Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han och hans salig hustru hafva gjort heder åt svenska namnet i främmande länder, och på sätt och vis varit tillbakasatte i sitt eget: t. ex. då han, som likväl är vår ryktbaraste diplomat; som haft vigtiga beskickningar i Wien, Paris, Köpenhamn och Berlin; som på sistnämnde ställe afslöt och undertecknade giftermålskontraktet mellan nuvarande konungen och drottningen, icke destomindre, oaktadt sin kända och billiga önskan, icke erböds förmälningsambassaden till Köpenhamn, då det likväl gällde kronprinsen, för hvilken han sjelf varit guvernör, och Tessin till och med var den, som, redan i det unga brudfolkets spädaste barndom, föranledde och ifrade för detta äktenskap.
Vid konungens uppstigande på thronen gjorde Tessin, utan afseende på sina nära förhållanden till konungahuset, friheten ett så kraftigt handtag, medelst sin rådighet och kraft i frågan om konungaförsäkran, att alla partier böra derför hålla honom räkning.«
– «Vore den gynnaren tio år yngre, så skulle jag haft åtskilligt att invända mot ditt känslosvall, bror Curt, och frågat dig, om du t. ex. ej anser något af ständernas tacksamhetsgäld till Tessin afbördad genom gåfvan af lifstidsbesittningen på Läckö; men nu tycker jag, som du, att det är utan betydelse, om gubben står väl eller illa på ena eller andra hållet.
Jag nämnde honom blott, för att underrätta dig om hofvets barometer.
Något vigtigare är, att en ny stjerna synes i begrepp att stiga upp inom riksdagarnas synkrets, och att den drages närmare till vårt solsystem, än till Hattarnas och hofvets.«
– «Och den heter?«
– «Direktören Clas de Frietzcky.
Den karlen synes mig vara något att göra af.
Hattarna började genast fjäsa honom, men han vände dem ryggen helt kallt och närmade sig till Mössorna.
Jag vill blott önska, att icke heller de få alltför mycket makt öfver honom; ty du känner, att jag håller alls intet af Hattarna och rätt lagom af Mössorna.«
– (Curt, skämtsamt) «Jag känner din menniskokärlek.«
– «Man måste taga menniskorna sådana de äro.
En statsman får aldrig vara utopist.
Det lärde jag redan af min salig far, hvilken såsom regeringskansler och geheime-råd i Holstein ansågs för en ganska skarpsinnig minister.
Det är derföre jag också blir dervid, att menniskorna lättare styras af en docka, som kallas kung (när, nota bene, man lagat så, att hans verksamhetsförmåga är stängd inom sina behöriga trånga skrankor), än af en romersk konsul, eller något dylikt, som din håg leker åt, bror Curt.«
– «Jag åter blir dervid, att våra tiders statsförfattningar ej tåla någon jemförelse med Roms, innan, nota bene, triumvirernes ärelystnad och kejsarnes tyranni dränkte friheten i blod och lågor.
Våra barn eller barnabarn lefva kanske den lyckliga dag, då förnuftet kräfver ut sin rätt äfven i denna riktning.
Åtminstone utgör det min käraste föreställning.«
– «Derom vill jag ingalunda inlåta mig i en för närvarande onödig tvist.
Framtiden må bli deras ensak, som då lefva och verka.
Vi hafva nog att sköta med den dag, som är för handen.
Nu behöfva vi se upp med både motståndare och vänner, om ej friheten skall duka under här, likasom fordom i ditt kära Rom.
Denna riksdagen är till spillo gifven.
Nästa gång skall man försöka att bjuda hofränkerna spetsen.
Jag hoppas du då redan blifvit introducerad,
så att vi må kunna kämpa för den goda saken på samma ställe, sida vid sida.
Om du vill göra mig det nöjet att se till mig på Granbeck i morgon, så få vi ytterligare samspråka och rådgöra om ställningar och förhållanden.«
Samtalet öfvergick nu till mera enskilta ämnen, och efter en stund tog generalen afsked och for hem.
TJUGUTREDJE KAPITLET.
(1770.)
Många särskilta anledningar sammanträffade att göra vintern 1770 till en af de gladaste och mest lysande för hofvet under Adolf Fredriks regering.
På flera år hade konungahuset icke haft sådan vind i seglen, som vid den nyss öfverståndna riksdagen, och det drömde ej om annat än nya eröfringar på frihetens bekostnad, grundande sitt hopp, dels på sitt erhållna inflytande hos ständerna, dels på de franska sändebudens löften, dels på kronprinsens folkgunst och inställningsförmåga.
