Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I spetsen gingo de begge prestmännen, bakom dem de utsedda vittnena och sist de förmenta hexorna, omgifna af ryttare.
Hvarken de anklagade eller den åtföljande bevakningen visste, hvad som egentligen var å färde.
De käcke krigarne, hvilka utan fruktan tillbragt mången natt på ströftåg i fiendens grannskap, kände nu likväl en viss beklämning under sina kyller.
Denna sinnesstämning delades af alla, och då pastor Suenonius, för att lifva sig sjelf och de öfrige, med dämpad röst uppstämde en vers af en bekant psalm, förenade sig deras röster med hans.
Blandad med det vemodiga sorlet af den fallande regnskuren ljöd dyster och högtidlig följande sång genom qvällens mörker:
”Du äst den sol, som lyser
I hjertats mörka dal,
Och mig den vägen viser,
Som jag rätt vandra skall;
Din kärlek är som vingar,
Och öfvertäcker mig:
Din allmakt Satan tvingar
Och den han har med sig” 29.
Detta var en gammal byggnad, som endast en eller två gånger om året plägade begagnas för gudstjensten.
Sägnen förlade dess uppförande till konung
Erik den heliges regeringstid; dess utomordentligt tjocka gråstensmurar, trånga utrymme, låga ingång och små fönster, jemte dess fullkomliga brist på arkitektonisk prydnad, vittnade i sjelfva verket om en ansenlig ålder.
Sedan ryttarne affärdats med order att patrullera på vägen mellan byn och kapellet, inträdde processionen i templet, och pastor Suenonius tillsköt bakom densamma den rostiga dörrigeln.
Kyrkan var svagt upplyst: två ljus på predikostolen och tvenne andra på altaret spridde ett svagt sken öfver de vapensköldar och råa målningar, som prydde väggarne och läto några klumpiga beläten af Jungfru Maria och apostlarne spöklikt framskymta ur de mörka nischerna.
På altarrundeln satt en gestalt med korslagda armar.
Då processionen inträdde, sågs den resa sig upp och försvinna genom dörren till sakristian.
Det var bödeln.
Derinifrån genljödo hammarslag, som förkunnade, att bödelsdrängen ännu icke slutat de nödiga förberedelserna.
Pastor Suenonius befallde nu de darrande, af hemska aningar uppfyllda qvinnorna att sätta sig i bänkarne, hvarefter han begaf sig till sakristian, för att taga bödelns arbete i ögonsigte.
Under tiden steg den andre prestmannen framför altaret samt uppläste med dof röst syndabekännelsen och några för tillfället lämpliga böner.
Sedan dessa voro slutade, besteg Suenonius predikostolen.
Hans magra ansigte med dess djupa ögonhålor och insjunkna kinder liknade vid denna matta belysningen en dödskalle.
Efter att några ögonblick hafva lutat pannan mot skranket, upplyfte han sitt hufvud och började uppläsa den ingångsbön, han valt till sin förestående straff- och förmaningspredikan.
Hans röst, djupare och ihåligare än vanligt, uppfyllde kapellet och återljöd från de mörka, tomma läktarne.
Det förekom åhörarne, som om osynliga andeväsen deruppifrån upprepat hans ord.
Men plötsligt blef hans röst osäker ... den öfvergick i oartikulerade ljud och tystnade derefter.
Åhörarne betraktade honom med förfäran.
Han stod blek och stilla som en bildstod med blicken oaflåtligt fästad på ett mörkt hörn af kapellet.
Sedan denna tystnad och orörlighet räckt några pinsamma ögonblick, hvarunder åhörarne ängsligt riktade sina ögon mot samma hörn, fullt öfvertygade, att något öfver- eller underjordiskt väsen skulle framträda ur dess mörker, utsträckte presten häftigt sin ena arm och ropade med dundrande röst:
– Vade retro, Satanas!
Vik hädan, du orene ande!
Alla goda andar lofva Gud!
