Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hela menniskan har någonting af nyss mogen frukt, någonting som säger: ”nu är det tid, bit!
– Och han svärmar för stora, starka qvinnor.
(Se der, jag skref ”k” i stället för ”q” och måste ändra.
Följden af Final.)216
En skymning sutto vi tre i salongen och pratade vid bordet framför soffan, der jag hade min plats.
Anna Erika hade lagt sina händer på bordet och klädningsärmen hade glidit tillbaka.
Hon har så vackra fina armar; mjuka, klena, runda.
Han lade lugnt sin bruna hand kring denna bara arm, så att den alldeles kringslöt den.
Han har så goda, varma händer, säger hon.
– ”Nu kommer snart den tiden igen då jag får värma två förfrusna händer,” sade han.
Det låg en ömhet i tonen som när man talar om sitt älsklingsbarn. – ”Jaha,” svarade hon.
– Han lyfte armen högre upp på bordet och betraktade den beundrande.
– ”Hon är inte mager,” sade han till mig och vände armen mot mig så att jag skulle se den, ”se, är hon väl mager?” – ”Visst inte: det är bara benbyggnaden som är så klen.” – ”Ja, se, armen är så rund; hon är verkligen fet, så spenslig hon än ser ut.”
– Jag kunde se hans ögon glänsa till i halfdagern, fuktiga och med en förälskad blick, som smekande strök öfver den svartklädda lilla varelsen.
– Hans mjuka brunstekta hand slöt sig varmt kring denna nakna qvinnoarm, sakta kramande dess mjuka hull.
Det måste varit med en dold feberrysning af vällust, som han strök hän deröfver.
Midt för mina ögon, men med hela det förbjudnas, med det förstulnas oemotståndliga retelse.
De spela komedi för hvarandra.
Hon vet att han är förälskad, och han vet sjelf att han är det; men de vilja ljuga bort det, för att utan förebråelse kunna fortsätta.
Anna Erika väcker, måste han taga systern till afledare för.
Det är kanske cyniskt sagdt, men det är sant.
Och det der har händt fler än honom.
Mig – parian utan moral – mig behöfde han icke genera sig för.
”Det passande,” – det fans ju icke till mellan oss tre.
Hon satt stel och rak på sin stol.
Det var med likgiltig abandon hon lät honom hållas.
Denna lilla arm var gifven honom i våld, men inte mer.
Det låg ett leende kring hennes läppar, ett medvetet leende, ett skeptiskt, cyniskt litet löje, med en tillsats af ironi, liksom hon velat säga:
”var så god, genera dig inte, men hungren skall bara bli dess större.”
Det är otvifvelaktigt att också hon njöt; men det var med reserv, med experimentlust, med ett trotsigt begär att förneka det för sig sjelf.
Allt medan vi sedan tala, han och jag, sitter han och håller denna bara arm i sin hand.
Hans ton har en mera dämpad klangfärg än annars, drömmande, berusad; men han talar redigt, lifligt, bättre än van[ligt].
Och han ser icke på henne.
Han uppfattar henne ändå, genom känseln.
Den är uppdrifven, den är sambandet, telegrafen mellan dem.
Då hon fäller ett ord, är tonen konstladt sträf och kort.
Hon tiger helst.
Lyssnar till vårt lifliga resonemang och känner denna varma hand kring sin arm.
Hon satt och betraktade den.
Plötsligt ryckte han till, afbröt sig och såg ned.
”Hvad gör fröken Anna Erika!”
”Jag har sådan lust att sticka hål der.”
Hon pekade med en nål på en af de svälda ådrorna på hans hand.
”Seså, var nu inte barnslig!”
”Jo, låt mig sticka hål.
Det skulle vara så roligt att se blodet spruta upp.
Det står riktigt och spänner derinne.
– Ah – låt mig!”
Han skrattar och ser på henne med ett litet grand af rus i blicken.
Han vet lika väl som jag, att hon är hänsynslös och oberäknelig nog till att kunna göra det.
Hon tar hans hand med båda sina och lägger den på bordet.
