Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om den icke är i tillfälle, att under brydsamma ställningar och förhållanden lemna tillförlitliga råd, så tror jag sannerligen icke, alt många män inom Sverige torde linnas, som sälta någon lil till det oansvariga 12-manna-rådets insigter, att, pä sidan af det ansvariga Statsrådet bedöma de politiska förhållandena, pröfva och råda de tjenligaste utvägarne att med fördel begagna, eller att värna sig emot dem.
Jag har icke af tillställningen kunnat komma lill någon annan slutsats, än alt rådgifvarepersonalen äfven hos sjelfva Konungamakten saknar förtroende, hvarföre jag äfven härutinnan efter min uppfattning hämtar ytterligare anledning, att förnya min anhållan, att R.
St. matte hos Konungen tillkännagifva deras önskan, att Ilan ville utur Statsrådet och ifrån embetet skilja samtlige Konungens rådgifvare, och hvaröfver jag anhåller om propos.
Det ifrågavar. ärendet eller det s. k. decharge-betänk. intager onekligen ett vigtigl rum inom väta förhandlingar.
Lagstiftaren har velat nedlägga hos representationen en möjlighet att balancera den oinskränkta makt, 14 Den 5 April. sorn grundlagen medgifver åt K. M. i alla administrativa lagstiftnings eller civila ärenden.
Om den rättighet, som derigenom blifvit representationen tillerkänd, är vigtig för att derigenom försäkra oss emot maktmissbruk, så är del på andra sidan också lika angeläget, att vi för vår del med grannlagenhet begagna denna rättighet.
De anmärka*, som Const.
Utsk. här har gjort, synas mig ingalunda vara af den beskaffenhet, alt de skulle kunna föranleda lill den åtgärd, som den siste värde talaren föreslagit.
Innan jag tillåter mig att ingå i pröfning af de särskilta punkterna, ber jag att få förutskicka såsom reflexioner den åsigten, att man kan fela i min tanka antingen genom öfverträdelse eller genom uraktlåtenhet.
Hos administrativa myndigheter i allmänhet, anser jag underlåtenhet vara vida skadligare än öfverträdelse, ty om man med ängslig noggrannhet vill uppsöka hvarje anledn. lill öfverträdelse hos en sådan auktoritet, så skall den slutligen sjunka till ett dolce farniente af fruktan att vid hvarje tillfälle blifva föremål för klander.
Jag ber att med några ord få följa de särskildt framställda punkterna.
Emot den första punkten, ”ang:de K. M: nåd. kungörelse, rör:de enskilda banker, hvilka utgifva egna kredilsedlar, gifven d. 9 Jan. 1846”, har blifvit anmärkt, för det Irsla att denna privatbankslag ingalunda utgör någon ekonomisk lagstiftning, utan att den skulle vara en civillag, i hvilken K.
M. icke ägt att på grund af 89 § Reg.F. lagstifta.
För att åstadkomma denna bevisning har Utsk. resonnerat på ett ganska märkvärdigt sätt, som ger mig anledn. erinra om det bekanta uttrycket, att det dunkelt sagda är också det dunkelt tänkta.
För min öfvertygelse, står det klart, att till en ekonomisk lagstiftning måste höra frågor om privatbanker, som i så betydlig män inverkar på landets ekonomie; men om man ock skulle antaga ali privatbankslagen skulle falla inom den ekonomiska lagstiftningen, så är det likväl obestridligt att, då banklagen af 1830 i 6 och 7 §§ har upptagit att för stiftande af banklag må gälla 1824 års författning eller de författningar, hvarom K. M. och R.
St. framdeles kunna öfverenskomma, sä och då någon sådan författning icke blifvit af K.
M. godkänd, måste ovilkorligen qvarstå såsom gällande den ifrågav. författningen af d. 14 Januari 1824.
Mig förekommer det som om Statsrådets ledamöter, i fall de antingen hade tillstyrkt antagande af sednaste R.
