Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alltför stor för skol-tvånget, och förmögen att öfverse dem alla, granskade han dem med klarhet.
Men hans öga bländades af förmycket ljus; den smiliga och tusenkonstiga fåfängan insköt en irrstråle i hans själ.
Strax hade de icke fler än en sida.
Strax såg han i dem icke annat, än det tomma, det förkonstlade och onaturliga, det skråckfulla, – Träldomen och Missbruket.
Vetenskaperna, sade han, förvilla sanningen och leda oss af från Naturens sälla och enfaldiga vishet.
Han hade rätt: men borde derföre icke glömma, att just detta, just Villfarelsen är mensklighetens nödvändiga ordning och lag; är Skaparens afsigt, och den enda vägen för ändliga varelser till Sanningen och den lycksaliga känslan af dess ljus.
Han borde icke glömma, att väsendet af all mensklig förträfflighet ligger i – friheten att väl nyttja eller illa nyttja allt.
Snillets liflighet är vårt tidehvarfs skönhet och ära.
Likväl har det lånat åt smickret finhet och en förtrollande sötma – åt bedrägeriet sken af ädelhet och oskuld – åt alla laster en högre och mera skimrande färg.
Snillet, ropar man, har förstört våra fäders okonstlade redlighet och tro.
Det är sannt: men ock deras mörker och vidskepelse; men ock deras björneart och råhet.
Samma vårdag, som hotat med ljungeld och storm, utbreder dock öfver Naturen lugn och en mild, en leende fägring.
Så skola de samma vetenskaper, som förbittrat någon del af vårt lif eller bortfört oss från enfaldighetens stilla och oskyldiga behag, tjena att försköna hela vidden af vår varelse, vår odödlighet; skola engång för oss upptäcka, hvad som i Naturens Allt är ordning, skönhet och sanning.
Rousseau felade vida och mycket.
Stora snillen kunna dock icke göra andra än stora misstag.
Men, Mine Herrar! var han för hög och för stor, så gifves desto flere, som äro för låga och för små – för små; emedan första steget till storhet är, att inse ofullkomligheten af allt Menskligt.
Desse förguda sina vetenskaper, dem de förvara i mörka och tillslutna helgedomar.
Hvarje lärobyggnad, hvar skiljeregel, hvart konstord, som de antagit på fördom och häfd, är en stum afgud, som de tillbedja under tusende namn ....
Namn och begrepp, som, i sig sjelfva nyttiga och goda, blifva hos dessa små och trälaktiga vetenskaps-dyrkare lika så många falska gudomligheter och orakel.
Sådana herrska i Naturläran, i Läkarekonsten, i sjelfva den uppenbarade Religionen (så långt, som denna anses hvila på behjertade lärares myndighet och den engång antagna trons enstämmighet).
Deras förfäktare skilja icke mellan, hvad Vetenskaperna i sin möjlighet äro, och hvad de verkligen finnas vara hos menniskor.
Mine Herrar! här äro Scylla och Charybdis: dem måste vi förbi.
Vetenskapernas rike är ett ödsligt chaos, så länge Sanningens verkmästare vilja famla i ett heligt mörker.
Man kallar dem Lärde Män; men dessa dunkla menniskoslägtets upplysare förtjena icke sin ära.
De äro endast skumma vårdar för den gräns, en regeringslysten egenkärlek engång satt för snillet.
Omkring deras hufvud hvilar en tjock dunstkrets; der allt ljus brytes och infaller snedt.
Den kallas deras antagna system – och när två sådana träffa hvarann, uppkommer storm och förstörelse.
Hvarföre?
I stället för att uppleta visheten i sjelfva Naturen, dana de den sjelfve; och tvista evigt om, hvem som danat bäst.
De föra tankan utom verldskretsen, för att roa sig med synvillor; för att se varelser utan utsträckning och figur.
Ofta framblixtrar dock en klar stråle.
Se der Sanningen! ropar en.
Nej! se der Villfarelsen! ropar en annan.
Och derpå sammanstöta de så häftigt, att strålen bortskymmes och försvinner.
