Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såväl arbetskostnaden som utgifterna för bränsle o. d. äro nemligen proportionsvis så betydligt billigare vid stora brännerier, än vid små, att de förra måste öfverflygla de senare, och de förras naturliga plats är i städerna.
Följden deraf för bränvinsproducenterna på landet blir icke att de komma att skörda mindre vinst på sin rörelse, utan att de få lägga ned densamma, så vida de ej lyckas trycka ned priset på råvaran, men detta kan naturligtvis endast ske till en viss gräns.
Såsom ett bevis för att det skulle vara förmånligare att bränna på Den 12 Maj f. m. 255 landet, än i städerna, har Hr Gr:n anfört, att vid Hufvudsta’ bränneri man icke lyckats afsätta dranken, utan nödgats låta den rinna i sjön.
Man har dock, detta oaktadt, icke nedlagt nämnda bränneri, och då är ju detta exempel ett bevis mot Hr Gr:ns åsigt, ty det visar att bränvinsproduktionen i granskapet af en stor stad erbjuder i öfrigt så stora fördelar, att man kan låta en så vigtig biprodukt, som dranken, bortrinna obegagnad.
Hvad den omtalade storå bränvinsexporten till utlandet angår, torde det ej vara skäl att tala derom, förr än man får se, om den verkligen inträffar, och först då kan man hafva anledning att för densamma vidtaga några förändringar i bränvinslagstiftningen.
Med denna fråga böra vi således nu ej befatta oss.
Jag talar om förhållandena, sådane de verkligen äro, om den nedtryckning i råämnenas pris i landsorten, den föreslagna förändringen skulle medföra, om huru densamma skulle ruinera alla på landet anlagda brännerier; och dessa olyckor finner jag så stora, att jag icke kan annat än på det varmaste uppträda mot denna förändring.
Den som närmare känner förhållandena på landet, vet huru det svider der, vet att ställningen är värre än man anar, och att det nu ifrågasatta stadgandet skulle ännu ohjelpligare nedtrycka jordbruket.
Låtom oss icke likgiltigt behandla denna allvarliga fråga, och framför allt aktom oss för att genom att nu gå alltför radikalt till väga, framtvinga vid nästa riksdag, der jordbruksintresset obestridligen får öfvervigt, en reaktion, som kan blifva vådlig.
Jag instämmer med Gr. af Ugglas.
Då de många skäl, som tala för borttagande af maximum, redan blifvit af föreg:de talare fullständigt utvecklade, och då de principer, som i dag stå mot hvarandra, i sjelfva verket icke äro andra än de som i går kämpade, hade jag icke tänkt att i dag upptaga R. o. Adtns tid, men med anledning af den fråga, en talare nyss tviflande framställde, hvarthän vi skulle kunna exportera bränvin, får jag dock anhålla om en stunds uppmärksamhet.
Jag får då upplysa att från Preussen, som icke väl lärer kunna arbeta i denna näringsgren under gynsammare förhållanden än vi, en ganska betydlig export af bränvin eger rum.
Jag tror, att, då sålunda en ganska betydlig export från Preussen är möjlig, sådan lika väl från Sverige skulle kunna verkställas.
Det är äfven bekant, att mycket bränvin exporteras från England och Belgien.
Sedan jag nu lemnat dessa upplysningar, inskränker jag mig till att anhålla om bifall till Utsk:ts förslag.
Den 12 Maj f. m.
Jag kan väl fatta att allt efter elen olika synpunkt, hvarur man betraktar denna fråga, och allt efter de olika åsigter, man hyser i statsekonomiskt hänseende, man kan komma till helt olika resultat, men deremot kan jag icke fatta, hvad som förstås dermed, att den nuv:de bränvinslagstiftningen skulle innefatta orättvisa.
Enligt den uuv:de lagstiftningen är ju hvarje Svensk medborgare, vare sig att han är fattig eller rik, berättigad att idka bränvinshandtering, antingen såsom innehafvare af jord eller såsom fabrikant.
Den värde talare, som lagt så mycken vigt på rättvisan, måtte hafva hyst någon tanke, som han icke uttalat, ty skulle man fästa sig vid rättvisan, borde man återgå till förhållandet före 1854, då hvar och en fick bränna huru litet som helst, med ett ord, återgå till husbehofsbränningen.
Att husbehofsbränningen blifvit afskaf fad, veta vi, likasom att orsaken dertill var den demoralisation, den åstadkommit.
