Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu deremot skulle förhållandet blifva annorlunda, och det blefve således i räntetagarnes interesse att tillse, det marke - Den si Januari f. m. gången icke sattes för lågt; hvaremot räntegifvarne å andra sidan få den fördelen, att de högre utgifter, som en missväxt medför, blifva fördelade på io år.
Hr v. Hartmansdorff har antagit, att markegången alltid skulle blifva oriktig, och man kan gerna medgifva, alt den icke alltid skulle kunna blifva fullt enlig med det gångbara priset, helst detta icke alltid är ense med sig sjelft, enär man ser, huru det stundom betydligt varierar från den ena torgdagen till den andra.
Denna invändning kan således alltid göras under hvad markegångssättning och under hvad prisbestämmelse som helst, den må ske genom publik åtgärd eller enskild öfverenskommelse; men säkert är, att markegången genom Utsk:s förslag aldrig kan blifva så skiljaktig från verkliga priset, som i händelse man antager den K. proposm, enligt hvilken markegången skulle vid riksdag sättas för fem kommande år i sender.
Detta sista förslag innebär långt större orättvisa, om man så vill kalla det, och allt, hvad som kan sägas emot Utsk:s förslag i sådant afseende, drabbar i långt större mån den K. proposm.
För min del ser jag likväl icke i hela detta förslag, angtde ett förändradt sätt för grundskatters och tiondeanslags utgörande, någon orättvisa, enär, efter min tanka, förslaget blott angår indelta räntor, och jag för öfrigt tror, att de bestämmelser, statsmagterna finna för godt att besluta i afseende på sättet för räntornas utgörande, de må vara Kronan beliållna eller anslagna åt löntagare, böra bero af statsmagterna, utan att kunna betraktas såsom intrång i löntagarnes rätt.
Dessas rättigheter kunna ej, efter min åsigt, bero på sättet, huru skatterna utgöras, utan inskränka sig blott dertill ali åtnjuta samma rätt, som staten sjelf förbehållit sig; och dä nu staten afsagt sig all uppsägningsrätt, bör detsamma gälla för öfriga räntetagare, som annars blifva en privilegierad class och komma i en förhatlig ställning, hvilket af ingen kan önskas, utan tvärtom af alla bör förekommas.
Jag ser således i Ulsk:s förslag ett vigtigt steg till förbättring i vårt skatteväsende.
Det är icke möjligt att på en gång ändra det på sådant sätt, att det uppfyller alla theoriens fordringar; men detta förslag är af vigt såsom förberedelse till mera jemnhet i både skatter och löner.
Det skulle hos räntetagarne alstra en vana att alltid påräkna ungefär samma belopp i löneinkomster, och hos räntegifvarne att utgöra sina skatter på enahanda sätt, hvarigenom man slutligen skulle kunna komma till det önskvärda mål att bestämma skatterna i contant och bringa mera reda i denna del af våra oeconomiska förhållanden, hvilket åter * skulle vara af stort inflytande på belåtenheten i landet.
— Då jag således ej i förslaget finner något lidande å någondera sidan, och inga andra olagenheter än sådana, som äro en följd af oriktiga vanor eller inrotade fördomar, men deremot inser, att det skulle medföra betydliga fördelar, tillstyrker jag bifall till betänk. f i3G Dea aa Januari f. m.
Jag medgifver, att jag i TJtsltrs förslag icke funnit sådana garantier mot möjligt förnärmande af räntetagarens interesse, som jag hade önskat, och jag hade derföre gerna sett, att förändring i detta hänseende ägt rum uti en föregående punkt; men jag kan likväl icke utsträcka mina betänkligheter så långt, sorn Hr v. Hartmansdorff samt Gr:na Björnstjerna och Brahe.
Jag är öfvertygad, att den nu ifrågaställda reformen är af så vigtig och nyttig beskaffenhet, att de mindre obilligheter för ögonblicket, hvilka deraf kunna anses uppkomma, betyda i det hela noll.
