Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När hon såg Kurt, rodnade hon svagt, tryckte vänligt hans hand.
Och också konsuln helsade vänskapligt på Kurt med denna artiga förbindlighet, som var honom egendomlig.
Det var en lång, välväxt man, som såg ungdomlig ut, ehuruväl han hunnit till slutet af tretti-talet.
Och den höga engelska Stanley-hatten med de flygande banden bak klädde hans manliga, kraftiga ansigte.
Hedvig och han tycktes intima.
Hon smekte hans två rapphönshundar, som hoppade ikring, hade så mycket att säga honom om både ditt och datt ...
Men i sin vrå satt Kurt orörlig och stel.
Och hvartenda ord hon riktade till den andra, vållade honom nästan en kroppslig smärta, hvarunder han ville vrida sig.
Förtvifladt längtade han efter att få rå om henne ensam.
Men med det såg det svårt ut.
Det var för varmt att taga sig något för ...
Skulle man spela croquet, måste någon svart slaf hålla en parasoll öfver en, när man slog, påstod Anna.
Derför satt man qvar der inne i bersåns skuggiga svalka och kallpratade ...
Vid middagstiden kom så grosshandlarn, välkomnade sin son med en så hjertlig min, som hans grådaskiga korrektionshusfysionomi kunde åstadkomma, och som bevis på hans förnöjelse öfver att ändtligen – som han uttryckte sig – vara fjerran från stadens buller och intriger, föll monokeln gång på gång från hans sura, illvilliga öga, som ansträngde sig att se rördt ut ....
På qvällen.
Efter supén hade man följt konsul Wern hem, nu återvände man med sakta, dröjande steg.
Fru Alm och Anna först.
Kurt och Hedvig efteråt.
Doftmättad och stilla hvilade aftonen öfver nejden, öfver den långa landsvägen, som bugtande och bred löpte fram mellan ängar med stackar af nyslaget hö och sädesfält, der blåklintarnes blå ögon lyste trohjertadt fram under de mognande axens vajande gullhår.
Blekgula, blekskära skyar med purpur, som än dröjde qvar efter solnedgångens kolorerande ljusglans, skymtade långt der borta bakom skogsbrynets zig-zaggående, gröna slutrand, men framför dem hvälde sig himmeln mattblå och varm för att längst der borta på backen, som begränsade deras synkrets, liksom stödja kanten af sin jättekupa.
Sommarnattens tusende dofter strömmade rusande upp från marker, ängar, skogar och fält, fylde den stilla, heta atmosferen med ett duschande bad af vällukter.
Kryddad klöfverlukt från afmejade ängar, daggfrisk skogsdoft från mossiga, sanka vrår bland granarnes hopvecklade rötter, ångor från örternas kalkar, som i nattens stillhet läto sina blomsterdrömmar som aromer af vidunderliga essencer flyta ut i luften, de osande dunsterna från den upphettade, svettande jorden, eggande för nerverna som beröringen med något mjukt och naket.
Förstummadt allt buller; ens öra kunde knapt förnimma något af aflandets segersälla mummel, af alstrandets hemlighetsfulla gny; blott syrsorna hördes skarpt, gält som knifsegg mot skärsliparns brynsten ...
Tysta gingo Hedvig och Kurt vid hvarandras sida, liksom rädda för att säga något, som ej passade hop med qvällens fridsamma högsommarstämning.
Och vexlade de några ord, skedde det hviskande, försagdt, hur likgiltigt och andefattigt ämnet än var i sig sjelft.
Och dock när de väl hunnit hem och med en svag handtryckning skildes från hvarandra, var det, som de yppat idel hemligheter för hvarandra om det der båda kände, men ingen af dem tordes nämna, den ena ömma bekännelsen efter den andra.
Men när Kurt återfann sig i sitt rum, var all hans svartsjuka bortblåst, han visste icke hvarföre; och det jublade, och det sjöng inom honom, som det hela med ens blifvit klappadt och klart.