Nu ljungar förkättrings-andan och det blinda systemsnitet.
Fåfängan kastar sina konsteldar.
Den förklädda egennyttan, det oböjliga högmodet saknar ej heller sina bloss.
Själar, som ledas af fördom och tvång, – som tillfredsställas af en tom konst, – kunna de väl finna den ädla Sanningen, den gudomligt fria?
Äro väl de förmögne att smaka den omängda klarhet, det rena och dyrbara nöje, som förståndets sanna öfvertygelse och vishet ger?
Gudomliga Enfald!
Du, all och vår naturs fullkomlighet!
Du är det första ädla och sköna, som borde möta mitt öga i Vetenskapernas rike; men der finner jag dig icke.
Blott en svag och utsirad konst! en tom skole-granlåt!
Men det är icke sådant, som ger Vetenskaperna värde.
All sanning, allt ljus bör sökas – i sjelfva Naturen.
Konsten i denna väg eftergör, är irrande och falskt.
Den fria och osirade Enfaldigheten är det endast, som kan leda oss till känslan af ordning och skönhet.
Så, som i Smakens och Snillets verk, – i byggnaden, i målningen, i skrifsättet och de yttre sederna, – så är äfven i alla Vetenskaper Enfalden den enda och sanna regeln.
Hvem liknar hon, om icke en ung och oskyldig arkadisk herdinna, som i en fri täckhet, med en frisk blomsterkrans på sitt hår, behagar ända till sjelfva Kärleksgudarne?
Ställ bredvid henne en af vår tids kostbaraste damer, med all sin konst, med all sin hufvudbonads gothiska prydnad!
Hvem intager hon?
Åtminstone aldrig en ädel philosoph.
Han vänder sig bort från något så främmande för Naturens rena begrepp.
Det är endast detta begrepp, hvars ljus bör inflyta i vår själ, att dana vårt förstånd till enstämmighet och likhet med den Allmänna Skönhet, som Skaparen låtit uppgå öfver Verlden.
Redan börjar ock denna stora öfvertygelse utbreda sig bland dem, som odla Snillet.
Man beundrar mindre en mörk och förvirrad Lärdom.
Man fordrar, att allt bör vara renhet och ljus.
– Lyckliga tidehvarf, som jag ser – eller fastmera förutser! då man icke mer stiger öfver firmamentet eller utom Naturen, för att sjelf tillskapa; då man icke mer gissar, utan erfar!
Lyckliga tidehvarf, då man mottager och njuter Vishetens lif, utan att bortblanda det med Inbillningens lögn; då man beundrar och gläder sig öfver Skönheten, utan att med sin oäfna konst vilja göra den grannare!
Sådan var Gyllene Tiden, och Herdarnes Vishet.
Aldrig hörde man då den oskyldige ynglingen, i en plågsam ledsnad, ropa:
”hvad denna beskrifningen är invecklad och svår”! utan, i frid och nöje:
”o, jag ser, jag känner skönheten af denna tanken; hela mitt väsende säger mig, att detta är ädelt och nyttigt, detta är ordningsfullt och sannt”!
Kunskapslära, Naturlära, Läkarekonst, – ingenting var prålande skole-lärdom, allting var välgörande vishet; ingen förkonstlade sanningen, för att få henne att passa in med en viss fördom; man skulle till och med gerna uppoffrat sina fäders tro, för att smaka ljufligheten af ett än renare ljus.
Då voro äfven Sedelära och Religions-kunskap, i stället för outgrundliga motsägelser eller stumma hemligheter, en lätt och enfaldig konst att älska menniskor och vara lycklig.
Kom! sälla, oskuldsfulla tid;
Kom! med din enfald och din frid,
Att än engång vår jord försköna;
Att sluta alla Lärdas strid,
Och Snillets rena eld belöna!
Naturens ljufva Vishet, kom!
Ingjut ett tyst och fridsamt nöje;
Der ifvern rasar, sprid der löje;
Der man ej har din kännedom,
I höglärdt mörker famlar om,
Men vill ändå af solsken skryta, –
Låt der din ljusa dag frambryta!
