Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag såg, att hennes inflytande var ganska stort, och jag insåg äfven, att hon skulle, medan det varade, fjättra hans snille inom konvenansens och ytlighetens bojor och sålunda hämma dess högre flykt.
“Om jag icke får eller kan återvinna hans hjärta,“ tänkte jag, “önskade jag att kunna rädda hans snille ifrån att bli tidsandans slaf.“
Kellgren hade åtskilliga gånger varit inbjuden i vårt hus och äfven infunnit sig där; men han hade aldrig besökt oss oftare än då han blef särskildt bjuden och tycktes med afsikt undandraga sig allt intimare umgänge.
En dag underrättade mig min kammarjungfru, att en ung finsk flicka bad att få tala med mig.
“Hon ser olycklig och fattig ut,“ bifogade kammarjungfrun.
“I sådant fall, låt henne komma in,“ befallde jag, och några ögonblick därefter stod min unga landsmaninna innanför dörren till mitt toalettrum.
Jag frågade hvad hon önskade och fick då veta, att hennes mor arbetat på min brudutstyrsel, men året efter mitt giftermål flyttat öfver till Sverige, i hopp att där kunna få större förtjänst.
Förhållandet blef emellertid omvändt, och fattigdomen hennes öde.
Nu infann sig den unga flickan
hos mig för att bedja om arbete åt sin mor och rekommendation för sig själf.
Hon hade god röst och ämnade söka sig in vid teatern, emedan hon hade hört, att kungen själf beskyddade dem, som blefvo prästinnor i Thalias tempel.
Flickan var vacker, och då jag bad henne sjunga för mig, fann jag att hon hade en ovanligt stark röst.
Jag lofvade att rådgöra med min man om saken.
Hon skulle dagen därpå erhålla arbete för sin mor och besked om huruvida hon kunde hafva några förhoppningar med afseende på teatern.
Vid middagsbordet talade jag med min man; men han var den dagen mycket tankspridd och gaf mig det svaret, att magister Kellgren troligen vore den, som kunde gifva de bästa upplysningarna i detta afseende.
“Han är,“ utlät sig min man, “en stor favorit hos kungen och bör således kunna bli skyddspatron för din aktriskandidat.
Skrif några ord till Kellgren och bed honom komma hit, så får du tala vid honom om saken; detta är, enligt min uppfattning, det enklaste.
Han och du äro ju gamla bekanta,“ tillade min man, liksom han alldeles förgätit den tid, då Kellgren och han voro rivaler.
Jag skref samma afton, sedan min man i enlighet med sina vanor, gått bort, för att icke återkomma förrän emot morgonen.
Med högt klappande hjärta och blossande kinder, väntade jag Kellgren.
Klockan var närmare åtta då han inträdde.
Kellgren nalkades mig med obesvärad hållning och leende läppar.
Han sade något förbindligt om den glädje han erfor, då han emottog min biljett samt försäkrade, att det skulle vara honom ett stort nöje, om han på något sätt kunde komma i tillfälle att göra mig en tjänst.
Efter flera månaders umgänge och år, som vi varit skilda, var detta vårt första möte mellan fyra ögon.
Icke en min, blick eller rörelse häntydde på, att han behöll något minne af den kärlek, han en gång hyst för mig.
Jag var för honom grefvinnan **hjelm och ingenting annat.
Endast med yttersta ansträngning kunde jag framstamma en tacksägelse, för det “magister Kellgren“ haft den artigheten att hörsamma en kallelse från mig, och därefter framställde jag anledningen till min önskan att få ett samtal med honom.
Jag bad, att han ville gifva mig ett råd om huru min skyddsling skulle kunna komma in vid teatern.
Vid dessa ord fäste Kellgren en hastig blick på mig, och det tycktes, som hade det öfverraskat honom, att jag åtagit mig en dylik kommission.
Han lofvade emellertid att tala vid Kungliga teaterns direktör.