Den förnämsta anmärkn. af förslagets motståndare består nemi. deri, att räntegifvarnes inflytande på markegångssättningarna komme att vid dessa blifva öfvervägande till bestämmande af ett alltför lågt pris, hvilket åter medförde förlust för räntetagarne.
Men om dessa sednare skulle finna, att räntegifvarnes interesse till någon orättvis grad gjort sig gällande, är det ju räntetagarnes rättighet att anföra besvär i KammarColhm, livitket, såsom ett statens embetsverk, icke lärer underlåta att förskaffa statens embetsman den rätt, de kunna äga att fordra; och för min del tror jag, att den magt KammarCollun äger att, nemi. genom förhöjning i markegången, i många fall ålägga Svenska folket en högre skatt, än det sjelf åtagit sig, t. o. m. är alltför vidsträckt.
Vidkommande den omtalade förlusten för indelta armeen, får jag fasta uppmärksamheten derå, att då regleringen för densammas löner vid sista riksdagen framlades, beräknades dessa löner i hvad de dittills utgjort, icke efter de tillfälliga förhöjningar deri, som, till följd af uppsägningsrätten, kunnat uppkomma, utan/ efter medelmarkegången.
En sådan beräkning har också alltid legat till grund för undersökningen om tjenstemännens lönebelopp.
Jag är för öfrigt förekommen af Frih.
Palmstjernas nyss afgifna anförande samt af hvad Gr.
Posse i sista plenum yttrade, och hvaruti han, bland annat, visade, huru ojemnförligt mycket fördelarna af förslaget öfvervägde de möjliga förlusterna deraf.
Dessutom kan man icke nog fästa uppmärksamheten på hvilken inconsequens R. o. Ad. beginge, i fall II.
Ståndet förkastade denna punkt, dä Ståndet antagit de två första.
Jag föreställer mig altså icke annat, än att den 5:te punkten varder bifallen.
Jag vågar icke trötta R. o. Ad. med att omtala allt, hvad jag tänker i detta ämne, helst frågan är af vigt och jag derföre önskar, att många ledamöter må deltaga i voteringen, hvilket åter icke lärer blifva händelsen, om man för långt utsträcker discussionen.
Det ligger i sakens natur och är ej heller ovanligt, att, då man talar alltför länge uti ett ämne, man gör ett och annat misstag, på sätt Hr v. Hartmansdorff ock gjort.
Dessa äro nu till Den 22 Januari f. ra. till stor del redan besvarade; och jag begärde ordet egentligen för att besvara de farhågor, man framställt i afseende på förluster för indelta armeens befäl.
Gr:na Björnstjerna och Brahe hafva nemi. befarat, att, i händelse förslaget bifölles, indelta armeens befäl skulle betagas tillfälle att erhålla lösen för sina räntor utöfver markegångspriset, en så kallad förmån, den de nu äga, och hvarigenom minskning i de nuvar. löneförmånerna ansågs uppkomma.
Må det förlåtas mig, om jag tror, att dessa yttranden icke voro så mycket beräknade på att inverka på 11. o. Ad:s beslut, emedan argumentet verkligen är, i min tanka, dertill för svagt, utan snarare såsom ett bevis på den välvilja för armeen, hvilken de ädla Grefvarna alltid ådagalagt, såväl enskildt sorn i deras embctsutöfning.
Då jag sjelf tillhör dem, som uro löntagare vid indelta armeen, torde jag äga skäl att yttra den opinion uti ifråga var. hänseende, som jag trott mig finna der vara rådande.
Jag känner nemi. ganska många, som hafva betydliga indelta räntor, men hvilka aldrig uppdrifva lösningsprisen utöfver markegången, och som gjort till en lag för sig att aldrig begagna räutegifvarens svårighet att skaffa varan in natura, för att tvinga honom lösa öfver markegångspriset.