”Se, är det inte frestande?
– Hon ser ytterst komisk ut med sin giriga lilla blodtörst.
”Låt bli i alla fall.”
”För alla de gånger jag bedt om det!
Men aldrig kan jag få lof.
Och det skulle vara så roligt.”
Han sitter stilla och ser på henne, leende, beundrande, som på den man sjelf skämt bort.
”Nå så gör det då.”
Hon stryker pröfvande, nyfiket öfver hans hand, så att ådern tömmes och fylles igen.
”Så lustigt det är!”
”Nå, stick nu hål.”
”Nej, nu vill jag inte.”
Och vi återtaga vårt samtal.
Hon drar ner sin klädningsärm.
Det lilla intermezzot är förbi.
Hörby d. 5te Okt.
(Eftermiddag.)
Hvilket regn!
Stormen piskar det fram åt gatan som en hvit rök.
Vattnet rinner åt fönstren, icke droppvis eller strömvis, utan i en enda bred flod.
Då och då kastar vinden en skur mot rutorna, så smattrande skarp, som vore den af blykulor eller småsten.
Man frestas att hålla för öronen vid skrällen, så skärande är den.
Samma dag jag skulle resa, följaktligen sista dagen Anna Erika hade att vara på Boaröd, voro Jönsson och hon ute på sin vanliga morgonpromenad, men den blef längre än vanligt och sträckte sig långt upp på förmiddagen.
Sofi var hemkommen från Köpenhamn.
Hon gick och sällskapade mig.
Led naturligtvis alla svartsjukans qval.
Då Anna Erika ändtligen kom hem och vi blefvo ensamma, talade vi som vanligt om promenaden, om hvad hon sagt och hvad han sagt.
Sedan de gått sig trötta hade de tagit vägen hemåt genom parken och den nyuppväxande delen af trädgården.
Der hade de funnit ett körsbärsträd, som ingen vetat om, fullt med mogna bär.
Jönsson plockade ned af dem och Anna Erika samlade ihop dem i sin kjol.
Nere vid kanalen mellan alla de späda granarne stod ett tvättsäte, der satte de sig att äta bär, med ryggarne emot hvarandra, mumsande och pratande.
Solskenet gassade så varmt och båda voro glada som två utsläppta barn.
”Är det inte en härlig känsla att ibland få vara så där riktigt pojkaktigt uppsluppen och glad?” sade Anna Erika.
”Jo, det är skönt att få sträcka ut sig.
Men i längden skulle det trötta.
Det skulle verka förslappande.
Jag är glad att fröken Anna Erika reser nu.
Om vi vore tillhopa mer, skulle det inte vara nytt längre.”
Jag förmodar att hon kände sig en smula kyld af svaret.
”Nu vet jag att jag kommer att längta efter Söndagen igen,” sade han, ”och det är någonting friskt i det.
Om fröken Anna Erika alltid vore här, så hade jag inte så mycket att säga.
Nu går jag och samlar ihop hela veckan.
Och så är jag så otålig innan jag kan få säga det.
– Jag är glad att fröken Anna Erika inte är hemma.”
Och så skildes de, för att få det nöjet att längta.
Det är inte så liten klokskap, det!
På gästgifvaregården i Tranås tjenade, innan hon blef gift, en piga, som var ovanligt stor och stark.
Hon var alla fyllbultars skräck, ty när de fått så mycket hon tyckte vara skäligt, så körde hon ut dem; och det utan nåd och barmhertighet.
En af dem, den värste de hade i Tranås, hade någon gång i fyllan och villan piskat hennes mor, så att denna haft men deraf.
Full var han nästan alltid.
En gång kom han raglande och plakat in på gården.
Der stod pigan och tvättade någonting vid brunnen.
Stå kunde han inte, men ändå skulle han göra sig till och vara närgången, för det han såg en kjol.
Karna sade ingenting, men hon vräkte honom omkull på gården som om han varit en ullsäck och så genompryglade hon honom med sin ena trätoffel, som om han varit en riktigt svårsköljd klädespersedel som skulle klappas.
