Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De trosstarke drogo sig undan i ensligheten, och solen sken på människosvärmar, i vilka de, som fasthöllo sina fäders lära av from övertygelse eller av omtanke för den hotade odlingen eller av kärlek till den republikanska frihetens skugga, försvunno i mängden av de lycksökare, som omfattat samma lära för att vinna kejsarens ynnest och enskilda fördelar.
Legionernas avfall var ej det enda för kristna kyrkan nedsättande skådespel, som Krysanteus och Hermione åsågo i Konstantinopel.
Julianus hade inbjudit till sitt palats ledarne för de olika kristna meningsflockar, som funnos i huvudstaden och omgivningen, för att övertala dem till enighet eller åtminstone beveka dem att leva i fred och försonlighet med varandra.
Samlingen var talrik: man såg präster av det nyss rådande homoiusianska partiet, präster av de nyss med eld och svärd förföljda, sinsemellan lika fientliga homousianska, novatianska och övriga bekännelserna.
Om det var Julianus' uppsåt att förlusta sig och sina gäster med åsynen av de kristna prästernas fördärv och ilska, vann han sitt mål.
Det kejserliga majestätet kunde lika litet som blygseln för ett ovärdigt uppförande inför hedniska filosofers ögon hålla ordningen vid makt.
Mötets medlemmar överskreko varandra, okvädade varandra med de grövsta skymford, anklagade varandra för de gräsligaste brott.
Julianus ropade flera gånger förgäves:
- Hören mig då, I kristianska präster!
Våra fiender Germaniens barbarer, frankerna och allemannerna hava ju hört mig!
Julianus och Krysanteus hade dagliga förtroliga sammankomster, på vilka de överlade om bästa sättet att rena den gamla läran, bringa henne i överensstämmelse med tidens krav och till klarhet i henne utveckla de grundsatser, av vilka de hoppades en människosläktets förbättring.
Att dessa grundsatser redan funnes i henne och att de voro tillfyllestgörande för människans lycka, därom kände sig båda övertygade.
Julianus, som vid sin tronbestigning hade vägrat emottaga titeln dominus eller envåldshärskare och redan börjat omgiva makten med alla den forna frihetens symboler, drömde om den romerska republikens återställande och hoppades att genom ändamålsenlig uppfostran av det uppväxande släktet kunna åstadkomma inom romerska världen, vad Moses med den fyrtioåriga vandringen i öknen ville åstadkomma inom Israel: trälandens förträngande av ett fritt, friskt och ädelt folkmedvetande.
De uppgjorde, till vinnande av detta mål, planer, vilkas djärvhet och genomgripande syftning borde stängt dem varje utsikt till förverkligande, om ej de litat på himmelens bistånd, sina avsikters renhet och den ofantliga makt, som vilade i händerna på en romersk imperator.
Julianus var endast trettio år gammal, full av kraft, klokhet, snille och hängivenhet.
Vad skulle icke Krysanteus kunna vänta av honom?
Att tillgripa våldsamma medel, därifrån avstodo de både av grundsats och klokhet.
De händelser, mitt i vilka de levde, hade lärt Julianus, att det världsliga svärdet lika litet kan utrota villfarelsen som sanningen.
Han ville måhända även framställa för världen ett föredöme av mildhet, utövad av den gamla lärans bekännare, vid sidan av de rysliga grymheter, till vilka kristianerna under sitt väldes dagar gjort sig skyldiga.
Julianus hade beslutit att för alla romerska rikets provinser utse män, som genom ungdomens uppfostran skulle medverka till de stora mål han åsyftade.
Han valde i samråd med Krysanteus de präster och filosofer, som för dessa ändamål syntes lämpligast.
Krysanteus själv fick befallning att verka i Akaja, och han emottog med glädje förtroendet.
Då han återvände till Aten, medförde han till dess myndigheter ett kejserligt påbud, som samtidigt spreds i rikets övriga provinser.
I detta påbud uttalade Julianus till en början sina planer i avseende på den gamla lärans prästerskap.
Han påbjöd, att i varje stad prästerna skulle, utan avseende på stånd eller förmögenhet, väljas bland sådana medborgare, som utmärkt sig framför de övrige genom vishet och människokärlek.
Deras heliga förrättningar kräva både kroppslig och andlig renhet, och då de lämna templen för att återtaga det vanliga livets omsorger, böra de sträva att även i statsborgerliga dygder föregå sina medborgare med efterdömen.
