Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ibland råkade man dem nere i staden, men då hade de så brådtom, att jag inte tviflar på, att de längtade tillbaka till sitt eget fridlysta område, där de bakom den tunga klosterporten och murarna hade sina varma och trefliga hem, alldeles lika detta.
— Ja, ja, det är nog godt att ha sitt.
De voro väl katoliker, de där fruntimmerna?
— Naturligtvis.
Och apropos det, vet fru Beck hvad som var alldeles oförgätligt, det var att, när klockorna ringde samman till vespern, se alla dessa åldriga nunneklädda gestalter med radbandet vid sidan och messboken i handen gå tysta och högtidliga mellan de röda, små husen fram till kyrkan.
Därinne satte de beguinerdoket, ett stort hvitt huckle, öfver den mörka hufvudbonaden, föllo så på knä och sjöngo med darrande röster sin aftonhymn.
Den nedgående solen lyste på alla dessa sänkta hvita hufvuden — och klockorna ringde.
— Det var den mest fridfulla syn, jag någonsin sett.
Den gamla var intresserad, det syntes på hennes minspel, men hon sade blott:
— De ha det godt, som se.
Hon hade blott ett par år varit blind och efter sin egen utsago ej ännu hunnit vänja sig.
— Det är roligt att höra henne tala, du, Amelie, fortsatte hon, hon har en så ung och frisk och klar röst.
— Hon är ung och frisk du!
Ja nu kommer du nog inte att bry dig om mig längre.
Jag har ju rest så litet och har ingenting nytt att tala om, så går det när man kommer med det bästa, då blir det andra inte godt nog!
Den gamla var riktigt stött.
— Amelie skall inte prata dumheter, sade hon, kom hit ett ögonblick.
Det må du väl veta att du är det allra bästa, — som mitt eget barn.
Hon strök hennes kind upprepade gånger.
— Kokar du kaffe, så snäll du är, och hembakadt har du med dig, det känner jag på doften.
Att jag skulle upplefva den dag, då du får passa upp mig.
— Så, nu sitta vi med våra kaffekoppar och prata.
Nu är det väl ännu mer likt det där klostret, fru Wilhelm?
— Ja, nog är fru Beck lik en älskvärd, rar beguine, sade Wanda, i det hon klappade den gamlas hand.
Det var första besöket.
Sedan dess hade Wanda ett par gånger varit hos den blinda, alltid i Amelies sällskap.
Nu hade hon emellertid en eftermiddag uppsökt henne ensam och, under det den lilla uppasserskan stökade i andra rummet, hade fru Beck henne att tala om, hvad hon sysslade med om dagarna och hur de hade det ställdt hos den »snälle Wilhelm».
— Och så målar lilla fru Wanda!
Ja, ja, den som kunde få se de taflorna, eller ännu bättre, henne själf som målar dem, suckade hon.
— För tillfället vore det roligare för fru Beck att se min målning än mig.
Jag håller på med någon, fru Beck känner och tycker om, gissa hvem?
Ja, det är en hemlighet, så man får inte tala om det.
Jag målar herr Säfve.
— Konrad!
Det blir ett vackert porträtt!
Tycker inte fru Wilhelm, att han är vacker?
— Jo. Ni skall inte tro, att det är ett uppsträckt porträtt.
Långt ifrån!
Jag tänker mig, att han just kommit från en promenad, inte ens hunnit taga af pälsen och pälsmössan.
Han har köpt en ny gammal bok, ser ni, och den håller han i hand och bläddrar i för att fortast möjligt komma åt innehållet.
Det är lustigt hvad han kan vara ifrig, när något intresserar honom.
— Ja, han har alltid varit otålig.
Jag minns, när han kastade Amelies docka i elden.
Den låg på en stol, som han ville åt.
— Det var fult af honom.
Hur gammal kunde han vara då?
— En fem, sex år, tror jag.
Ser fru Wilhelm att det hänger ett daguerrotypporträtt öfver soffan, längst till höger.
Det togs ungefär vid den tiden.
Jag bad Amelie att få det, när frun dog, det hängde alltid öfver hennes säng.