Med stora steg mätte han den lilla kammaren af och an, i det han omedvetet för sig sjelf mumlade något om, att vore det också hundrade konsuler, som fjeskade för henne så visst som en, han skulle dock slå dem ur brädet allesammans ... och vinna henne ... och vinna henne.
Så smålog han för sig sjelf, kastade sig i det öppnade fönstret, och insöp med vidgade näsborrar all blomsterdoft, som i floder af vällukter slog emot honom från rabatterna utanför ...
Det var som trycket af hennes hand mot hans fortplantat sig längs hela hans kropp i en lång, värmande smekning.
Hans ögon fuktades.
Det var ett öfversvall af lidelser, som stormade inne i hans bröst.
Och utan att rätt veta, hvad han gjorde, grep han en penna, och med papperet på fönsterposten skref han, medan sommarnattens heta, drömfylda vind smekte hans panna:
Statt upp min älskade, dig, som min själs tanke smeker, och min kropps fibrer åtrå, statt upp och kom i min famn.
Ty förgången är vintern, snön smält, regnet öfverståndet, förgångna alla de ensamma timmarnes nöd och ve.
Kommen är sommarn, sommarnatten, då vindens lena pust bär kärleksbud mellan han- och honblomma, och luften är tung af alstrande pollenkorn.
Sommarnatten, då blodets röda kulor glöda under hudens skal, då safven stiger i ådrorna, safterna spränga sina höljen, och bären mognas med söt must ...»
Åt dig, älskade, har jag bevarat både nytt och gammalt, om dig har jag drömt både natt och dag, medan hufvudet värkte, och pulsen slog.
Efter dig har i långliga år jag letat med ljus och lykta.
Men nu är du funnen.
Din själs skärpa älskar jag, och jag älskar din härliga gestalt.
Inne är kärlekens tid, låt då min högra hand omfamna din midja och min venstra ligga under ditt hufvud.
Ty brinna vill jag för den frågande eld, som tindrar från dina ögongropar, jag vill känna din andedrägt mot min kind, och af dina varma röda läppars vin vill min törstande mun dricka sig rusig.
Och vakna skola vi samman till lifvets möda, och för att ansa vårt värf skola vi bittida uppstå, ty arla skola vi sädeskorn så, men icke heller om aftonen hålla händerna till, ty ingen vet, när det lyckas bäst.
Statt upp min älskade, dig som min själs tanke smeker, och min kropps fibrer åtrå, statt upp och kom i min famn ...
Så låg
Kurt länge i det öppna fönstret och såg med stora, glänsande ögon ut i den stilla, slummerbundna natten.
Höstsäsongens första symfoni-konsert skulle strax begynnas.
Folk strömmade i skockar till »operan».
I de trånga korridorerna vimlade det af musikmenniskor, och inne i salongen rådde ett oupphörligt, nervöst öppnande och tillstängande af dörrar.
Nere på parkett sutto damer i höstkostymer, försänkta i estetiskt-musikaliska resonnemanger, artistiska herrar med hår à la Liszt kikade genom glasögon och monoklar upp mot raderna, på hvilkas barrièrer affischerna satte stora, hvita fläckar.
Ansigten, kända från scenen, började skymta på bänkarne närmast rampen, men på sjelfva scenen började spelmännen ordna sig under förtvifladt stämmande.
Fiolerna pepo som kattungar, hvilka i misshugg trampats på tassarne, kornetter och basuner läto retade som argsinta embetsmän, när man vänder sig till orätt person, flöjtdrillarne ljödo falska, sluddriga, som vatten i strupen på en, som gurglar sig.
Så brummade trumman helt plötsligt till ett tag, som en familjefar, som får punga ut en tia för en fruntimmershatt, och hela tiden fortfor en basfiol att snarka, som samma hedersgubbe under sin middagssiesta.
Det blef allt lifligare i salongen.
Några gamla kompositörer intogo med värdigt allvar sina platser högt upp på parkett.
Närsynta letade efter sina nummer.
Förlofvade par utstälde sig till beskådan på första raden närmast kungliga logen.