Men besvärjelsen tycktes icke hafva sin åsyftade verkan, ty Suenonius rusade ned från predikostolen, ilade till det misstänkta stället och började här, lik en vansinnig, svänga armarne, som om han riktat väldiga slag och stötar mot någon osynlig fiende.
Hans ansigte var förvridet, håret fladdrade kring hans svettdrypande panna ... det var en spöklik, ohygglig scen, af hvilken intrycket på de fåtaliga, i den mörka ödsliga kyrkan spridda åhörarne blef desto hemskare, som deras inbillningskraft redan förut var i hög mån retad och uppskrämd.
Ellen tryckte sig fastare intill sin mor.
Ingrid betraktade med stirrande blick det besynnerliga uppträdet ... hon förde handen till sin panna ... hon kände sitt hufvud svindla.
Suenonii embetsbroder trodde sig genast förstå, hvad som var å färde.
Det var ingenting ovanligt, att de protestantiska presterna i 16:de och 17:de århundradet, enligt Luthers exempel, funno sig hemsökta af den onde anden i egen person.
Den råa vantron alstrade allt som oftast, i synnerhet under hexeriprocesserna, dylika syner.
Luther sjelf har angifvit ett medel, som, användt vid sådana tillfällen, ofelbart lär drifva den onde på flykten.
Medlet är ej af det finaste slaget: det grundar sig på den slutsats, att Belzebub, såsom högmodets ande, ej kan uthärda en föraktlig behandling.
Suenonius var emellertid hvarken till kropp eller själ disponerad för detta medels användande; han föredrog att gå sin fiende inpå lifvet; och hans embetsbroder – det var till honom vi nu ville komma – kastade sig på knä innanför altarrunden och understödde med ordets vapen verkningarne af hans kraftiga stötar och knytnäfslag.
Efter några sekunders förtvifladt handgemäng, hvarunder åskådarne badade i ångestsvett, började segern synbarligen luta åt Suenonii sida; hans motståndare, osynlig för alla utom för honom sjelf, tycktes vika steg för steg, och Suenonius förföljde honom med allt häftigare hugg.
Så fortgick striden, ända till – dess den lästa kyrkodörren hämmade hans segerlopp.
Djefvulen tog såsom sista utvägen sin flykt genom nyckelhålet, och pastorn stod med triumferande anlete, men darrande i alla lemmar, såsom herre på valplatsen.
Sedan han dragit några djupa andedrag, återvände han med säkra steg och imperatorisk hållning till predikostolen, och nu började en bot- eller rättare hot- och straffpredikan, hvartill väl maken knappast varit hörd.
Först och främst omtalade han betydelsen af det uppträde, hvartill hans åhörarne nyss varit vittnen.
Satan hade infunnit sig i kapellet, utan tvifvel för att rädda sina älsklingsbrudar, de fördömda hexor, som fasthållit förbundet med honom och fräckt förnekat sina brott inför den verldsliga domstolen.
Men Satan hade med skam och nesa måst rymma fältet för en dödlig menniska; större var ej den makt, med hvilken den var utrustad, hvilken hexor och trollkarlar kallade sin mästare och gud; och likasom han måst fly, så skulle ock deras hårdnackenhet vika ... ville den ej för andliga vapen, för böner och föreställningar, måste den för andra medel; deras kött skulle pinas och sargas, tilldess lögndjefvulen farit dem ur kroppen och sanningens ande fått makt öfver deras tungor.
De egde nu att välja.
Sedan det var slutadt, steg han framför altaret, samt uppmanade de anklagade att framträda och aflägga en frivillig bekännelse.
Men i trots af pastorns hotelser fanns det ingen, som hörsammade hans uppmaning.
Den besvarades blott af suckar och jemmer, frampressade af förfäran.
Den andre presten gick omkring från den ena anklagade till den andra och förmanade dem i bevekande ordalag att aflägga den äskade bekännelsen; de närvarande vittnena förenade sig med honom, men deras föreställningar voro fruktlösa.