Prästens studier böra överensstämma med hans kall.
Känner han sig dragen till epikuréernas eller tvivlarnes grundsatser, bör han nedlägga sitt ämbete; i annat fall bör han dess flitigare studera Pytagoras', Platons och stoikernas filosofi, emedan dessa lära, att världen styres av en himmelsk försyn, som är källan till varje timlig välsignelse och bereder människosjälen ett kommande tillstånd av straff eller belöning.
Påbudet stadgade, att präster, som vore ovärdiga sitt kall, skulle avsättas.
I samma kungörelse förklarade Julianus, att han ville dela med kristianerna den ära de förvärvat, då de ordnat barmhärtighet och välgörenhet i stort.
Särskilt påminde han atenarne, att deras fäder voro de förste, som inrättade allmänna sjuk- och försörjningshus för fattiga, och han uppmanade dem att återuppliva detta deras fäders bruk i enlighet med tidens krav.
Slutligen förordnade han, att de allegoriska förklaringar, som filosoferna gjort av de gamla gudasagorna, skulle samlas och nyttjas som allmän skolbok vid ungdomens undervisning, och invigningen i de eleusinska hemligheterna kostnadsfritt stå öppen för fattiga medborgare och slavar.
Han befallde tillika, att kristianerna på egen bekostnad skulle återuppbygga eller laga sådana tempel, som de förstört eller skadat för den gamla lärans anhängare.
Judarne, som under den föregående styrelsen varit på mångahanda sätt förföljda, ställdes särskilt under kejsarens hägn.
Han gav dem tillstånd att återvända till Jerusalem och beslöt att med penningar ur romerska statskassan återuppföra Jerusalems tempel i dess forna härlighet.
Sedan han ordnat rikets förvaltning och tryggat dess lugn mot trosflockarnes inbördes hat, lämnade han Konstantinopel för att draga i härnad mot romerska rikets gamle fiende Persien, som under hans företrädares styrelse härjat och intagit romerska gränsland.
Det var Julianus' avsikt, att det skulle återfå sin forna prakt och den pytiska orakeltjänsten återställas; han hade åt Krysanteus anförtrott utförandet av denna plan.
Vintern hade nu avlövat den åldriga, åt Apollon helgade lunden och bäddat drivor i dalen.
Dess siste präst, den gamle Herakleon, vars hus Krysanteus och hans dotter en gång gästat, var död; hans tjänarinna hade flyttat till den närbelägna staden.
När Krysanteus och Hermione lämnade templet--Hermione fördjupad i minnena från den natt hon där upplevat--varsnade de en man, som långsamt steg uppför den ena av dalens branta väggar och försvann bakom en klippa.
Han bar hjälm på huvudet, svärd vid sidan, men var i trots av den stränga kölden endast skyld av ett djurskinn kring midjan.
Anländ till staden, hörde Krysanteus där, att det rövarband, som innästlat sig i Parnassens klyftor, ännu fortfor att härja i omgivningen.
Stadsboarne trodde sig veta, att fridstörarne tillhörde den kristna sekt, som kallades donatister, mot vilka Konstantius påbjudit utrotningskrig, och som under mångåriga förföljelser hade urartat till ytterlig vildhet.
Flyktande från sina nedbrända byar till ödemarker eller otillgängliga bergstrakter, hade de där ordnat sig till rövarband, som oroade de afrikanska provinserna och även andra nejder på andra sidan Medelhavet, till vilka spridda hopar lyckats komma undan.
Vad de donatister vidkom, som oroade nejden kring Delfi, hade dessa från början endast utgjort ett litet antal, men småningom ökats med rymda slavar och soldater samt missdådare av varjehanda slag.
Bland de ensligt boende herdarne och åkerbrukarne i de parnassiska dälderna hade de vunnit många anhängare åt sin tro, och dessa med sina familjer hade icke tvekat att lämna lugnet och torftigheten i sina hyddor för att med trosfränderna dela deras vilda levnadssätt.
Krysanteus beslöt att uppsöka dessa donatister.
Stadsboarne avrådde honom från det vådliga företaget, men han stod fast i sitt uppsåt.
Hermione ville följa honom; han gav henne lov därtill.
Ledsagade av vägvisare, som kände bergstrakten, begåvo de sig ditin.
Det dröjde icke länge, innan de möttes och anhöllos av några i lumpor klädda, men välväpnade karlar, som, förvånade över deras djärvhet, nalkats dem, icke för att plundra, utan för att fråga dem om deras ärende och om meningen med deras resa.