Jag tror ock, att sådant rättvist kunde kallas prejeri, och jag kan icke försvara ett stadgande, som dertill lemnar anledn.
Om man betraktar Utsk:s förslag, skönjes deraf Wart, att Utsk. velat gå K.
M:s propos. till mötes i afseende på sjelfva ändamålet derför, hvilket är att bereda möjlighet för staten att i en framtid öfvertaga alla indelta räntor och till löntagarne utgifva contenia löner.
Delta förslag är dertill ett vigtigt steg.
Afslås det, så är hufvudändamålet motverkadt och lillbakasatt, till dess ett nytt förslag i samma anda hinner framkomma och vinna bifall.
Jag anhåller altså om bifall till denna 5:te punkt; och hvad armeen beträffar, är jag öfvertygad, att den låter förespeglingarna om förlustea af tillfället till en orättvis vinst vika för närmandet till realisering af det goda resultat, att arméen en gång må kunna mera stabelt beräkna sina löneinkomster.
I motsats med den siste talaren yrkar jag afslag på betänk.
Saken är verkligen af mera vigt, än man inser.
Den går nemi. ut på att minska embetsmannens löner.
Väl har jag hört, att em - betsmännen äro för talrika, men icke har jag hört någon påstå, att de äro öfverflödigt aflönade; och hvad gör man väl, då man fråntager räntetagare deras uppsägningsrätt?
Jo, man nedsätter markegången; ty hvilka bestämma denna ?
Jo, de som sjelfva hafva fördel af en låg markegång, eller åtminstone till en del dela yrke med dessa.
Hvad är det väl nu, som uppehåller markegången?
Jo, uppsägningsrätten.
Då i lands18 H. 18 i38 Den 22 Januari f. ra. orterna allmänheten nödgas sälja sin vara till hvad pris sorn helst, då är det markegången sättes; och då det är räntetagarens interesse, att den sättes hög, blifver den alltid låg.
Följden af förslagets antagande blefve omsider den, att man vid en annan riksdag framkomme med nya förslag till löneförhöjningar.
På dessa skäl yrkar jag afslag.
För att besvara ett yttrande af Frih.
Palmstjerna får jag nämna, att han misstagit sig, då han trott någon skillnad äga rum emellan grunderna för utgörandet af frälseskatte- och kronoskatteräntor.
En sådan finnes verkligen icke, och följden af antagandet utaf TJtsk:s förslag blefve altså, att de förra räntorna komme i samma kategori som de sednare.
Hvad hufvudsaken beträffar, finner jag det vara riktigt, att Kronan uppbär sina räntor, evalverade till penningar; men förhållandet med enskilda räntetagare är olika.
Medgifver man likväl, att Utsk. välvilligt afsett räntegifvarens interesse, så, och om förslaget passivt går igenom, må det gerna bifallas.
Yppas åter något motstånd, så bör det gälla till afgörande; ty en gifven orättvisa mot räntetagaren är det, att fråntaga honom en bestämd rättighet.
Yådan af den ömsesidiga uppsägningsrättens bibehållande kan jag icke inse.
Är den spannmål, räntegifvaren erbjuder, god och försvarlig, kan den icke casseras, eller några prejerier äga rum.
Bibehållandet af den ömsesidiga uppsägningsrätten är derföre en sporre för allmogen att skaffa sig god säd; hvadan afskaffandet deraf, enligt min öfvertygelse, komme att verka dertill, att jordbruket slarfvigare handhades.
Jag vill icke uppehålla vidare, utan slutar med att yrka afslag å betänk.
Jag hade icke ämnat att vidare yttra mig i detta ämne; men då åtskilliga talare framställt förslaget, såsom ledande till betydliga förluster för indelta armeen och för löntagare i allmänhet, anser jag mig böra redogöra, hvarför jag icke kan dela en sådan åsigt.
