Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle då tro, att Utslcs färslag till skrifvelse är mycket bättre, och icke mindre bindande för K. M.; ty det der ordet huruvida, som ofta uprepas, innebär att en noggrann pröfning skall ske, om någon förändring bör äga rum.
Men inlägger man i skrifvelsen flera grunder, så tror jag man snarare skadar än gagnar det hela.
Jag skulle således vilja förorda Utsk:s förslag, men då 3 Stånd redan fattat sitt beslut, är det likgiltigt hvad R. o. Ad. beslutar.
De talare, som yttrat sig för bibehållande af KrigsHofR:n i dess närvarande skick och att det således icke skulle finnas mera än en lagfaren ledamot i denna öfverdomstol, hafva såsom skäl, hvarföre flere lagkunnige V. 11. 8 lil Den 4 April e. m. icke borde deruti insättas, anfört att den militära andan skulle eljest tillintetgöras.
Jag inser visserligen den stora vigten af att en sådan militär-anda bibehålies inom krigsmakten, men jag tror dock, att det egentligen är Reg:tsChefen och tjenstgörande Majoren som det tillkommer alt deröfver vaka, genom utöfning af den extra-judicieila bestraffningsrätten.
Deremot anser jag, att, då fråga är om mera allvarsamma förbrytelser, som måste öfverlemnas till domaremaktens afgörande, det icke går an att medgifva en arbiträr makt, som kan döma efter godtycke.
Domarens pligt måste naturligtvis vara, att tillämpa lagen sådan den är.
Jag vill då fråga, om man icke bör antaga, att de, som egnat sitt lif åt studium af lagfarenheten och densammas praktiska tillämpning, böra förstå den saken bättre än personer, som syssselsätta sig med en belt annan art af verksamhet.
För min del är jag åtminstone öfvertygad, att man har större säkerhet för att få lagen tillämpad så, som lagstiftaren afsett, om i Domstolen sitta lagfarne män, än om ett motsatt förhållande äger rum.
Likasom det nu är med krigsdomstolarne, var förut förhållandet med civila domstolar.
Det fanns nemligen en andra instans, som icke hade mer än en lagfaren ledamot; den andra instansen på landet var LagmansR:n, uti hvilken, likasom uti den underordnade IläradsR-.n, blott en lagfaren ledamot jemte 12 nämndemän suto såsom domare.
I slädarna voro Rådhus- och KämnersILr förste och andre domstol.
I Stockholms KämnersRätt' dömde alltid 3 lagfarne ledamöter, men då deras beslut öfverklagadcs -i RådbusR:n, kunde det hända att endast en lagfaren person deltog i pröfningen deraf.
Man insåg att det var ett orimligt förhållande,' stridande mot den princip, som i lagskipningen bör gälla, att i andra instansen dömde flera illitterate än lagfarne.
Man uphäfde derföre dessa mellan-instanser, och borttog på landet LagmanslLn samt i städerna KäronersR:n.
Då man för de många militära ledamöternas bibehållande uti KrigsUofR:n åberopat såsom skäl, att do skulle döma öfver militära förbrytelser, så har man glömt att KrigsHoflLn dömer ej allenast öfver militära, utan öfver alla andra brott, sorn af garnisonerad krigsman begås, och jemväl öfver civile personers delaktighet uti sådana förbrytelser.
Då jag emellertid fruktår, att den enhet, som bör finnas äfven i denna del af lagskipningen, skulle gå förlorad, om målen, såsom ötsk. föreslagit, fördelades på alla de öfriga HofR:na, synes det mig vara lämpligast, att de hänskjutas till blott en enda HofRätt.
Om det skäl man anfört mot en så beskaffad domstol, nemi. att disciplinen derigenom skulle tillintetgöras, håller streck, så måste denna olägenhet vara förenad äfven med högsta instansen, der förhållandet är, att flertalet äro lagfarne personer, och då borde vi älven få en högsta instans, organiserad på samma sätt ungefär som KrigsHofR;n.
Då man ej torde vilja tillstyrka en sådan förändring, synes det vara rättast att vidtaga den åtgärd Utsk. föreslagit, dock så att målen öfverlemnas endast till en, nemi.
Svea HofRätt, då invändningen om brist på militära ledamöter naturligtvis förfaller.
