Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dalman tyckes redan hafva gått längre än lian.
Mig synes att en hvar borde, ehvad tanka han må hysa om sig sjelf, dock yttra sig med tillbörlig aktning för medlemmarna af detta Stånd, uti hvilket både funnits och finnas män, hvilka, ehuru tystlåtna och anspråkslösa, fullt ut kunna mäta sig med dem, som nu föra stort språk.
Jag vill icke upptaga de anmärkningar, som af talare före mig redan blifvit besvarade; men jag vill fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på hvad som under de sednare åren handt med juryinrättningen, nemi. att sådana personer, som man kallar de stilla i landet, eller de, som icke höra hvarken till ena eller andra partiet, som icke skrika, utan med lugn fälla sitt omdöme, sökt, när de blifvit valda till jurymän, att undandraga sig detta förtroende.
På ena sidan hafva de förmodligen velat undgå att, i händelse de skulle sakfälla, varda genom tryckfrihetens missbruk smädade och framdragna till skotttaflor för ohemula beskyllningar, och på andra sidan undvika samvetsagg, i händelse de, af farhåga för sådan behandling, låtit sig afskräckas att efter lagens stränghet förfära.
Följden deraf har, såsom hvar och Den 15 October c. m. en känner, varit, att sådana jurymän antingen afsatt sig förtroendet eller också uteblifvit.
Jag tror t. o. m., att exempel finnas, då man 5 till 6 gånger kallat juryn tillsamman förgäfves, emedan erforderligt antal ledamöter saknats.
När förhållandet redan är sådant, och man ser tryckfrihetens missbruk snarare till- än aftaga, torde den tid icke vara aflägsen, da inga andra låta begagna sig till jurymän, än de, som tillhöra antingen det ena eller andra partiet, och då det beror på en lyckträff, örn den anklagade frias eller fäl— les, emedan den oväld saknas, hvarförutan ingen rättvisa kan äga rum.
Juryn har da förlorat sin nytta och bör ej vidare bibehållas.
Redan vid förra riksdagen tvekade jag, hvilketdera borde anses för rättast, men vidblef dock juryn.
Nu deremot tror jag på redan anförda skäl, att juryn hädanefter förtjenar mindre, och våra domstolar vida mera förtroende.
Domaren är redan såsom offentlig man van vid att misskännas och tadlas i så många andra hänseenden.
Örn tryckfrihetsmålen dertill läggas, hoppas jag dock, alt han bibehåller sin sjelfständighet, och att målen afgöras med mera enhet än nu, då olika juryr fälla motsatta utslag i samma sak.
Förslaget, att man skall klyfva Constit.TJtskts förslag och bibehålla juryinrättningen, roen afskaffa iudragningsmngten, kan jag icke gilla, utan tror deremot, att så länge man vill på ena sidan bibehålla osäkerheten och lyckträffen i afseende på målens afdömande, är det äfven nödigt alt bibehålla godtycket eller indragningsmngten på den andra; men vill man afskaffa juryn, kan man äfven afskaffa indragningsmagten eller göra just hvad Constit.Utsk. föreslagit.
Särskildt anhåller jag att få fästa uppmärksamheten på några här fällda yttranden.
En talare har sagt, att domstolarna icke borde få döma i tryckfrihetsmål derföre, att det ligger i deras interesse att handla i laglighetens och stabilitetens anda..
Af denna sats, eller att man ej åt domstolarna bör öfverlemna tryckfrihetsmålens behandling derföre, att domstolarna handla lagligt, följer väl således, alt man vill bibehålla juryn derföre, att den handlar olagligt, eller derföre, att man åtminstone hoppas, det den skall göra det.
En ledamot har yttrat, att man vid detta tillfälle borde göra hufvudsakligt afseende på den mening, som Borgare- och BondeSttn uttalat, emedan dessa egentligen representerade Svenska folket.
