror ja inte, men de är svårt ändå å riktit komma bort från de gamla, fast nog har jag läst så mycke, så jag vet att om där är en rättfärdig gud, inte har han nåt helvete.
Eller va tror du, du är ju lärd på sånt, du grubblar ju så du är väl som en professor.
Hör du, tro inte att ja är rädd, inte.
Får jag lägga mäj ett tag på din säng -- eller vill du följa mäj hem --
De gick hem till Nilenius, och komna mitt på gården stupade den raglande gubben plötsligt kull, gav till ett skrik och grävde med händerna i gräsroten, med ansiktet nedvänt, under det ryggen stod upp, krampaktigt, som en sprättbåge höjde sig den breda bakdelen under det stöveltårna spårade upp marken.
Skriket hade lockat ut svärfadern som kom linkande på två käppar, gnällande som en hund av förskräckelse.
Ett par drängar kom och bar med Davids hjälp in den fallne.
Han var ohyggligt tung, och kroppen saknade styrsel.
De lade honom på en säng i kökskammaren och hustrun störtade till, kvidande och snyftande, med de röda, magra, blanka händerna ännu våta av diskvatten.
-- Ä han dö, säj om han ä dö? jämrade hon.
Ett stycke ifrån stod svärfadern, med öppen mun och nedhängande underkäk och ett märkvärdigt triumferande fastän något förskräckt uttryck i ansiktet. -- Va dä inte dä ja har sagt dä skull gå så där, å håj åj jåj! pustade han.
Hela familjen var i uppror.
Man talade om läkare, och en av sönerna gick ut och spände för hästen.
David stod vid sidan om den medvetslöse och höll handen mot hans hjärta, som ännu slog.
Om en stund gick han mot dörren, men husmodern hindrade honom.
Han måste stanna tills doktorn kom.
Och han tog en stol och satte sig och såg på Nilenius, som låg med ansiktet uppåtvänt och de köttiga ögonlocken slutna.
Jag kanske slipper honom snart, tänkte han, och ändå var han vänlig och hjälpsam ibland.
Om en stund slog Nilenius upp ögonen, satte sig i bädden, skakade som ett löv i hela kroppen.
Det föreföll som om han velat luta sig fram för att gripa tag i David, och denne ryggade tillbaka för den dunst av hat som slog ut från den döende, som nu var alldeles svart i ansiktet.
Han sade med matt röst till David:
-- Jag är färdi nu -- du har väl än nåra dar kvar -- ja är inte så -- gammal -- så om de inte varit det -- förbannade hjärtat -- -- men du ska gå opp te stugan -- ve Asanders ås -- ja har lagt dit ett -- litet minne från dina förfäder -- dä var bara meningen att skoja -- tag bort det där -- gå dit får du si!
Med dessa obegripliga ord sjönk han ned igen och var död inom en timme, under tiden talade han ej mer, han var medvetslös.
David gick sin väg innan doktorn kom.
Nu skulle han ha känt en besynnerlig lättnad om ej Nilenius’ sista ord oroat honom.
På två veckor hade han ej varit uppe i den gamla kojan -- i morgon skulle han gå dit och se, om
Nilenius yrat eller om han verkligen burit dit något föremål.
Han hatade mig -- han hatade mig, mumlade han, och han missunnade mig att överleva honom!
Kan jag någonsin bli klok på allt detta?
Vad är det då för föremål han burit dit för att skoja med mig?
Det måste vara hans feberdrömmar detta.
Han ryste.
Himlen vet vad en sådan människa kan hitta på, tänkte han.
Minne från förfäderna?
Kvällen kom, det sjunkande vårljuset och den skarpa, råa vinden höll David sällskap hem, och han var så upprörd och söndersliten av allt detta, att han ej vågade tala om det hemma.
Han gick in till de gamla och tog gitarren, såg hur de ljusnade upp, och hela kvällen satt han och sjöng för dem, rädd för sig själv och ensamheten, så att han ej vågade sluta.
Först när de gamla ville gå till vila måste han bryta upp.
Men innan dess sjöng han, med nervöst skälvande röst, förtvivlat, som ville han därur hämta styrka att kasta sig ifrån sig det spöklika livet helt och hållet:
“Han skall torka från kinden var stackares tår, ingen gråt skall väl vara där mer.
