Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag begärde endast ordet för att få förklara, det jag ingalunda vill motsätta mig en återremiss af detta Betänk.; och förenar jag mig med de 3:ne sista talarne i deras anhållan derom.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder endast yrkats återremiss af förev:de Betänk., framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvartill svarades nej, och sedermera propos. pä återremiss deraf, hvilken propos. med ja besvarades.
Föredrogs ånyo Lag-Utsk:ts den 10 och 14 dennes bordlagde Betänk.
N:o 69, i anledning af motioner om arfs-rätt för oäkta barn.
Då denna fråga mångfaldiga gånger förut utgjort föremål för R. o. Ad:s öfverjäggningar, har, såvidt jag kan minnas, dessa aldrig ledt till annat resultat än afslag.
Jag får äfven nu yrka detsamma, emedan, sedan testamentsrätten blifvit utvidgad, och en utväg sålunda beredd för dem, som sådant kunna önska, att afhjelpa de oäkta barnens nödställda belägenhet, det, enligt min tanke, icke längre före - Den 16 Oktober. 27 finnes något skäl, hvarföre man på familjen skulle söka inympa personer, som icke tillhöra densamma.
Jag yrkar afslag å Betänk:t.
Hr Halman, Wilhelm Fredrik:
Såsom motionär i denna fråga är jag [Jtsk:t tacksam för det Utsk:t tagit densamma i öfvervägande.
Visst kan jag icke förneka, att jag skulle vilja gå ännu längre än Utsk:t, men då jag, i fråga om civil lagstiftning, har den erfarenhet, att man icke bör gå alltför brådstörtadt till väga, utan i stället nöja sig med att vinna något, bar jag inskränkt min motion dertill, »att oäkta barn, utom det, som vore afladt i hordom, måtte få taga arf efter sin moder, så ock efter sin fader, derest barnet blifvit af honom inför rätta eller i vittnens närvaro inför vederbörande prest erkändt; dock endast såvida föräldrarne icke sjelfve egde äkta barn oell bröstarfviugar.
Hå härigenom omöjligen någon kollision mellan äkta och oäkta barn kan komma i fråga, ser jag icke att man, såsom den siste värde talaren yttrat, behöfver frukta någon inblandning af oäkta barn i familjen.
Jag får för min del vördsamt anhålla om bifall till nyssnämnde, uti min motion framställda förslag.
Då den siste värde talaren utgår från den visserligen i sig sjelf vackra och ädla grundsats, att barn ej skola lida för föräldrars fel, kan jag omöjligen fatta orsaken, hvarföre han icke tillämpar denna grundsats äfven på de barn, som äro födda i hordom.
Jag har endast velat påpeka detta såsom en inkonseqvens; men anhåller fortfarande om afslag å Betänk:t.
Mörner uti att yrka afslag å såväl Utsk:ts Betänk, som Hr Dalmans förslag, emedan, hvad man än utgår ifrån, familjens rätt eller barnets rätt, nemi. att icke blifva straffadt för föräldarnes fel, en inkonseqvens genom dessa förslags antagande alltid komme att ega rum.
Från den förra synpunkten, nemi. att äktenskapet utgör grunden för arfsrätt, kunna ju de oäkta barnen aldrig komma i fråga att ärfva; och man har i detta afseende sökt att till godogöra de oäkta barnen genom införande af den fria testamentsrätten.
Utgår man återigen från den andra synpunkten, uppkommer den oriktigheten, att oäkta barn icke skulle få arf efter fader, som äfven efterlemnar äkta barn eller bröstarfvingar.
För öfrigt synes det mig att, ehvad åsigt man än må hysa i fråga om oäkta barns rätt att taga arf, man väl icke borde önska bifall till en lagstiftning, som, så länge K.
Brefvet den 17 Oktober 1778 fortfar att gälla, icke kan annat än föranleda de orimligaste inkonseqvenser.
Mörner har beskyllt mig för inkonseqvens, då jag uteslutit från arfsrätt barn, som blifvit aliade i 28 Den 16 Oktober. hordom.
Jag behöfver härpå blott svara att en skandal, som lagstiftningen ej bör framkalla, mången gång, om icke alltid, skulle uppkomma, i fall arfsrätt i dylika fall medgåfves, och jag gör mig således heldre skyldig till någon inkonseqvens.