Jag deremot tror, att i tryckfrihetsmål är det snarare R. o. Ad:s samt PresteSlts mening, hvarpå afseende bör fästas, emedan dessa begge
Stånd mera sysselsätta sig med författareskap och tryckfrihet, än Borgare- och BondeSttn.
Jag hoppas således, att R. o. Ad. icke gör mera afseende på dessa Stånds mening, än på sin egen öfvertygelse, hvilken alltid bör vara rättesnöret för ens handlingar.
En talare har äfven anfört såsom en tröst
Den 17 Octeber e. m. för dem, hvilka Iida af tryckfrihetens missbruk, att om juryn förklarar, det man verkligen blifvit förolämpad, innefattar det ali den upprättelse, man kunde begära.
Detta påminner mig ett yttrande, hvilket någon fällt om det anfall af cholera, som en annan lidit, nemi. att han haft så verklig cholera, att han aldrig kunde begära henne bättre.
Jag anhåller att få instämma i en del af Frih. Ehrenborghs yttrande för Constit.Utsk:s förslag och önskar, att R. o. Ad. måtte godkänna det till grundlagsenlig behandling.
Om det skulle i afseende på redactionen vara mindre fullständigt eller felfritt, visar just den meningen i Utsk:s tnemor., sorn af Frih.
Cederström blifvit tadlad, att, ora först grundsatsen af Stånden är antagen , det sedermera åligger Utsk. att uppgöra de särskilda bestämdare redactiousförslag, som deraf följa.
Jag har af en värd talare, till stöd för bibehållande af juryinrättningen och för juryinrättning i allmänhet hört skäl uppgifvas, som jag verkligen icke väntat att få höra, allraminst af den talaren eller från den sidan.
Hr Dalman har stödt juryinrättningens företräde på den personliga auctoriteten af Lagcommitte'ens arbetande ledamöters omdöme.
Jag hade icke trott, att man på sådant sätt skulle söka stödet för denna inrättning.
Jag hade trott, att allt omdöme om dess lämplighet, jemnförelseyis med andra förmer, borde grundas på skäl, icke på personlig auctoritet.
Jag hemställer till Hr Dalman sjelf, ora auctoritet får gälla i sådana frågor, och om han ej varit den förste, som vid mångfaldiga frågor, äfven vid dem, som allmänligen anses erfordra en man af yrket för att bunna rätt uppfattas, jäfvat äfven de ovedersägligaste auctoriteter, Hvad Hr
Dalmans exempel beträffar, att England och Frankrike befunnit sig väl af juryinrättningen, får jag blott hemställa till Hr Dalman, om icke vårt land befunnit sig väl af den form för brottmålsfrågors behandling, som Svenska lagen utstakar; och jag tillåter mig hänvisa Hr Dalman till en källa, hvars auctoritet icke of Hr Dalman torde underkännas, nemh tidningen Dagligt Allehanda för i år, för att finna exempel, huru inom ett land (Belgien), som från Frankrike hcmtnt sina förmer för brottmålsprocessen, de uppenbqraste förbrytare blifvit frikända af en jury, tillgänglig för politiska passionernas intryck (i frågan om våldsamheterna i Biiissel emot vissa för Orangism misstänkta personer).
Hr Dalman har sagt, att ingen säkerhet förtryckfriheten finnes i något land, der jury ej afdömer tryckfrihetsmålen.
Jag får då fråga honom, om icke Frankrike före Julidagarna gaf bevis på en doniarecorps, mägtig att skydda tryckfriheten?
Och jag hemställer, då jag mer än en gång Den 17 Octobcr c. m.
133 hört Hr Dalman tadla de förändringar, som skedde 1812, och instämma med dem, som för dessa förändringar icke ägt mildare uttryck, än att tryckfriheten då tillintetgjordes, då castrerades, om det icke före 1812 fanns tryckfrihet, ehuru juryinrättningen då ännu icke var införd och tryckfrihetens utöfning icke ägde annat skydd, än samma domaremagt, som man nu vill underkänna.
