Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hur nästan ingen vågade att gny Mot mig, som egde millionerna.
Jag minnes tusen lika ljufva minnen,
Hur alltid glansen af mitt stolta namn,
Som sjelf jag uti » Olssons » ställe satt,
Har dräpt en hvar, som vågade att knysta.
Jag mins hur direktörn i Skånes bank Mig en gång nämnde vid ett skymfligt namn, Men föll till föga, när jag honom bjöd På Grand Hotell till middag.
Pr kuvert Ett hundra kronor kostade den mig,
Men smädaren var ock till tystnad bragt.
Jag mins så väl hur jag mig skaffade Inseglet på medborgerlig förtjenst,
Den lilla stjernan i sitt gröna band.
Stolt må jag säga: ingen i vårt land Sitt ordenstecken har så väl förtjent,
Ty ingen har betalat det så dyrt —
Med undantag för Oscar Dickson blott,
Som blifvit båd ’ baron och kommendör —
Och när senMen vänta!
sextitusen gaf jag gladt För Vasatrissan, för Nordstjernan kan Jag gifva hundra, ty jag har förtjent Millioner fem, och fastän jag förlorat På svindlare och skojare en del » Så har jag ändå ej så litet qvar ».
Och när jag sitter väl som direktör
Uti vår nya riksbank kan jag snart ^
Med adelsvapnet krönas.
Redan är
Med våra äldsta ätter jag befryndad
Och vännen Jansson ser på mig med vördnad
Och kallar mig emellanåt » ers nåd ».
På riddarhuset hänger jag min sköld,
I midten en retort, i kanterna Buteljer och en vy af Reymersholm Det vapnet är i sanning fosterländskt Och eget vore det om jag ej blefve Dermed friherre fbrst och sedan grefve.
Och har jag sedan med tillräcklig verve Betonat alla byråkraters brister Och granskat hvar onödigt bortskänkt skärf, Hvem vet om ej jag som finansminister En dag skall helsas.
Och hvem vet om ej När jag, som sagdt, har hunnit blifva adel,
Jag inom kort skall sitta på den plats Som än, tyvärr, beklädes af Themptander,
Hvem vet !Det är en vacker framtidsvy Och icke någon otillbörlig äflan,
Om jag mig tilltror seger i en täflan Med denna embetsmannaparveny.
Men skall jag lyckas gäller det att slå Det stora, krossande privatbanks3laget;
Väl har Marcellus sagt att sjelf jag har Af dessa banker njutit mycket godt,
Och sant han talte, fastän indiskret.
Men om jag sjelf har njutit godt af dem,
Ar min opartiskhet så mycket större,
När nu jag ger dem dråpslag, och jag har Ju ingenting att frukta derutaf Sen jag har fatt riksbankens garanti För min filial i Hamburg!
Alltså, bort Med tvekan och med ängslan; fram till slag I första kammaren — dess talman är Min slägtinge och vän, och han må sörja För att jag tala får så fritt och djerft Som,mig det anstår.
Ren i en brochyr Jag räknat upp hvarenda en som är Personligen och nära intresserad Af lagen för privata banker!
Hvem
Kan Sedan spjerna, alla har jag fast I detta nät, och om de sprattla blott Så skall min själ och gud jag lära dem Hvar David köpte öletlMod blott, mod, Min segern blir och jag skall triumfera; Privatbankskaran för min klubba dör Och ur dess aska sen skall emanera Den nya riksbank som jag kämpar för Och som jag skall beherska och regera Om några år som förste direktör.
SEXTONDE SÅNGEN.
Det stora slaget.
Första kammaren var till dryftning mangrant församlad, Öfverst i högsätet satt den åldrige, vresige grefven, Handen på klubban alltren, och många vördiga männer Uti hans närhet man såg.
Den mäktige frihandlam Bennich Satt der leende, lugn, fast dagligen slagtad af Jörgen.
Nära intill honom satt den tungfottrampande Bergström, Bred och med leende mun, ty så han plägar att sitta.
Nere på golfvet gick den skönrödlockige Stjernspetz Och vid hans sida sågs den aldrig tigande Klinkan.
