Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Utskits Ordfide för tillfället icke är närvide, vill jag meddela den uplysning, Hr Printzensköld begärt.
Om Hr Printzensköld velat genomläsa den föreslagna instruktionen för taxeringsförrättningarne, skulle Hr Printzensköld i detta förslags 6:te § hafva funnit följande stadgande.
»Då frälseränta förenats med eganderätten till den jord, hvaraf sådan ränta dittills utgått, skall, vid bestämmande af fastighetens värde, detsamma ökas med ett belopp, motsvarande värdet af den förbättring, egendomen genom räntans uphörande vunnit.»
Det är salunda bestämdt, huru för* 204 Den 22 Augusti f. m. faras skall i det fall, som Hr Printzensköld förutsatt, och någon tvetydighet bör icke kunna upkomma, hvarföre jag hoppas att Hr Printzensköld icke bestrider den anhållan, jag nu framställer om bifall till den föredragne §:n.
Jag finner mig så belåten med denna uplysning, att jag afstår från mitt förut framstälda yrkande.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. blef ifrågav:de mom. af E. o. Ad. bifallet.
Utsk:ts hemställanden rör:de § 4 och förslag till samma §:s lydelse.
Utskrts yttrande i ani. af gjorda anmärkmr emot grunderne för Utsk-.ts förslag rör:de bevillning för inkomst af kapital eller arbete.
Utsk:ts yttrande rör:de l:sta monr.t af § (i och förslag till samma mom:ts lydelse.
Utsk:ts till PresteSt:t gjorda hemställan om godkännande af förslaget om det s. k. bevillningsafdragets uphörande.
Utskits hemställan rör:de 2:dra och 3:dje moram af g 6, samt förslag till samma mom:rs lydelse.
Jag inser visserligen, att R. o. Ad. skall nu, liksom förra gången, lemna sitt bifall till det morn., som förekommer att till inkomst af kapital räknas ränta af utlånta medel.
Jag antar således att detta stadgande kommer att till verkställighet befordras, men jag kan icke underlåta att till prot. nedlägga min protest mot en lagstiftning, som åsyftar att ingripa i personers enskilda förhållanden.
Må vara att i andra länder sedan längre tider tillbaka folket blifvit vandt att låta Regeringen inqvirera i deras enskilda angelägenheter, emedan så tillgår äfven i det beprisade fria England, men Sverige har hittills varit befriadt härifrån, och jag tror att om denna förändring vidtages, det icke skall dröja länge, förrän man anser denna beskattning till den grad förhatlig, att densamma af Rikets St:r kommer helt och hållet att afskaffas.
Man bör och har säkerligen icke svårt att utfinna utvägar, för att fylla statens tarf, utan att stifta lagar, som kunna intränga på det enskilda gebietet såsom den ifrågav:de, och som är så motbjudande för en hvar att efterlefva.
För min del är jag så glad, att genom min samhällsställning aldrig någonsin kunna komma i tillfälle att tillämpa den ef - Den 22 Augusti e. m. 205 ter min öfvertygelse för hvar och en förhatliga författningen, och jag betviflar att de, som nödgas åtaga sig denna svåra pligt, någonsin skola kunna på ett med deras samveten öfverensstämmande sätt upfylla densamma.
Sedan det nu säl. är afgjordt, att ka pital skall beskattas, återstår endast i det nu föredragna mom:t att afgöra hvad man räknar till kapital, och att dertill räknas ränta å utlånta och räntebärande kapitaler, derom bör icke något tvifvel ega rum, hvarföre jag anhåller om bifall till mom:t.
, blefvo de ifrågav:de moram af B. o. Ad. bifallne.
Utsk:ts hemställanden röride 4:de och 5:te rnomm af g 6, samt förslag till samma mom;rs lydelse.
Den vidare pröfningen af förev:de Utlåt, upskjöts till eftermiddagens plenum och R. o. Ad. åtskiljdes kl. */* 3 e- rolli fidem, O.
Onsdagen den 22 Augusti 1860.
Justerades 1 prot.-utdr. för förmiddagens plenum samt prot:t för d. 18:de sisth Maj e. m.
Anmäldes och bordlädes Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:ts nedannämnde Betänkm, nemi.:
N:o 156, i atil. af väckt motion om ändring i K.
Stadgan d. 5:te Mars 1858, ang:de sinnessjukas behandling och vård; N:o 157, i ani af väckt motion om K.
