Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är dessutom genom de handlingar, som blifvit företedda, ådagalagdt, att icke endast denna landabok ulan äfven flera andra i kameralistisk t hänseende vitsord ägande urkunder från tiden näst före Hallands förening med Sverige utvisa, att ifrågavar. hemman äro kronohemman, och följaktligen mäste i afseende på desamma K. brefvet af den 12 Maj 1819 icke vara tillämpligt.
Detta Konungabref innehåller nemi. endast dgt stadgande, att sådana hemman, till hvilka kyrkorna hade en sedan
Danska tiden af dem icke obehörigen lillegnad st heise I rät t, ej finge till skatte försäljas.
Nu är åter utredt, att under Danska tiden hade kyrkan icke någon sådan dispositionsrätt öfver dessa hemman, och att de följaktligen icke innefattas under den calhegori, sorn förenämnda K. bref nfser.
Hamilton har redan upplyst, att orsaken lill Konungens afslag på R.
St;s vid sista riksJag härom gjorda framställning numera upphört, sedan nya bevis rörtde ifrågavar. hemmans rälta natur blifvit an - Den j November e. m. 189 skaffade, sorn ej kunnat jufvas, och deribland just det, i bi ist hvarpå Ståndernes vid nästföregående riksdag aflntna skrifvelse i ämnet ej kunde bifallas.
Vid sådant förhållande skulle jag verkligen finna högst besynnerligt, 0111 ej nuvar.
Ständer skulle förnya den anhållan, sorn vid tväwne föregående riksdagar blifvit framställd.
Genom ilen framställning, som innefattas i betänkts slutmening eller att Konungen täcktes föranstalta alt, efter uttagen stämning, Kronans talan, för åtel vinnande af dgss jordägande och dispositionsrätt till ineranämnda hemman, varder vid vederbörlig domstol utförd, har numera jemväl blifvit undanröjd all anleda, till de af K- M. vid plöjningen af R.
Sits förra framställning i samma amne yttrade betänkligheter, härledande sig från dell anmäikta oförenligheten med lag, att undersökning om äganderätt vid domstol anställdes ulan stämning och.ordentlig rättegång.
Likaledes liar vid berörde förhållande förfallit det emot bifall till denna framställning i nåder anförda skäl, att det icke öfverensstämde med omsorgen om annans rätt att anställa rättegång, endast på den grund att tredje man sådan äskade.
Del är med afseende på dessa förhållanden, som äfven jag yrkar bifall på Utsktns förslag.
En talare, som förklarat det lian endast från de förenade Utsk;ns betänk., hemlat sin sakkännedom i delta ämne, har yttrat sin förundran öfver, att någon kunnat bestrida bifall till samma betänkande.
Jag, som ifrån vid-l räck lare källor än blotta Ut sktns betänk, erhållit mina upplysningar, jag vågar bestrida bifall dertill.
Dgn enda ökade upplysning, som finnes i delta betänk, till de sakförhållanden som förut varit aotörda sorn skal för de förut af Konungen afslagma framställningarna, är beviset ifrån Danska Riksarchivet, och Konung Fredrik lits bref af år 156g ronde upprättandet af en s k. landabok.
Jag vill lemna i sitt värde, huruvida denna landabok, som finnes, kan vara en officiel handling eller icke, 0111 det kan vara dea landahok, som Konungen af D utmark befallt skulle upprättas eller icke; men äfven 0111 jag erkänner autenticiteten häraf, så verkar det icke det aldi aringaste på detta sakförhållande, tv allt hvad del betyder, är, alt öfver dessa kyrkohemman i allmänhet skulle Kronan äga dotninium.
Men vill man veta hvad dominium här betyder, så skall man se efter det i forntida Dan-ka kamera (-handlingar, och då, mine hen ar! får man vela hvad detta ord lätteligen betyder, nemi. höghet och värdighet samt herrlighet, sorn Kronan ägde utöfva oell åtnjuta såsom kyrl au§ högste beskyddare öfver dessa gods, bestående t. ex. i jagf1 ät tighet, i rättigheten att på hemmanens skog taga liiastrträn och dylikt.
