Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det tolfte komitéförslaget, som efter vårt lands motgångar 1809 år 1888 afgafs rörande den militära sjukvården, påvisade allt för tydligt bristerna i detta afseende och sökte medel att åtminstone nödtorftigt afhjälpa dem, ehuru mycket litet ännu gjorts i den vägen.
Ehuru antalet läkare nedprutats till det allra minsta möjliga och ehuru medicine kandidater, som fullgjort sin första tjänstgöring vid sjukhus, upptagas såsom läkare, räcker det vid hären tillgängliga antalet icke ens att fylla hälften af det vid fälthären och etappväsendet erforderliga läkareantalet, och då äro anstalterna i hemorten och depoterna icke alis medräknade.
Nu kan, man väl säga, att i krig komma nog läkare själfmant, och det bör man
Sålunda upptages för en infanteribataljon endast en läkare, under det man i andra härar gifver den två; de flyttande sjukhusens sängantal är minskadt till hälften, mot hvad andra, anse nödvändigt, och på alla sjukhus beräknas en läkare på 50 sjuke, under det man i Tyskland räknar en sådan på 40, i Frankrike en på 33 sjuke.
En tysk armékår förfogar öfver icke mindre än 166 läkare, en fransk 134, en italiensk 139, under det två svenska arméfördelningar med i det samma motsvarande styrka enligt ofvan nämnda komités förslag, som i detta afseende blifvit antaget, få nöja sig med 86.422
väl äfven hoppas, men nationens söners lif äro allt för dyrbara, för att få äfventyras gent emot en frivillighet, som ingalunda är säker.
Dessutom ställer militärläkarens kall särskilda fordringar på sin man.
För att nu icke tala om de särskilda kirurgiska operationer, som blifva nödvändiga efter hvarje strid, och som sällan förekomma i den civila praktiken, måste en stor del af läkarne förestå sjukhus, handhafva hela den rikhaltiga materielen vid de samma och föra befäl öfver en hel del folk, och dessutom måste de vid hvarje tillfälle förstå att uppfatta krigsläget för att placera sin hjälp på rätt ställe, allt saker, som förutsätta någon särskild militär eller militärmedicinsk utbildning.
Genom utsträckning af bevä-ringsplikten till tolf år eller åtminstone genom att förklara alla, som studera vid högskolor o. d., skyldiga att tillhöra beväringen under hela sin värnpliktstid eller tolf år, kan visserligen en icke oväsentlig tillgång af läkare erhållas, men bildandet af något slags reservfältläkarekår, såsom år 1888 föreslogs, är dock obetingadt nödvändigt.
Om man också i behofvets stund kan få läkare, så är det omöjligt att af intet skapa biträden åt desse eller sjukvårdssoldater.
I utländska härar med en ständigt tjänstgörande styrka danas sådana vid de militära sjukhusen.
Hos oss skulle de utbildas vid det sjukvårdskompani, som tillhör hvarje trängbataljon, och som är beräknadt för en arméfördelning, men ännu hafva vi endast två sådana bataljoner, af hvilka den ena ännu knappast kallats till lif.
Vid fyra fördelningar saknas fortfarande denna nödvändiga personal, ty regementena hafva icke flera sjukvårdssoldater, än de själfva behöfva.
Ett af de kraftigaste medlen för bibehållande af ett godt helsotillstånd ■ bland trupperna är god och riklig förplägning, på samma gång denna kanske mera än något annat bidrager att hålla dem vid godt mod och att förmå dem öfverse med krigslifvets besvärligheter.
Ordnandet af underhållet är också näst ledandet af själfva krigsrörelserna det viktigaste i fält, och exempel saknas ingalunda, att det tagit försteget till och med framför detta.
Att väl utföra detta kinkiga uppdrag är emellertid allt annat än lätt.
Det äldsta och enklaste, om än något opålitliga sättet att lefva i krig var att i krigsorten taga, hvad man behöfde.
Von der Goltz erinrar i sitt förut åberopade arbete » Das Volk in YVaffen », att redan då Moses utsände sp ej are till Kanaans land, föreskref han dem: » Varer vid en god tröst, och tager af landsens frukt. » Sä gjorde man allt framgent, och ända mot slutet af 1600-talet gällde såsom regel, att kriget skulle föda kriget.
Man utplundrade hvarje krigsskådeplats i fiendens land, dock icke endast för att lefva utan kostnad utan lika mycket för att beröfva fienden hjälpkällor, och af begäret att förstöra.