Krysanteus meddelade dem, vad de hitintills icke vetat, att kejsar Konstantius avlidit och makten övergått i händerna på Julianus, en man tillgiven ingen av de kristna bekännelserna, utan den gamla läran, samt att han, Krysanteus, uppsökte dem i kejsarens namn, för att kungöra dem den allmänna trosfördragsamhet och fria religionsutövning, som nu var påbjuden i romerska riket.
De väpnade männen lyssnade misstroget till Krysanteus' ord, men villforo hans önskan att visas till bandets stamhåll, där han kunde få tala med dess samlade medlemmar.
Donatisterna hade valt sitt tillhåll i en svårtillgänglig, mot stormarne skyddad klyfta, vars söndersplittrade väggar bjödo dem naturliga bostäder, som de, så långt sig göra låtit, hade förbättrat med sammanfogade trädstammar.
I dessa boningar, otillräckliga värn mot vinterkölden och snöyran, dvaldes mer än fyra hundra män, och även många kvinnor och barn.
De halvnakna männen, de i trasor höljda kvinnorna och barnen buro alla prägeln av vildhet och gruvliga försakelser.
Det enda de ägde i överflöd voro vapen och dessa av mångfaldiga slag, från den spikslagna klubban--alla donatisters älsklingsvapen, som de givit namnet Gideon eller Israeliten--till de hjälmar, spjut, svärd och sköldar, vilka de hemfört som segerbyte efter slagna legionärer.
Krysanteus upprepade, att han kom i den nye kejsarens namn, för att förkunna dem tillgift för vad de brutit mot den lagliga ordningen, samt skydd för deras personer och religiösa övertygelse, ifall de ville återvända i samhällets sköte.
För att underlätta denna återgång tillförsäkrade han dem en tillräcklig jordsträcka i sydligaste delen av Attika, där bostäder även voro upplåtna åt många av deras i religionen liktänkande, men fredligare sinnade bröder, novatianerna.
Intilldess att förberedelserna till denna bosättning träffats, lovade Krysanteus, att deras menighet skulle förses med allt vad till livets underhåll hon tarvade, emot det högtidliga löfte från deras sida, att de icke vidare skulle oroa nejden med strövtåg.
Efter lång överläggning mellan donatisternas präster och äldste tillkännagåvo de, att de lyssnat till kejsarens anbud och tacksamt emottoge det.
Dock ville de ännu icke giva något bindande löfte, innan de rönt, huru världen utanför deras berg i själva verket hade artat sig.
För detta ändamål hade en av deras äldste tillbjudit sig att följa Krysanteus, för att sedan återvända till de sina och meddela dem vad han sett.
Krysanteus gav detta förslag sitt bifall och återvände till Delfi, ledsagad av donatisternas ombud, en trasig, långskäggig, vilt blickande gubbe.
Av Delfis innevånare emottogs underrättelsen om den lyckade underhandlingen med glädje, ty donatisterna hade varit dem ett svårt plågoris.
Dessas ombud återvände snart till sina berg för att styrka sanningen av Krysanteus' utsaga.
Krysanteus överenskom med Delfis myndigheter om tillförsel av nödvändighetsvaror till donatisterna, och tre av deras äldste åtföljde honom på resan till Aten för att själva lägga hand vid förberedelserna till den nya bosättningen.
I Aten mottogos Krysanteus och hans dotter med jubel och festligheter.
Domitius, som, efter att hava rönt flera prov på kejsarens ynnest (ehuru konsulatet visserligen uteblev), ilat tillbaka till Aten, hade på en allmän folkförsamling föreslagit och utan motstånd genomdrivit, att en bildstod skulle uppresas åt kejsarens vän och lärare, Atens förste medborgare.
Krysanteus sammankallade församlingen och meddelade henne kejsarens reformatoriska avsikter.
De hänförda medborgarne lovade att av alla krafter samverka till uppnående av det stora gemensamma målet.
Den gamla lärans prästerskap rensades, och de utmärktaste medborgare tävlade att intaga de härigenom uppkomna lediga ämbetena; offertjänsterna inrättades med förnyad prakt, skolor byggdes för alla klassers barn, barmhärtighetsstiftelser bildades, det stora flertalet bemödade sig att återgå till en enklare och strängare levnadsordning, själva ungdomen syntes livad av en sedligare ande, övergav med några få undantag sina yppiga och bullrande nöjen och skyndade till gymnasiernas härdande lekar och filosofernas lärosalar.