Hvad angår mitt förslag i öfriga delar, så har detsamma blifvit dikteradt ej så mycket med fästadt afseende å en regelrätt konseqvens i lagstiftningen, hvilken äfven i andra frågor måste i viss mån åsidosättas, som fast mer med hänsyn att undanrödja den grymma orättvisan, att oäkta barn, enligt nu gällande lag, saknar rättighet att ens till minsta del ärfva den moder, som gaf dem lifvet, oaktadt hon har rätt att ärfva sitt barn.
Om man, i fråga om lagstiftning, finge på förhand uppgöra en theoretisk sats och sedermera söka i densamma inpassa, bäst sig göra låter, alla de konkreta fallen, som förekomma i lifvet, sä kunde man visserligen låta sig nöja med att blott upprepa det gamla slutet, att då äktenskapet är familjens grund och familjen statens, så kan den ej tillåta någon erhålla familjerättigheter, som ej härstammar från familjen, på det sätt staten erkänner.
Men då vore lagstiftning ej mer en af de svåraste konster, då vore det lätt att afvisa hvarje fråga, som väntar sin lösning, med att påpeka en viss sats, med hvilken den ej öfverensstämmer, obekymrad huru mycket man stötte det naturliga rättsmedvetandet för hufvudet.
Men ett behof, så allmänt erkändt som det att lätta de hårda band, som trycka oäkta barn, låter sig ej afvisas endast med tal derom, att äktenskapet utgör familjens grund.
Man må söka grunden till arfsrätten i en presumerad vilja hos den aflidne eller i blotta blodsförvandtskapen, så är dock otvifvelaktigt att arfsrätten är en positiv institution, som staten förthy kan ändra, modifiera eller t. o. m. upphäfva, om dess fördel så fordrar.
Undersökningen här behöfver endast sträcka sig till huruvida ett medgifvande för barn, födda utom äktenskapet, kan vara för staten menligt.
Ingen lärer neka att statens rätt går framför den enskildes, men just derigenom har staten en stark förpligtelse att icke utsträcka denna rätt längre, än hvad nödvändigheten fordrar.
Och hvad skulle staten lida deraf, att oäkta barn finge ärfva t. ex. sin ogifta moder?
När man tvingas att från den abstrakta satsen närmare göra reda för på hvad sätt samhället skulle lida, så har man ej annat att åberopa, än att sedligheten skulle såras, att ofta förhållandena äro sådana, att barnen få Iida för föräldrarnes skuld.
Men huru skulle osedligheten kunna häraf uppmuntras?
Hvarifrån är den menniskokännedom hemtad, som tror att de brott, hvarom här är fråga, förekommas genom medvetandet att frukten deraf går förlustig en medborgerlig rättighet?
Hvem tror väl att de menskliga passionerna hejdas i sitt lopp genom ett hot om straff, som i alla fall icke träffar dem, på hvilka det är afsedt att verka?
Den 16 Oktober. 29
Det är icke sedligheten, som vinner stöd af sådana lagar, hvilka äro i sig sjelfva osedliga, och de äro det, ty de strida emot all rätt, hvars första och vigtigaste grundsats är att straffa den brottslige för hvad han begått och icke den oskyldige för andras förseelser.
Det händer visserligen att en efterföljande generation får lida för en föregåendes fel.
Men det är icke en regel, som bör ligga till grund för den menskliga straffrätten.
Man sammanblandar här brottet och dess följder.
Må man lägga huru strängt straff som helst på den lagbrytare, som icke aktar sedlighetens bud; men man gör bäst att åt en högre makt, en högre rättvisa än vår, öfverlemna att tillämpa ordet: det fädernas missgerningar straffas in på barnen.
På samma gång jag är öfvertygad om nödvändigheten att mildra den öfverdrifna hårdhet emot oäkta barn, som lagstiftningen hittills bibehållit, kan jag icke instämma i det beslut, Lag-Utsk:t föreslagit.
Jag vill för min del icke för närv:de utsträcka rätten till arf för barn, födda utom äktenskapet, längre än efter moder, som lefver ogift.
Jag förutser här beskyllning för inkonseqvens.
Denna beskyllning kan också icke alldeles vederläggas.
Men lagstiftning är icke ett konseqvent tillämpande af absoluta principer, utan en förmedling emellan dessa och de i det verkliga lifvet framträdande förhållanden.
Alven den nuv:de lagstiftningen är i detta fall behäftad med stora inkonseqvenser, Arfsrätten är der ingalunda uteslutande förbehållen barn, födda af ett lagligen ingånget, af kyrkans välsignelse helgadt äktenskap.