Theaterns ställande under ministeriel styrelse; N:o 158, i ani. af väckt motion om uphäfvande af K. M:s Nåd.
Reglem. för skyddskoppympning i riket; N:o 159, i ani. af väckt motion rör:de en ombildning af huf vudstadens 4 5-klassiga elementarläroverk; samt Den 22 Augusti e. m. \ N:o 160, i ani. af RiksStms skiljaktiga beslut öfver Betänka N:o 117.
Fortsattes pröfningen af Bevilln.Utsk:ts Utlåt.
N:o 34. § 7. Utsk:ts hemställan om uteslutande från g:u af stadganderne under litt. a, b, c oell d i Usta punkten t. o. m. orden »den iukomströrelseu lernnar».
Utsk:ts hemställan om intagande i 2:dra mom:t af punkten 3 af följande stadgande: »Näringsidkares inkomst för löpande året får dock icke, äfven om han under näst föregångna året gjort förluster, beräknas till lägre belopp, än hvad en sådan rörelse, som den han drifver, i medeltal anses afkasta».
I den nu föredragna § 7 har Utsk:t utgått ifrån den grundsats, att all inkomst, äfven den minsta, skall beskattas, och Utsk:t har gått ännu längre, då det stadgat att »Näringsidkares inkomst för löpande året får dock icke, älven om han under nästföregångna året gjort förluster, beräknas till lägre belopp, än hvad en sådan rörelse, sorn den han drifver, i medeltal anses afkasta».
Han skall således, ehuru man utgått ifrån grundsatsen af inkomstbeskattning, erlägga skatt, äfven om han icke haft någon inkomst, utan fast mera gjort förluster.
Aul:n till ett sådant stadgande lärer väl varit den, att, i städerna åtminstone, utöfvandet af ett yrke är förenadt med åtskilliga medborgerliga rättigheter, och att man derföre ansett att för åtnjutandet af dessa förmåner någon minimibeskattning borde ega rum.
Detta ord har dock råkat i misskredit, och derföre kunde den enkla utvägen att utsätta en sådan skatt icke användas, utan måste man begagna en omväg och stadga att en afgift skulle påföras, beräknad efter hvad en likartad rörelse ansågs i medeltal afkasta.
Hvad vill detta säga i tillämpningen?
Om det t. ex. är fråga om en skomakares beskattning, skall då medeltalet bestämmas efter hvad andra skomakare betala, i en viss gifven stad, eller i hela riket?
Eller är det fråga om blott medeltalet af en rörelse med den utsträckning, som den, hvilken någon viss person drifver.
Om nu en rörelse af enahanda utsträckning icke finnes i orten eller staden, hvarifrån skola då taxeringsmännen fä detta medeltal, efter hvilket de skola beskatta den ifrågav:de personen?
Här står man, såsom i så många andra fall, vid tillämpningen af den nya författningen på godtyckets grund.
Den kan dock möjligen något så när låta tillämpa sig, då någon inkomst finues att beskatta; men då det är ett deficit, efter hvilket skatten utgår, då blir naturligtvis förfarandet ändå svårare.
Jag vet emellertid icke, huru man skall komma ur detta dilemma, då man fråugått den enkla Den 22 Angnst i e. m. 207 grundsatsen, att för sådant fall satta en viss bestämd lägre afgift.
Genom nu gällande bevilln.-förordn. äro vissa sådana minimibelopp fastställda och derutöfver medgifvet, att då genom handtverkare eller handelsföreningars intyg någon näringsidkare kan styrka, att han icke haft en inkomst, motsvarande den derför beräknade skatten, så kan nedsättning i minimiafgiften äfven ega rum.
På sådant sätt hafva åtminstone de beskattande personerna någon sakkunnig auktoritet att stödja sig vid, hvilket deremot nu kominer att saknas.
Jag hyser dock icke något hopp, att afs:de skall fästas vid hvad jag nu andragit, hvarföre jag blott anhåller att det må intagas i prot:t såsom min reservation.
Lagerbjelke, Gustaf: Utsk:t, har ansett, att hvarje förmögenhet, då den förefinnes, bör beskattas.
Såsom grund för beskattningens storlek antog man i första rummet inkomsten, då någon sådan är till finnandes; men det kan hända, att en betydlig förmögenhet finnes, ehuru den under någon tid icke lemnat någon inkomst.
Men derför att så icke skett för tillfället, följer ej att denna förmögenhet bör lemnäs skattfri.