“Detta löfte skall säkert förundra grefvinnan,“ bifogade han, “om jag säger er, att jag har en afgjord fördom mot teatern.“
“Är väl detta möjligt,“ inföll jag, “ni har ju i er tidning lofordat teaternöjena, såsom bildande och förädlande.“
Kellgren smålog; men det låg något vemodigt i detta leende och i tonen, då han svarade:
“Jag ber, förblanda aldrig publicistens omdöme med mannens enskilda och något ensidiga smak.
Då ni med den senare talar om teatern, skola vi alltid undantaga operan, såsom utgörande det enda spektakel, han älskar att bevista.
Tragedien har alltid varit mig motbjudande, emedan den har till mål att framställa de mest onaturliga brott och förvandlar scenen till ett slaktarhus, där söner mörda sina mödrar, hustrur sina män och bröder sina systrar.
Komedien åter afskyr jag därför, att jag, trots eget lättsinne, vördar sederna.
Jag kan icke lida operacomique, emedan den förenar det lastbara i komedien med det onaturliga i formen, som plågar mig; ty hvad kan vara vidrigare än denna talsång eller detta sångtal, som verkar så störande på den estetiska känslan.
Allt, som haltar eller är fragmentariskt, kan icke vara skönt, och därför älskar jag endast operan såsom det enda fullkomliga och helgjutna.
Scenens prakt, det förtrollande i dekorationerna, harmoniens gudomliga välde, allt kastar mig in i en förvillelse, lika ljuflig för mina sinnen som oskyldig för mitt hjärta.
Men jag har nu uttalat åsikter, som kunna synas besynnerliga; min ursäkt är: andra må lära, huru man bör tänka, jag säger endast, huru jag tänker.
Men låtom oss återvända till er skyddsling.
Anser ni det verkligen för en lycka, att hon får engagemang vid teatern?
Vore jag kvinna, god och öm, såsom ni är, skulle jag göra allt, för att afråda henne från att beträda denna bana.
Dock, detta är något, hvarmed jag ingenting har att göra.
Vill ni, att hon skall få fullfölja sin önskan, så skall jag göra allt för befrämjandet däraf.“
Kellgrens läppar logo förbindligt, men ögonen blickade allvarligt på mig, och då jag icke genast besvarade hans ord, tillade han:
“Ni är rik, gör den unga flickan till något bättre än teatersångerska, gör henne till en god kvinna.
Jag ber för henne.“
Kellgren sade dessa sista ord med en ton, som förmådde mig att glömma alla de år, som lågo emellan min lyckas dagar och det närvarande.
Hvad min blick uttryckte, vet jag icke.
Måhända förrådde den, hvad mitt hjärta kände.
Allt nog, Kellgren tog sin hatt och gick, utbedjande sig att få veta, hvad jag vid närmare öfverläggning beslöt.
Han hade bedt för min fattiga landsmaninna; hon skulle icke blifva sångerska.
– Jag åtog mig också hennes framtid och underrättade
Kellgren några dagar efter vårt samtal om detta mitt beslut.
– Nu besökte Kellgren ofta vårt hus.
Under dessa stunder, då vi samtalade, kom han ett par gånger att uttala sig om makars inbördes trohet.
Man skulle haft svårt att känna igen den med Gustaf III:s hofton införlifvade Kellgren, då han talade med mig.
Han var icke mer densamme, som då han konverserade med grefvinnan Meijerfelt, skämtande och förlöjligande allt.
Kvickheten, om äfven något vågad, var då hufvudsaken.
En gång förde jag talet på hans mor, och då yttrade han:
“Det var genom henne, jag lärde mig högakta kvinnan.
Det är minnet af henne, som gör, att jag ännu hyser vördnad för könet.“
“Och ändå tillåter sig hennes son att ...“ jag hejdade mig.
“Hvad?“ frågade
Kellgren och såg på mig.
“Att älska en gift kvinna,“ tillade jag, men vågade icke möta hans ögon.