När hon mätt honom skäppan full, knuffade hon honom ut om porten och stängde den.
Efter den dagen var han alltid höflig emot henne, och det hände aldrig att han talade till Karna utan att han tog mössan af.
En dag kom Karna in till Ystad med en del färggods.
Färgaren fixerade henne medan hon sysslade med sina knyten, och allt efter hand drog sig ett smil öfver hans ansigte.
”Hör nu, var det inte hon som piskade en karl utanför Tranås gästgifvaregård härförleden?”
”J-o men var det så,” svarade Karna.
”Nå så sannerligen skall hon ha både kaffe och traktering, för det var det roligaste jag sett i all min dar,” sade färgaren.
Och Karna tackade.
Sedan hon var gift kom hon på besök till gästgifvaregården.
På natten kom ett band fulla karlar och bultade på för att bli insläppta.
Gästgifvaren var inte hemma, och frun var rysligt förskräckt.
Fridsstörarne ropade på att man skulle öppna, annars sparkade de in dörrarne, ty bier skulle de ha.
Den gamle kunden Anders Hansson var med och skränade värst.
”Bry sig inte om det, fru, jag skall nog styra dem,” sade Karna.
Drog strumporna på och tassade ut i förstugan.
”Om I bara vill vänta te ja får tofflorna på, så skall jag nog öppna för er, Anders Hansson,” ropade hon genom den stängda dörren, ”och bier ska’
I min liv åsse få, bara
I vänten litt.”
Det blef en tyst rådplägning utanför.
Denna röst kände man.
Några ögonblicks paus, och så dröpo kunderna åstad, nöjda med att icke slippa in.
Den fru Larsson, som Annette bor hos har bierförsäljning.
Hon är enka och bor något ensligt, fast det är vid torget.
Ibland måste hon använda all upptänklig list för att bli af med fyllbultar.
Hon är också mycket öfvad.
I trakten bor en hästskojare och illa känd slagskämpe, som heter Löfström eller någonting sådant.
Tattarbeskyddare och tjufgömmare är han också.
En natt kom en hel trupp skojare från en marknad, de voro till häst och redan fulla.
Bultade på och fordrade att bli insläppta.
Här var det icke att tänka på protester, endast att rädda sig och kassan.
Fru Larsson öppnade, vänlig och artig.
Det är hon alltid, och om det också är den lasigaste tiggare, så tituleras han ”herre” på det mest förekommande sätt.
”Herr”
Löfström med kamrater kom således in, och bier serverades.
Skrål och väsen.
Gumman var så förskrämd att hjertat satt i halsgropen, men hon log sitt fryntligaste solskenslöje.
Kunderna gjorde ej min af att aflägsna sig och stämningen blef allt vådligare.
Men gumman Larsson var inte den som gaf tappt.
Här kunde det gälla både lifvet och kassan.
Och hon hade flera hundra kronor inne.
Löfström var den värste i flocken.
Han var känd för att icke sky något.
Med förstulen bäfvan betraktade hon hans svartmuskiga fysionomi.
Men hon vinkade honom mycket belefvadt till sides, och så bjöd hon honom några af sina bästa cigarrer.
– ”Var så god herr Löfström.”
Man kan vara en stortjuf och ändå ha något af gentleman i sig.
Så hade Löfström: fru Larsson hade bedömt honom alldeles riktigt.
Han tackade artigt för cigarrerna och högg alldeles inte till sig fler än tillbörligt var; en att tända och en i reserv.
Gumman såg förtroendefullt upp till honom.
Han var inte så full, han.
”Herr Löfström,” hviskade hon afsides, ”de der herrarne äro så högljudda och jag är nästan lite rädd att de skola dricka mer än de kunna tåla; kunde inte herr Löfström så nätt narra dem ut.”
Löfström tvekade ett ögonblick.
”Jo, det skall jag visst; fru Larsson behöfver inte vara rädd för dem,” svarade han.
En liten stund derefter var rummet tomt, och gumman Larsson kunde med lättadt hjerta rigla sin förstugdörr.
