Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru ofta befinna sig ej själar af märkbart små dimensioner inlogerade i den ståtligaste yttre form; men det är stundom svårt att icke låta skalet, hurudant det än är, imponera på sig.
Dock icke förgäfves säger det gamla ordspråket: skenet bedrager!
Det var med en obeskrifligt godmodig och hjertlig rörelse han trädde emot mig, bedjande mig vara välkommen till nya lefnadsskiften under en ny horisont, och af hela den unga litterära falangen, jag sedan hos Dahlgren lärde känna, fans ingen enda som på mig gjorde det intr}rck, som denne femtioårige allvarlige man med sin osynlighet.
Jag glömde alla förmaningar, som jag erhållit, jag glömde både Thomson, Arwidsson och kabinettsbibliotek, för att ensamt minnas att jag här befann mig i närheten af den kraft, som troligen ännu skulle visa, att om den låtsade sofva, så sof den dock aldrig rigtigt.
Medan den väntade på den lägliga stunden att fullt vakna, förrättade den alla slags tjenster i frihetens, rättrådighetens och fosterlandskärlekens sak.
»Jag är ännu icke hemma hos mig», skyndade jag att säga, »derföre får jag icke betraktas som värdinna för den gäst, hos hvilken jag står i så stor förbindelse och som, då jag flyttat ned, det skall bli mig så kärt att få mottaga.»
»Jag förstår fullkomligt», svarade han, »och det är den kunskapen som afhållit mig ifrån att för hastigt uppsöka er.
Men innan kort hoppas jag att, (icke personligen återkomma, ty jag vill ej missbruka herr Thomsons värdskap) utan genom en biljett utbedja mig den äran att få se min korrespondent på en enkel middag, då jag kan hafva det nöjet att göra henne bekant med en man, hvars bekantskap, synnerligen för en litterär personlighet, förtjenar att göras, nemligen Hierta, och i öfrigt de mest framstående medarbetarne i Aftonbladsredaktionen.»
Nu var det rigtigt synd om den stackars författarinnan från landsorten.
Huru obeskrifligt gerna ville jag ej in i en sådan krets, jag som ej hade något slags politiska antipatier insupna från ungdomen, ej heller inympade, men huru skulle jag, hvars vingar man oupphörligt sökte klippa, kunna komma dit?
Lyckligtvis för stunden, togs mitt samtycke för afgjordt, och visiten blef snart förkortad genom ankomsten af Mellin, som skulle följa mig någonstädes.
Det pratades en liten stund om dagens frågor och så var den pröfningen slut.
»Frun fick väl tillfälle att låta den der herrn förstå vår öfverenskommelse», frågade Thomson, som nu blef synlig.
»Öfverenskommelse!» sade jag, litet harmset.
Mellin förklarade nu, att vi icke borde bekymra oss på förhand; kanske någon bjudning aldrig komme i fråga.
»Och, i alla händelser, hvad skulle det betyda om för en gång ...»
»En gång – så är fältet uppgifvet», menade min förläggare; »och fru
Flygare kommer in i en helt och hållet olika sfer med den aktade och pasande, som hon nu beträdt.»
En vecka senare kom den på förhand profeterade biljetten, med dagen för middagen utsatt.
Nu för första gången ville jag bryta på mina mjuka fjettrar.
Jag var visserligen trakterad af operan, af Djurgårdsteatern, konstsamlingar och bjudningar, men detta lif var icke fullt det, jag behöfde – och jag förklarade, att jag icke kunde gifva efter.
Men gifva efter måste jag ändå, med de allra bittraste känslor.
Jag stod ju alldeles främmande, ensam och temligen medellös med min son i denna nya omgifning.
En formlig brytning (och den hängde tydligt öfver mig) hade blifvit följden, det såg jag.
Jag kände ett verkligt lidande, då jag skref mitt afslag.
En timme senare fick jag en ny biljett, påpekande nödvändigheten att icke uppoffra min frihet och bättre öfvertygelse.
I mitt sista svar hänvisade jag blott, så öppet som det passade, till oktober.
Men då oktober kom, kom dock icke den gäst, jag helst velat se.
Och formligt kunde jag ej bjuda honom, då jag, som enka, icke hade några bjudningar.
Men fastän han icke visade sig på flera månader, recenserade han dock Gustaf Lindorm – alltid densamme, rättvis och välvillig.
Men sedan den tiden sysselsatte han sig icke mera med den belletristiska kritiken, och jag hade fått det sista offentliga ordet af honom.