Det var ej längre blott den tjugufyraåriga stolta skönheten, kronprinsessan Sophia Magdalena, som på hofvets fester ägde allas hyllning; hon delade den numera med sin yngre svägerska, den täcka, intagande sjuttonåriga prinsessan Sophia Albertina.
Enkel, glad, okonstlad och mera ledig i sitt sätt att vara, än kronprinsessan, lockade hennes vackra ögons lidelsefulla eld tillbedjarnes skara att närma sig, under det den sednares kalla blickar erinrade äfven den förmätnaste att hålla sig på behörigt afstånd.
Skillnaden i rang mellan konungahusets medlemmar och deras umgängeskrets kunde likväl ej hindra den lille skalkaktige, bevingade och bekograde guden, att drifva gäck med den menskliga höghetens tillkonstlade anspråk, och att med samma pil genomborra det undersåtliga och det furstliga hjertat.
Denna gång tycktes dessutom kärleken hafva åtagit sig att godtgöra fördomarnas ofog och att närma ett föremål till purpurn, hvilket, under vissa andra omständigheter, bort äga den redan i sin vagga.
Wilhelm von Hessenstein, grefve såväl i Sverge som i det heliga romerska riket och omsider jemväl furste på begge ställena, lemnade, i de egenskaper, som alstra uppseende, bifall, afund och framgångar vid ett hof, alla medtäflare långt efter sig.
Den nesa, samhällsbegreppen fästa vid oäkta börd, förvandlas i utmärkelse, då den förbudna frukten vuxit på grenar af en kunglig stam, och Fredrik I, af huset Hessen-Cassel, hade dessutom begåfvat sina barn med riksgrefvinnan Taube, af hvilka blott den nu ifrågavarande sonen qvarlefde, med så stor rikedom, att han i det hänseendet var bättre lottad än prinsarne af det regerande Holstein-Gottorpiska huset, bättre till och med än konungen sjelf.
Den lefnadsprakt, Hessenstein utvecklade i boning, husgeråd, klädsel, antal af betjening, hästar och åkdon, läckerheten af hans bord, hans tidsfördrifs utsökta yppighet, den frikostighet, hvarmed han strödde guld omkring sig, gjorde honom bemärkt framför alla andra landets ädlingar, äfven rikets äldsta och förmögnaste ätter, under det att hans särdeles fördelaktiga utseende, hans intagande och förbindliga sätt att vara och hans på en gång obesvärade och förnäma hållning samt lätta, glada umgängeston gjorde honom firad och eftersökt i hela den fina och stora verlden, der hans smak gaf ton och hans omdöme blef lag.
Också spunno de förnämsta slägternas skönaste döttrar sina nät, för att fånga den furstlige fjärilen; men utan att stadna vid någon, fladdrade han från blomma till blomma, gaf åt alla den artigaste hyllning och de präktigaste lustbarheter, men erböd ett nytt föremål sin dyrkan, så snart han märkte, att någon var i begrepp att taga saken allvarsamt.
Bland mödrar, som på detta sätt funno sina käraste uträkningar svikna, må nämnas grefvinnan Wrede Sparre, hvars sköna dotter, Lovisa, – en af de tre Behagen i Lovisas och Gustafs dagar – med sin hand gjorde grefve Meyerfelt lycklig, sedan Hessenstein låtsat icke förstå afsigten med det särdeles förekommande sätt, på hvilket han bemöttes både af den förföriska fröken och af hennes sluga mor.
Lägger man nu härtill, att Hessenstein var belefvadt förflugen i sina yttranden, beräknande och djerf i sitt uppförande älskvärdt flygtig i sina tycken, storartadt ädelmodig i alla sina beteenden; så är lätt att finna, att denne konungason skulle bli ansedd såsom en ganska farlig karl för det vackra könet, hos hvilket – besynnerligt, men sannt! – ingenting är mera förordande, än just ett sådant rykte, emedan hvar enda en bland Evas döttrar tilltror sig förmågan att tämja och fängsla den lättsinnige och alla fika efter ett tillfälle, att bereda sig denna triumf.
Fursten in petto nalkades naturligtvis prinsessan på ett helt annat och ännu mera utsökt sätt, än han iakttog mot landets öfriga skönheter.
Det var en blandning af vördnad, trängtan och förtrolighet, en kärlek, med ett ord, sådan, som riddaråldern framter, och hvarom berättelserna ännu i dag bragt flera än ett qvinnohjerta att klappa med ökad fart.