Allt syntes båda, att en ny och bättre tid var kommen.
Ett år därefter.
- Alexander, sade Karmides till sin unge kammarslav, jag reser bort och torde icke återkomma så snart.
När, vet jag icke själv.
Om därför juden Baruk infinner sig i morgon för att föra dig bort, så bryt detta brev och visa honom det.
Alexander såg förundrad ut, ty hans herre hade under dagens lopp icke nämnt ett ord om någon resa, ej heller voro förberedelser för en sådan träffade.
Men än mer än han undrade förskräcktes han av den oförmodade utsikten, att Baruk skulle komma och föra honom bort.
Vad betydde detta?
Hade hans herre, som hitintills visat sig så god mot Alexander och nöjd med hans tjänster, nu plötsligt ledsnat vid honom och sålt honom till Baruk, den rike köpmannen, som med sina fartyg utförde slavar till alla delar av jorden, ja, även till barbarerna, där, såsom man trodde, deras öde var att slaktas på blodtörstiga gudars altaren?
- Du ser ledsen ut, min gosse.
Giv mig en bägare vin och gå sedan att sova!
- Herre, frågade Alexander med försagd röst, har du sålt mig till Baruk?
- Huru kan du komma på ett sådant infall?
Nå, för att lugna dig, må du då veta, att brevet, jag räckte dig, är ditt frihetsbrev.
Du är icke slav längre.
Alexanders ansikte ljusnade.
- Fri?
O, vad säger du?
Skulle detta vara mitt frihetsbrev? utbrast han, i det han vände och synade brevet.
- Det är visst.
Alexander fattade
Karmides' hand och kysste den.
- Det är bra, sade Karmides och drog sin hand tillbaka.
- Fri! upprepade slavgossen med förtjusning.
Men varmed har jag förtjänt denna godhet?
- Bägaren!
Alexander hade svårt att hämma utbrottet av sin tacksamhetskänsla.
Men på en förnyad vink av Karmides ilade han ut för att återvända med den fyllda bägaren i hand.
Alexander frågade tvekande:
- Får jag icke följa dig på din resa?
- Nej, det är onödigt.
Jag behöver dig icke.
- Vart ämnar du?
- Ingen nyfikenhet!
- Men fastän jag är fri, tillåter du mig väl att stanna i ditt hus och vara dig nära? vågade Alexander tillägga, i det hans tillgivenhet speglades i hans ansikte.
- Lämna mig i ro för dina frågor! ...
Dock, fortfor Karmides, sedan han varseblivit Alexanders sorgsna utseende, stanna, jag vill säga dig något.
I morgon är Baruk ägare till detta lanthus.
Jag reser i natt från Aten, och det kan hända, att du icke mer får återse din forne herre.
Det var fördenskull jag gav dig friheten.
Det är nu din egen sak, huru du skall nyttja din frihet för att slå dig fram igenom världen.
Se där mitt råd, lätt att giva, men svårare till sin senare del att följa.
Men däri består just levnadskonsten, Alexander.
Jag har märkt, att du är vetgirig, att du hänger över mina böcker, att det finns en grammatiker i dig, om än icke en filosof.
Gå i morgon till Krysanteus' hus.
Begär att få tala med hans dotter, Hermione.
Säg henne, att du varit Karmides' kammarslav, säg henne, att du varit icke alldeles likgiltig för hans hjärta, men att du nu saknar både boja och bröd.
Du kan skriva.
Bed Hermione utverka dig en plats bland hennes faders bokavskrivare.
Ditt ansikte är hos sådana människor som Krysanteus och Hermione ett anbefallningsbrev; de skola fägna sig åt din önskan.
Krysanteus skall förelägga dig något verk, som, medan du avskriver det, kan inviga dig i hans vetenskap, ifall du tänker, medan du skriver.
Han skall ordna det så, att du kan bilda din själ genom samma arbete, varmed du förtjänar ditt bröd.
Och märker han, att du begagnat dig av detta tillfälle, så skall han från avskrivare göra dig till sin lärjunge, föra dig ut till Akademia och giva dig rum bland patricier och söner av romerska senatorer.
Därmed är ju din lycka gjord, Alexander.
Du varder, vad kejsar Julianus är, en lärjunge av Krysanteus.
