Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nürnberg vid dagsljus och blir varse, hurusom de moderna palatsen vetat tränga sig in bland de gamla husen, sedan jag sist var här, och nu stå der öfverallt som uppblåsta uppkomlingar med smycken af talmiguld och nya kläder från den berömdaste skräddaren midt ibland ättlingarne af en gammal kulturens furstefamilj i deras stilfulla lumpor, — till gengäld, säger jag mig, hade de forna gästerna i «Bratwurstglöcklein» något som vi, dess gäster från i dag, icke ha, hvarken dessa det nutida Nürnbergs borgare eller jag, som kommit farande med expresståget från Berlin för att söka och finna något, jag vet icke hvad, någonstans jag vet icke hvar.
De hade nemligen, i sin instinkt mera än i sitt medvetande, den Arkimedes’ punkt, på hvilken de kunde stå och låta lifvet svänga rundt ikring sig — kring sig såsom det stabila.
Men vi ha intet, hvarpå vi kunna vare sig lefva eller dö.
Nürnberg kan visserligen icke ge oss det förlorade åter; men det kan inte heller Fürth.
Tåget arbetar sig stönande uppåt mot bergen.
Dagen har varit skum, och kvällen kommit tidigt.
Bakom kupéfönsterna kan man inte längre urskilja någonting; man möter blott taklampan, återspeglad derute i det ogenomträngliga svarta, samt sin egen bild i den skumma spegeln.
Jag har flackat hit och dit, jag vet icke riktigt hur länge, ty jag har inte hållit reda med tiden.
Det har varit med dagarne precis som med guldstyckena i min börs: jag har gifvit dem ut, ett för ett eller flere på en gång, utan att jag dervid sagt mig, att nu hade så och så många gått all verldens väg.
Men det måste väl vara en två tre veckor ungefär, ty af tidningen som jag köpt ser jag, att det i dag är den 12 april.
Jag sitter apatiskt inkrupen i mitt hörn och låter cigarren gå ut.
Det fins ingen mera än jag i kupén.
Ensamheten, mörkret derute, det enformiga rullandet, stämma melankoliskt.
Jag blir sittande att lyssna till det jemna, ansträngda stönandet af maskinen och får plötsligt en förnimmelse af, att den är det enda lefvande som fins, utom mig, denna maskin som rullar fram genom en utdöd verld, med mig, mig allena, utan mål och med, ingenstädes ifrån, ingenstädes hän.
Jag kan icke förklara för mig sjelf, hur det kommit sig, att jag nu sitter här; jag är helt förvånad deröfver och söker förgäfves efter förklaringsgrunden, utgångspunkten, en punkt öfverhufvud, ut ifrån hvilken jag kunde slutledningsvis härleda det faktum, att jag just nu sitter här på detta bestämda tåg.
Men allt smulas sönder dervid; det fins ingen följd; hundratusen punkter, men ingen såsom den första eller den sista, alla kaotiskt utspridda om hvarandra.
Jag kan inte ens få tag i mitt eget jag; jag känner mig inte sjelf igen; jag kan inte finna något sammanhang mellan mig, som för momentet sitter här i jernvägskupén, och alla dessa andra mig, hvilka jag minnes från förut.
Identiteten är upphäfd.
Det är nästan med rädsla jag frågar mig, om jag drömmer eller är vaken, och det kommer mig före, som om jag måste drömma.
Det blir mig helt ohyggligt till mods att med ens förnimma mig som något lefvande, hvilket ingen förgångenhet mera äger och för hvilket det, som dock skulle vara det sjelf i dess tidigare stadier, plötsligt ter sig såsom något främmande.
Jag har en förnimmelse, som om jag tappat lifvets ariadnetråd och nu är räddningslöst förlorad i labyrinten, allena i kaos ... och ensam inom mig sjelf, hemlös i jagets egen sjelferinring, sjelf kaos med denna ena och enda tillfälliga fasta punkt, som är min momentana sjelfförnimmelse men hvilken inom kort skall dyka under, äfven den, och spårlöst försvinna, likt alla de andra ...
Tåget saktar farten, stannar, står.
Derpå en hvissling, ett ryck; och stönande sätter sig lokomotivet åter i rörelse ...
Med ens förekommer det mig, som om jag gjort denna resa förut någongång.
Derute är det ju bälmörkt, och jag kan icke urskilja ett enda föremål; men det är mig, som om dessa nejder, genom hvilka tåget rullar och som äro dolda för min syn, vore idel bekanta.