Deri ligger, mine herrar! förklaringen pä ordet dominium i afseende på dessa hemman.
Men låt det Den j November c. m. äfven hafva betydt äganderätt, så förklarade dock Carl X!I vid sitt uppstigande på thronell år 1700, att då ännu icke verkställd reduction efterskänktes, och detta stadfästades än ytterligare 1720 af Ständerna.
Denna författning gäller all äganderätt i Sverige, så väl kyrkors som all annan; ty ännu, mine herrar! äro kyrkorna icke uteslutna från beskydd af Svensk lag, och det är visadt, alt kyrkorna ägde den tiden lill de flesta af dessa hemman städselrätl.
Just den undersökning, sool man vill att Ständerne skola begära, har redan ägt runi, och resultatet deraf finnes att läsa i den s. k.
Hallands beskrifning, hvarest noggranna underrättelser fås om alla de hemman, som skola erlägga afgifler till Kronan, samt huruvida städselrätlen tillhör Kronan eller kyrkan.
Vilja herrarne hafva en förklaring, huru detta tillgått, så har det kommit derifrån, alt gamla grundräntan var bestämd för städselrätlen, d. v. s. att ägaren af högsta räntan hade också slädselrälten, samt i och med detsamma äganderätten, vare sig att Kronan eller någon annan ägde största delen af räntan.
Hvad man anfört angtde donationerna lill Gr.
Lillje och Adrian fripp m. 111. visar en fullkomlig obekantskap roed den tidens Svenska kameralspråk; ty när Kronan donerade eller sålde skattehemman, så kunde
Kronan aldrig gifva eljer sälja mera än hon sjelf ägde.
En ledamot har yttrat, att Utsk:,n hade kunnat rent af tillstyrka Ständerna alt förklara, att hemmanen tillhörde Kronan.
Detta hade varit en förklaring, hvartill den lagstiftande måklén, efter vara grundlagar, icke varit berättigad; sådant kan ske endast genom maktspråk; men lag och laga ordning skall dock följas.
Man kan ej tvinga den lagliga innehafvaren alt göra sig till kärande, lör att söka vinna besittning af hvad han förut äger, utan den som vill taga ifrån den andra dess egendom, det är han, sorn bör kära, UtskM föreslå uti ifrågavar. betänk,, det Ständerne skola i underd. anhålla det K. M. i nåd. föranstaltar att, genom behörigen förordnad! ombud å K.
M;s och Kronans vägnar, stämning till vederbörlig domstol uttages och talan ulföres örn återvinnande af Kronans jordägande- och dispositions-rätt till de ifrågavar. hemmanen.
Man har sagt, att ingen deröfver hade att beklaga sig, ty oro kyrkorna ägde rätt till hemmanen, så fingode nog behålla denna lätt vid domstol.
Jag har visserligen det förtroende och den aktning för Svensk domstol, att den, utan afseende på någon slags farhåga eller fruktan från det håll, hvarifrån käroinålet än må komma, skall dämma efter Svensk lag; men man torde likväl erinra sig, att det icke aflöper så alldeles ansvarslöst att draga en person för rätta, att släpa honom frun den ena domstolen till den andra för att försvara hvad han förut lagligen äger.
Det finnes någonting som Svensk lag belägger med böter -— det är r ä 11 eg å n g s m iss - Den 7 November e. m. '9' bruk, mine herrar!
Den, som missbrukar rättegång, plikt— fälles och får böta.
Olämpligt är det väl, om högsta samhällsmakten skulle träda fram och begå rättegångsmissbruk, genom att släpa ifrån domstol lill domstol enskilda ägare oell möjligen utsätta dem för förlorade fatalier oell dylikt.
