Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vill derföre vända mig emot Gr.
Lagerbjelke, som ansåg, att förhållandet i detta hänseende vore i afseende på tillverkningslagen helt olika, emedan det vore lättare för tillverkaren än för försäljaren att förhindra, att något lagbrott sker.
Jag anhåller då att få fästa Gr:s upmärksamhet deruppå, alt ingenting är svårare för en bränvinstillverkare, än att förhindra att icke hans folk om aftonen bränner en £ timma längre än medgifvet är, hvarigenom han förlorar sin redskap och får betala en skälig summa i bestraffning, eller att förhindra de af sina arbetare, som vilja stjäla bränvin, att möjligen göra ett hål på en bränvinsmätare o. s. v. Jag anser del vara mycket svårare för bränvinstillverkaren att förhindra ett sådant ofog, än det kan vara för en husbonde att åskådliggöra för domaren, ali han ingalunda haft kännedom om den förseelse, som hans folk begått vid försäljningen.
Vidare har Gr:n sagt, att ordställningen skulle kunna gifva anledning till, att husbonden skulle genom bevisning freda sig.
Det står icke så, utan ”derest icke på grund af för handen varande omständigheter, antagas må, att den skett utan hans vetskap och vilja.”
Det är någonting helt annat, än att ålägga honom bevisuings-skyldighet alt freda sig.
Jag hemställer till eder, Mine Hrr! om icke, i fall det af Gr.
Lagerbjelke framställda förslag antages, följden skulle blifva, att den husbonde, som vill öfverträda författningen, försökte att öfvertala sina tjenare att begå brottet.
Ett Romerskt ordspråk säger: ”summum jus, summa injuria:” den strängaste formella rätt blifver understundom den största orättvisa i sak.
Jag hemställer till mina värde motståndare, om icke denna sats torde ega sin fulla tillämplighet på de fall, då en husbonde anbefaller sitt tjenstefolk att öfverträda denna författning, samt, sedan tjenstehjonen blifva tilltalade inför rätta, i anledning af skedd uptäckt, han undandrager sig att ansvara för förbrytelsen, hvarigenom dessa arma vilseförda ensamme blifva utsatte för lagens hämnande arm.
Sådan blefve följden af den ordställning, som 2:ne ädle Grefvar i sin välmenta juridiska ifver förordat.
Dessa Gr:r hafva ansett det stå i strid med all sund formlära inom juridikens vetenskap, att låta bevisnings-skyklighet drabba den anklagade, men Frih.
Raab har visat, att här icke står annat, än att do - Den 9 Augusti e. m. 203 maren skall, på grund af för handen var:de omständigheter, pröfva huruvida förbrytelsen skett med husbondens vetskap och vilja.
Sparre har ansett en sådan pröfning kunna medföra svårighet för sådane domare, sorn egde svag skarpsinnighet och mindre eftertanka.
Det förefaller mig, som en dylik förutsättning innefattade alltför ringa aktning för beskaffenheten af den Svenska domarekorpsen, om hvilkens insigter och duglighet jag för min del hyser, en uppå egen erfarenhet stödd och vida aktningsfullare åsigt.
De värde Gr:ne hafva förklarat sig aldrig kunna antaga en sats, som enligt deras tanka strider emot en sund juridisk theori.
Ett ordspråk säger: ”man bör aldrig säga aldrig,” hvilket äfven kan tillämpas här, ty R.
St. hafva under denna Riksdag godkännt just ett sådant stadgande, som nu är föreslaget, nemi. när de antogo tillverkningslagen.
Lagerbjelke har deremot anmärkt, att man, i afseende på tillverknings-lagen, kunde.lättare antaga detta stadgande, emedan det skulle för en husbonde vara med mindre svårighet förenadt, att förhindra sina arbetare och sitt husfolk, att bryta emot nyssnämnde lag, än emot försäljningslagen.