Förnimmelsen, jag sitter med, klarnar och fördjupas; och blir nu en bekant förnimmelse, en förnimmelse, som jag haft förut vid ett annat tillfälle, — blir en erinring.
Hela denna färd och hela denna kväll, icke blott alla enskildheterna, men sjelfva stämningen, måste vara en upprepning; precis så har jag redan en gång sutit, en kväll som denna, å just detta tåg, genom just dessa samma trakter, — som jag inte kan se.
Jag känner igen allt, alltsammans tager mig med hela styrkan af en erinring; och likheten, identiteten, mellan nu och detta andra sällsamma parallelfall i det förgångna är så fullständig, att jag spörjer mig sjelf, huruvida jag icke nu drömmer om något och om icke detta andra varit den egentliga realiteten.
Och det är icke allenast detta ena enstaka, som kommer opp i mitt minne; det står visserligen åskådligast der, åskådligare till och med än det närvarande; men det fins ett mera, omgifvande detsamma, såsom en utåt allt oigenomskinligare atmosfär omsluter en fast kropp: minnet af en hel annan verld, i hvilken jag en gång lefvat.
Jag känner det alldeles som när man vaknat upp ur en djup sömn och erinringen om en skön dröm, som man haft, ligger inom en såsom en vek och varm och vemodig stämning, men man icke mera är i stånd att gripa drömmens innehåll.
Och liksom en sådan dröm är för alltid försvunnen, skall denna dunkla och oigenomträngliga erinring alltid förbli en gåta ...
Jag säger mig, att så är det, oåterkalleligt; men jag vänder envist om och om igen tillbaka till gåtan, kretsar kring den, trefvar på den; men fåfängt: det är någonting och är icke någonting på samma gång.
Så låter jag förargad alltsammans ligga och går min väg bort ifrån det; men känner, att jag går och bär det med mig; det ligger och tynger olidligt derinne i mig.
Tills tåget ånyo saktar farten, stannar, står — och med ett ryck stönande sätter sig i gång igen.
Detta ingrepp af den yttre verlden har häft maran och gifvit mitt grubbel en annan färg och en ny riktning.
Hvarför skulle jag inte kunna tycka mig på känd botten, här liksom allestädes?
Vi, moderna menniskor, äro ju ett slags resenärer i stort, lifvets eviga resenärer, hvilka ingenstädes känna oss främmande, liksom vi ingenstädes känna oss hemma.
Vi inrätta oss öfverallt à notre aise, precis liksom vi å andra sidan ingenstädes slå rot.
Vårt lif är ett slags oafbrutet ombyte af pensionat: man drager in, bor och äter samman med dessa främmande menniskor, för att nästa dag draga in å annat ställe samt bo och äta samman med andra främmande menniskor.
Vi känna alla Europas större städer, öfverallt halft som hemma, men heller icke mer; vi ha, hvart vi än komma, vårt hotell och vår restaurant, der vi hugnas med den hemtrefna känslan af kyparens och portierens bekanta helsning.
Vi känna oss med Alperna precis så intimt bekanta som med den person, med hvilken vi skakat ett dygn samman i samma jernvägskupé; och i badorterna kunna vi gå ut och in med samma hemmastadda gemytlighet som i ett af våra pensionat.
Och liksom vi höra hemma öfverallt och ingenstädes, så känna vi alla och känna ingen.
Vi ha lefvat samman med så många, att vi icke gerna kunnat komma till bottnen af någon enda, liksom vi splittrat vårt lif mellan så många orter, att vi inte kunnat växa samman med någon enda.
Jag sjelf känner hela Europa, är hemma öfverallt och har mina bekanta öfverallt, är parisare i Paris och berlinare i Berlin, vet noga hvad chic är och hvad schneidig är, och är med min vän Mr.
Smith ungefär lika intim som med min vän herr Meyer.
Blott ett ställe i verlden känner jag inte, och det är det lilla gods, jag lär ha någonstädes ute på landsbygden oppe i Friesland, hvilket jag aldrig sett och om hvars tillvaro jag ingenting vet, utom derigenom att onkel årligen sänder mig den lilla nettoinkomsten, för hvilken jag kan lefva en hel säsong i Ostende och som alltså ändå är bra för något ...
Jag vaknar opp ur mina tankar vid att det håller.
Vi äro framme.
Jag får ned mina handsäckar och stiger ut, känner bergsluft samt möter en sparsam belysning i ett stort mörker, och tomt på menniskor.
Får syn på en stationskarl och frågar honom, hvar man får logi.
