Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan också saklöst förbigå de kritici, som ansågo, att fröken Sjöberg saknat ledning, då man snarare kunnat klandra, att hennes instruktör varit för minutiös i sin undervisning, — och dem} som lade henne till last, att hon ftfven lyckats som operettsångerska och derför ej borde sträfva mot konstens höjder, ty i sådant fall borde Madame Judic ännu i dag sjunga fbr kafékonserternas öldrickande publikum och herr Elmlund göra herr Sjöblom lagrarna stridiga vid Stora teaterns corps-de-ballet.
De hafva ej ens gjort ett försök att förklara, hvarfor de ogillade fröken Sjöbergs Marsa.
Deremot har en kritiker framstält några positiva grunder fbr sitt klander, och det är dessa, jag skulle vilja taga till utgångspunkt fbr framställningen af mina egna åsigter i denna fråga.
Han säger:
» Oaktadt de många inropningar, med hvilka den lika talrika som välvilliga publiken belönade gårdagens utförande af » Furst Zilah * kunna vi svårligen finna utfallet lyckligt.
Det är visserligen sant, att fröken Sjöberg som Marsa hade många lyckliga moment, särskildt i de båda sista akterna, men spelet bar så tydliga spår af instruktionen, att framställningen fick pregeln af någonting famlande och osäkert) som omöjliggjorde intrycket af en sann och lefvande totalbild.
Särskildt onaturliga föreföllo de oupphörliga omkastningarna i rösten, det brådstörtade uttalandet af somliga repliker, de tidt och ofta återkommande halfqväfda skriken, allt effekter, hvilka vi nogsamt känna till från Parisscenens koryféer, men hvilka instruktören förgäfves skall söka inplanta i den svenska dramatikens jordmån.
Men allt detta 8krifva vi, som sagdt, mera på den senares än på den unga skådespelerskans räkning.
Fröken Sjöberg har i allt fall äfven i denna roll visat, att hennes begåfning för scenen hör till de mindre vanliga.
Men det hade helt visst för henne varit bättre, om den första rent dramatiska uppgift, hon för hufvudstadens publik fätt sig förelagd att lösa, icke varit så kräfvande, att den måste öfverstiga hennes unga krafter. »
Som jag satt till mitt mål, att med anledning af fröken Sjöbergs uppträdande i Furst Zilah i denna uppsats endast framställa mina åsigter om dramatisk deklamation och hvad jag anser att man i detta afseende kan lära af hennes uppträdande, förbigår jag här hvad den aktade kritikern talar om instruktionen, detfamlande och osäkra i spelet, ehurn jag äfven i detta är af annan mening än han.
Kritikern tycks högeligen ogilla de franska » koryféernas » oupphörliga omkastningar i rösten, brådstörtade uttal af somliga repliker och halfqväfda skrik, hvilket allt han anser vara klandervärda effektmedel.
Nu vill jag först och främst erinra om att detta deklamationssätt ej är karaktäristiskt för endast den franska konsten.
Vi hade förfluten vinter besök af tvänne framstående främmande konstnärer, en italienare, signor Rossi, och en tysk, herr van der Osten, och man behöfver ej ha så särdeles musikaliskt öra för att ha märkt, att deras deklamation just i det afvek från den på den svenska scenen vanliga, att de höjde och sänkte rösten, ökade och minskade takt-en i sitt tal och excellerade i egendomliga tongångar och oartikulerade ljud, hvarigenom känslostämningarnas växling klart framträdde.
För att återgå till den iranska konsten, har jag vid noggrant och långvarigt aktgifvande på de franska skådespelarne ej kunnat finna annat än att det nyanserade talet ej blott är koryféernas effektmedel, utan jast är det mest utmärkande för den franska skådespelarkonsten, i det att de franska skådespelarne hufvudsak-ligen derigenom gifva karaktär åt sina roller.
Men om detta ej skall kunna inplantas i den svenska dramatikens jordmån, kan jag omöjligen inse, hvarför man för de svenska dramatiska artisterna rekommenderar studieresor till Paris, ty om de blott skola lära sig att apa efter de franska skådespelarnes gester och minspel, då anser jag att de väl onyttigt använda sina penningar.
I detta afseende kunna de få många nyttiga lärdomar af goda cirkusclowner, och sådana finnas ju här ofta om somrarne.