Det är ju där?
— Fru Wilhelm kan gärna taga ned det och se på det.
Det är alla tre barnen.
Det är lille Konrad, parfveln, som sitter uppkrupen på bordet.
— Det kan jag se.
Det är alldeles likt hans baby, man kunde tro, det var hennes porträtt.
Och Amelie i svartrutig klädning med volanger och broderade byxhålkar!
Carl Henrik känner jag igen på ett porträtt, Wilhelm har af honom från samma tid.
— Ja, herre Gud, att han skulle gå bort på ett så förfärligt sätt.
Både herrn och frun sörjde ihjäl sig öfver det.
Det var bara fästmön, som tröstade sig.
— Var han förlofvad?
— Ja, med mamsell Eleonore, Konrads nuvarande hustru.
Inte var det eklateradt förstås.
Men i hemlighet.
För de många gånger, jag såg dem kyssas!
Men det var snart glömdt.
Det kan jag inte förlåta henne, och ännu mindre, hur hon lade an på Konrad sedan.
Det vet jag — för den tiden både hörde och såg jag.
Men nu skall fru Wilhelm tala om sin målning, — jag tröttar bara med mitt prat.
Det intresserar mig.
Fru Beck får tänka, att jag liksom kommit inkastad i allt — det är mycket, jag inte förstår eller kan förklara.
Hon höll fortfarande daguerrotypen i hand.
— Då ärfde han brodrens fästmö också —
— Ja, så godt som, men det har inte fört lycka med sig.
Åtminstone tror jag det inte.
Wanda svarade ej.
Det var ett ömtåligt ämne, och det föll henne plötsligen in att fråga sig själf: månne denna gamla, som känner så väl till våra båda familjer och ser så skarpt i mörkret, tycker, att Wilhelm och jag passa för hvarandra.
Fru Beck, som trodde, att Wandas tystnad var liktydig med trötthet vid ämnet, förde samtalet öfver på annat område.
— Det kan väl inte vara någon hemlighet för Konrad, att han målas?
— Nej, stackare, det vet han nog af, sade Wanda med ett muntert skratt, i det hon försökte rycka upp sig ur sina tankar.
Nej, men Wilhelm vill, att fru Säfve skall ha porträttet till sin födelsedag.
Det är bara för henne, det skall hållas hemligt, ser ni.
Hon kommer inte hit upp.
Men Konrad tar ofta barnen med sig och hälsar på.
Han vet, hvilken glädje det gör mig.
Er man kommer alltid hvar nyårsdag.
Och Amelie är här hvarannan eller hvar tredje dag.
De ha alla varit så snälla mot mig, alltid.
Och nu ni — och Alida Claeson och hennes flickor titta också till mig allt som oftast, tillade hon för att ej glömma någons vänlighet.
Men att fru Wilhelm skulle göra sig besvär —
— Det är för mitt eget nöje, jag sitter här och pratar och hör er tala om det gamla, sade Wanda.
Fru Beck kände naturligtvis min svärfar?
Han skulle varit ett sådant original.
Om honom får jag höra en annan gång.
Hvad var det jag ville säga?
Jo voro barnen hos Säfves mycket strängt hållna?
Fick till exempel »lille Konrad», som ni kallar honom, mycket bannor, när han kastade Amelies docka på elden?
— Det fick han, till och med en risbastu.
Inte af grosshandlaren.
Han nändes inte göra en mask för när, men af frun.
— Han var ju så liten.
Inte behöfde hon slå honom.
Wanda hade ett uttryck i rösten, som om hon förebrådde Konrads mor den risbastu, han fått för närmare trettio år sedan.
— Men det var styggt af honom.
Amelie, som alltid var så snäll och medlade för honom hos de stora gossarna.
Isynnerhet hos Carl Henrik.
Han var så noga med, att Konrad aldrig skulle få röra vid den minsta småsak, som tillhörde honom.
Det är så eget att tänka, att han sedan skulle få allt.
Så litet vet man!
Nåja, Carl Henriks plats i firman ville han visst inte ha, det var synd att säga.