På andra visade familjer likheterna mellan sina ansigten, på tredje stucko Mazérgubbarne fram sina slätrakade kinder och sina stela skjortkragar, men der högt uppe från fjerde kastade framtidens unga musici kritiska blickar på celebriteterna der nere ...
Kurt, som eljes var en ifrig fjerderadist, hade i qväll gjort sällskap med familjen.
Och nu satt han bak på första raden vid sidan af Hedvig.
De talade sakta samman med lågmälda röster, nästan försagdt.
Det var som om de, hvilka dock första tiden Hedvig vistades i Stockholm, kunnat resonera så länge och så mycket om allting, nu icke längre hade mer att säga hvarandra.
Förhållandet var det, att det var ett enda ämne, som båda ville tala om, en enda bekännelse, som beständigt sväfvade på bådas läppar.
Hvar morgon Hedvig slog upp ögonen, frågade hon sig sjelf med bäfvande hjerta, »skall han säga det i dag?»
Och hvar gång Kurt råkade henne, väntade han, att något hos henne, om också blott en blick, skulle tillhviska honom: »nu är tillfället lägligt!»
De ordade ofta förblommeradt, med halfva ord, underförstådda meningar, men ännu hade intet af dessa ögonblick erbjudit sig, som med omotståndlig magt tvinga själen att bikta sig och hänsynslöst lägga på läppen alla dessa hemligheter, som man sorgfälligt gömt i sitt bröst ...
Icke att de voro ovissa.
Allt sedan den sista höstmånaden, de tillbragt samman på landet, hade de vetat det båda – åh hvilken vidunderlig månad, den der regniga, grådaskiga, kulna September, som alla eljes beklagade sig öfver.
Det stormade och det blåste.
Bladen föllo gulnade, skrumpna ner i gångstigarnes våta mylla, sletos omildt från träden, som med förtviflans lugn lät de strida höstregnen spola öfver sina stackars aflöfvade, nakna grenar ...
Men för de tu var det en knoppningens, en spirandets, en förhoppningarnes tid med den tidiga vårdagens all jäsande safve, och ljufva, aningsfulla oro i blodet.
Och med en segerstolt, nästan brutal känsla af sin egen magt sågo de allt multna, vissna, dö, vissa, som de voro, att de sjelfva kunde skapa sig en verld, der solskenet var än mera gult och dofterna än mera välluktsrika än i den omgifvande natur, hvars långsamma griftläggning de utan fruktan åskådade ...
Men nu började musiken.
Orkestern var ordnad.
Anföraren lyfte sin taktpinne.
Trumpeterna fördes till munnarne.
En sten, infattad i en stråke, som höjdes, gnistrade i gasskenet.
Så la’ la la la’ ... de första tonerna af en Haydnsk symfoni.
Kurt slöt ögonlocken.
Ett vekt löje sväfvade kring hans mun, medan han invärtes gnolade med den hurtiga, lifslustiga melodien.
Och det kändes, som han genom ett trollslag plötsligen blifvit ryckt ur sin egen tid, bort från all dess sjudheta äflan, bort från alla dess etsande fejder.
Och han i stället stod midt i ett annat sekel.
Ja Gud vete, om det existerat ens, det seklet, ty så obekymrad, munter lust brann i alla dessa menniskors ådror, och sjelfva sorgen, när den fäste på en sin mörka blick, förekom som ett barns, icke som en fullvuxens, i jemförelse med nutidsdagens gnagande förtviflan.
Och Kurt tyckte sig se en vandrande gesäll med klara ögon och frisk mun.
Mössan satt käckt på hjessan, vandringsstafven i hand och på ryggen den lätta renseln.
Och sorgfri som fogel i sky, utan ett uns grubbel, utan ett grand missmod vandrade han från trakt till trakt med sång på läppen och yster lifslust i sinnet.