Barn tillerkännas der arfsrätt i flere fall, utan att vara födde inom äktenskapet.
Och har man hört att sedligheten eller allmänna moralen deraf lidit?
Men det är jemväl lagstiftningens uppgift att gå i jemnbredd med det allmänna rättsmedvetandet; ingalunda att gå vida utöfver dess fordringar.
Att Lag-Utsk:ts förslag, som medgifver arfsrätt äfven efter fader, öfverskridit dessa gränser, torde jag icke här behöfva närmare utveckla.
Lika litet torde någon utredning vara erforderlig för att visa detta förslags praktiska vådor.
På grund af hvad jag nu anfört, anhåller jag att R. o. Ad., med afslag af Lag-Utsk:ts nu föredragna Betänk., måtte fatta följande beslut:
Med ändring af hvad i 8:de kap. 7:de §:n Arfda-balken finnes stadgadt derom, att barn, som äro aflade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas att oäkta barn jemväl må taga arf efter sin moder, derest hon ej efterlemnar äkta barn eller bröstarfvingar.
Det förhåller sig mycket riktigt såsom Gr.
Mörner yttrat, att R. o.
Ad. ej någon gång lemnat sitt bifall till ifrågav:de förändring i arfslagen, oaktadt densamma varit å bane vid flere föreg:de riksdagar.
Den 11 Nov. 1844 föll nemi. denna fråga, genom en pluralitet af 6 röster, och likaledes den 17 Okt.
1860 medelst endast 1 rösts 30 Den 16 Oktober. majoritet.
Man ser således att minoriteten blifvit för hvarje riksdag allt starkare, och jag hoppas att densamma i dag må blifva majoritet.
Hvad beträffar det förslag, Utsk:t nu framställt, att oäkta harn äfven må taga arf efter läder, vill jag ingalunda tillstädja att ett dylikt steg tages.
Man kan visserligen ålägga betalande af uppfostringshjelp för barn, äfven då faderskapet är ovisst.
Blotta möjligheten och någon sannolikhet för faderskapet anses medföra pligt att uppfostra barnet.
Men man kan aldrig, mot mannens bestridande, absolut antaga att han är fader till ett utom äktenskapet födt barn.
Derföre kan det icke heller anses tillhöra hans familj och få dermed förenade rättigheter.
Det är också ganska få länder, som i sina lagar hafva infört ett dylikt stadgande.
Modren deremot kan aldrig vara oviss, enär hon omöjligen kan undandraga sig att erkänna det barn, som hon en gång burit under sitt bröst, och hon måste vårda sig om detta barn, som hon under så olyckliga förhållanden födt till verlden.
Under sådana förhållanden måste man äfven antaga hennes vilja vara, att detta barn skall ärfva henne; och stödjer jag härpå mitt yrkande, att oäkta barn må taga arf efter sin moder.
Man kan visserligen invända, att genom den utvidgade testamentsrätten en moder alltid kan se sitt oäkta barn till godo; men jag får härvid anmärka, att, till följe af de många formaliteter och kostnader, som med ett testamentes upprättande äro förenade, det ganska ofta inträffar att ett dylikt ej blir upprättadt, ehuru detta varit den dödas afsigt.
Blir det åter upprättadt, förfaller det ofta till följd af fel i formen.
I England hafva de mest lagfarna personer i detta afseende begått stora misstag.
Man påstår att sällan eller aldrig någon öfverdomares eller s. k. »Law Lords» testamente blifvit beståndande.
Jag har hört att äfven vår största jurists, Callonii, testamente ogillades, emedan ett af vittnena dödt.
Hvad beträffar vidare, huru långt man bör gå vid fråga om inrymmande af arfsrätt åt oäkta barn efter moder, anser jag att oäkta barn böra taga arf efter moder och möderne fränder.
Nu torde man dock icke kunna komma så långt, utan får väl för tillfället nöja sig med Hrr Nordenfalks och Dalmans förslag, hvilket går i en rätt riktning, och som jag derföre understödjer.
Jag tror nemi., att sedan man vet hvart man vill, bör man, när man ej kan få allt, taga hvad man kan få af det som ligger å den rätta vägen.
Den siste talaren behagade yttra, att det vore obehörigt att åberopa den nya testamentsrätten såsom ett skäl mot den ifrågasatta förändringen i arfsrätten.
Då jag fästade min uppmärksamhet vid dessa ord, tänkte jag att i det följande af hans tal få höra, hvari detta obehöriga skulle bestå.