Fru Beck tvärtystnade.
— Det är kanske orätt af mig att inbilla mig något sådant, men ibland tror jag, att Konrad tog Eleonore Lundbäck, därför att Carl Henrik valt henne.
Han var så van, att Carl Henrik alltid tog det bästa för sig, att han väl trodde, att han gjort det också härvidlag.
— Min man var väl aldrig elak mot — Konrad, när de voro barn?
— Nej, för all del.
Wilhelm var alltid snäll och Konrad med för resten, när de inte retade honom och han blef häftig.
Han ville egentligen bara vara i fred med sina böcker.
Ja, ja, kära fru Wilhelm, det är så besynnerligt att bli gammal och se och höra, hur allt går alldeles tvärtemot, hvad man tror och väntar.
Man får sorg utaf det, man väntat glädje af, och glädje af det man väntat sorg, och så gör man sig så mycket bekymmer och ångest för det, som aldrig händer!
Hela min ungdom förbittrade jag med ängslan öfver att jag skulle få lungsot som min mor och dö som hon vid några och tjugo års ålder.
Och nu är jag sjuttio och har aldrig hostat tre dagar i mitt lif — men jag är blind i stället.
De sutto båda tysta, den ena med sina blinda ögon, stirrande på det förflutna, den andra med den ifriga, varma blicken, sökande i framtiden.
Slutligen reste Wanda sig upp.
— Går fru Wilhelm?
— Ja, jag skall säga till Stina, att hon kommer in.
Tack för i afton.
— Tack, tack själf.
Wanda gick försiktigt ned för den mörka trappan och ut på gatan, som var smutsig och våt, det hade regnat nästan oafbrutet i tvenne dagar.
Väl utkommen, gick hon nedåt allén med snabba steg, som om hon velat undfly sina tankar.
Intet af det, fru Beck sagt, hade direkt berört henne, och ändå var det som om den blinda spelat på djupa oanade strängar i hennes själ, och dessa skälfde och vibrerade alltjämt.
»Man gör sig så mycket bekymmer och ångest för det, som aldrig händer».
Som aldrig får hända, aldrig skall hända, aldrig, aldrig!
Hon såg uppåt den skyhöljda himlen, på hvilken månen i detsamma bröt fram mellan några snabbt bortseglande mörka moln.
Hennes läppar formade några knappt framhviskade ord, som kommo henne att spritta till.
Hon svepte pälskappan tätare omkring sig, som om hon frusit invärtes.
Eleonore läste läxor med sina två äldsta barn, då Alma Kronfelt sökte upp henne på barnkammaren.
Den där läxläsningen var ursprungligen en läxa åt syster Clara, som hvar eftermiddag lät en ung folkskollärarinna förbereda Annie och Signe.
Eleonore hade, när fröken Hult engagerades härtill, sagt ett skarpt sanningens ord om att detta verkligen var något, man själf borde göra — man kunde sannerligen inte taga sina plikter så lättvindigt.
— Men när så Eleonores ett år yngre Wilhelmina började gå i skolan och Eleonore förhörde sig om hvilka timmar, fröken Hult hade lediga, ansåg Clara sig ha rättighet att «ge igen» och säga ett försmädligt, »jag trodde minnsann, att du skulle besörja läxläsningen själf», hvilket hade till följd, att Eleonore svarade ett afgörande »det är också min mening», hvarefter alla vännerna åter sattes i tillfälle att beundra en exemplarisk mor.
Som Eleonore ej alls tyckte illa vara att bli »öfverraskad», under det hon förhörde Wilhelmina i tysk grammatik eller lärde Karl Henrik städerna kring Venern, kom Alma alldeles ej olägligt.
— Jag skall genast sluta, kära vän, vi ha hållit på i närmre två timmar.
Eleonore såg på sitt lilla emaljerade ur, som hängde i skärpet.
— Du skall inte sitta häruppe, nå ja, vill du!
Nå Wilhelmina, hur var det nu?
An, auf, hinter, in, neben, über, unter, vor, zwischen — Nej, det får du läsa på igen!