Han säger ett namn och gör en gest hän om hörnet af stationsbyggnaden.
Jag är ännu helt blind af allt det svarta ikring mig och trefvar mig försigtigt fram i vätan.
Ett hus dyker plötsligt upp framför mig, lågt, med verandor rundt omkring, och mörkt i alla de små fönsterna.
Blott från förstugan faller ett glåmigt ljussken ut i skumrasket.
Jag stiger in, passerar en rad öfver hvarandra uppstaplade biertunnor, hör vid sidan ett sorl och sum af många menniskor, samt faller genom en dörr in i ett rum, som är fullt med rök och bier och folk.
Flickan ringer i en klocka, värdinnan kommer med nyckelknippan skramlande öfver magen, och jag visas upp i ett rum, som i denna utomsäsongstid är iskallt och utan gardiner.
Derpå går jag ned igen, äter den förfärliga baierska maten och dricker den härliga baierska bieren.
När det är undanstökadt, ser jag på uret: nio.
Här nere är icke att hålla ut, deroppe inte heller, — jag får rocken på mig och traskar ut.
Jag är så blind som en uggla på dagen, men vägen är belagd med stenfyllning, och med ledning deraf letar jag mig fram.
Ett och annat blekt ljussken allt här och hvar angifver dessutom, hurudant gatan snor och slingrar sig fram mellan husen.
Jag hör något porla och stiger öfver en bäck, hvars vatten har hörbart brådt med att hinna från bergen ner till sjön.
Jag går ännu ett stycke, samt hör det skvalpa inne i mörkret och tystnaden.
Om en liten stund är jag vid sjön, som jag inte ser men hör der alldeles strax inunder mig.
Jag lutar mig fram öfver en barrier och blir stående, lyssnande till vågskvalpet och stirrande ut i detta mörker, hvari så alldeles rakt ingenting fins att se, annat än de sparsamma ljusen inne från byn.
Och ändock lyssnar jag, som om der likväl vore något mera att höra än vågskvalpet eller som om detta sjelft hade något mera att meddela mig än ljudet af sina små vågor; och stirrar ut i mörkret, som om det kunde gömma ett eller annat för mig.
Och plötsligt säger det helt högljudt inne i mig:
Det är ju lifvet, detta, ett stilla vågskvalp inne i ett djupt mörker.
Det fins ingen lifsfilosofi, som är större än denna; och den är den enda Arkimedes’ punkt, som fins ...
När jag följande morgon vaknar och ser på mitt ur, är klockan bara åtta.
Det är det skarpa ljuset, som väckt mig så tidigt; det faller in genom fyra gardinlösa fönster på tvenne sidor af rummet.
Som jag ligger der i min säng, ser jag genom det ena fönstret midt emot mig öfver sänggafveln bergen stå der bortom sjön med snötäckta spetsar och kammar.
Det är råkallt i rummet, och jag kommer i en fart i kläderna.
Det käns så öde inom mig i detta möbeltomma rum med nakna väggar och golf utan mattor; och den lilla svarta kaminen ser så svart och tom ut, som om det aldrig brunnit eld i den — man riktigt fryser vid dess åsyn.
Men derutanför stå de hvita bergen, — helt nära inpå mig, tycker jag, ehuru jag vet, att de äro långt fjerran, — stå der i sin luftiga, lugnande ro; jag rifver fönstret opp, och in emot mig stryker denna bergskyla, i hvilken man aldrig fryser.
Efter kaffet går jag morgontur.
Det har snöat under natten, och vägarne ligga i slask.
Jag viker byxorna opp och känner mig som en försatt gigerl, der jag sålunda skrider fram igenom byn med rockkragen uppslagen, händerna i fickorna och käppen under armen, i mina japanesiskt spetsiga skor samt de uppvikta vida byxorna.
Infödingarna egna mig sitt oförstälda intresse; jag finner mig sjelf ytterst malplacé och det hela kusligt, men trycker lorgnetten fastare på min i kölden rodnande näsa och bevarar min öfverlägsenhet genom att lägga situationen in under sjelfhumorns synvinkel.
Derunder har jag tillryggalagt vägen från i går kväll, hvilken såsom jag märker förer midt igenom det lilla samhället, idel gamla hus och gårdar med målningar på väggarne, verandor rundt den öfre våningen, «Butzenscheiben» och gröna fönsterluckor.
Jag följer sjön ett stycke och slår in på en omväg tillbaka, upp öfver höjderna, efter en hastig blick på mina skor.