Ja, Mine Herrar! en kall och onyttig lärdom gör vår ålders vackraste dagar skumma.
Den afleder oss från Naturens leende sanningar.
Skall den kunna återbringas till en enkel urskillning?
en lätt erfarenhet?
en enfaldig känsla af hvad som i allt är Nödvändigt, Nyttigt och Ordningsfullt?
– Ja! men icke utom den eviga grunden för alla ändliga varelsers kunskap och dygd:
Friheten.
Hon – här friheten i granskning och val, friheten att tänka – är i Vetenskaperna det andra ädla och sköna.
Mine Herrar!
Ingenting är mera öppet och solklart, än att i hela Naturen icke gifves annat, än jemförelser och förhållanden.
Hvarje sak är så –: icke nödvändigt och för sig sjelf; utan i sitt vissa och bestämda sammanhang.
Stenen är ett hårdt och fast ämne; säga Vi.
Nej! den är ett mjukt och löst! skulle en af vår fornålders jättar svara.
Se denna liljan, ropa Vi; skön och blygsam står hon, som kyskheten, som oskulden!
Äthiopen ser henne – och kallar liljan ful, emedan hon är hvit.
Samma sol, hvilken Lappländaren besjunger såsom allt-upplifvande, förbannar
Afrikanen såsom sitt lifs plåga.
Hvad mera är: aldrig hörde man ännu tvenne stora och fria snillen, i allt, tänka lika.
Naturen antager tusende olika skepnader, efter tusende olikt danade ögon.
Allting är, hvad det är: men icke för sig sjelft, nödvändigt och alltid; utan i ett visst förhållande.
Sådana betraktelser böra leda oss in på en stor och ädel öfvertygelse: den om Tankans Frihet.
Men glömmen icke, att jag nu talar om Förståndets naturliga Ordningslag; icke om denna Hjertats fräckhet, som bestrider och bifaller allting efter fåfängans, egennyttans, sinnlighetens små och krypande afsigter!
Om Vetenskapernas och Sanningens föremål och verkningar inflyta på förståndet alldeles på samma sätt, som Naturens inflyta på känslan, – lika mångfaldigt, lika tvärt emot hvartannat, lika ovisst; så att hvad i ens begrepp är renaste ljus, är i en annans förvirring och falskhet: då är ingenting lättare, än att från alla – eller de flesta – sanningars ovisshet sluta till dårskapen af allt tvång i vetenskap, af all der för evig tid förklarad renlärighet; och på denna grundval, Mine Herrar, stödjer jag Tankfriheten.
Huru ofta har väl Sanningen – hos menniskor – varit annat, än en skön jemförelse, eller ett ädelt bedrägeri?
– Hon är en strålande gudomlighet; men hon leker med menniskorna; och visar sig aldrig utan i förklädningar.
De stora snillen, som tro sig närmast sett henne, och gemenligen af den öfriga menniskohopen efterföljas, äro de, som sett henne i den skönaste förklädningen.
Beskrifva de icke endast denna, när de vilja beskrifva Sanningen? berätta de icke endast om sin egen tanka, sin egen känsla?
Uppslån Lärdomens häfder!
De svara.
Hvad kallade henne Zeno?
I sin ålders köld, sitt mulna lynne, – en orubblig känslolöshet.
Än Epikurus?
I sin bekymmerslösa frid och sina leende parker, tyckte han att hon såg ut som vällusten, förnöjsamheten, glädjen.
Och Aristoteles!
Huru han uppsteg hjeltevulen och ärekrönt på Förnuftets thron!
Länge herrskade han öfver slafvar, som förgudade honom.
Hvem trodde icke, att han var den eviga och enda Sanningens orakel?
Då skullen J sett Förnuftets klädnad pompös: långa systemer! konstlade hemligheter!
Redan länge utropade Orthodoxiens härolder hans triumf: – när Cartesius utskickade en hvirfvel, som förstörde honom.
Aristoteles föll – och blef räknad bland de villfarande.
Cartesius var Fransos; och delade sin nations flygtighet.
Han ville, att hela verlden skulle löpa i hvirflar för honom.