Och Karl Henrik glömde Åmål.
Låt se, att du kan det bättre, när jag kommer igen.
Nej Baby, pappa är inte kommen ännu, du får inte gå ned.
— Jag har att tala med tant Alma.
— Se så där ja.
— Det är rätt ansträngande med den där läsningen, jag är verkligen trött.
Du är märkvärdig, som aldrig försummar något.
Egentligen har jag kommit upp för att höra litet om den Kurtska middagen.
Hur var den?
— Mycket egen.
Jag har åtminstone ej varit med om något sådant.
Jag önskade, att du varit där, man behöfde någon att meddela sig med.
— Det hade alls inte varit underligt, om vi varit bjudna.
— Hvem var middagen egentligen för?
Troligen för den där Zethrén, målaren, som de göra så mycket väsen af, en mycket intim pariserbekant till fru Kurt, efter hvad jag kunde förstå.
Han förde henne till bordet.
Och så var där en annan parisermålare, Kron.
Där var nästan ingen af dem, de voro skyldiga — jag förstår mig inte på Kurt.
— Hvem var där mer?
— Naturligtvis alla artisterna i staden med sina fruar.
Och Amelie Rickner och Sjöstedts och Edbergs och Fryckholms och flickorna Claeson, ja, det var det hela.
Tjugofyra personer.
Vi åto vid småbord.
— Ja, nog tyckte jag, det var som på en restaurant.
Det var väl för parisarnes skull.
Fru Kurt hälsade gästerna välkomna, naturligtvis på vers, det går inte med mindre.
Det måste varit något utmärkt, efter alla voro så förtjusta.
— Naturligtvis!
Fru Kurt!
— Inga blomsterglas på bordet, det är väl inte modernt längre, utan lösa blommor strödda öfver duken, olika sorter för hvart bord.
— Var det något att ta efter?
— Nej, jag tyckte det såg skräpigt ut.
Du kan inte tänka dig, hur de sorlade och pratade.
— Jag hade fått min migrän, om det dröjt länge.
Men det var synd att säga, att det det gjorde.
Middagen var öfver på en timme.
Hvad hade de då för uppassning?
— Nå, kära du, med fyra rätter.
— Fyra!
— Det får du mig aldrig att tro.
Fru Kurt vill nog utmärka sig på alla sätt, men till den grad!
— Det var åtminstone en mellanrätt, — tänk efter?
— Nej, det var det inte.
Tror du inte jag vet hvad jag säger: soppa, hummer, anka, glace.
— Hvad skall nu det betyda?
— Mazère påstår, att han hört henne slå vad med Konrad, att hon skall ha det så där tarfligt på sina kalaser.
— Nå, hvad sa’ din man?
— Ingenting.
Han var inte frisk i går.
Men i dag påstod han, att han tyckte om det.
— Ja, hvad herrarne se på fru Kurt, det är mig en gåta.
— Hjalmar är också förtjust.
— Nå, hvad Konrad beträffar, måste han vara uppmärksam för Kurts skull.
När man har en kompanjon.
— Men han talar aldrig med mig om henne, hvarken godt eller ondt.
Det är bästa beviset på att hon inte gjort något intryck på honom.
— Och efter bordet?
— Jo, kan du tänka dig, herrarne fingo röka i salongen eller atelieren, som det gudbevars heter, Kurt frågade för syns skull, om det generade damerna, och då alla de andra sade, att det var så trefligt, kunde jag naturligtvis inte låtsa om något.
Men hur Zethrén kunde stå ut att sjunga i den röken, är mig en gåta.
— Sjöng han?
— Ja, och jag får erkänna, att han har en vacker röst, en mycket vacker röst.
Jag tycker han sjunger bra mycket bättre än han målar, jag kan inte tåla hans taflor.
Konrad är förstås förtjust, han tycker alltid tvärtom mot andra.
Han har köpt två af honom den här hösten.
— Hvad sjöng han?
— Det kan jag inte säga, det vet jag inte.
Inga arier eller kända saker, några visor från Cuba, tror jag det var, eller från Jamaica — och så Bellman.