Van, att endast bemötas med stela vördnadsbetygelser, hvart helst hon kastade ögonen utom sitt slägtlif af föräldrar och syskon, och att hos dem finna endast den likgiltiga förtrolighet, som uppstår mellan så nära anhöriga, gjorde den ridderliga föreningen af vördnad och tillförsigt från Hessensteins sida ett så mycket fördelaktigare och djupare intryck i Sophia Albertinas af naturen lättrörda bröst.
Den fot af like, på hvilken han umgicks med prinsarne, hennes bröder, i synnerhet Carl och Fredrik, bidrog också att närma de begge älskande till hvarandra.
Hela regerande huset erkände Hessenstein för sin frände, och benämnde honom så.
Konungen roade han med sin framlidne faders, hans företrädares, jagthistorier och kärleksäfventyr.
Drottningens herrsklystnad smickrade han med förespeglingar om en utvidgad konungamakt och inlät sig beredvilligt i hennes planer att hinna detta mål.
För kronprinsen beskref han de skådespel och konststycken, han sett under sina utrikes resor, och glansen af offentliga tillställningar i främmande länder, uppmanande honom, att genom Svenskarnes förfinande i seder och smak göra sig odödlig, när han en gång blefve regent.
För hertig Carl, alltid i behof af penningar och alltid i saknad af kredit, emedan han aldrig tänkte på att betala sina skulder, stod Hessensteins kassa alltid öppen, och hans tänkesätt voro alltför ståtligt furstliga, att han kunde gifva akt på belopp, förfallotider och återbetalningar.
Den yngste prinsen, systerns förtrognaste vän, fick af Hessenstein ständigt nya orsaker att berömma, än den ena, än den andra bland hans älskvärda egenskaper.
Det hade fordrats ett hjerta, mindre ungdomligt varmt, än Sophia Albertinas, för att motstå en sådan man.
Och hon gjorde det också icke!
Kärleken, som ondast lefver och njuter, som aldrig förutser och beräknar, slog med hvarje dag djupare rötter i hennes hjerta.
En ny verld hade med denna vaknade lidelse öppnat sig för hela hennes varelse.
Hon älskade med hela innerligheten af sin själ, med hela den första kärlekens häftighet.
Men hon hade ej gjort sig sjelf reda för sin nya belägenhet.
Hon hade ännu ej gifvit sina känslor namn.
Hon hade ej sagt ens åt sitt eget begrepp beskaffenheten af den tjusningskraft, som drog henne till Hessenstein.
Moderns örnblick upptäckte hemligheten före henne, och döpte den med namnet «kärlek«, innan Sophia Albertina ännu låtit detta förtrollande ord slinta öfver sina läppar.
Den eljest så stolta drottningen hyste mycken svaghet för sina begge sistfödda barn, och i synnerhet för det yngsta, hennes enda dotter.
När modren öfvertygat sig, att dotterns böjelse för Hessenstein var allvarsam och rotfast, började drottningen, innan hon ännu meddelade sig åt någon, öfvertänka saken från alla dess sidor.
För en konungadotter och blifvande konungasyster syntes väl förbindelsen föga lysande, eller rättare föga passande med en konungs oäkta son, hvilken behöfde mottaga den furstliga värdigheten som ett gunstbevis af någon regerande person, men exemplet af Ludvig XIV:s legitimerade barn och deras förmälningar med legitima prinsar och prinsessor af kungliga blodet hade redan undanröjt en stor del betänkligheter i detta afseende, och Hessenstein var i alla fall så rik, att få furstar af andra ordningen härutinnan kunde mäta sig med honom.
För prinsessan af Sverige syntes dessutom ej annat val finnas, än mellan ogifta ståndet eller äktenskap med någon småfurste, så förmögen, att han ej gjorde afseende på hemgiften, i hvilken omständighet hon var särdeles vanlottad, emedan hvarken hennes höga föräldrar voro rika eller ständerna syntes benägna att af statens medel bekosta någon betydlig utstyrsel.
Allting således noga öfvervägadt, ansåg Lovisa Ulrika, att Hessenstein icke var att försmå såsom måg, helst hon icke betviflade, att med hans rikedom och hennes brors, konungens i Preussen, inflytande, något furstendöme skulle kunna åt denne svärson anskaffas, öfver hvilket han, under en eller annan titel, kunde blifva insatt till regent.