Dahl man märkte der ock, den skyddsfrasflödande rektorn Och hans trogne kamrat, den dystre norskätaren Strömfelt, Icke saknades heller den mäktige rektorn från Kalmar Och än mindre du, hvithjessade, liflige Hedlund Alla sutten I der, i aningsdiger förbidan På hvad som nalkades nu.
Till sist den vresige grefven Slog sin klubba i bord och tillät dryftningen börja.
Visliga föllo nu ord om enskilda bankernas väsen,
Många talte derom och talte med flödande tunga;
Lugn dock satt på sin plats den mäktige bränvinssenatom,Log och rörde sig ej, ty säkert visste han med sig Att han fiendens hop höll säkert fången i nätet.
Slutligt bleknade dock den mäktige bränvinssenatorn,
När han blef dragen till svars för att ej kunna addera,
Och med klara bevis hans väldiga räknefel röjdes Af en direktor för en bland de enskilda banker.
Lindrigt bleknande sågs den gode senatorn då sitta,
Blekare blef han doqk snart, då representanten från Norrland Stod i talarestoln och bara oblygt bekände Att han talade för ett stort personligt intresse,
Icke mindre och mer än fyrahundrade kronor Årligen att på den sak det gälde tappa måhända,
Skulle, så frågade han, en summa så stor, så omätlig Ej vara mäktig nog att rubba heder och ära?
Ängsligt på stolen sig vred den mäktige bränvinssenatorn, Hörde med stigande qval hur representanten från Norrland Skildrade hjertlöst och grymt hans drömda, framtida riksbank: » Putselkrämarebank » han nämnde den bittert och hjertlöst, Slungade salva på salva af hån mot dess blifvande öde, Hånade giftigt och djerft den mäktige bränvinssenatorn; Denne blott teg och teg, men det kokte och sjöd i hans inre Och när dryftningen ren på andra dagen var hunnen Bad han om ordet till sist och fick det af vresige grefven.
Talade, svarande först den enskilde bankdirektören,
Att jag adderat fel är både troligt och möjligt,
Nämnas må dock att jag motioner skrifvit i massa,
Långa och tjocka, och om man understundom blir sömnig utaf slik produktion, hvad är väl deri att klandra.
Sade, och vände sig sen till representanten från Norrland, Denne, menade strax den mäktige bränvinssenatorn,
Satt en gång så fast och så orubblig i klorna På hvarendaste bank som nånsin lånt honom pengar,Att han i denna sak förutan tvifvel var jäfvig.
» Hvar och en », så sad ’ den mäktige bränvinssenatorn, » Hvilken en enskild bank har makt att styra och leda Gripes beständigt utaf båd ’ egennytta och ondska.
Icke ville jag ondt med min förteckning på namnen Öfver dem som ha lotter i våra enskilda banker,
De ha heder i kroppen så väl som alla de andra;
Säkert är dock och visst att fegennyttan regerar Dem i sin värsta form, att egen vinning de ställa Framföre allmänt väl, som ett exempel skall visa. »
Liksom Kristian Tyrann, när fordom han gräfde ur grafven Stures lik och bet deri med giriga tänder,
Så och ej annorlunda den mäktige bränvinssenatorn Wallenbergs skugga drog fram och höljde med hånande
skym ford;
Men när kammaren slikt ifrån hans läppar fick höra Mangrant reste de sig och tågade som på befallning Ut ur salen med ens, tilldess att bränvinssenatorn Talade ensam inför sin slägting, den vresige grefven.
» Ingen hör mina ord », så talte han svårligen vredgad, » Men jag skall tala ändå och tala så länge jag orkar Och de ord som jag talar må protokollen bevara. »
Sade och talade sen så länge som vanligen Klinkan, Åhörd, likasom han, af fyra väggarna tomma,
Af notarier tre och af den vresige grefven.
Mel lertid kammarens män derute plägade rådslag Om att tukta med kraft den väldige bränvinssenatorn.