Jag befinner mig åter nere i byn, utan att jag från min spatsergång kan konstatera något annat än att jag gått morgontur.
Just som jag står utanför värdshuset igen — «Gasthof zum Bruckenfischer», läser jag — och är fullkomligt villrådig om, hvad jag skall ta mig till, och låter blicken sväfva rundt med låtsadt intresse öfver något som den redan upptäckt, men i sjelfva verket med en beherrskad rådvillhet, om då ingenting skall framställa sig, som kunde vara mitt intresse värdt, — ty jag känner alla fönsterrutor rundt omkring mig fulla af platttryckta infödingsansigten, hvilka undra hvad jag står der och gapar på, — just då stannar blicken på en gård, som ligger helt allena och fritt högt uppe på en väldig brink, vändande hela framsidan med dess massiva murar och små fönster ut mot sjön.
Det ser ointagligt ut, är mitt intryck; som en fästning; — och hvilken utsigt, tillägger jag; låtom oss bese bygden!
Och jag styr åter in emellan husen, hvilka ligga der i sin pittoreska oordning.
Så snart jag lemnat den sista bondgården bakom mig, begynner det att stiga uppföre.
En smal, slipprig gångstig slingrar sig utmed en djup klyfta, i hvars botten en bergsbäck störtar åstad från bergen ned mot sjön.
Å bräddarne, der snön smält undan, växa redan den tidiga vårens första, bleka blommor: hvit Bellis, och gul Tussilago, och en blå, som jag icke känner, med fjällig stjelk och långa slutna kalkblad.
Gångstigen kastar sig med en spång tvärs öfver bäckklyftan — och om en stund tillbaka igen: med ens ser jag gårdens baksida precis uppe öfver mig å en trädbevuxen tvärbrant.
Jag står en stund och hemtar andan och torkar min svettiga panna, klifver derpå vidare i en rundel kring branten samt befinner mig vid gårdens front, med den vida, stupande skränten framför mig och dernere byn och sjön och de hvita bergen högt mot himlen der bortom.
När jag åter vänder mig om mot den ålderdomliga gården med dess små skumma oigenomträngliga fönster i de tjocka murarne och dess framspringande snidade balkong öfver den låga bottenvåningen, varseblifver jag en kvinna i dörröppningen, vid sidan af hvilken madonnan med barnet och en af de tre vise männen från österlandet äro målade i gult och rödt å den hvita väggen.
Hon är klädd i den oberbairiska fruntimmersdrägten: det korta, svarta lifvet, den korta, brokiga kjorteln, derunder hvita strumpor, och på hufvudet den kringvirade, utmed ryggen fritt nedhängande, svarta duken.
Hon står och ser rätt ut framför sig i den vida utsigten; hon låter inte märka, att hon sett mig, men jag känner på mig, att hon vet af att jag står här.
Det slår mig plötsligt något i hennes hållning, som hon står der midt i dörren och blickar ut: något egendomligt enkelt och säkert och obekymradt, vänligt och sjelfnog på samma gång, och afvaktande, som om hon väl kunde träda ut på sin tröskel, men att det sedan vore den andra partens ensak, om han ville komma närmare eller ej.
Denna iakttagelse, eller rättare: detta intryck, slår ned i mig som ett stort och underligt behag; och lydande en impuls, som jag inte alls gör mig närmare reda för, lyfter jag på hatten och stiger fram emot henne å den tuktade stenläggningen framför huset.
«God afton,» helsar jag, nu på förmiddagen, enligt landets sed, betraktar henne samt finner framför mig en medelålders kvinna med ett fint rörligt friskhyadt ansigte, af det slag, som åren endast bidraga att förfina och besjäla.
«Grüss Gott,» svarar hon, medan det spelar kring munnen och näsvingarne och hon lägger hufvudet en smula bakåt med ett egendomligt kast, som behagar mig.
Jag står ett kort ögonblick och säger ingenting.
Derpå spörjer jag, utan att jag haft den minsta smula tanke på något sådant, men alldeles af sig sjelft, som om det vore det ärende, hvari jag kommit:
«Fins här rum att hyra?»
«Åhja», svarar hon.
Och innan jag ens hunnit lemna inpass åt den förundran öfver mig sjelf, hvilken sitter på lur någonstans i mig och storögd pockar på att få komma in och se hvad jag bedrifver för dumheter, — finner jag mig spatsera efter den främmande kvinnan in i huset.
Vi passera en rymlig förstuga, stor som ett vanligt rum.