Men Newton kom.
Newton, Engelsmannen, som mera älskade frid och tysthet, utbredde öfver hela Naturen en stilla och fridsam dragningskraft.
Men äfven denne store mannens vishet, så beundrad och tillbedd, torde icke vara oförgänglig.
Huru hvart solgrand i naturen kan vara en sjelfverkande gudomlighet, som af egen väsendtlig kraft drager till sig ett annat, – det vilja redan vår tids tviflare icke begripa.
– Månne jag då felar, Mine Herrar, i mitt begrepp om våra kunskapers allmänna ovisshet?
Den rätta, eviga och oföränderliga Sanningen finnes icke, utan i Gud.
Endast ett oändeligt öga kan se henne.
Hvad vi tro oss upptäcka i Naturen, är icke annat än Bilder, Likheter och Jemförelser.
Hvad vårt förstånd kan äga, är icke annat än sköna föreställningar och – mer eller mindre – ädla villfarelser.
Den är Vis, som – bedrager sig minst.
Visserligen äro ljusstrimmor af en evig och nödvändig Sanning nedlagda i vår själ.
Men få och svaga äro de, som kunnat ditläggas, eller passa in med en ofullkomlig varelse.
Huru löjligt är då deras högmod, som mena sig vara ensamme allsvåldige besittare af allt ljus! som anse andra, olika öfvertygade, för dårar! som göra af Sanningen ett fidei-commiss, en sin arfvedels-lott, och af Vetenskaperna ett skrå!
Förståndets frihet är alldeles ovillkorlig.
Ingen makt kan tvinga det att se annat, än hvad det ser.
Der tre sidor visa sig, kan vårt naturliga kroppsöga icke se fyra.
En spegel kan icke återkasta andra strålar, än han emottagit.
Lika evig och nödvändig är förståndets lag: att följa sitt bästa ljus och tro hvad det vissast ser.
– Men det gifves ock speglar, sådana, att en menniska, som sett sig endast i dem, borde tro sitt hufvud vara några gånger större än alla andra menniskors.
En gulsigtig ser alla färgor gula.
Böra vi ej neka detta?
Jo; men utan att förekasta dem fräckhet eller kätteri.
Följde icke äfven de sitt bästa ljus?
Var det ej likaså nödvändigt för dem att villfara, som för oss att icke göra det?
Föränderligheten af samma föremål stödjer sig på den oföränderliga sanningen: att olika daning af känsel-verktygen bestämmer äfven olika intryck och begrepp; lika visst, som att synbilden ändras efter olika slipning af det glas, hvarpå ljuset faller.
Skola vi krossa concav-spegeln, derföre att han visar hvad han visar?
Skola vi fördömma någons förstånd, derföre att det icke ser en sak på samma sätt som mitt?
Naturen sjelf har gjort olikheten; och det är ett vanmäktigt högmod, att icke dermed vara nöjd.
Vi kunna säga endast: det eller det är nödvändighet och sanning i vårt förstånd.
Men hvad gifver oss rättighet, att påtvinga andra detta; att kalla vår känsla och vår tanke en evig, omotsäglig renlärighet?
Blott en alldeles ytterligen blind och djerf egenkärlek.
Gudomliga Frihet! så göra ock desse löjlige ifrare af alla secter.
Emedan de nitälska – icke för Sanningen sjelf, utan för ett lågt och barnsligt högmod; som hellre vill göra sitt begrepp till allmänna menniskoförståndets afgud, hellre kalla sin öfvertygelse en evig och ofelaktig regel för all Naturens Sanning, än förädla denna öfvertygelse – det är, sitt ljus – i en ödmjuk och fridsam ovisshet.
Men just hit, gudomliga Frihet! vill du leda oss.
Väl förändrar sig Sanningen efter det öga, som ser henne, och efter den känsla, som fattar dess intryck.
Men Du leder oss dock in på det slag af sanning, den visshet, hvartill vi alla och alltid förbindas: vår bästa öfvertygelse – eller rättare, vår bästa villfarelse; med den glada insigt, att den så olika daningen af vårt förstånd och bestämningen af dess krafter icke är ett ondt; efter som mångfaldigheten hörer till verldens inrättning och är en af dess första skönheter.
