Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle både plöja och så, ty jag tycker om arbete.»
Så hade han sett på henne med sina hederliga ögon, och hon visste, att han talade sanning, och att han var en man att lita på.
Hon förlofvade sig med honom, mest för att komma hemifrån, men också för att hon alltid tyckt bra om honom.
Men aldrig skulle hon glömma denna månad, som nu följde, denna augustiafton, då hennes förlofning eklaterades, hela denna vansinnets tid.
Baron Adrian hade för hvarje dag blifvit allt sorgsnare och tystare.
Han kom nog till Björne mycket ofta, ibland flere gånger om dagen, men hon kunde ej undgå att märka, hur förstämd han var.
Tillsammans med andra kunde han ännu skämta, men i hennes sällskap blef han omöjlig, tystnad och tråkighet hela karlen.
Hon förstod nog, hur det var med honom: det var ej så lätt, som han trodde, att gifta sig med en ful kvinna.
Nu hade han fattat afsmak för henne.
Ingen visste bättre än hon själf, hur ful hon var.
Hon hade nog visat honom, att hon ej önskade några smekningar eller kärleksbetygelser, men han pinades ändå af att tänka på henne som sin hustru, och det blef värre för honom dag för dag.
Hvarför gick han då och våndades?
Hvarför slog han ej upp?
Hon hade gifvit honom vinkar, som voro tydliga nog.
Själf kunde hon ingenting göra.
Hennes far hade helt enkelt sagt henne, att hennes rykte ej tålde några flere äfventyrligheter i förlofningsväg.
Då hade hon föraktat dem båda lika djupt, och hvarje utväg hade synts henne god nog för att undkomma dessa sina herrar.
Så endast ett par dagar efter det stora förlofningskalaset hade omslaget kommit, plötsligt och underligt.
I sandgången midt framför trappan på Björne låg en stor sten, som var till mycket besvär och förargelse.
Åkdon välte på den, hästar och folk snafvade öfver den, pigor, som kommo med tunga mjölkbyttor, stötte mot den och spillde ut mjölken, men stenen fick alltjämt ligga kvar, eftersom den redan legat där i så många år.
Den hade ju varit där i brukspatronens föräldrars tid, långt innan man tänkt på att bygga Björne gård.
Brukspatron
Sinclaire förstod ej, hvarför han skulle taga upp den ur jorden.
Men en af de sista dagarna i augusti hände, att två pigor, som buro en tung så, snafvade öfver stenen; de föllo, skadade sig illa, och oviljan öfver stenen vardt stor.
Det var ännu blott frukostdags.
Brukspatronen var ute på sin morgonvandring, men som folket just var hemma vid gården mellan åtta och nio, lät fru Gustafva befalla några män att komma och gräfva upp den stora stenen.
De kommo ock med järnspett och spadar, gräfde och bände och fingo ändtligen upp den gamle fridstöraren ur hans håla.
Så buro de bort honom till bakgården.
Det var arbete nog för sex karlar.
Ej förr var stenen upptagen, än brukspatronen kom hem, och strax fick han ögonen på eländet.
Man må tro, att han blef vred.
Det var ej mer samma gård, tyckte han.
Hvem hade vågat flytta bort stenen?
Jaså, fru Gustafva hade gifvit befallningen.
Ja, de kvinnfolken hade då intet hjärta i kroppen.
Visste inte hustrun hans, att han älskade den stenen?
Och så gick han rätt på stenen, lyfte den med mannakraft och bar den öfver bakgården och gården ända fram till platsen, där den legat, och där slängde han ned den.
Och det var en sten, som sex karlar med nöd kunnat lyfta.
Den bragden blef storligen beundrad öfver hela Värmland.
Medan han bar stenen öfver gården, hade Marianne stått vid fönstret i matsalen och sett på honom.
Hon hade aldrig sett honom så förfärlig.
Han var hennes herre, denne fruktansvärde med den omätliga styrkan, en orimlig, nyckfull herre, som aldrig frågade efter något annat än sitt eget behag.