Om så är, och enär man dock måste önska, att lagbrott så i ena som i andra hänseendet må förebyggas, hemställer jag om det icke är så mycket mera angeläget, att, genom en lika sträng lagstiftning i båda fallen, söka förhindra, det förbrytelser äfven i det sednare fallet må ega rum.
— Troligt, sannolikt och nästan säkert är emellertid, att om man lagstiftar i det sednare fallet med samma stränghet emot husbonden, så blifver han i samma mån angelägen alt tillse, att, inom området af hans husfaderliga välde, inga förbrytelser begås.
Och det önskade målet vinnes, i trots af juridiska theorier.
Af dessa skäl anhåller jag fortfarande om bifall till §:n.
Man vet att exempel icke saknas derpå, att förbrytelser kunna begås under sådana förhållanden, att den verkligt skyldige anses för oskyldig och att tvertom den oskyldige har emot sig så många omständigheter, att han, om han också icke kan sakfällas, likväl i högsta grad misstänkes för att vara lagbrytare.
Vid de fall, som här åro i fråga, torde sådant kunna uppstå.
Man kan nemi. tänka sig, att en tjenare, som fått updrag, att, på sätt författningen medgifver, verkställa försäljning af bränvin, skulle, då han vet att han kunde blifva skuldfri, samt att husbonden presumeras vara den brottslige, kunna af ren elakhet verkställa en oloflig försäljning, för att derigenom skada husbonden samt förorsaka honom kostnad och ansvar.
Man stiftar icke enligt min tanka kloka och rättsenliga lagar, när man bygger dem på grunder, hvaraf sådana följder kunna upslå.
Jag kan således icke annat än bestrida den ordställning, som Utsk. uti ifrågavande § begagnat, och tillstyrker följaktligen antagaude af det förslag, Gr.
204 Den 9 Augusti e. m.
Raab yttrade nyss, att ifrågavar:de § icke innehåller någon föreskrift derom, att den husbonde, hvars hustru eller tjenstefolk beträdas med oloflig bränvinsförsäljning, skulle vara skyldig att, 'för att undgå ansvar, bevisa, det han icke haft del i förbrytelsen; men då författningen innehåller, alt husbonden alltid skall ansvara för en sådan förbrytelse, ”derest icke på grund af för handen var:de omständigheter, antagas må, att den skett utan hans vetskap och vilja,” så skulle jag för min del tro, att förhållandet blir motsatt emot hvad Frih:n antagit.
Jag hemställer till Frih:n, hvem som skall förebringa de omständigheter, på grund hvaraf domstolen skall göra det antagande, som är i fråga.
Domaren har ju ingen annan inqvisitions-skyldighet i dessa bränvinsförsäljnings-mål än, som tillkommer honom i andra likartade mål, och dä åklagaren ej kan hafva något intresse att förebringa bevisning till fördel för den anklagade husbonden, så blir det natnligtvis den anklagade sjelf, som måste framdraga de omständigheter, som skulle ålägga att han vore oskyldig.
Att ålägga en tilltalad skyldighet att bevisa sin oskuld är, såsom föregående talare anmärkt, ett högst olämpligt oell rättsvidrigt förfaringssätt.
Jag föreställer mig, att då förbrytelsen är röjd, och en deri invecklad jordägare, eller husbonden för dem som verkställt samma förbrytelse, blifver af domstolen tillspord orii förhållandet, lärer han väl icke underlåta att förebringa alla de omständigheter, som lända till bevisandet af hans oskuld, i fall han är oskyldig, samt att det skäligen tillhör domstolen, att pröfva alla de i målet förekommande omständigheter, för att tillse huruvida förbrytelsen skett med hans vetskap och vilja, eller icke.
Sådant kan väl utrönas i den män omständigheterne gifva den uplysniug, som domaren skall veta fram- * locka, enligt hvad hans kall fordrar och lärt honom urskilja.