Kellgren teg, och jag lyfte mina sänkta ögonlock.
Hans blick var fäst på mig med ett skarpt uttryck, som föranledde mig att bifoga:
“När jag besinnar, att Johan Henrik
Kellgren gjort sig till slaf under en otillåten böjelse, har jag svårt att fatta att så är.
Om Lovisa Meijerfelt vore ännu mer intagande än hon är, borde hon likväl aldrig kunnat uppväcka ...“
“Min beundran,“ inföll Kellgren.
“Är då detta något att klandra?
Hon är hofvets förnämsta prydnad, och hvarför skulle det icke vara äfven mig tillåtet att skänka min hyllning åt skönheten.“
“Beundran offrar man åt det sköna, ädla och stora; kärlek endast åt det vi äga rätt att älska.
Ni ler,“ fortfor jag, “därför att ni kastat ifrån er de begrepp, ni fordom hyste om sedlighet och sanning.
Ni har gjort er till lättsinnighetens försvarare; men ni har gjort orätt, ty ni har därigenom ställt ert snille i en ovärdig herres tjänst.“
Kellgren stödde hufvudet i handen och sade med djupt allvar:
“Bertha, hvems är felet ursprungligen?
Då han uttalade mitt namn, slog mitt svaga hjärta af fröjd.
Jag skulle velat sjunka på knä och tacka Gud för denna stund; men jag gjorde hvad bättre var, jag sökte bibehålla det yttre lugn, jag tillkämpat mig, och svarade med någorlunda fast ton:
“Jag tror icke, att en man med snille och karaktersstyrka får anklaga någon annan än sig själf för de misstag, han begått.
Att söka orsaken därtill i svikna förhoppningar eller gäckandet af våra ungdomsdrömmar, är alltid en svaghet.“
“Ni har rätt, och jag hade orätt.“
Han fattade och kysste min hand i det han tillade: “Jag skall alltid med välbehag erinra mig denna stund, som lifligt återkallat en händelse från fordom, då jag ville spela moralpredikant.
Ni har nu straffat mig för min förmätenhet.
Men låtom oss granska anklagelsepunkterna emot mig.
Antag, att jag låtit min tankekraft stå under en snillrik kvinnas inflytande, icke bevisar det att detta senare varit af den natur, ni förutsätter.
Min kärlek, Bertha, har, sedan jag var yngling, blott haft ett föremål, vid hvilken den varit fäst.
Detta föremål är – den svenska vitterheten.
För dess förkofran har jag önskat att verka.
Genom ett lif af plågor och utan all sann glädje har denna kärlek utvecklat sig till en allsmäktig passion.
För den har jag lefvat, för den skall jag dö.
– Se där den härskarinna, jag tjänar; hvars slaf jag är!“
En stund därefter aflägsnade han sig.
Något senare återkom min man, som på ett par dagar varit bortrest.
Hans utseende var blekt och förstördt.
Han gaf mig med kort och skarp röst tillkänna, att vi den följande morgonen skulle resa ur hufvudstaden och till en af hans släktingar.
Vi anträdde resan ofördröjligen, och han meddelade mig nu, att vi voro i grunden ruinerade.
Han hade spelat bort både min och sin förmögenhet.
För honom återstod nu endast att söka förmå sin tant, öfverstinnan **hjelm, att hjälpa honom ur det största trångmålet och sedan fingo kreditorerna sälja egendom och lösören.
Anländ till öfverstinnan, träffades min man af ett svårt slaganfall, som gjorde honom oförmögen att röra sig.
Under hans sjukdom försåldes allt hvad vi ägde, och efter ett års förlopp voro vi förvandlade till nådehjon, som endast hade öfverstinnans barmhärtighet att räkna på.
När min mans krafter det medgåfvo, lät öfverstinnan föra honom och mig till hufvudstaden, där en
liten boning på en af de mest aflägsna gatorna å Södermalm förhyrdes åt oss.
Hon anslog därjämte ett litet årligt underhåll med villkor att slippa höra af oss vidare.