Somliga ville att han offentligen finge en skrapa,
Framförd i kammarens namn utaf den vresige grefven; Andre menade dock att detta vore en grymhet Tvinga grefven att så offentligen snubba sin frände.
Sdde och talade då den tungfottrampande Bergström: » Lemnen mannen åt mig, så skall jag värma hans öron, Jag är van att slå till och fruktar icke hans svada, Fruktar ej heller hans vänskap med den beryktade Nisbeth; Liten på mig, hvad han tål skall han fa och litet deröfver. » Lugna och glada i sinn ’ de medlemmar alla af kammarn Gingo nu åter in och satte sig på sina platser Längtande efter att höra den tungfottrampande Bergström, Öronen värmande på den mäktige bränvinssenatom.
Lång deras väntan ej blef, snart stod han i talarestolen, Lät en spejande blick bestryka hvart bord uti salen, Fåfängt sökte han dock den mäktige bränvinssenatom, Hvilken hemtade kraft från talets qväljande möda Nere på källaren nu, af öl och porter och biffstek.
Dock ej undgicks hans straff, den tungfottrampande Bergström Fattade i ett nu hans heder och ära vid håret,
Ryckte, ruskade, slet, och öste strömmande vrede,
Öste giftbemängdt hån på det olyckliga hufvud Hvilkets egare just på källaren tuggade biffstek.
Sist, när modersmålet ej längre förslog för hans mening, Grep han till vapen, hårdare än, från romarne lånta,
Och på Ciceros språk gaf ett epiteton ornans,
Prägladt i tanke öch stil af äkta » gudommelig grofhet, »
Åt sitt offer, det arma, som tuggade biffstek på källarn.
Och med dånande röst han sade det dödande ordet,
Ordet som slog med en skräck den vördige vresige grefven, Slog med fasa enhvar att dylikt yttrats i kammarn,
Ordet, det vingade, var » cadaver », » cadaver », » cadaver », Och dess genljud sig ut igenom dörrarna trängde,
Trängde trapporna utför och dånade inne på källarn Åsklikt i öronen på den mäktige bränvinssenatom, Döfvande, skallande ljöd cadaver, cadaver, cadaver!
Strax han sjuknade då, af skräck och fasa betagen,
Strax han sände omkring till alla bladen notiser Om att hans väldiga tal så svårt angripit hans helsa,
Att han till Spanien nu var nödgad genast att resa.
Helsan nämnde han blott, men talte ej om affärer,
Kanske, så menade mången, att båda skötas gemensamt.
Kammarens öfriga män med glädje åto sin middag,Nöjde på sätt och vis med det öde som drabbat senatorn, Mången menade dock tro på att den Bergströmska klubban, Hvarmed bestraffningen skett ej var tillräckligt polerad, Mången menade ock att det var skralt med latinet Och att slikt latin blott passar köksor och drängar.
Men då i alla fall den åldrige, vresige grefven Tyst hört på så var ju derom intet att säga,
Utan i frihet och fröjd den tungfottrampande Bergström Gladdes af allt det gagn han haft af sin klassiska bildning.
SJUTTONDE SANGEN.
Senatorn reser.
På bantåg satt I maj varm natt En trist senator;
Från Stockholms gator Till fjerran land,
Till Spaniens strand Han ville resa Från all den nesa Hvarmed han såg Sig höljd.
Hans håg Var mörk som döden, De sorgsna öden Han mindes väl,
Som fyllt hans själ I hvarje vinkel Med hatets finkel.
Från folk och jord I höga nord
Han ville draga Och hemvist taga Der solen är Mer varm än här I härlig söder Der drufvan glöder Och der med sprit, Som af hans flit Dit importeras,
Den fabriceras Till eldigt vin Med smak så fin.
En hvissling hördes Och sakta rördes De vagnars rad Senatorn qvad:
Heimskringlas panna Du höga nord,Jag törs ej stanna Uppå din jord;
Från Småland stamma Jag yfs med skäl;
Nu bränvinsamma Farväl, farväl!
Farväl du trångsinta Mälarstad,
Farväl, I vrångsinta » Fäders » rad,
Mot mig I vänden En småsint själ Men » tänk på änden », Farväl, farväl!