Alla de skiftande nejdernas goda, njöt han: majtrankens smultronsmak, rhenvinets ljusa blod, franska landtvinets friska, doftande syra; under trattoriornas spåntak såg han asti’n med gulaktiga små-perlor moussera i glasen, och på vandring öfver den solstekta lombardiska slätten förde han till törstande läppar den korgomflätade chianti-fiasconen.
Han smekte tyska flickors gullhår i de gröna bokskogarnes skugga, famnade vid det salta hafvets bredd bretagniska fiskarflickor med starka höfter och bruna ögon, kysste italienska mulåsnedrifverskors blodrika, fiberstarka munnar, när han mötte dem bland olivterrasserna med de flata hattarne öfver lockarnes mörka svall.
Så nästa dag på vandring igen från trakt till trakt, utan ett uns bekymmer, utan ett grand missmod ...
Så tyckte Kurt, att hvar sats i symfonien lät honom följa ett nytt skede i den lycklige vagabondens lif, ända till dess han i finalen återfann honom som åldrig farfar i kretsen af de sina, ännu obekymrad trots pannans rynkor och hufvudets grå lockar, ännu i sorglös glädje fröjdande sig bland barn och barnbarn.
Och vid bordet, tyngdt af frukt och vin förde han takten till de ungas visor, medan hans sonhustru med yngsta pysen vid bröstet log så godt emot honom – alldeles som Kurt sett det på en berömd gravyr efter Jordaëns ...
»Fader Haydn!» började Kurt i pausen.
»Ja, hvad han är naiv och älsklig,» fortsatte Hedvig.
»Men märkte du, hvilket stilla belåtet lugn, som kom öfver de flestas ansigten, när de kände igen melodien.
Alla fruntimmer, som klinkat på den, alla fäder, som måst höra den, då de ville sofva, alla kände det som en riktig belöning att en gång få höra den ordentligt spelad ...
Det är för märkvärdigt hvilken svaghet folk har för melodier, som de känna till.
Om det föll någon in att skrifva variationer öfver ’Katten och killingen’ eller ’gubben
Noach’ skulle de applåderas med entusiasm.»
Kurt smålog.
Fortsatte efter en stund:
»Ja kära Hedvig, den här symfonikonserten är nog det sista i den vägen jag får höra på länge.»
»Jo, jag far ju i morgon.
Har du icke hört det?...
Åh det var så sant, det blef så fort bestämdt, att det just skulle blifva i morgon.»
»Du reser?
Hvart?»
»På ett par månader till Norrland.
Det är en serie föredrag öfver ålderdomsförsäkring, ringrörelsen etc., som jag tänker hålla litet hvarstans der uppe.»
»Flera månader, Kurt?»
»Ja, gör det dig ledsen?»
»Så du talar ...
Om det gör mig ledsen?»
»Hedvig!»
Man hör ... vänta tills du följer mig hem i qväll.»
Orkestern började på nytt.
Det var Beethovens C-mollsymfoni.
Men fast
Kurt hört den mångfaldiga gånger, kunde han icke följa med.
Det var då sagdt, det var då sagdt.
Hon var hans, hans.
Han fattades af en obändig lust att lägga armen om hennes lif, att kyssa henne midt på mun inför alla menniskors ögon.
Hon var hans.
Så lycklig han var, så lycklig ...
Och tonmassorna smekte hans öra utan att han begrep dem.
Han fick ingen bild att stanna för sitt öga, såg bara ljusa, klara rymder stråla framför sig med blekt, hvitt sken ...
Han tittade sig ikring.
Fixerade man honom?
Nej de sutto der som vanligt och nickade med sina tråkiga, gamla ansigten, menniskorna ikring; kära hjertandes sådana perukstockar, sådana förtorkade gamla mumier.
Men han lefde ... åh var inte bara det att få sitta bredvid henne en lång, lång smekning.
Och när ändtligen symfonien slutade med en den stora lidelsens jublande triumfhymn, stämde också hans hjerta in, och det var som hvar liten röd blodkula, som brände, surrade och sjöd under hans hud, sjöng med ...
Konserten var slutad.