Hvad jag deremot anser vara en brist i den svenska teatraliska konsten, är det, att skådespelarne ej tillräckligt nyansera sitt tal, det vill säga, att de ej ge det en skiftande klang, en skiftande tonhöjd, en skiftande rytm, allteftersom tankarna och stämningarna växla.
Sant är, att vårt språk i vanlig umgängeston är högeligen monotont; det är ju ej comme-il-faut att vara liflig, ty då är man tillgjord eller simpel *.
Men skådespel bruka ju ej uteslutande framställa salongs- och kafé-samtal, utan de ställa menni-skor i allvarliga konflikter, framställa menniskor gripna af häftiga affekter.
Och det är skådespelarens uppgift att för åskådaren uppenbara den dramatiska karaktärens själskamp och stämningar.
Visserligen finnas menniskor, som kunna dölja hvad som föregår i deras inre, men det torde ej vara skådespelarens uppgift att dölja, utan att uppenbara de själsrörelser, som skalden tänkt sig i dehandlande personernas inre.
I stället för att vara en ogenomtränglig mask bör tvärtom skådespelaren genom sitt tal och sitt spel allsidigt belysa, göra fbr åskådaren begripliga och lefvande de känslor och stämningar som finnas hos personligheterna.
I annat fall blir resultatet lika godt och intrycket detsamma, om skådespelaren står stilla och tiger, och sufllören blott så mycket höjer sin röst att han kan höras af publiken.
Bet vore dock jämförelsevis väl om man på våra teatrar ens finge höra verklig salongs- eller kafé-ton, ty det låge dock någon natur i det, om än naturen ofta passades in på orätt plats.
Men, om man undantar våra största skådespelare, ty jag talar här endast om skådespelarkonstens allmänna nivå, hvilken nivå just bör höjas, så är det ej naturlig, förglös samtalssvenska man får höra, utan ett entonigt, likformigt deklamerande.
Och kommer detta ej bort från den svenska scenen, kommer också ovilkorligen vår skådespelarekonst att stanna efter det öfriga Europas, huru mycket än vår chauvinism må sluta till ögonen fbr att ej se det.
Vid närmare analys skall man finna, att våra skådespelare vid sin deklamation öfver hufvud taget ej ha andra resurser än att genom crescendo och diminucendo uttrycka stegringen och minskningen af samma känsla.
Är en fras väl begynt, säges den från början till slut — äfven om den räcker flere minuter — med samma klangfårg i rösten och med samma takt.
Talet ger uttryck endast åt en affekt, väcker derför också blott en likartad stämning hos åskådaren.
Denna samma affekt blir endast då och då intensivare, och det enda medel för att uttrycka detta skådespelaren känner är att någon gång tala forte eller fortissimo, låta rösten » ljunga », och för att totalintrycket skall bli öfverväldigande placeras detta helst i slutet af frasen.
Kommer så till, att han någon gång vid rörande scener använder des larmes dans la vom, ett lättköpt effektmedel, så anser han, att intet mera kan fordras af dramatisk deklamation.
Klart är, att en dramatisk karaktär, som är stadd i utveckling eller befinner sig i våldsamma konflikter, måste stå under inflytande af växlande själsstämningar: den kastas mellan kärlek och hat, tvekan och beslutsamhet, glädje och sorg, och då förslår sannerligen ej ett enda tekniskt medel för att framställa allt detta.
Men liksom talet i sin helhet bör ge en spegelbild af hela detta rika skiftande inre lif, så kan en enda fras inrymma motsatta själsstämningar, men får då ej uttalas likformigt, utan måste söka ge ett uttryck just åt själsstämningarnas växling.Att med talet m&amp;la detta känslo- och stämningslifvets skiftande färgspel är hvad den iranska skådespelarkonsten efter9träf-var och för detta ändamål tillgriper den otaliga medel.
Skådespelaren nöjer sig ej med crescendo och diminuendo, ej med » les larmes dans la voix », utan han använder accelerando och ritar-dando, han går från det ena tonläget till det andra, han låter klangfärgen i talet växla och så vidare, och i och med detta följer han äfven med rösten tankarna och känslorna i alla deras skiftr ningar.
Jag tror att dessa medel, oaktadt vårt språks monotoni, äfven kunna och böra användas i svensk deklamation, ty i annat fall vore den svenska skådespelarkonsten beröfvad ett så väsentligt medel för sin existens, att jag förmenar, att det vore bäst att så godt först som sist stänga den dramatiska butiken och förklara sig bankrutt.