Jagskall icke söka skydd bakom Konungens propos., som föreslår, att alla räntor skola ingå till Kronan, hvilket säkerligen icke skett, om det inneburit något förnärmande för enskild rätt.
Jag är öfvertygad, att förslaget icke leder till någon förlust.
Markegångssättningen kan icke blifva lägre hädanefter än hittills; och under en sådan förutsättning vill jag betrakta de 2:ne förhållanden, som kunna uppstå emellan räntetagare och räntegifvare.
Det är klart, att om uti det ena af dessa fall det då gångbara priset understiger medelmarkegången, har räntetagaren vinst vid att få lösen enligt den; men i det andra fallet, då gångbara priset öfverstiger medelmarkegången, har räntetagaren hittills kunnat uppsäga och, i missväxtår, preja räntegifvaren hur högt han behagat; och på detta sednare skulle hans vinst bero.
Men huru många hafva väl velat deraf begagna sig?
De flesta Den js Januari f. m. hafva nöjt sig med att lösa efter markegång; och då en medelmarkegång antages, hafva ju alltid de höga prisen jemväl ingått i den beräkning, hvarefter medelmarkegången blifvit bestämd.
Så har jag fattat saken, samt sålunda aldrig kunnat inse, att förnärmande af någons rätt vore i fråga.
Åtskilliga hördes yrka propos. Hr Peyron, Gust. Abrah.:
Jag ämnar icke vidare yttra mig i ämnet, än att genmäla 2:ne talare, hvilka förmenat, att markegångsprisen städse bestämmas för lågt, enär 1'äntegifvarne hafva största inflytandet vid markegångssättningarna.
Jag får då upplysa, att pluraliteten af ledamöterna i markegångssättningscommitteerna gemenligen äro räntetagare (uti flera län äro endast -Jtdelen räntegifvare), samt derjemte erinra, att det är upprättade priscouranter för hvarje fögderi, som skola ligga till grund för besluten.
Jag frågar, huru det väl då är möjligt, att räntegifvarnes inflytande skall blifva det öfvervägande?
Jag skall icke yttra mig i liufvudsaken, utan blott ang:de det factiska.
De nuvar., spannmålsprisen äro högre än markegången.
I sista plenum uppgaf jag, att markegången under 12 å i5 år varit 1 a 2 r:dr lägre än de gångbara prisen.
Då flera talare yrkade motsatsen, hade sådant fordrat bestyrkning.
Dertill hafva de haft tid; men bevisningen har uteblifvit.
Mina documenter äro: 1:0 prisnoteringarna på Örebro börs, och 2:0 markegångstaxorna.
Jag frågar, om icke alltid de förra varit högre?
Jag uppmanar dem, som känna orten, att bestyrka eller vederlägga denna uppgift.
I öfrigt vill jag erinra, att jag väl anser det hafva varit möjligt att förekomma ett skadligt inflytande af personer och omständigheter till räntetagarens förlust; men detta har Utsk. icke gjort.
Dertill fordrades nemi.: 1:0 en annan tid för markegångssättningarna, och 2:0 att de beslutande ledamöternas interessen vore mera noggrannt afvägda än nu, hvilket nu icke är förhållandet, emedan räntegifvarens har bestämd öfvervigt; och jag hemställer då, huruvida Hr v. Hartmansdorff saknar grund för sin begäran om afslag.
Jag ber örn ursägt för det jag ännu en gång uppehåller; men åtskilliga talare hafva nu uppträdt emot förslaget, hvilka icke yttrade sig, då andra punkten förevar.
Det hade varit önskligt, om Gr:na Björnstjerna och Brahe yttrat sig vid det föregående tillfället; resultatet hade då möjligen kunnat blifva, att man uppskjutit antaga det ena, förrän i sammanhang med det andra.
Men sedan 2:dra punkten nu är antagen, hemställer jag, om icke, på sätt Frih.