Kurt och Hedvig hade följt fru Alm och Anna hem, nu skulle Kurt beledsaga Hedvig.
Ännu vimlade det af folk på Kornhamn.
Tysta ilade de derför ner till kajen.
När de hunnit dit, saktade de sina steg.
Ändtligen allena.
»Min dyra flicka!»
»Ja din egen, egen för all, all tid!»
»Hedvig, hvad jag älskar dig!»
»Signe dig för det! ...
Det var nu för väl, att det blef afgjordt i dag.
Jag har väntat så länge på det, Kurt, så länge.»
»Jaha, den 19 november, du, lördagen den 19 november.»
»Så gick då allt i uppfyllelse, och det blef det vanliga, ljufliga slutet på den gamla barndoms historien.»
»Fästmö och fästman, menar du?»
»Nej man och hustru!»
»Älskade!»
De vände sina strålande ansigten mot hvarandra och fortsatte långsamt sin vandring åt Mälartorget till.
»Men älskling, kan du resa i morgon!...
När talar du med tante och farbror?»
»Jo, jag måste fara, ser du ...
Men vi få ju skrifva till hvarandra hur ofta som helst.
Tänk dig det Hedvig, tänk dig, att, när vi vilja, kunna vi berätta hvarandra vår minsta lilla känsla ...»
»Du vill då ha det hemligt till börja med.»
Tills framtiden ställer sig litet klarare för oss ...
Kära barnet mitt, en fattig tidningsmurfvel har icke mycket att bjuda på ...
Det blir allvarliga tider nog, men det undslipper ju ingen ...
Och vi äro ju dugtiga och arbetsdugliga båda två?»
Hedvig nickade jakande.
Men det föll som en lätt skugga öfver hennes stämning.
Hon fruktade hans fanatism.
Hon hade så svårt att tänka honom alldeles skild från det lysande hemmet vid Kornhamn.
Men strax derpå hade ögonblicket ånyo fångat henne.
Och utan en baktanke, i stilla, förtrolig, nästan vemodsfull lycka gingo de af och an utför kajen, der frostprismorna glänste i gasskenet som flisor af glimmer, planerade, drömde om långa, ostörda famntag i eget hem, medan skymningstimman göt sitt skuggdunkel öfver chaiselonguen, der de hvilade bröst mot bröst, drömde om långa samtal vid egen härd, medan brasan sprakade och lampan sken, byggde luftslott på luftslott ...
Härligt var det för öfrigt der nere vid kajen – en smällkall vinterqvälls liflösa men bekymmerfria ro, välgörande för hjertan, som efter att hafva längtat sig trötta nu ändtligen funnit hvarandra och vilja af ögonblicket göra en lång, lycksalig evighet.
Djupblå var himmeln med matta stjernor, men snedt emot dem lyste månen än bjärtare mot en svart skys dunkel, ännu ej half, lik den krumma klingan på en turkisk kroksabel, och öfver Mälarns istak kastade den en smal stig af tindrande, hvittblått ljus.
Midt emot reste sig söder, och husen syntes bitvis i det oroliga skenet från lyktorna, de många lyktorna, hvilka ända ifrån hissens paralellrader fortsatte utåt bergen i oregelbundna komplexer för att sluta långt bort på den brunaktiga höjdsträckningen med enstaka, melankoliskt fladdrande lågor.
Men ifrån kajen, der de gingo, ledde flottbron tvärs öfver, belagd med en blänkande frosthinna, lik en spång af gelantin ...
Men allt efter som de båda gingo der, rusade ensamheten och den friska luften dem – det kändes så oändligt skönt att vandra der sida om sida.
Framtidsbekymren veko för alla minnen från den tid, då de ännu blott vågat hoppas, och med muntra leenden på läpparne erinrade de hvarandra om tusende tankar de hyst i dessa längtans och orons dar.
Älskade, den gången var det så, neej det var så; om du visste, hvad jag led den qvällen, otäcka der, om du haft en aning om, hur olycklig jag kände mig den aftonen ...