I Fjäderholmar Vid bölja blå,
Der röken bolmar Från båtar små,
Mot lagen stränge I hjelpt en del Men huru länge?!
Farväl, du kära,
Du ångkökshus Min forna ära!
Hvad sus och dus Som der bedrifvits Jag minnes väl Du öfvergifvits!
Farväl du mäktiga Ringförbund,
Jag mins din präktiga Födslostund, Arbetarbanken Barn af min själ,
Den tar nu fanken, Farväl, farväl!
Farväl I kamrar Vid bölja blå,
Der jemt man slamrar I salar två.
Deri jag länge Ej tagit del,
Du talman stränge Farväl, farväl!
Farväl du snärjande Riksbanksplan,
Jag, fastän svärjande, ger dig fan.
Prestigen hafver Jag ej, min själ,
Nam sunt cadaver, Farväl, farväl!
Min talkonst gäckad,
I löje vänd,
Min ära fläckad I landsflykt sänd,
Från Nord vi vädje Till Spanien väll Senatorns glädje Farväl, farväl !Yår katol8kt-romanti8ke skald.
Några synpunkter af
Nils Erdmann.
I sitt poem, » Sångarn », tecknar Wirsén skalden såsom en from pilgrim, bärande tempelriddarens pansar under sin hvita drägt, med cittran i hand och svärdet vid sidan, på väg till den heliga grafven.
När han, dit anländ, stiger ned i kryptan, mötes han af madonnan med barnet, hvilket » signar sångarns hufvud med sin arm ».
Denna teckning är ett sjelfporträtt.
Den är Wirséns egen bild, en skald, som gjort sin diktning till en färd mot Kristi graf, till en jemn, oafbruten vandring mot en orto-doxt-religiös himmel, hvars lof han sjunger och hvars spår han söker, medan han öfver pilgrimsskruden drager tempelriddarens pansar, för att skydda sig mot de hugg, han sjelf framkallar, då han, djerf och förtröstansfull, låter svärdet flyga ur skidan, till kamp mot de otrogne.
Som skald är han pilgrim, som kritiker tempelriddare.
Hans kritiska författareskap vill jag här lägga å sido, for att granska hans pilgrimsfärd mot Edens blomsterdalar.
I » Islossning », ett poem, som inleder hans första diktsamling, ger han följande löfte: » Tag mitt löfte!
Jag vill lindra Hvar jag mägtar, till mitt sista,
Med min sång mitt slägtes nöd,
Jag vill sjunga Edens stränder,
Jag vill ge den fallne vingar,
Lif åt den, som synes död. »
Detta löfte har sedermera betydligt reducerats.
Jag tror ej, att hans poemböcker ha lindrat » slägtets nöd »; om han » skänkt den fallne vingar », vet jag ej; att han besjungit » Edens stränder », derom är intet tvifvel, ty detta synes hafva blifvit hans förnämsta lifsuppgift.
Sedan han i » Nya Dikter », i poemet » Förkärlek », framstält sin romantik, sin böjelse för enslighet, för månsken och aftonskymning » går han i » Sånger och Bilder » ännu ett steg längre, då han i det poem, som inleder samlingen, förklarar sig söka » en stilla vrå », der han får skåda barnens lekar, höra, » hur en verldshafsvåg domnar i fredad vik », och läsa sin Ho-mer, sin Franzén och sin Plato — och först och sist sin bibel.
» Henne, när dagen dör, vare din forskning egnad.
Somna, när lampan släckts, stilla af henne hägnad!
Henne, när morgon gryr, åter med glädje tag,
Stjerna och sol hon är, ljus både natt och dag 1. »
Det är gifvet, att en skald, som eger sådana tendenser, i mycket hög grad är lämplig till konfirmationsgåfva.
Att teckna tidens lif eller de tankar och * känslor, som röra sig hos vårt slägte, dertill är han pduglig.
Och han erkänner det sjelf.
Han är fullt medveten om sin begåfnings rätta halt.