Om då, som jag tror det borda vara, för dessa ärender tages i anspråk en särskild ledamot, som Don 4 April e. n). 115 Uteslutande bereder dem, och han, vid föredragning af dylika mål, har till bisittare 2 Assessorer och 2 militära ledamöter, så tror jag organisationen vara sådan, att enhet i lagskiphingen kan åvägabringas och lagarne bättre tillämpas, dag tillstyrker således bifall till Utslcs förslag, likväl med den förändring, att, då i Betänk, står, att »målen skulle på de öfriga HofRma öfverflyttas», dessa ord utbytas mot: »på Svea HofRätt öfverflyttas.» Gr.
Sparre, Erik: 1 motsats mot hvad en annan talare nyss yttrat, synes mig det beslut, sorn R. o. Ad. i denna fråga fattar, ingalunda vara likgiltigt.
Likasom i en fråga rörande religionsvården PresteSt:s, eller ang:de näringarne BorgareSt:s reservation mäste tillerkännas någon betydelse, så torde äfven i ett ärende, som rörer krigslagarna, ett beslut af R. o. Ad., inom hvilket Stånd så många medlemmar finnas som egnat sig åt krigareyrket, böra anses af vigt.
Hr Cederschiöld har sagt, att de som önska bibehållande af KrigsHofR:n med dess nuv:de organisation, yttrat sig så och så.
För min del får jag förklara, att jag under discussionen icke hort någon talare yttra sig för bibehållande af den nuv:de organisationen af KrigsHofIGn, utan att tvärtom enhvar insett och anmärkt felaktigheterna deri.
Man har blott skiljt sig åt i fråga om sättet för förändringen.
Det sätt som är i Utslcs Betänk, föreslaget, att målen skulle öfverlemnas tili de öfriga HofR:na, har Hr Cederschiöld icke funnit lämpligt, utan har i stället förordat ett slags omorganisation af KrigsHo(R:n, eller att dessa mål skulle öfverlemnas åt Svea HofRätt, som vid afgörandet af dessa mål skulle biträdas af militära ledamöter.
Men man tyckes icke vilja inse, att, om målen öfverlemnades till Svea HofRätt, så skulle icke någon säl skild Afdelning deraf bildas, utan skulle dessa mål på samma sätt som alla andra mål, hvilka gå till denna domstol lottas emellan de särskilda divisionerne.
Huruvida denna organisation må vara ändamålsenlig, derom vill jag icke yttra mig.
I mitt förslag har jag undvikit alla detaljer, öfverlemnande dem till K.
M:ts bedömande; jag anser icke lämpligt att R.
St:r i en sådan fråga i detalj påpeka, huru de åstunda den afgjord, utan bör man öfverlemna åt K. M. Sjelf att framlägga en omorganisations-plar. och begära den summa K.
M. för densamma anser nödig.
I afseende å lämpligheten deraf, att militärer bedöma och afdöma förbrytelser, begångna inom militär-slåndet, eller de mål som böra lyda under KrigsLagarne, har jag af de nu här afgifna yttranden icke kunnat öfvertvgas, att jag haft orätt.
Sjelf praktisk jurist, vill jag gerna tillägga mig någon kännedom i formelt afseende, hvilken ej kan förutsättas hos hvar och en annan; men bedömandet af »skyldig» eller »oskyldig», tror jag kan med trygghet öfverlåtas åt enhvar med sundt förnuft, likaväl som åt juristen; hvilket äfven bevisas deraf, att jurv-inrättningen vinner alltmera insteg inom Europas stater, och mångenstädes anses som ett vilkor för folkfriheten.
Isynnerhet galler min nyss uttalade sats om militära frågor, ty — jag uprepar det ännu en gång — den som icke sjelf gjort detta yrke lill en hufvudsak för sig, har tio Deii 4 April e. m. icke alltid lätt att bedöma grunden till de stränga straff, hvarmed under krigstid ofta den obetydligaste förbrytelse belägges.
Man måste göra klart för sig de vådor, hvartill en sådan, äfven obetydlig förbrytelse, kan gifva anledn., såsom t ex. bristande upmärksamhet hos en post, för att rätt bedöma ansvarigheten.
Men ännu mera svårt bl ifver detta i fråga om sådana ämnen, som erfordra för sitt bedömande detaljkunskap.
Jag tror således, att hos domaren i detta fall erfordras den militära éspriten och kännedomen af militärsaker.
Man har sagt, att vid krigsdomstolarne uptagas äfven ärender, som lämpligen kunna bedömas af civila domstolar.
Detta är en annan fråga, som jag icke nu vill yttra mig öfver.
Frågan är, om en specialdomstol för krigsärender skall bibehållas eller icke, och ej hvilka mål sorn) skola gå till krigsdomstolarne.