Helt tvärt slog man dock om vid adertonde århundradets inträde och gick, såsom läsaren af en föregående uppsats funnit, öfver till en annan ytterlighet, att lefva uteslutande ur magasin, ochBAKOM HÄREN.
- 423
togs fiendens land någon gång i anspråk, så skedde detta för att fylla magasinen utan kostnad för statskassan.
Franska revolutionen med dess nya rättsbegrepp gjorde, såsom vi också redan funnit, slut på detta tillstånd och återupplifvade grundsatsen, att den krigförande hären skall lefva på landets bekostnad.
Tillämpningen af denna grundsats möjliggjorde Napoleons väldiga och skyndsamma härtåg.
I ordnandet af underhållet var Napoleon en lika stor mästare som i planläggandet af krigsrörelserna, och von der Goltz gifver en trogen bild af hans sätt att gå till väga, då han säger: » Visserligen band han (Napoleon) sig härvid icke vid något system utan tog medlen att underhålla sina härar, hvar han fann dem.
Flan förstod att genom löften om hög betalning, genom en skicklig behandling af ämbetsmän och kommuner, men också genom hotelser och våld skaffa sig förråd till och med i utsugna eller fattiga trakter.
Om det gällde, satte han för att begagna hans egna ord landet på båda sidor dm härvägen under blod och eld för att pressa fram lifsmedel.
Liksom han förstod att stampa fram härar ur marken, så växte sädesfält på hans flata hand.
Framför allt var han dock mästare i ordnandet af sina förbindelser bakåt, hvarest uppköp, tillförsel, indrifning, upprättandet af magasin och tvångsförplägning genom befolkningens försorg samverkade, på det hans soldater skulle Tå äta sig mätta.
I Ryssland misslyckades han, emedan omständigheterna här slutligen blefvo mäktigare än människan. »
Efter hufvudsakligen samma grunder, som Napoleon använde, besörjes ännu härarnas underhåll i krig, om man än går vida mänskligare tillväga vid indrifvandet (rekvisition) af lifsmedel i krigsorten, och om man också till följd af härarnas ytterligare ökade styrka mera hänvisas till tillförsel bakifrån, hvilken återigen underlättats genom järnvägarnas anlitande.
Mindre truppstyrkor kunna visserligen i tillräckligt rika landsträckor och under kortare tid omedelbart förplägas af befolkningen (i kvarteren) eller hänvisas till omedelbart uppköp eller indrifning, men för betydligare styrkor låter detta sig icke göra.
Här måste noggranna anordningar vidtagas af de ledande männen, d. v. s. af intendenturen, enligt högste befälhafvaren anvisningar.
Man utgår väl från den grundsatsen, att krigsortens tillgångar alltid i första hand så mycket som möjligt böra anlitas för härens underhåll, men att sätta hela sin lit till desamma kan ju icke tänkas, utan hären måste alltid föra med sig tillräckliga lifsmedelsförråd att använda, om de andra tryta.
Storleken af dessa förråd kan väl icke en gång för alla bestämmas, men man anser dock, att de under alla förhållanden böra vara tillräckliga att föda trupperna åtta dagar.
För att dessa förråd å ena sidan må så litet hämmande som möjligt inverka på truppernas rörelseförmåga, men å andra sidan ständigt och i erforderlig mängd vara till hands, måste de delas.
Man förser på grund häraf trupperna vanligen med omkring fyra dagars lifsmedel, som bäras af manskap och hästar eller föras på truppträngen, under det återstoden424
lastas på särskilda kolonner, proviant- och furagekolonner, som röra sig på ett visst afstånd från trupperna.
Hos oss i Sverige antager man vanligen, att soldaten eller hästen förutom dagens lifsmedel bär tre portioner eller rationer, s. k. reservportioner eller - rationer, att en dags lifsmedel föras på truppernas egna s. k. lifsmedelsvagnar, och att fyra dagars lifsmedel föras på kolonnerna.
De burna portionerna äro den yttersta reserven och utgöras om möjligt af konserver, hvilka skrymma minst och bevaras bäst.
Dessa lifsmedel måste naturligtvis förnyas, i den mån de förbrukas^ och härför anlitas i första hand krigsortens tillgångar, åtminstone af de artiklar, som den samma äger, såsom boskap, säd o. d.
(vanligen få väl trupperna själfva förse sig med hö), men en stor del måste dock uppläggas i magasin, som följa hären på lämpligt afstånd.