Jag för min del anser den domstol bättre, som är sammansatt af män, hvilka måste vara sakkunniga, äro vana i sitt kall, skyldiga att redogöra för skälen till domslutet, skyldiga att ansvara för delta beslut, hvaruti, derest de irrat sig, ändring kan vinnas i en högre och slutligen i högsta instansen, än en sådan domstol, som tillsättes af parterna i samma ögonblick, domen skall fällas, utan afseende på om den äger oväld och förmåga att afgöra frågan och utan att behöfva redogöra för sin opinion eller ansvara för sitt beslut, samt t. o. m. äro förbjudna att yppa, huru de voterat, der den uppenbarast orättvisa dom , såvida icke formalitetsfel ägt rum, icke kan vinna någon ändring.
Man har sagt, att mot det missbruk, som kunde äga rum af offentligheten eller tryckfriheten genom enskildas smädande, vöre offentligheten sjelf det bästa correctivet.
Jag hemställer till den värde talaren, som fällde detta yttrande och som jag trodde vara för mycket bekant med tryckfriheten för att sakna kännedom, huru vidsträckt den kan både brukas och missbrukas, om icke just de fall, då smädelsen mest mördande riktar sina stötar, äro af den art, att sjelfva försvaret, ehuru orättvist anfallet än kan vara, icke låter sig verkställa derföre, att smädelsen söker förgiftade vapen och hemligt anfall.
Men äfven der försvaret är möjligt, hemställer jag till den värde talaren, huruvida det ensamt beböfver hafva rätt, för alt fäkta lika strid, då alltid anfallet erbjuder mera tillfälle till de pikanta disgressioner, som fästa den stora massans af läsare hufvudsakliga uppmärksamhet.
Jag vill icke här omtala de fall, då samma spalter, som begärligt öppnats för smädelsen, tillslutas för försvaret.
Härvid anser jag mig skyldig att, ehuru jag golden värde talaren, till hvilken jag egentligen ställer dessa ord, den rättvisan att hafva iakttagit den oväld, som jag beklagligen icke kan i lika mån tillerkänna alla tidningsredactörer, att hålla sitt blad öppet lika mycket för försvaret som anfallet (jag talar nu om de enskilda anfallen), till honom hemställa, huruvida försvaret, äfven der de vid anfallet begagnade vapnen icke varit af den lömska art att göra det omöjligt, är lika lätt som anfallet, Den värde talaren har trott, att här icke vöre fråga om det enskilda lidande, som kunde blifva följden af tryckfrihetens missbruk, utan att frågan rörde något mycket högre, det dyrbaraste vi äga, nemi. tryckfriheten sjelf.
Jag erkänner, att tryckfriheten är bland de dyrbaraste institutioner, som finnas inom samhället; men jag tror, att denna, 134 Den 17 Octobcr e. m. lika med hvarje annan icke mindre dyrbar institution, kan missbrukas.
Skulle man dock anse den icke kunna missbrukas, en sats, som jag dock aldrig bort någon våga offentligen yrka, icke en gång dem, som i hvarje tryckfrihetsmål se en förföljelse, bör man bestämdt uttrycka denna sats, och då är hvarje rättegångsprocess öfverflödig; men erkänner man, att missbruk äro möjliga, så tror jag, att det är rättast att öfverlemna skyddet mot dessa missbruk och af sjelfva bruket åt samma form, som skyddar de allradyrbaraste af våra sainhällsförmåner, våra lif, vår ära och vår egendom.
För min del instämmer jag med Hr v. Hartmansdorff uti anhållan om propos., att Constit.Utsk:s förslag måtte af R. o. Ad. förklaras hvilande till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag.