Genom denna tanke – i samma mån, som den utvecklas – blifver dimman skingrad.
Jag ser Friheten, ljuflig och himmelskt leende, nedsänka sig öfver jorden.
Nu utbreder sig en mild klarhet och en fridsam rättvisa öfver mitt omdöme.
En enda skön blick från hennes öga – och alla Systemer fly.
Nu fly de; sedan Bayles odödliga snille fåfängt bestridt dem och Rousseau förgäfves skakat deras grundvalar.
De fly – efter de hos sig förutsatt en öfvermensklig visshet; efter de velat fängsla och binda menniskoförståndet; efter de gjort sig till fördomens och det blinda nitets helgedomar; efter de blifvit heliga vårdar för okunnighet och mörker.
Men nu kan jag ock högakta både en Rousseaus, en Helvetii ädla villfarelser, och en Sorbonnes dunkla renlärighet: bådadera lika ärligt.
Ty från himmelen är Friheten nedstigen.
Granskningen och den goda Smaken omgifva henne.
I hennes ljus blir allt – försonlighet och lugn; allt – förlåtelse och frid.
Kännen J icke, huru en tyst och gudomlig låga födes i edra själar?
Som himlens stjernbeströdda fält
Af olik prakt och skönhet strålar,
Så har Naturen Snillet ställt:
Ett bloss med högsta klarhet prålar,
Ett annat täcka skuggverk målar.
Men mångfald är Naturens lag;
Och allt är satt i egen dag,
Att verldens skådeplats upplifva,
Att Skaparen må älskvärd blifva
I skönhets-verk af alla slag.
Just så, som blomman har behag,
Fast tusen olikt vackra drag
Åt hvar sitt egna värde dela;
I en ses Iris’ färgor spela,
En annans glans är mera svag;
Som man narcissen icke glömmer,
Fast den ej purpurstrimmig är,
Och ingen himmelsk azur bär:
Just så en Vis om Snillet dömmer.
Han ser dess sköna olikhet;
Men, som han ändamålet vet,
Han ej dess ordnings-lag förkastar,
Han ej dess fria mångfald lastar,
Ej qväfver den odödlighet,
Hvartill dess gudaväsen hastar.
Just så i tusen strålbloss skild,
Och i dem alla himmelskt mild,
Plär äfven Sanningen förkläda
Sin underfulla gudoms-bild;
Dess minsta strålar dock oss gläda.
Så tänds, vid Tankfrihetens blick,
Först Snillet till sin rätta låga:
En ädel flygt det börjar våga;
Förståndet får en ny förmåga,
Lif, Skönhet och Naturens skick.
Låtom då hvarje slags Påfvedöme falla för en Scepticism, som är – vis och ädel!
Låtom allt andas sitt naturliga lif!
När så en förening af Enfaldens skönhet och Frihetens milda ljus får utbreda sig öfver Vetenskaperna: då skola de ej heller – såsom ännu – sakna sin yppersta förträfflighet; som är tillämpningen till vår Sällhet.
Denna är det tredje ädla och sköna i Vetenskaperna; och det sista; ty det utgör deras fullkomlighet.
Alla rörelser och begär i vårt väsende utflyta från ett gemensamt ursprung; alla väckas af den allmänna åtrån efter Sällhet och Nöje.
Detta är grunden för alla bemödanden; – och äfven för alla pligter.
Vår natur har ingenting dyrbarare, än en ljuf och tillfredsställd känsla af sig sjelf.
Tusen kunskaper uppväga icke en enda lycksalig rörelse.
Och den vetenskap, som icke leder till detta ändamål, är en tom konst utan sanning och värde.
Af denna sköna öfvertygelse är det, som vår tids stora snillen så ädelt bemöda sig att förvandla allt till erfarenhet och en vis betraktelse; att lämpa hvar kunskap till sitt nyttiga bruk.