Detta var emellertid så knappt, att det omöjligt kunde räcka till, och trots alla mina ansträngningar förmådde jag icke aflägsna fattigdomen från vårt hem.
Min olycklige make och jag voro för stolta att vilja anlita någon annan af hans släktingar, han önskade att få dö, utan att inviga dem i vår sorgliga belägenhet.
Jag har ingenting att förtälja om de år, som gingo till ända under kampen med nöden.
Min man kunde icke lämna sin säng och hade antagit det namn, jag såsom ogift bar, för att kunna undandraga sig all uppmärksamhet.
Kellgren hade emellertid fortsatt sin väg på vitterhetens bana och efter att hafva blifvit utnämnd till konungens handsekreterare och bibliotekarie fått så stora inkomster, att han kunde lämna sin informatorsbefattning.
Då Svenska Akademien år 1786 inrättades, hörde
Kellgren till de själfskrifna ledamöterna och hade sålunda vunnit all den ära, han eftersträfvade, under det jag samma år kunde sägas hafva kommit till den punkt af fattigdom, att förtviflan måste drifva mig till något afgörande steg.
Min man oåtspord fattade jag det beslutet att skrifva till Meijerfelts.
Jag aflägsnade mig från hemmet, för att själf aflämna brefvet.
Vägen var lång; brist, nattvak, ansträngningar och ett långvarigt kroppsligt lidande hade uttömt mina krafter, så att dessa sveko mig när jag kom till Blasieholmen, och jag måste sätta mig på en trappa.
Det svindlade för ögonen och jag kände att kraftlösheten var nära att beröfva mig sansen.
I samma ögonblick jag satte mig ner, började det susa för öronen, och under några minuter var jag medvetslös.
Då jag åter kunde urskilja någonting hörde jag en röst, som var mig alltför väl bekant, yttra:
“Andas hon?
Den stackars kvinnan måste vara sjuk.“
Det var Kellgrens röst.
Någon fattade om min handled, och jag hörde en främmande röst säga:
“Hon tycks återhämta sig.“
“Vi måste skaffa ett åkdon och föra henne till sitt hem så fort som möjligt,“ sade Kellgren.
En karl med lykta kom ut ur en port; skenet föll på mitt ansikte, då Kellgren böjde sig ner.
En enda blick var nog, för att säga mig, att han känt igen sin fostersyster.
Han sade likväl icke ett ord, som bekräftade detta, men några ögonblick därefter var jag transporterad i ett åkdon, hvaruti också Kellgren tog plats, sedan han med osäker röst frågat, hvart kusken skulle köra.
Jag uppgaf min adress, och bort rullade vagnen, som inneslöt mig och honom.
De första minuterna gingo till ända, utan att någon af oss yttrade ett ord.
Jag var för mycket upprörd att kunna tala, och Kellgren tycktes icke vara det mindre.
“O, Bertha, hvilket återseende!
Hvarför icke låta mig veta de förändringar, som inträffat?
Det gråa slottet
Några ord
till min honette recensent.
Oaktadt jag, på grund af ditt icke-framträdande i ljuset och dagen, snart nog börjar tro, att du ingenting annat är än en oförliknelig Dulcinea af Toboso ... denna gång förtrollad till karl ... och jag sjelf en ny Don Quixote af Mancha, måste jag likväl, isynnerhet som jag med full tillförsigt tror, att du likväl engång med din åsyn skall förnöja så väl mig som andra, äfven denna gång till dig adressera några ord.
Jag tänker, att romaner med temligen stort skäl kunna indelas i historiska, tendens- eller fantasiromaner, och att bland dessa de sistnämnda böra hafva ett bestämdt företräde.
När en sanning blandas med dikt, liksom antar diktens drägt, är det ingen sanning mer, utan en dikt i ordets sämre mening, en lögn.
Således duger icke den historiska romanen.