Lagar böra, enligt min tanka, stiftas till fördel för det allmänna, men icke för uprätlhållandet af vissa s. k. rationella theorier, hvilka blomstra och förgå, hvaremot 'samhället alltid måste tänkas bestå och forllefva.
Om jag. för ett ögonblick, suspenderar mitt eget omdöme i denna fråga och blott adderar antalet af de lagkarlar, som å ena och andra sidan yttrat sig öfver denna fråga, skulle jag vilja bifalla Utsk:s förslag.
De lagkarlar, som sitta i Utsk., hafva varit för detta lagstadgande samt hafva utgjort, plus Frih. Cederström, ett antal af 4, hvaremot de lagkarlar, som här hafva afstyrkt detsamma, äro 3:ne.
Häraf drager jag den slutsats, att det varit en öfvervägande majoritet för Utsk:s förslag.
Sedan härefter Frih. af Ugglas förklarat sig afstå från sitt förslag, samt Hr Gr. o.
Landtm, framstält, att i afseende å denna § blifvit yrkadi, dels bifall, dels af Gr.
Lagerbjelke, att den-: samma mätte erhålla följ:de lydelse: ”Husbonde ansvare för förbrytelse, som med hans vetskap mot denna förordn. begås af Den 9 Augusti e. ni. 205 hans hustru, husfolk eller i hans arbete antagen person, likasom vore förbrytelsen af honom sjelf gjord,” blef propos. till bifall å Utsk:s förslag framstäld och besvarad med starka
Nej, blandade med Ja, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemstälde, om R. o. Ad. behagade antaga Gr.
Lagerbjelkes redaktionsförslag, samt, efter denna proposts besvarande med starka Ja, jemte åtskilliga
Nej, förklarade sig härvid hafva funnit
Ja öfvervägande. § 48.
Dä R. o. Ad. återremitterat den 34:de §:n, liar den förbrytelse, för hvilken straff här blifvit utsatt, icke heller blifvit bestämd.
Att under sådana förhållanden fastställa ett så strängt straff, sorn det, att varan skall varda förbruten, torde, enär förbrytelsen ännu icke blifvit definierad, icke låta sig göra.
Af denna anledning anhåller jag att §:n måtte varda till Utsk. återremitterad.
Ett ytterligare skäl för denna min begäran torde jag få söka uti andra morn., som lyder på följande sätt: ”Finnes detsamma vara å utländsk ort tillverkadt, straffes förbrytaren såsom för oloflig varuinförsel.”
Dä det ännu icke är afgjordt, att förbudet emot införande af utländskt bränvin, skall qvarstå, ulan det ganska väl kan hända, att detsamma blifver lill införsel i Riket tillåtet, synes mig detta stadgande olämpligt.
Den härefter till bifall ä förevande § framstälda propos. besvarades med starka
Nej, jemte några Ja, hvarefter de gjorda anmärkmne ansågos föranleda till ålerremis. § 41).
Bifölls. § 50.
Då jag jemför de förbrytelser, för hvilka straff enligt denna §:s l:sta inom. kunna till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, med de förbrytelser, för hvilka ingen annan förvandling, än till fängelse, eger rum, kan jag icke finna hvilken grundsats Utsk. i detta hänseende följt.
Sä t. ex. stadgas i 27:de §:U: ”Bränvin må icke utleranas till den, som synbarligen är öfverlastad, ej heller å utskäkningsställe till den, som minderårig är.
Den, som öfverlastad är, får ej utdrifvas från utskänkningssläile, der han starka drycker förtärt, eller utan vård lemnäs”; samt i 33:dje §:n, att bränvin, som är försatt med något för helsan skadligt ämne etc., får icke till salu hållas.
Öfverträdelsen af dessa §§:r, hvilka förbrytelser äro af beskaffenhet att kunna medföra fara för lifvet, synas mig vara sådana, att de tili följe deraf ådömde böter borde vid bristande tillgång förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, lika så väl som då förbrytelse emot oloflig, bränvinsförsäljning eger rum. 206
Den 9 Augusti e. m.