En anmärkning, som kan framställas mot fröken Sjöbergs deklamation i Furst Zilah, men som är af väsentligt annan natur än dem jag nu sysselsatt mig med, är, att i hennes tal då och då insmögo sig för det franska $pi ' äket egendomliga tonfall.
Detta var ett fel, men så ursäktligt och lättförklarligt, då metoden ju först nu pröfvats hos oss och af så ringa betydelse i jämförelse med de resultat som vunnits i konstnärligt afseende i öfrigt.
Naturligt är att det franska språket har en helt annan oratorisk accent än det svenska, och man får aldrig glömma, att det är svenska man talar, men detta utesluter icke, att man, utan att öfverskrida det svenska språkets naturliga råmärken, kan tillegna sig det franska deklamationssättet, att, om det är rätt att skådespelaren genom talet söker tolka själsstämningarnas skiftningar, och om den franske skådespelaren gör det, och den svenske icke, då bör den senare lära af den förre.
Emellertid är det sant, att ej alla skådespel framställa men-niskorna i konfliktrika situationer, utan vissa stycken äro endast uppfylda af en oskyldig marivaudage.
I dessa gäller det endast att framställa tankarnes, ej känslornas växlingar och der har deklamationen ej annat än att ange sprången i tankegången, så att säga tankeantiteserna i motsats mot känsloantiteserna, och det är sannolikt, att det just är åtskilliga af våra skådespelares otvifvel-aktiga förmåga i detta afseende, som förskaffat den svenska skådespelarkonsten dess anseende att så väl spela » fransk komedi ».
Vid framställningen af svenska eller i allmänhet skandinaviska karaktärer kan åter deklamationen ej bli så växlande som vid framställningen af typer från lättrörligare folk, ty dels äroskandinaverns känslor ej sä hastigt skiftande, och dels är den skandinaviska karaktären mer in&amp;tvänd.
Hap blyges att visa sitt inre och han döljer det derför ofta genom ett monotont tal.
Dock tror jag, att äfven i detta fall den svenske skådespelaren går för långt i reservation.
Jag tror att det ej skalle skada, om han något mer, än hvad na är fallet, genom nyansering hjelpte författaren att teckna individuóla karaktärer.
Men nu förhåller det sig så, att det franska dramat intar en stor, den största platsen på vår repertoar, och då bör skådespelaren ge uttryck åt de intentioner, som den främmande skalden egt.
Detta erkännes också af kritik och publik, då man säger, att hr X. var misslyckad, emedan han ej var fransk grefve, och att fröken Y. var bra, emedan hon var fransk cocotte.
Och för så vidt man vill erkänna, att den franske dramatiska konsten ej är alldeles misslyckad, att den franske skådespelaren ger ett adeqvat uttryck åt författarens mening, så undras om det ej är af honom den svenske skådespelaren bör lära, då han fått på sin lott att framställa franska karaktärer.
Om så ej är fallet, så måste det bli en motsägelse — och en sådan herskar på den svenska scenen — mellan författarens karaktär och skådespelarens framställning af denna karaktär.
Om man ej har rättighet att söka häfva denna motsägelse, då anser jag det vara absolut nonsens att ge franska dramer på Bvensk scen eller öfver hufvud att spela annat än genuint karaktäristiskt svenska stycken.
Som de franska författarne känna sina sceniska tolkares alla resurser och veta att deras förnämsta sträfvan och högsta ära är att kunna framställa det inre lifvet med yttre medel, så kunna de ställa stora anspråk på skådespelaren.
Dumas, Augier, Cla-retie och de andra fordra den sceniska framställningen som ett supplement till det skrifna ordet.
Ofta blir författarens afsigt med karaktären fullt klart först med skådespelarens bistånd.
I mina ögon blef fröken Sjöbergs Marsa just derigenom så intressant, att jag hos henne fann denna förmåga att ifylla författarens konturer, att låta oss ana det rika känslolifvet i alla dess skiftande växlingar; och detta lyckades så väl för henne derför att hon i likhet med de franska skådespelarne lät talet genom sina nyanser ange själens olika stämningar.
Då jag nu vill söka belysa detta med några exempel, nödgas jag på grund af bristande utrymme förutsätta att stycket är den bildade läsaren bekant.