Jag skulle icke ånyo upptaga R. o. Ad:s tid uti ett ämne, der redan så mycket blifvit yttradt, om det icke vore för att söka, så vidt jag förmår, att taga Constit.Utsk. i försvar mot en förebråelse, som det fått uppbära af Frih.
Cederström, af hvilken det så ofta fått uppbära den tillvitelsen, att hafva handlat fullkomligen grundlagsvidrigt.
Om Constit.Utsk. i förevar, afseende handlat grundlagsvidrigt, hvilket jag vågar bestrida, har det åtminstone skett i den bästa afsigt.
Hr Frih. har nemi. förmenat, att Constit.Utsk. grundlagsvidrigt framställt till Stånden följande mening: ”Med föreslående af åtskilliga andra rättelser och redactionsjemnkningar i tryckfr.förordn. torde Constit.Utsk. tillåtas att ännu fördröja, intilldess Utsk. fått del af samtliga RiksSt:ns preliminära beslut öfver nu gjorda framställningar, och sålunda vunnit säkrare ledning för ytterligare beredningsåtgärder.”
Jag vill gerna medgifva, att Utsk. måhända kunnat välja ett bättre uttryck, än preliminära beslut.
Jag får äfven tillkännagifva, att jag inom Utsk. reserverade mig mot detta uttryck, ehuru jag ansåg olämpligt att låta en reservation i en sådan småsak som denna åtfölja till Stånden.
Jag ansåg nemi. för oriktigt af Constit.Utsk. att uttrycka den tanke, Utsk. här ville framlägga, med begagnandet af ett ord, som här stod i motsats med den mening, hvari grundlagen begagnar samina ord; men ehuru detta ord icke är det bäst valda, har likväl genom ordet preliminära, som står framför ordet besluta, ådagalagts Utsk:s afsigt att endast afbida den tidpunkt, då Stånden hade fixerat sig för sina gemensamma anmärkningar, för att komma in med de närmare redactionsförslagen; och om Utsk. härutinnan handlat så grundlagsvidrigt, som Frih.
Cederström påstått, har Utsk. likväl haft den tillfredsställelsen att af andra ledamöter inom detta rum få uppbära ett slags beröm för sin grannlagenhet i detta fall.
Enskildt får jag tillkännagifva, att Utsk. uti en så grannlaga fråga, som denna, icke ansåg sig kunna sätta en hel författning på Den 17 Octo ber c. m. i35 spel, innan grundsatsen vore uttalad; och Utsk. vågade icke i denna fråga, likasom i inånga andra, hoppas ett enhälligt förklarande från Ståndens sida, att de icke hade anmärkningar alt göra mot Utsk:s förslag.
Måhända torde den discussion, som här ägt rum, ådagalägga, att Utsk. i denna förutsättning icke så helt och hållet bedragit sig.
Boye har, såsom det ofta händer honom, missförstått den talare, som han klandrat.
Han har mycket missförstått mig, om han trott, att jag för hela Svenska brottmålslagstiftningen , eller ens under den tid, jag kan öfverlefva, önskar införa juryinrättningen.
Jag har tvärtom öppet förklarat, att jag anser oss ännu en lång tid icke vara mogna för denna inrättning, just derföre, att allm. bildningen ännu icke upphunnit den ståndpunkt, som erfordras för framgången af denna inrättning, och jag vågar derföre helt och hållet bestrida den sats af Frih.
Cederström, att juryinrättningen är i den mån nyttig och nödvändig, som bildningen står på en låg ståndpunkt.
Jag tviflan på, att Hr Frih. kan försvara denna sats.
Medan jag har ordet får jag förklara, då Hr
Dalman från en auctoritet, som jag gerna gifven rättvisa, nemi.