De höllo på att äta frukost, och hon stod med en bordsknif i handen.
Ovilkorligen lyfte hon knifven.
Fru Gustafva fattade henne om handleden.
»Hvad står på, mor?»
»Ah, Marianne, du såg så konstig ut.
Jag blef rädd.»
Marianne betraktade henne länge.
Hon var en liten, torr människa, gråhårig och rynkig redan vid femtio år.
Hon älskade som en hund, hon, utan att räkna hugg och slag.
Hon var oftast vid godt mod, och dock gjorde hon ett sorgligt intryck.
Hon var som ett stormpiskadt träd på hafsstranden, hon hade aldrig fått ro att växa.
Hon hade lärt att gå smygvägar, ljög, när det behöfdes, och gjorde sig ofta dummare än hon var för att slippa förebråelser.
I allt var hon ett mannens verk.
»Skulle mor sörja mycket, om far doge?» frågade Marianne.
»Marianne, du är ond på far.
Du är alltid ond på honom.
Hvarför kan inte allt bli bra nu, då du fått en ny fästman?»
»Åh, mor.
Kan jag hjälpa, att jag ryser för honom?
Ser då inte mor också, hurudan han är?
Hvarför skulle jag tycka om honom?
Han är häftig, han är ohyfsad, han har pinat dig, så att du blifvit gammal i förtid.
Hvarför skall han vara vår herre?
Han bär sig ju åt som en galning.
Hvarför skall jag ära och akta honom?
Han är inte god, han är inte barmhärtig.
Jag vet, att han är stark.
Han kan slå ihjäl oss när som helst.
Han kan kasta oss ut ur huset, när han vill.
Är det därför jag skall älska honom?»
Men då hade fru Gustafva ej alls varit densamma som förr.
Hon hade fått kraft och mod och talat myndiga ord.
»Du skall akta dig, Marianne.
Det synes mig nästan, som om din far hade rätt, när han stängde dig ute i vintras.
Du skall få se, att du blir straffad för detta.
Du skall lära dig att tåla utan att hata, Marianne, att lida utan att hämnas.»
»Åh, mor, jag är så olycklig.»
Strax därpå kom afgörandet.
De hörde från förstugan dånet af ett tungt fall.
De fingo aldrig veta, om Melchior Sinclaire hade stått på förstugutrappan och genom den öppna salsdörren lyssnat till Mariannes ord, eller om det var blotta kroppsansträngningen, som vållat slaganfallet.
Då de kommo ut, låg han afsvimmad.
Om anledningen vågade de aldrig sedermera fråga honom.
Han själf lät ej någonsin märka, att han hört något.
Marianne vågade aldrig tänka ut den tanken, att hon ofrivilligt hämnat sig.
Men åsynen af fadren, liggande där på denna samma trappa, där hon lärt att hata honom, tog på en gång bitterheten ur hennes hjärta.
Han återfick snart medvetandet, och då han hade hållit sig stilla ett par dagar, var han sig lik – och dock ej alls sig lik.
Marianne såg föräldrarna tillsammans genomvandra trädgården.
Så var det alltid nu.
Han gick aldrig ut ensam, for ej någonsin mera bort och knotade öfver främmande och öfver allt, som skilde honom från hans hustru.
Ålderdomen hade kommit öfver honom.
Han kunde ej förmå sig att skrifva ett bref; hans hustru måste göra det.
Han beslöt aldrig något på egen hand, utan frågade henne om allt och lät det blifva, som hon bestämde.
Och han var alltid blid och vänlig.
Han märkte själf den förändring, som kommit öfver honom, och hur lycklig hans hustru var.
»Hon har det bra nu,» sade han en dag till Marianne och pekade på fru Gustafva.
»Åh, käre Melchior,» utbrast hon då, »nog vet du, att jag hellre ville, att du skulle bli frisk igen.»
Och det önskade hon väl.
Det var hennes fröjd att tala om den store brukspatronen, sådan han var i sin styrkas dagar.