Jag väljer ur andra aktens stora scen mellan Marsa och Menko,der denne söker återknyta förbindelsen med henne, följande repliker *:
Mar aa.
Jag skulle älska er?
Alska er?
Jag trodde mig älska er, innan jag kände er.
Visste jag ens hvad lifvel var, då jag träffade er?
Jag var sjuk, trodde mig vara döende, och sedan jag förlorade mina föräldrar, hade jag aldrig hört ett ord af deltagande eller ömhet — annat än från edra läppar.
Ni hade förr träffat min mor hos furst TcheretefT, och det var om henne ni talade första gången jag såg er — ni beklagade henne, ni frammanade hennes älskade minne!
Åh, ni visste så väl, att jag aldrig hade älskat någon annan än henne!
Och när ni låtsades beklaga henne, visste ni nog, att det var det säkraste sättet att gora mig rörd.
Menko.
Jag svär — —
Marsa.
Jag inbillade mig då, att ni var en man med hjerta, en man af heder — Ni!
Ni kom som en tjuf, som en niding, till mig, som var maktlös, döende, okunnig, svag — jag var lättrogen, ömsint, skapad att ge mitt lif åt en man, som varit värd all den djupa oegennyttiga hängifvenhet jag kände inom mig.
Och när jag vaknade ur drömmen, tillhörde jag inte mig sjelf.
Och så fick jag veta — på hvad satt?
Under en balkonversation — att Michel Menko var gift och att han redan gifvit eller sålt sitt namn till en annan!
Marsa!
Mar8a.
Ja det var på en bal, sen jag kommit tillbaka från Nizza.
Ni dansade.
Jag kom händelsevis att höra ett samtal mellan två herrar
— ett par wienare, jag vet inte hvilka de voro — och hvaije ord de sade var som ett knifstygn i hjertat på mig.
. » Han ser bra ut, den der Menko », sade den ene, » en ståtlig kavaljer!
Ar hans hustru puckelryg-gig eller vanskaplig eller är han svartsjuk som en Othello?
Man ser aldrig till henne. » — » Hans hustru!
Ar han gift? » — » Ja visst, han är gift med en Hanska, dotter till fältmarskalken.
Visste ni inte det? » Och så öfverröstade8 de af orkestern.
Gift!
Den man, som begått det skändligaste af alla brott, utan att ens ha rättighet eller förmåga att försona det!
Allt livad ni säger är 6ant, Marsa!
Men jag vill ge mitt lif för att — —
Det fins lågheter som aldrig kunna glömmas.
I dessa repliker ger fröken Sjöberg i hvarje ögonblick, i hvaije sats, genom sin nyansering uttryck åt de olika stämningar och affekter, som gripa henne och som kasta henne mellan hat mot förföraren och sorg öfver sitt eget brott, förakt för hauB lögner och smärta öfver att sjelf nödgas ljuga för att ej förlora den man, som hon tillber med den renaste kärlek.
Stundom mattas dessa skiftande själsrörelser för ett ögonblick, och hon anger genom röstens likgiltiga tonfall sin leda vid den gamla historien, som hon tusen gånger berättat för sig sjelf och som hon nu nödgas upprepa.
Den får en starkare fårg endast i de mo-
* Jag citerar den vid Nya Teatern använda öfversättningen.ment, då afskyn för honom får sitt uttryck i direkta förebråelser, sem äro sä mycket bittrare, som hon i sin ensamma rufvande sorg ej förr kunnat bryta ut emot honom.
Hon börjar den första repliken med orden: » Jag skulle älska er?
— Älska er? » med stark oratorisk accent på de kursiverade orden, hvilken uttrycker ett förakt, som snart derefter vid orden » annat än från edra läppar » lemnar plats för minnet af den tacksamhet, hon känt för Men ko, som varit \ ien förste hon hört med deltagande tala om hennes mor.
Ögonblicket derpå qräfver tanken på hans falskhet hennes stämma, när hon staccato och hviskande afslutar repliken med orden » visste — ni — nog
— att det var det säkraste sättet att göra mig rörd. » Hennes sätt att, vändande.
sig från Menko och sakta nedsjunkande på pianostolen, med svag, dröjande röst säga » och när jag vaknade nr drömmen », medan meningens sista ord » tillhörde jag inte mig sjelf » fullständigt klanglöst och med trött hopplöshet framh viskas, hennes citerande af balkonversationen, som slutar med » och så öfverröstades de af orkestern », hennes plötsliga utbrott vid orden » gift, gift! » och iskylan i » det fins lågheter, som aldrig kunna glömmas », hvarmed hon af bryter Menko — allt detta är exempel pä den rika och städse skiftande nyansering, som fröken Sjöberg ger åt snart sagdt hvarje sats.