De nyss nämnda proviant- och furagekolonnerna eller lifsmedels-kolonnerna, såsom man ofta kallar dem med ett gemensamt namn, måste vara själfständigt organiserade enheter.
I Sverige har man tänkt sig hvarje arméfördelning utrustad med fyra proviant- och lika många furagekolonner, hvar och en framförande en dags proviant eller furage för hela fördelningen (medföres icke hö, kunna hövagnarna förenas till reserv-kolonner).
Man gör sig lättast ett begrepp om dessa kolonners betydelse, om man betänker, att de alla tillsamman med tillägg af en boskapskolonii omfatta en personal af bortåt 1,200 man med något mera än 1,600 hästar och 600 fordon.
Och hvilken tjänst har väl denna personal att fullgöra?
Jo, han skall först och främst hålla hästar och fordon i godt stånd, vidare lätt och säkert under alla tider på dygnet lasta kolonnerna, framföra dessa äfven under svåra väderleksförhållanden, efter en kanske ansträngande dagsmarsch i mindre delar uppsöka de olika truppafdelningarna&gt; hvart dessa än må hafva tagit vägen, för att aflemna lifsmedlen, sedan kanske sammanföras midt i mörka natten för att marschera miltals tillbaka till magasinen att lasta, och så fram igen till fördelningen, som under tidén allt mera aflägsnat sig.
Man måste väl erkänna, att härtill fordras öfvadt och disciplineradt folk, allra helst som oordningar ingenstädes så lätt uppstå som vid den af gammalt misskända » trossen ».
Med insikt af trängens stora betydelse har man också i alla länder på ett eller annat sätt organiserat särskilda trängtrupper.
Trängkompa-niet vid hvar och en af våra trängbataljoner är afsedt att uppsätta de nämnda kolonnerna vid en arméfördelning.
Vid dem, som ännu sakna trängbataljon, måste trängen vid krigsutbrott skapas genom tillskott från regementena, men då dessa icke hafva mycket att lemna ifrån sig, inses lätt, att denna träng blir högst bristfällig, sammansatt af mest beväring under för trängtjänsten alldeles främmande befäl, och gå trupperna miste om mat, så blir felet sannerligen icke trängens.
Om magasinen icke kunna följa trupperna tillräckligt nära, måste särskilda magasins- eller etappträngkolonner bildas för att framflytta de behöfliga förråden.
Att hela detta invecklade underhållsmaskinen — vi hafva icke ensBAKOM HÄREN.
- 425
vidrört en af dess viktigaste men mest svårlösta frågor nämligen brödbakningen — kräfver säkra och med sitt ansvarsfulla uppdrag väl förtrogna utöfvare är en gifven sak, och intendenturen är också en i alla länder väl tillgodosedd tjänstegren.
Hvarifrån vi i Sverige i en hast skola taga dess personal, lär väl icke ens den lifligaste fantasi kunna utgrunda, då vi icke hafva att tillgå andra än regementenas egna intendenter och några fullkomligt civila tjänstemän i arméförvaltningens intendentsdepartement, ett i öfrigt uteslutande för fredsändamål afsedt ämbetsverk.
Innan vi lemna frågan om en härs underhåll i krig, kunna vi icke undgå att påpeka, huruledes § 74 i regeringsformen återför oss till förra århundradets långsamma och oafgörande krigföring samt beröfvar oss möjligheten att tillgodogöra oss krigsortens tillgångar, så vida de icke frivilligt bjudas.
Denna paragraf stadgar nämligen, att gärder få utskrif-vas endast till krigsfolkets underhåll » under tåg eller marsch », hvarefter tillägges: » Den (denna gärd) må icke äskas för trupper, som å någon ort blifva förlagda, eller under krigsrörelser nyttjas, då trupperna böra utur därtill samlade magasiner eller förråd med deras behof varda försedda. » Med insikt om denna bestämmelses föråldrade lydelse föreslog regeringen för några år sedan riksdagen en särskild rekvisitionslag, sådan den finnes i alla andra länder, och enligt hvilken allt rekvireradt betalas, och sedan högsta domstolen förklarat den icke komma i delo med den anförda grundlagsparagrafen.
Andra kammaren var dock af annan mening, och sedan tyckes frågan hafva förfallit.
