Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har, för att afskräcka ifrån emancipationens beviljande åt de Svenska Judarne, velat framkasta såsom en följd deraf, att Judar skulle komma att inflytta ifrån alla länder, der de äro förtryckta, och att den Svenska jorden skulle öfverfyllas af ”skeppsladdningar” af Judar, ”dräggen” af dem o. s. v. De utvidgade rättigheter, dem motionerne åsyfta, begäres likväl uttryckligen endast för Svenska medborgare af den fremmande trosbekännelsen, och naturalisation för med vederbörligt tillstånd inflyttande Judar, är tvärtemot, uti den af mig vördsamt framställde motionen, ganska mycket begränsad.
Det beror ju i alla fall på Regeringen, att, likasom för hvarje annan fremling, bestämma äfven den fremmande Judens vistande tills vidare i landet och naturalisation; och före sitt beslut, i afseende på naturalisationens beviljande, inhemtar Regeringen vederbör, myndigheters och till och med föreståndarnes för de Mosaiska församlingarnes utlåt.
Då Regeringen eger alt ensam bestämma öfver den ekonomiska lagstiftningen i allmänhet, hvarföre icke skänka Regeringen förtroende äfven i denna fråga?
Lika med Hr von Hartmansdorff och Gr.
Liljencrantz skattar jag högt den religiösa enheten tili vårt land.
Nationen är Luthersk-Evangelisk och ganska få dissenters finnas; men hvarföre skola vi icke låta härstädes födde och behörigen naturaliserade Judar få Svensk medborgare-rätt, hvarigenom öfvergången till vår christna lära blefve underlättad; helst en sådan rått medgifves andre med Statsreligionen skiljaktige trosbekännare här i lan - 62 Den 19 Mars f. m. det och allt religions- och samvetstvång är af våra grundlagar förbjudet.
I anledn. af hvad slutligen emot mig blifvit anfördt, det jag skulle vilja laga Judarne i försvar för deras deltagande uti de senaste revolutionära rörelser inora Europa; så får jag förklara min mening endast hafva varit att visa, att Judarne, om de någon gång tagit del uti sådana rörelser, och della troligen ej ens i samma proportion till landets öfrige invånare, just genom ett sådant deltagande i vådlig strid, ådagalagt, att Judarne, ej kännande någon annan nationalitet, än landets, som dem fostrat och hvilket de ej mindre än detta lands öfriga innebyggare tillhöra med lif och blod deltagit uti striden för den gemensamma nationaliteten och de gemensamma intressena; och likasom sjelfva folkel varit splittradt i olika politiska partier; så voro det äfven Judarne.
Man räknar ibland dem till del konservativa partiet en Fould, en Rothschild och alla sådane, hvilka äro i samma vilkor med dem af den christna befolkningen, sora i landet representera det konservativa elementet; och icke må man förebrå den judiske arbetaren eller studenten, mera än hans christna kamrat vid hvars sida han stridt.
Uti stridens ögonblick var han ej Jude, utan Tysk, Fransman, Ungrare o. s. v. Jag anhåller om återremiss, såväl å l:a som 2:a punkten af betänk., på de grunder, hvilka af mig, jemte flere talare, blifvit anförde. H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Carl Axel:
Det är redan sagdt, att denna fråga icke är ny: del är en sanning.
Jag minnes när den sednast var framme, var då ännu ibland K:s rådgifvare.
Ehuru icke den föreslagna regleringen gaf Judarne större rättigheter än nu förevarande förslag, möttes det af häftigaste hinder å den s. k. liberala sidan, som upväckte en stark agitation deremot.
Nu åter, ser jag deremot den liberala sidan förfäkta de syften den då bestridde — men:
Sådant bör icke förundra oss.
H:rrne torde nu tillåta mig att ingå i ämnet; jag gör det utan all passion, utan den ringaste fanatism.
Jag säger: att den sora ärar, vördar och älskar sin Gud, det må ske efter den ena eller andra religionens föreskrifter alltid är Gudi behaglig: en Jude kan således vara lika aktningsvärd, som någon af oss.
Jag går än längre: man har från åtskilliga håll hört anföras exempel på i Sverige boende Judar, som gjort sig förtjente af en utmärkt aktning, och hvilka derföre fått emottaga utmärkelser såväl af sine medborgare som Regeringen.
Jag erkänner deras värde och högaktar dem lika så mycket som någon annan; men man får icke af enstaka exempel låta förleda sig till lika storartade omdömen om en hel folkstam.