Efter någon tids förlopp kom ”herr Löfström” ensam en dag för att dricka bier hos henne.
”Jag såg hvad fru Larsson tänkte härom natten, när vi alla voro här inne,” sade han då han skulle betala.
”Jag – – – nej – – – hm.
Hvad skulle jag tänka?”
”Jo, jag såg att det riktigt klack till i fru Larsson, fast hon ingenting låtsade.
Sedan stod fru Larsson riktigt och funderade.
Hon visste inte i verden hvad hon skulle ta sig till med oss.
Men så tänkte frun: jag skall göra mig till vän med den värste kältringen, så kan han hålla de andra kältringarne i styr.”
”Åh , nej men hur i all verlden kan herr Löfström tro något sådant!” utropade fru Larsson protesterande och med sin allra oskyldigaste min.
Löfström bara tittade slugt på henne och svarade icke.
Han lade penningarne på bordet, tog sin mössa och gick med en skadeglad liten nick af hemligt förstånd.
När jag var i Hårderup hade lilla mor ett par hemstickade bomullsvantar, som sågo fasligt roliga ut.
”Ja du skrattar åt mina vantar,” sade hon, ”men de äro så bra, ty de kunna tvättas, och så kan jag så präktigt rifva hästarne och klia svinen.”217
Hon stod och satte magen ut så att hon liknade en fet liten anka; det nubbiga släpet pekade utåt gården som en stjertsnibb.
Den tysken som Olof Bengtsson var hos innan han kom till Margrethe, var en riktig storätare.
Dessa menniskor förtärde alltid sin måltid i glupsk tystnad.
När någon af statkarlarne bad om förhöjd stat, klagande öfver att barnskaran tillväxte och att maten var otillräcklig, brukade gubben svara: ”Ni ska’ äta så lagom då, så gör jag.
Man behöfver inte bräcka i sig så mycket man kan få ned.”
Den gången då Margrethe var i den förskräckliga penningförlägenheten och förgäfves bedt
Mamma om att få låna 4.000 kr., åtog sig Mårten Trulsson att gå bort och tala vid gumman.
Fia – feg som vanligt – låste in sig.
Mårten Trulsson erinrade Mamma om allt hvad
Margrethe gjort för henne och Fia.
Mamma svarade att om ej Pappa och Mamma hjelpt Ekström och Margret den gången de voro förlofvade, så hade det kanske aldrig blifvit något giftermål af.
Mårten Trulsson teg ett ögonblick.
”De lefde så lyckligt tillhopa,” sade han derefter långsamt, ”ångrar fruen på det, nu?”218
När Margrethe hade sammankallat Björnsson, Broms och Mårten Trulsson för att göra dem reda för sin ställning, voro äfven Mamma och Fia ditbjudna, på det att sammankomsten skulle få mera utseende af en vanlig bjudning.
Margrethe hade efter middagen bedt herrarne gå in i sängkammaren så att hon skulle få tala med dem.
Allt hängde på ett hår.
Det gälde att gå från gård och grund eller trygga sin ställning.
Hon skulle begära af främlingar det som hennes närmaste nekat.
Hon sade om Mamma och Fia:
”Jag kände det som om jag gick till döden, men de sutto och larmade på pianot, nöjda och mätta.”
En husmansqvinna,219 som ville vara af med sin lilla unge på en stund, och som derför måste hitta på något att roa honom med, sade: ”der ligger en käpp; gack hän och pryla grisen.”
Och ungen benade åstad, glad och belåten.
Stackars gris, – han hade intet ondt gjordt!
Bland pappas och farbror Arvids skol- och studentkamrater fans en som hette Norsell.
Hans namn i skolan vardt ”Norkenpipa.”
Han var äldre än pappa och farbror.
Blef med tiden prest i Hyby.
En gång sedan farbror var gift, kom prosten Norsell och skulle helsa på sin gamle skolkamrat.
Denne, som var så förtjust i sin Fredrika, hade naturligtvis berättat henne sina skol- och ungdomshistorier, hvari vännen ”Norkenpipa” ofta spelat en vigtig roll.