Jag fann dock icke något annat åberopas, än svårigheten att Den 16 Oktober. 31 skrifva testamente, hvaruppå såsom bevis anfördes att några erfarna jurister i England skulle härutinnan misslyckats.
Detta må vara sannt, hvad England beträffar, och orsakerna dertill äro många, men att utreda dem, skulle vid detta tillfälle blifva alltför vidlyftigt, likasom det är öfverflödigt.
1 Sverige äro förhållandena helt annorlunda, och konsten att skrifva testamenten så enkel, att det t. o. m. sällan misslyckas ens för backstugusittare eller gamla gummor, då de gripit sig an med att göra testamenten.
Jag har endast begärt ordet för att nämna, att då jag fortfarande är af den mening att, för att närma sig till ett godt mål, man bör göra koncessioner, endast det sker i en rätt riktning, jag äfven i förev:de fall, (Ör att kunna vinna åtminstone något, inskränker mig till att yrka bifall till Hr Nordenfalks förslag.
Jag har endast begärt ordet, för att, i likhet med Hr Dalman, yrka bifall till Hr Nordenfalks förslag.
Då jag nu begärt ordet, vore min mening endast att få besvara de föreg:de talare, hvilka, med förordande af ifrågav:de förslag, ej hafva ansett någon konseqvens nödvändig inom vår lagstiftning.
Ett dylikt yttrande har i sanning förvånat mig.
Jag hade nemi. föreställt mig, att hvad man af lagstiftningen framför allt fordrar, just är en orubblig konseqvens, samt att, då så icke är förhållandet, lagstiftaren befinner sig på villovägar.
Såsom ett slående exempel härpå, behöfver jag blott påpeka det förhållande, att alla de talare, som yttrat sig för ifrågav:de förslag, och hvilka ej generat sig med iakttagande af någon konseqvens, stannat i olika resultat.
En talare har t. o. m. förklarat, att han nöjer sig med hvad han kan få.
Hvar skall man stanna, i fall ett steg blifvit taget i en orätt riktning?
Om jag nemi., såsom de föreg:de talarne tyckas hafva antagit, förutsätter att arfsrätten icke är bunden vid familjen, utan vid blodsbandet; hvarföre, då man erkänt arfsrätten för oäkta barn efter modren, skall man då ej äfven tilllåta arf efter mormodren etc., eller, om jag erkänner arfsrätt efter modren, hvarföre icke också efter fadren?
Omkar jag mig för dessa oäkta barn, bör jag ovilkorligen yrka att de skola taga arf elter sin fader, hvilken vanligtvis eger någonting, och hvilket nästan aldrig kan sägas om modren.
Då jag, såsom jag förut sagt, så strängt håller på konseqvens i vår lagstiftning, och till följe deraf omöjligen kan ingå på Utsk:ts förslag, skulle jag, såsom jag äfven gjort inom Utsk:t, i likhet med hvad den Fransyska lagen innehåller, vilja föreslå »att oäkta barn må få af moders qvarlåtenskap så mycket, 32 Den 16 Oktober. sorn det genom testamente kunnat erhålla, afven om sådant icke blifvit uppsatt.» Frih. Leijonhufvud: 1 anseende till att diskussionen i denna fråga redan varit ganska vidlyftig, vill jag icke vidare upptaga R. o. Ad:s tid med att utveckla mina åsigter härutinnan, utan anhåller jag blott att få inslämma med Gr.
Sparre uti anhållan om propos. på afslag å detta Betänk., uttryckande tillika den åsigt, att den tid, sora Hr von Koch ansett vara kommen, ännu icke är inne.
Sparre har i sitt sista anförande talatom, huru litet jag generade mig med att iakttaga konseqvens.
Det är särdeles lyckligt och i högsta grad lämpligt, om Hr Gr:n, ordföranden i Lag-Utsk:t, besitter denna egenskap i så hög grad, som han tillägger sig sjelf densamma; men om ock Hr Gr:n är konseqvent, så måste man befara att han framgent, såsom nyss, låter icke generas af oriktiga citater.
Jag har aldrig fällt det yttrande, som Gr.
Sparre påbördat mig, att jag nemi. skulle vara nöjd med hvad som helst.
Jag har sagt att, sedan jag uppgjort målet, hvartill jag ville, vore jag nöjd äfven med det minsta steg, som på denna vägen kunde tagas.
Jag fortfar i mitt yrkande på bifall till Hr Nordenfalks förslag, såsom innefattande ett steg framåt i den rätta riktningen.