Om vid sista krisen all den förmögenhet, som, oaktadt olyckorna, förefanns, skulle lemnats obeskattad derföre, att den icke lemnade någon inkomst, så hade väl den största orättvisa derigenom upkommit.
Det kan väl icke nekas, att t. ex. en stor fabriksidkare, hvars fabrik är värd måhända milhr, men som under 1 år icke lemnat någon direkt behållning, likväl är en mäkta rik man, och att han drager mycket stor nytta af samhällsinrättningeu och den säkerhet densamma lemnar.
Vore det då billigt, att denna rika man skulle, derföre att han 1 år varit utan inkomst, skatta mindre till staten, än hvilken olycklig fattigstugusittare som helst.
Man behöf ver icke nämna mera än detta, för att finna huru orättvist sådant skulle vara.
Det är sannt, att så länge inkomst finues, så må den begagnas såsom en mätare för förmögenheten; men då den icke längre finnes, ehuru förmögenhet existerar, må man då äfven betrakta denna.
Det är ganska vanligt i våra mindre städer, att der tinnes en fabriksidkare, som har t. ex. en mekanisk verkstad, och hvilken tilläfventyrs ensam har större förmögenhet, än alla stadens näringsidkare tillsammans.
Nu kan det hända, att en sådan person vid en inträffande kris icke har någon inkomst under hela året af sin rörelse.
Vore då rimligt eller rättvist, att han skulle skatta lika ringa som fattigstuguhjonet?
På samma sätt, kan man väl ej påstå, att det vore någon rättvisa deruti, att då jordbrukaren, om han också varit hemsökt af den svåraste missväxt, ändock får skatta till staten, så skulle deremot en fabriksidkare, som något år lidit förlust, vara befriad derifrån?
Utsk:t har således utgått från den grundsatsen, att det är förmögenheten, som bör beskattas, och ehuru i allmänhet inkomsten är ett sätt att upskatta förmögenheten, kan det dock hända, att den sednare förefinnes, utan att den förra egt rum.
Icke heller är man i vårt
Tand ovan vid ett sådant sätt att betrakta saken.
Vi hafva hittills haft s. k. minirnitariffer.
Hvad äro dessa, om icke just detta sätt att be - 208 Den 22 Angne ti e. tn. trakta förmögenheten.
Nuv:de författn. stadgar, att en grosshandare, en fabriksidkare skola skatta så eller så mycket, dock icke lägre än ett visst belopp, äfven om han lidit förlust.
Nu säger den siste värde talaren, att det kan hända, att det icke finnes någon rörelse att jemföra med.
Men då kan man ju jemföra med hans egen, hvad den under andra tider och förhållanden lemnat i behållning.
Utsk:ts förslag är således i grunden detsamma som nu gällande stadgande, ehuru rättvisare, än att bibehålla minimitarifferna.
Jag kan icke föreställa mig annat, än att det orättvisaste af allt vore att säga, att en person, han må vara aldrig så rik, skulle, så framt han af tillfälliga orsaker under 1 år icke haft någon inkomst, skatta lika litet som det ringaste fattighjon.
Det svar, som Gr.
Lagerbjelke afgifvit på Gr.
Mörners anma, synes mig vara af den beskaffenhet, att det alldeles icke står med dessa anma i något sammanhang, och det vittnar just mera, än något annat, om det felaktiga i de grunder, som både komiterade och Bevilln.Utsk:t begagnat för att åstadkomma bevilln. af de skattskyldige.
Vår närv:de bevillningsförordn. är med den största klokhet upgjord, enär den i vissa fall stadgar att inkomst skall ligga till grund för beskattningen, och i andra, der inkomsten icke kan beräknas, att kapitalförmögenheten skall göra det.
Nu hafva komiterade velat utgå från den principen, att all skatt skall utgå efter inkomst.
I denna punkt ligger just beviset för odugligheten af denna princip.
Den nu gällande författnm har åtminstone den stora fördelen, att för sådana fall, som det anmärkta, en viss tariff finnes stadgad, eller ett visst minimum, hvarunder taxeringsmännen icke kunna gå.
Dessa tariffer visa, huru man med afs:de på de förekommande personernes ställning bör förfära, så att man antingen kan med lätthet påföra en stadgad afgift, eller nedsätta den under det minsta beloppet.
Nu har Utsk:t i stället tillstyrkt, att om det visar sig, att den skattskyldige ej haft ett enda öres inkomst under året, skall han dock betala lika mycket, som om motsatsen egt rum.