Där skall alltid vara en salighetens vår och solen den skall aldrig gå ner.“
-- Det skall vara så -- det är ljuvligt detta, sade gamle Ramm med lysande ögon.
Ser du, gosse, ur allt det här eländet skall det uppstå, liksom blommor uppstår ur den djupa jorden.
Du skall tro på uppståndelsen gosse, det är så tryggt att tro på uppståndelsen!
Det bästa huset förmår
De heta, de älskande kvinnor i vars hjärtan elden bor, Vad se ändå deras ögon mot ögonen av en mor?
De stilla, de sorgsna mödrar som gå och vänta sin egen död.
De dela i mörkret med vuxna barn sin ålders sparsamma bröd.
David ställde tyst undan gitarren i ett hörn bakom moderns säng och beredde sig att gå genom köket upp i vindsrummet, men han stannade framför köksbordet medan de gamla stängde dörren om sig, och såg sig omkring i rummet.
Den smala träsäng, som hans bror Johan Adolf sovit i innan han gick bort, stod ännu där, och hans klocka pickade över sängen, ty mor drog upp den varje kväll.
En liten blecklampa med smal, tunn veke brann på hörnet av bordet och upplyste rummet ungefär som med ett svagt månljus.
Han kände någonting oerhört beklämmande i denna nattliga ensamhet med de båda gamla, denna känsla ville nästan övergå till rädsla.
Är jag då ännu inte ens en man, tänkte han, efter jag inte kan tåla mörkret och natten och dessa väggar som gapar mot mig, denna lampa som mor tänt bara för min räkning -- -- --
Han satte sig på en stol vid bordet, han ville dröja här nere en stund innan han gick upp att möta den allra största ensamheten: sömnlösheten däruppe på vindsrummet.
Skulle han verkligen få vara i fred för Nilenius nu, var det ej möjligt att en död, som kände sig så bunden vid jorden som han, som ännu i dödsstunden kunde känna hat mot dem som ej var så nedsjunkna i smutsen som han, var det ej möjligt att en sådan ande -- -- prat, vad vet jag om andar! nästan skrek han till.
Är jag då också vidskeplig?
Jag skall gå upp och läsa Ziris brev -- är det då ännu ej slut mellan oss?
Vad menade Nilenius med det där sista han sagt, var han verkligen elak ännu i döden?
Han ryste och stirrade förfärad mot dörren, där en bred skugga nästan tagit formen av en gestalt.
Han var ännu rädd för Nilenius, ännu räddare nu än förr.
Men hit in vågade han icke komma, i detta hus bodde en man som bad -- är jag då verkligen så vidskeplig? upprepade han för sig själv, i det han tänkte på Nilenius’ ord: det är så svårt att komma ifrån det där gamla!
Är Nilenius i helvetet nu, eller sover han för evigt -- var han bara en omåttligt stor och ond kropp som en tid pustade ut hat härnere, pustade ut ångest, och som nu börjat multna?
Han såg ännu den dödes grinande ansikte med dubbelhakorna.
Han tog upp lampan och lyste på sitt eget ansikte i en liten spegel som hängde bredvid fönstret.
Hade han redan åldrats?
Var det där David Ramms ögon som stirrade så plågsamt mot honom, odågans ögon och slappa, sorgsna drag!
Nu bad far därinne, Herre Kristus, fräls mitt barn, sade han nog.
Ja, den som kunde tro, ändå, och inte bara vara mörkrädd!
Kunde det tänkas att den där i spegeln var mörkrädd?
Å nej, han fruktade snart ingenting.
Du inbillar dig bara att du är rädd!
Han bet ihop tänderna och såg prövande på sin egen bild.
Du har sett döden många, många gånger, mumlade han, och svälten och vansinnet, till och med djävulen -- det är inte passande för dig att vara rädd som ett fruntimmer!
Han satte ifrån sig lampan och tog igen plats på stolen.
Jag skall befalla mig själv att vara en man, tänkte han.
Från och med nu skall det vara slut på allt känslopjunk.
Nilenius är borta, jag är fri nu.
Jag skall skriva min bok färdig och få den tryckt, ifall den nu kan tryckas.
Jag skall resa mig upp ur all denna bråte och hårdna till!
Ja, jag känner på mig att jag skridit mot en punkt av hårdhet -- jag är hård nu, jag skall bli som järn, som järn skall jag bli!
Å, du lilla snälla vansinne, du lurar nog på mig, du vill ha mig till en sån där som min farfar -- en Alexander som sitter och hamrar vägkantens stenar med slägga.