Gederström nämnt, förslaget i förstnämnde del, i händelse det i denna sednare afsloges, skulle komma alt le - Den 22 Januari f. m. da till en ökad beskattning; ty det är tydligt, att om räntetagaven skulle kunna utfordra betalning in natura under missväxtår, förlorade räntegifvaren, de år han löste efter medehnarkegången, så mycket som det, hvarmed missväxtårens högre pris bidragit till förhöjning i medelmarkegången.
Att vid så beskalfadt förhållande afslå förevar, punkt skulle jag anse högst orättvist.
Det har i sanning förundrat mig, att Gr.
Björnstjerna, som visat sig önska reform i beskattningsväsendet, likväl yrkar afslag å ifråga var. steg på den banan, hvaraf följden skulle blifva, att räntegifvaren alltid koinme att betala in natura, d. v. s. rakt motsatsen af hvad man ämnat.
Det må vara Hr v.
Qvanten förbehållet att tala för bifall till den 2:dra punkten, men afslag till denna.
Ilan är ock den ende, som gjort det.
Skid le likväl motsidan vinna nu, önskar jag åtminstone den förändring, att förslaget må förkastas i dess helhet.
Då den siste talaren beskyllt mig för inconsequens, får jag erinra, att jag i mitt sista yttrande förklarade mig önska, samt att jag dessutom nedlagt mycket arbete på, att en förändring, i system, af vårt beskattningsväsende måtte kunna tillvägabringas; men jag har motsatt mig att lösryckt behandla vissa delar. K. Carl XI har lågt lönerna i natura-praestationer.
Hvarföre fråntaga löntagaren rätt att på sådant sätt utfå dem?
Att den 2:dra punkten är antagen beklagar jag; men jag hoppas, att K.
M. icke skall antaga den.
Det är illa, att icke här, såsom i andra länder, föredragningen af en fråga sker punktvis på det sätt, att den derefter afgöres i sin helhet.
Den siste talaren synes hafva tagit för godt det påstående af Hr Gunther, som skulle beslutet öfver 2:dra punkten hafva lagt hinder i vägen för beslutet öfver denna.
Detta tror jag vara ett misstag och kan ingalunda erkänna, att 2:dra punkten är overkställbar, i fall denna afslås.
Väl har den siste talaren rätt deri, att beslutet öfver 2:dra punkten, i det af honom förutsatta fall, icke blefve overkställbar!; men det blefve så mycket mer orättvist.
Jag ber om förlåtelse, att jag än en gång upptar tiden; men min anmärkn. tror jag icke kommer att förorsaka något svar.
Då Utsk. sagt, att det i allo vid blifvit sitt förra förslag i 5:te punkten, endast med uteslutande derifrån af mora. under lit. <2, hade jag trott, att någon förändring uti det öfriga icke förefunnits; men jag ser likväl, att i slutet af mom. under lit. cl i första betänk, heter det: ”För de räntor, som äro Kronan behållna, erlägges hvarfen ofvannämnde forsellön eller sistberörde ersättning.”
Då riu samma mom. i det sednare betänk, (det under lit. c) Den 35 Jaauari f. m. i4i endast lyder: ”för de räntor, sora äro Kronan behållna, erlägges icke någon forsellön,” tror jag, att det är angeiäget att bifalla första betänk, i denna del. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om It. o. Ad. behagade bifalla 5:te punkten mom:n litt. a, b och c.
Dd Hr
Hjärnes begäran om votering förmodligen åsyftar bifall till Utsk:s förslag, får jag anhålla, att contrapropos:n må innefatta afslag till mom:n a, b, c. Upplästes till justering och godkändes följande votertspropos:n:
Den, som bifaller 5:te punkten, mom:n lit. a, b och c, af StatsUtsk:s utlåt.
N:o 3g3 i anledn. af gjorda anmärkn:r vid Utsk:s betänk.