Raab: Ehuru jag fruktar, att det är förgäfves att yrka bifall på de §§:r, mot hvilka någon af Herrar Lag-karlar sätter sin juridiska kunskap, kan jag dock icke underlåta att i denna del försvara förslaget.
Sparre har sagt, att de förbrytelser, hvilka Utsk. föreslagit skulle kunna med enkelt fängelse försonas, äro af nästan lika svår art, som de, i afseende på hvilka Utsk. hemställt, att, dä tillgång brister, förvandling till fängelse vid vatten och bröd må ega rum.
Till bestyrkande häraf har han förklarat, att den, som begår den uti 27:de §:n omnämnde förbrytelsen, att utlemna bränvin till den, som är synbarligen öfverlastad eller till minderårig, gör sig skyldig till ett lika stort brott, som den, hvilken försäljer bränvin uti mindre qvantitet, än hvartill han eger rättighet, och äro nyssnämnde förbrytelser, enligt Grefvens lanke, så svåra, att, derför bör tillämpas fängelse vid vatten och bröd.
Jag ber likväl att få fästa llr Grefvens upmärksamhet deruppå, att, i alla författningar vi hittills hafva haft, har man underlåtit att för det ifrågavar:de brottet utsätta något slags ansvar.
Det kan vara ganska tvifvelaktigt om brottet skall anses för stort eller litet.
Ögonblicket, när en person blifver förvunnen till kuthegorien af att vara öfverlastad, kan vara svårt att bestämma, och hail kan hafva erhållit bränvinet eller den starka drycken skenbart nykter, men straxt derefter blifva försatt i rusigt tillstånd.
Det är således svårt att säga om brottet är begånget med afsigt eller icke.
Enahanda är förhållandet i afseende på minderårig.
Huru skall man kunna se, om en person är 12 eller 15, 18 eller 21 år?
Hvad äter beträffar den omständighet, att utminutera en mindre qvantitet bränvin, än hvartill man eger rättighet, kan det väl icke vara tveksamt, huruvida sådant skett med eller utan vilja.
Jag tror det således icke vara lämpligt, att för sådane fall, då man icke med säkerhet kan afgöra, om förbrytelsen skeft med afsigt eller icke, föreskrifva samma härda straff, som för verkliga förbrytelser.
Jag vill icke inlåta mig uti diskussion öfver sjelfva ämnet, men jag anhåller likväl om äterremiss, ehuru på andra skäl, än dem Gr.
Det står uti §:n, att böterne skola, då tillgång brister, förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, i enlighet med 5:te Kap. Straffbalken.
Enligt detta Kap. skola 41 R:dr 16 sk. b:ko böter förvandlas till 28 dygns vatteu och bröd.
Då nu för 2:dra resan oloflig bränvinsförsäljning skall bötas 40 R:dr, blefve, om förbrytelsen sker på en Söndag, förvandlingen ju allaredan 28 dygns vatten och bröd, eller högsta kroppsplikt.
Jag återkommer således till hvad jag förut sagt, alt det icke går an att sätta så höga straff på brott, som icke äro af den beskaffenhet att de böra med högsta kroppsplikt bestraffas.
Till följd af hvad jag nu tagit mig friheten yttra, tror jag det blir nödvändigt för Utsk, att, då det be - Den 9 Augusti e. m. 207 stämt så höga böter, som nu skett, uti författningen intaga en serskild förvandlings-tabell.
I enlighet med hvad jag i början af mitt yttrande nämnde^ får jag vördsamt anhålla om återremiss.
Sparre deruti, att Utsk. handlat oriktigt uti att bestämma, att, för dö i författningen förutsatte förbrytelser, böterne skola till fängelse vid vatten ocb bröd förvandlas, utan synes mig Frih.