Jag bekänner, det jag icke af Gr.
Sparre blifvit öfvertygad derom, att de förslag, som här blifvit framställda, vare sig af mig, Hr Nordenfalk eller Utsk:t, äro behäftade med någon inkonseqvens.
Om man utgår från den grundsats, att det är de oäkta barnens rättighet att ärfva sina föräldrar, kan jag omöjligen anse någon inkonseqvens vara begången derigenom att medgifva dem arfsrätt efter åtminstone en af föräldrarne, eller modren, då man icke kan lyckas förskaffa dem arfsrätt efter båda föräldrarne.
Hvad beträffar den värde Gr:n sjelf, så är det rätt angenämt att höra honom vid detta tillfälle vara mån om att iakttaga konseqvens.
Jag har nemi. förut ej sällan förnummit att Gr:n icke trädt tillbaka för den inkonseqvensen att den ena riksdagen tillstyrka, hvad han förut ifrigt bestridt, t. ex. i afseende å både börds- och testamentsrätten.
Från Hr Gr:n horde således minst väntas förebråelser mot andra för inkonseqvens.
Jag förnyar min anhållan om bifall till Hr Nordenfalks förslag.
Dalmans anfall beträffar, för hvilket jag varit utsatt, trodde jag verkligen icke att jag, 8 dagar efter sedan bördsfrågan var före, skulle nödgas upprepa samma ord
Den 16 Oktober. 33 ord och samma argumenter, som jag då hade äran anföra.
Hvad åter vidkommer den talare, som näst före Hr
Dalman hade ordet, så är det icke mitt fel, om han råkat att känna igen sig sjelf.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm, att, i afseende å förev:de Betänk., hvars antagande utan förändring ej blifvit af någon ledamot begärdt, hade yrkats dels af Hr Nordenfalk, med hvilken Hrr Dalman och von Koch sig förenat, att Utsk:ts förslag måtte antagas med den förändring, att det komme, att lyda sålunda: »Med ändring af hvad i 8:de kap. 7:de §:n Ärfda-balken finnes stadgadt derom, att barn, som äro aliade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas att oäkta barn jemväl må taga arf efter sin moder, derest hon ej efterlemnar äkta barn eller bröstarfvingar»; dels ock af Gr.
Mörner, jemte flere ledamöter, att Utsk:ts förslag måtte afslås.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts förslag oförändradt, hvartill svarades nej, sedermera propos. på bifall till detsamma med den af Hr Nordenfalk föreslagna förändrade lydelse, då svaren utföllo med många ja och nej i blandning, samt slutligen propos. på afslag å Utsk:ts förslag, hvilken propos. likaledes besvarades med många blandade ja och nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Sedan Hr von Koch begärt votering samt Hr Nordenfalks förslag, uppå derom af Hr Gr. o. Landtm, gjord framställning, antagits tili kontra-propos. vid den blifvande voteringen, uppsattes och justerades följande votens-propos.; »Den, som afslår Lag-Utsk:ts Utlåt.
N:o 69, i ani. af motioner om arfsrätt för oäkta barn, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, bifaller K. o. Ad.
Utsk:ts förslag med följande förändrade lydelse: »Med ändring af hvad i 8:de kap. 7:de §:n Ärfda-balken finnes stadgadt derom, att barn, som äro aflade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas att oäkta barn jemväl må taga arf efter sin moder, derest hon ej efterlemnar äkta barn eller bröstarfvingar.
» H. VII. 3 34 Den 16 Oktober.
Föredrogs och lades till handlingarne Stats-Utsk:ts den 14 dennes bordlagda Mern.
N:o 167, ang:de verkställd omröstning i ani. af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut i fråga om anskaffande af medel till jernvägsbyggnader.
Föredrogos, men begärdes af flere ledamöter ånyo bordet, Stats-Utsk:ts den 14 dennes bordlagde Mem:r: N:o 168, i ani. af dels erhållna återremisser, dels RiksStåndens skiljaktiga beslut rörande en del af de i Utlåtit N:o 141 behandlade frågor om statsbidrag för vägförbättringar, brobyggnader, kanaler, vattenaftappningar och andra arbetsföretag; samt N:o 170, med förslag till sammanjemkning eller voter:spropos:r i ani. af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut rörande åtskilliga af de 8:de hufvudtiteln tillhörande anslagsfrågor.