M:t ansågo sig nödsakade att förekomma denna nationens demoralisation och införde i lagstiftningen såsom medel deremot kontroll, men, emedan det var omöjligt att utöfva kontroll öfver de 130,000 småpannor, som då funnos, koncentrerade man näringen på de 5 å 600 pannor, som nu finnas.
Jag tror icke, att man med skäl kan påstå, att rättvisan derigenom blifvit störd.
Den der tanken af rättvisa leder till en reaktion, som kanske icke många af Hrr:ne skulle önska, och jag lemnar derhän, hvartill den i sjelfva verket skulle leda.
1 lika hög grad som Frih. v. Schwerin önskar jag, att alla våra städer måtte blifva rika och t. o. m. rika genom bränvinsbränning, men jag tror, att man icke med skäl kan säga, att rik stad gör rik landsort; man kan lika väl vända om satsen och säga, att rik landsort gör rik stad.
Jag fortfar i mitt yrkande om bibehållande af maximum.
Frih. von Schwerin; Då Gr.
De la Gardie redan i detalj besvarat Frih.
Raabs fråga, kan jag fatta mig kort.
Det finnes i handel och produktion ett element, som kallas jemnvigt — jag skulle vilja kalla det staten i national-ekonomisk betydelse.
Då nu bränvinets produktionskostnad i Sverige är särdeles billig, böra vi med fördel kunna konkurrera med andra länder.
Jag anser visserligen icke att vi kunna uttränga Holland från sprithandeln, men jag tror, att då användandet af sprit i en mängd yrken under sednare åren stigit ofantligt, det i närv:de ögonblick är särdeles förmånligt för oss att på verldsmarknaden uppträda såsom ett spritexporterande land.
Den biprodukt, jag med några uttryck i mitt förra anförande åsyftade, var icke drank.
Jag erkänner, att jag Den 12 Maj f. m. 257 jag skulle söka uttrycka mig geutilt och derför blef otydlig, men jag menade verkligen gödsel, hvilken produkt är af vida större värde på landet än i städerna, der man ofta icke kan blifva af med den på annat sätt, än att köra ut den på gatan, och detta hindrar polisen.
Sparre får jag hembära min djupa tacksamhet för hans varma nit för vårt jordbruk, och jag skall inom kort taga detta i anspråk, då vi komma till en annan fråga, som ännu närmare berör jordbrukets intressen.
Jag yrkar fortfarande bifall till Utskrts hemställan.
Jag är till större de len förekommen af Frih. Sprengtporten.
Enligt min åsigt är Frih. von Schulzenheims uppfattning af hvad med rättvisa medborgare emellan bör förstås, icke riktig, ty om
Staten finner nödigt att bestämma vissa gränser för utöfningen af en näring, lärer väl detta ej innefatta någon orättvisa, då i detta afseende alla medborgare lyda samma lag och njuta samma rätt.
Deremot synes det mig vara en annan fråga, om det kan vara rättvist att, sedan Staten genom en lagstiftning, som under åtskilliga år konseqvent fullföljts, inlockat kapital i en viss rigtning, dessa grundsatser helt tvärt kastas å sido, och att derigenom de medborgare, hvilka i förlitande på stabilitet hos lagstiftningen inlåtit sig på en viss näring, tillskyndas stora förluster.
Sådant öfverensstämmer åtminstone icke med mina åsigter om rättvisa, fastän åtskilliga andra torde anse ett sådant förfaringssätt vara rigtigt.
Så t. ex. i fråga om tullagstiftningen, ansåg man den Svenska producenten icke hafva någon rätt att få sina intressen tillgodosedda, oell sedan man gått till väga på sådant sätt i afseende å våra förhållanden till utländningen, vill man nu äfven tillämpa samma åsigter på förhållandena medborgarne inbördes emellan.
De talare, hvilka yrkat borttagande af maximum, hafva påstått, att några stora brännerier icke i följd deraf skulle uppstå, enär man skulle finna sin uträkning vid att fortfarande anlägga mindre brännerier för att kunna tillgodogöra dranken.
Det är dock ett misstag att tro, att stadgandet om maximum är obligatoriskt, ty man har rätt att bränna mindre, än man anmält sig för, blott man ej går under minimum.
Man har här citerat Hufvudsta och dess bränneri.
Hufvudsta och hufvudstaden äro dock icke alldeles detsamma; det förra ligger, skulle jag tro, omkring en half mil utanför Stockholm, och den omständighet att man icke der kan, så förmånligt som man önskar, afsätta dranken, utgör således icke något starkt bevis.