Haab på ett ganska klart och tydligt sätt hafva ådagalagt olämpligheten af alt bestämma enahanda förvandlingssält för böter, som blifvit åsatle icke några förbrytelser i egentlig mening, utan snarare underlätenheter.
I afseende på l:sla morn., kan jag icke annat än förena mig med Frih. af Ugglas, och anser, lika med honom, att den högsta kroppsplikt, som bär blifvit föreslagen, är, i jemförelse med förbrytelserna, alldeles för hög.
Jag önskar, i likhet med honom, att en serskild förvandlingslariff blefve upgjord, så att det kroppsstraff, som förbrytaren skall undergå, kommer att stå i riktigt förbåhande lill förbrytelsen.
Annu ett annat skäl förefinnes, hvarföre en återremiss torde blifva nödvändig.
Under öfverläggningen om 41:sta §:u ifrågasattes nemi., huruvida del vore lämpligt eller riktigt alt ålägga minuthandlaren eller utskänkaren böter för underlåtenhet att inom föreskrifven tid betala den stadgade afgiften.
Om nu Utsk., pä grund af återremissen af den 4 Usta §:n, skulle finna för godt att afstyrka bifall lill nämnde §, på sätt den nu lyder, och i stället föreslå borttagandet af alla slags böter, så blefve det nu aldeles olämpligt, alt, med åberopande af den 4 Usla §:n, bifalla förevar:de 50:de §.
Pä grund af hvad jag nu anfört, tillstyrker jag återremiss af §:n.
Om man, med afseende pä ett brotts beskaffenhet eller på möjligheten deraf, att förmildrande omständigheter kunna förekomma, vill så bestämma straffet, att det, ifall brottet är begånget under strängare omständigheter, må blifva strängare och, under mildrande omständigheter, mildare, sä bör lagstiftaren stadga ett maximum eller minimum af straff, och medgifva åt domaren, att inom dessa gränsor bestämma straffet.
Det är på detta sätt man afmäter straffet efter brottets beskaffenhet.
Jag hemställer till Eder, Mine Hrr! om icke det, ätt ur sitt hus utdrifva en öfverlastad person, som, utdrifven under vinternatten, blottställes för lifsfara, eller att utdela bränvin ät ett barn, som icke tål den starka drycken, eller att försälja en vara, som är med skadliga och giftiga ämnen försatt, om icke alla dessa brott förtjena en allvarsammare näpst, än alt utdela en sup åt en [»erson.
Låtom oss jemföra de uti den 26:te och 27:de §:n omnämnde förbrytelser.
Enligt den 26:te får å sön- eller helgedag icke till köpare bränvin utmätas eller utlemnas, och enligt den 27:de stadgas bland annat, att öfverlastad person ej må 208 Den 9 ' A ugusti e. m. lemnäs utan vård.
Om nu en säljare, för att bortsopa spåren af sin förbrytelse, utdrifver den öfverlastade och lalér honom under vinternatten blottställas för att förfrysa, så blifver lian, vid bristande tillgång, endast insatt i fängelse, hvaremot, om han låtit den öfverlastade qvarblifva och derigenom underlättat möjligheten att nptäcka hans olofliga utskänkning, hade han måst utslå ett hårdare straff eller fängelse vid vatten och bröd.
Jag vidblifver min förut gjorda anhållan om återremiss.
Raab: Jag å min sida hemställer till Gr.
Sparre, huruvida icke, innan ännu någon brånvinslag förefanns, eller den nya lag, som nu utgör föremål för vår öfverläggning, ens var påtänkt, det icke varit ett brott, sorn vår allmänna lag bestraffat, ali låta en person af vanvård frysa ihjäl, eller huruvida det icke varit med straff belagdt att blanda giftiga ämnen i en dryck.
I öfrigt anhåller jag att fä instämma uti första delen af Hr Printzenskölds yttrande, deruti han sökte vederlägga Gr.