St: förslag till banklag eller icke bifallit några nya oktrojer för privatbanker, hade mindre förfarit i öfverensstämmelse med rikets sannskyldiga nytta, än som nu skett.
Tänkom oss hvilken olycklig belägenhet, som blifvit ådragen vårt fädernesland, om dessa inrättningar, som nu understödja den allmänna krediten med icke mindre än 6,000,000 r:dr, då man frånräknar den sedelstock eller det mynt, som ligger inne i privatbanker, — tänkom oss, säger jag, att dessa inrättningar hade upphört, och jag är öfvertygad om, alt den liflighet, som nu råder i all rörelse och alt handel, skulle afstanna och att
Konungens rådgifvare skulle dymedelst varit sakre lill att hafva förbisett rikets sannskyldiga nytta.
Den 5 April. 15 I afseende på 3:dje punkten, kan jag icke dela den åsigt, sorn den siste värde talaren hår har uttryckt, 3:dje punkten angår ”alt, för beklädnaden vid lifgardet till hust, reg:tet gifvit och derefter afskrifvit pennin geförskott.”
Det är att nrärka, alt delta förskott lemnades redan 1818, och alt nu var fråga, 30 år derefter, att affordra nuvar. sqvadron-chefer detta förskott.
Örn fel var begånget, hvilket jag icke vill bestrida, så var det obestridligen de rädgifvares, som afgålt ifrån sina befallningar och icke deras fel, som ännu finnes qvar i Stats-rådet.
Det finnes en lag, som vi alla böra iakttaga, emedan den finnes inom hvarje bröst, nemi. billighetens lag, som bjuder att nu i tjenst varande Oflicers-corps icke skall gälda hvad föregående brutit.
Hvad 4:de punkten beträffar, ”angrde en, den värfvade delen af arméens och flottans manskap beviljad befrielse från afgiften till folkundervisningens befrämjande”, så förekommer det mig för det första klart af 60 § R.F., alt K.
M. ägde obestridlig rätt lill att eftergifva denna bevillning.
Sedt ur billighetens synpunkt, får man här taga i betraktande, att hur är fråga om manskapet, som icke äger någon annan inkomst, än den, som erfordras för dess dagliga uppehälle, och jag ser icke att de skulle kunnat tvingas till denna afgift, då de vid ingående af sitt kontrakt hade fått sig försäkradt, att icke blifva betungade med några utgifter.
I allt fall lemuar jag derhän, huru dessa afgifter skulle blifvit utkräfda af dem.
Dertill skulle efter mitt förmenande ovilkorligen hafva erfordrats, att sätta dem vissa dagar på en förknappad kost, d. v. s. på valten och bröd.
Hvad beträffar 6:te punkten, ”ang:de beviljad ersättning för Norska korvetten Örns deltagande med åtskilliga Svenska krigsfartyg uti en expedition till medelhafvet år 1837”, så skulle jag verkligen tro, att slalsklokhelen bjuder — under närvar, tidpunkt, då Europa slår i eli förhållande, som måhända sträcker sig äfven emot Norden, — att bibehålla enighet med vårt brödrafolk och alt icke röra i dessa förhållanden, så myckel mera, som saken redan år afslutad.
Här återstå 2:ne punkter, dem jag icke vidrört, emedan jag icke kan neka, alt i dessa 2:ne punkter förefinnes anledn. till anmärkmr; men jag anser dem vara af så ringa beskaffenhet, att de icke borde kunna föranleda mig nu lill att yrka, att Konungens rådgifvare måtte ställas under aktion eller någon skrifvelse om deras entledigande komma att beslutas.
Af hvad jag nu sagt, kan R. o. A. finna, att jag, i motsats lill den siste värde talaren, hyser den åsigt om delta mern., att dermed icke kan tagas annan befattning, än att lägga detsamma till handligarne; men en annan fråga är, huruvida Const.-Ulsk., med den vidsträckta granskningsrält, som delta Utsk. äger, har afgifvit en tillräcklig exposee af Regeringens åsigler eller s. k. regimer under den föreg:de förvaltningstiden.