En dag, då jag icke mera väntade honom, kom han likväl, och sedan dess infann han sig ibland.
Jag förstod så väl att hans stora teaterdröm på fullt allvar vaknat.
Han hade nu så mycket att dela sin verksamhet åt.
Sedan jag i januari 1841 inträdt i mitt giftermål, kom Lindebergs umgänge på stadig fot, mig ständigt till stort gagn, och när han nu förnyade sin middagsbjudning, kunde Thomson naturligtvis ingenting säga, och jag fick ändtligen det nöjet att lära känna herr Hierta och de, som Thomson kallade dem, så rysligt farliga herrarne i Aftonbladet.
Framdeles, då vi sjelfva fullt bestämde om hvilka vi borde få se och icke se vid våra enkla tillställningar, hade vi flera gånger nöjet att helsa Hierta, redaktören af Aftonbladet, och Dalman, redaktören af Dagligt Allehanda, bland våra gäster, hvilka aldrig, i trångsint beräkning, skildes genom politiska och sociala åsigter.
Alla färger förliktes förtroligt och belåtet under några timmar.
Der sutto två personer i en högst animerad konversation i ett afsides soffhörn för sig sjelfva, för att kanske följande dag skrifva de skarpaste repliker mot hvarandra.
Sällskapslifvet fick färg, just genom att icke se på någon.
Det är alltid uppfriskande att få mötas på neutral mark, och det är blott småsinnet, som bär sina opinioner med sig i fickan bort.
Den tiden var emellertid mycket stora skiljaktigheter i tendenserna inom alla sferer.
Från medlet af trettiotalet till långt fram på fyratiotalet gick ju en oerhörd rörelse genom tidningslifvet.
De stora frågorna i ledande artiklar uppammade en sådan djerf polemiklitteratur, att det då hörde till ordningen för dagen att anfalla personligheten och ej sky någonting.
Nu för tiden, då tidningarne, efter flere af de magtpåliggande reformernas slut, föra ett så humant språk i alla frågor, skulle sådant väcka skandal.
Men då lefde man liksom under belägringstillstånd, fast det fiendtliga lägret ej låg utanför staden.
Men nog sagdt, litteraturens och de sköna konternas representanter i hvarjehanda rigtningar skydde lika litet de politiska männen, som desse skydde en treflig hvilostund från dagligt bröd.
Bland de senare syntes dock mera sällan Lindeberg, som vanligen helst kom ensam.
Han låg visserligen äfven ständigt inom politiken, men om aldrig så sträng var hans penna dock utmärkt för sans och värdighet.
Och under det tiden gick och Lindeberg syntes trygg, nalkades en vigtig epok på det dramatiska områdets historia.
Vi voro komna till det för den gamle vännen märkvärdiga året 1842 och till början af mars månad.
Det fans ej en menniska som kände honom, som ej delade hans triumf då dagen var inne för första grundstenens nedläggande till Nya teatern.
Men sjelfbeherskande, såsom han varit i alla skiften, var han äfven nu.
På en sådan mans ansigte spåras mycket sällan hans känslor.
Men så mycket var det, att han fått ett leende på läpparna som var alldeles nytt; och den verksamhet och otroliga kraft, han utvecklade, var sådan, att han uppväckte en ny popularitet, en ny beundran.
»Skulle han icke ändå sträfva sig till målet», sade man, »skulle han icke visa både allmänheten och vederbörande, att då en man, en man i ordets fullaste bemärkelse, har haft en hög och rättvis idé, han ej släpper den, huru länge det än må draga ut med dess utförande».
Sedan blef det undran öfver om ej företaget ändå skulle få afstanna i brist på medel, om det ej skulle blifva ett snart ramladt hastverk, och om ej slutligen hinder från regeringens sida skulle komma och draga ett streck öfver alltsammans.
Det blefve kanske en ny process!
Men alla dessa farhågor och förutseenden stupade snart ned i det djup, som upptager alla dylika spekulativa insinuationer.
Utan storartade medel, utan att göra ett fuskverk, något hvilket än i dag visar sig, och utan hinder från regeringens sida uppstod – ty den 29 oktober gaf regeringen sitt oinskränkta bifall – skred verket framåt och verkets mästare drog endast litet på munnen, då man med häpen förundran såg den betydelsefulla byggnaden under tak.