Ännu klarare framstår detta deklamationssätt om det jem-föres med fröken Björkegrens i Dumas ’ skådespel Denise, som samtidigt gifvits på kungl.
dramatiska teatern.
Ehuru Dumas * skildring af Denise är mycket konkretare och i alla afseenden bättre än Clareties af Marsa, så kan det ej nekas att fröken Björkegrens framställning af Denise ej på långt när väcker samma intresse som fröken Sjöbergs af Marsa.
Och detta beror just på, att man ser Marsas själslif framför sig i alla dess skiftande växlingar, under det att Deniseframställningen utmärker sig för en fullständig monotoni.
Detta märkes i synnerhet i bekännelsescenen mellan Denise och André i slutet af tredje akten.
Visserligen är den ej så rik på omkastningar i själsstämning, som de flesta af Marsas scener; dock strida i Denises hjerta kärleken till André, känslan af hennes vanära, sorgen öfver det förlorade barnet samt hatet mot förföraren, och gör man sig besvär att genomläsa scenen med * tanke på, hvarest dessa olika känslor borde få ett uttryck, och sedan åhör framställningen på dramatiska teatern, skall man förvånas öfver att det hela der ger intryck endast af en i hög grad larmoyant berättelse, med uteslutande den nyansen, att mot slutet
9rösten forceras och tårarna strömma stridare.
Ej ens utbrottet mot Fernand lyckas afpressa Bkådespelerskan en verklig m du cœur, utan säges med absolut samma klang&amp;rg i rösten som det öfriga, endast med mer ansträogd stämma.
Det hela blir endast en målning med grått i grått, i stället för ett skiftande färgspel.
Jag erkänner att det är förenadt med alltför stora svårigheter att med ord fullständigt kunna akildra de båda framställningar jag här nämt, man måste sjelf höra huru replikerna i det ena och det andra fallet framsägas för att rätt förstå mina exempel.
Men om jag genom dessa antydningar lyckats fösta läsarens uppmärksamhet på nyanseringens stora betydelse för dramatisk konst, så att han vid nästa teaterbesök verkligen ger akt på just detta i deklamationen och sedan stadgar sitt omdöme, på det att åtminstone en opinion om detta måtte uppstå, då anser jag mig ha uträttat något godt med dessa rader.Om Norges betvingande år 1814.
Ett ord till hr Winter-Hjelm
L *
Den mer än 70-åriga period, som förflutit sedan Norge förenades med Sverige, har varit utmärkt genom en nästan oaf-låtlig strid emellan * de båda folken, så vidt deras skilda opinioner kunnat inhemtas af tidningarna, en strid som stundom fram-trädt - äfven emellan deras regeringar och representativa församlingar.
Annat kunde icke heller vara att förvänta; ty lika mycket ett fast och väl ordnadt statsförbund skänker sina medlemmar frid och endrägt, lika mycket är ett löst och illa ordnadt förbund mellan tvänne folk egnadt att skapa missämja, afund och tvedrägt.
Inom pressen har man ännu i dessa dagar erhållit talande bevis derpå i norska Dagbladets försök att, uti en artikel, betecknad ^Den Svenske ædelmodighed i 1814 », förvrida historiska fakta och nedsätta svenska arméns krigsära jemte svenska folkets mot Norge bevisade, uppoffrande välvilja.
Och detta försök har, med några fU variationer, upprepats i en längre uppsats at hr K. Winter-Hjelm, hvilken han gifvit den hånfulla titeln » Norges så kallade eröfring » år 1814 », och hvilken fätt plats i januari-häftet af denna tidskrift.
Vi hoppas att andra författare skola taga Dagbladets uppsats i skärskådande; men för vår del anse vi för en pligt att underkasta hr " VVinter-Hjelms artikel en alltför väl behöflig kritik, som icke heller kan förefalla oss mödosam, emedan vi sällan sett så stora och betydelsefulla påståenden grundade på så underhaltiga och delvis rent af komiska argumenter.
1 Naturligtvis hafva vi icke velat vägra införandet af .ett bemötande, från svensk sida, af den,i förra häftet införda uppsatsen.