Jag vill visst icke instämma med den ibland
Hrr reservanter, hvilken uppräknat åtskilliga Regeringens beslut, såsom efter hans åsigt klandervärda.
Deribland hörde jag sis,t nämnas det omlalta exportförbudet.
Jag 16
Den 5 April. tillåter mig i detta afseende nämna, att jag, som var här i Stockholm förliden vår och koni hem straxt efter sedan exporlförbudet var utfärdadt, erkänner att jag under hela vägen fann eländet vara så stort, alt hungersnöden verkligen hotade hvarje dag att mer och mer inträda.
Alt hungersnöd verkligen var för handen, det såg jag med egna ögon, ty jag vet att folket länge saknade hröd och måste äta nödbröd, hvilket torde vara orsaken till det förhållande, som ännu fortfar icke allenast i min ort, utan äfven norr och söder derom, nemi. ett sjukligt tillstånd.
Jag kan icke neka, att då jag såg allt detta, så förekom det mig alldeles oundgängligt, att någon kraftåtgärd måste vidtagas för att frälsa menniskolif.
Hvad jag nu anfört har endast afsell det första förbudet.
Hvad åter beträffar de anmärkn-.r, som blifvit gjorda af en reservant, om underlåten anmälan af fattigvårds-stadgan, så ber jag att få fästa denna reservants uppmärksamhet derpå, att detta var en förordning, som statsklokheten verkligen bjöd.
Vi se nu i det öfriga Europa, huruledes de fattige med våld laga ut sin rätt.
Jag tror det vara skäl, att söka i tid förekomma sådana' våldsåtgärder och anser för min del della Regeringens tillgörande påkalla min varma tacksamhet, och att man var skyldig att upphäfva de band, som fästade hvarje sockenbo vid sin socken, eller som förnekade de fattige öfrige Svenske mäns rätt alt flytta hvart sora helst.
Jag vill nu icke vidröra de öfriga frågorna, för att icke blifva alltför vidlyftig, men ehuru jag sålunda ogillar de framställda anmärknme, vill jag icke neka, att jag under andra förhållanden, än de närv., skulle äfven hafva önskat att Const.-Utsk. gifvit en närmare vägledning för att undersöka: huruvida Regeringens ledamöter ådagalagt den inbördes homogenitet, den öfverensstämmelse i åsigter, som erfordras för all förvärfva nationens odelade förtroende och gifva dem sjelfva tillbörlig kraft i ulöfningen af deras ansvarsfulla kall; huruvida Regeringens ledamöter alltid iakttagit deras med del conslitutionella statsskicket förenliga pligt, att både vid rådsbordet och inför nationen öppet och kraftfullt framträda med sina åsigter, eller om de åtnöjt sig med att i protm nedlägga sina reservationer och dymedelst söka eget skydd bakom Konungens helgade personlighet, den deras kall ålägger dem att vid alla tillfällen skydda mot klandrets giftiga vapen; huruvida vår Regering, som ofelbart syftat åt det mål, sorn den upplysta folkviljan föreskrifvit, gått orubbligt med jemna och säkra steg framåt, i en bestämd rigtning, utan att åt motsatta opinioner gifva anledn. till förhoppningar, som icke kunnat, icke bort tillfredsställas.
Allt delta skulle jag under andra förhållanden hafva önskat att Const.Utsk. utredt; men för närvar, yrkar jag ingen sådan undersökning.
Jag gör det icke, derföre att redan från början af denna riksdag uppenbarade sig inom representationen en sådan förbistring emellan de olika opinionernas roler, att den konservativa sidan, som onekligen var Regeringens naturliga motståndare och bittert anföll den, för hvarje steg Regeringen gick fram på reformernas bana, likvist troget yrkade bifall till de anslag, som Rege - Den 5 April. 17 Regeringen begärde, och derigenom gaf sig ett sken af att vara dess vänner, under det alt den liberala sidan onekligen framställde anspråk vida större än livad jag anser hade varit billigt att uppfylla.