Han utstakar de råmärken, som begränsa hans diktning, och han är nog klok, eger nog fin uppfattning att icke öfverstiga dem.
Han sympatiserar icke med tidens tankar och känslor; han anser dem icke värdiga att gifva sången innehåll; hans sångmö är alltför skär att vilja besudla sig med dem.
Diktens » lavaeruptioner », » när dagens frågor sjuda innanför », » orkanens » brus och segerjubel äro
1 * 1 Dalen » .icke i hans smak.
Nej, Franzéns sång, den ljufva, engla-rena, som bär morgondagg på pannan — den älskar han, ty
» Herren gud var icke i orkanen,
Han var i ljumma vestan vädrets sus *. »
Alltså äfven här gör han bibeln till rättesnöre.
Denna religiositet yttrar sig emellertid icke blott i den salmpoesi, som fyller en stor del af hans sista diktsamling.
Den genomgår hela hans skaldskap, den präglar hvaije sång och den får uttryck i hans liknelser, i hans sätt att betrakta naturen och i hans sätt att måla kärleken.
När han besjunger » Den gamla domen », klagar han ironiskt öfver slägtets materialism, detta slägte, som hellre bygger börs och förlustelseställen än kyrkor och kapell.
Är han ute på hafvet och vinden fyller seglen, känner han » ande-verldens magt », som lifvar färden.
2 Han längtar — eget nog
— att » bada » i himlen 3, och under » häfdens mörka skiften »
» susar en föryngringssång oftast dock ur pelargång4. »
Det vill här säga: ur tempelruinen, som symboliserar kyrkan.
Hur ofta det har hän dt, att kyrkan varit föryngrande » under häfdens mörka skiften », lemnar jag derhän.
Skalden älskar henne med en innerlig kärlek.
» Der kyrkan vinkar, huld och hvit », der framflyter hans lif, der
» vill han dö i frid en gång, när presten läser aftonsång5. »
Sjunger han om » Columbus », ger ämnet honom uppslag till en vacker liknelse, nämligen hur han, lik Amerikas upptäckare, » styr mot himlens stjernor », tror på dem och slutligen finner land.
6 Sol och stjernor lysa dock endast med lånadt sken.
Till det » rätta » skenet föres man genom dödens port; och efter det trängtar han.
» En bleknad glans och en mattad strimma är allt, som skimrar i jordens dimma,
1 » C.
W. Böttiger ».
a » Ungt mod *.
8 » Idealism ».
4 » Hopp- *.
5 &gt;Motsats *.
6 » Columbus » .det rätta ljuset ej hör oss till, men dit jag vill
Gå de små, » Prestens barn », vilse i skogen, ljuda plötsligt kyrkoklockorna och kalla dem tillbaka, och när de komma hem, läser » den vördige pastorn » en liten bön, hvari han beder, att Gud » må kalla alla hemåt med kyrkokloc-kor2 ».
Ser han en liten tiggarflicka gråta sin sorg och sitt armod vid källans strandbredd, tröstar henne källan med, att snart skall hon få komma » till en annan, bättre källa », som skall gifva, hvad hon nu saknar, frid, helsa och salighet3.
På ett dylikt, sant kristligt sätt tröstar han den nödstälda.
Hvad naturen beträffar, anser han, att
» Jordens rymd är blott portiken Till de underbara riken,
Der hvad här var sprängdt i sär Enadt och fulländadt är 4. »
Derför blir stjernehimlen » den fÖrsonta andeskara, hvilken vistas ofvan skyn », eller
» en för oss osynlig kyrka, som sin gud för evigt dyrka 5. »
Om vågorna heter det, att * deras hymner skalla: gud, oändlighet! » 6 Norrskensstrimman är en helsning » från de svala himlafält,7 » i trädens kronor susar » vindarnes orgelton » 8, och skogen » står som kyrka rak » 9.
Ett skimmer breder sig öfver » de blommande jordiska stränder », ett skimmer från högre verldar.
Det hvilar helg öfver äng och dal,
» och blomman står skön i doftande bön,
i skogarne brusar högtidlig koral. » 10.