Den svenska öfvergeneralen, som i sanning icke kommer att dansa på rosor, försättes härigenom i nödvändigheten att välja mellan att begå grundlagsbrott men rädda hären och kanske fosterlandet eller att äfventyra härens underhåll, fördröja dess verksamhet och lemna landets tillgångar åt fienden, som icke är bunden af våra grundlagar och icke lär vara så nogräknad med betalningen.
I sanning ett föga angenämt val, hvars utgång dock icke lär våra tvifvelaktig.
En artikel, som nu mera hastigt förbrukas, och hvaraf nutidens härar kräfva oaflåtlig tillförsel, är ammunitionen, hvadan ammunitions er sättningen är af lika stor betydelse som tillförseln af lifsmedel.
Infanteristen bär nu mera på sig 100 — 150 patroner, och på truppernas ammunitionsvagnar föras 50 — 60 per man.
Enskilda bataljoner eller regementen kunna dock förbruka allt detta under ett slag, hvadan ersättning måste finnas till hands.
Vid batterierna medföras omkring 150 skott för hvarje kanon, men efter 5 — 6 timmars strid kan detta vara bortskjutet, hvadan äfven här ersättning behöfves.
För att tillhandahålla sådan följas de operativa enheterna af ammunitionskolonner — 2 artilleri-och 2 infanteri- vid vår arméfördelning —, å hvilka medföras omkring 150 skott för hvarje kanon och 75 — 100 patroner för hvarje gevär.
I reserv-426
förråden, som väl i regeln framskaffas på järnväg, måste ytterligare finnas minst 100 skott för hvarje kanon och 50 — 100 patroner per gevär för att ersätta åtgången vid kolonnerna.
400 skott för hvarje kanon, 350 patroner för hvarje gevär är sålunda den erforderliga fältutrustningen, hvartill komma reservförråden i hemorten och depoternas behof för deras manskaps utbildning.
Ammunitionskolonnerna uppsättas af artilleriet och omfatta för en arméfördelning en personal af 500 man med 550 hästar och närmare 100 fordon.
tf $
Åtskilligt måste sålunda föras från hemlandet fram till hären — vi hafva icke vidrört ersättningen af personal eller utrustningspersedlar —, och sjuke och sårade, för att icke tala om krigsfångar, måste föras därifrån.
Att ombesörja allt detta blir etappväsendets uppgift.
Finnes järnväg till förfogande, användes denna naturligtsvis såsom etapplinie, finnas flera, är det så mycket bättre.
Inom hvarje arméfördelnings förläggningsområde (militärdistrikt) utses en eller flera centralt belägna större stationer till samlingspunkter för allt det, som från vederbörande område skall föras till hären, och erhålla benämningen etappbegynnelsestation, hvarjämte lämpligt belägna stationer utses till upplagsstationer för förnödenheter af olika slag.
Trafiken i hemorten besörjes af den för tillfället förstärkta trafikstyrelsen, men öfvergår vid vissa s. k. öfvergångsstationer, hvilka förläggas på lämpliga afstånd bakom hären, till etappväsendets styrelse eller till de s. k. fältjärnvägarna.
Trafiken fortgår naturligtvis så så långt som,möjligt, men måste dock afslutas på något afstånd bakom hären, och kallar man den station, där detta eger rum, etapphufvudstation.
Vid en dylik station anlägges sjukhus (främre etappsjukhus), magasin o. dyl., och här vidtager landsvägstransporten fram till trupperna.
Det säger sig själft, att dessa etapphufvudstationer måste följa hären under dess rörelser, vare sig de gå framåt eller bakåt.
Finnas förbindelser sjöledes — och hvar saknas dessa i vårt land?
—, böra de äfvenledes begagnas för anordnande af särskilda vattenetapplinier.
Stå hvarken järnvägar eller sjöförbindelser till buds, måste landsvägsetapplinier organiseras och förses med talrika, för ändamålet inrättade etappstationer och tillräckligt stora etappträngkolonner.
Vanligen nödgas man emellertid att jämte järnvägs- eller vattenetapplinierna äfven anlägga landsvägsetapplinier.
Hela etappväsendet ställes under ledning af en etappchef, och under honom handhafves järnvägstrafiken af en särskild trafikstyrelse.
Intendenturen och sjukvården bilda särskilda tjänstegrenar liksom bevakningen och polistjänsten på olika banor och vid olika stationer.