När presten kom var farbror inte hemma.
Faster tog emot honom.
Neg och såg troskyldig ut med sina stora svarta ögon, i hvars djup skälmen låg alldeles osynligt begrafven, gömd under det menlösaste allvar.
Hon var den artiga, nästan ödmjuka frun.
”Är doktorn hemma?”
”Han gick ut för en stund sedan.”
”Mitt namn är Norsell, jag är gammal skolkamrat med honom.”
”Ack ja, han har så ofta talat om prosten Norken – – – !” Hon blef mållös med det samma.
Denna himla-förnumstiga min och detta gamla skolpojksord!
Till och med hon tappade konceptet.
”Säg gerna rent ut, Norkenpipa,” sade presten godmodigt, ”så kallade de mig, och doktorinnan har nog hört det många gånger.”
När farbror kom hem berättade faster sitt äfventyr.
”Sa du Norkenpipa?!
Ha, ha, ha!”
Han skrattade så att tårarne runno, och de bruna ögonen skrattade med.220
Den gamla pigan, Hanna, som en tid tjenade hos Pappa och Mamma i Hårderup sade en gång då pappa en hel dag gått ut och in och bara grälat.
”Men go’ bevara me väl, ja tror han lägger yenen ihop på voss.” (Meningen att han lade deras ögon ihop,
Man talar om att ”döden försonar allt”.
Det är en lögn, som så mycket annat.
Det var märkvärdigt att studera Olof Bengtsson då han fått underrättelse om att fadern låg på sitt yttersta.
Då han varit hemma för att säga farväl såg han något gripen ut, men sedan allt som han vande sig vid tanken blef han likgiltig.
Dödsbudet träffade honom trygg, nöjd till och med.
Han kände instinktmessigt att jag ej drifver den vanliga humbugen med familjekärleken.
Han talade gerna om fadren både de dagarne han väntade hans död och sedan.
Ju mer han talade, dess mera välde den kufvade bitterheten fram. – ”Det skall bli godt för stackars mor när far dör – hon har dragit ett kors med hans tragg, nu blir hon sin egen herre.”
– (Der var inbördes testamente, hon skall sitta i orubbadt bo.) – ”Far har alltid varit en despot.
Det är säkert att sedan jag var stora karlen, så bara han talade till mig så fick jag tiggarekålan,” sade denne store jätte med en viss humor.221 – Han hade visst aldrig kunnat riktigt med Olof, derför har denne alltid varit ute hos främlingar.
Han talade om att der i gården fans en gammal gubbe, ett slags inventarium; han hade tjenat på gården då Bengt Truedsson köpte den, och sedan hade han stannat qvar.
Han var äldre än Bengt.
Alla höllo så mycket af honom; han var så hjertegod och förståndig, alltid färdig att ställa till rätta, alltid färdig att hjelpa hvar han kunde.
Ibland grälade Bengt på honom och var orimlig.
Den gamle knotade aldrig.
Han var frisk och ännu i ålderdomen så stark att han kunde gå i lag med de unga, när det gälde att hugga säd eller annat styft arbete, men han hade mindre lön än de.
Han höll vid det gamla, var alltid nöjd, alltid sig lik.
Han var fästad vid gården; rötterna voro för djupa för att han skulle kunna tänka på att lemna den.
Bannor kunde han taga emot.
Denne yngre, som var orättvis, förblef i hans ögon husbonden, den oantastlige.
– Hur varmt
Olof kunde tala, när det rörde denne gamle man, kring hvilken de alla vuxit upp!
Om jag kunde låna hans ton, när jag skall berätta den gamles historia!
När jag skulle resa till Köpenhamn hade det regnat en lång tid.
Anna sade till mig:
”Hur vågar frun ge se ut på ett så’nt jyp nu, när der ä’ så mö’t vann!”
Det var tidigt om morgonen jag reste från Hörby till Köpenhamn.
(Okt. d. 12)
Tåget gaf sin afskedssignal och vi skredo ut i dimman.