– Jag kan icke bekänna, jag är oskyldig, voro de enda svar, som erhöllos.
Adolf Skytte hade efter ransakningens slut länge vandrat fram och tillbaka utanför tingshäktet.
Han var tillräckligt hemmastadd i lagväsendet, för att veta, hvad det betydde, då en för „högmälisbrott“ anklagad öfverlemnades åt presterskapet att uppmjukas.
Han väntade således att snart få se några af inqvisitorerna i bödelns sällskap begifva sig till tingshäktet, men när slutligen halfannan timme förflutit, utan att de hördes af, återvände han, genomvåt af regnet, till det qvarter, han lyckats förskaffa sig: en liten vindskammare i en af byns bondgårdar.
Han började tro, att den hemliga, pinliga ransakning, som väntade de anklagade, blifvit uppskjuten; och lugnande sig med denna förhoppning, satte han sig ned att anteckna sig till minnes de iakttagelser, han gjort under förhöret.
Det var, såsom han nämnt, hans verkliga afsigt att till Svea Hofrätt inlemna en redogörelse för processen, i hopp att denna redogörelse skulle sprida en lämplig belysning öfver de officiella rättegångsprotokollerna, efter hvilka Hofrätten annars ensamt skulle hafva att rätta sig.
Men Adolf kunde ej länge fortsätta detta arbete; hans oro vaknade på nytt.
Han steg upp, kastade kappan öfver sig och skyndade ut.
Då han ankommit till tingshäktet, ådrog sig ett samtal mellan de vid dess dörr posterade soldaterna hans uppmärksamhet.
Han stannade, dold af mörkret, på något afstånd och lyssnade.
Han förnam nu, att flera af de anklagade qvinnorna, bevakade af ryttare, och åtföljda af de begge presterna samt några nämndemän, lemnat häktet och eskorterats bortåt vägen till kapellet.
De samtalande soldaterna undrade, hvad afsigten egentligen var med denna tillställning, och en af dem uttryckte den riktiga förmodan, att meningen vore att i all tysthet afpina dem en bekännelse, så att ransakningen snart måtte få ett lyckligt slut.
Adolf behöfde icke höra mer: han ilade tillbaka till det lider, i hvilket hans häst var härbergerad, sadlade honom, kastade sig upp och sprängde bort.
Knappt hunnen utanför byn fann han i mörkret sin väg spärrad af några ryttare.
– Halt! ropade en röst, som tillhörde den befälhafvande underofficern, – hvem der?
– En ryttare, likasom ni, svarade unge Skytte otålig; – ur vägen!
Först nu förnam han af stålbaljornas skrammel mot ryttarnes tunga stöflor, att de, som spärrade hans väg, ej voro vanliga vägfarande, utan en patrull af den till tinget förlagda knekthopen.
– Vi hafva order, fortfor underofficern, – att tillsvidare hålla vägen spärrad för folk, som ej hafva annat ärende än att tillfredsställa sin nyfikenhet ...
– Godt ...
Jag har ett vida vigtigare ärende, genmälde Adolf kort.
– God afton!
– Det är friherre Skytte, sade underofficern, som nu igenkände Adolf och aktningsfullt förde handen till sin hatt.
– Passera, nådig herre!
Adolf sprängde bort.
– Fan, hvad han har brådtom! anmärkte en af ryttarne.
– Hör på, sergeant, – ni gjorde kanske icke alldeles rätt, att ni släppte honom förbi ...
– Det angår dig icke, Rask, svarade den gamle underofficern; – jag tål inga anmärkningar af en underordnad ... det har jag sagt dig förr.
– Ja, väl hundra gånger, sergeant, men som ni i tjugo år gett er till tåls med det, så gör ni det väl nu också.
Men, som sagdt, ni borde icke släppt honom förbi, för ni har väl hört talas om, att han är likasom litet förhexad af ...
– Håll käften! ropade underofficern.
– Lägg dig icke uti, hvad som icke angår dig, gamle krutgubbe!