När den fria utvecklingen af händelser måste böja sig, slafva under en tendens, så är utvecklingen icke mera fri. Eugen Sue påstås mera värdera sitt Vakttornet, än deder skräpsamlingarna Parisiska mysterier och Den vandrande Juden.
Således duger icke tendensromanen (tagen nb. i vanlig, yttre mening.
”Tendensen skall ligga inom, ej utom verket.” Almqvist.)
Men om Det gråa slottet för det duger, är en skild sak.
Det är du, min hederliga vän, som med tillhjelp af dina recensent-glasögon skall gifva svar på en sådan fråga.
Titeln hoppas jag du tycker om; liksom Granriskojan lät så oändligen enkelt, idylliskt och storartadt smått, så skall nu, kantänka, Det gråa slottet klinga pompöst, djerft och nobelt.
Är jag icke lycklig med titlarne!
Jag vill tro, att du icke är en menniska, som anser mig kunna kokettera för mycket med blickar och ... tystnad, utan du håller mig räkning derför.
Då författare i allmänhet låta sina älsklingspersoner, utan att tiga, hitta på så långa strofer, dem de ha Gud vet icke hvarifrån, så har jag tänkt, det tiden vore inne att skänka åt blickarna och tystnaden deras rätta plats.
Om jag således någongång, då jag icke hittat på att lägga präktiga ord i munnen på mina dockor, låter dem tiga o. s. v., så menar du förmodligen, i likhet med förf., att det icke just är sämre än andras ordrika, lösa, eller matt sammanhängande sladder.
Är jag icke bra egenkär!
Hvad formfel vidkommer, skola sådana finnas här, och det i massa.
Jag har icke tid nu att skrifva inför en fakultet.
Då kunde jag skrifva å grammatikens vägnar felfritt och skörda mitt admittitur, nu skrifver jag för en öfverseende publik, som skall förlåta mig, om jag än skrifver (eller stafvar) minndes, än mindes, om jag stundom begagnar ett var för voro o. s. v.; om mitt, vid den finska svenskan vana öra, någongång tillåtit sådana uttryck, som egentligen icke äro – svenska.
Och der språkbruket sjelft sväfvar, der må väl en arm författare äfven få sväfva.
Huru Stellas vid svenskan alldeles ovana öra kunde hitta på Det gråa slottet, är en hemlighet, hvilken du behagade lösa.
De två sista kapitlen i boken kunde vara borta, kunna ock vara der, menar du?
Nej, jag bara skämtar med dig; hufvudsaken är, att du snart bör visa dig, så att verlden i din person slutligen engång finge se en recensent, som med klarsynthet och qvickhet förenade djupsinne och reflexion, som med opartiskhet och stränghet förbunde ädelhet och ömhet.
FÖRRA AFDELNINGEN:
STELLA.
Kap. I.
Kärran vid kärret.
Det var en af dessa ljusa sommarnätter, hvilkas stjernefattigdom och till dag gränsande skymning säga oss, att vi äro uti norden och att midsommarns tid nalkas.
Sådana nätters behag förhöjes vanligen af ljumma fläktar, hvilka efter dagens qvalm ljuft smeka vårt sinne, och göra oss böjda för ett stilla, drömvaket tillstånd, uti hvilket känslan blir tanken öfvermäktig och våra begrundanden, ifall vi så skola kalla dem, äro af det ömmaste slag.
Den natt, med hvilken vår berättelse till en början har att göra, var dock af annan art, ty hon var kall, såsom en sommarnatt nånsin kan vara det.
En isskorpa betäckte tillochmed insjöarnes stränder; det var påtagligen en af Juni månads såkallade jernnätter.
Undrom således icke, att Harald Thalberg, hvilken glömt att förse sig med varmare öfverplagg än en tunn kapprock, icke var särdeles hugad för sådana ömma begrundanden, som enligt det nyss sagda äro en följd af ljumma sommarnätter.
Fastmer, han blef otålig och utfor:
– Skjutskarl, hvad tänker du på, som här kör fot för fot?