Du liv, du liv, du öde, du har satt dig för att krossa mig -- men jag är av bättre virke, du vill ha mig i stil med släkten -- det är släktens vanvett som lurar mig -- men jag är stark, från och med nu -- han lade högtidligt handen på sitt eget bröst och knep ihop munnen -- från och med nu är jag kvitt -- allt -- det -- gamla!
Han sprang upp, nästan vild av glädje över att känna sin vilja så stark.
-- Mästaren av Nazaret sade bara: jag vill -- bliv ren!
David Ramm, plågad av onda drömmar, av barndomens svält, av bröders olycka, av dina käras fattigdom: jag säger dig, jag vill -- bliv ren, bliv stark!
Det är som att bedja Gud om styrka, tänkte han, jag förstår det nu.
Bönens kraft består i denna själens samlingskraft som kallas tro.
Väl, jag har inte Gud, jag har bara mig själv -- men nu tror jag -- nu tror jag, nästan bröt han ut.
Jag tror att jag skall segra -- över fattigdomen, över vanvettet, över detta hem, över mig själv! Å, nu förstår jag, det är bara jag själv, min egen vilja som kan rädda mig själv!
Och vad blir det första jag nu bör göra -- det allra första blir -- att befalla mig själv att sova utan fruktan.
Och så lurar jag släktens djävul som vill ha mig vansinnig, som vill göra en Alexander av mig!
Men när han vände sig för att släcka lampan och famla sig fram till trappskåpet, föll hans öga på någonting på bordet som han förut ej lagt märke till.
Det var ett halvt glas mjölk och två små mjuka brödbitar.
Han stod länge och såg på dem, därpå gick han fram till matskåpet, öppnade dörren och lyste in med lampan.
Där inne fanns nästan endast tomma kärl, några kalla potatis på en tallrik samt en påse salt.
På nedre hyllan stod mjölktillbringaren tom, mor hade hällt ut alltsammans i hans glas och det bröd hon lagt fram på bordet var det enda mjuka bröd som fanns.
När han tittade på det försvann den hunger han nyss känt, han stod där stilla med lampan i handen, utan att kunna förmå sig att röra det framsatta.
En enda tanke behärskade honom, en grämelse som tycktes arbeta och vrida sig kring i hjärnan som en liten borr: hur länge sedan det var han lämnat några matpengar i hemmet!
Låt mig räkna -- två -- tre veckor -- den tredje var det!
Jag lever alltså på deras kärlek, och den tycks räcka till en hel del.
Ja, sade han hårt till sig själv i det han gick upp på rummet och började bädda sin säng, den räcker fram till oss hur långt borta vi är.
Den tycks vara den vänliga armen som ständigt famlar efter oss i vårt mörker.
Och den är sannerligen större än Guds kärlek, ty den räcker ända ner i helvetet!
Men jag måste vara hård -- jag vill vara hård och kall, annars räddar jag mig icke från --
Och han lyckades somna före klockan tre på natten.
Dagen därpå vandrade han upp till stugan på Asanders ås.
Han kom dit just som solen stod på middagshöjden, men innan dess hade han avsänt manuskriptet till den roman han skrivit.
Han hade skickat det med en skogsman som kommit vägen fram och som rullat ihop paketet och stuckit det i innerfickan av rocken där det stod upp som en näverlur när gubben gav sig iväg.
Gott att David nu var av med det där -- få höra nu vad bokförläggareaktiebolaget Hobson sade!
Nästan litet svettig kom han fram till stugan.
Mot dörren stod upprest en mindre slägga av järn, med avbrutet skaft, knappt två decimeter lång, och tillplattad i ändarna av flitigt bultande mot sten.
Han visste ögonblickligen vad det var, han hade sett den en gång förut uppe på Nilenius’ vind -- det var hans farfars, gamle Alexanders hammare.
Helt lugnt tog han den i handen, låste upp dörren och gick in.
Han kände sig nu nästan upprorisk mot denna hammare, han beslöt sig för att varken frukta den eller tänka på den vidare.
Efter att ha eldat en brasa började han rota bland sina böcker och papper och så föll honom lusten in att skriva något.
Dock kunde han ej låta bli att gå omkring på golvet och grubblande då och då stanna framför elden, varför han väntade tills den brunnit ut varefter han tog en lång promenad runt alla åsarna, återsåg ett par jättemyrstackar i kanten av en myr och uppehöll sig där i ett par timmar.