Sedan spelade fru Zethrén och fru Kurt ett litet fransyskt proverb, så nog visar hon så ofta som möjligt, att hon kan det språket.
Nåja, hon håller inte heller sina andra talanger hemliga.
— Bara de två, inga herrar?
— Har jag inte sagt dig, att fru Kurt spelade herre d. v. s. en abbé i svarta knäbyxor och silkesstrumpor.
Det var ett stycke från förra århundradet och mycket till krångladt.
— I knäbyxor!
Så oanständigt!
— Åhnej, oanständigt var det inte.
Du får tänka med en sådan figur, en riktig pojkfigur.
— Men i alla fall att vilja det!
— Ja, det är otänkbart.
Herrarne voro väl förtjusta?
Du skulle hört dem!
Nå och se’n?
— Hon lagade själf teet på en samovar inne i salongen.
— Efter en middag — och så?
— Jo, kan du tänka ...
En visit!
Ah, så tråkigt!
Betjänten anmälde fröken Annette Lemke.
Det skall bli roligt höra, hvad Annette säger!
Nu får du veta resten.
— Men Annette var ju inte där?
— Nej, men det vet du väl är alldeles detsamma.
Goddag kära Annette, så snällt af dig att titta in.
— Jag har ju inte sett dig på en evighet.
— Nå hvad säger du om tillställningen i går?
Vet du hvad jag har hört?
Samma dag, hans hustru vände ut och in på den Kurtska tillställningen, stod Konrad modell.
Han kom upp vid middagstiden, gick direkt in i atelieren, ställde sig framför sitt porträtt och betraktade det.
Han hade stått där en god stund, innan Wanda kom in.
När hon tog i dörren, vände han sig om.
— Jag tänkte just på att jag väl egentligen inte borde kommit i dag.
Ni är väl trött efter gårdagen?
— Tvärtom, jag har väntat på er.
Jag har en så brinnande arbetslust.
Det får jag alltid, när jag varit tillsammans med konstnärer och talat konst.
Jag har riktig feber att få börja.
Jag är så glad, att Wilhelm lärt känna Zethrén, fortsatte hon, i det hon med blicken växelvis på taflan och modellen klämde några färgklatschar ur tuberna på paletten.
Han har en sådan fördom mot konstnärer, men honom tyckte han om.
Nej, hur håller ni boken?
Inte så där, armen litet högre upp och hufvudet litet mer åt vänster, så, det är bra.
Men ni ser trött ut.
— Jag skulle egentligen målat på ögonen i dag, men det går inte, det är icke något lif i dem, de se sömniga ut!
Har ni inte sofvit i natt?
Då kunde ni lika gärna stannat kvar med de andra — och inte försvunnit vid tiotiden.
— Ja, för den skull.
— Ni blef då inte sömnlös efter den fina middagen.
Ser ni att jag höll ord —!
— Ja, apropos!
Vet ni, hvarför jag kommit så här sent, eller har ni kanske inte märkt, att det är sent?
— Jo, jag säger ju, att jag väntat.
Affärer hvad?
— Ja, det är verkligen affärer den här gången.
Jag har förlorat mitt vad, och jag har tagit mig friheten att taga med en liten småsak, som jag ber er bära ibland.
Han tog fram ett litet rödt sammetsetui och ville lämna henne.
— Kommer inte ifråga.
Vi slogo inte vad.
Och i alla fall, det gällde flera middagar.
Hur vet ni, att jag inte ångrar mig?
Isynnerhet som Wilhelm var så nöjd.
— Det har han skäl att vara.
— Därför att han är så god, det är han.
Jag undrar, hur ni skulle tycka om att få rätta er efter er hustru, så pass mycket som han gör?
Han svarade ej, såg endast på henne med ett så underligt dystert uttryck i ögonen, att hon blef blossande röd.
Hon böjde sig efter en pensel, hon tappat, och bytte så om samtalsämne.
— Nå, hade ni trefligt i går?
Det är egentligen inte sättet för en värdinna att fråga.