– Ser inte herrn, att vi ha motbacke.
Litet måste man låta kreaturet pusta.
– Är detta motbacke!
Men jag känner er, j skjutskarlar, huru j inöfvat era hästar att, straxt en backe blir synlig, stulta till vägs.
I traf ända tills backen blir verklig!
– Tror herrn jag inte har kört för folk förut?
– Väl möjligt, men så ha de inte heller varit mycket belåtna med ditt körande.
Se nu kan din brunte få spatsera.
Detta är en backe.
Sedan backen var tillryggalagd, körde skjutskarlen verkeligen raskare, men blott ett litet stycke väg och ... snart föll brunte af ifrån takten in i ett sakta lunk.
– Hör du skjutskarl – sade Harald helt godmodigt – du gjorde nyss den anmärkning, att hållet var långt, så att du inte vågade förmycket anstränga din häst.
Men hvad skulle du säga, om jag kunde bevisa för dig, att han blir mera utmattad af ett sådant der åsnetraf? – härvid gjorde bonden en enfaldig, frågande min och Harald återtog: – har du nånsin till fots gått en half mil på en timme?
– På en timme har jag ofta gånger hunnit väl mera än så.
– Och blifvit mycket trött?
– Å nej; inte det jag vet.
Men engång följde jag mor min och grannas Lena ... en vacker tös, vet herrn ... till kyrkan, och det var jemt en half mil och räckte i det nogaste två timmar, och trött blef jag med besked.
– Ja ser du; fast också Lena var med, blef du ändå trött, och hvarföre det?
Jo, emedan du hela tiden icke behöfde anstränga din vilja och dina senor.
Allt, åt hvilket Gud gifvit kraft, skall uppbjuda denna kraft rätt ofta, sätta ut den i hela dess vidd; derigenom blir sjelfva kraften eller förmågan ökad.
Ett sädeskorn har förmåga att skjuta grodd och blifva moder för tusende sinom tusende korn, men låter man det ligga på sitt bord, i stället för att kasta det i jorden, så blir der väl ingenting utaf.
(Emellertid – tänkte Harald – har jag inlåtit mig i en labyrinth af liknelser, som halta).
– Aj, nu förstår jag hvad herrn menar – inföll bonden lämpligt nog – herrn menar att, liksom jag blef trött den gången, när jag fick lof att promenera med fruntimren, likså skall också min häst bli trött af detta sakta lunk, som är mindre än dess krafter kunde tillåta.
– Ja, så menar jag och en sak till; ju förr din häst kommer till målet, desto förr får han sin nödiga gruta.
– Ja – skrattade skjutskarlen – också det är sannt.
Jag skall låta honom fara af rätt tappert.
– Å nej, behöfves inte, kära du; det vore tillochmed skadligt för din goda brunte att anstränga sig förmycket.
Nej; här skall på andra vågskålen komma sattsen: lagom i allt.
Låt hästen fara af, såsom nu, och pusta ut några ögonblick, så går jag i godo för, att din häst och du, båda skolen finna er deraf väl.
– Ja, men herrn tycks vara en mycket förståndig karl för sina år.
Är herrn tjugu redan?
– Sätt fyra år till, min vän, men ... inte i galopp.
– Ja så, herrn skall till Ristilä, och hvad der och göra?
– Jag skall bli en lärare för baronens begge gossar – svarade Harald, allsicke stött öfver bondens framfusenhet.
– Ja, vi ha ännu en mil dit.
Jag känner på mig, att jag skall bli bra rädd att komma dit, nu så här om natten.
Det är ett faseligt ställe; man skall se der så mycket fult och styggt om nätterna, skuggor efter sådana, som der dött, icke den naturliga döden, hvilken Gud gifve, att hvar och en af oss finge dö; icke heller sjelfspillingsdöden, utan genom våldsam hand och emot sin vilja, hvilket väl är den rysligaste döden af alla.