Hon går vidare före mig uppför en trappa och öppnar en dörr; och jag skrider in genom en hel file af rum samt stannar till sist i en dublett med gamla möbler af snidadt trä och en stor ugn af grön kakel, som sträcker sig tvärs igenom väggen, samt mycket djupa fönsternischer, bakom hvilka de fjerran snöbergen taga sig ut som en fondmålning.
«Detta vore ju passande,» menar jag.
«Som ni vill,» svarar hon, och ler.
«Ja, då tar jag väl dem!»
Vi stå begge en stund och säga ingenting.
«Och när tänkte ni flytta in?» frågar hon med det der kastet på hufvudet.
«Med samma, helst,» genmäler jag, högst förundrad öfver mig sjelf.
«Så så, strax,» svarar hon, också förvånad, och ser visst på mig.
«Ja, ni kan välja fullkomligt efter behag,» tillägger hon med en stor gest utåt hela rumfilen och ler, medan hela ansigtet spelar.
Och utpå eftermiddagen klifves det alltså i procession igen uppför backen, — före en karl och en piga från värdshuset med mina saker samt efteråt jag sjelf, med rockkragen uppslagen, händerna nedstuckna i rockfickorna, käppen under armen, i de uppvikta byxorna och mina japanesiskt spetsiga skor.
Min värdinna står igen i dörren och tar emot mig, men denna gång omgifven af sina pojkar och flickor.
Sakerna bäras opp i mina rum, alla gå ut, jag blir ensam och ger mig långsamt till att packa ut och inrätta mig.
Jag är just färdig med det nödvändigaste, har satt undan mina kappsäckar, samt står der midt på golfvet och finner mig ingenting mera ha att företaga mig.
Då kommer ett märkvärdigt ögonblick.
Det är helt stilla, ute och inne; och genom det djupa fönstret ser jag bergen stå hvita med skarpa linier emot en klarnad blekgrön himmel.
Solen är redan nere bakom bergen, och det är just momentet af denna dagerns genomskinliga klarhet innan det skymmer.
Jag står och står — det har med ens fallit öfver mig en stor stillhet.
Allting utom mig och inom mig tiger; sjelfva tiden står stilla; och jag håller sjelf andan.
Jag vet icke, hvad det är som försiggår, — men det hela blir mig plötsligt overkligt, och jag känner mig icke sjelf igen.
Allt tyckes mig lika främmande, omverlden och jag sjelf; det som förnimmer i mig är med ens vordet skildt från allt det förnumna.
Der står en okänd man i en okänd omgifning; och mitt jag irrar ikring allt detta okända såsom en vilse fågel med ängsliga vingslag och stumma skri.
Tills det skymmer, och skymmer allt djupare, och en våg af vemod flödar opp igenom mig och åter förenar det åtskilda ...
Det är helt skumt omkring mig; men jag står ännu der midt å golfvet och finner mig sjelf igen i att lyssna till ett rinnande vatten någonstädes derute, som rinner och rinner, som om det runnit sedan eviga tider och alltid skulle fortfara att rinna så ...
Jag har redan hunnit så långt, att min dag är noga indelad.
Det har alltid varit så med mig, att jag icke förr känt mig riktigt tillpass, innan jag verkstält en bestämd indelning af tiden och left mig in deri.
Tills det skett, har jag gerna känt mig så underligt på resande fot, så der provisoriskt olugn, precis som när man på morgonen sveper sig riktigt gassigt in i sängen för att sofva denna blund hvilken öfvergår allt, men inte kan sofva in, emedan man mot sin vilja ligger och väntar på något störande ljud.
Pedanteri, ha alltid de andra sagt; månne det inte är något annat, något som är min natur, ett dunkelt eko af mina förfäders vanor, hvilka genom århundraden, slägtled efter slägtled, left ett dylikt ett-och-samma lif, der dygnet var noga indeladt och der det dygnet som kom var precis lika det som gick ...?
Nog af, jag har fått min kära dagsruta, och lefver upp dervid.
Sofver gerna ett passabelt stycke upp på dagen.
Efter toiletten och chocoladen strax ut — jag har aldrig mitt hufvud klart, innan jag fått luft och kroppsrörelse.
Klockan tolf ätes middag.
Half två kommer tåget, och då går jag regelmässigt sjelf ned och hemtar posten.
Derpå följer arbetstiden: från half tre till half sex skrifver jag.
Så går jag «zum Bier».
Half sju kvällsmat; till sist en grogg och en bok; och före elfva sofver jag redan denna de rättfärdigas sömn, hvilken i vårt nittonde århundrade mest är vorden en saga.