Men icke var allt gjordt härmed! »Huru kunde Lindeberg vara så enormt sjelfförtröstande på sin viljekraft, att han vågade ett så rent af enfaldigt påstående som det, att allting invändigt skulle blifva färdigt till den 1 november.
Kanske skulle både scenen, maskineriet och sujetterna reqvireras från månen» ...
Man förklarade saken endast löjlig, ingenting vidare.
Men ännu en gång skulle misstroendets representanter och vadhållare lära sig inse att den der viljekraften hos en enda man, med så föga pekuniära resurser, visade sig kunna besegra både möjliga och omöjliga hinder, ty åtta månader hade ej tilländagått från grundläggningen, då det otroligaste verk, just till den bestämda tiden, hade trädt i verklighet.
Den fattige litteratörens varma fantasi stod fullklädd i ler och sten.
Rosenröda bref
kommo nu till hufvudstadens alla akademier, tidningsredaktioner och betydligare allmänna kårer, samt derjemte till alla närmare vänner.
Och innehållet i dessa bref var en bjudning att öfvervara Nya teaterns invigning den 1 november 1842.
Nu ropade man på underverk.
Nu var
Lindebergs andra popularitetsperiod på sin högsta spets.
I fall priset på biljetterna varit aldrig så oerhördt, skulle man betalat det för att få vara med vid första representationen.
Men Lindeberg blef aldrig den man som ockrade på något.
Det är väl naturligt, ehuru jag icke minnes det, att biljetterna hade förhöjda priser emot hvad de voro bestämda att sedan gälla.
Men då var detta pris säkert inom den moraliska laglighetens gränser.
Tidningarnes spalter voro uppfylda med utbrott af förundran, vackra erkännanden, lyckönskningar och förhoppningar, och fram för allt af gissningar samt åtskilliga motsägelser i bedömandet af de skådespelare och det skådespel, som skulle illustrera invigningen.
Det var förmodligen Lindebergs djupt fosterländska känsla, som bjöd honom att börja sina representationer med ett inhemskt stycke.
Men hvarför fans ej något annat än ett sorgespel, huru härligt som helst, värdigt dertill?
Det var Lings »Agne».
Och ett sorgespel, om man befinnes aldrig så litet vidskeplig, är vid ett sådant tillfälle alltid förenadt med tanken: hvarföre välja något som kan hänvisa på förgängelsen af alla tings varaktighet?
Men nu var i alla fall närmare vänner så fullt upptagna med sin oro, för att allt skulle gå väl vid den första vigtiga representationen, att man knappt hade en tanke för hvad man skulle få se.
Efter ett otroligt slammer i logedörrarne innan alla damer hunno visa sig i stor toilett och herrarne i svarta frackar och hvita halsdukar, och efter ett otroligt buller af utrop af förundran huru allt kunnat bli så bra, så fullständigt – med afdrag förstås af en hop småsaker, som man ej kunde begära genast skulle varit förutsedda, efter allt detta ingick en vacker och aktningsfull tystnad, då orkestern började ouverturen, och jag tror knappt att Lindebergs hjerta innanför scenen slog mycket fortare än de vänners, som befunno sig utanför den under de ögonblick, som föregingo ridåns uppgång.
Ack! hviskades till höger och venster, måtte bara icke ridån på något sätt fastna, men lyckligtvis gick det stora ögonblicket förbi utan ringaste svårighet.
Nu var ridån uppe och invigningsakten började med en prolog af skalden Ingelman.
De applåder, som nu i en storm utbröto, kunde vara egnade både åt scenen och dekorationsartisterna samt åt prologen och den mägtige stiftaren.
Men han hade ej nu tid att höra, och stormen fick tystna vid sorgespelets början.
Om detta tilltror jag mig ej afge något omdöme.
Det var sådant att det ryckte åhörarne med sig, hvartill fru Tillgrens fullkomligt utmärkta utförande af hjeltinnans parti väsentligen bidrog.
Jag har brådtom till slutet, ty
Lindeberg hade på inga uppmaningar visat sig förr än ridån föll efter sista akten.
Men då var det icke en storm som utbröt, utan sannskyldiga orkaner af bravorop och rop på Lindeberg så att de nya murarne kunnat remna.
Det var klart att publiken icke längre ville ge sig till tåls, och så visade sig då den enkle mannen, men så blygsamt och flyktigt, att mången knappt trodde att han visat sig och fick nöja sig med att klappa sönder handskarna för fru Tillgren (Skjalf) och ett par andra af de i sorgespelet uppträdande personerna.