Han matade myrorna med sockersmulor och iakttog dem i deras strävsamma verksamhet, pratande för sig själv som om han talat till dem, rådgjorde med dem om vilka vägar de skulle ta och hur de skulle bygga vidare, var de skulle hämta virke och föda.
Ett par gånger försökte han hjälpa en av dem med en bit av ett halmstrå, för tungt och långt för hennes krafter.
Han passade på och när hon släppte bördan ett ögonblick, stal han den ifrån henne, varvid hon förvånad vände om.
Han ställde då så till att hon kom att bita sig fast i strået, varpå han bar alltsammans, både myran och bördan, ända fram till stacken.
Men det lilla ivriga djuret gick då sin väg, lämnande det så dyrbara strået i sticket, och fast han väntade i närheten en halv timme var det ingen av de tusentals små arbetarna som ens brydde sig om att titta på det mera.
Länge satt han där på en sten och såg hur majsolen började väcka hela skogen till liv, de sista isarna hade gett sig av efter att länge ha dröjt kvar som blänkande silver under granarna i kärrmarkens gropar.
Runt om honom stod redan små ensamma och förtryckta björkar med halvstora löv, sakta susande in sina stillsamma toner i den stora, varma granskogens sång.
Hela nejden var så överfull av myror att det hördes som ett stilla prassel över backen där han satt, några kravlade sig uppför hans ben i djärv upptäcktslusta.
Han steg upp, skakade dem av sig varsamt och steg upp på åsens högsta punkt, där han hade en väldig utsikt över hela omgivningen.
Han försökte att fördjupa sig i denna väldiga skönhet och vildhet, och han lyckades så till vida att han kände sig lugn och betagen på en gång.
Men på botten av hans själ rörde sig något annat, han liksom tänkte och levde och såg dubbelt.
Ända bort mot de avlägsnaste blå bergen låg skogen på de buktande åsarna som ett grönt, svallande hav, och nära honom stod furor med något strängt, rent och allvarligt över sig.
Var de beskyddande eller förebrående, dessa urgamla träd?
De hade väl sett och känt hundra vintrars snöstormar, men hade de någonsin förr haft ett sådant kryp till människa så här inpå sig som nu?
En sådan orolig, rädd liten stackare, med ett så vekt och dock så stormande hjärta och en sådan fruktan för att icke kunna alls passa i detta underbara liv, där man skulle vara stark som en fura och ha djupa rötter i jorden för att kunna stå sig i stormarna!
Men vinden susade och solen värmde och hela rymden var så vänligt vit av flammande vårljus.
Gick det an att vara rädd eller orolig här längre?
Och innan han visste ordet av, slöt sig ögonen och han föll i en tung, trygg sömn, nästan lutad mot den närmaste furans väldiga, grovbarkade stam.
Skogen hade alltid lugnat honom och gjort honom som en gammal kärleksfull mor, och han sov nästan tills solen gick ner.
Sent på natten satt han med lampan tänd i sitt ödsliga rum och skrev följande, efter att ha ätit något hårt bröd och smör och druckit vatten.
Jag har avskrivit det direkt ur hans papper, utan att utesluta eller ändra ett ord.
Ur David Ramms skrivbok
En ensam människas funderingar
Om syndernas förlåtelse
Detta skriver jag därför att jag ej kan sova, fast jag är trött.
Det är alltså Korsmässa -- och solen går i skyttens tecken.
Det börjar ljusna därute, det är vår, och nära klockan tre på natten, jag kan alltså släcka min osande lampa och låta vårmorgonljuset lysa på dessa blad.
Det svider i ögonen av all tobaksrök varmed jag fyllt detta gamla svarta rum, där jag tillbragt några stunder av mitt liv.
Jag hatar detta rum.
Jag hatar ensamheten och dessa anteckningar.
Dagbok!
Jag avskyr att föra protokoll över mitt liv, där de egentliga händelserna blott är vedervärdigheter.
Och vem skall läsa det?
Och om ingen någonsin kommer att läsa det, vad är då meningen att jag skriver?
Jag vill dra på mun åt dessa många svärmiska fruntimmer, som skrivit i sina dagböcker “att deras enda mening med dessa blad varit att i ensamheten anförtro sin själ åt papperet“.