Och följande morgon vaknar jag upp igen till en ny dag, hvilken är en upprepning af den förra.
Jag känner här i byn alla och ingen, — men dervid är jag ju van.
Jag talar med ingen, men vi helsa alla på hvarandra, från honoratiores ned till mannen som sopar vägarne; och jag vet icke hur, men folket här har ett sätt att helsa, som rakt inte är detsamma som inne i städerna: det gör en helt varm om hjertat.
Barnen på gatan komma och räcka mig handen esomoftast, enligt landets allrakäraste bruk; och häromdagen mötte jag en tolfårsflicka med ett nordiskt blondt och finhylt litet ansigte, hvilken halfstannade och gaf mig ett par öppna blå ögon och sade sitt «Grüss Gott, herr Stedinger», så bekant och småleende, att jag helt rörd gick hem till min ensamhet.
Ibland kan visserligen behofvet komma öfver mig att sitta bland andra menniskor och tala med andra menniskor, men det är då gerna mindre af ledsnad och tomhetskänsla än af känslan utaf en inre fullhet, hvilken vill meddela af sitt öfverflöd.
Jag går då ned till husherrns, icke för att slå tiden ihjäl, utan emedan jag är så rent af proppfull med muntert lynne och varma stämningar.
Der sitter jag så i den varma stugan med den väldiga spiseln och de väggfasta bänkarne och det massiva bordet, bland far och mor och pojkarne och flickorna, och dricker min grogg samman med far och äldste sonen, hvilka spela schuhplattlvisor å guitarr och cittra kvällen lång, medan schwarzwalderuret under pauserna knäpper i maklig takt till mitt stumma begrundande.
Eller jag går, såsom i dag, på långtur.
Tager mina sömbeslagna bergsskor på, den mjuka filthatten och den grå, grönkantade lodenrocken samt stakar med den skodda käppen uppåt bergen, till utseende fullständigt som en annan inföding.
Jag sticker öfver de enorma kullarne, som hvälfva sig uppåt den ena bakom den andra och ned utför hvilka vattnet rinner i tusen runda trärör och öppna rännor, samt följer så vägen, hvilken slingrar sig långs bäcken, inåt och uppåt om bergen.
Blommor lysa, gul caltha och en vacker röd primula; och fåglar sjunga.
Det har under natten gått en stark vårvind; härnere är det nu mest stilla, men högt der uppe jaga ännu de hvita strömolnen hastigt fram öfver den blåblå vårhimlen.
Jag viker af in på den gyttjiga skogsvägen och fördjupar mig bland oändligheten af raka, höga barrträdsstammar.
Ensamheten växer omkring mig, ju längre jag går, sluter sig ikring mig, lägger sig der bakom emellan mig och den öfriga verlden; blott skogen står der öfver mig som ett enda dånande sus.
Jag stannar, lyssnar; det kommer opp i mig en stämning af en ljuf och härlig skräck; och jag fortsätter min vandring.
Jag vet icke af, hur länge jag gått så, hvarken tiden eller sträckan, då jag står på toppen.
Utsigten är fri till alla sidor; jag ser rundt omkring mig ett ändlöst och vexlande panorama af nära branta bergsväggar, fjerran snöalper, hvita byar å långa gröna sluttningar, sjöar som blåna långt borta, vida slätter, hvilka förlora sig ute i horisontens dis; och jag känner mig med ens som den lilla punkt jag är midt i detta allt.
Jag sätter mig på en trästubbe med armbågen mot knäet och hakan mot handen.
Alltsammans ligger der nere omkring mig stumt, orörligt, slumrande; och skogarne stå och susa den dånande slummervisan.
Och dock är det mig, som jag sitter der i mitt tillstånd af drömmeri, ser och icke ser, hör och icke hör på samma gång, — det är mig som om hela detta stumma och orörliga landskap rör på sig, och hviskar något, och något som är riktadt till mig.
Det är som ett frågande leende, ett stilla och melankoliskt vädjande bara med en min, — och stäldt till mig.
Jag känner en djup och glad förvåning, ty det kommer mig verkligen alldeles så före, som om det der der nere länge blott hade väntat på, att jag skulle sitta häruppe, som nu, för att yppa mig allt detta, som det har att säga mig.
Och så, omärkbart, glider hela sceneriet bort, ut ur mina sinnen; och i samma ögonblick är det mig, som om dess själ, dess hemlighetsfulla leende, dess förebrående min, förflyttats inom mig.