Efteråt gafs ett tillfällighetsstycke af Onkel Adam.
Vid den storståtliga enskilda festen under natten, ty det är ej att förtiga att klockan var 12 innan allt på teatern slutats, strömmade jublet ut i skålar, tal, sång, deklamation och verser, och då kunde Lindeberg icke draga sig bort, han blef hyllad i många egenskaper, sist dock hyllad i egenskap af ädel frihetskämpe för sånggudinnorna, om hvilka det heter:
Med endast minnen qvar från bättre tider
Och sorgens qval i bleka anletsdrag
De svenska sångmör under många strider,
I landsflykt irrat, se’n ett undantag
Af magten påbjöds vara allmän lag.
Till hemmet dit de vänas suckar trängde
Förblefvo vägarne dock envist stängde.
Men nu de hulda sångmör glädtigt dansa
Se, friska rosor deras lockar kransa,
Och ögats blåa himlar stråla än.
En fristad öppnas ... välkomsthymnen klingar,
Och nordens genius deröfver svingar.
Och du – du kämpe af en jernfast vilja,
En man, som aldrig från sin bana gått,
Fast svårt det varit vän från ovän skilja,
Der afvoghetens hamn i vägen stått –
Vid målet njut af den triumf du nått!
Snart till din kronas mångbesjungna lager
Slå nya rotskott ut i ärans dager.
Denna högtidsafton midt emellan tvenne andra stora skiften var den enda som kanske någonsin såg det ständiga lugnet vika från Lindebergs ansigte.
Glädjens rörelse var ny för honom.
Han böjde sig för dess ovana majestät.
Men han böjde sig än djupare inför det majestät, hvars rättighet det är att i dag gifva och i morgon återtaga.
Det hade funnits en dag i hans lif, då han varit lycklig.
Tredje skiftet.
Då han bär motgången på rak arm, lemnande vid behof allt i sticket utom sin heder.
Den mannen, hvars öden vi följt intill den enda glädjedagen i hans lif, och hvilken slöts vid klangen af glas, sång och jublande hurrarop, den mannen erfor måhända, då han vaknade, hela magten af de allvarliga orden:
»Allt under solen är förgängligt.»
Han hade nått höjdpunkten; under hvilka strider, hvilka uppoffringar, under hvilket energiskt motstånd utpressande lifskraften, som han måst ställa gent emot det oerhördt tryckande, ständigt återkommande penningebehofvet – allt detta visste ingen annan än han sjelf.
Men med höjdpunkten förenar sig den oerhörda svårigheten att stanna der, det osaliga alternativet att bibehålla sig eller sjunka.
Lindeberg hade alltid egt, hvad ingen såg eller förstod, en brinnande fantasi, och det var måhända lika mycket den som styrkan i hans karakter, som burit honom öfver så många bråddjup.
Men en sak hade troligen aldrig varit dold för honom sjelf, den nemligen att någonting väsentligt fattades honom, hvilket hvarken kraft, vilja eller mod förmådde ersätta.
Det fattades honom hvad som stundom fattas personer, hvilka genom sysselsättningar på den vittra indettelligensensområdeförsummaatträttegnasigåt ekonomiska – utom kanske i någon national-ekonomisk artikel, der tankar, bläck och penna äro nog.
Alltså fattades Lindeberg insigt i sjelfva affärslifvet, och då han ej kunde dölja detta för sig sjelf, så måste ovilkorligt, då han vaknade dagen efter invigningsfesten, vålnaden af det kommande träda emot honom, sätta sig vid hans hufvudgärd och höfligt begära ett förtroligt – mellan fyra ögon.
Huru nu än detta slöts, så var det dock naturligtvis för tidigt att betrakta som annat än signalering till en hel rad följande sammanträden med vigtiga personer.
Det var naturligtvis en tröstrik tid denna, då penningar från ständigt fylda hus inflöto, ty det gick långt om innan hela hufvudstaden en och flera gånger gått att beundra det otroligt hastigt uppvuxna verket.
Nyfikenhetens period varade som sagdt mycket längre än den vanligen brukar.
Men en gång tillfredsstäld måste den, såsom alltid sker, taga af – utan att just upphöra.
Ty nya stycken och nya skådespelare upplifvade intresset.
Men ännu hade teaterns egare icke att förfoga öfver stora krafter i någotdera af dessa fall.
Blanches lustspel »Positivhataren» kom som en glädjeraket 1843 att upplifva scenen – och värdefullare alster af hans verksamhet följde efter.