Under sådana förhållanden ligger det makt uppå för hvar och en, som vill bekänna sig till den liberala sidan, att här söka ådagalägga, alt Regeringen alltid kan och bör påräkna sina pålitligaste vänner ibland de liberala.
Jag fordrar, säger jag, icke en sådan undersökning, derföre att Europa nu är i en brand, som vi icke veta huruvida icke den äfven kommer med påtryckning mot norden, och under sådana förhållanden ligger det makt uppå, att vi söka enighet inom oss, att vi söka återställa folkets förtroende till Regeringen och derigenom åstadkomma en makt, som ingalunda kan motverkas af någon annan statskonst eller statsklokhet.
Jag har icke framdragit dessa yttranden i afsigt att derigenem så mycket klandra det framfarna, som icke mera under synpunkt af en varning för det kommande.
Hamilton, Jakob Essen:
Jag ber blott att med några ord få upptaga ett par af Gr.
Anckarsvärds anmärkmr.
Anckarsvärd har anmärkt såsom ett fel i Const.Utsk:s betänk., att Consl.- Utsk. icke__gjort anmärkn. emot förbudet mot spanmålsexport sist!, sommar.
Afven jag för min del ogillar förbudet emot exporten af hvete, men jag tror att Utsk. med skäl väntat, att, om förbudet åstadkommit så mycket ondt, som Gr.
Anckarsvärd omförmält, Utsk. äfven bordt få emottaga flere anmärkn:s-anledn:r från enskilte riksdagsmän rör:de detta exportförbud.
Detta är likväl icke förhållandet, och Utsk. bar således endast fått se de bevekande skäl, som ligga till grund för Regeringens åtgärd i denna fråga.
Grefven har äfven sagt, att Utsk. bordt behandla 3:dje punkten efter 106 §.
Jag ber att få hänvisa Grefven till ansvarighetslagen för Statsrådets ledamöter.
Der står i 1, 2, 3, 4 och 5 §§, äfvensom i 7 och 8 §§ tydligen bestämde de fall, för hvilka K.
M:s rådgifvare för embelsfe! af riksrätt skola dömas; och när nu de anmärkta åtgärderna icke kunna hänföras derunder, samt 6 §. lyder sålunda: ”Uraktlåter Slatsrådsledamot eller Konungens rådgifvare i kommandomål att de öfrige, dem i grundlagen uttryckligen föreskrifne, men i denna ansvarighetslag icke särskilt uppräknade, pligter iakttaga och fullgöra, ankomrae det på R.
St. att hos Konungen göra sådan anmälan, hvartill 107 § Reg.F. dem berättigar” etc.; sä torde 11. o. Ad. finna, alt vid sådant förhållande kunde Utsk. icke annat än, med stöd af 107 § Reg.F., anmäla förevar.
Regeringsbeslut till R.
Med den fulla öfvertygelsen, att det vore min pligt att vid detta tillfälle vara tystlåten, i följd af den beroende ställning, hvaruti man kan anse mig stå till Regeringen, kan jag likväl icke underlåta att fästa Ståndets uppmärksamhet på en anmärkn., som Gr.
Anckarsvärd gjort i afseende pä spanmälsexportföi budet, som K.
M. sisth vår anbefallde.
Jag är sä mycket mera skyldig att upplysa R. o. Ad. om en och 4 II. ‘ 2 18 Den 5 April. annan omständighet, som jag icke betviflar, att det af K.
M. fattade beslutet lill en del härrörde från de berättelser, som K.
M. erhöll af de lokala myndigheterna i de orter, för hvilkas skull ifrågavar. förbud af behofvet påkallades.
Jag känner äfven att ett stort och mäktigt intresse i vårt land derigenom måste stötas; men jag känner derjemte, att ett ännu större, ännu mäktigare intresse vann på exportförbudet, enär detsamma kanske uppehöll mången menniskas lif.