Wirséns natur består för öfrigt af blå violer, doftande syrener, en och annan vallmo, nejlikor, liljor näckrosor och furor.
1 » Från sol och stjernor. » 9 » Prestens barn ».
8 » Källan ».
4 &gt;1 qvällen ».
8 Samma poem.
* 6 » Skäret ».
7 » Vid jultiden ».
8 » Förkärlek ».
* » Merlin ».
10 » Jag sökte så länge » .Tydligast framstår dock hans englarenhet och kristendom i teckningar af kärleken, d. v. s. i det erotiska.
Här, om någonstädes, är han helgon alltigenom.
I poemet » Hvad du liknar » blir hemmet ett kapell, » ett hvitt bo för helgonfrid », tankarne, som gå bort till den älskade, foglar, som bygt bo på kapellets tak, och hennes stämma kapellets orgel.
I » ögonkast » blir hennes öga » stjeman på fastet », och kommer hon, som i » Böcker och Kärlek », och lägger sina armar kring hans hals, der han sitter, läsande i gamla luntor, skall, när hon är borta, » den gamla boken stråla helgonfromt », och på sidan, der han stördes, » ett englahuf-vud vinkande skall stå ».
Om den älskade får bli mor, är det modershopp, han skänker henne, en himmelsk profetia att hon snart skall stå » vid Kristi kors », sänkt i böner1.
Hans erotik är så okropslig, hans kärlek så ren och ofcinlig, att han, i » Pagens visa », låter den unge pagen icke begära af herskarinnan annat än
» ett » tack » från ögon klara, ett lätt » god morgon » bara. »
När de älskande träffas, efter många år af skilsmessa, är det » själarna, som tala », och » när en älsklings kyss förseglar munnen för hvart yttre ljud », springa » inre klostergårdars reglar » upp, medan » en snöhvit engels hand » öser ur » sällhetens fullhorn * 2 ».
De båda ungas kärlek är » liksom silfverlampans skär », och då de mötas, sjunger älskaren en salmartad lofsång.
Men älskaren blir gammal.
Han sitter vid trädgårdsmuren, tömmer sitt glas och drömmer om henne — men endast » himmelska » drömmar.
När var platsen för deras första kärleksmöte.
Han erinrar sig rörd, hur hvarje lägre känsla » förklingade » vid detta ljufva rendez vouz, hur begäret tog liljans skrud, hur det susade som af englavingar,
1 » Modershopp a Tystnad ». » i rymden susar som af vingar, och himlen famnas i en brud. »
Nu längtar han att träffa henne ånyo i paradis, dit han är viss att komma och dit en engel skall ledsaga honom 1.
De älskandes dröm blir äfven verklighet först der.
Ynglingen sträfvar, år efter år, böjd öfver sina böcker, vid flitens arbetslampa; midt emot breder en annan lampa sitt sken öfver en ung flicka, som sträfvar lika träget vid nålen och sin söm.
När deras blickar mötas, tänka de pä den sälla tid, då endast en lampa, deras gemensamma, skall lysa dem båda.
Men döden kommer och rycker bort dem från arbetsbordet, blott för att förverkliga deras dröm i » det stora fadershuset », som » samma månes glans försilfrar 2 ».
Men en enda gång har skalden glömt sig.
Det var i poemet » Silléry ».
Der vågar han sjunga naturens och kärlekens språk.
Der förekomma hvarken englar eller paradis, men fröjd och lefnadslust:
• » Drick djupt, och du skall dricka en rusande lefnadslust!
Kung Henrik och hans flicka ^
förkunna i drufvans must, ^
tag mot den vårliga flamman
med fröjd i ditt unga blod
och hylla som vi med gamman
kärlek och hjeltemod. »
Dömde man efter hans egna, mycket stränga sedlig-hetsbegrepp, borde man nu fråga, hur en så englaren skald kunnat besjunga — eller snarare lofsjunga — ett så frivolt ämne; och vore man litet elak, förklarade man det så, att han tillåter konungen, hvad han förnekar andra dödlige, ty Wirsén ser ännu i dag » Herrens Smorde » i konungen.