När man skall handla som Statsman, så får man icke låta hänföra sig af ögonblicklig enthusiasm för individen; man måste se saken i sin helhet, och då visar sig en annan sida af taflan.
Den 19 Mars f. m. 63 Man säger, atl om Judarne icke visa sig under fördelaktig dager öfver allt, så är det derföre, att de blifvit öfverallt för skjutne.
Hvarest hafva de blifvit minst förskjutne?
Der beslrides i liera provinser nästan all industri och all penningeförvaltning af Judar.
Hafva Judarne derföre visat detta deras fädernesland någon synnerlig tillgifvenhet?
Hurudana hafva de visat sig under alla de förföljelser, som det arma Polen fått utslå?
Jo, de hafva fullgjort sina leverans-kontrakler både till vän och fiende, till Ryssar och Polackar.
De hafva ganska noga förstått att beräkna vinsten för sig, icke för landet, och dessutom funnits lika färdige att vara spioner åt den ena sorn den andra.
Och likväl, Mine Hrr! hafva Judarne i Polen åtnjutit och nju ta, än i denna stund, ett stort välstånd, och den största af alla friheter i näringsväsendet; man kan icke gå längre.
Jag ser ej alt allt delta gagnat det landet.
Man talar om Englands exempel såsom det land, der man nu som bäst är sysselsatt med öpnande af alla möjliga samhällsrättigheter för Judarne; men vi skole ej undra derpå.
Med handeln hafva Judarne inkommit i landet och blifvit ibland de rikaste och största innehafvare af Englands penningeintressen.
Hrr Rothschild, Heine m. fl. sådane, äro af högsta betydenhet på börsen, och det kan ej vara obekant att i England är börsen nästan allt, nästan hela England.
Således betyder Englands exempel intet i denna fråga i mina ögon.
Här föreslås egentligen en utvidgning i Judarnes hosättningsrätt, och Utsk. har hemställt att inflyttningsrälten skulle vara beroende af vederbör, borgerskaps välbehag att dertill lemna sitt bifall eller icke.
Denna princip är alltför besynnerlig: skall i ett land, då fråga upstår att behandla ett ärende af vigt, det bero af delar inom landet, att kunna dertill säga ja eller nej?
Efter mitt sätt att se, skulle fastställandet af en sådan princip innebära en verklig inskränkning i Konungens rättigheter.
Det är Konungen, som bäst bedömer om det kan vara lätt alt lemna den sökta tillåtelsen eller icke, och sålunda finnér jag att hela den delen af Utsk:s förslag är alldeles onödig.
Men det är en annan sak, hvarpå jag anser mig böra fästa R. o. Ad:s upmärksamhet, och den är af vida högre vigt.
Första steget sedan man släppt Judarne in i alla våra städer, blir naturligtvis att vidare utveckla deras medborgerliga rättigheter, att låta dem först få tillträde till stadsmanna-tjensler, till förvaltningen af städers och sluteligen Statens angelägenheter, till rådmansbeställningame o. s. v. (Vi se att i England fråga nu är huruvida en Jude må kunna vara Lord Mayor).
Och ifrån att vara borgmästare eller råd, blir fråga att äfven blifva Statsråd.
Ja, hvarföre icke, Mine
Det hörer också till den liberala principen; hvarföre skulle Judar mer än alla andra vara uteslutna, när personlighetsprincipen gör sig gällande.
Jag tror visserligen att den tid, då delta skulle inträffa, ännu är långt 64 Den 19 Mars f. m. borta: men del är emedlertid en fråga hvarpå man får lof att fästa upmärksamheten; ty har man väl en gång sagt a, så mäste man ock säga b, och har man väl släppt in Judarne en gång i våra städers styrelse, följer nog allt det öfriga efteråt, och då blir allt för obeqvämt att konna stå emot.
Af alla dessa skäl och de än flere med hvilkas afhörande jag icke vill besvära, begär jag propos. till afslag.
Vi böra, som jag tror, akta oss för alla utopier och synnerligäst för allt för mycken filantropi, ty det är en förvillande och farlig vara!
Må vi hellre hålla oss till den sundare praktiken — och den bjuder här afslag.
H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, hemslälde om icke, i anseende till den redan långt framskridna tiden, och då icke allenast 6 ledamöter redan begärt, ulan äfven åtskilliga ledamöter tillkännagifvit det de längre fram ämnade begära ordet för att yttra sig i förevar, fråga, R. o. Ad. behagade upskjuta fortsättningen af denna diskussion lill eftermiddagens plenum, hvilket bifölls hvarefter H. R. o.