Du blir knäkamrat med kejsaren, min gosse, och du varder filosof, full av moln och idéer, av dimmor och begrepp.
Nu har jag icke mer att säga dig, om icke det, att du frambär min mantel och tänder lampan i bokrummet.
Du är ful, när du gråter.
En stund efter att Alexander hade avlägsnat sig, gick Karmides till det lilla bokrummet invid sängkammaren.
Hans ansikte var blekt och bar stämpeln av dyster beslutsamhet.
Sedan han funnit den rulle, efter vilken han sökt, flyttade han lampan till en soffa, lade sig och öppnade boken, men glömde att läsa och försjönk i sina egna tankar.
- Dock, jag måste skriva till henne ... endast några rader ... för att rättfärdiga mig ... befria mig från varje ytterligare tanke på henne.
Han steg upp igen, lämnade boken och satte sig att skriva:
»Karmides hälsar
Rakel för sista gången.
Jag tog det steg, vartill min plikt manade mig, och varav vi båda hoppades fastare knutna de band, som förenat oss.
Du vet nu utan tvivel, att jag gjorde det förgäves.
När jag i dag hos din fader anhöll om din hand, förstummades han av harm och förvåning.
'Du, hedningen, du, den lättsinnige, liderlige, utarmade Karmides!'
Jag behövde ingen utläggning av det; jag behövde endast se den blick, varmed han ledsagade det.
Tyvärr, min Rakel, har din fader rätt.
Oss emellan är en skiljemur, som ej kan överstigas.
Vad mig vidkommer, har jag varit vis nog att göra mig utledsen på samma gång som utarmad.
Vad bekymrar det mig, om jag icke har ett guldmynt att köpa ett nöje för, då jag ej ens vill hava alla världens nöjen till skänks?
Livet är mig en utpressad orange, vars skal jag kastar bort.
Jag går till ett land, där man lika litet besväras av glädje som av smärta, lika litet av fruktan som av förhoppningar, förmodligen icke heller av tankar.
Men kan man tänka där och minnas det förflutna, så torde det hända, att jag någon gång vill blanda det gudomliga lugnet, som njutes där, med en tanke på dig.»
- Gott, tänkte Karmides, nu är den saken avfärdad.
Vad har jag kunnat göra mer för den arma flickan, än jag gjort?
Har jag icke, för att lyckliggöra henne med en säll villfarelse, hycklat för henne en lidelse, som längesedan slocknat?
Det var en olycklig stund, då jag förvirrades av hennes mörka ögon.
Hon har gjort mig mer bryderi än alla andra kvinnor tillsammans.
Hennes ömhet, hennes svartsjuka, hennes fruktan för framtiden, hennes olyckliga känslighet, som iklätt sig tusen former för att plåga mig, allt detta har jag burit med ett tålamod utan like.
I denna stund gör det mig gott att vila vid den tanken.
Även Alexanders tårar behagade mig.
Jag är då verkligen älskad av två människor!
Min bortgång skall således förorsaka smärta hos två varelser!
En tröst för människonaturen!
Att försvinna ur världen och efterlämna ett tomt intet av känslor, det är en avskyvärd tanke.
Nej, nej, åtminstone något bakom mig!
Jag hoppades en tid att med Rakel vinna en vacker andel av hennes faders rikedomar.
Vad hade då skett?
Jag hade rest till Bajж, för att med havssältan återställa mina livsandar.
Jag hade åter börjat njuta --en liten tid och mer av vana än av ungdomslust--hade därefter hemfallit åt läkaren och besvurit honom odödliggöra en usel tillvaro.
Epikuros' lära är den sämsta, som en människohjärna frambragt.
Jag avskyr denna fega lära att njuta måttligt för att njuta länge.
De söka nöjet, men gå att uppblanda det med en stadigvarande fruktan för överdriftens följder--och därför finna de icke vad de söka.
De blanda gudarnes vin med människonaturens uslaste drägg, som är feghet.
Jag sökte njutningen oblandad och gick min bana utan att se till höger eller vänster.
Andra akten av livet är härlig.
Den första är intetsägande, den tredje tråkig, den fjärde neslig.
Jag har alltid avskytt ålderdomen.
Författarens välvilja yppar sig, på bekostnad av hans snille, däri att femte och sista akten kan inskjutas i stycket varhelst man behagar.--
Dessa betraktelser återförde Karmides' tankar till boken, som han öppnat.
Det var en avhandling om döden.