Ville Gr. H. V. 17 258 Den 12 Maj f. m.
Björnstjerna fråga egarne af brännerierna vid Clara sjö, och vid Kräftriket, skulle han få höra, att de till förmånliga priser afyttra all vid brännerierna erhållen drank; jag vet, att de sälja t. o. m. endast varmt vatten.
För min del skulle jag ej haft att invända mot att aldrig något maximum blifvit stadgadt, men sedan ett sådant en gång bestämts, bjuder försigtigheten att icke brådstörtadt borttaga detsamma, och yrkar jag af detta skäl afslag å Utsk:ts hemställan.
Jag har begärt ordet endast för att kunna vrida ur händerna på Gr.
Björnstjerna det vapen, han trodde sig ega i uppgiften ang: de Hufvudsta’ bränneri, att man der hällt så mycket drank i vattnet.
Detta är säkerligen ett misstag; förmodligen har man der hällt för mycket vatten i dranken.
För öfrigt är det ett kändt faktum, att nämnda bränneri ej drifvits på många år.
Då jag hörde Gr.
Sparres stora föredrag, blef jag helt förskräckt och frågade mig, är fosterlandet i fara, står revolutionen för dörren.
Här föreligger dock endast en helt enkel ekonomisk fråga, den, om hvar och en skall få bränna så mycket han anser för sig fördelaktigt, och vid sådant förhållande torde man om Hr Gr:ns pathetiska anförande kunna säga, att det är trop de bruit pour une omelette.
Man har påstått, att borttagande af maximum skulle hytta hela bränvinshandteringen till städerna.
Jag tror det icke, ty, såsom Gr.
Björnstjerna redan visat, erbjuder landet för idkarne af denna handtering så stora fördelar, att någon konkurrens med städerna ej är att befara.
Man har vidare sagt, att vi ej böra kullkasta de nu bestående principerna i bränvinslagstiftningen.
Då det nuv:de systemet infördes, påpekade man dock, att det endast skulle vara en öfvergång till ett friare system, och då vi nu stått stilla ill år, tyckes det verkligen ej vara för tidigt att taga ut steget.
Sparre, som är särdeles örn om bränvinsbränning i mindre skala, påstår, att borttagandet af maximum skulle ruinera jordbruket.
Jag är ej bränvinsbrännare, Gr.
Sparre får ej vara det, men båda äro vi landtbrukare, och jag kan ej finna att jordbruket skulle genom denna förändring lida, lika litet som jag mägtar inse, att dess intressen hittills, som han förmenat, trampats under fotterna.
Då jag ej vidare vill förlänga diskussionen, inskränker jag mig till att på de skäl, som af Utsk:t och flere talare anförts, yrka borttagande af allt maximum i fråga om bränvins tillverkning.
Deri 12 Maj f. m.
259 Frih. von Schulzenheim:
Jag anhåller endast att få försöka förkorta diskussionen genom att framställa ett ytterligare skäl för maximi borttagande, hvilket är så talande, att det bör bestämma frågans utgång.
Detta skäl är det, att det ej lönar mödan att besluta ett lagstadgande, som genom sin egen natur inbjuder till kringgående.
l:sta §:n innehåller nemligen intet förbud för egare af jord att hafva huru många brännerier som helst, och ett bestämmande af ett visst maximum skvdle då kunna kringgås på samma sätt, som förut stadgandet att bränvinsbränning endast finge utöfvas i sammanlagdt tre månader.
Man sammanbyggde två brännerier och brände först i det ena tre månader, flyttade sedan redskapen in i närgränsande lokal och brände der de återstående två månaderna.
Vid ett sådant förhållande hemställer jag, om det är skäl att stifta en lag, hvilken det ligger i hvars och ens skön att kringgå.
Sparres yttrande, lifligt och varmt såsom vanligt, skall jag bedja honom skänka samma välvilja och intresse åt jordbruket äfven vid en annan §, som förekommer längre fram i det nu föredragna Betänk:t.
Jag vidblifver mitt yrkande om bifall till Utsk:ts hemställan .
Endast ett par ord till Frih, Raab.
Det var verkligen dranken, som vid Hufvudsta’ bränneri hälldes i vattnet, och ej tvärtom; jag får dessutom upplysa, att nämnda bränneri ingalunda, såsom Gr.
Sparre antagit, drifvits med fördel, utan att det tvärtom måst nedläggas, just derföre att dranken ej kunde afsättas.