Vi veta att en revision af krigslagarne pågår, och dervid blir rätta stället att införa sådana bestämmelser.
Det är redan af Hr Justit.
StatsMinistern anmärkt, att ett af de v i g t i g a - ste syftemål, hvartill man bör sträfva, är enhet i lagskipningen; och detta är äfven erkändt af Hr Cederschiöld, samt har föranledt honom att yrka en särskild Organisation af KrigsHofRtn.
Hr Stjernsvärd har föreslagit åtskilliga tillägg till det förslag jag framställt.
Jag får med anledn. deraf uprepa hvad jag förut har sagt, att 11.
St:r icke böra i en sådan fråga som denna ingå i detaljer, utan blott yttra sig öfver de brister som de finna i den nuv:de organisationen, samt hos K.
M. anhålla om deras afhjelpande och domstolens ändamålsenliga förändring.
Bland de brister Hr Stjernsvärd påpekat, är likväl en som för tjenar särskild upmärksamhet, nemi. att i KrigsHofR:n finnas f. n. ledamöter, som icke äro i aktiv tjenstgöring.
Utan tvifvel är det lämpligare, att de ledamöter som deltaga i öfverläggningarne inom denna domstol, tillika äro verkligt tjenstgörande militärer; och detta icke allenast på den grund, att de måste anses företrädesvis äga den militära ésprit, som jag ansett böra vara ett hufvudelement inom denna domstol, utan älven derföre, att de i allmänhet måste anses böra följa med sin tid; och att domareplatserne icke böra blifva pensionsplatser för ålderstigna män, af hvilka man icke kan påräkna den håg och förmåga att sätta sig in i dessa ämnen, som bör förutsättas hos hvar och en, som skall vara ledamot af denna domstol.
Jag skulle således icke hafva något emot att äfven detta förhållande påpekades, icke intoges bland föremålen för R.
St:rs'anhållan, men anmärktes bland de nuv:de bristerna i lagskipningen.
Om R. o
Åd. anser lämpligt att denna brist påpekas, så får jag i mitt förslag göra en dermed öfverensstämmande förändring , så att bland de anmärkn:r, som motivera den und. anhållan, tillägges äfven denna, att »personer, som icke äro i aktiv tjenstgöring, pläga kommenderas till ledamöter af ifrågavrde domstol.» Frih.
Då 3 Stånd redan bifallit detta Betänk., och då frågan dessutom blifvit så sakrikt behandlad, bar jag icke mycket att tillägga; men då jag är motionär i ämnet, bar jag ansett mig böra nu bifoga några ord.
Anlednm till min Den 4 April e. m. 117 motion var min åsigt, att i en öfverdomstol måste framförallt sakkunskap och oväld kunna påräknas.
Hvad den förra af dessa egenskaper beträffar, så tror jag att, så organiserad som KrigsHofR:n nu är, den icke engäng kan hos nämnde domstol förefinnas: ty då man aldrig studerat juridiken, utan blott på grund af examen i gradpasseringen insättes i en öfverdomstol, för att döma öfver lif och död, kan man väl icke anses besitta tillräcklig sakkännedom.
För öfrigt anser jag, att en domstol, så beskaffad som KrigsHofR:n, kan lemna rum för partianda, och till följd deraf mannamån.
Man har sagt, att det vöre nödvändigt för Arméen alt hafva en särskild domstol; och detta må vara till en viss grad sannt, men åtminstone behöfves icke någon sådan i andra instansen, ty då Arméen och Flottan hafva den extra-judiciella bestraffningen, och KrigsR:n såsom första instansen, der det icke allenast får undersökas, utan äfven dömas, så måtte väl detta vara för dem tillfyllestgörande.
Då man sedan kommer till andra instansen, anser jag det vara betryggande för Arméen att man der har sakkunnige personer, som egnat sig åt lagfarenheten såsom vit® genus, likasom jag anser det ligga i sakens eget begrepp, att man ej bör dömas af yrkesbröder.
Jag anhåller att få förena mig om det för slag Hr Cederschiöld nyss framställt.
Då jag på f. m. yttrade mig i förev:de fråga, förnekade jag icke att brister förefinnas i KrigsHofRms nuv:de organisation.
Jag vill derföre visserligen icke afstyrka Utslcs Betänk, men förbi i fve r dock vid min åsigt, att en särskild KrigsÖfverDomstol är nödvändig för uppehållande af disciplinen inom Arméen.