Och i yster, uppsluppen munterhet lade Hedvig sin arm inom Kurts, och så gingo de, tryckta mot hvarandra, stannande vid hvart tredje steg för att låta sina läppar mötas i långa, brinnande kyssar.
»Men att du nändes kokettera så hos Lagerlöfs sist!»
»Gjorde jag det, Kurt?»
»Så hon sjåpar sig ...
Eva, Eva ... men jag var inte glad den qvällen.»
»Men jag skrattade i mjugg ...
Nåå, det var tillfällen, då du satte dig på dina höga hästar, du också ...»
»Att jag kunde det!»
»Håll alltid lika mycket af mig, Kurt!»
Åter stannade de och kysstes.
I detsamma passerade en poliskonstapel med ett långrandigt, dödt ansigte.
De sågo honom knappt, och dock fäste sig bilden af hans tråkiga, surmulna fysionomi för åratal i deras sinnen, ty de befunno sig i ett tillstånd af själslig exaltation, som inpräglade hvar minsta lilla tilldragelse ikring dem med outplånlig styrka i deras minne.
Så hördes två långa, dofva slag från en kyrkklocka.
»Nu måste vi gå, Hedvig ... half 12 redan.»
»Ja tyvärr ...
Men hvad skall jag säga der hemma?»
»Du har naturligtvis superat hos föräldrarne.»
»Så lätt han hittar på en lögn ...
Jo du är en fin passagerare, Kurt!»
»Ändamålet helgar medlet ...
Eller ångrar du dig kanske?»
»Det värsta är, att du får lägga dig hungrig.
Men något skall man lida för sin kärlek.»
Hedvig skrattade.
Så lemnade de med en lång suck kajen, och styrde kosan åt Hedvigs hem.
Allt var så tyst på gatorna, och syntes någon menniska i ett hörn, gaf han icke akt på dem.
Alla bekymmer och sorger tycktes med dubbla lås instängda inom de slumrande husens portar, och ostörda kunde de i nattens tystnad hviska och svärma, der de sakta gingo öfver trottoarernas snö.
Ändtligen hunno de fram.
»God natt min Hedvig, au revoir.»
»God natt, Kurt! och lycklig resa ...
Tänk, att jag står på perrongen i morgon bittida och viftar åt dig, när du far ...»
»Det skall jag.
Och i öfvermorgon har du bref. Tack nu för i qväll, lilla fästmö!»
»Se här, tag rosorna här till minne!»
Sof så godt, Hedvig och dröm, du vet nog om hvad.»
»Det skall jag, Kurt.
Sedan de så i den mörka portgången vexlat ett lidelsefullt famntag, försvann Hedvig i trappan, och Kurt stod allena på trottoaren.
Men han såg allt annat än öfvergifven ut.
Han småsjöng för sig sjelf, gick än sakta, gravitetiskt, än halflunkande, ja snurrade ibland till på stöfvelklackarne.
En obekant, som sett honom, kunde haft giltiga skäl att tro, att han fått litet för mycket i hufvudet.
Och det hade han nog också, om också ej af den vanliga sortens spirituosa.
»Förlofvad karl,» sa’ han och log som ett barn, »förlofvad karl».
Och så rätade han upp sig som en gardist vid skyllra gevär, bligade uppåt himlen, som han väntat, att stjernorna skulle lyckönska honom, satte näsan i vädret och sökte se högfärdig ut.
Och der han på de mest underliga och ologiska om- och krokvägar vankade hemåt, höll han ett högst osammanhängande tal till rosorna, som han satt i knapphålet och höll i handen.
»Det fins rosor,» började han, »vidunderligt doftande rosor och det i novembers regndagar, midt i den grå, filiströsa staden.
Hören det, om I viljen eller icke, högvisa kälkborgare till fäder, hören det I kalkylerande, skinntorra mödrar, I pessimister med grå starren, I arma djäflar, som aldrig lärt känna annan kärlek än den köpta skökans.
Det fins rosor.