Hvilka menliga följder skola ej häraf uppkomma, hvilken osäkerhet och villervalla!
Jag förenar mig med dem, som yikat afslagå betänkandet.
Jag har ined all den uppmärksamhet, som jag kunnat egna åt detta ämne, afhört discussionen för och emot; men jag har icke af de värde talarnes yttranden, som yrkat afslag, kunnat inhemta något skäl för mig att biträda en sådan mening.
Mig vill det synas, som hade man alltför mycket aflägsnat sig från sjelfva liufvudfrågan och för mycket ingått i specialiteter, hvilka jag tror ligga ulom
Ständernes verkningskrets alt egentligen taga i betraktande och bedomina.
Hvad frågan om billigheten vidkommer, som jag tror här böra utgöra föremålet för R. o.
Adis beslut, eller huruvida den mening, som de förenade Utsk:n söka göra gällande, att nemi. en lind. anhållan hos Konungen skulle göras om befordrandet af en laga undersökning, för alt slita en tvist, hvilken under 3 på hvarandra följande riksdagar blifvit framställd för R.
St., må vinna bifall; så synes ett talande skäl dertill förefinnas i den ovisshet om förhållandet, som blifvit ådagalagd, då Konungen redan fattat tvänne mot hvarandra rakt stridande beslut i samma ämne röitde hvardera hälften af ett och samma hemman; detta på den grund, att Konungen, vid det försl fattade beslutet, icke hade kännedom om de handlingar, hvilka vid det sednare beslutets fattande voro tillgängliga, oell på hvilka Högstdensamme grundat ett emot det första beslutet motsatt resultat.
Jag äger visserligen icke tillräckligt insigter för att ingå i besvarande af hvad Ilr Rosenblad yttrat, som visserligen må anses mycket grundligt; men då jag å andra sidan scr detta betänk, förfatladt af tvänne sammansatta Utsk., således af en ganska talrik del af Representationen, som säkerligen ägt mera tillfälle att grundligt behandla sjelfva ämnet, alt väga frågan på alla sidor, att skärskåda den på alla håll, än som kan vara möjligt för ett helt Stånd under den korta tid, som vid ett slutligt afgörande är ett Stånd lemond; så får jag förklara äfven min åsigt af saken, att det vore obilligt, oförenligt med rättvisa och tvertemot hvad en föreg:de talare kallat Representationen mindre värdigt, att uppröra en sådan tvist, — motsatsen deraf vore Representationen mindre värdigt, nemi. att neka en menighet, till antalet så betydande som den ifrågavar.
, en så billig önskan, som alt i laga ordning få förhållandet undersökt, pröfvadt och afgjordt.
Det måste bevisa något för saken, alt en så talrik samling af nationens representanter, som deltagit i afgörandet af detta mål, enhälligt Den j Novem be re. m. tillstyrkt den åtgärd, som föreslås; oell kon väl någon begäran vara mera billig, än elen om en undersökning, redan begärd vid den j:dje riksdagen, det må sedan bero af domaren att pröfva livad dermed vinnes eller föi lorås?
Jag kan icke biträda de talare, som utgått från den synpunkten, att Kronan icke skulle vinna betydligt, om bon vunne, oell alt bon ändå säkerligen icke skulle vinna något ulan snarare förlora.
Jag lior att den största tyngd, Som Irvilar på medborgaren, är den enskilda föreställningen om cfi orättvisa, oell derföre har man inom étt väl ordnadt samhälle domstolar för alt leda alla tvistiga frågor, hvarföre jag upprepar det ännu en gång, dét vöre ganska olämpligt och ifla sedt af Representalionen, om en så billig begäran, sorn en lindet söknings anställande, förnekades.
—Hr voll Hartmansdorff bar frågat, hvarföre Kronan skulle göra sig till commissionär för den enskilde.