Om en sådan domstols organisation vill jag nu icke yttra mig, utan endast, sedan 3 Stånd redan beslutat aflåtande af en und. skrifvelse till K. M., förena mig med Gr.
Sparre i afseende å densammas redaktion. K.
M. blir genom en sådan skrifvelse i tillfälle att låta anställa undersökningar och pröfva huru med saken sig förhåller.
Jag anhåller endast att i den und. skrifvelsen till K.
M. icke måtte intagas, att KrigsHofRm skulle vara öfverflödig.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att sedan Hr Stjernsvärd förenat sig med Gr.
Sparre, i afseende på förev:de Betänk, vore yrkadt, dels bifall, dels af åtskilliga talare afslag, dels af Gr.
Sparre, med hvilken flere talare förenat sig, att R.
St:r måtte besluta en und. skrifvelse till K.
M. af innehåll att då den nuv:de organisationen af KrigsHofRm, såsom bestående af allenast en ständig lagfaren ledamot samt för öfrigt af till tjenstgöring derstädes på obestämd tid kommenderade militära ledamöter, äfven sådane, som icke äro på stat i Rikets tjenst anställde, icke kan anses innebära tillräckliga garantier, hvarken för den särdeles hos en ÖfverRätt erforderliga insigt, som utgör vilkoret för en mångsidigare pröfning af förekommande ärenden eller för den fullkomligt sjelfständiga ställning, sorn förvissar om det hos domaremaktens innehafvare nödvändiga oberoende, K. 118 Den 4 April e. m.
M. täcktes låta utarbeta och för Rikets näst sammanträdande Ständer framlägga förslag till en ändamålsenligare organisation af nämnde Domstol; dels ock af Hr Cederschiöld, med hvilken Frih.
Creutz instämt, att Utsk:s Betänk, måtte bifallas med den förändring att i st. f. de deri förekommande orden: »på de öfriga IlofR:ne öfverflyttas», infördes: »på någon af de öfriga Hofilme öfverflyttas.»
Sedan de nu först till bifall å Utsk:s Betänk, och sedermera till bifall derå med den af Hr Cederschiöld föreslagna förändring framställde propos:ne blifvit besvarade med starka
Nej jemte några Ja, hemställde Hr Gr. o. Landtm, om K. o. Ad., under förbehåll att särskilt få pröfva Gr.
Sparres förslag, behagade afslå Utsk:s före'v:de Betänk., och ropades härvid starka Ja, jemte några Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han funnit
Den sedermera till bifall å det af Gr.
Sparre afgifna förslag till beslut framställda proposm besvarades med starka
Ja, blandade med Nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han ansåg
Ja äfven härvid hafva varit öfvervägande.
Besvärs- o. Ekon.Utslcs d. 18 sistl.
Mars och d. 1 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 68, i ani. af väckte motioner om åtgärder på det den tjenande och s. k. arbetande klassen må hafva penningar afsatte för ålderdomen.
Jag har trott mig icke böra underlåta att något närmare utveckla den tankegång och de motiver, som ligga till grund för den i detta Betänk, omhandlade motion, då Utsk. icke framställt den fullt enligt med sjelfva förhållandet, och alltför dunkelt framlagt dess innehåll.
Redan af sjelfva rubriken på Betänk, kan man taga sig ani. alt tro, det fråga icke varit om något annat än att så föranstalta, att »den tjenande och s. k. arbetande klassen må hafva penningar afsatte för ålderdomen», eller, som det i motionen uttryckes, »lifränta för deras underhåll.» Derigenom, att Utsk. på samma gång behandlat min motion och en inom BondeSt. väckt dylik, har troligen den af mig väckta mindre kommit att framhållas.
Det är visserligen sannt, att båda motionerna syfta till samma mål, men på helt olika vägar och från olika håll.
Den inom BondeSt. väckta motionen utgår derifrån, att tjenaren och arbetaren skulle vara skyldig att sjelf i sparbank insätta besparingar för sin framtid.
Min motion deremot går ut på, att det skulle vara husbonde eller den i hans ställe är, sorn sådana insättningar borde verkställa.
Detta är första delen af motionen.
Den andra, och hvarigenom jag trott mig kunna komma närmare en sådan förändring af lagstiftningen rör:de fattigvården, är, att den från en legal pligt, hvartill den numera öfvergått, kunde återföras till hvad den fordom och ursprungligen varit, ett föremål för barmhertigheten och kärleken.
Det kan väl till en början synas något besynnerligt, att ålägga husbonden att göra insättningar i ränteförsäkrings - Den i April e. m. 119 anstalter för sine tjenare; men här är det förhållande att märka, att husbonden f. n. är den som hufvudsakligen bekostar fattigvården.