Men det var först då den store Torslow kom att illustrera denna scen som gedigna stycken och värderade skådespelare visade sig.
Tyvärr hade likväl då den der vålnaden, som ständigt följde Lindebergs steg, blifvit så pockande, att inga skäl blefvo antagne.
Han satte sig icke nu artigt vid hufvudgärden för att höfligt begära en tête-à-tête, han lutade sig helt simpelt ned öfver den sofvande och väckte honom med den dagliga morgonrapporten om räkningar som skulle betalas, om sammanträden som skulle hållas, och om artisternas fåfänga besök vid kassan.
Ack, huru tungt han då suckade, denne man, som sagt sig ej kunna bära ens tanken att icke göra hvar man rätt.
Att styra en teater torde vara svårare än att bygga den.
Lindeberg, som förmått det ena, förmådde icke det andra.
En man, hvars förmåga legat häråt, hade nog redt sig äfven med hans svårigheter.
Men hans själ var ej skapad för allt detta trassel, med stora fordringar och små lumpenheter.
Han hade fullbordat sitt stora mål, som varit att skaffa ett enskildt tempel för den dramatiska konsten, om det var framtiden förbehållet att låta lysande förmågor inom dramatikens litteratur och dess sceniska utförande framstå.
Under ett par år lyckades
Lindeberg likväl att uppehålla sitt verk.
Men då öfverlemnade han teatern åt sina fordringsegare, och samme lugne, tålige man han alltid varit gick han ut genom tempelportarne – icke till en ny soluppgång, som då han lemnade sitt fängelses portar, utan till början af lifvets solnedgång.
Han hade förlorat allt hvad han under så många arbetsamma år sträfvat tillsamman.
Men då han lemnade teatern med hela dess materiel till kreditorerne – så gick han derifrån med bergad samvetsfrid, ty tillgångarne ansågos, rigtigt skötta, böra räcka att betäcka allt.
Man har under denna tid, då någon hört omtalas att jag skref om Lindeberg, visat mig några af de skuldsedlar, som sedan bevakades vid konkursen, och af dem framgår klart att han afsett allt möjligt för långifvarens bästa.
»Dessutom» heter det i den tryckta förbindelsen, »tillfaller innehafvaren en årlig premieutdelning af de lotter, som härtill äro anslagna af Nya Teaterns nettoinkomst, från och med den 1 juli innevarande år.
(Det vill säga 1844.)
Men alla dessa små hjelpkällor – ty de voro obegripligt små – hjelpte föga ...
Och, som redan är nämndt, han afstod allt, och trädde som en fattig man tillbaka öfver tröskeln till det lilla väl inredda trähuset vid Riddargatan, der han var född, der han fordom gifvit sina små angenäma middagar, och der han en dag, icke så aflägsen, skulle andas ut den sista sucken.
(Huset tillhörde systern).
Ingen såg på honom uågon förändring, han återtog sitt tidnings-arbete, och kunde derpå alltid lefva.
Aldrig beklagade han sig öfver ödets orättvisa.
Hans ande var för stor till klagan, hvarmed små själar äro så frikostiga.
Om den mörkrets frestare, som kallas mjeltsjuka, nalkades honom, blefvo besöken ej kända.
För öfrigt är mjeltsjukan en sjelfskrifven sällskapare åt alla dem som skrifva med starkt anlitande af fantasien.
Tomrummen måste fyllas och det sker genom denne outtröttlige arbetare, som aldrig afser besväret att återkomma, om den han egnar sin tid åt aldrig så enträget söker slippa honom.
Han kommer försåtligt smygande och ser på offret med sina blodröda ögon, för hvars blick intet slags realitet står upprätt utan måste sänka hufvudet.
En gammal vän, fornforskaren Axel Emanuel Holmberg, hvars glada yta, liksom Brauns, gömde en djup melankoli, brukade säga, att det icke finnes något dummare och farligare än att då man icke sjelf känner denne fiende, våga le åt dess magt, dess inverkan på en annan, troende helt enfaldigt, att en sådan »inbillningssjukdom» är besegrad af blotta viljan.
»Som pojke», tillade han, »skrattade jag, då jag på nära håll varsnade intrycket af den magten.
Det ångrade mig sedan: man bör aldrig gyckla med hvad man ej begriper.»