Dertill får jag blott svara, att då bekostandet af eif ombud vid domstol
Skulle blifva för den enskilda alltför kännbart, och nu dessutom endast är fråga om en undersökning; så vore det obilligt; för att ej säga rent af obarmhertigt, alf neka hvad Utsktn föreslagit.
Ilar funnit ännu ett ökadi skäl ätt tillstyrka bifall till betänk, deruti, att ett föredragande Statsråd yttrat, att saken förekom honom så problematisk , att lian vid föredragningen deraf inför Konungen icke ansåg sig böra afstyrka en så beskaffad Ständernes begäran.
Dä ett sådant yttrande blifvit af ett föredragande Statsråd afgifvét, så måste jag derifrån benita ett ytterligare stöd för mig att biträda CJlsktns förslag, att Sländerne måI te ingå nied förenämda underd. anhållan.
Då förhållandet erkännes vara till ilén grad problematiskt, att ifrån den Statsmakts sida, till hvilken en begäran framStälles, hvars bepröfvande den underställes, förklaras, att det ej vore Skäl att afstyrka densamma; så finner jag också det vara i högsta grad behörigt; alt en sådan begäran framställes, och jag finner icke huru R. o. Ad. skulle kunna påtaga sig ansvaret för ett afsiag till Utsktns förslag efter ett sådant tillkännagifvande, som blifvit gjordt.
När dertill kommer, alt tvänne Stånd redan Jemnat bifall till ifrågävar. betänk., så skulle det åtminstone för mig blifva en alltför smärtsam känsla, om det skulle vara R. o. Ad., sorn skulle neka bifall till ett betänk., sorn på sin höjd innebär en möjlig statsutgift af några 100, måhända några i,ood r;dr.
Ingen af de talare, som yttrat sig emot betänk., liar påstått, alt icke
Kronan kan möjligtvis äga rätt till dessa hemman.
Jag anser det vara, äfven öm meniglieternés anspråk icke vinna gehör, Statens pligt, då Undersökning begäres, att bevaka Kronans rätt, och det fortin drar mig, att det nu möler så mycket motstånd, då fråga är alt bifalla en billig begäran med högst ringa uppoffring, då vid den ringaste fråga för öfrigt man icke tvekar - Den 7 November e. m. lar att lemna medel för undersökningar, sorn fordras för nya skatters åläggande.
Jag anhåller alltså om propos. till bifall å Ulsktns betänkande.
Hamilton-
En värd talare har funnit skäl till afstyrkande af Utsk:ns betänk, deruti, att utgången af denna fråga kunde vara tveksam och icke medföra någon vinst för Kronan, men deremot en säker förlust för kyrkorna.
Jag får upplysa, alt åtminstone, så vidt jag kunnat inhemta, ingen satt i finga att fråntaga Halländska kyrkorna deras af dessa hemman utgående räntor, hvilka stå redan i landaboken upptagna såsom kyrkorna tillhörande, ulan frågan är blott, huruvida dominium öfver dessa hemman tillhör kyrkorna eller Kronan.
Det är denna fråga om dominium, som motionärerne önska att få utredd, de må nu göra det i sin fåvitsko, som man sagt, eller icke, det må blifva för deras räkning.
De vilja veta, huruvida dominium, hvarmed städselrälteu är förenad, är Kronans eller icke, huruvida de skola öfvergå från egenskapen af arrendatorer lill möjligheten att få hemman under skatterätt, fastän räntorna alltid skulle utgå till kyrkorna.