Hon berättade, hur han stod ut i sus och dus lika bra som någon af Ekeby kavaljerer, hur han gjorde affärer och förtjänade mycket pengar, just då hon trodde, att han i sin vildhet skulle bringa dem från hus och gård.
Men Marianne visste, att hon var lycklig trots all sin klagan.
Att få vara allt för mannen, det var ju nog för henne.
De sågo båda gamla ut, brutna i förtid.
Marianne trodde, att hon kunde se deras kommande lif.
Han skulle så småningom bli allt svagare, slaganfall skulle komma och göra honom allt hjälplösare, och hon skulle gå och vakta honom, till dess döden skilde dem åt.
Men slutet kunde ju vara långt aflägset.
Fru Gustafva skulle få hafva sin lycka i ro ännu en tid.
Det måste bli så, tyckte Marianne.
Lifvet stod i skuld till henne.
Äfven för henne själf hade det blifvit bättre.
Ingen ängslande förtviflan tvang henne att gifta sig för att få en annan herre.
Hennes sårade hjärta hade fått ro.
Hatet hade brusat fram där lika väl som kärleken, men hon tänkte ej mer på de lidanden detta kostat henne.
Hon måste erkänna, att hon var en sannare, rikare, högre människa än förr; hvad kunde hon då önska ogjordt af det, som skett?
Var det då så, att allt lidande var ett godt?
Kunde allt vändas till lycka?
Hon hade börjat att hålla allt det för godt, som kunde bidraga att utveckla henne till en högre grad af mänsklighet.
De gamla visorna hade ej rätt.
Sorgen var ej det enda beståndande.
Hon skulle nu resa och se sig om för att finna någon plats, där hon behöfdes.
Om hennes far varit vid sitt gamla lynne, skulle han aldrig tillåtit henne att slå upp förlofningen.
Nu hade fru Gustafva bemedlat saken.
Marianne hade till och med fått rättighet att lämna baron Adrian den penninghjälp han behöfde.
Äfven på honom kunde hon tänka med glädje – hon skulle ju blifva fri från honom.
Han hade i sin käckhet och lefnadslust alltid påmint henne om Gösta; nu skulle hon få se honom glad igen.
Han skulle åter bli denne solskenets ryttare, som kommit i sin glans till hennes fars gård.
Hon skulle skaffa honom jord, där han fick plöja och gräfva, så mycket hans hjärta begärde, och hon skulle få se honom föra en vacker brud till altaret.
Under sådana tankar sätter hon sig ned och skrifver för att återge honom friheten.
Hon skrifver mjuka, intalande ord, förstånd, inlindadt i skämt, och dock så, att han måste förstå, hur allvarligt hon menar.
Medan hon skrifver, höras hästhofvar slå mot vägen.
»Min käre riddar Solsken,» tänker hon, »detta är sista gången.»
Baron Adrian kommer strax därpå rätt in i hennes rum.
»Nej, Adrian, kommer du in här?» och hon ser förfärad på alla packsakerna.
Han blir genast skygg och blyg och stammar fram en ursäkt.
»Jag håller på att skrifva till dig,» säger hon.
»Se här, du kan gärna läsa det genast.»
Han tar brefvet, och hon sitter och ger akt på honom, medan han läser.
Hon längtar efter att få se hans ansikte stråla upp i glädje.
Men han har ej läst långt, förrän han blir eldröd i ansiktet, kastar brefvet på golfvet, trampar på det och svär, riktigt stormsvär.
Då far en sakta darrning genom Marianne.
Ingen nybörjare är hon i studiet af kärleken; dock har hon ej förr förstått denne oerfarne pojke, detta stora barn.
»Adrian, käre Adrian,» säger hon.
»Hvad är det för komedi du spelat med mig?
Kom och säg mig sanningen.»
Han kom och höll rent af på att kväfva henne med smekningar.
Stackars gosse, så han våndats och längtat.
Om en stund såg hon ut.
Där gick fru Gustafva alltjämt och talade med den store brukspatronen om blommor och fåglar, och här satt hon och jollrade om kärlek.