Pöljden blir, att den, som kan bevisa, att han gjort 10,000 rdrs förlust på året, får skatta lika mycket som den, hvilken gjort 10,000 rdrs vinst.
Kan sådant vara förenligt med rättvisan?
Detta förhållande visar mer, än någonsin, att när man vill uphäfva sig till lagstiftare efter ett visst system, som man på förhand upgjort för sig, så nödgas man öfvergå från rättvisan till en uppenbar orättvisa och tillämpning af godtycke, hvilket väl bör bannlysas från alla åtgärder, som af publika myndigheter skola vidtagas, då de hafva lagar, som skola följas.
Men, i likhet med Gr.
Mörner, anser jag hvarje försök att ådagalägga omöjligheten att på ett rättvist sätt tillämpa detta stadgande vara fruktlöst, hvarföre jag förenar mig i den anhållan, Hr Gr:n framställde.
Hr'Stuart, Carl Gustaf: Det i 7:de §:n af Utsk:ts för slag intagna stadgande, att »näringsidkares inkomst för löpande året
Den 22 Ångnsti e. m. 20Tt Äret icke får, Sfven om han under r.ästföregångna året gjort förluster, beräknas till lägre belopp, än hvad en sådan rörelse, som den han drifver, i medeltal anses afkasta», Sr en utväxt på komit. erades förslag, mot hvilken jag på deras vägnar får protestera.
Den strider helt och hållet mot det grundbegrepp, sorn komiterade antog i sitt författningsförslag.
När man vill beskatta inkomst, är det val nödvändigt, att en sådan skall finnas, för att en beskattning skall kunna densamma åläggas.
Inträffar det förhållande att en näringsidkare drifver en rörelse, som för honom icke medför någon slags inkomst, så bör han också icke utan skäl och billighet kunna åläggas skatt derför.
Den omständigheten åter, att han är en rik man, befriar honom icke från beskattning; men då är det i egenskap af kapitalist och icke af näringsidkare, som han erlägger skatt.
Har han fast egendom, så får han skatta för den; men att pålägga honom beskattning för en näring, som icke lemnat någon inkomst, anser jag så stridande mot andan i det nya förslaget, att jag icke kan med min röst biträda detsamma.
En af de hufvudsakligaste och vigtigaste anm:r mot nu gällande bevilln.-förordn. har afs:de på de deruti förekommande rninimitarifferna; men det af Utsk:t föreslagna stadgandet är i sjelfva verket ingenting annat, än en minimitariff.
Jag fästade i förmiddagens plenum upmärksamheten på den stora skilnaden emellan synlig inkomst och icke synlig.
Bevilln. af fast egendom i stad utgår till lika belopp, om den står under reparation, eller om icke en enda lägenhet är uthyrd, och af en landtegendom, äfven om skörden icke varit god.
Men detta är ett helt annat förhållande än att erlägga skatt för inkomsten af en näring, der det naturligtvis alltid måste anses orimligt att, oaktadt ingen inkomst erhållits, skatten ändock skall utgå.
Om bevilln.-intraden skulle på något sätt minskas derigenom att en eller annan blefve befriad från erläggande af bevilln., anser jag vara af ojemförligt ringare vigt, än att konseqvens och rättvisa gör sig gällande i lagstiftningen.
Om förhållandet vöre såsom den siste värde talaren upgifvit, nemi. att man blott vill beskatta inkomst, så skulle han otvifvelaktigt hafva rätt i sin argumentation.
Men Utsk:t har icke gjort af's:de endast på inkomst, utan äfven på förmögenhet.
Inkomsten har ansetts tjenlig för att mäta beloppet af den beskattning, som bör åläggas förmögenheten; men då denna mätare icke finues, har man måst söka en annan.
Vore det fullt rättvist och konseqvent, att då jordegaren får betala, äfven vid dålig skörd, och husegaren, äfven om ingen lägenhet finnes uthyrd, näringsidkaren deremot, då han lider någon förlust, skall blifva skattfri, och, ehuru måhända millionär, satt i samma kategori sorn dagakarlen och fattighjonet?
Ligger det ej rättvisa deruti, att en person, som besitter stor förmögenhet, måste skatta något derför till Staten, äfven om hans förmögenhet icke gifvit någon ränta?
Man har sagt, att detta stadgande vore oförenligt med den nuv:de H. IX.
‘ 14 210
Den 22 Augusti e. m. bevilln.-förordu:n.