Han svarade ej heller, sade blott hastigt:
— Vet ni, hvarför jag inte kunde sofva?
Litet mer åt dagern.
Kanske ni rent utaf var hungrig?
— Ja, kanske.
Det var en sorts hunger, en gnagande, sugande känsla.
Men det var inte materiel hunger.
— Det var väl, jag började bli orolig.
— Han såg förströdd på henne.
I dag förstod han henne icke.
Det låg något nervöst, febrilt öfver hennes sätt.
— Det var så mycket, jag låg och tänkte på i natt, fortsatte han.
Hvilken vanmänniska man i grunden är, man vänjer sig vid allt, allt, till och med vid att icke förundra sig öfver att man vant sig.
Och vet ni, hvad jag vidare tänkte på?
Hvilken underbar själfbehärskning, vi alla i mer eller mindre grad måste vara i besittning af för att aldrig skrika högt af förtviflan och ångest.
Det samma slog mig, när jag gick hit i förmiddags.
Nästan hvar människa har sin sorg och sitt kval, som hon ofta icke ens hunnit vänja sig vid, sätta sig in i.
Den kvinnan, jag mötte nere vid torget, som såg så sjuk ut, hade kanske för ett ögonblick sedan känt hjärtat sammandragas i kramp — den första dödsvarseln — men hon skrek inte, hon behärskade sig, gick blek och skälfvande med långsamma steg hemåt för att låsa sig inne och gråta i tysthet och ensamhet.
Jag snuddade här utanför vid en ung man, som höll ett öppet bref i handen, hans drag voro som förstenade.
Jag är säker på att det stod något förfärligt i det brefvet, kanske den kvinna, han älskade, svikit honom, kanske man tvingade in honom på en bana, där han visste, han skulle förtvina — hvad vet jag?
Han skrek inte heller, han jämrade sig inte, men han bet i hop läpparne för att inte visa hur de skälfde.
De där båda fallen äro supponerade, säger ni.
Men med den kännedom vi ha’ om, hur oändligt många och hur oändligt växlande sorger det gifs i världen, är det ju egentligen underbart, att luften inte är uppfyld af jämmer och klagan, utan att hvar och en af oss i det stora hela lyckas så väl att sluta ångesten och kvalen inom sig, om för att inte störa andra, eller därför att det inte hjälper att skrika.
— Det har jag aldrig tänkt på, men jag tror ni har rätt.
Hvarför man inte skriker?
Det hjälper som sagdt inte, och det skulle afgjordt störa —
— Säg mig fru Kurt, den där Kron, Pelle, som ni kallar honom, hvad är det egentligen för en person?
— Menar ni som konstnär eller människa?
— Som människa.
Han har något cyniskt i sitt uppträdande, som stöter mig.
Bara det sätt, på hvilket han ser på fruntimmer —
— Pelle!
Nej vet ni!
Det är den renaste karaktär i världen.
Litet fri i sitt sätt, det kan väl hända, men han godtar sig inte öfver tvetydigheter — som herrarne här.
— Ni kan inte mena, att jag —
— Jag talar inte om er — jag talar bara om tonen herrarne emellan, och jag tar Pelles försvar.
Jag håller af honom —
— Det var inte svårt att se.
Och hvad tror ni, han gör?
— Håller af mig, naturligtvis.
Har ni inte märkt, att man sällan får något utan att ge här i världen?
Om man ger, så får man, vanligtvis åtminstone.
Det är en af mina teorier.
Så där ja, nu skall ni få slippa, ni duger inte att stå modell i dag.
Vi komma bara i gräl.
Och jag vet, att det inte är godt att råka ut för er, när ni är häftig!
Så jag vill ingenting riskera.
— Har Eleonore?
— Hon, åhnej!
Jag vet det i alla fall.
Apropos!
Gissa, hvem det var, som ringde sista gången ni var här, och till hvilken Anna enligt order sade, att jag inte kunde ta’ emot, emedan jag hade modell?
— Jag vet, att det var Eleonore.
— Hvad sa’ hon?
— Hon tyckte inte om det.
— Hon anade väl inte att det var ni?