»Lifvet har låtit oss båda känna sitt hårda allvar,» tänkte hon och log vemodigt.
»Det vill trösta oss, vi hafva fått hvar sitt stora barn att leka med.»
Det var ändå godt, att hon kunde bli älskad.
Det var ljuft att höra honom hviska om den trollkraft, som utgick från henne, om hur han blygts öfver hvad han sagt under deras första samtal.
Han hade ej då vetat, hvilken makt hon hade.
Åh, ingen man kunde komma i hennes närhet utan att älska henne, men hon hade skrämt honom; han hade känt sig så underligt kufvad.
Detta var ej lycka, ej olycka, men hon skulle försöka lefva med den mannen.
Hon började förstå sig själf och tänkte på de gamla visornas ord om turturdufvan, denna längtans fågel.
Aldrig dricker hon klart vatten, utan först grumlar hon det med sin fot, så att det bättre måtte passa hennes sorgsna sinne.
Så skulle ej heller hon gå fram till lifvets källa och dricka klar, oblandad lycka.
Grumladt af vemod, behagade henne lifvet bäst.
Döden befriaren.
Min bleke vän, döden befriaren, kom i augusti, då nätterna voro bleka af månsken, till kapten Ugglas hem.
Men han vågade ej gå direkt in i det gästfria hemmet, ty få äro de, som älska honom.
Min bleke vän, döden befriaren, har ett modigt hjärta.
Hans lust är att rida genom luften, buren på glödande kanonkulor.
Han tager den fräsande granaten på nacken och skrattar, då den brister, och skärfvorna flyga.
Han svänger om i spökdansen på kyrkogårdarna och skyr ej sjukhusens pestsalar, men han bäfvar vid den rättsinniges tröskel, vid den godes port.
Ty han vill ej hälsas af gråt, utan af stilla glädje, han som befriar andarna ur smärtornas bojor, han som befriar andarna ur tyngande stoft och låter dem pröfva det fria, härliga lifvet i rymderna.
I den gamla lunden bakom boningshuset, där än i dag smala, hvitstammiga björkar trängas om att vinna himlens ljus för de glesa löfknippena i deras topp, smög döden in.
I den lunden, som då var ung och full af skylande grönska, dolde sig min bleke vän, medan dagen rådde, men om natten stod han i skogsbrynet, hvit och blek, med lien blixtrande i månskenet.
O, Eros!
Du var den gud, som då ägde lunden.
De gamla veta förtälja om, hur älskande par fordom sökte dess ro.
Och än i dag, då jag färdas förbi Berga gård, knotande öfver de tunga backarna och det kväfvande dammet, fröjdas jag vid att se den lunden med de glesnade hvita stammarna, som stråla i minnet af unga, sköna människors kärlek.
Men då stod döden där, och nattens djur sågo honom.
Kväll efter kväll hörde människorna på Berga gård, hur räfven tjöt för att båda hans ankomst.
Snoken ringlade uppför sandgången fram till boningshuset.
Han kunde ej tala, men de förstodo nog, att han kom såsom den väldiges förebud.
Och i äppelträdet utanför kaptenskans fönster lät ugglan höra sitt skri.
Ty allt i naturen känner döden och bäfvar.
Hände så, att lagmannens från Munkerud, hvilka varit på gille i Bro prostgård, kommo resande förbi Berga gård vid tvåtiden på natten och sågo ett ljus stå och brinna i gästrummets fönster.
Tydligt sågo de den gula lågan och det hvita ljuset, och undrande berättade de sedan om ljuset, som brunnit i sommarnatten.
Då skrattade de glada fröknarna på Berga och sade, att lagmannens sett i syne, ty talgljusen i deras hem voro slut, utbrända redan i mars; då svor kaptenen, att ingen bott på gästrummet under dagar och veckor; men kaptenskan teg och bleknade, ty detta hvita ljus med den klara lågan brukade visa sig, då någon i hennes släkt skulle förlossas af döden, döden befriaren.