N:o 2y3, ang:de dels grunderna för raarkegångsprisens bestämmande, räntepersedlarnas omsättning och förenkling, indelta räntors och tiondeanslags återingående till Kronan samt andra med grundskatternas utgörande gemenskap ägande ämnen, och dels i anledn. af flera i samma frågor väckta motioner, voterar ja; den det ej vill, voterar nej-, Vinner nej, afslår R. o. Ad. ofvannämnde 5:te punkt, mom:n lit. a, b och c. Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, sorn följer:
Hr Hjärne reserverade sig emot det nu fattade beslutet, emedan han ansåg, att man derigenom i 5 år fördröjt en ändamälsenlig ändring och förbättring.
Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr., reserverade sig äfven emot R. och Ad:s nu fattade beslut. II. R. o. Ad. åtskiljdes kl. £ till 3 e. m.
Thorsdagen den 32 Januari 1835.
Plenum kl. 6 e. m. Gr. von Fersen, Hans:
Jag får vördsamt anhålla att Den 22 Januari e. m. i prot. fä nedlägga min reservation mot det på f. m. fattade beslut.
Jag ansåg den punkten, sorn då var under öfverläggning, vara antaglig derföre, att på samma gång sorn löntagare å ena sidan kunde vara försäkrade om att erhålla sina löner till lika belopp, räntegifvarne å andra sidan tryggades mot obehörigt betungande af räntetagarne.
Mot R. o. Ad:s beslut i strid med denna åsigt anhåller jag få reservera mig.
Palmstjerna, Carl Otto: Genom R. o. Ad:s i förmiddags fattade beslut, att afslå de 3 första mom:n af StatsUtsk:s förslag i 5:te punkten af betänk.
N:o 3g3, har det inträffat, att R. o. Ad. icke fattat något beslut i afseende på tillämpningen af R. o.
Ad:s förut fattade beslut, att medelpriset af 10 års markegång skall ligga till grund för erläggandet af de grundskatter, hvilka hädanefter utgå; och för min del anser jag, och R. o. Ad. lärer upplyst finna, att ett beslut ej är fullständigt under andra vilkor, än att äfven möjligheten för dess tillämpning är afsedd. R. o. Ad:s beslut, att medelpriset af 10 års markegång skall ligga till grund för liqvider emellan räntegifvare och räntetagare, bestämmer, att de högre prisen under missväxtåren skola tagas i beräkning och, elmin icke utgående under missväxtåren, likväl sedermera under följande år, då spannmålspriset är lägre, komma räntetagaren till godo.
Det måtte vara R. o. Ad:s afsigt att genom detta beslut fördela de högre skatterna och inkomsterna, som under missväxtåren äga rum, på flera år, så att skatterna, äfvensom deras inkomster, hvilka skola uppbära dem, må blifva jemnade.
Deraf följer, att under missväxtår, då spannmålen äger ett värde, som öfverstiger medium af io års markegångspris, spannmålen ej skall kunna uttagas in natura, utan deremot, då spannmålen är i lägre pris, missväxtårets pris bör beräknas och komma räntetagaren till godo, på det icke samma sak 2:ne gånger må komma i beräkning till den enas fördel och den andras skada.
På samma sätt bör, då under goda år spannmålspriset är lägre än medelpriset af io års markegång, och då leverans in natura äger rum, någon ersättning naturligtvis lemnäs af räntegifvare till räntetagare, för att fylla skillnaden emellan spannmålens värde för det året och medeltalet af 10 års markegångspris.
Såvida icke detta observeras och reglor derför bestämmas, är R. o. Ad:s beslut, att medelpriset för 10 år skall tjena till grund för skatternas utgörande, alldeles otillämpligt och således tillintetgjordt.
Jag kan icke förutsätta, att det kan vara någon fractions af R. o. Ad:s afsigt att i sjelfva verket tillintetgöra detta förut fattade beslut, enär dess tillämpning kan bestämmas i fullkomlig öfverensstämmelse med alla andra af R. o. Ad. fattade beslut och jemväl med det på f. m. tagna, ehuru det, enligt min öfvertygelse, är stridande mot det rätta i saken.