Detta vore, som sagdt, mycket elakt gjordt.
Ty Wirsén vill sträfva efter ett barns fullkomning.
* Ren som ett barn och oskyldig och enfaldig som » en af dessa små », så-
1 » Trädgårdsmuren ».
9. » Lampan ».
Vr Dagen * Krönika.
* dan vill skalden vara.
Läsaren ber han bevara sin första kärlek och sin ljufva barnatro1.
Han ser » en himmel » i barnets blick; på hyn sväfvar » Edens morgonglans » tillsammans med en engel i hvita vingar, och han önskar, att detta » återsken af barnasinne », som är himlens underpant, äfven måtte återfinnas på mannens kinder.
Han sjunger i julottan:
» Haf tack, o barn, som offrat dig!
Haf.tack, och gör ett barn af mig!
Om barnet endast fläktar med en lilja, skola portarne springa upp » till vår längtans land ».
Den vackra » Elfva * åringen » och den lika vackra dikten om » Barnet och fogeln » handla om de små; och när barnet knäpper händerna till bön, ser han » en strimma af de stränder, dem grubblet sökt, men fåfängt, utan lön8 *.
Wirséns sånggudinna, hvilken, i parentes, är
» klädd i hvitt, med kors på barmen
och en stjerna i sitt hår »,
— en passande skrud för en så eterisk varelse — kom, när han fick en son, strök den lilles panna med en liljestängel och sade till skalden: » var ett barn som han4 ».
Derför är det ock barnet, han helst ser, då han betraktar frälsaren.
» Seklets genius » låter han bidande stå vid tidens bölja och vänta befriaren, ej i hjeltens gestalt, men i barnets5, och » när seklets aftontimme slår », skall » ett barn, Marias son, gloriekrönt vinka menskligheten till andeverldens trappa6 »
Man finner ganska lätt, hur denna bild uppkommit.
Skalden är till sin natur mycket romantiskt anlagd; det är denna romantik, som väft sin purpurskimrande slöja kring
1 &gt;Den döda ».
8 » Vid jultiden ».
8 » Klubba och Lilja ».
4 » Skydd * magt ».
5 » Seklets genius ».
8 Välkommen hem!
* hans religiösa föreställningar.
Han älskar i dikten det prunkande och lysande; han inför detsamma i sina bibelska taf-lor; han kom till verlden ett eller annat århundrade för sent, och han borde hafva födts i ett katolskt land, som Spanien.
En så blind tro, en så extatisk dyrkan hade passat för den tid, då Calderon diktade.
Också sjunger han om Cal-deron, intränger i hans väsen, förstår hans naturel och det sekel, han tillhörde.
Den andre store mästaren på det estetiska området, hvilken tjusat hans sångmö, var Rafael.
Här är det taf-lorna, de religiösa kompositionerna, som isynnerhet lockat honom, och dikten har förvandlats till en beskrifvande text, en poetisk tolkning af dessa målarkonstens storverk.
Här far han åter lefva i en katolsk verld, i en verld af innerlig tro och tillbedjan.
Här får han tala om sin älskade madonna, ty, såsom det tillhör en så svärmiskt-katolsk ande, ser han » madonnan och barnet » i en glödande belysning, i en trolsk, hänförande, paradisisk fägring.
Hon uppträder ofta i skaldens sånger.
» En himmelsk poesi » läser han i hennes blick, och trånande bönfaller han:
» Kom, sköna bild, när jag skall dö en gång,
O, sväfva ned vid stilla andesång. »
Till barnet säger han:
» Du underfulla barn, o räck mig då Till slutlig frälsning dina hulda armar Med denna blick, der kärlek sig förbarmar,
Den djupa blick, som jag har älskat så 1 ».
Äfven helgonen uppträda.
I » Nattvarden » heter det:
» Englarne templet freda,
Helgonen hålla vården här om de trognes fjät. »
» Helgonfrom » och » helgondrag * förekomma ofta, och englar och andar trängas i hans sånger.
__ *