Kort därefter, en dag i den strålande augusti, kom Ferdinand hem från landtmäteritjänsten i de nordliga skogarna.
Han kom, blek och sjuk med ett obotligt ondt bosatt i lungorna, och så snart kaptenskan såg honom, visste hon, att hennes son måste dö.
Så skulle han då gå bort, denne gode son, som aldrig gjort sina föräldrar en sorg.
Den unge skulle lämna jordens lust och lycka och den sköna, älskade brud, som väntade honom, och de rika gårdar, de dånande hammare, som skulle hafva blifvit hans.
Ändtligen, då min bleke vän dröjt ett månhvarf, tog han mod till sig och gick en natt fram till boningshuset.
Han tänkte på, hur hungern och nöden där mötts af glada ansikten, hvarför skulle då icke äfven han mottagas med fröjd?
Han kom sakta uppför sandgången, kastande en mörk skugga öfver gräsmattan, där daggdropparna lyste i månstrålarna.
Han kom ej som en glad skördeman med blommor i hatten och armen om sin flickas lif.
Han gick lutande som en tärd sjukling och höll lien gömd i mantelns veck, medan ugglor och läderlappar kringfladdrade honom.
I den natten hörde kaptenskan, som låg vaken, knackningar på fönsterbrädet, och hon reste sig i sängen och frågade;
»Hvem är det, som knackar?»
Och de gamle förtälja, att döden svarade henne: »Det är döden, som knackar.»
Då steg hon upp, öppnade sitt fönster och såg läderlappar och ugglor fladdra i månskenet, men döden såg hon ej.
»Kom,» sade hon halfhögt, »vän och befriare!
Jag har väntat, jag har kallat.
Kom och förlossa min son!»
Då gled döden in i huset, glad som ett stackars afsatt majestät, som i ålderdomens skröplighet återfår sin krona, glad som ett barn, då det kallas till lek.
Dagen därpå satte sig kaptenskan vid sin sons sjukbädd och talade med honom om de frigjorda andarnas salighet och deras härliga lif.
»De arbeta,» sade hon, »de verka.
Hvilka konstnärer, min son, hvilka konstnärer!
När du kommer ibland dem, säg, hvad skall du då bli?
En af de bildhuggare utan mejsel, som skapa rosor och liljor, en af aftonrodnadens mästare.
Och då solen går ned som fagrast, skall jag sitta och tänka: detta har Ferdinand gjort.
»Min käre gosse, tänk så mycket att se, så mycket att göra!
Tänk på alla dessa frön, som om våren skola väckas till lif, dessa stormar, som skola styras, dessa drömmar, som skola afsändas!
Och tänk på dessa långa resor genom rymden från värld till värld!
»Kom ihåg mig, gossen min, då du får se så mycket skönt!
Din stackars mor har aldrig sett något annat än Värmland, hon.
»Men en dag stiger du inför vår Herre och ber honom, att han skall låta dig få en af de små världar, som rulla omkring i rymden, och han ger dig den.
Då du får den, är den kall och mörk, full af afgrunder och klippor, och där finnas hvarken blommor eller djur.
Men du arbetar på den stjärnan, som Gud gifvit dig.
Du för dit ljus och värme och luft, du skaffar dit örter och näktergalar och klarögda gazeller, du låter forsar störta ned i afgrunderna, du uppreser bergen och besår slätterna med rödaste rosor.
Och då jag dör, Ferdinand, då min själ bäfvar för den långa resan och fruktar att skiljas från kända trakter, då sitter du väntande utanför fönstret i en vagn, förspänd med paradisfåglar, i en glimmande guldvagn, min Ferdinand.
»Och min fattiga, oroliga själ blir upptagen i din vagn och får sitta vid din sida, ärad som en drottning.
Sedan åka vi genom rymden förbi de skimrande världarna, och då vi komma nära dessa himlens gårdar och de blifva allt härligare och härligare, då frågar jag, som ej bättre förstår: ’Skola vi ej stanna här eller här?’