Sådan var ställningen i den ort, der jag verkade. K. M. anbefallte mig, och, såsom jag tror, äfven alla andra landshrr i landel, genom ett allmänt cirkulär, att tidt och ofta inberätta förhållandet med spanmålslillgångarne, som funnos inom deras län.
Denna föreskrift utgick genast efter skörden föreg:de höst.
Då fanns det icke någon anledn. att befara brist.
På ett eller annat ställe kunde måhända skörden vara mindre än föreg:de år; men i allmänhet var den kanske öfver medelmåttan.
Så länge hvar och en ägde rätt att fritt disponera om produkten, kunde jag, för min del åtminstone, icke förespå hvad som hända kunde, i synnerhet som anledn:r förefunnos lill farhågor; ty exporten börjades lifligt och bränvinsbränningen fortfor med rastlös verksamhet.
Jag kan icke minnas nu vid hvad lid och ort cirkuläret lill mig inkom med befallning att åtvarna allmänheten, att för starkt afyttra deras behof af säd, derföre alt Regeringen förutsåg omöjligheten, att ifrån andra länder kunna införskaffa denna vara.
Jag kungjorde detta inom Christianstads län med full förhoppning, alt det skulle gifva en ledning för allmänna omdömet, så att man icke skulle försälja sig.
Likväl fann jag, inom Mars månad, att behofven stego, tillgångarne minskades.
Jag anmälte detta, ty det var min pligt.
Slutligen inkommo petitioner från församlingarne om understöd och hjelp, ty innevånarne svulto.
Jag betviflade sanningen af dessa anmälanden, derföre att färgerna voro så svarta, alt jag trodde icke det vara möjligt att inom de då ifrågavar. socknarne någonsin en sådan nöd kunde uppstå.
Jag ansåg mig skyldig, att med egna ögon erfara sanningen af förhållandet.
Jag gjorde resor i de trakter, ifrån hvilka sådana anmälanden hos mig blifvit gjorda, och jag erkänner öppet att, ovan att se detta elände, det måste verka på min öfvertygelse, att hjelp måste komma.
När jag efterfrågade, hade dessa socknar icke fått missvext.
De hade icke klagat deröfver förut, och när jag uppgaf för dem min tanka, att det var deras eget fel, som icke hos mig anmält detta förhållande, så svarades det mig: vi hafva visserligen icke fått hvarken mindre eller mera tillgångar af jorden under detta, än under föreg:de år, men dessa trakter äro i behof att köpa spanmål hvarje år.
Det är af våra skogseffekter, vi egentligen skola lefva, derigenom att vi lemna dem i utbyte mot spanmål, men när vi nu fara till östra kusten för att få köpa spanmål, så hånas vi och man svarar att det icke finnes någon säd att köpa.
När vi fara till den vestra kusten, så få vi samma svar.
Spanmålen, säger man, ligger i kuststäderna, för att utföras, så snart öppet vatten blir.
När nu ett sådant förhållande inträffade, så måste jag, för alt frälsa lifvet på en mängd innevånare i denna Den 5 April. 19 trakt, på egen lisk, utan dertill gifvet tillstånd, från kronans magasin i Christianstad gifva dem spanmål lill ett belopp, som jag ej så noga minnes, för att åtminstone för dagen skaffa dem nödigt uppehälle.
När jag vid mina besök i stugorna, i deras egna boningar, såg dem äta bröd af bark, blandadt med drank och agnar, då framställde sig för mig behofvet, att sådant anmäla.
Jag begärde af K.
M. för fattigvården inom 2:tie socknar ett understöd, ty fattigmedlen räckte ej till.
Folket hade intet öfver till sina behofver, då spanmålen gällde så mycket, att de mäste betala 28 r:dr för 1 lunna råg och 22 r:dr för 1 tunna korn.