Onsdagen den 19 Mars 1851.
Justerades pleni-prot:n för d. 5 dennes f. m.
Fortsattes öfverläggningen om Allm.
Ekon.Utsk:s d. 8 ock 15 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 53, i anledn. af väckte motioner om utvidgande af de rättigheter, som äro’ Mosaiske trosbekännare här i riket tillerkände.
Jag skall i denna fråga söka ställa mig till efterrättelse en upmaning, som en värd talare i förmiddagens plenum gaf, att icke endast låta känslan tala, och jag skall vara så kort som möjligt, vid uptagande af hvad sorn här på f. m. blifvit yllradt, samt tillkännagifvande af de skäl, på grund hvaraf jag reserverat mig emot Utsk:s förslag.
Den 19 Mars e. m. 65
Man har till en början, emot Judarnes emancipation, åberopat deras förhållanden i andra länder.
En värd talare har inför R. o. Ad. npläst och till dess prot. öfverlemuat elt yttrande, öfversatt ur en Tysk tidskrift, hvilket innefattar ganska svåra beskyllningar emot Judarnes framfart.
Om den värde talaren hade fortsatt läsningen af samma ämne uti denna tidskrift, så skulle han hafva funnit, att den, som författat denna upsats, var en af Judarnes varmaste anhängare i Tyskland.
Han skulle hafva sett, att hvad som författaren der yttrat, och hvad talaren öfversatt ur tidskriften, endast varit en historik öfver Judarnes beteende i Rhenländerna, ett beleende, som författaren ansett såsom en nödvändig följd af Judarnes förtryck i allmänhet.
Han har sedermera vidare utvecklat sitt ämne och slutar med att tillstyrka en fullkomlig emancipation af Jitdarne.
Sedan han nemi. genomgått hvad som år 1847 blifvit i denna emancipationsfråga åtgjordt, och klandrat de halfva åtgärder sora blifvit vidtagna, slutar han sin upsats med följande ord: ”alla dessa åtgärder gagna till intet.
Frihet, full frihet måste skänkas åt Judarne.”
Vidare har man åberopat
Judarnes förhållande i Polen och Ryssland, men deremot sagt, att England icke kunde såsom något exempel i detta afseende åberopas.
Jag medgifver ali England står i ett annat förhållande än Sverige i delta afseende; men om man anser sig kunna åberopa exempel ifrån Polen och Ryssland, så tror jag också att man bör erkänna dem, som hemtas ifrån England, Holland och Danmark.
I Danmark hafva Judarne redan länge varit i åtnjutande af snart sagdt fullkomliga medborgerliga rättigheter, utan att Danmark deraf haft någon olägenhet.
Vidare har man anmärkt emot Judarne, att de icke på något ställe blifvit nationaliserade.
I detta afseende lier jag att få åberopa samma tidskrift, som den värde talaren i f. m:s åberopade, och jag skulle önska att för R. o. Ad. få upläsa några sidor här, hvilka tydligen ådagalägga snart sagdt omöjligheten för Judarne, att kunna nationalisera sig i elt land, der de icke ega några rättigheter.
Denna tidskrift sammanfattar sitt yttrande i dessa ord: ”alt fordra, att Judar skola anse sig såsom fullt tillhörande den nation, som endast sparsamt skänker dem några rättigheter, som icke omfattar dem såsom bröder, är både löjligt och orättvist.”
Detta är endast ett utdrag ur tidskriftens upsats i ämnet.
Dessutom i de länder der Judarne längst hafva haft medborgerliga rättigheter, hafva de äfven mest sammansmält med folket.
Sådant är förhållandet i Frankrike.
Då Judarnes emancipation här för några år sedan var i fråga, infordrade Commerce-colhm uplysningar från konsulerna i alla de länder, der Judar finnas, och Svenska konsuln i Paris afgaf elt yttrande, hemtadt ifrån auktoriteter i Paris, hvilket ådagalägger, att Judarnes nationalisering i Frankrike gjort ganska stora framsteg.
Commerce-colhm hade bland sina frågor tydligen utsatt den: anse Judar i Frankrike sig såsom Fransoser, och der5 H. 5 6® Ben 19 Mars e. m. på svarades ett obetingadt ja.
Jag tror icke att ett annat förhållande skalle inträffa i andra länder, om Judarne tillerkändes medborgerliga rättigheter.
Jag tror icke att det kan gå så fort att sammansmälta dem med andra nationer, men tror att det kan gå det hän.