Föredrogs sammansatta Stats- och Ranko-CJtsk:ts den 14 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 47, i ani. af väckt motion om ändring af remedium i vigt och finhet för hela, halfva och fjerdedel specier m. ni.
Jag erkänner gerna att denna motion är af en särdeles invecklad beskaffenhet, samt att det skulle löna mödan, om denna fråga blefve närmare utredd.
Ser man på innehållet af K. M:s Nåd.
Förordn. om rikets mynt af år 1855, finner man af 6:te §:n att remedium är olika på 4, 2 och l-rdr:ne, så att detsamma utgör en skillnad af j^-.delar.
Det kommer således att bero på om jag vill uttaga silfver af den ena myntsorten eller den andra, i fall jag skall förtjena mer eller mindre på verkliga silfvervärdet.
Det är visserligen sannt att en rättelse härutinnan skulle medföra mycket bråk, men då alltid dessa olika slag af remedium är en oegentlighet, får jag för min del anhålla att R. o. Ad. behagade bifalla den af Hr Wallenberg i hans motion föreslagna skrifvelse till K. M., att nemi. blott ett remedium i rikets mynt må vara tillåtet.
Björnstjerna: Utsk:t har, hvad denna fråga beträffar, från myntverket inhändigat en utredning af förhållandet, hvarigenom blifvit upplyst att i intet annat land finnes mindre remedium, än här i Sverige, samt att ju mindre silfvermyntet är, desto större remedium måste sättas.
Remedium på 1 franc är ofantligt mycket större, än på vår l:rdr.
Detta bevisar säle - Den 16 Oktober. 35 des, att man hår gått så noga som möjligt tillväga, ehuru vi hafva sämre machiner än utländningen i allmänhet.
Jag kan icke finna hvarföre, då hvarken Tyskland eller Frankrike vågat göra ett mindre remedium, vi då skulle göra det, helst då man besinnar att vinsten af en nedsättning af remedium icke kan tillfalla någon annan än den, som vill uttaga silfver ur banken för att nedsmälta detsamma.
Jag vill slutligen fästa uppmärksamheten på huru motionen tillkommit.
En viss handlande tog nemi. ut en stor summa silfver och begärde att utfå densamma i hela specier.
Då följden häraf sannolikt skulle hafva blifvit den, att han kommit att uttaga hela förrådet, kom man på den lämpliga idéen att svara denne handlande att han visserligen skulle utfå hela den äskade summan i silfver, men ej i hela specier, utan i 1-riksdalrar.
Då nu, såsom vi veta, remedium der är mycket större, kunde han ingenting förtjena på denna vexling.
Jag kan icke inse annat, än att Utskrt handlat riktigt och efter bästa samvete, då det afstyrkt den ifrågav:de skrifvelsen; och får jag af sådan orsak anhålla om bifall till Betänk:t.
Den siste talaren har visserligen rätt deri, att det icke finnes något land, som har mindre remedium än vårt minsta remedium, men han har icke visat att remedium utomlands i allmänhet uppgår så högt, som hos oss.
Det uppgår nemi. till y^jidelar, så att mellan 4-riksdalern och 1- riksdalern det är en skillnad af icke mindre än ^gidelar.
Att detta icke ölverensstämmer med någon god myntning, förefaller åtminstone mig uppenbart.
Jag hoppas emellertid att, när uppmärksamheten en gång härpå blifvit väckt, frågan måtte få sin behöriga utredning; och fortfar jag i mitt yrkande på bifall till den af Hr Wallenberg föreslagna skrifvelsens allåtande till K. M. Gr. Björnstjerna:
Jag vill, utan att ingå i någon vidare diskussion, endast rätta ett misstag af den siste värde talaren.
Remedium på 1-riksdalern är nemi.
xiroö-delar, i st. f.
T!J7gC:delar.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till förev:de Utlåt., dels ock afslag derå samt antagande af Hr Wallenbergs uti en vid Utlåtit fogad reservation framställda förslag, »att R.
M. aflåta underd. skrifvelse, det K.
M. täcktes låta på lämpligaste sätt förordna om en utredning, huruvida och i hvad mån någon förändring bör ega rum i afseende på remedium i det Svenska silfvermyntet», framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till Utlåtit och, då dervid svarades flere ja, jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Den 16 Oktober.
Föredrogs och bifölls sammansatta Stats- samt Banko-Utsk:ts den 14 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 48, i ani. af väckt motion om tillökning i kopparhalten af nu brukliga 10-öres-stycken.