Jag har både i knapphål och hand, icke att räkna alla, som blomma i mitt bröst.
Du erkefåniga, dumstolliga mensklighet, du som rifver och bråkar, korsar dig och är snusförnuftig, det fins rosor du, om också icke din långa näsa känner deras vällukt, midt i novembers dusk, midt i den filiströsa staden fins det härligt doftande, röda rosor.»
Det var en mulen söndagsmiddag i december, som Kurt återvände från sin resa i Norrland.
Samma dag skulle han på middag hemma hos föräldrarne, och till grosshandlarns stora öfverraskning hade han utan vidare lofvat komma.
Men saken var den, att han visste, att Hedvig skulle vara der, och han längtade så orimligt efter att råka henne, om också bara för att se henne.
Nog hade de nu i flera veckor pr bref vexlat bekännelser och tankar, de innersta känslor, de ömmaste ord, och sålunda fast långt från hvarandra gång på gång haft sina små tête-à-têter, dem ingen menniska hade någon aning om, och hvart bref hade lärt dem mera om hvarandra, hade erbjudit mera af de der uttrycken, hvilka tycktes liksom frampressade ur djupet, och lik Ariadne-trådar vägledde dem in i den labyrint af egendomliga, fördolda tycken, af hemlighetsfulla, oförklarliga känslor, som bo i skrymslena af en menniskosjäl.
Nog hade de åtminstone hvar annan dag känt som en innerlig handtryckning, då brefbäraren lemnade dem de kära kuverten med de kända handstilarne, nog hade de ofta efter läsningen af alla dessa arkens upprepade utrop, här och hvar återkommande onödiga små frågor, deras vältaliga, tätskrifna kråkfötter, i tyst lycka kunnat sluta sina ögon, som man gör, när den stora lidelsen trycker sin rusande kyss på ens panna.
Och dock hvilka ömkliga surrogat voro icke bref för dem som likt Kurt som en uttörstig längtade efter blickar, smekningar, famntag.
Han begrep sig icke sjelf.
Förr i verlden hade han alltid, om han någon gång tänkt åt äktenskapshållet, i sin fantasi sett som sin fästmö en skarpsynt, förståndig ung qvinna af de der, som ville kämpa för framstegen i verlden – och samman skulle de skrifva, sträfva, strida.
Det hela föreföll som en hufvudets sak, två intelligensers förening.
Och nu älskade han så utan alla resonnemang, med nerver och blod, med en enda oemotståndlig lust att krama sin flicka i sina armar, så rikt och så helt, att han icke längre begrep, hur han kunnat lefva förut.
Tänk en sådan ömkansvärd figur han hade varit, en sådan erbarmlig, fattig fan, som allena måst vanka och gå utan en arm inom sin, utan en blick, som gjorde hans möda lätt och hans strid ljuf.
Och ingen hade det funnits, som bittida och sent egnat honom sitt hjertas lönliga tankar, ingen som nämt hans namn i sin dröm ...
Men nu, kommen till mig
I alla, hvilka icke veta, hvad det är att älska, och min tunga skall lära er ...
Heliga Antonius, Sankta Filibunka och ni alla tolf små profeter, gamla, hyggliga hedersknyfflar, hvad han var lycklig ...
Att aldrig vara ensam längre, aldrig.
När han de tidiga mornarne i väntsalarne bidade tågen och intet annat hade att göra än att stirra på den grå väggen midt emot, strax tecknade sig der Hedvigs ansigte, invigande hans arbetsdag med sitt ljusa leende.
När han satt på arbetarmötena och lyssnade, tyckte han, bäst som det var, att han ingenting hörde längre, bara kände en varm, blodrik qvinnomun eldigt tryckt emot sin, och om aftnarne i de otrefliga hotellrummen bestod han sig med ett öfverdåd af ljus och i stället för att krypa till kojs gick han sjungande af och an eller stod timtals och fantiserade i fönstersmygen, i det han som ackompanjemang med all gewalt trummade »Napoleons marsch öfver alperna» på den immade rutan ...