Med Hr Rosenblad, som äfven yttrat sig i ämnet, kan jag visserligen icke mäta mig i sakkännedom, men ber det oaktadt vördsamligen att, efter de upplysningar jag sökt inhemta, få besvaia honom och först i afseende på hans tydning af ordet, dominium, endast i afseende på Kronans behållna rätt till ifrågavar. hemman, höghet och herrlighet, hvilket enl. talarens förmening här endast skulle betyda det samma som hvad i Danmark förs ta t ts under Kronans behållna rätt till höjhed och härlighed, rätt till jagt, fiske &c. — Att saken blifvit så tydd var ingalunda obekant hvarken för de förenade Utsk:n eller nfdelningarna deraf, meri man kunde ej föreställa sig, ali Svenska Regerm hade sett denna rätt ifrån så inskränkt synpunkt eller blott som en rättighet att idka jagt på dessa hemmans mark; ty då hade det blott varit denna jag i rättighet, som blifvit upplåten åt en Adrian Tripp, en Gr. Lilje o. s. v., i stället för full frälsemannarättighet m. in. i de ordalag sorn betänk, upplyser.
Vidare har Hr Rosenblad sagt, att denna sak ej kunde komma i fråga, emedan en handling finnes, hvarom Utsktn bort hafva tagit kännedom, som afskar möjligheten af sakens företagande, nemi.
Carl XIRs bref, som gör slut på reductions-frågan.
Detta bref synes mig ej kunna tillämpas här, ty det är alldeles icke fråga om någon reduction af Kronans förfäningar, af det skäl alt någon sådan förläning tdl kyrkorna aldrig blifvit gjord.
Det finnes nemi. ej något enda document, som bestyrker någon förläning till dessa kyrkor; man kan icke, säger jag, med någon handling styrka delta, och dä kan ju naturligen ingen reduction komma i fråga, ulan blott ett 16 H. 25 »94 Den 5 November e. m. återkräfvande af en olagligen t i II väl lael rättighet.
Man har sagt, att Utsk:n förklarat, del hemmanen borde tillfalla Kronan:
Utsk:n hafva ej sagl annat än hvad de kunna försvara, att möjligen anledn. vore att tro, det Kronans lätt vore förbigången och att den borde återsökas, utan att Utsk:n på förhand tillvällat sig någon domsrätt i saken som ej tillkom Utsk:n.
Man har talat örn böter för rättegångsmissbruk: sådana kunna åläggas för advocaturer, men jag tror ej att de i detta fall kunna komma i fråga, då en hel menighet, på så talande skäl som här förefinnas, af sin Regering begär en undersökning om förhållandet.
Af detta vigtiga mål, som under flera riksdagar sysselsatt Ständerna, tror jag att ingenting är så säkert, som att detta betänk, i dess närvar, och kommande skick erbjuder det mest problematiska i afseende på sitt resultat.
Det är icke skäl att trötta Ståndet med en framställning härom; vore ämnet af vigt, så vore det skäl att ämnet närmare utreddes.
Således är frågan: hvilken vigt har denna sak?
Den har blifvit väckt af enskilda personer, som man kallar menigheter; den rörer således dessa.
Hvarföre, säger en del, hänvisar man icke dem att sjellve utföra en sådan fråga som denna?
Jo! svaras det, emedan om de det ville göra, så skulle domaren säga att de ägde ingen rätt till (hnna talan.
— Det skälet är godt; men är det en sanning alt de icke äga någon rätt, då ser jag icke, hvaruti den obarmhei tigheten skall bestå, som uppkommer, ifall man icke gillade den begärda undersökningen.
Saken helt enkel är blott den, att menigheten, som önskar denna undersökning, har ingen rätt dertill.
Staten har möjligtvis rätten på sin sida, men Slaten skulle derpå vinna litet eller intet.
Kyrkorna, som äro i den behagliga besittningen af hemmanen, kunna deremot förlora härpå; men om de göra förlust, så måste den på annat sätt dem godtgöras.
Jag vet icke alt kyrkorna haft för öfverflödiga inkomster af dessa hemman, icke heller att obilliga prsestationer blifvit dem ålagda, utan meningen är, att den allmoge, som nu utgör dessa skyldigheter till kyrkorna, tänker sig komma uti en fördelaktigare ställning, om Kronan erhåller äganderätten till hemmanen, då den förlust, som drabbade kyrkorna, på ett eller annat sätt skulle af andia personer ersättas.