Sparre, hvaremot jag icke kan förena mig uti den sednare delen, ej heller uti hvad Frih. af Ugglas anfört, nemi. att det uti lista morn. befintlige åberopandet af 41 ista §:n nu borde utgå, derföre alt, 41:sla §:n blifvit återrémitterad. 41 ista §:n handlar, såsom bekant är, om den bestraffning, som bör åläggas den person, som icke inom föreskrifven tid utbetalar utskänknings- eller försäljnings-afgift.
Om vid återremissen denna § blifver så förändrad, att den icke vidare här kan åberopas, hvad händer då annat, än att Utsk. vid den slutliga redaktionen utsätter den beslutade bestraffningen, utan att åberopa 4Usta §:n?
Skall man för en sådan obetydlighet förorsaka den långa tidsutdrägt, som för utskrifvande af denna diskussion erfordras.
Jag kan icke underlåta att fortfarande yrka bifall.
Då härefter propos. till bifall ä denna § fråmsläldes, ropades starka Nej, blandade med Ja, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemslälde, om de gjorda anmärknme ansågos föranleda till återremiss, samt, efter denna proposis besvarande med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, förklarade sig bafva funnit att Ja härvid öfverröstat Nej. § 51.
Bifölls. § 52.
I händelse Utsk. fäster afseende på det af Frih. af Ugglas framstälda förslag, att en serskild förvandlingstariff må för de böter, till hvilka den sakfälde icke äger tillgång, upställas, är det naturligt, att den författning, som nu gäller rörande förvandling af de böter, hvilka enligt allmän lag och serskilda förordnir skola förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, icke kan ega tillämplighet.
Jag tror derföre det vore klokast, ali icke bifalla §:n, utan ater - Den 9 Augusti c. m. 209 återremittera densamma, på det att §:n må, i fall den 50:de §:n Olifver omredigerad, erhålla en med sistnämnde § öfverensstämmande lydelse.
Det synes af de föreg:de besluten, som R. o. Ad. vore serdeles benägen för återremisser, men då återremisser blifva i den mån mera besvärliga och tidsödande, som man mycket talar öfver dem, anhåller jag endast, att de Hrr, som ämna fortfara med dylika yrkanden, måtte upgifva hvilka efterföljande §§ de önska återremittera, på det att vi måtte företaga dem i ett sammanhang, utan att uppehålla oss med en lång diskussion öfver hvardera.
Den nu först till bifall å denna § framstälde propos. besvarades med starka Nej, jemte några Ja, hvarpå äfven denna §, på grund af de gjorde anmärkn:ne, återremitterades. §§ 53, 54, 55 och 56.
Biföllos. § 57.
A denna § ämnar jag icke yrka återremiss, utan afslag, och jag hoppas att Frih.
Raab i detta afseende delar min åsigt.
Jag kan icke gilla, att man i en så beskaffad författning som denna, intager ett stadgande, hvilket helt och hållet hörer till allmänna lagen.
Som Hrnne hafva sig bekant, var det i föreg:de bränvinsförfattniugar föreskrifvet att en köpare icke fick vittna.
Detta stadgande ansågs olämpligt och försvann äfven utur sista bränvins-försäljnings-lagen.
Skälet är hell enkelt det, att en köpare, om han i sådant afseende åberopas såsom vittne, kommer lian att betraktas såsom hvarje annat vittne, och domaren kommer alt pröfva huruvida han är jäfvig eller icke.
Således är icke i detta afseende något serskildt stadgande behöfligt.
Låtom oss antaga att en köpare skulle vara vittnesgild.
En samvetsgrann domare skall likväl icke tillstädja en köpare att vittna, så vida domaren finner honom enl.
Rättegångs-Ralkens föreskrifter vara jäfvig.
Då jag således anser att man ingenting vinner genom ifrågavar:de §,shvars plats i en sådan författning, som denna, dessutom är olämplig, anhåller jag att R. o. Ad. måtte afslå §:n.