Horn hafva Judarnes förhållanden varit hos oss?
I detta afseende behöfver jag endast åberopa de vitsord, som blifvit gifna af alla de auktoriteter, under hvilkas närmaste inseende Judarne varit ställda.
Bland dessa auktoriteter har måhända Landshm i Östergöthlands län gått längst i rättvisa mot Judarne, och jag skulle önska, att hans yttrande i detta afseende vore för R. o.
Ad. bekant.
Ilan anser icke Judarne ega någon rätt att fordra något.
De hafva fått inflytta i landet under vissa vilkor, de veta detta och måste underkasta sig det; men han anser dem vara för samhället nyttiga och tillstyrker deras emottagande i följande ordalag: ”Jag anser det vara en samhällsfördel, att den uti riket befintliga aktningsvärda församlingen af Mosaiska trosbekännare i möjligaste måtto införlifvas med rikets öfriga invånare, på det att lika fördelar af det lagbundna samhällets bestånd malte gifva alla dess medlemmar lika interesse för det allmännas väl.”
Han tillstyrker till en början, alt
Judar må få bosätta sig i alla rikets städer, och på landet, när de derstädes ega fastighet.
Han vill icke genast tillåta dem att bekläda embeten, men han vill att, sedan de under en generation lefvat i åtnjutande af nämnde friheter, de då äfven borde kunna komma i fråga til! embeten.
De öfrige auktoriteternas vittnesbörd öfverensstämma fullkomligt härmed och jag tror icke, att någons egen erfarenhet kan jäfva delta.
Här bar blifvit anmärkt, alt det skulle vara en olycka för Sverige, att genom Judarnes utsläppande på landet öka folkmängden i ett land, som vore öfverbefolkadt.
Jag har ännu icke drömt om, att detta skulle kunna vara förhållandet med Sverige, och jag tror, alt en resa genom Sverige skall öfvertyga en hvar, att
Sverige ännu eger stora tillgångar obegagnade för alf föda en betydligt ökad folkmängd.
Man har sagt att det vore en olycka för ett fattigt land, att kapitaler der finge inträde, emedan i ett fattigt land kapitalerna oftast missbrukades.
För min del kan jag icke fatta detta raison nement och vill icke en gång söka till att vederlägga del.
Jag anser att kapital tillök n ingen i ett land är en lycka, och en desto större lycka ju fattigare landel är.
Vidare har man dragit i tvifvelsmål, huruvida Judarnes emancipation skulle befordra folkets lycka, sedlighet och dygd.
Man har sagt, att Judarne under nuvar. förhållanden visat sig serdeles laglydiga, sediga och dygdiga; men att det vore naturligt, eme dan de voro inskränkta inom några få orter i samhället, och således lätt bevakade.
Jag får fästa R. o. Ad:s upmärksamhet på den omständigheten, att i Amsterdam, hvarest Judarne äro fullkomligt emanciperade, förhåller sig antalet af de Judar, som gö - Den 19 Mars e. m. 67 ra sig skyldiga till brott, till antalet af christna såsom 1 till 11, då den olika folkmängden är tagen i öfvervägande.
Hafva Judarne här i landet företrädesvis gjort sig skyldiga till hvad man så ofia beskyllt dem för alt vara, nemi. schackrare och ockrare?
Jag tror del icke heller och jag tror icke att, ifall en sådan benägenhet hos våra Svenska Judar funnes, de hafva mindre tillfälle alt utöfva den nu, än om de hlefvo emanciperade.
Det är nemi. icke Judar förment att resa i landet.
De kunna uppehålla sig livar de vilja, veckor och månader, och skulle de då vara så benägna att öfva detta handtverk, så ser jag för min del icke hvad hinder det skulle möta.
Alt Judarnes utsläppande på landet skulle verka indifferentism i religiöst hänseende, kan jag för min del icke fatta; men efter jag nämnt den religiösa sidan af frågan, så tror jag att för dem, som ifra för Judarnes öfvergång lill christna läran, skulle detta lättare vinnas, om man tillåter dem att spridas i landet, än om man tvingar dem ali vistas inom några få samhällen.
Jag tror alt Judarne, utkomna på landet, ovillkorligen skulle finna sig i behof af någon religion.
De kunna icke der samlas i tillräcklig mängd, utan mäste hafva sina religionsöfningar i de större städerna, och de sålunda på landel spridda Judarne skulle då, snarare än nu, öfvergå till den christna läran.
Jag vill i största korthet sammanfatta huru jag ser frågan.