Hvad hade man då gjort dermed?
Jo, att taga ifrån den ena menigheten för att gifva åt den andra; man hade tagit en besittningsrätt, som tillhört den ena under sekler, och gifvit åt en annan, som icke har någon rätt; ty om den ifrågavar. menigheten hade någon rätt, hvarföre utför den icke sjelf sin talan inför domstol?
Discussionen i detta ämne har visserligen blifvit förd både utförligt och skickligt på de Den 5 November e. m. begge motsatta sidorna.
Jag anmälde mig dock, emedan jag befarade, alt en eller annan ledamot af Huset det oaktadt icke torde hafva rätt uppfattat hvarom frågan egentligen var; och i denna förmodan styrktes jag ytterligare af hvad den siste talaren anförde.
Frågan är här om ingenting annat, än att öfverlemna en tvistig rättsfråga, som intresserar ett stol t antal medborgare, till domai emaklens afgörande.
Jag kan ej föreställa mig annat, än alt i hvarje välbestäldt och lagbundet samhälle måste sådana frågor tillhöra domaremakten, och det är en egen beskaffenhet, som vållar, att mål, sådana som dessa, icke utan Ständernes mellankomst tillhöra denna domaremakt.
Vi veta alla, att kronohemmans-innehafvare åtnjuta till den jord de bruka en modifierad, men ganska betydande äganderätt, ehuru den blott benämnes åborätt.
Del är genom denna förändrade benämning, som desse åboer icke kunna sjelfve utföra sin juridiska talan; ty frågan är här att bevisa Statens äganderätt till dessa hemman, alldeles icke derföre att Svenska Staten skulle derpå vinna någonting, emedan sådant ingalunda legat till grund för Ulsktns förslag, nemi. derföre, alt om Slaten vunne denna äganderätt, så vunno eli stort antal medborgare i och med detsamma de förmåner, som medfölja åborätten på kronohemman.
Nu kunna likväl desse åboer på de Halländska kyrkohemmanen icke uppträda af sig sjelfve inför domstol såsom Statens ombud, för att processa till statsverket äganderätten till dessa hemman, emedan då skulle domaren fråga dem efter den fullmakt de äga af Staten, för att kunna uppträda och föra dess talan.
Deraf synes alt denna åborätt icke kan tillvinnas uuvar. hemmansinnehafvare på annat sätt, än att
Slaten uppträder och sjelf påstår äganderätten till ofvannämnda hemman inför laga domstol.
Jag kan ej föreställa mig, att den andra parten kan af ett sådant uppträdande billigtvis finna anleda, lill någon klagan; ty om lian har rättvisan på sin sida, så är icke skäl att befara del ju ej domstolen också skulle tillerkänna honom densamma.
Man har sagt, att frågan vore problematisk, och till den grad problematisk, att domstolen svårligen skulle kunna fälla ett utslag deröfver: deremot får jag äran näm na, alt det just är de tvistiga frågorna, som, efter vårt samhällsskick, i allmänhet tillhöra domstolnrnes behandling; de som äro klara och tydliga deremot kunna afgöras af de administrativa myndigheterna, t. ex af Konungens Bef:h:de.
Frågan om de Halländska kyrkohemmanen är erkänd, just af dem som bestrida de förenade Ulskins betänk., alt vara tvistig, och redan detta erkännande mäste innebära största beviset för olämpligheten deraf, att dylika frågor hittills blifvit i administrativ väg afgjorda.
Huru man kunnat framkasta frågan om rättegångsmissbruk för anställandet af en sådan undersökning, som Utskrn föreslagit, förundrar mig synnerligen; sjelfva det påståendet att rättegångsmissbruk 196 Den j November c. m. kunde komma i fråga är redan vederlagd af flere tatalares medgifvande att saken vore problematisk; ty det kan ej få namn af rältegångsmissbruk att tvista om en fråga, sorn är otydlig, men man missbrukar rättegångsförmånen endast då man väcker process omen fråga, som är tydlig och klar.