Det finnes således redan ett tvång, motsvarande det som jag ifrågasatt, nemi. ett tvång att afhjelpa den nöd som redan är för handen.
Jag har deremot satt i fråga, att husbonden skulle förbindas alt förebygga den nöd, som framdeles kunde komma att träffa tjenaren och arbetaren i allmänhet, och jag tror att denna utväg vore i många hänseenden fördelaktig, då det alltid är lättare att förekomma en nöd som man fruktar, än alt afhjelpa en som redan förefinnes.
Det är på denna väg jag trott att man i framtiden skulle kunna öfvergå till den frivilliga fattigvården och återkomma till ett mål, som torde vara högst önskvärdt, och hvarifrån man aldrig borde aflägsna sig.
Jag medgifver dock att omständigheterna tvingat till ett annat håll.
Utsk. har emellertid alldeles icke framhållit denna sida af saken, eller besvarat den frågan, huruvida det vore möjligt alt på denna väg komma lill den frivilliga fattigvården.
Jag har också i min motion anmärkt några omständigheter, som jag tror vara af vigt att taga i betraktande, och deribland har jag framhållit huruledes olägenheterna, som mycket öfverklagas af det förhållande, att stora landt-egendomar skötas med statfolk, skulle småningom uphöra, om husbonden ålades att bereda hvar och en af sina tjenare'en lifränta.
Vidare har jag sökt deducera, att genom insättningar i Ränteförsäkringsanstalter för tjenare skulle vinnas en rättvisare grund för de kostnader, som göras för den fattigare klassens underhåll på ålderdomen; ty då hvar och en vore skyldig att för sina tjenare göra insättningar till visst belopp för hvarje tjenare, så blefve kostnadens fördelning grundad på det antal tjenstehjon hvar och en behöfde, och denna grund tror jag skulle vara mycket lämpligare än de många olika grunder, som nu vid fattigvårdsbidrageris fördelning tillämpas.
Den nuv:de fattigvårdslagstiftningen innefattar en motsägelse, som man har svårt att häfva.
Oaktadt menigheterna hafva sig ålagdt att bekosta sina fattigas underhåll, hafva de dock icke den rättighet, som synes vara deremot svarande, att kunna vägra inflyttning bland sig.
Denna stridighet kan svårligen undvikas under den legala fattigvården; men den synes mig skola bortfalla, om en frivillig sådan kunde åter införas.
Den egentligen legala fattigvården är icke heller så gammal i Sverige.
Jag tror knappt den kan datera sig längre tillbaka än sedan en författning af 1811, som kan anses vara grunden och uphofvet dertill, hvarefter principen blifvit vidare utvecklad i följande Förordna.
Om man går tillbaka t. ex. till 1688 års
Lag, så är den grundad på frivilliga gåfvor och donationer, sammanskott vid begrafningar, bröllop, m. m.
— Denna fråga är onekligen af ganska stor vigt.
En annan sak är huruvida min motion kan tillerkännas någon betydelse; och jag tror i afseende härå, att den kunnat förtjena att af sakkunnige män något närmare utredas.
Är det så att 3 Stånd redan bifallit Betänk., så lärer vid denna Riksdag intet kunna uträttas, hvadan jag i sådan händelse blott 120 Den 4 A pi il e. m. hemställer, om icke R. o. Ad. skulle finna skäl att med ogillande lägga Betänkit till bandlingarne.
Riddarh.Sekret, på förfrågan af Frih. Alströmer, Carl Jonas Oscar, uplyst, att förev:de Betänk., enl. ankomne prot:s-utdr., blifvit bifallet af de 3:ne öfriga RiksSt:n, yttrade Frih.
Sedan nu uplyst blifvit, att frågan redan är af 3 Stånd afgjord, har jag ingenting vidare att tillägga, utan anhåller, att R. o. Ad. måtte på de anförda skälen bifalla Betänk.
Hr von Ehrenheim.
Pehr Ja k.:
Efter den nu vunna uplysningen återstår mig endast att instämma med Frih. Alströmer.
Förev.de Betänk, blef uppå härefter framställd propos. af R. o. Ad. bifallet.
Ekon.Utsk:s d. 18 sisth Mars och d. 1 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 69, i ani. af väckte motioner om Styrelse- och FörvaltningsVerkens reorganisation.