När drottningen för sin gemål öppnade detta ömtåliga slägtämne, erfor hon ett lika oväntadt som obevekligt motstånd.
Adolf Fredrik blef ganska missbelåten med den allvarsamma riktning, som de inbördes förhållanderna tagit mellan Sophia Albertina och Hessenstein.
Allt sammanträffade för att göra honom denna sak öfver höfvan vidrig.
Visserligen hade ödet korat Holsteinska huset, att under förra hälften af adertonde århundradet utgöra en plantskola för Europas throner, på samma sätt som det Sachsen-Coburgska i nittonde seklet, och Ryssland hemtade sålunda sin Peter III, kejsarne Alexanders och Nicolai farfar, från samma furstestam, som Sverige sin Adolf Fredrik, konung Gustaf IV Adolfs farfar; men Petter och Adolf Fredrik betraktades icke destomindre som de förste af sin ätt, hvilka burit konungakrona, emedan den tidens aristokratiska begrepp hvarken togo i beräkning förmälningar, i kraft af hvilka Holsteinska huset inympat mången både drottning och thronföljd på Europas ärftliga konungadömen, eller medgåfvo att taga sina regentslägter rentaf, som man säger, från gatan.
Europas öfrige monarker sågo redan med en viss medömkan på den vingstäckta makt och den kringskurna verkningskrets, som illa skyldes af Adolf Fredriks skimrande purpur.
Han befarade, att det vore att gifva lastarena alltför mycket rum, om han, till råga på sin obetydlighet, medgaf en föga smickrande förbindelse mellan sin enda dotter och ett kungligt glädjebarn af endast greflig rang.
Mot det furstliga hus, hvilket Hessenstein, änskönt blott på venstra sidan, tillhörde, bar Adolf Fredrik dessutom en hemlig, men oöfvervinnerlig motvilja, alltsedan de varit medtäflare om svenska thronföljden, och då de hvar i sin mån sökt nedsätta och skada hvarandra.
Mellan honom och konungen, hans företrädare, Hessensteins far, hade alltid ett spändt, afundsamt och i botten ovänligt förhållande ägt rum, ehuru det sökt döljas, så godt man kunnat, under en konstlad yta af ömsesidig aktning och tillgifvenhet.
Det kunde således icke vara honom angenämt att blanda deras ätters blod, äfven om en äkta telning af Hessen-Сasselska slägten anmält sig till hans dotters hand.
I öfrigt förutsåg Adolf Fredrik de obehagligaste och mest förödmjukande öfverläggningar om ett sådant giftermål ej mindre i Senaten, än hos SekretaUtskottet och bland Riksens Ständer.
Att af dem begära någon bröllopsgärd för ett så lumpet äktenskap, skulle blifvit fruktlöst, och af egna medel hade ej konungaparet tillräckligt, för att, så som vederborde, bestrida alla vid ett dylikt tillfälle erforderliga omkostnader.
Hessensteins inställsamhet hade väl afväpnat konungens obenägenhet mot hans person: ja, Adolf Fredrik hörde honom, tvertom, enligt hvad redan är nämndt, rätt gerna och kallade honom med förtrolig bevågenhet sin „frände„, som bruket är med kungliga glädjebarn; men dervid stadnade det också, och han kunde icke förlika sig med att tillerkänna Hessenstein det ömmare namnet „son„.
I stället att tappa modet vid de hinder, som mötte denna Lovisa Ulrikas önskan, blef deraf ännu mera hennes föresats äggad att drifva den igenom, till trots af de yppade svårigheterna.
Moderskänslan och åtrån att få sin vilja fram sträfvade i denna punkt åt ett gemensamt mål.
Nästan lika angeläget som konungens samtycke var kronprinsens, emedan i brist deraf en brytning hotade att uppkomma inom konungaborgen, som snart kunnat gripa omkring sig äfven i staten, samt förorsaka vådor och hvälfningar af den betänkligaste art; hvaremot, om Gustaf ginge in på förslaget, en kraft mera blef satt i verksamhet, för att besegra konungens gensträfvighet.
Hon kände sig således före hos sin son med varsamhet i den grannlaga frågan, men möttes der blott med ett retsamt hånskratt och den bestämda förklaringen, att regerande konungens af Sverige dotter och den efterträdandes syster borde förmälas med ett krönt hufvud eller förblifva ogift.
Under en annan tidpunkt skulle denna olikhet i åsigt och afsigt mellan mor och son föranledt uppenbara misshälligheter dem emellan.