Men härmed anse vi ock diskussionen i ämnet i vår tidskrift afklippt.
Bed.Såsom man redan af uppsatsens öfverskrift kan finna skall dess ändamål vara att visa, det svenska armén icke är 1814 er-öfrat eller, såsom förf.
sedan förklarar, hade någon » utaigt att eröfra » Norge, och, eftersom det intet mera kostar, sedan man en gång lemnat sanningen bakom sig, skrufvar han derefter upp sig till det hittills ohörda påståendet att Sverige och Norge voro bada » nödda och tvungna » att ingå unionen med de vilkor, som dervid faststäldes.
Betta senare tvång skulle då, menar förf., ha legat » utom krigshändelsernas gång » (förmodligen således i diplomatiska åtgöranden).
Vi skola taga hvartdera af dessa påståenden i skärskådande.
Hvad först beträffar den militära sidan af saken, så har förf.
dervid, löjligt nog, egentligen icke annat att åberopa än ett aflekteradt och omotiveradt utrop af d. v. kronprinsen Carl Johan; » Gif mig 40,000 man och 6 millioner, och jag skall marschera! » För att förstå huru litet detta yttrande betyder, bör man till en början veta att prinsen då redan hade dessa 40,000 man, nämligen 30,000 inom Norge och 10,000 i reserv, samt att svenska statsverket aldrig under något krig befunnit sig i så godt skick som då, énär kronouppbörden inflöt med lätthet (under åren 1813 — 1815 påräknades i riksstaten för hvart år i medeltal 835,349 r: dr 4 sk. 5 r., men inflöto i medeltal 1,485,994, 39, 1, hvaraf högst år 1813: 1,988,427: 16; och för samma period bestego sig statsverkets öfvcrskottcr till 5,970,608 r: dr allt banko), samt större delen af krigskostnaderna i Tyskland och Danmark blifvit bestridda med engelska subsidier.
Betydliga förråder för norska fälttåget, till värde af öfver 1 million r.dr b: ko öfverfördes också, efter den Napoleonska kampagnens slut, från Tyskland.
Statssekreteraren Wirséns yttrande att penningarna skulle taga slut i november, var således antingen en förut uppgjord fras eller af-såg det endast kassabehållningen, i hvilken ofta råder ebb; och det kunde desto mindre afse möjligheten att föra kriget till slut, som staten då hade en skuld af knapt 25 millioner r.dr b: ko, och som det icke kunnat röna minsta svårighet att genom riksbanken, genom de allierades bistånd eller på annat sätt fd lån.
Våra finanser sköttes nämligen ganska väl (år 1810 den 1 jan.
var sv.
statens skuld: 22,6 ’ i5,057 r: dr 11 sk. 4 r., hvarpå under året afbetaldes nära en half million, så att skulden den 1 jan.
1811 var endast 22,495,759 r: dr 39 sk. 11 r. b: ko), och riksbanken med penningeväsendet befann sig i godt skick.
Härtill kommer en omständighet, som till och med vår norske författare ej kunnat hel och hållet jäfva, den nämligenatt Carl Johan vid detta, såsom vid så många andra tillfallen, allt för tydligt röjde sin härstamning från Gascogne, med detta folks vana att att skära till i växten, samt att han, ansatt af sina * generaler och ministrar för en eftergifvenhet, hvar-till de icke kunde finna skäl, måste uppdikta omöjligheter, fbr att, i sin af enskilda bref uppjagade skuggrädsla, kunna i hast rycka till sig den nya kronan.
Van att se konstitutioner och statsförbund stiftas och omgöras lika lätt som man på eller af sig drager en rock, fann han icke heller i denna eftergifvenhet något ondt, då han, såsom han sedermera öppet både erkände och försökt«, alltid ämnade förändr » hvad man ej fbr tillfället hunne väl ordna.
Vi skola snart visa att dessa moraliska skäl, men ingalunda några militära, finansiela eller rent politiska voro de enda fbr honom bestämmande.
Innan vi afsluta detta ämne, böra vi tillägga, att, enligt för * klarande af gen.
Björnstjerna, som synnerligen väl kände tillståndet pä båda sidorna, svenska armén kunnat inom 3 dagar vara i Kristiania och den odlade delen af landet vara besatt före november månads slut.
Vi komma nu till ett fbr den norske författaren karaktäristiskt drag.