Det är utan tvifvel en högst önsk värd sak, som väl vore förtjent att eftersträfva, och för hvilken hvarken arbete eller kostnader vore förgäfves, att söka åstadkomma en förenkling af våra Embetsverks högst tunga mascbineri; så att ärenderna kunde blifva lättare och skyndsammare behandlade.
Detta har länge varit en önskan, som jag tror hafva delats af både Regering och Ständer; och åtskilligt har äfven varit tillgjordt för detta ändamåls vinnande.
Man ser af den historik, som åtföljer en af de väckta motionerna, att Komitéer tid efter annan varit nedsatta för att föreslå en reorganisation, men att de endast föranledt partiella förenklingar och förbättringar, utan att det stora mål, som motionerna afse, kunnat vinnas.
Jag bekänner mig hysa den fruktan, att de illusioner, som detta Betänk, möjligen hos en och annan framkallar, torde komma att gå upp i rök, och tror, att man genom en ytterligare Komité icke särdeles torde komma målet närmare.
Jag anhåller att få med några ord utveckla skälen för denna min åsigt, dem jag anser hufvudsakligen vara att igenfinna i det högst egendomliga och sammansatta af hela vårt statsskick, hvartill ett motstycke icke står att uptäcka i något annat konstitutionelt land, och som i följd af denna sin beskaffenhet, i hela vårt styrelse-maschineri framkallat en mängd snart sagt besynnerliga förhållanden.
Om vi till en början närmare betrakta innehållet af den nu gällande Reg:sF:n, så skola vi utan tvifvel tydligt uptäcka, att denna grundlag är tillkommen i hast och under åtskilliga påtryckningar, föranledde å ena sidan af fruktan för det nyss afskaffade enväldet, å den andra af farhåga för återkomsten af frihetstidens mångvälde.
Man har således vid upställandet af <§§:ne sökt, så vidt man kunnat, att undvika dessa svårigheter, men i följd deraf kommit att meddela åtskilliga hvar - I) en 4 April e. m. 121 annan motsägande föreskrifter.
Ej underligt, då man velat åstadkomma hvad som sannerligen icke lätt låter sig förena: en slarlc konungamakt, men vid dess sida en mäktig representation.
Det är ock derföre, då man känner den af statsrätts-lärde antagna nomenklaturen för särskilda styrelsesätt, icke så lätt att finna ut hvad benämning man egentligen bör gifva åt det Svenska, sådant det genom grundlagen bestämmes.
Fäster man åter sin upmärksamhet vid vår representation, så äro dess egenheter så många, att jag knappast torde behöfva påpeka dem, helst som vi dagligen erhålla förnyade bevis derpå.
Vi hafva t ex. i dag här hört huru man i timmatal öfverlagt om en fråga, som icke kunde leda till något resultat, alldenstund den redan förut var genom 3 Stånds beslut afgjord.
Dessa exceptionella förhållanden inverka ock på statsmakternes ställning till hvarandra.
I intet annat land skulle man kunna upvisa ett motstycke till hvad vi hos oss nyligen erfarit.
Man har äfven sett, att representanter, med anspråk att åtminstone i någon mån anses som statsmän, kunnat tillåta sig minutiösa undersökningar, för att utröna den längre eller kortare tid den ene underordnade tjenslemannen i förhållande till den andre behöfver använda för tjenstepligternes fullgörande, i ändamål att dermed vederlägga Regeringens framställningar, eller som anse högre embetsmäns vigt för samhället böra bedömas efter mängden af det papper de förbruka.
Men hos oss går sådant an.
Betraktar man vidare konseqvenserne i tillämpningen af den rätt, som enl. grundlagen är Svenska folket tillförsäkrad, att få kontrollera Regeringens hushållning med allmänna medel, så skall man finna, att endast häri ligger en icke ringa grund till de olägenheter inom vår styrelse-mekanism, som man vill, men knappast torde-kunna, få i väsendtligare mån afhjelpta.
Den som icke känner de petitesser, som deraf kunna föranledas, kan icke derom göra sig någon föreställning.
Jag påminner mig nu ett förhållande med en enskild sak, som jag ber att få omnämna, för att bestyrka mitt påstående.
Vid en läroanstalt i landsorten hade föreståndaren efter inventering fått mottaga åtskilliga inventarier, bland annat en lineal.
Men som den ort, der denna läroanstalt var stationerad, lika litet som hufvudstaden hade tillgång på snickare, försedde med godt och torrt virke, så inträffade efter någon tid att linealen slog sig och blef krokig, så att den icke vidare kunde för sitt ändamål begagnas.