Men just nu förehade konungaparet och kronprinsen gemensamt så vigtiga, kinkiga och genomgripande politiska planer, hvilkas framgång berodde af deras förenade samverkan och låg dem samtlige så ömt om hjertat, att vid nämnde tillfälle drottningen, emot sin plägsed, sväljde sin förtret och sjelf ledde samtalet med sin son från systerns påtänkta giftermål till andra ämnen: inom sig beslutande, att afbida och iakttaga lägligare förhållanden, att äfven härutinnan gifva sin vilja eftertryck.
Ty Lovisa Ulrika var icke den qvinna, som någonsin afstod från en föresats, innan hon användt alla tillgängliga medel och försökt det yttersta, för att göra den gällande.
De begge älskandes kärlekshandel fortgick imedlertid, bevakad och hägnad under moderlig uppsigt.
Om också den sednare omständigheten ej minskade uppseendet inom hofkretsen, fick saken åtminstone en anstrykning af oskuld och tillbörlighet, som betog hvarje arglistig tungas gift dess skadliga verkan.
Man hviskade endast om det förvånande i detta den högdragna drottningens uppförande; man skämtade i mjugg öfver konungens vanliga blindhet, emedan man ansåg honom vara i okunnighet om hvad som tilldrog sig under hans egna ögon; man undrade huru kronprinsens fåfänga kunde förlika sig med förmätenheten hos en oäkta kungason, att lyfta sina blickar så högt; och man gissade på någon oförutsedd upplösning af gåtan.
Hvarken konungen eller kronprinsen satte något förbud eller ens utbrottet af elakt lynne emot fortsättningen af det redan befintliga förhållandet mellan Sophia Albertina och Hessenstein.
Af många skäl ville ingendera stöta sig med honom, och begge insågo ganska klokt, att ju mindre man underblåste elden genom motståndets äggelser, desto snarare skulle lågan slockna och glöden förkolna.
Allt vid hofvet gick således ostördt sin vanliga gång; uppmärksamheten slappades att länge dröja vid enahanda samtalsämne; man vänjde sig småningom att anse saken vara sådan den skulle; och endast kronprinsessan fortsatte mellan fyra ögon med sin förtrogna kammarfru, Olivia Ramström, nyfiket men uddlöst, sina forskningar efter hvad folk af alla klasser yttrade om en kärlekshandel, som i hennes ögon icke var opassande just derföre, att Sophia Magdalena alltid betraktade huset Holstein-Gottorp såsom af sämre skrot och korn än det Oldenburgska.
Älskande utgöra ett eget, oförnöjdt och oroligt slägte.
Med de beröringspunkter, som stå dem öppna, äro de sällan eller aldrig belåtna.
De uppleta alltid några extra utvägar att meddela sig åt hvarandra, och det är just hemligheten, svårigheterna och tvånget af dessa meddelanden, som gifva dem ett ojemförligt företräde i de kärleksdrucknas inbillning.
Det obehindrade tillträde, Badin ägde öfverallt och till alla inom konungaborgen, föranlät Hessenstein att begagna denna kanal, för att hembära sin älskade prinsessa skriftliga uttryck af vördnad och kärlek
de tider, då han ej fick göra henne personlig uppvaktning.
Badin var lika beredvillig att uträtta dessa små ärenden, som Hessenstein frikostig att vedergälla hans nit och tystlåtenhet.
Afbrottet var eljest starkt och sällsamt mellan den svarte budbäraren och de vanligtvis på rosenrödt silkespapper med förgylda kanter skrifna, kärlekens bådskap, som han öfverbringade.
I alla hörnen af papperet voro dessutom inpressade sinnebilder af ömhet: en båge, ett pilkoger, ett brinnande hjerta, ett hjerta genomborradt med en pil, ett altare med offerlåga, en knäböjande kärleksgud, tvänne dufvor med förenade näbbar, o.s.v.
En ranka af minnets och tankans blommor omslöt hela brefvet, och i sigillet, olika på hvarje ny biljett, syntes än evigheten, föreställd medelst en orm, bitande sig i stjerten, än något smäktande valspråk, t. ex.: «Elle seule dans l’univers», än någon smickrande hänsyftning på begynnelse-bokstäfverna i prinsessans namn m. m.
TJUGUFJERDE KAPITLET.
Under det kärleken sålunda florerade i de kungliga förmaken, sköttes politiken med utomordentligt eftertryck i Beylons halfvåning.