»Men du skrattar tyst för dig själf och eggar fågelspannet.
Ändtligen komma vi till den minsta af världarna, men den skönaste af alla jag sett, och där stanna vi utanför ett gyllene slott, och du låter mig träda in i glädjens eviga hem.
»Där äro visthusen fyllda och bokskåpen.
Granskogen står ej där, som här på Berga, och skymmer bort hela den sköna världen, utan jag ser ut öfver vida haf och soliga slätter, och tusen år äro såsom en dag.»
Så dog Ferdinand, tjusad af ljusa syner, leende mot framtidens härlighet.
Min bleke vän, döden befriaren, hade aldrig varit med om något så ljufligt.
Ty visst funnos de, som gräto vid Ferdinand Ugglas dödsbädd, men den sjuke själf log mot mannen med lien, då denne tog plats på sängkanten, och hans mor lyssnade efter dödsrosslingarna som efter ljuf musik.
Hon bäfvade för, att döden ej skulle mäkta fullgöra sitt värf, och när allt var slut, trängde tårar fram i hennes ögon, men det var tårar af glädje, som föllo på hennes sons stelnade ansikte.
Aldrig hade min bleke vän blifvit så firad som på Ferdinand Ugglas begrafning.
Om han vågat visa sig, skulle han kommit i fjädersmyckad barett och guldstickad mantel och dansat före liktåget uppför kyrkogårdsgången, men nu satt han, den gamle ensamme, hopkrupen på kyrkogårdsmuren med sin gamla, svarta kappa på sig och såg tåget komma.
O, det var en underlig likfärd!
Sol och ljusa skyar gjorde dagen glad, långa rader af rågskylar prydde fälten, astrakanerna i prostgårdsträdgården lyste genomskinliga och klara, och i roskvarteret i klockargården glänste dalier och studentnejlikor.
Det var ett underligt liktåg, som drog fram mellan lindarna.
Framför den blomstersmyckade kistan gingo vackra barn och strödde ut blommor.
Inga sorgkläder syntes, intet krusflor, inga hvita snibbkragar med breda fållar, ty hon hade velat det så, kaptenskan, att han, som i glädje dog, ej skulle följas in i den goda fristaden af ett dystert liktåg, utan af ett glänsande bröllopståg.
Närmast efter kistan gick Anna Stjärnhök, den dödes sköna, strålande brud.
Hon hade satt brudkronan på sitt hufvud, hängt brudslöjan öfver sig och ifört sig en släpande bruddräkt af hvitt, skiftande siden.
Så smyckad, gick hon att vigas vid grafven, vid en multnande brudgum.
Efter henne kommo de, par om par, högresta gamla damer och ståtliga män.
De präktiga, lysande fruarna kommo med blixtrande spännen och broscher, med mjölkhvita pärlband och armringar af guld.
Plymerna i deras turbaner lyftes med siden och spetsar högt öfver kanonlockarna, och från deras axlar sväfvade de tunna silkesväfda sjalarna, som de en gång fått till brudgåfva, ned öfver klädningar af brokigt siden.
Och männen kommo i sin bästa ståt, med pösande krås, i högkragade frackar med förgyllda knappar och i västar af styf brokad eller rikt broderad sammet.
Det var ett bröllopståg, så hade kaptenskan velat det.
Själf gick hon närmast efter Anna Stjärnhök, ledd af sin man.
Om hon ägt en klädning af lysande brokad, skulle hon burit den, om hon ägt smycken och lysande turban, skulle hon burit äfven dem för att hedra sin son på hans högtidsdag.
Men nu ägde hon blott denna svarta taftsklädning och dessa gulnade spetsar, som skådat så många fester, och hon bar dem äfven på denna.
Fastän begrafningsgästerna kommo med prakt och ståt, var likväl intet öga torrt, då de under stilla klockringning tågade fram till grafven.
Män och kvinnor gräto, ej så mycket öfver den döde som öfver sig själfva.