Jag ser för mig eli ganska inskränkt antal, en hand full menniskor, om hvilka min egen erfarenhet säger mig, om hvilka alla auktoriteler i Sverige sammanstämmande yttrat, att de äro förtjente af medborgerliga rättigheter, och jag frågar förgäfves: hvarföre skall jag icke medgifva delta?
Jag tror icke att det endast är känslan, som svarar jakande.
Jag tror icke att det finnes något förnuftsskäl, ur hvilket man kan förneka dem en sådan rättighet, och på dessa grunder är det, som jag inom Ulsk. sökt att bereda några utvidgade rättigheter åt dessa Judar.
För min del anser jag likväl visserligen icke alt man bör, om jag så får säga, söka gå fördomen bröstgänges emot.
Jag tror att man är skyldig att gifva akt på hvad större delen af landets innevånare tänker, och det är af dessa skäl jag icke vill obetingadt medgifva dem att bosätta sig på landet.
Jag tror alt det kunde vara ett steg dertill, i fall man medgåfve hvad som en värd talare, Hr Fåhraeus, i förmiddagens plenum föreslog, nemi. rättighet att bosätta sig i städerna; och skulle R. o. Ad. icke vilja ingå ens på denna, i min tanka högst billiga koncession, så är jag färdig att förena mig med hvad Hr Fåhraeus föreslog, nemi. uteslutande af de ord, hvarigenom Judarnes bosättning i städerna skulle blifva beroende af benägenheten hos slädernes borgerskap; men för att få ändring i detta betänk., som redan är återremitleradt af ett annat Stånd, anhåller jag vördsamt hos R. o. Ad. om återremiss af detsamma.
Man plägar visserligen 5* 68 Den 19 Mars c. m. säga, ali då elt ämne länge varit disknteradt, del då också är ullörndt.
Della ämne är likväl af den beskaffenhet all det svårligen uilömmes under en diskussion.
För alt bedöma detsamma, fordras bevis för och emot, hämtade från alla länder, der Judarne vunnit utvidgade friheter.
I delta afseende loide vi litet hvar sakna tillförlilliga uplysningar; roen alt väga de skäl, som anföras med och emot, under del alt vi debattera frågan, del tror jag vara en pligt.
För min del bekänner jag mig lill Frih.
Hamiltons åsigter och yrkar återremiss samt tillämpning af del förslag, Frih.
Jag anhåller, alt få upgifva mina skäl härtill; men för att dervid vara så kort som möjligt, anhåller jag att få till vederläggning uptaga några af motslåndarenas skäl.
Man har sagt att Judarne ingalunda äro förtiyckta: de åtnjuta alla de fördelar, som 1782 års Reglemente tillerkänner dem.
Jag vill erinra derom, alt Judarne hade större friheter innan 1782 års Reglemente af Coinmerce-colbm utfärdades.
St:s beslut af år 1779 tillerkändes de samma fri- och rättigheter, som andra främmande trosförvandter med det undantag likväl, att
Synagogor endast fingo för dera uprättas i de 3 släderne Stockholm, Norrköping och Götheborg; men 3 år derefter ntgaf Commercc-colhm sitt Cirkulär deruti förklarades att Judarne skulle äfven till sin bosättning vara inskränkte lill de ifrågavar:de städerna.
Vill man ännu närmare granska förhållandet med de förmåner som Judarne f. n. ega, så torde man snart komma ifrån den vilfarelsen, att de i delta afseende stå i något lyckligt predikanten.
För det första äro Judarne inskränkta endast till 4 städer och få icke bosätta sig på något annat ställe i Sveriges rike; få icke köpa fast egendom; få icke ingå i Statens tjenst; nödgas i alla kommuner deltaga i afgifterna, utan alt för sina behöfvande åtnjuta några deremot svarande fördelar.
Det är från dessa inskränkningar, som man har sökt vinna några undantag.
Nu är sagdt, ali om Judar skulle få tillstånd all köpa fast egendom, så skulle stor förargelse upkomma emedan de fira sabbaten på Lördagen och derigenom gifva tjenstefolket dåliga exempel.
Dervid förekommer likväl att, om Juden, derigenom alt han firar sin sabbat på Lördagen, hindras att tillse sitt arbete, måtte det vara hans förlust; men det vill jag icke fästa mig så mycket vid.
Om Juden är en rätt-troende Jude och firar väl sin sabbat på Lördagen, så innebär detta ett vackert föredöme för tjenarne att väl fira deras sabbat påföljande Söndag.