Lagcommitte'ens ledamöters yttrande öfver juryn, velat hemta stöd för sin åsigt om lämpligheten af jury inrättningen, att, om man med noggrannhet genomläser Lagcommitteens motiver, man skall finna, att dessa commilterade tviflat på, att den tidpunkt dr inne, alt en väl ordnad juryinrättning möjligen kan införas i Sverige; men i samma motiver står att läsa, att Lagcommitte'en ansett den juryinrättning, som för närvar, finnes i afseende på tryckfrihetsmål, icke böra borttagas, emedan den vunnit en slags välvilja inom nationen, men att densamma icke borde utvecklas på annat sätt, än som ledde till öfvergängen till en sådan v!il bildad jury, som i en aflägsen framtid kunde emotses.
Detta är hufvudsaken af Lagcommitteens yttrande i detta hänseende och grunden, hvarföre Lagcoinmittden i texten till criminal-lagförslaget icke föreslagit juryns införande.
Jag har nu utsagt min mening och är öfvertygad, alt hvar och en, som kommer att rösta i denna vigtiga fråga, deruti tagit sitt parti till den grad, att frågans vidare utveckling länder lill ingenting.
För min del önskar jag naturligtvis, att R. o. Ad. ville anse detta merjor, så beskaffadt, att den af Constit.Utsk. föreslagna hufvudsakliga förändringen kunde blifva hvilande till grundlagsenlig behandling, och att detta måtte förklaras för R. o. Ad:s gemensamma tanka, så att Constit.Utsk. måtte sättas i tillfälle att på grund deraf utarbeta ett förslag i öfverensstämmelse dermed.
Hr Dalman: R. o. Ad. torde finna, att mitt yttrande blifvit från så mänga sidor anfallet, att jag icke kan under - Den 17 October c. m. låta att försvara detsamma, hvarvid jag likväl förbinder mig att vara så kort som möjligt.
Hvad Hr Strussenfelts enskilda anfall mot mig beträffar, aro de mig lika likgiltiga, som han förklarat angående min opinion om honom.
Hvad åter hans anmärkningar mot mina yttranden angår, äro de af natur att icke tillhöra en rådslående församling, utan snarare en disputationskammare; men om Hr Strussenfelt har lust att enskildt med mig debattera ämnet efter det academiska disputationssättet, vida skiljdt från det sätt, hvarpå ärender behandlas uti representantförsamlingar, hvilkas öfverläggningar icke innebära ändamålet att endast få rätt genom klyftigheter, utan åsyfta verkställbara resultater, skola vi se, hvilken af oss som kan gå längst äfven i ordklyfveri och hårdragna spetsfundigheter inom theoriens område.
Men då dessa, såsom icke utgörande några skäl, lätt bortfalla, lemnar jag dem äfven i förevar, ämne helt och hållet å sido.
Jag öfvergår derföre till de egentliga anmärkningarna, och kan då icke dölja, det jag med förundran afhört ett yttrande af Frih. Cederström , hvilken jag hittills ansett för en af tryckfrihetens varmaste vänner, men som nu synes hafva ådagalagt, det han icke bibehållit samma oförfalskade kärlek för tryckfriheten, som i de goda menlösa tiderna.
Frih. har bland annat anmärkt, huru tidningspressen stympadt och vanstäldt framlade motsidans meningar, då den iakttoge den största fullständighet uti allt, som rörde den sidan, hvars åsigter referenten hyllade, och att detta vore ett bevis på, att publiciteten stod på en låg ståndpunkt.
Jag hemställer till Hr Frih. sjelf, om denna beskyllning bevisar någonting för eller emot vigten af pressens frihet.
Om ett stympad t framställningssätt äger rum, äger ju hvar och en att rätta detsamma.
Hvad jag, för nain del, kan påstå, är, att det icke med vett och vilja inträffar; men om en sådan stympning till följd af bristande uppmärksamhet verkligen sker, är det ju, som sagd t är, hvars och ens rättighet alt vinna rättelse genom meddelandet af sitt fullständiga yttrande till allmänhetens kännedom, och jag skulle tro, att publiciteten i detta fall med nöje skulle gå en yttrad önskan till mötes.