Den var så tät att man endast kunde se sin närmaste omgifning.
De gula träden stodo deri som korklandskap på ljusgrå pappersgrund.
Medpassagerarne voro idel landtliga typer.
En medelålders uppsnyggad bonde satt med en tjock cigarr i munnen, gapande öfver den med hufvudet neddraget mellan axlarne som om han redan förslukit sig.222
På mitt visitkort till Esman hade jag skrifvit: ”Jag har läst Gammel Gæld och skulle ha lust att göra dess författares bekantskap.
Skulle Ni ha lust att titta upp till mig i morgon torsdag före teaterdags, d.v.s. vid ½ 6 tiden?”223
Det var vid half fyratiden.
Jag satt och skref på ett bref till Nordensvan.
Det knackade på dörren och jag ropade stig in.
Tänkte att det möjligen var direktören vid Dagmarteatern.224 Jag drog min sjuka fot ned på golfvet och reste mig.
Den inträdande var en pojke, jag skulle nästan hellre vilja säga ett barn, så litet manligt hade han hos sig.
Det tunna svarta håret var rakt, kammadt ned i pannan och kortklippt.
Det var ett blekt tunnt ansigte, med en hy som syntes genomskinligt fin, en hög panna, der ådrorna skymtade under huden, – en egendomligt naken panna, som man helst finner hos dem som börja bli skalliga.
Han var klädd i en onaturligt lång öfverrock, knäppt ända upp till hakan med två rader knappar.
Den kom det smärta, det smidigt kraftlösa hos denna figur att ännu mer falla i ögonen.
Han försvann i denna rock, hvars ärmar hängde ut på de magra händerna.
”Jeg er Esmann.”
”Det var snällt ni kom.”
Jag räckte honom min hand, i hvilken hans försvann.
Han hade en liten välljudande röst, han talade fort och lågt.
Då han fått den långa barnrocken af slogo vi oss ned.
Jag i chäslongen, han på min forna plats vid bordet.
Mitt halffärdiga bref till Nordensvan låg som då jag kastat pennan.
Det var som ögonen oemotståndligt dragits åt sidan till detta bref.
Jag sade honom hvem det var till.
Och som han frågade om allt möjligt, om hvad jag håller på med, om mitt sätt att arbeta.
Omöjligt att få honom in på eget område.
Hans ögon äro lika en ödlas.
Hela menniskan påminner derom.
Den mjuka smala kroppen, de magra långa händerna med sin tunna hud; jag kunde krama dem till intet i ett enda grepp af mina.
Denna breda mun med tunna läppar är också ödlans, men framför allt dessa ögon.
Halfslutna, stora; glänsande bruna; blinkande vaksamma; sluga.
Kallt blod och uppdrifven intelligens, stark fantasi och liten lifskraft.
Lysten efter att upplefva något och allt för skeptisk att kunna lefva lifvet sundt och naturligt.
Andlig förfining, ”Aandsaristokrat”; der är mannen med ett enda ord.
Hans öfverläpp skuggades af tunnt svartkrusigt fjun, som han tvinnade och tvinnade om med sina sjukligt vårdade händer.
Och under de halfsänkta ögonlocken glänste alltjemt dessa blanka reptilögon.
Hur stora de skulle kunna bli!
Men de tindrade mot dagern som en smal strimma, en brinnande mörkbrun glans, mellan skuggningen af svarta ögonhår.
Det fans icke en småsak på mitt skrifbord, som undgick spaningen af dessa ögon.
Och vi talade, brådskande nervöst, med ett tillgjordt sjelfsvåld.
Två skickliga spioner från olika läger, hvar och en sökande att utforska den andre.
”Maa jeg?
– Han drog stolen närmare till min chäslong, så att vi endast hade bordets smalsida emellan oss och kunde med närsynta ögon se hvarenda skiftning i den andres ansigte.
Vid hvarenda liten paus sänkte sig hans blick till mitt bref, djerft och nyfiket.
Vi skämtade, – små leksna hugg och små parader.