– Hålla käften? inföll Rask, som tillät sig stor frispråkighet mot sin gamle vän och kamrat från Tysklands, Polens och Danmarks slagfält och bivuaker; – nej, se det är då för mycket begärdt, helst som jag just nu lade in en ny tuggbuss, och huru kan den valkas, om jag skall hålla käften?...
– Gif hit! svarade sergeanten, halft förargad, halft blidkad, och bet af ett godt stycke af den tobaksrulle, som räcktes honom.
– Men tycker icke sergeanten, fortfor Rask, – att vi borde rida fram emot kapellet och se, om den unge herrn ämnat sig dit eller annorstädes.
Det vore allt klokast, tycker jag ...
De öfrige ryttarne instämde i Rasks förslag.
– Nej, pass, inföll sergeanten, – deraf blir ingenting.
Det är bara nyfikenhet, som drifver er, karlar ...
Hör du, Gåsfjun, tillade han, idet han vände sig till en af ryttarne, – hvar har du bränvinsflaskan?
Dethär kalla regnet piskar till slut genom kläderna och fordrar varmare väta invändigt.
Nå, Gåsfjun, fram med flaskan och låt den gå laget omkring!
Den så kallade Gåsfjun bar ett annat namn i regementsrullan, men kallades så af sina äldre kamrater för sin ungdoms och oerfarenhets skull.
Gåsfjun hade visserligen mustascher, som han kunde vrida kring sina fingrar ... men, se, han hade endast varit med i två bataljer och fyra eller fem träffningar (för att icke tala om skärmytslingar och dylika småsaker), och han hade dessutom blott ett skottsår i axeln och ett sabelhugg i armen att skryta af ... han hade med ett ord luktat allt för litet krutrök för att hedras med annat vedernamn, än det, hvarmed han nu kallades.
Gåsfjun räckte sergeanten flaskan, sedan han först, gynnad af mörkret, smugit sig till en styrkeklunk för egen räkning.
Han fruktade nämligen med skäl, att flaskan skulle vara tom, innan den, avancerande efter ancienniteten från mun till mun, återvändt till honom, den siste och yngste i laget.
Han band sin häst vid en af de gamla lindar, hvilkas kronor susade öfver de åldriga grafstenarne, och ilade till dörren.
Det svaga ljusskimmer, som mött honom genom fönstren, hade öfvertygat honom, att han var på de rätta spåren.
I hopp att hitta en annan ingång, gick han ett stycke omkring kyrkan, då plötsligt hans öra nåddes af menniskoröster derinnifrån ... af genomträngande klagoskri.
Han befann sig nu utanför den utskjutande sidobyggnad, som bildade sakristian.
Han stannade ... lyssnade ... han tyckte sig igenkänna Ellens röst ... och utom sig af tusen stormande känslor ilade han, då han ej fann någon annan ingång, tillbaka till den dörr, han lemnat och frestade dess åldriga ekplankor med en väldig spark.
Dörren gaf efter ... ännu en stormlöpning och det rostiga låset brast.
Han såg sig omkring med en vild, hastig blick ... kyrkan var menniskotom, så långt som det svaga, rödaktiga skenet från de få flämtande ljusen upplyste den, men dess hvalf genljöd af jemmerrop, som kommo från ett sidorum.
Adolf skyndade dit.
Det skulle vara svårt att beskrifva den öfverraskning, som ynglingens oväntade uppenbarelse i den till tortyrkammare förvandlade sakristian åstadkom.
Ingen af de närvarande hade hört bullret af den instörtande dörren:
Adolf stod midt ibland inqvisitorerna, såsom om han plötsligt uppstigit ur afgrunden – för åtminstone tvenne af offren, såsom han nedkommit från himmelen.
Han stod der med handen på svärdfästet, med blicken flammande af dystra, hotande lågor.
Sakristian upplystes af en stockeld, som bödelsdrängen upptändt i dess spisel.