Denna dekreterar helt enkelt, att otn inkomsten varit större eller mindre, så får dock skatten icke siittas lägre, iin till ett visst antal rdr.
Det nya förslaget stadgar deremot, att äfven om inkomsten icke varit så särdeles stor, får dock rörelsen icke beskattas mindre, än hvad densamma under vanliga förhållanden anses kunna lemna.
Jag hemställer, om icke detta snarare är mera lämpadt efter förhållandena, än det förra?
Saken är således rättvis och hillig: rättvis, emedan den sätter näringsidkaren i paritet med fastigbetsegaren, — billig, emedan den låter den, som har något, betala, i st. f. att ställas på samma linie som fattighjonet och dagakarlen.
Det synes allt mer och mer, huru Gr.
Lagerbjelke råkar i förlägenhet, då han skall försvara en sats, som icke låter efter logiken försvara sig.
När man talar om att skatten skall utgå efter inkomst, då säger Hr Grin att den skall utgå efter förmögenhet.
Fastighet är en förmögenhet, och den skall betraktas såsom gåfve den en viss inkomst.
Det är godt och väl, att man har förmögenheten framför sig, — man beräknar då, att den afkastar en viss procent, som man lägger till grund för beskattningen.
Nu åter säger Hr Grin, att när en näringsidkare är en rik man och icke har någon inkomst af sin rörelse, så bör han ändock skatta, emedan han är rik.
Nu frågar jag den ädle Grefven: ligger det någon logik deruti, att när man säger att man skall skatta för inkomst, så lägger man förmögenheten till grund?
Det visar det orimliga i Utskits förfarande.
Hade Utskit satt en tariff för näringsidkarna, så att de kunde beskattas efter vissa grader, så hade vederbide taxeringsförrättare haft någon grund att följa, då de deremot nu icke hafva någon annan än den, som finues uttalad i det ifrågavide momentets ordalag, som är detsamma som att förklara, att, ehuru en näringsidkare lidit förlust ända derhän, att han möjligen får lefva af lånta penningar, så skall han icke förthy beskattas lika högt för det år, då hans rörelse gått med förlust, som för deti hvarunder han haft en betydlig behållning.
Det är ju helt naturligt, att han det ena året bör vara fri från skatt för inkomst.
Men jag delar deruti Gr, Lagerbjelkes mening, att jag anser den, som har förmögenhet, böra skatta derför, äfven om han drifver en rörelse, hvaraf han icke haft någon inkomst.
Afven anser jag ganska riktigt, hvad en industriidkare beträffar, att raan upskattar hans förlager, verkstäder och materialier till ett visst belopp, på hvilket man räknar en viss procent.
Men Utskits förslag finner jag innefatta en så stor orimlighet, att jag icke trott, det Bevilln.Utskit skulle gjort sig skyldigt dertill.
Det visar, att det icke låter sig göra att i beskattnings-förhållanden följa en och samma princip.
Jag medgifver, att en industri idkare, som drifvit en rörelse med förlust, kan vara en ganska rik man, och att han bör skatta för sin rikedom.
Men det är orimligt att härvid gå en väg, som strider Don 22 Augusti e. m. 211 emot sjelfva sakens natur.
Taxeringsmännen böra väl hafva rätt att nedsätta beloppet äfven under minimum.
Jag har blott velat visa, att förslaget är ologiskt och orimligt samt att Gr.
Lagerbjelke förblandat begreppen inkomst och förmögenhet.
Jag förutser dock att stadgandet, ehuru en af f. d. komiterade derå yrkat afslag, likväl skall vinna R. och Ad:ns bifall.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till och dels afslag å Utsk:ts förslag, framställde H.
Exc. propos. på bifall till detsamma och, då dervid svarades många ja jemte åtskilliga nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Uplästes och godkändes följande voter:s-propos.: »Den som bifaller hvad Bevilln.Utsk:t i afs:de å näringsidkares beskattning föreslagit uti § 7 3:dje punkten 2:dra mom:t af Utsk:ts uti Utlåt:t N:o 34 framställda förslag till BevillningsStadga, röstar Ja j den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o.
Ad. förenämnde förslag.»
Utsk:ts hemställan ronde stadgandet om kapital-förlusters uträknande från kapital-förmögenhet vid beskattning.
Utsk:ts förslag till l:sta mom:ts ordalydelse.
Jag tillåter mig här att af Bevilln.
Utsk:ts ordförande begära uplysning om hvad som menas med stadgandet i detta mom.