Samme värde talare har sagt, att det vöre endast för att icke lägga hinder mot tryckfrihetens missbruk, sorn man ville bibehålla juryinrättningar.
Jag kan försäkra Hr Frih. äfvensom R. o. Ad., att jag lika mycket sorn någon annan är fiende till tryckfrihetens missbruk, ehuru jag icke erkänner såsom missbruk allt, hvad man derunder vill inbegripa; men jag är öfvertygad, att tryckfrihetens missbruk mycket bättre förekommes genom jury, än genom domstolarna.
Det är endast vid sådana tillfällen, då ingen verklig förbrytelse finnes, men der en mäktigare impuls likväl kunde verka till för publiciteten menliga resulta - Den 17 October e. m. fater, sorn domstolen kunde äga företräde framför juryn; men der verkliga missbruk blifvit begångna, tror jag, att juryn lemnar det säkraste skyddet just derföre, alt det är ingenting, som leder sig sa lätt till känslan som den att straffa en orättvisa eller en förolämpning; och då en hvar önskar att blifva i tillfälle alt gifva upprättelse åt en förolämpad, skall lian sannolikt ej underlåta att tillfredsställa denna känsla genom att gifva sin röst i juryn derför.
Man kan svårligen tänka sigen jury, deri domstolen och åklagaren tillsätta det antal ledamöter, som fordras för den tilltalades fällande, så organiserad, att icke den, sorn,verkligen lidit orätt, skulle få upprättelse.
För min del ser jag endast derpå, att full rättvisa ma vederfaras parterna, och just derföre, att vanliga domstolar svårligen kunna vara fullt, både juridiskt och moraliskt, rättvisa i sina omdömen i sådana mål, är det, som jag i principen motsätter mig dessa måls öfverflyttande till domstolarna.
Här är väl icke stället att vädja till erfarenheten; men den, som påminner sig politiska frågors behandling af våra domstolar, lärer icke underlåta att draga slutsatser, som kunna vara mera gynnande för min än för Frih.
Cederströms mening.
Hartmansdorff, hvilken jag med ledsnad och så mycken mera smärta finner sedan sista riksdag hafva öfvergått till en förändrad opinion i denna fråga, som han sedan samma riksdag blifvit ledamot af Konungens Rådkammare, har invändt mot mitt yttrande, att det snart nog blefve omöjligt att kunna organisera en jury, emedan man afsäger sig detta förtroende af fruktan att blifva framdragen och misshandlad af publiciteten, om man ej af dess hotelser låter skräma sig från att efter öfvertygelse fullgöra åtagandet.
Jag hemställer till den värde ledamoten sjelf, att afgöra från hvilka håll och af hvilka orsaker dessa afsägelser tillkommit.
Då actor eller domstolen icke synas vilja till jurymän utse andra, än dem, af hvilka man fordrar, alt de skola fälla; då man icke har den rättskänsla att, utan afseende på den ena eller andra jurymannens politiska opinion, blott öfverlemna åt hans samvete att afdöma målet; då synes det mig vara rätt, att denne afsäger sig ett förtroende, hvilket han finner sig vara kallad att utöfva blott såsom en machin uti dens hand, som väljer; och jag säger uppriktigt, att jag skulle afsäga mig ett sådant förtroende i samma stund jag trodde, att man bestämdt påräknat mig, vare sig för ena eller andra sidan.
Att dessa och dylika anledningar, och ingalunda någon farhåga för publiciteten, föranledt afsägelserna torde icke den, som är bekant med förhållandena, kunna bestrida.
Hartmansdorff har citerat ett yttrande af mig, hvilket jag icke kan påminna mig hafva framställt i de i5 H. ' 18 *38 Den 17 October e. m.
Uppgifna ordalagen.