I motsats till den siste värde talaren, anhåller jag om bifall till §:n.
Då Frih af Ugglas sjelf förklarat, att förbudet för köpare, ätt. vittna, utgått ur författningen på den grund, att ett sådant förbud bade visat sig i väsendtlig mån motverka bevisningsutvägarne för att kunna behörigen ertappa och bestraffa lagbrytare, synes mig ingenting lämpligare vara, än att uti denna författning, som omsluter hela bränvinsförsäljningen, intaga en härom handlande föreskrift, uttryckt i tydliga och bestämda ordalag, så att allmänheten må veta hvad 10 H. 14 210 Den 9 Augusti e. m. hon i detta hänseende har att rätta sig efter.
Förtegenhet i detta hänseende vållar hos allmänheten naturligtvis en okunnighet, som icke är af någon nytta, men väl af skada.
Jag anser således det vara både lämpligt och skäligt, att den ifrägavartde tillåtelsen uttryckligen tillkännagifves; och då Jag tillika personligen väl känner, hvilka svårigheter under fordna förhållanden esomoftast yppat sig för lillvägabringandet af en fullständig bevisning, enär alla vid försäljningen tillstädesvarande vittnen sedermera inför domstol jäfvades, under förebärande, att de deltagit uti trakteringens åtnjutande, såsom köpare, synes det för mig vara klart, att R. o. Ad. handlar ändamålsenligast, då Ståndet antager ifrägavande §.
I motsats med den siste värde talaren, får jag förena mig med Frih. af Ugglas.
I likhet med honom, linner jag det icke blott olämpligt, utan äfven stridande emot rättsgrund, att man skall så till sågandes a priori förklara huruvida en köpare af bränvin är jäfvig eller icke.
Omständigheter kunna inträffa, hvarigenom han blir jäfvig, men omständigheter kunna också inträffa, till följe af hvilka domaren pröfvar det vara lagligt, att han skall såsom ojäfvigt vittne höras.
Att nu lagstifta härom, skulle i förväg förhindra domaren, att ingå uti en så beskaffad pröfning om jäfvighelen.
Sådant kan icke vara med lagstiftningsprincip förenligt.
Jag tillstyrker således, att §:n må utgå, icke betviflande, att en rättvis domare icke skall, vid ransakning om förbrytelser emot denna förordning, på det sätt förfara, att vittnen i oträngt mål blifva för jäfvige förklarade.
Jag kan icke åtlyda Frih. af Ugglas’s upmaning att med honom instämma uti denna fråga, utan yrkar jag bifall lill §:n.
Jemte det jag åberopar allt hvad Frih.
Cederström anfört, ber jag tillika, att, i afseende på den omtalade juridiska principen, fä erinra derom, att tulltjenstemän fä vittna i afseende på de beslag, som de sjelfva verkställa, att polisbetjenter få vittna i vissa frågor.
Jag tror äfven att jaktbetjeningen får vittna rörande öfverträdelser af jaktlagarna.
Jag finnér således icke att vi hafva några så bestämda principer i den vägen, att icke äfven den, som olofligen super ett glas bränvin, äfven må kunna vittna.
Dessutom får jag uplysa, att i Utsk. upgafs från alla håll, att den förra författningen blifvit olika tillämpad.
Uti en domsaga hade domaren tillåtit köparen vittna, hvilket hade haft den goda påföljden, att lönnkrögeriet blef ulrotadl, hvaremot uti andra domsagor de så kallade samvetsgranna domrarne icke tillåtit köparne vittna, till följe hvaraf äfven lönnkrögeriet derstädes florerade.
Dessa uplysningar, bekomne från olika håll af Utsk:s ledamöter, åstadkommo samstämmighet uti denna fråga, och jag kan icke erinra mig att några invändningar framställdes, ty man ville uti den nya bränvinsförsäljningslagen hafva bestämdt uttryckt hvad man genom förbudets borttagande trodde sig hafva uttalat.