Midt på dess golf var en ställning upprest, försedd med hissverk: ett då i alla Europas länder vanligt plågoredskap, i hvilket man upphängde offret vid tummarne, sedan man vid dess fötter fästat tyngder, hvilka ökades, tilldess smärtan nödgat den olyckliga delinqventen att ropa på nåd och bekänna sig skyldig.
En af de anklagade qvinnorna hade redan genomgått denna tortyr, och i det ögonblick Adolf inträdde, var bödelsdrängen just sysselsatt med att nedhissa henne.
Den arma varelsens ansigte var spöklikt vanstäldt af plågorna; hon hade uthärdat några ögonblick, först under tystnad, sedan under gräsliga skri, tilldess hon slutligen ropade, att hon ville bekänna.
Bredvid på golfvet låg en gråhårig gumma med en jernbeslagen träblack kring det ena benet.
I brist på den äkta så kallade spanske stöfveln hade denna träblack fått tjena såsom sådan.
Då den gamla tillbakavisade de begge prestmännens förnyade uppmaningar att erkänna sig brottslig och tog Gud till vittne, att hon var oskyldig, hade bödeln, på Suenonii vink, med ett hammarslag indrifvit en grof kil mellan blacken och benet.
Den oerhörda smärtan hade nästan ögonblickligt försänkt den åldriga qvinnan i en känslolös kataleptisk sömn; hon låg der nu orörlig, med öppna, glanslösa ögon och af krampen uppspärrad mun ...
Det var en vanlig företeelse, att de förmenta hexorna inslumrade midt under tortyren, till följe af oerhörda qval, som kommo organismens lifskraft att domna – ja, en så vanlig företeelse, att en dylik sömn öfverallt gällde såsom ett lyckadt hexprof, ett säkert bevis, att den marterade var brottslig.
Man ansåg allmänt, att djefvulen åstadkom denna sömn, för att tillintetgöra plågorna och hindra hexan bekänna 30.
Det nämndes, att bödelsdrängen var sysselsatt med att nedhissa den i chordan upphängda qvinnan; hans förman, bödeln, deremot skulle just, då Adolf inträdde, slå de vid repet fästade öglorna kring tummarne på Ingrid.
Ellen hade kastat sig till Suenonii fötter ... med förtviflans vilda vältalighet hade hon bestormat hans hjerta, men derinne fanns en dämon, som hårdnackadt tillbakaslog hvarje anfall af menskliga känslor:
Fanatismen.
Ellen hade från Suenonius vändt sig till den andre prestmannen: denne, som med svårighet uthärdade anblicken af så mycken grymhet och så mycket lidande, men hvars öfvertygelse likväl var orubbad, sökte enträget beveka
Ingrid till bekännelse och uppmanade Ellen att förena sina böner med hans, på det att hennes mor måtte undslippa plågorna.
Men Ingrid befann sig i ett halft medvetslöst tillstånd: hennes ögon voro slutna, och endast de spridda ord, som undföllo hennes läppar, vittnade, att hon ej försjunkit i fullständig dvala.
– Nej, nej, jag är oskyldig ... jag svär det vid Kristi sår ...
Hjelp mig, hjelp mig!
Dessa och dylika ord visade, att hon ännu hade medvetande om sin rysliga belägenhet.
Adolf behöfde blott ett ögonblick, för att öfverskåda denna scen.
Suenonius ryggade tillbaka vid hans åsyn, bödeln höll upp med sitt arbete och fäste, likasom alla de öfriga innevarande, sina häpna ögon på ynglingen.
– Hvad ... hvad ... hvad vill ni här?
Dessa ord sväfvade ohörbart på Suenonii läppar, och en plötslig skiftning i hans små mörka ögon tillkännagaf, att öfverraskningen hastigt började vika för en helig vrede.
Men den unge Skytte stod med några hastiga steg framför bödeln, stötte denne tillbaka och emottog samma ögonblick i sin famn Ellen, som stum och dödsblek kastade sig till hans bröst.