Det lyder sålunda: »I fråga om den inkomst af kapital eller arbete, för hvilken bevillning skall utgöras, får afdrag icke ske för den skattskyldiges och hans familjs lefnadskostnader eller dertill hänförliga utgifter.»
Men om nu händer/att någon del af kapitalet måste användas till familjens underhåll och lefnadskostnadens bestridande, så frågar jag om intet afdrag får ske för denna del af kapitalet, så att inkomsten af hvad som utaf kapitalet återstår endast beskattas?
Jag kan för min del icke finna att, fastän jag kan visa att mitt kapital på detta sätt sammansmält, jag icke skulle hafva rätt att få någon minskning i skatten.
Om jag vore taxeringsman, skulle jag tillämpa stadgandet efter ordalydelsen och således låta honom skatta efter 10,000 rdr, äfven om han kan visa, att han lefvat upp 212 Den 22 Augusti e. m. eller förstört liitlften deraf.
Jas: anser sådant visserligen vara en orimlighet, men ordalagen äro rakt stridande emot en tillämpning, som vore af rättvisa påkallad.
Jag befarar, att sådana enskilda sam tal eller uplysningar, som de, hvilka lätteligen skulle kunna upkomma genom dylika förfrågningar, som den siste värde talaren -gjort, alltför mycket skulle komma att uptaga It. o. Ad.ms tid, derest de finge fortfara.
Jag vilt derföre vara ganska kort.
Hittills har det varit ett bland de mest begagnade missbruken i städerna, att en näringsidkare, som haft ganska stora inkomster, för taxeringskomitén upgifvit att alltsammans åtgått till hans lifsuppehälle, så att intet öfverskott deraf upstått, som kunnat påföras bevillning.
Detta missbruk, förr ganska allmänt, har man dock på sednare tider genom föreskrifter sökt motarbeta.
När man vill beskatta eu näringsidkares inkomst, så menar man dermed den inkomst, han af sin rörelse har, oberoende af hans egen förmögenhet.
Om en rörelse gifver en viss summa, så är det ju för denna rörelse alldeles främmande, om näringsidkaren lefver så, att det åtgår mycket penningar, eller så, att det upstår ett öfverskott ; men beskattningen bör rätta sig efter förmögenheten eller inkomsten af rörelsen, — icke efter hvad som möjligen kan återstå, sedan lefnadskostnadeu blifvit bestridd.
Det är märkvärdigt, att när jag talar om kapital, som också skall beskattas, och som möjligen kan till någon del försvinna, så talar Gr.
Lagerbjelke om rörelse, om hvilken deremot jag icke nämnt ett enda ord.
Jag vet nog, att intet afdrag får göras, då det är fråga om inkomsten; men nu är det fråga om det flinthårda kapitalet, hvilket man skall upsöka i hvarje skattskyldigs ficka, och beräkna, att det afkastar ett visst belopp, som skall beskattas.
Det är detta penniugekapital, sora kan behöfva användas till hvarjehanda ändamål, så att det slutligen försvinner.
Om jag nu kan bevisa, att det åtgått till Jefnadskostnadens bestridande, så får jag icke beräkna någon minskning i skatten.
Det är detta, som min anmärkning gäller, men derpå har Hr Gr:n icke svarat ett enda ord.
Jag instämmer med Hr Gr:n deruti, att det skulle vara en stor orättvisa, om en näringsidkare skulle kunna, såsom förut egt rum, afdraga från sina inkomster lefnadskostnaden; men jag talar blott om kapitalet, som man skall beskatta och som understundom kan komma att användas för familjens lefnadskostnader, men hvilket ändock skall beskattas.
Kan ett sådant stadgaude vara rättvist?
Jag hemställer till hvar och en bland Eder, M. Hrr! om så är förhållandet.
Det var blott med anledning af Gr.
Lager bjelkes upgift, att det för närvarande skall vara ett högst vanligt förfarande af handlande eller näringsidkare i städerna att afdraga Den 22 Augusti e. m. 213 lefnadskostnaden för sig och familj samt sålunda stidla så till, att ingen återstod blir att beskatta, som jag begärde ordet.
Ett sådant förfarande är nemligen fullkomligt stridande emot 18:de §;n i nu gällande Bevilln.förordn.
Har detta missbruk icke förthy kunnat ske under nuvide författning, så har man icke mycken förhoppning, att det skall uphöra blott derföre att §:n blir omskrifven.
Den siste värde talaren har helt och hållet missförstått mitt yttrande.