Genom en högre och mera fri urskillning af hvad som är en sann förträfflighet och mensklighetens verkliga ära, börjar i våra dagar ett välgörande ljus uppgå öfver Vetenskaperna.
Verkligen: redan belöna de den möda, man använder på deras odling.
Dessa ädelmodiga och fridälskande tänkesätt, som lysa hos de flesta vårt tidehvarfs kungar, – härröra de icke af Vetenskaperna?
Denna finare ädelhet i seder och böjelser, denna bättre smak i snillets och konstens verk, som nu börjar blifva allmän, – är den icke ingifven af en sund och renad Lärdom?
– Så förträffliga äro Vetenskaperna i sin rätta tillämpning!
Byggningskonsten, som på engång härmar Naturens mångfald och enhet; Målningen och Skaldekonsten, som upplyfta vår inbildning och vår känsla i en skön förtjusning; Musiken, som ömsom försätter vår själ i en söt harmoni och i strid, i hvila och i oro, i smärta och en öm vällust; Naturläran, Läkarekonsten, Philosophien, som utgrunda Lifvets fördolda lagar och verkningar: – alla tjena, att förädla vår varelse; att leda oss närmare den oändliga Skönheten; att förljufva vårt tillstånd; att dana vår sällhet och vår ära i odödligheten.
I sanning: om svårigheten icke är ringa, att i en ädel ovisshet lyfta sig öfver allt system-tvång, och se in i det allraheligaste af Vetenskaperna med ett fritt och oförtäckt öga: så är ock belöningen dyrbar.
Föreställen er, Mine Herrar, – icke en Lärd, icke en blind ifrare för gammal häfd, icke en stum efterföljare, – utan en Vis!
Det är en bild, för hvilken jag skulle önska målarens pensel.
Se! huru det rena förståndets mildhet blickar från hans ögon!
Denna blick är Sanningens egen.
Friheten, denna första rörelsen i hans själ, upplifvar och leder hans tanka.
Lärdomen har icke gjort hans uppsyn missnöjd och kall; icke hans hjerta känslolöst för en oskyldig glädje.
Den har, tvärtom, lärt honom att i allt urskilja det sanna Sköna: och derigenom förädlat hans snille.
På samma sätt, som födans safter i en sund menniskokropp blifva styrka och lif, förvandlas hos den Vise alla vetenskaper till en hög och fin känsla, till en glad och god smak.
Ty han tänker så: vetenskaperna äro icke annat, än dyrbara medel att göra menniskorna ädla och lyckliga.
Alla dagar blir hans tanka ljusare och hans inbildning mera ordningsfull.
Skulle han icke vara säll?
I hvar grad af bättre ljus, i hvar ny sanning ligger en skön tillfredsställelse, och en hög vällust för vår själs odödliga begär.
Skulle icke den Vise vara säll?
Han, denne välgörande menniskornas ledare?
Han, som utdragit väsendet och kraften af alla kunskaper?
Han, som utan fördom skådar Naturen, med ett så rent öga?
– Se honom på denna blomsterhöjden, när våren ler omkring fältet och hans tanka utfar i förundran och nöje – huru en gudomlig klarhet omgifver honom!
Eller i denna tysta aftonskymning, när han betraktar öfver menskligheten och sin varelse – huru hans själ nedsänkes i en stilla och helig förtjusning!
Dyra Vishet! dina gudoms-strålar
Visa oss, hvad Skönt Naturen målar,
Och hvad Ordningsfullt i Kraft och Snille är!
När till skönhet du vår känsla danar,
Du till frid vår tanka vägen banar
Och gör saligt hela vårt begär.
Hvad böra vi, Mine Herrar, känna vid anblicken af denna teckningens föremål?
Vi, som dagligen omgifvas af Vetenskapernas behag och oskyldiga retelser; vi, som uppoffrat vårt lif åt deras sanna dyrkan: skulle vi icke rikta våra förstånd med så dyrbara skatter? icke förädla våra själar genom deras ljus, i enfald, frihet och en säll tillämpning?
I ett rent och himmelskt ljus,
Leta sköna tankeslut;
Alltings sanning veckla ut;
Ädelt tåla snillets strid
(Fri är tankan, fri vår själ);
I en mild och ömsint frid
Söka mensklighetens väl!