På sådana verk var den helleniska bokvärlden rik.
Tröstegrunder mot döden utgjorde för filosoferna av vissa skolor en viktig avdelning av deras sedelära.
Som en resande höves ville Karmides i förväg veta något om det land, dit han beslutit färdas.
Författaren uppställde först den fråga, om det för människans lycka är bättre att omsorgsfullt undfly varje tanke på döden eller i tid vänja sig därvid för att icke gripas av fasa och mista sin jämvikt, när den oundviklige nalkas.
Han kallade döden med de mildaste smeknamn--en ljuv drömlös slummer, sömnens broder, ett återvändande i moder Jordens sköte, en av den goda Naturen själv föranstaltad upplösning av vår kropp och dess beståndsdelars blandning med vänliga element--och han undrade däröver, att mången hade föredragit det förra medlet framför det senare.
Det lugn, de därigenom hoppas vinna, hotas ju varje ögonblick, ty naturen öppnar för våra ögon gravar i tusental, oräkneliga varelser med liv och känsla omkomma varje ögonblick.
Vilken förskräcklig ångest måste ej gripa den, som till och med i sitt friska tillstånd, med oförsvagade nerver ej lärde fördraga tanken på döden, när han slutligen angripes av en sjukdom, när denna sjukdom gör framsteg, när läkaren tvekar, när läkaren överger honom!
Endast fega och tanklösa människor kunna fördenskull välja ett medel, så otillförlitligt och farligt, till sitt lugns bevarande.
Dock medgav författaren, att även för jordens ädlaste och tappraste stammar, hellenerna och romarne, var döden ett skräckord, av lagen förbjudet att nämnas vid offerhögtidligheterna och andra festliga sammankomster, av höviskheten utvisat från enskilda sällskapskretsar.
Detta, fortfor författaren, visar hvilka djupa rötter avskyn för döden likväl äger i människonaturen.
Denna avsky måste övervinnas, såvida icke själens klarhet skall grumlas av de alldagligaste händelser.
Fördenskull överensstämde författaren med alla hellenska filosofer däri, att en människa, som älskar sitt lugn, bör så tidigt som möjligt vänja sig vid dödstanken och undersöka, vad döden egentligen är.
Han påminde om Epikuros, som under en plågsam sjukdom och nära sin upplösning skrev till en vän, att hans själs glädje motväger kroppens plågor, och att hans sista dag även är hans lyckligaste.
Mången hämtar i tron på själens odödlighet och fröjder i ett kommande liv ett mod, som icke låter nedslå sig.
Författaren ansåg dock ovärdigt för den vise att hämta styrka från något, som möjligen är en villa.
Man bör finna styrka i sig själv.
Är det icke, frågade han, tillräckligt tröstande att hava levat och i sin levnad hava uträttat något nyttigt, och att med denna återblick på det förflutna förmäla den lyckliggörande föreställningen att förenas med jorden, som alstrar och närer allt gott och skönt, att genom sin lekamens upplösning ännu efter döden varda nyttig för de likar, som man i livstiden älskat?
Författaren uppräknade och skildrade en mängd fall, som kunna göra människan, i trots av hennes inrotade avsky för döden, likgiltig mot honom, ja, fientlig mot sitt eget liv.
Bland dessa uteglömde han icke de vällustingar, som tömt fröjdernas bägare till dräggen.
Många av dem hade av fruktan för döden rusat i hans armar och föredragit förintelsen framför förintelsetanken.
Denna skildring var gjord med en styrka, som kunde komma håren att resa sig på läsarens huvud och förflytta honom bland de skildrades antal.
Hans iakttagelser överensstämde med Plutarkos' åsikt däri, att rädslan för döden hos de flesta människor uppstår icke så mycket genom tanken på de plågor, som ledsaga dödskampen, ej heller genom Tartarens eller helvetets skräckbilder, som just genom tanken på förintelsen.
»Må mina händer och fötter förlamas, må bölder hölja min kropp, må mina kval komma tänderna att hacka och gnissla; blott livet återstår mig, är jag nöjd, om ock jag hängde naglad vid korset,» säger Mжcenas.
Och många människor tänka som han.
Människoanden, liksom hela naturen, fasar för det tomma.
Han kan förlika sig med, ja, till och med eftersträva ett tillstånd av oföränderlighet, oavbrutet lugn, otillgänglighet för sorg och glädje, hopp och fruktan; men ett sådant tillstånd är ännu icke förintelse.