Under sådana förhållanden kunde de icke lemna något ifrån sig till understöd åt sina fattige, hvilka voro ända till 3 å 400.
Jag begärde för en socken 1000 r:dr och för de öfriga, såsom reservmedel, 9000 r:dr, summa 10,000 r:dr b:co.
Jag försökte att skaffa spanmål — omöjligt!
Ett par possessionater inom Christianstads län voro så barmhertige och lofvade alt icke sälja någon säd annat än på min anvisning.
Det var den enda tillgång på spanmål, som hela länet då ägde. K. M. fann sedermera för godt, att förbjuda utförsel af spanmål och följden var den, att tillgångar kröpo fram, hvilka förut varit dolda.
Folket fick lefva, och det är också ett intresse, sorn raan icke bör förgäta, ty det är mängdens.
Ifrån den stund förbudet mot spanmålsexport kom, behöfde jag icke vidare inom Christianstads län utgifva en enda sk. af de erhållna förskottsmedlen, utan jag var lycklig nog, att vid kommande skörd kunna återställa de odisponerade 9,000 rtdrna.
Jag hemställer således, om icke behofvet har påkallat den åtgärd, som här varit föremål för klander, och om icke den välsignelse, sora K. M., sommaren derpå, under sina resor af allmogen erfor vid alla skjutsombyten för ifrågavar. förbud, må kunna leda omdömet rörtde förbudets nödvändighet.
Anckarsvärd har åberopat handelns frihet; vackra ord, men meuniskors lif måste också betyda något.
De fattiga hafva icke några ombud.
Jag var det vid ifrågavar. tillfälle, och med tillfredsställelse erkänner jag, att jag då gjorde min pligt. K. M. lyssnade dertill, och folket lick bröd.
Jag hade icke tänkt uppträda och yttra mig i anledn. af detta betänk., dä jag trott mig hafva funnit, att Consl.Utsk. icke rätteligen' uppfattat grundlagens mening i 106 och 107 §§ af Reg.F.
Åtminstone instämmer icke denna uppfattning med det begrepp, jag gör mig om dessa §§:s innehåll.
Jag hade nemi. trott, att då Consl.Utsk. icke funnit någon Regeringens handling af den beskaffenhet, att någon eller några af Konungens rådgifvare bordt anmälas till ställande under Riksrätt efter 106 §, utan Ulsk. ansett 107 §:s tillämpning böra sättas i fråga, det hade ålegat Utsk. att företaga en granskning af Konungens rådgifvares embetsutöfning i sin helhet; ty endast i det fall att Consl.Utsk. härvid funnit en eller flere af dem hafva fortfarande handlat i en för fäderneslandet skadlig rigtning, hade 20
Dea 5 April.
Const.Utsk. bordt anse sig äga anledn. göra en sådan anmälan, som i 107 § af ses.
Då detta icke skett, ulan man endast fästat sig vid enskildla Regeringsåtgärder, till det mesta af mindre betydenhet, så nödgas jag förklara, att jag anser Const.Utsk. hafva missförstått både sitt uppdrag och grundlagens mening, ty om man åt en Regering vill bevara den kraft, som är ett oundgängligt villkor för dess förmåga att gagna, så måste man, om man på det hela godkänner riglningen af dess verksamhet, vara varsam med anmärkmr, och undvika alt påpeka en och annan derifrån afvikande Regerings-handling af relativt mindre betydenhet.
Fullkomlighet lärer man svårligen finna hos någon regering; och då man ej anser sig böra efter 106 § till särskildt åtal anmäla någon särskild rådgifvares misstag eller underlåtenhet, bör man endast fästa sig vid sättet för rådgifvarekallels utöfvande i dess helhet.
Fä grund af denna min uppfattning af grundlagens mening, hade jag derföre, såsom jag förut nämnt, icke arnat yttra mig vid betänkts föredragning, men under diskussionen har jag funnit mig uppkallad lemna en upplysning i anledn. af Gr.