Kan fienden komma åt etapplinierna, måste dessa såsom härens stora pulsådror väl skyddas, hvilket i synnerhet är fallet i fientligt land, där vidlyftiga arbeten äfven måste utföras för att återställa de af de försvarandeBAKOM HÄREN.
- 427
vanligen mer eller mindre allvarsamt förstörda järnvägarna.
Fram emot slutet af 1870 — 71 årens krig nödgades tyskarne använda icke mindre än 100 tusen man till etappvägarnas skydd, och dock var detta skydd mycket svagt på hvarje enskild punkt.
Vid krig i eget land blifva etappvägarna hvarken så långa eller så svåra att skydda som vid företag långt in i fiendens land, men deras betydelse är detta oaktadt synnerligen stor och tjänsten vid dem både svår och maktpåliggande och föga bemärkt.
Någon har liknat en nutida här vid en jätte, som aldrig blir mätt, och hvars kraft räcker endast så länge ny näring tillföres honom, och i denna liknelse ligger mycken sanning.
Huru mycket man än må tillgodose de stridande trupperna, får man därför icke försumma dem, hvilkas åliggande det är att hålla de förra vid lif.
För att de handlande personerna på krigets stora skådebana skola kunna uppfylla sina roller, är det oundgängligen nödvändigt, att de stumma tjänsteandarna bakom scenen finnas på sina rätta platser och förstå att sköta dessa, att hela det invecklade maskineriet, som icke synes, arbetar väl och säkert.
C. N — n.Också en sida af läroverksfrågan.
Några aforismer om elementarlärarnes ställning och fackbildning.
Frågan om en reform af våra allmänna läroverk har länge stått på dagordningen, och vi vilja visst icke förneka, att det är hög tid att nu snart gå » from sounds to things ».
Men man må göra läroverksorganisationen huru mönstergill som helst, statuera den bästa möjliga undervisningsplan, man skall dock härmed icke komma synnerligen långt, om man ej i främsta rummet tillser, att verkställigheten lemnas i händerna på goda och dugande lärare.
Viktigast af allt inom läroverksfrågan synes oss därför hvad som kan göras för att höja vår svenska lärarekårs beskaffenhet och lämplighet för dess maktpåliggande och svåra värf.
Vi vilja visst icke fälla någon nedsättande dom öfver de nutida svenska ele-mentarlärarne.
Denna lärarekår kan i mycket räknas såsom en stolthet för vårt land.
I de grundliga kunskapernas allmänhet oeh i punktlig plikttrohet står helt visst den nuvarande generationen af lärare vid våra läroverk ej obetydligt högre än sina föregångare.
Och vi hafva heller ingen anledning att tro, det de medfödda läraretalangerna i våra dagar skulle vara mindre eller fåtaligare än förr.
Men de förhållanden, hvarunder våra lärarekrafter utbildas och sedan lefva och verka äro sådana, att man » a priori » kan påstå, att lärarne ej för närvarande kunna vara sådana, som de under lyckligare förhållanden borde blifva.
Det finnes vissa hinder för den fria, personliga utvecklingen, som måste röjas undan, för att vår lärarekår skall fullt kunna blifva allt, hvad möjligt och önskvärdt vore.
Sanningen häraf inses, redan om man betänker de yttre förhållanden hvarunder våra svenska elementarlärare lefva.___också en sida af läroverksfrågan.
Ej minst viktig är härvid den ekonomiska sidan.
Vi tänka därvid ej så mycket därpå, att i de flesta fall elementarläraren ej kan föra det lefnadssätt, som hans likar i bildning inom andra yrken.
Den andliga bildningen bör kunna i det hänseendet stålsätta mot nedslående jämförelser, och hans lefnadskall är nog högt, för att entusiasmen för dess mål bör kunna skänka den inre tillfredsställelse, som ej alltför mycket tarfvar af yttre komplement.
Vi fästa heller ingen hufvudvikt vid jämförelsen med andra tjänstemäns af staten beviljade löneförmåner.
Men det är en sida af den ekonomiska lärarefrågan, som är af oerhörd betydelse för lärarens duglighet i sin verksamhet.
De sociala förhållandena, den långa studietiden och väl äfven i någon mån sed och bruk i vårt land hafva länge orsakat, att den unge mannen, som från våra universitet går ut i lifvet, vanligen medför en större skuldbörda, än i andra länder hör till det vanliga.
Flertalet af de nyblifne elementar-lärarne torde rent af hafva gjort så godt som hela sin universitetsvistelse på lånta medel.