Om han åter försummar sin sabbat, så gör han ju icke någon slags förargelse dermed, såsom en Christen skulle göra, om han försummade sin sabbat på Söndagen.
En värd talare bar sagt på f. m., att lagen mäste grundas på rättvisa och att Judarnes emancipation skulle åstadkomma förargelse derigenom, alt öfriga medborgare då skulle underkastas tvång genom Judarnes rättigheter, och Svenska folket vill icke höra talas om Judarnes utflyttning.
Såsom bevis derpå har man Den 19 Mars e. m. 09 anfört det beslut, som BondeSt. i denna fråga liar fattat.
Jag får svara att yrkesafund är en känd afund, som visserligen äfven bär spelar sin rol, ehuru man liar i BorgareSt., som egentligen är yrkesbröder med Judarne bär i landet, beslutat utvidgade friheter för Judarne, Skulle man rätta sig derefter, att Svenska BondeSt. tiar, ehuru med en ringa majoritet, satt sig emot Judarnes emancipation, då vore del väl mera skäl att fästa sig vid oell rälta sig efter deras beslut i frågor, der det gäller ökade skatter.
Jag ber att få erinra derom, alt i de Heste sådane frågor fattar BondeSt. skiljaktiga beslut emot R. o. Ad.
Om man går ut i landet och frågar hvarje Bonde: ”skulle du vilja medgifva alt vi få draga in den indeldta arméen? denna den Svenska folkets, den Svenska frihetens palladium! så måste jag säga att jag befarar starkt att de Hesla skulle gä in derpå, derföre att underhållet af denna aimée är dem kostsam och de äro på grund deraf ganska benägna att slippa den.
Man tiar sagt att Judarne upföra sig väl nu; men tillika frågat hvem som går i borgen för alt, om utvidgade rättigheter dem lemnäs, eli sådant förhållande skall fortfara? kanske, har man sagt, är deras goda upförande nu en följd af deras generade ställning.
Jag vill icke se saken ur den synpunkt, hvarur den skulle kunna betraktas, emedan den verkligen är kärlekslös; men jag ber att få fästa upmärksamheien på, huruledes den värde talaren, sora yttrade detta, om denna sals fullföljdes, skulle komma lill den slutsatsen, att ju mer ett folk är förtryckt, ju mera moraliskt goda skulle menniskorna blifva.
Jag tror icke detta kan vara den värde talarens åsigt, derom är jag lill och med fullt öfverlygad.
Jag tror icke heller att den upkastade satsen kan vara rigtig.
Samme talare har upläst ett stycke ur Brockhauseus Konversations-Lexikon.
Om han der läser hvad jag läst i e. m., pag. 331, så skall han finna att, sedan det af honom åberopade utlåt, var afgifvet, beslöt den Rhenska Landtdageu alt pelilionera om Judarnes fullkomliga likställighet i politiskt hänseende med landets öfriga medborgare.
Detta innebär del största beviset derpå, att den första upgiften antingen icke var sanningsenlig eller oek att de fördelar, som emancipationen medförde, öfverträffade olägenheterna deraf.
En värd talare har befarat, att det motiv, Utsk. anfört, och hvilket nu skulle befrämja någon utvidgning af deras rättigheter, nemi. att de äro nyttiga och goda medborgare, skulle snart åberopas för en ytterligare utvidgning af dessa rättigheter.
Jag ber Eder, Mine Hrr, att noga granska hvad ett sådant befarande innebär.
Innebär det icke det skarpaste motbevis?
Man säger att Judarne upföra sig väl, alt de äro nyttiga och goda medborgare.
Detta kommer måhända än vidare att fortgå, om de få större rättigheter, och på grund deraf kunna Judarne göra sig förljenls af de rättigheter, som dem beviljas.
Samme värde talare har sagt, att med den riktning
Judarne hafva att föröka sig, så skulle de komma att snart utgöra ett betydligt antal hår i landet.
Det är väl sant att Judarne äro an - 70 Den 19 Mars e. m. sedde, såsom de der föröka sig mycket; men det är också eli af Historien vitsordad sanning, att i de länder, der Judarne hafva blifvit full komligt emanciperade, hafva de icke såsom Judar förökat sig.
Detta är förhållandet i Danmark och möjligen äfven i andra länder, ehuru jag icke känner det; men i Danmark är förhållandet att de, som bekänna sig till Mosaiska läran, efter deras emancipation icke förökat sig, emedan de till stor del gift sig med Christne och en stor del af deras afkomma öfvergålt lill Christna läran.