Sparre har förklarat, att de, som förfäkta borttagandet af maximum, skulle vilja ruinera jordbruket.
Det torde dock icke vara Hr Gr:n obekant, att jag, fast jag har den äran att vara embetsman, tillika är landtbrukare, likasom R. o. Ad. torde finna, att samtliga de talare, hvilka i denna fråga hysa samma åsigter, som jag, äfvenledes äro det.
Man kan väl då ej antaga att vi arbeta mot vårt eget intresse. Gr.
Sparre kan visserligen med hög röst ropa: J ruineren jordbruket, J locken in personer på en viss bana, för att sedan störta dem i förderfvet;» men beviset på allt detta blir Hr Gr:n oss fortfarande skyldig.
Jag hyser den högsta aktning för Hr Grins skarpsinnighet, men tror i detta fall mera på fakta, än på Hr Grins blotta påstående.
Fakta tala.
Se på förhållandet i Holstein och Schleswig.
Handteringen der är fullkomligt fri, hvar och en bränner när och huru mycket han vill; nå väl, månne inga landtbrännerier der finnas?
Jo, Mina Hrr! nära nog på hvarenda större gård, alla gå med fördel oaktadt de närbelägna stadsfabrikerna.
Hvad 2fi0
Dea 12 Maj f. m. sorn är möjligt i Hertigdömena, måste val ej vara omöjligt här.
Hela talet om den fara, som hotar jordbruket genom den föreslagna förändringen, förefaller mig således sakna all hållbar grund.
Jag yrkar fortfarande bifall till Utsk:ts hemställan.
Björnstjerna och jag, hvilka öfverensstämma deri att båda vara landtbrukare, och båda icke bränvinsbrännare, i denna fråga hysa olika åsigter, torde detta visa, att äfven bland jordbrukets idkare skiljaktiga meningar kunna finnas ang:de den ifrågasatta förändringens lämplighet.
För min del anser jag fortfarande betänkligt att i detta fall gå brådstörtadt till väga.
Medgifvande! af bränvins tillverkning under hela året kommer otvifvelaktig^ att medföra en stor hvälfning af bränvinshandteringen.
De mindre bränvinsbrännarne kunna nemligen icke i täflan med de större bestå.
Den första verkan af förändringen blifver nemligen ett prisfall å bränvinet, åstadkommet genom ökad tillverkning.
Man har sagt att utsträckning af tiden ej behöfde medföra denna, enär man kunde inskränka den dagliga tillverkningen.
Detta kommer dock endast på färre ställen att ske.
Såsom grund för den dagliga tillverkningen står nemligen i de flesta fall det behof af drankfodring, som skall fyllas.
Då ett ibland de skäl, som för utsträckning af tiden framhållits, varit att för den tid stallutfodringen räcker fortfarande kunna gifva drank, och ej behöfva ombyta foderordning, — ett skäl, som kan vara rigtigt — följer äfven derutaf att om för längre tid än hittills drank skall gifvas åt det antal kreatur, som landtbrukaren nu eger och för sin egendoms skötsel behöfver — och då drankqvantiteten pr dag härutaf betingas — detta, genom utsträckning till tid, ökade behof af drank måste föranleda en motsvarande ökad bränning.
Att genom sådan öfverproduktion ett prisfall inträffar är gifvet; ett prisfall, som för den mindre tillverkaren gifver förlust.
Han tvingas sålunda att antingen genast upphöra med tillverkningen eller att drifva denna i större skala, för att härigenom nedsätta tillverkningskostnaden pr k:na.
Då nu emedlertid samma tillverkning af konsumtionen begrän O o sas, följer derutaf att ju större tillverkningen i medium för bränvin blifver, ju mera måste antalet brännerier inskränkas.
Af allt detta framstår för mig klart, att utsträckningen af bränningstiden redan i och för sig måste åstadkomma en betydlig rubbning uti mångas ekonomi, hvil - Den 12 Maj f. m. 261 ken försigtigheten bjuder att icke, genom ytterligare steg i samma rigtning, brådstörta.
Jag vidblifver mitt yrkande om bibehållande af det nuv:de maximum af 1,000 k:r.
Jag anhåller blott få nämna att mellan Hr Tornerhjelm och Frih.