Det var icke två kamrater, det var den unge mannen och ”den trediveaarige Kvinde”, båda jemngoda, och derför roade af en liten fäktning.
Han känner fruntimmerna af böcker och af madame Sevignis bref, och af – – – ja, hvad vet jag! – en spirituell yta, lånad af umgänget med spirituella män.
Sådana qvinnor äro angenäma, om tomheten täcks af fernissan.
Jag skrattade åt honom; det var omöjligt annat, han var på en gång så naiv och så blaserad, en Cherubin, icke i pagedrägt, men i bonjour.
Han läser franska böcker, gamla franska brefsamlingar från vackra qvinnor; han är så genom-fransysk; det låter nästan som onatur när han talar danska.225
Han sade klagande, att han arbetar så långsamt.
Icke på papperet, men i hufvudet.
Der gnider och filar han tills allt är så fint och slipadt som i Gammel Gæld.
Jag frågade om de danska författarne äro mycket tillhopa.
– Nej, hvad skulle det tjena till?
När alla äro eniga, om hvad skulle diskussionen röra sig?
Han var bortbjuden på middag.
Sällskapslifvet tager en dryg anpart af arbetstiden.
Han skulle vilja vara ensam som jag en tid, för att kunna arbeta.
Fann Berta Funcke vara en afskyvärd bok, så ”Ublufærdig.”
Och så den oförsynta porträtteringen af Bang; skulle anmält den i Politiken, men kunde icke, i egenskap af Bangs vän.
Levertins stil fann han förfärlig.
Han har samma förskräckelse för adjektiver som jag.
– I allt som rör stil fans det själsfrändskap mellan oss.
Då jag sade att Lundegård ibland försvarar adjektiverna men att jag är ursinnig på dem och håller jagt efter dem i mina manuskript, erinrade han om George Sand och Musset.
Det ordet hade han synbarligen haft på tungan hela tiden, ty han blef så glad att få komma med det. – ”Der ha vi Brandes!” tänkte jag, och så skrattade jag en smula elakt mot reptilögonen.
Sämre kan man liknas vid än George Sand och Musset!226
Borchsenius tycker bättre om ”Hur man gör godt” än ”Sanna qvinnor”.
Han har varit gift med en skådespelerska vid Folketeatret.
De voro gifta några år.
Nu äro de skilda.
Hon drack och höll sig med älskare.
Sedan hon blifvit skild från honom har hon gifvit ut ett häfte skizzer.227
Gjellerup är för närvarande i Dresden.
Fru Bennedix är flera år äldre än han.
Har en dotter som är 11–12 år gammal.
Hon var först hos hans fosterföräldrar, men så blef det henne väl för svårt.
Hon är tyska.
Reste hem till sina föräldrar, men de lära vara i små omständigheter.
Så trifdes icke heller han hemma, i synnerhet som det efter brytningen med Brandes blifvit honom rätt surt i Köpenhamn.
Brandes är kusin med Bennedix, med herrn vill det säga.
– Schou tycker det är sådan synd om Gjellerup att han skall ha råkat in i dessa förhållanden.
Han skall gifta sig med fru Bennedix när de af danska lagen föreskrifna tre åren äro tilländalupna.
Schou menar att ekonomiska bekymmer och familjeobehag skola helt nedtynga hans diktarförmåga.
Och Schou har rätt.
Denna halfgamla qvinna, som han är kär i nu, skall inom få år vara en gammal nucka, för hvilken han endast känner afsmak.
Hon skall hänga fast vid hans lif som en död tyngd.
Det som nu, så länge förhållandet är fullkomligt fritt och hon ännu icke har laglig rätt att dela hans kassa, kan sporra honom till arbete och elda hans fantasi, det skall vara ohjelpligt förbi så fort lagen gjort henne till en parasit, legaliserat förhållandet, knutit fast alla band.
Känslan af frihet skall vara borta och med den all friskhet.
– Nej, man må erkänna det eller ej: det gifs en moral för profanum vulgus och det gifves en annan för fantasiens arbetare.