Se, där gick bruden, där bars brudgummen, där vandrade de själfva, smyckade till gästabud, och dock – hvem är den, som trampar jordens grönskande stigar och ej vet, att han är hemfallen åt bedröfvelsen, åt sorgen, åt olyckan, åt döden?
De gingo och gräto vid tanken på, att intet jordiskt förmådde skydda dem.
Kaptenskan grät ej, men hon var den enda, hvars ögon voro torra.
Då nu bönerna voro sagda och grafven uppkastad, gingo alla därifrån bort till vagnarna.
Endast kaptenskan och Anna Stjärnhök dröjde vid grafven för att bjuda den döde ett sista farväl.
Den gamla satte sig ned på grafkullen, och Anna tog plats vid hennes sida.
»Se,» sade kaptenskan, »jag har sagt till Gud: ’Låt döden befriaren komma och bortföra min son, låt honom bortföra den jag älskar högst till de stilla gårdarnas fred, och inga andra tårar än glädjens skola komma i mina ögon; med bröllopsståt vill jag följa honom till hans graf, och min röda rosenbuske, den rikblommiga, som står utanför mitt kammarfönster, skall jag flytta ut till honom på kyrkogården.’
Och nu är det så, min son är död.
Jag har hälsat döden som en vän, kallat honom med de ljufvaste namn, jag har gråtit glädjetårar öfver min sons stelnade ansikte, och till hösten, då bladen äro fällda, flyttar jag hit min röda rosenbuske.
Men vet du, som sitter här vid min sida, hvarför jag sändt sådana böner till Gud?»
Hon såg frågande på Anna Stjärnhök, men flickan satt tyst och blek bredvid henne.
Kanske kämpade hon för att döfva inre röster, som redan där, på den dödes grafkulle, började hviska till henne, att nu ändtligen var hon fri.
»Skulden är din,» sade kaptenskan.
Då sjönk flickan tillsammans som under ett klubbslag.
Hon svarade ej ett ord.
»Anna Stjärnhök, du var en gång stolt och egensinnig; då lekte du med min son, tog honom och försköt honom.
Han fick finna sig däri, han som andra.
Kanske ock att han och vi alla älskade dina pengar lika mycket som dig.
Men du kom igen, du kom med välsignelse till vårt hem, du var mild och saktmodig, stark och god, då du kom åter.
Du omhuldade oss med kärlek, du gjorde oss så lyckliga, Anna Stjärnhök, och vi fattiga människor lågo för dina fötter.
»Och dock, och dock har jag önskat, att du ej kommit.
Icke hade jag då behöft bedja Gud förkorta min sons lif.
I julas skulle han uthärdat att mista dig, men sedan han lärt känna dig, sådan du nu är, hade han ej haft kraft därtill.
»Vet det, Anna Stjärnhök, som i dag tagit på dig din bruddräkt för att följa min son, att om han lefvat, då hade du aldrig fått följa honom i den skruden till Bro kyrka, ty du älskade honom ej.
»Jag såg det, du kom endast af barmhärtighet, ty du ville lindra vår hårda lott.
Du älskade honom ej.
Tror du ej, att jag känner kärleken, att jag ser honom, där han finnes, och förstår, när han fattas.
Då tänkte jag: måtte Gud taga min sons lif, innan han fått sina ögon öppnade!
»O, att du älskat honom!
O, att du aldrig kommit till oss och förljufvat vårt lif, då du ej älskade honom!
Jag kände min plikt: om han ej dött, hade jag måst säga honom, att du ej älskade honom, att du ville gifta dig med honom, därför att du var barmhärtigheten själf.
Jag hade måst tvinga honom att ge dig fri, och sedan hade hans lifs lycka varit förspilld.
Ser du, därför bad jag Gud, att han skulle få dö, så att jag ej skulle behöfva störa hans hjärtas ro.
Och jag har gladt mig öfver hans sjunkande kinder, fröjdats öfver hans rosslande andedräkt, bäfvat för, att döden ej skulle fullgöra sitt värf.»