Schwerin å ena sidan, samt mig å andra, är det, fast vi alla tre äro jordbrukare, den skilnad, att de bo i Skåne, en provins, som i afseende å såväl kommunikationer som lätthet att afsätta, är särdeles gynnad, och att jag bor i Westergötland, hvarest resurserna äro små, och kommunikationerna på många ställen sådane, att långa transporter äro omöjliga.
Detta är ock skälet, hvarföre de tala för absolut frihet i afseende å bränvinshandteringen, och jag mot.
Hr Tornerhjelm har förundrat sig öfver mitt intresse för denna näring.
Den enkla orsaken dertill är den, att jag är styresman öfver ett län, der 40 brännerier finnas, att jag sett följderna af den förra genomgripande förändringen, och lärt mig huru vådligt det skulle vara att nu rifva upp de knappt läkta såren.
Björnstjerna åberopat förhål landena i Preussen och Hertigdömena, borde han äfven hafva omnämnt den olika beskattningsgrund, som der är gällande, eller efter mäske-karen.
Detta beskattningssätt, i följd af hvilket skatten för den åstadkomna tillverkningen utgår till vida lägre belopp än hvartill den blifvit beräknad, är för de preussiska bränvinsbrännarne så fördelaktigt, att de på intet vilkor vilja utbyta detsamma mot det hos oss införda eller att skatten utgår efter sjelfva tillverkningsbeloppet.
Hr Tornerhjelm: Gr.
Sparre har gifvit en ganska fin vändning åt denna fråga, såsom skulle jag tala endast för Skånes intressen.
Då han så vackert talar för sina Westgötar, försvarar han emellertid indirekt husbehofsbränningen, en riksolycka, från hvilken vi nu i 11 år varit förskonade, och hvilken ingen annan än han lär önska återinförd.
Hvad angår hans påstående att Westergötland skulle vara vanlottadt på kommunikationer, så vet jag verkligen ingen provins i Sverige, som erhållit i denna väg så stora anslag, som Westergötland.
Afven med fara att af Gr.
Sparre stämplas såsom den der endast för en viss trakts och ej hela landets talan, vågar jag fortfarande yrka bifall till Utsk:ts hemställan.
Hr Tornerhjelm gör Skåne orätt.
Det finnes nemligen ingen provins i Sverige, från hvil - 262 Den 12 Maj f. m. ken så hög skatt för bränvins tillverkning utgår som från denna.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts hemställan och dels afslag derå, samt bibehållande af den nu i ämnet gällande föreskriften, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvarvid svarades många ja och nej i blandning, och sedermera propos. på afslag derå, samt bibehållande af hvad i ämnet nu är stadgadt, då svaren likaledes utföllo med många så väl ja som nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Uppsattes och justerades följande voteringspropos.: »Den som bifaller Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts å sid. 6 af Betänk:t N:o 1 gjorda hemställan, att, på sätt K.
M:t föreslagit, stadgandet om ett högsta medgifna tillverkningsbelopp af bränvin på dygn må ur författningen uteslutas, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår K. o.
Ad. denna hemställan och bibehåller den nu gällande föreskriften, att den högsta tillverkning på dygn skall vara 1,000 kannor.
Den vidare föredragningen af Betänkt uppskjöts till e. in:s plenum. R. o. Ad. åtskiljdes kl. j 3 e. m.
Den 12 Maj e. m. 263 Lördagen den 12 Maj 1866.
Justerades 4 prot.-utdrag för förmiddagens plenum.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att till K. o.
Ad. blifvit öfverlemnade 10 biljetter till Kgl. Landtbruks-Akademiens sammankomst den 14 dennes, samt anmodade de ledamöter af Ståndet, som önskade erhålla dessa biljetter, att anmäla sig hos Riddarh.-fiskalen.
Bevilln.-, Lagsamt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskds Betänk. N:o 1, ang. vilkoren för bränvins tillverkning. § 4.
I öfverensstämmelse med de åsigter, jag förut uttalat i detta ämne, får jag anhålla om afslag å Utsk:ts förslag samt att den nu gällande bestämmelsen om minimum måtte bibehållas.
Det synes som skulle Gr.
Sparre hafva rätt deruti, att pluraliteten af K. o. Ad. icke önskar lemna bränvinstillverkningen alldeles fri; min önskan är det likväl.
Det gifves efter mitt förmenande icke mer än en frihet, som kan drifvas till sin yttersta konseqvens — näringsfriheten; ej mer än en jemnlikhet, som är önskansvärd — likheten inför lag, och på dessa stora grundprinciper har jag stödt min önskan att se bränvinshandtermgen befriad från alla inskränkande band, utom beskattning och i följd deraf kontroll.