På botten av sin själ har de dock betraktat det som ett förtvivlat sätt att komma i kontakt med dem som varit frånvarande, ett nödrop.
Jag säger inte: låt vara att ingen någonsin kommer att läsa detta!
Jag säger på fullt allvar: jag skriver detta för att någon skall komma att läsa det.
Jag vill utgjuta mitt hjärta och jag vill att någon skall höra på.
I går hade jag brev från Ziri, som vill komma hit.
Hon vill också skiljas från sin man, och hon tror att hon och jag skulle kunna leva tillsammans i den här stugan en sommar.
Dåre, lilla kärleksfulla dåre!
Du har aldrig sett en sådan här stuga, aldrig har i ditt mörklockiga huvud stigit in den ringaste föreställning om hur jag har det.
Ziri vet icke vad nöd vill säga, vad hemlöshet vill säga, och hur skulle hon kunna veta det?
Aldrig har hon varit varken rik eller fattig, hennes liv har flutit hän i jämn och bekväm borgerlighet.
Och att nu livet skall vara så satans grymt, att vi bägge inte får vara tillsammans, det är kanske bara rätt åt oss, det är rätt därför att mannen med glasögonen finns, därför att vi velat korsa en annan människas lycka av omtanke för vår egen.
Lycka?
Finns det någon verklig realitet bakom detta utslitna ord, passar det inte bäst i en oerfaren söndagsskollärarinnas mun en sommardag, när en liten mätt och fånig och bomullsljus klass sitter framför henne och fönstret står öppet så att man hör fåglarnas sång och humlornas surr utanför!
Vad var det jag talade om, mannen med glasögonen, är det så säkert att han var lycklig med Ziri?
I detta fall har jag bara ett vittnesbörd att rätta mig efter: hans förbannelse över mig.
Och om jag ej på något sätt stört hans så kallade lycka, så hade han ej förbannat.
Jag undrar om en förbannelse kan innebära något, om den kan skickas efter en som en torped på havet i natten eller hänga över ens huvud som ett olycksmoln i ensamheten?
Om mannen med glasögonen hade en stark vilja, så skulle han då kunna moraliskt krossa mig, men nu är han en stackare, Gud hjälpe honom!
I går fick jag också ett brev från Hartman, som håller på att mörda sig själv med gifter.
Han säger att Ziri varit hos honom och velat ha underrättelser från mig.
Jag har ej skrivit till henne på så länge, därför att jag är rädd att mannen kan få tag i breven.
Det besynnerliga är att jag numera är så rädd att bereda denne man sorg, att jag helst ville avbryta alla förbindelser med hans hustru.
Om jag nu går riktigt till botten med mig själv så beror detta på vidskeplighet, ej på rättfärdighet, jag går nämligen och anar att en olycka, ett försynens straff skall drabba mig för min synd mot mannen.
“Dig är icke lovligt att taga din broders hustru.“ Alltså Jahve och Nazareen, som spöka för mig.
Kanske jag kände det lika, även om jag aldrig hört talas om tio guds bud, ty även hedningarna, som icke hava lagen -- -- -- Men låt oss nu vara rättvisa och tillfoga, att även om jag inte fruktade straffet, så skulle jag dock väl ha en del av denna min rättfärdighetskänsla ändå.
Det är skuldkänslans och det absoluta rättskravets mysterium.
Och det förstå vi icke, icke jag, ty det är en makt som är större än jag, och vars föremål är min själ.
Och icke heller själen förstår jag, hur skulle jag då förstå det som verkar på den?
Men därmed har jag icke sagt att jag hyser någon avsky för vad vi gjort, Ziri och jag, icke heller att jag ångrar det.
Om jag träffade henne skulle jag hängiva mig än en gång, hundra gånger åt min kärlek.
Är ej detta besynnerligt, här råkar jag i en konflikt.
Men nu, för att kunna tänka bättre, så låt oss säga att jag alls inte skriver, utan talar.
Men då behöver jag en åhörare, en man som hör på, då går det lättare, låt oss säga en ung man, litet närsynt och lagom lärd, och torr utanpå.
Låt oss således antaga att den där träbocken, som står vid spiseln, att den där träbocken är en kandidat, filosofie kandidat.
Det är eget att han just skall vara en sådan, en fix idé av mig att det skall vara en som kan, som är fylld av all sådan fåfänglighet varav man känner sig andligen balanserad, som Hartman säger.