Detta är ändamålet af vår varelse.
Skola vi uppfylla det?
– Ja visst, Mine Herrar!
Blifvom då nyttige och välgörande för menniskorna; lycklige för oss sjelfva; och värdige vår odödlighet!
Vi kunna föreställa oss bifallet bland ungdomskamraterne.
Vännen ”Arist”, på hvardags-språket Hylander (framdeles Theologiæ Doctorn och Professorn), har på ett rent blad vid Talets slut skrifvit följande, dateradt Lund den 12 Jan. 1780:
Tityr!
När Du talar, Du upplyser;
Täckt Din mun af enfald myser;
Du är nyttig, Du förnöjer,
Ädel frihet blygsamt röjer.
Säll jag läser, gagnas, ler,
Slutar, tänker: ack! ej mer?
Och på ett sednare blad, efter en af Författaren tillagd ”Anmärkning vid läran om våra Kunskapers Ovisshet”, yttermera bifogat:
Errant, qui dicunt: medium tenuere beati!
Den unge Talarn synes varit sinnad, att låta trycka sitt verk.
”Anmärkningen” begynner nämligen så:
”När några fria snillen i våra dagar sagt en dristig och ädel tanke, som ovanligen rört menniskoförståndet, hafva deras vanmäktige förkättrare påfunnit det konststycket, att draga deras mening till ytterlighet; då den alltid blifvit löjlig och lätt bestridd.
Jag borde icke frukta af mina läsare ett så högst ophilosophiskt sätt att urskilja sanningen.
Men det är en vishet, att förekomma; och en Scepticism, som bestrider Egenkärlekens blinda envälde, behöfver all sin försigtighet”.
Han fortfar:
”Man säger, att jag tviflar på tingens varelse, och de allraförsta grunderna för vår tanka.
Men det är ett orättvist misstag.
Den fridsamma Scepticism jag yrkar, har sin bestämda lag och sin gräns; lika visst, som att det
Snille jag beundrar är på engång fyndigt, kringsynt och fritt.
– Ingenting är mera ögonskenligt, än att de allmänna lagar, efter hvilka hela Naturen verkar och som af evighet varit grundade i Guds förstånd, äro alltid vissa och beständiga ...
Frågan är endast om den sanning, som födes hos oss sjelfva; den, som i våra själar danas till likhet med våra allmänna tankekrafter och den egna föränderlighet af böjelser och egenskaper, som finnes hos hvarje särskild varelse.
Frågan är om de bilder, jemförelser, begrepp, hvar fritt-tänkande menniska – för sig sjelf – gör öfver verlden.
Och i detta fallet är det, som min Scepticism har rum”.
Sist anställer han denna jemförelse:
”Om tjugu lika förträffliga målare ville teckna en fullkomligt skön flicka, – skulle dessa bilderna blifva lika?
Visst icke!
Hvar och en blefve skön och mästerlig; men hvar och en skulle ock förråda sin mästares egna och synnerliga drag, hans egna urval, den särskilda sammangjutningen i hans inbildning af många spridda och små skönheter, behag, tycken.
Så, i anseende till Sanningen, de fria och ädla snillen, som tänka sjelfva.
Denna jemförelse mellan Sanningen och en skön Flicka”, – tillägger han, –”är bevisande; men kanske icke nog värdig; åtminstone icke för dem, som aldrig sett henne utan bland de Lärde.
Ty der liknar hon alltid en sträng och ärbar Madame”.
Hvem ser ej här återigen
Eos genomskina?
Hvem ser ej, huru den ”blomsterkransade Herdinnan”, som på Göta-elfvens strand ”behagade ända till Kärleksgudarne”, i Talet framträder såsom den sanna Enfaldens, i Anmärkningen såsom sjelfva Sanningens sinnebild?
Men – vid hans förnyade vistande på denna strand var hon redan derifrån aflägsnad.
Sin glädje hade han ej döljt för menniskor; sin klagan anförtrodde han – åt ensligheten.