Den sluge Schweitzaren insåg, att konungens villrådighet och drottningens öfverilningar gifvit begges politiska rykte hos främmande makter en sådan knäck, att föga förhoppningar kunde byggas på deras medverkan till ett ökadt konungavälde i Sverige, så länge frågan vore att anförtro detsamma i så illa anskrifna händer.
Beylon hade derföre ingen möda sparad att framställa kronprinsen i en så fördelaktig dager, att man ej skulle draga i betänkande, att för hans skull understödja en statshvälfning i rent konungsk anda och riktning, Thronföljarens liflighet, angenäma umgängesgåfvor och lätthet att uttrycka sig med värdighet och behag utmålades af Beylon med de mest lysande färger, såsom kännetecken på ett snille af första ordningen, med djupa statsmanna-anlag.
Detta inprentade han icke blott hos alla svenskar, han råkade, – och de fingo i alla fall enahanda intryck från andra håll – utan förnämligast hos de främmande sändebuden och utländningar öfver hufvud, så att Gustaf omtalades i Versailles, S:t James, Schönbrunn, Potsdam, Petersburg och Christiansborg som en trollkarl, en ny Wasa, innan han ännu i Stockholm gjort annat skäl för detta smickrande rykte, än genom sin obehöriga och straffvärda delaktighet i Adolf Fredriks laglösa thronafsägelse-farce.
Konungaparet visste alltför väl, ja, till och med den sjelfkäre kronprinsen kunde ej för sig dölja, att Beylons råd varit af hufvudsakligt inflytande på framgången af hofvets önskningar vid den nyss öfverståndna riksdagen, fastän han hade den slugheten att icke låtsa sjelf hafva märkt det.
Derföre var det naturligt, att man vände sig till och litade på honom i den ännu väsendtligare och mera vidt utseende frågan om en statshvälfning.
Lika förslagen som anspråkslös framställde han alltid sina meningar så, att han syntes hafva blifvit till dem föranledd af någondera bland de kungliga personer, med hvilka han rådgjorde; och då han på detta sätt smickrade deras egenkärlek, eröfrade han ett odeladt bifall åt sina åsigter.
För det nu afsedda ändamålet fordrades ett kraftigt bistånd af Frankrike.
Det fordrades från detta håll den dubbla uppoffringen af dryga penningetillskott och af dess talrika anhängares i Sverige riksdagsmannaröster, för sista gången gällande i den afgörande striden till konungadömets förmån.
I rådplägningarna hos Beylon blef man ense derom, att så maktpåliggande, kinkiga och grannlaga underhandlingar behöfde utföras på stället mellan sjelfva hufvudpersonerna.
Kronprinsen skulle derföre, under någon tjenlig förevändning, resa till Paris, för att personligen upp- och afgöra saken med Ludvig XV och hans regerande minister.
Men konungaparet insåg, hvad thronföljaren, oaktadt sitt öfverdrifna sjelfförtroende, ej kunde neka, att Beylon var just rätter man, att drifva denna ömtåliga underhandling.
För att undvika ett för planens framgång menligt uppseende, skulle han förut begifva sig till Frankrike, under skenskäl att sköta sin helsa, och kronprinsen, efter Beylons återkomst, afresa, för att lägga sista handen vid verket, om icke, egentligare sagdt, för att gifva sig anseende af att hafva genomdrifvit hvad Beylon redan uträttat.
Derigenom undvek Gustaf ock obehaget af ett afslag, derest Beylons underhandling misslyckades, i hvilket ledsamma fall kronprinsens resa komme att inställas.
Ännu ett annat ändamål afsågs med detta sätt att gå till väga.
För prins Carl var nemligen, i alla händelser, en utrikes resa beramad, och konungaparet uppdrog åt föreläsaren, att hafva ett vaksamt öga på och hemligen handleda denne furstlige yngling, med sitt häftiga, trelska och egenkära lynne.
Det obemärkta dunkel, hvaruti Beylon rörde sig i Sverige, och som just satte honom i tillfälle att verka utan uppseende och derföre ock utan afundens förföljelser, var väl också lämpligt för hans hemliga beskickning till Versailles; men man befarade, att det simpla namnet «föreläsare» – en befattning af föga upphöjd rang bland de uppvaktande vid hofvet – skulle klinga alltför illa i den högmodige franske regerande ministerns, hertigens af Choiseul, öron och hindra Beylon från omedelbar beröring med konung Ludvig sjelf, denne så djupt i laster nedsjunkne Bourbon, som gaf allt till spillo, utom etiketten.
Förlänandet af en titel kunde ej afhjelpa saken.