Är då sedan den lön, läraren har att vänta ej större än enligt nuvarande löneförhållanden, så blir följden den, att han i de flesta fall hela eller nästan hela sitt lif måste förblifva en skuldsatt man.
Hvilken betydelse detta har för den personliga utvecklingen, därom göra sig de fleste ingen föreställning.
Men det vissa är, att det ekonomiska beroendet alltid betager en man en högst väsentlig del af hans kraft och duglighet.
Stegras detta då, såsom åtminstone på lärarebanans första stadier är rätt vanligt, rent af till ekonomiska bekymmer, till ängslande oro vid de periodiskt återkommande ränte- och amorteringstiderna, så kan man ej gärna vänta, att den mannen skall kunna röra sig i klassen med den sanne lärarens maktmedvetna säkerhet, arbetsäggande frimodighet och lifvande goda lynne.
Han sitter där i stället som på nålar, skolarbetet måste åtminstone för tillfället blifva honom en bisak, vid sidan af det ena viktiga — att utfinna en ny vigi-lanskälla.
Må våra lärare gå miste om den förmögnes komfort; må de utestängas från täflan i elegans med mången annan i och för sig ej högre samhällsklass.
Må vara, ehuru äfven i det hänseendet kanske elementarläraren kunde rikligare erkännas sin lön värd.
Men vill man, att han skall rätt duga i sitt kall, så se på något sätt till, att han varder fri från sina skulder!
Om detta bör åstadkommas genom att lätta hans ekonomi under studieåren eller genom att sedan öka hans aflöning, det må lemnas oafgjordt.
Men hvad man kunde göra för att minska antalet vänteår, innan han kommer till en dräglig aflöning, det vore i detta hänseende mycket verksamt och därföre önskvärdt.
Det är visserligen sannt, lönebeloppets stigande med tjänsteåren också en sida af läroverksfrågan.
kan motiveras därmed, att läraren vanligen längre fram har bildat familj och då väl behöfver de ökade inkomsterna.
Men man borde härvid ock betänka, att det just är den unge, nyblifne läraren som ofta tyngst tryckes af de om-ordade akademiskulderna.
Den löneförhöjning, som synes oss mest behjärtans-
värd, vore därför dels extralärarnes, dels adjunkternas i första lönegraden.
Och så en annan tyngd, som hvilar särskildt öfver de unge lärarne och hotar att betaga dem den andliga ungdomskraft, med hvilken de behöfva fördjupa sig i sitt yrkes svårigheter, Öfvervinna dem och så lära att älska sitt kall.
Vi syfta på den långa tid, hvarunder vanligen läraren får såsom » extra-lärare » gå och vänta på befordran till ordinarie plats.
Den osäkerhet, som därunder präglar hela hans existens; det ytterliga beroende, hvarunder han härvid står i förhållande till läroverkets rektor, som med det åt honom utfärdade tjänstgöringsbetyget har hela hans väl och ve i sin hand; och så åter den låga aflöningen — allt detta är egnadt att tidigt tappa safven af äfven de friskaste telningar.
Man kan på detta sätt få en ödmjuk och samvetsgrann ämbetsmannakår, men man tager bort det chefslynne i ordets bästa bemärkelse, som måste i förhållande till lärjungarne utmärka hvarje verkligt god lärare.
Hvarför också denna skara af extra lärareplatser, då de år efter år visa sig för undervisningen nödvändiga?
Intet borde väl hindra att göra flertalet af dem till ordinarie, och detta vore en välgärning, äfven om ej lönen därmed höjdes — hvilket dock både billighet och klokhet bjuda.
Det nuvarande orimliga antalet extra-befattningar vid våra läroverk är dessas i ögonen lättast fallande organisationsfel, men ett fel, som ock borde vara jämförelsevis lätt
afhjälpt, liksom det ock först på senare tider utbildats.
Af mindre allvarliga följder, ehuru ledande till en hel del både onödiga obehag och verkliga orättvisor, är det mycket olämpliga sättet for lärareplatsers tillsättande.
Om det också högst undantagsvis torde leda till gröfre mannamån att: myndigheter på platsen få bedöma lärareprofven och utse innehafvarne af läraresysslorna, så leder detta dock till ojämnhet i bedömandet vid olika läroverksstyrelser.
Ett prof, som på det ena stället blifvit mycket gynnsamt bedömt,.
också en sida af läroverksfrågan.
skulle kanske på ett annat knapt godkänts.