Anckarsvärds yttrande rörtde det första exportförbudet.
Denna Regeringshandling har blifvit föremål för ett lifligt klander efteråt, ty först efteråt företedde sig en mängd förhållanden och omständigheter i afseende på spanmålslillgångarna i riket, som jag trotsar den mest klarsynte att hafva kunnat förutse eller ens ana.
Jag har måhända genom de upplysningar jag såsom landsh. lemnat till Regeringen något bidragit lill det första exportförbudet, och det är således min skyldighet att göra reda för dem.
Jag hade nemi.
Konungens nådiga uppdrag att förvalta länsstyrelsen i Blekinge län från början af Maj till medlet af Juni månad eller under den tid åtgärden måste vidtagas för att mildra följderna af den inom lånet uppkomna nöd.
Jag lyckönskar Eder, mine Hrr! att härvid icke hafva varit i mitt ställe, och således hafva varit befriade från den smärtsamma känslan att bevittna den förfärliga nöd, som inom en stor del af denna provins var för handen, att icke hafva varit dagligen belägrade, — jag säger belägrade, ty jag hade någon gång svårighet att komma ut, ur mina runi — af omkring 2 ä 300 menniskor från tidigt om morgonen till sent på aftonen, att icke hafva hört deras jemmer och sett deras bleka, utsvultna anleten.
Att erfara allt delta och ändå icke tro på den nöd, som existerade, var omöjligt.
Jag vet alt menniskor svulto ihjel.
Man måste på många ställen tillgripa nödbröd, af bark, linfrö, agnar, qvickrot o. s. v. och ändock inträffade del på några ställen, att nyss i jorden nedsatta potatis upplockades, att spädt råggräs afslogs för att användas till soppkokning.
Så stor var nöden.
För att fullgöra mitt åliggande att anskaffa spaumål, så att jorden icke mätte blifva obesådd, hade jag utskickade till det rika Skåne, med uppdrag att derifrån upphandla utsädeskorn, och endast genom uppköp på flere händer lyckades del mig, att till det höga priset af 22 å 23 r:dr tunnan kunna anskaffa det ringa beloppet af 200 tunnor korn.
Jag kan vidare vitsorda att i en Stad, af den betydenhet som Carlshamn, med 5 till 6000 inne - Den 5 April. 21 vanare, belägen endas! några mil ifrån det rika Skåne, det onder några veckor icke var möjligt, om man haft lickorna fulla af dukater, att hos de handlande till köps erhålla en enda tunna råg.
Under sådana förhållanden hemställer jag lill hvar och en, om det leke var full anledn. föreställa sig möjligheten af en allmän, förfärlig hungersnöd, samt om det icke var de embetsmäns pligt, som erforo ett dylikt förhållande, alt anmäla det hos Regeringen, och om icke Regeringen, äfven med allvarlig vilja alt bibehålla den rikliga principen af fri spanmålshandel, ovillkorligen borde under sådane förhållanden anse sig skyldig söka förekomma de förfärliga olyckor, som hotade.
Till försvar för en motsatt åsigt, skulle väl kunna anföras det kända ordspråket: ”Fiat justilia, pereat mundus”; men Regeringsprinciper, utgående från sådana grundsatser, kan jag åtminstone icke hylla.
Jag anser mig så mycket hellre böra instämma i det yttrande, som af Ur von Rosen här blifvit framstäldt, som hvad han nämnt hafva inträffat partielt i Christianstads län, var det generela förhållandet i Hallands län.
Det var icke heller af mig oförulsedt, att en sådan nöd skulle inträffa, derföre att jag redan föreg:de höst, då slutberäHelsen öfver årsvexten af mig lill K. M. inlemnades, anmälte, att det var anledn. till den förmodan att det år 1847 skulle blifva spanmålsoch foderbrist, och jag får tacksamt erkänna, att K.
M. sökt så mycket som möjligt bidraga till nödens hämmande genom alt bevilja ett understöd af 80,000 r:dr b:co.