Säfve ställde sig bakom Wanda och betraktade taflan öfver hennes axel.
Hon drog sig åt sidan och gaf honom plats bredvid sig.
— Ni har inte gjort mycket i dag, det var synd efter ni var så upplagd.
Jag börjar tro, att det är min specialitet att förstöra, inte bara för mig själf utan också för andra.
— Jag vill inte höras tala om sådana öfverdrifter.
Ni är ju alldeles enerverad efter bara en sömnlös natt.
Ni ser ut, som om ni skulle vara i stånd att —
— Att skrika menar ni — åhnej — det aktar jag mig för.
— Jag har lika mycken själfbehärskning som de andra.
— Adjö.
— Ni glömmer den här.
Hon räckte honom etuiet utan att se på honom.
— När jag ber er, fru Kurt.
Det är en sådan småsak, en liten palettbrosch till hvardagsbruk.
— Den är mycket fin.
Men inte i dag.
Nästa år kanske.
Och sof ut till om söndag, så jag får måla ögonen.
Jag skall be
Wilhelm vara hemma och hålla er sällskap.
Medan Säfve gick ner för trappan såg han på sitt ur.
Inte mer än tre, således hade han tid att göra en promenad, innan han begaf sig hem.
Han gick ej nedåt staden utan på banade och obanade vägar, uppåt Gibraltarbergen.
Det var en klar, skarp frostdag, med bländande solljus.
Regnet under de närmast föregående dagarne hade skurit djupa urhålkningar i vägarne, hvilka ännu voro hårdt frusna, och Säfves fot gled mer än en gång från de skarpa kanterna ned i fördjupningarna.
Han såg vid de första stegen förströdd framför sig för att undvika detta obehag, men så försjönk han åter i sina tankar och glömde bort vägens ojämnheter.
— Bara tre!
Han hade således endast varit däruppe en knapp timme.
Hvad hon varit besynnerlig i dag.
— Månne hon blifvit ond, därför att han kommit med presenten — men han hade ju inte insisterat.
När han märkte, att hon inte tyckte om det — hade han genast gifvit vika!
Åter snubblade han mot en hårdfrusen grästorfva.
Egentligen sysselsatte hon honom mycket för mycket.
Nu senast hela natten.
Han hade oafbrutet sett henne framför sig med ögonen blixtrande af skälmaktighet och intresse, sett henne prata med den där Kron eller hviska några ord till Wilhelm, som tog sig ut som en trivial pascha i sin förälskade trygghet.
Han såg henne som den elegante Cherubin-abbén med rösten skälfvande af ungdomlig lidelse, framstamma några blyga kärleksord.
Var det inlärdt eller kunde hon känna så?
Hans tankar kretsade omkring henne, han njöt af att tänka på henne och sökte med våld undantränga andra oroande förnimmelser, som under de senaste dagarne plågat honom.
Anledningar hade han tillräckligt.
Mazère till exempel.
Han började bli plågsam med sina transaktioner.
Det kunde bli obehagligt i längden.
Säfve kände aldrig någon trygghet, när han i affärssaker företog något direkt mot Kurts råd, och han hade just i dagarne ytterligare hjälpt Mazère ur en tillfällig förlägenhet.
Och så Otto!
Säfve ogillade denne sin svåger på det allra starkaste.
Otto hade burit sig högt tarfligt åt mot Agda Claesson, det hade han sagt både honom och Eleonore.
För knappa sex månader sedan hade Otto brutit med Agda, och nu, inom en vecka, skulle han eklatera sin förlofning med Ellen Ekström.
Clara hade just denna förmiddag varit uppe på kontoret och sagt Konrad, att antingen måste han eller de göra eklateringsbalen.
Han hade svarat, att så finge de göra det, om de hade lust, han gjorde det bestämdt inte.
Det var väl inte möjligt, att de togo honom på orden och ställde till en sådan galenskap under allt det ekonomiska trassel, i hvilket de lefde.
Nå — hur som helst, det var honom likgitigt.
Allt var honom likgiltigt, undantagandes Wanda.