Han liar nemi. debiterat mig för den utlåtelsen, att tryckfrihetsärender icke borde öfverlemnas till domstolarna derföre, att domstolarna handlade i laglighetens och stabilitetens interesse.
Detta har icke kunnat
Vara min mening, åtminstone icke såsom antithes till hvad Hr V. Hartmansdorff yttrat.
Om jag nämnde något ditåt, Var det förmodligen i fråga om politiska förbrytelser; och då sager jag, att det är sämre att öfverlemna sådana mål åt domstolarna, som handla efter stabilitetsprinciper, som således alltid hafva samma politiska opinion, än åt en jury, vald under den rådande opinionen och en representant deraf.
Att jag derigenom skulle vilja uttrycka, att en jury icke kunde döma lagligt och att det vore bättre, att tryckfrihetsmål afdömdes olagligt af en jury, än lagligt af en domstol, lärer väl icke rimligen kunna ifrågasättas.
Hr Rosenblad har förebrått mig, att jag genom undertryckandet af en auctoritet, som jag erkänner vara hög, velat upphöja en annan, utan att ingå i någcn vederläggning af de skäl, som den första auctoriteten anfört.
Jag får blott fästa uppmärksamheten derpå, att den första auctoriteten alldeles icke ingått i någon undersökning om vår tryckfrihetsjury, i hvilken motsatta händelse jag icke skulle underlåtit att vederlägga honom, utan blott uppläst en af honom sjelf eller någon annan författad fragmentarisk uppsats till bevis, såsom han förmenade, för olämpligheten af juryinrättningen i allmänhet; men som denna fråga icke var föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, hemställde jag, om man behÖfde ingå i någon vederläggning af de anförda skälen, och tilläde, att man väl kunde våga en jemnförelse emellan Hr Strussenfelts auctoritet och Lageommitte'ens.
I sammanhang härmed får jag förklara Frih. Ehrenborgh, att jag visserligen icke önskat, att juryinrättningen för närvar, i allmänhet skulle införas, men tillika tillkännagifva, att jag icke läst
Lagcommitte'ens yttrande såsom Hr Frih., då han säger, att man deraf finner, det
Lagcommitte'en af en slags consideration tillstyrkt tryckfrihetsjuryns fortfarande.
Tvärtom har Lagcommitte'en sagt, att, om man kunde af resultaterna af tryckfrihetsmålens afgörande af jury sluta lill hvad juryn skulle, i allmänhet införd, blifva, Lagcommittéen icke skulle tveka att tillstyrka dess införande i allmänhet.
Således har Lagcommittéen på det amplaste sätt tillstyrkt juryinrättningens fortfarande i tryckfrihetsmål.
Hr Rosenblad har äfven hemställt, huruvida icke anfallet vore lättare, än försvaret, och huru föga den angripne vore belåten med att få införa sitt försvar i den tidning, hvari han blifvit anfallen.
Jag medgifver, att uti den moraliska känslan hos skriftställaren ligger den största garantien och säkerheten mot orättvisa anfall, och att publiciteten till missbruk kan begagna sin öfvervigt; men dessa missbruk äro af beskaffenhet att hvarken kunna straffas af vanliga domstolar eller af Den 17 October «. ra. *39 jury, och skulle de kunna straffas, vore det endast af den sednare såsom samvetsdomstol, ty icke lärer en domstol kunna ådöma något straff derföre, att man dröjer 10 å 20 dagar med försvarsskriftens införande, eller bifogar densamma s. k. ”giftiga noter.”
Således ligger egentliga garantien mot dessa missbruk för det första uti den bos publicisten utbildade sannings- och grannlagerihetskänslan, och för det andra uti den moraliska känslan hos läsaren; och förrän den sednare blifvit utbildad, är det icke att hoppas, att man kan blifva nöjd med den förra.
Hr Rosenblads argnmenter mot mig kunna således kastas tillbaka mot honom sjelf, Jag vill icke längre uppehålla R. o.