– Hvad ... huru? utbrast nu Suenonius, och öfver hans ansigte flög en svart skugga af det fanatiska raseri, som började koka i hans ådror; – hvad, du förlorade son, du gudahädare, du tempelskändare, vågar du äfven visa ditt ursinne här i Herrens helgedom?
Vågar du med brottslig hand ingripa i lagens gång?
Vet, att vi äro församlade här i Guds och i lagens förenade namn ...
Ut, ut!
Och Suenonius, hvars blod ännu var i helig hjeltesvallning efter den strid, han nyss bestått med sjelfve Leviathan, gick med blindt raseri mot Adolf, fattade med sin ena hand om Ellen och grep med den andra Adolf vid bröstet.
– Du rasar mot döden, eländige, ropade Adolf och kastade presten med ett väldigt knytnäfslag till golfvet.
Ynglingen var utom sig ... ögonblicket var kommet, då den vulkan, som länge sjudit i hans barm, skulle spränga väg åt sina lavaströmmar och på en gång, i ett enda ohejdeligt utbrott, utgjuta dem.
– Grip honom!
Han är besatt af Djefvulen!
Grip honom! skrek Suenonius, i det han med elastisk styrka, lik en sårad tiger, reste sig upp, för att ånyo kasta sig mot Adolf.
Denne hade i samma stund lösgjort sig från Ellens armar och ryckte sin värja ur dess slida.
Han såg bödeln och dennes handtlangare, hörsamme Suenonii befallning, färdige att rusa emot sig ... han såg
Ingrid uppvakna ur sin dvala och med förfäran stirra på scenen framför sig ... han kände Ellen åter slå sina armar kring sitt lif ... och rundtomkring sig hörde han skrän af fasa eller af jubel ... det var svårt att urskilja hvilketdera ... från de olyckliga qvinnor, som befunno sig der, för att undergå tortyren, och nu, med den andre presten och de gamle, såsom vittnen närvarande nämndemännen, skockade sig intill sakristians väggar.
Det svindlade för hans hufvud ... det mörknade för hans blick.
Han svängde värjan ... dess klinga återspeglade stockeldens röda lågor, och de trenne angriparne ryggade tillbaka.
Suenonius stod ett ögonblick obeslutsam; derefter ilade han till spiseln, fattade en af de lågande bränderna och ropade vildt:
– Det står skrifvet: jag skall förgöra dig med eld ...
Men just då han höjde detta fruktansvärda vapen, måttade Adolf en stöt mot honom och sänkte sin klingas udd i hans bröst.
Suenonius föll till golfvet och med honom det flammande svärd, hvarmed han väpnats af raseriet.
Lågorna fattade i kläderna på den torterade, i dödsdvala försjunkna qvinnan ... sakristian fylldes af rök ...
En obeskriflig förvirring uppstod i det trånga rummet.
Somliga skyndade fram till Suenonius, hvars blod färgad golfvet, andra sökte släcka elden och rädda den olyckliga gumman ... de för tortyren bestämda offren rusade blindt på dörren, drifna mer af förskräckelsen, än af hoppet att undkomma.
Adolf, som ännu stod på samma plats, orörlig, med värjan i hand och omfattad af Ellens armar, kände härunder någon gripa om sin arm.
Det var Ingrid ...
– Fort härifrån!
Rädda er! sade hon.
I detta ögonblick hördes utifrån slammer af sablar och sporrar mot kapellets stengolf.
Ryttarne hade inträngt i kyrkan.
Den gamle underofficern hade, nyss efter det vi lemnade honom, gifvit efter för kamraternas föreställningar, som understöddes af hans egen nyfikenhet, och med sina karlar ridit fram emot kapellet.
Ankomne dit, hade de hört ett förvirradt sorl af röster och straxt derefter sett flera gestalter skynda ut genom den söndersprängda dörren.
Allt detta gjorde det för honom klart, att det var „ugglor i mossen“.