Att nu återkomma till hufvudpersonen i min teckning så undrade jag mer än en gång, då han liksom förr ibland besökte oss och satt tillbakalutad i gungstolen med blicken liksom vänd inåt, om han ej erfor ett hemligt lidande.
Men då jag tilltalade honom röjde ingenting den minsta distraktion och han talade som vanligt i litteratur och politik, hans favoritämnen.
Det var vid den tiden, 1846, som jag kom fram med den der anhållan ifrån Thomson – Lindeberg och han hade längesedan glömt det gamla grollet – om ett bidrag till Nya svenska parnassen och som han skref sin historiska roman Junker Carl, hvars innehåll jag nu icke minnes.
Deremot minnes jag att en af medlemmarne i den författaresammankomst, som tecknades i förra skizzen, citerade Almqvists satir i Jönköpingsbladet, der det var påpekadt att
Lindeberg skulle blifvit något stort i svenska folkets minne, om hans dödsdom kommit till verkställighet.
Men för min del tror jag, att Lindeberg var vida större nu, då han med så mycken sann värdighet bar sin olycka, än då han med fäderneslandets entusiasm till belöning visade hela kraften af sin själs manlighet.
Nu väckte han ingen entusiasm – nu hette det: »Jaså, Lindeberg, ja, stackars karl, han var en fantast, han fick visserligen sin vilja fram, men det gick som hvarje klok menniska kunde sagt honom på förhand.
Huru lefver han nu för tiden?
Man säger att han skall vara sig lik.
Det vore väl ändå besynnerligt, men det finnes naturer på hvilka ingenting biter ...
Det måtte väl ändå bita på honom när han någon afton går förbi sin forna teater, och ser den under Torslows och Stjernströms hägn samla om aftnarne massor af folkskaror som korsas med vagnarne.
Jo, jo, så går det till i verlden, den ene sår, den andre skördar!»
Ack, du lumpna vishetsverld!
I fall den som ditt hån här gälde hade hört dig, skulle han endast smålett och dragit på axlarne.
Verlden var ju endast inne i sin rättighet, då den tog till skottafla samma föremål som den en gång icke nog kunnat höja mot skyn.
En samtida5 skrifver om honom:
»Lidelserna, som kufvat så mången kraft, olyckorna, som krossat så månget lugn, besegrade aldrig denne frihetens redlige målsman, och derför bar han liksom slagfältets hjelte sin segerfana med oförsvagad hand och oförfäradt sinne sin vandringsstaf in i lifvets afton, tills han ändtligen nedlade densamma, ödmjukande sig endast under den konung som i höjden bor.
Hans lager var flätad äfven med törnen, men desto fastare sitter den på hans tinning, helgad af striden, lidandet och segern.»
Sanden i Lindebergs timglas hade runnit många timmar efter jubeldagen den 1 november 1842 och efter den dag, då han sista gången utgick från den byggnad, der han aldrig trampade ett stolt steg, då på den 12 december 1849 sanden i timglaset stannade vid en viss timme.
Det var döden som smög sig in och vände glaset, och han tog med sig på återvägen en ande som gjort sin pilgrimsfärd på jorden utan att knappt en fläck af dess stoft lådit vid den.
Misstag och mensklig svaghet tillhöra hvarje varelse af qvinna född, men få äro de, åt hvilka en opartisk dom kan skänka en så rättvist förvärfvad aktning, som åt honom.
Den 20 december, på Svenska akademiens högtidsdag, den dag, på hvilken han skördat sin första vittra lager, invigdes stoftet högtidligt åt jorden.
Det hvilar i Ladugårdslands kyrkogård.
Mindre teatern hade för aftonen instält dagens representation, och personalen slöt sig till processionen, hvilken till större delen utgjordes af hufvudstadens litteratörer och publicister.
När det långa sorgtåget nalkades kyrkogårdsporten från Storgatan, möttes det af en vagn med förridare.
Det var konung Oscars.
Låtande det verldsliga majestätet vika för dödens, omgifvet af den böljande folkmassan, gaf konungen ett tecken att stanna, lutade sig fram och gjorde synbart en fråga.
I detsamma svajade prestafvens långa flor framför vagnen, och då kistan blef synlig, blottade konung Oscar med en ädel, hög, allvarlig rörelse sitt hufvud: utan tvifvel en fridhelsning till honom, som nu gick att intaga det rum der jordens alla, små och stora, strider tystna.
Men kunde han ha sett denna helsning, skulle den gamle kämpen också velat böja sig, ty hvilken var hjertligare än han, berörd af en vacker handling?