Jag fruktar icke att vi derigenom skola åter få se husbehofsbränningen uppblomstra, som, jag medger det, vore ett ondt.
Min öfvertygelse är att just genom närin - 264 Den 12 Maj e. m. garnes frigörande undergräfves tillverkningen i liten skala, och i mitt yrkande att minimibeloppet ej bestämmes, kan jag således icke spåra någon fara.
För dem, som deremot i detta fall se saken olika, finnes ett bestämdt korrektiv redan föreslaget, det nemligen att pålägga en kontrolleringsafgift, en omkostnad, som husbehofsbränningen omöjligen kan draga.
Det vore emedlertid opraktiskt att drifva en sats, för hvilken man icke ser framgång möjlig.
Om således icke min åsigt i denna fråga skulle vinna flera anhängare, afstår jag från mitt yrkande och förenar mig med Utsk:ts hemställan.
De fördelar, som tala för den större bränvinstillverkningen, äro en fullkomligare fabrikation, en minskning i det kapital, som behöfver nedläggas i redskap och byggnader, samt besparing i arbete och bränsle, då åter för den mindre tillverkningen tala lättheten att kunna samla råämnen och att lättare kunna tillgodogöra sig affall.
Dessa hvarandra motvägande fördelar skola i min tanka verka derhän, att i enlighet med den gamla satsen »in medio consistit virtus» medelstora brännerier skola löna sig bäst; de skola å ena sidan upphäfva all husbehofsbränning samt å en annan kunna ganska väl täfla med större brännerier, hvilka kunna uppstå på ett eller annat af natur oell konst gynnadt ställe.
Det är mig temligen likgiltigt, huru gränsen för minimitillverkningen bestämmes, och jag skulle icke hafva något emot, om, i konseqvens med R. o. Ad:ns redan fattade beslut om borttagande af maximum, äfven minimum blefve borttaget, såvida icke en annan omständighet i sammanhang härmed måste tagas i öfvervägande, nemligen kontrollkostnaden.
Såsom jag förut nämnt, tror jag visserligen, att de medelstora brännerierna skulle snart uttränga husbehofsbränningen, men under öfvergångstiden skulle dock kontrollkostnaden kunna växa till ett ganska stort belopp.
Ett korrektiv vore visserligen att lägga kontrollkostnaden på tillverkaren och icke på Staten, men stora svårigheter mot en sådan åtgärd torde dock möta.
Jag anhåller om återremiss af förevarande punkt, pä det att, vid förnyad behandling deraf inom Utsk:t, behörig uppmärksamhet jemväl måtte fästas vid den högre kontrollkostnad, som kan uppstå genom minimi nedsättande.
Efter den långvariga dis kussion, som egt ruin på f. m. och i viss mån kan hafva inflytelse på den förevarande frågan, skall jag fatta mig mycket kort, men ber dock att få fästa R. o. Ad:ns uppmärksamhet på några konseqvenser af minimitillverknin - Den 12 Maj e. m. 2(55 gens nedsättande till 200 kannor.
Om man nedsätter minimum till 200 k:r och beräknar hvarje brännmånad till 25 dagar, gör det en tillverkning af 5000 k:r och en skatt af 3000 rdr, efter 60 öre pr k:a, samt för 7 månader en tillverkning af 35,000 k:r och en skatt af 21,000 rdr.
Kontrollörsarfvode för 215 dagar eller 7 månader, om man också nedsätter arfvodet till den låga summan af 4 rdr, hvarunder det väl icke kan sättas, såvida man skall kunna påräkna att till det i sig sjelft, själslösa arbetet att i 215 dagar icke hafva något att göra erhålla någon pålitligperson, skulle uppgå till 860 rdr; om man dertill beräknar den tunga, som faller på producenten, nemligen kontrollörens uppehälle, efter 2 rdr om dagen, gör det 430 rdr.
Om jag härtill lägger den första summan, får jagen kontrollkostnad af 1,032,000 rdr, nemligen under den förutsättning, att bränneriernas antal kommer att stiga i samma mån som nedsättning af minimibeloppet till hälften eger rum, så att bränneriernas antal ökas från 618 till 1200.
Således visar det sig, att, om följden skulle blifva den, jag supponerat, nemligen att nedsättning till hälften af tillverkningsbelöppet skulle medföra fördubbladt antal brännerier, kostnaderna för Staten skulle högst betydligt ökas.