Den 22 Januari c. m.
.43 I följd deraf och under förmodan, att R. o. Ad. vill följa med sin tids upplysning och framskrida till de förbättringar, som i detta afseende blifvit satta i fråga, anser jag mig skyldig att helt och hållet rätta mig efter det sednaste beslutet, oaktadt det strider mot min öfvertygelse, och har jag uppgjort ett förslag, hvarefter R. o Adis beslut om medelprisets begagnande vid liqviderandet af skatterna kan komma att tillämpas.
Jag anhåller örn tillåtelse att nu få uppläsa detsamma.
Palmstjerna uppläste derefter följande: 5:o Vilkor en, hvarunder den föreslagna raarkegångsberakningen i allmänhet bör tjena till grund för bestämmandet af lösnings- och levere ringsföl'hållanden emellan räntegifvare och räntetagare. a) Vid de tillfällen, då det bestämda år spri se t föy orten uppgår till högre belopp än det uträknade medelpriset af de sednaste 10 årens markegångspris för samma ort, får uppsägning till leverans in natura ej äga rum, hvarken å räutegifvares eller räntetagares sida.
Men då årspriset icke öfversliger medelpriset, kan uppsägning till leverans in natura äga rum såväl af räntegifvare som af räntetagare, på sätt hittills skett; dock att, i händelse årspriset understiger medelpriset, räntegifvare!) vid leversringen lill räntetagaren erlägger skillnaden uti contant. b) Då uppsägning till leverans in natura icke skett i behörig ordning och tid, erlägges det uträknade medelpriset, såsom lösningspris, i vanlig tid af räntegifvare, samt derjemte för spannmål hittills vanlig forsellön af 16 sk. b:co pr t:na. c) För de räntor, som äro Kronan behållna, afstår statsverket såväl uppsägningsrättcn som försellön för spannmål.
Palmstjerna muntligen tilläde:
Jag vågar vördsamt föreslå R. o. Ad. att fatta ett så beskaffadt beslut i afseende på tillämpningen af de förut fattade besluten, röride dels beräkningen af medelprisen lör 10 år och dels uppsägningsrätten, vid hvilken R. o. Ad. i förmiddagens plenum afslagit den af Utsk. ifrågasatta förändring.
Från det trygga medvetande, jag äger, slutar jag lill deras uppsåt, som utgjort den stora plurahteten i förmiddags och, lika med mig, voterade för det beslut, som fattades.
Jag slutar till, att deras afsigt icke varit att begå någon den ringaste orättvisa, utan tvärtom att förhindra orättvisa alt hegås.
Jag respeeterar hvarje ledamots rätt att reservera sig; och 0111 jag linge anse Frih.
Palmstjernas anförande såsom en reservation, skulle jag icke »44 Den 22 Januari e. m. fästa mig dervid; men då jag bör anse det såsom en ny motion, anhåller jag att få detsamma på bordet, på det vi må få tillfälle att se, huruvida det innebur ett indirect försök att upphäfva det i dag fattade beslutet.
Jag har länge varit x’äntegifvare, men kan aldrig blifva räntetagare, och när jag talar till de sednares förmån, måste följa ett af två: antingen måste jag stå fasligt tillbaka i omdömes- och förståndsförmåga, eller också måste jag handla af de oklanderligaste motiver.
Om någon contradiction skulle linnas emellan besluten, kan man åtminstone icke förebrå mig att icke hafva varit consequent, enär jag gjort allt, hvad jag kunnat, då jag begärde votering.
Må jag, med Gr. v. Fersens tillåtelse, få erinra derom, att det är smärtsamt att höra, att det fattade beslutet skulle innefatta en orättvisa för båda sidorna, sedan jag icke hört, att af närvar, förhållande rönts någon orättvisa.