Han kan sin logik alltså, den där träbocken, och sin filosofiska propedevtik.
Möjligen om han läst Kant litet, det syns då inte.
Men glasögon, glasögon har han.
Och famför allt: han är stormsäker i grekiska och latin.
Med en sådan kan man umgås, fast man är obildad själv, han liksom räcker för två.
Kanske jag önskar honom så därför att jag är så okunnig i dessa saker själv, men nej, egentligen är det inte alls därför, vid djävulen om jag vet varför, men en kandidat måste han vara.
Trettio år, inte doktor, ty då kanske han känner sig för solidarisk med samhället för att höra på mig, och inte lärare, för då har han ett eget sätt, alltid sitta och undervisa i stället för att höra på.
Och nu är det fråga om allvarliga ting, liv och död, herr kandidat, låt oss genast lägga bort titlarna!
Du heter alltså Larsson, Träbock Larsson, i vissa ögonblick har du drag som påminner om Hartman, ni är väl inte släkt?
Alltså: där sitter du och röker, Larsson, och känner dig överlägsen för att du är vad du är, och här sitter jag och känner mig viktig för att jag inte är som du är.
Tror du, att detta onda samvete jag nu känner över mitt förhållande till Ziri, för exempel, tror du att det är fruktan för Gud?
Vet du vad jag tror: det är en blandning av den ovillkorliga sedelagen och rädsla för helvetet.
Med helvetet menar jag då allt slags straff, både här på jorden och efter döden, som skall drabba oss enligt kristendomens lära.
Du ler åt kristendomen, akta dig du, du är inte så kvitt den som du tror, en vacker dag, eller rättare, en förfärlig natt, upptäcker du att mycket satt kvar som du trodde dig kvitt.
Det man uppfostrats i, ser du Larsson, det sitter i.
Som tjära och löss sitter i.
Men det kan också sitta kvar till tröst i döden.
Vi ska inte vara högfärdiga, Larsson!
Men stopp litet, låt oss undersöka om inte helvetesfruktan sitter som botten under själva det kategoriska imperativet, du kallar.
Vad säger dom uppe i ditt samhälle, Larsson, om det?
Jag har hört sägas att man är rädd för att om nationen avkristnas, så tilltar osedligheten.
Jo jo, du!
Ursäkta mig, jag skojar bara, du är ju modern och frigjord från kristendomen och helvetet och ändå sitter du här och röker och är inte ute för att begå lustmord på Skabb-Sara, som bor en bit härifrån, utan du är ganska sedlig, Larsson, och har bara några få fästmör, av vilka du väl så småningom gifter dig med en, och nån annan kandidat med de andra.
Men nu återgår jag till saken.
Jag har alltså ont samvete för mina felstegs skull, dessa felsteg kan jag inte bli kvitt, och det är därför jag inte kan bli kvitt det där om syndernas förlåtelse.
Tycker du det skorrar i öronen så säg ändå ingenting, du är möjligen för ung ännu -- -- -- Nu skall du få frågan: tror du på syndernas förlåtelse?
Skratta inte, det är någonting i det, ändå?
Mitt behov därav är åtminstone verkligt, du erkänner det?
Då finns det hopp för dig.
Med mig är det så, att jag känner mig nedsmutsad av det förflutna, hemlös i det närvarande och fylld av skrämsel för det tillkommande.
Jag tycker ej att jag kan leva mer utan en genomgripande förändring.
Och nu är frågan: vilketdera är klokast, självmord eller syndernas förlåtelse?
Låt oss först tala om självmordet.
Detta är möjligt endast med förutsättning att man förkastar alldeles läran om en individuell tillvaro efter döden, om vedergällning i en annan värld för felsteg i denna.
Alltså kan icke en på något sätt eller till någon del troende begå självmord under fullt förstånd.
Men nu är jag just en sådan där på något litet sätt troende, fast icke fullt säker, jag kan ej komma ifrån det.
Således är självmordet ingenting för mig.
Det skulle dessutom bringa mina anhöriga sorg intill döden, och det har jag ingen rättighet till, i all synnerhet som de kanske lidit och lida lika mycket som jag, och ändå ej bringa mig denna sorg.
Självmordet är ej för mig.
Återstår syndernas förlåtelse, men det är mycket svårt, ty jag är ju bara en sådan där på något sätt troende, och så fort det gäller, inställa sig tvivlen.