Han hade kastat sig af hästen och åtföljd af sitt manskap skyndat in.
Tvenne ryttare ställde sig vid dörren, för att spärra vägen för de flyende.
De öfrige skyndade efter sin befälhafvare till sakristian, hvarifrån det förvirrade bullret hördes komma.
Underofficern stadnade på tröskeln, häpnande öfver den syn, som här mötte honom.
Adolf vände sig långsamt om.
Då han varseblef ryttarne, hvilkas bredaxlade gestalter spärrade sakristians dörr, vaknade han till besinning, som dock ej var lugnets, utan den förtviflade beslutsamhetens.
Han ville begagna sig af förvirringen, för att rädda Ellen och sig sjelf; han fattade flickan om lifvet och ämnade just bana sig väg genom dörren, då Svarte Anders, som fått nytt mod genom ryttarnes ankomst, fattade honom bakifrån kring halsen med sina muskulösa armar och ropade:
– Hjelp mig!
Det är han, som gjort det ... det är han, som dödat presten.
Dessa ord gåfvo ryttarne nyckeln till den besynnerliga gåta, som här i lefvande bilder företedde sig för deras blickar.
– Allt motstånd är fruktlöst, olycklige herre, sade underofficern, idet han gick fram till Adolf. – Släpp den unge herrn, du fördömde bödel ... han är nu min fånge ...
Adolf syntes ett ögonblick vilja vapenlös, som han var, förnya sitt försök.
Men en blick på motståndarnes antal lät honom dock, i trots af hans öfverspända tillstånd, inse, att detta skulle varit en galenskap.
– Välan, sade han till ryttarnes anförare, – jag är er fånge ... mitt öde är uppfyldt ... det kunde ej ske annorledes ...
Jag ger er mitt hedersord att ej söka undkomma ...
Men, fortfor han i förändrad ton och såg sig omkring med dystra blickar, – jag hoppas, att J hafven fått nog af blod för i afton ...
I hvarje fall ...
Han skyndade fram till den af bödeln uppresta ställningen, den under namnet chorda bekanta tortyr-anstalten, fattade i dess mellanbalk och kastade omkull den.
– Var lugn, sade underofficern, och fattade ynglingen i armen, – jag ansvarar för, att det för i afton är slut med plågandet.
– Ni ansvarar derför ... godt ...
Låt mig då genast komma härifrån ...
För mig genast inför min far eller hvarthän J behagen ...
Jag vill icke stanna här ett ögonblick längre ...
– Olycklige, började nu den andre prestmannen, som hitintills sysselsatt sig med den medvetslöse Suenonius, kring hvilken flera af de innevarande förenat sina omsorger; – olycklige, du har ...
– Tig! afbröt honom Adolf. – Är uslingen död eller ej, det bekymrar mig föga.
Ellen, farväl!...
Blott ett ord ännu, flicka!
Hör mig ...
Tro ej, att din själs oskuld skall kunna döfva kroppens qval!
Tro ej, att Gud skall komma dig till bistånd ...
Medgif, att du begått alla brott, som från Abels mord intill denna dag besudlat jorden ... och då du träder inför Guds thron, så kräf af Honom räkenskap för hvad dig här nere vederfarits!...
– Nåväl, fortfor han, idet han vände sig till den gamle krigaren, i hvars hjerta fasa och medlidande på en gång rörde sig, – hvart vill ni nu föra mig?
– Rask, sade gubben med sorgsen ton, – följ den stackars herrn till hans qvarter och stadna hos honom, tills du får vidare ordres.
Jag litar på ert hedersord, nådig herre.
Adolf lemnade rummet.
Suenonius blef i medvetslöst tillstånd utburen ur sakristian och nedlagd på altarrundeln, der hans sår, som var djupt och lifsfarligt, tvättades och förbands af den gamle underofficern, som tillfölje af den praktik, han under sina fälttåg haft rikligt tillfälle att utöfva både på sig och kamrater, var ganska hemmastadd i sådana förrättningar.