Ty om det är sannt, som presterna säga, att de som dö genom egen hand icke benådas af Gud, så är i alla fall deras dödsstund icke så förfärlig, som deras, hvilka icke gerna ville dö.
Harald afhörde med förvåning den filosoferande skjutskarlen, hvars synkrets tycktes vidgas i samma mån ämnet intresserade honom, och hvars språk ... en ”ren vestfinska” ... äfven med detsamma tilltog i fullhet, värdighet och styrka.
Emedan han dock ej ville ingå i omedelbara dispyter om saker, dem han icke ens sjelf hade klara för sig, åtnöjde sig Harald blott med att fråga:
– Och hvem tillskrifver man dessa våldsgerningar?
– Mån’ jag vågar tala fritt med en, som skall komma att bo der i huset, såsom eget barn.
Men herre, betänk ändå ... ja att man säger, att baronen ingått förbund med den onde.
Herrn tycks vara en beskedlig och rättänkande man; hvarföre skall herrn blottställa sig att komma i gemenskap med sådana menniskor?
– Minns du, min hederlige vän, hvad jag nyss sade om sädeskornet; kanske försynen nu begagnar mig, såsom vi menniskor begagna sädeskornet; Gud kastar mig på ett ställe, der jag kan ha nytta med mig och bära frukt.
– Måtte det så visst lyckas herrn, som herrn tyckes vara rask och modig.
Och så talar herrn så bra sen, på engång sannt och begripligt äfven för mig, fattig bonde.
Jag trodde först, att herrn var ingenting annat än en hästtyrann, men jag har sett, att herrn ingalunda vill fara illa med hästen min.
– På den saken, gubbe lilla, kan du låta hästen pusta.
Stället, der de nu befunno sig, var tilldragande på engång som frånstötande.
Det var den finska naturen i dess vildaste skick.
Framåt, åt venster hand, var ett ofantligt kärr, som amfiteatraliskt bredde ut sin kylande, pestbringande yta; och framåt, åt höger hand, en bergås, väl icke hög, men ruggig och kal.
Emellan kärret och åsen gick landsvägen, ett ormlikt band, hvars hufvudsträckning halfcirkelformig omfattade kärret.
Just då hästen stadnade, fingo de båda resande del af detta perspektif.
Har min läsare nånsin sett och emottagit intryck af en nejd, den der genom sin majestätiska fulhet, sin oändliga tomhet, sin väldiga ödslighet bär vittne om
Skaparens oändliga mångsidighet och majestätiska rikedom!
Intet vet jag att förliknas med en sådan nejd, om icke ... en stor men fallen menniskosjäl.
Hade Harald icke af en slump här stadnat hästen, så hade denna trakt helt säkert icke gjort på honom det intryck, som nu.
Hjulens skakning och den ständiga rörelsen framåt hade förminskat detta intryck.
Nu blef han med ens förvandlad; han blef såsom man blir uti de moment af lifvet, då man kanske icke blir sämre eller bättre, blott ... förvandlad.
Det var likasom håren rest sig på hans hufvud, utan att han förstod hvarföre.
Bonden, äfven en tjugufyra års yngling ... i norden äro tjugufyra års män icke annat än ynglingar ... utbrast efter någon minuts tystnad:
– Detta allt är såsom en stor kyrkogård ..... är icke, herre, detta såsom en stor kyrkogård?
– O ja, min vän.
En stor kyrkogård, för döda eller döende.
Här ville jag dö.
Det aflägsna ljudet af hjul väckte dem nu.
Bonden, försedd med naturbarnets skarpa syn, sade:
– Se herre der, der vägen kröker sig alldeles åt venster ... det kan vara en half fjerndel dit ... der ser jag en kärra, som far af med en förskräckande fart.
– Jag kan icke se så långt; jag blott hör.
Åter en tystnad.
Då ärnade bonden taga till tömmarne, men hejdades af ett underligt läte tättinvid.
Båda lyssnade:
– Mio padre [min fader] – sade en qvidande röst.