Dessutom torde icke vara så alldeles olämpligt, om Ständerne gjorde något afseende på den opinion, som inom den landsort, hvilken denna fråga rörer, temmeligen tydligt uttalat sig vid flera riksdagar.
Hr von Hartmansdorff har, med afseende på den riksdagsman, som vid detta riksmöte framställt frågan, lillåtitit sig en anspegling af den beskaffenhet, att den aldrig borde äga rum och aldraminst emot riksdagsmän af andra Stånd.
Han har sagt, att Styrelsen icke borde göra riksdagsmän från provinserna till viljes, på innevånarnes derstädes bekostnad: men om innevånarne ansågo sina riksdagsmän handla af ensidiga och ännu sämre afsigter, så fråntoge de honom säkerligen sitt förtroende, och beträffande särskildt den riksdagsman, som väckt frågan nu, så är han ej riksdagsman för första gången.
— Man har talat om den förlust kyrkorna skulle komma lida, om dem frånkändes äganderätten lill de ifrågavar. hemmanen: detta kan jag visserligen icke bestrida, ty sannolikt komma deras inkomster att förminskas, om hemmanens afgifter nedsattes lill det belopp de ursprungligen utgjort; men detta måtte bevisa huru orättvist det närvar, förhållandet anses inom provinsen, då dess ombud, emot det ekonomiska intresset hos flertalet af hans principaler, likväl vid flera riksdagar uppträdt som förespråkare för kyrkohemmans-åboernes rätt.
Af dessa skäl röstar jag för bifall å betänkandet.
Hr Grubbe:
Jag ämnar icke förlänga en discus sion, som redan räckt länge nog, utan jag har blott begärt ordet i anleda, af Gr.
Anckarsvärds yttrande, det skulle jag hafva sagt, att jag, såsom föredragande, icke skulle tilltro mig böra afstyrka bifall till Ständernes skrifvelse i detta ämne, ifall en sådan till Konungen afgåfves. Jag får nämna, att Hr Grefven icke rätt uppfattat mina ord: jag har icke vågat att så bestämdt yttra mig, utan blott sagt, det jag skulle i hög grad tveka att afstyrka bifall till en sådan R.
St:s framställning, emedan jag har den aktning för R.
St. och deras önskningar, att det alltid skulle förefalla mig högst obehagligt att inför Konungen afstyrka bifall dertill.
Detta är något annat, än alt bestämdt förklara, att jag icke skulle afstyrka bifall.
Beslutas en sådan skrifvelse till Konungen, så är det naturligt, att jag skall söka att af ämnet taga all den kännedom, sorn står alt förvärfva.
Hvad sjelfva saken i öfrigt beträffar, har jag af de talare, som yttrat sig till bifall å betänk., funnit, att de anse som en act af rättvisa emot de nuvar. hemmansåboerna, att bevilja denna undersökning.
Kunde jag betrakta saken
Den 7 November e. m. >97 på samma sätt, så skulle jag visst icke motsätta mig en sådan undersökning; ty rättvisan är mig för mycket helig, att jag skulle vilja göra något, som strider deremot; men så kan jag ej se denna sak.
Jag kan nemi. ej finna annat, än att de nuvar. hemmansåboerne äro arrendatorer af hemmanen, och derföre ej äga annan rätt än att vid arrendena bibehållas på de villkor, hvarom man öfverenskommit.
Det är godt och väl, att det kunde blifva en fördel för åboerna, om
Kronan blefve ägare af hemmanen,|hvilka sedan kunde köpas till skatte; men detta var en fördel, som ingalunda beräknades, då arrende-contracten ingingos.
Rättsfrågan är således mellan Staten å ena sidan och kyrkorna på den andra, — huruvida Slaten skall låta kyrkorna behålla sin uråldriga äganderätt, eller revindicera denna rätt till sig.