Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mig synes, att ej mer än enda artikel derifrån bör undantagas —- men denna artikel är af betydlig vigt uti vigtskålen, och icke dessmindre synes undantaget nödvändigt, icke dessmindre synes ett särskilt värderingssätt för densamma böra föreslås.
Handel och röVelse, dessa källor till förmögenhet, skola väl af den uppmärksamme utan särdeles omtvistande raedgifvas, till naturen, vara ganska skiljaktige från de här ofvan upptagne Statsförmåner.
Den verkelige ägaren af Fonden, så väl i skepnad af penninge- som varu-capi - Den 3o Mars f. m. tal, är svår om ej omöjlig att utfinna: hvar är då mannen att hålla sig till?
— Och då fond och ägare äro nästan lika svåra att bestämma, hur skall väl handel och rörelse utan någon säker grund kunna värderas?
Verklige, måhända de verkligaste af alla, Statsförmåner, efter devid begagnandet kanske mest påfordra skyddande Lagars både antal och kraftiga åtgärder, synas handel och rörelse, ur denna synpunkt betraktade, efter samma grundsaltser böra behandlas; men en i öfrigt olika beskaffenhet, och framför allt ändamålets vinnande i stort, torde här till förmån för dem böra föreskrifva någon förändring i värderingssättet.
Men alltid torde dock böra anmärkas, att Närings- och Handelsidkares interesse synts förestafva dem den 3o8 Den 3o Mars f. m. önskan, att hällre genom vissa förut bestämda afgifter få afbörda sig sina tillskott till det Allmänna, än genom inqvisitive och delvis utsträckta värderingar godtgöra Statens fordringar.
I noga förening med detta i sakens natur grundade förhållande tror jag derföre följande värderingssätt för Städerna böra föreslås.
Hela den för Städerna sålunda uppkomne Bevillningssumma bör sedan uppå dem i mån af deras handel och rörelse fördelas, samt i följd deraf antalet af de Bevillningsdelar hvar och en kommer att utgöra, af Rikets Ständer bestämmas och på densamma utföras.
Den 3o Mart f. m.
Härefter fortsattes uppläsningen af Friherre Cederströms ofvanberörde skrifteliga anförande, så lydande:
Till den nu upplästa tryckta skriften tager jag mig friheten än ytterligare foga några anmärkningar, hvilka, som jag hoppas, skola ännu mera förtydliga hvad jag redan haft äran anföra.
Då ett folk väljer sig en Styresman, för att, såsom den mäst kraftfulle och mäst upplyste, skj^dda dess rättigheter och skipa dess lag, så betingar det sig af honom vissa förmoner, emot hvilkas erhållande det utfäster sig, att. till honom afgifva vissa skatter.
Såsom det förhåller sig uti ett land, der Regenten ärsouverän, så bör det i detta afseende äfven förhålla sig i en constitutionel Stat, der Regeringen och Rikets samtlige Embetsmän äro de, hvilka, för de förmåner de lemna folket, af detsamma betingat sig vissa bestämda mot-fördelar.
Detta 3io Den 3o Mars f. ra. ömsesidiga gifna förhållande, grundadt på ett ömsesidigt frivilligt ingånget contract, skall ovedersägligen, i mon af contractets bestämdhet, bereda såväl den högste, som den lägste lugna fördelar, och förebygga hvarje brytning af det inbördes förtroendet.
Men denna princip bör, såsom hvarje annan, grunda sig uppå ett ovilkorligt axiom, en klar och enkel förstånds-sanning, och detta axiom har jag trott mig finna uti den i mitt förslag uppgifna fördelningsgrunden.
Jag önskar endast, att ett sådant någon gång måtte framtes, och vill då helt och hållet afstå från den hedern, att åt ett upplyst Utskott hafva visat den väg, som leder till det för Regering och folk mäst lyckliga resultat.
Men så länge detta absoluta axiom ej är funnet, samt orimligheten och origtigheten Den 3o Mars f. m. 3i i af mitt förslag blott är sagd, ej visad, ännu mindre bevisad, kan jag hvarken som friboren Svensk, eller tänkande menniska, i ringaste mon medgifva, att den öfvertygelse, som nu lifvar mig, är falsk.
BevillningsUtskottet yttrar sig uti sitt Betänkande, att detsamma åter ej funnit mitt project vara så fullständigt utveckladt, att det kunnat inse dess fördelar och företräden m. m.
Detta inkast finnér jag derföre ej vara ”en skälig anledning, att icke göra afseende uppå mitt förslag."
Vidare ”har Utskottet ej kunnat undgå finna, att de föreslagne värderingarne och alla dermed sammanhängande undersökningar, jemte flera andra vid verkställigheten mötande omständigheter, säkert skulle medföra oberäkneliga svårigheter, betydlige kostnader samt mycken tidsutdrägt.” — Blott utur det enkla skäl, att detta yttrande är alldeles vilkorligt, kan detsamma ej innebära ”en skälig anledning.”
Men, med förbigående af detta logiska motskäl, vill jag, hvad Utskottet hvarken logiskt elfooiUkr. pinrfc. nu factiskt bevisa orig - 3l2 J)en 3o Mars f. m. tigheten af denna del utaf Utskottets Betänkande. i8ia års Bevillningsförordning stadgar, att tre särskilte slag af Comitléer böra finnas, hvilka skola uppgöra och bestämma, huru mycket på hvarje medborgare, i proportion af dess förmögenhet, i Bevillning bör sig belöpa.
Dessa trenne Comittéer äro Berednings-, Taxerings- och PröfningsComittéerne.
I stället för TaxeringsComiteen har jag åter föreslagit en så kallad LänsComitte, sora med den förra är enahanda, dock med den hufvudsakliga skillnad, att, inom hvarje
Län, de enligt 1812 års BevillningsFörordning faststälde TaxeringsComitteer äro flera, och min projecterade LänsComitté för hvarje
Län blottar en.—
Detsamma gäller ock om de år 1812 förordnade PröfningsComittéer, i stället för hvilka jag projecterat en RiksComité, som för hela Riket är en, då deremot af PröfningsCommilteerne finnes en för hvarje Län.
— När nu allt detta lillsaromanlägges, och man tillika attenderar dertill, att de Comitléer jag projecterat, ej fordra en större personal, än de förra, och att dessa af mig föreslagna äro ojemförligen färre till antalet, samt dessutom att deras sammanträden ske endast hvart femte år, då de förras ske hvarje, så blir det mig omöjligt att, med an - Den 3o Mars f. m. 3i3 strängning af all tanke- och beräknings-förmåga, utgrunda, huruledes mitt förslag, om det verkställdes, rimligtvis kunde åstadkomma mera kostnad, än de nuvarande Comittéer göra.
Tvärtom: alla de nuvarande Comittéer i Riket åstadkomma en onödig dagspillan för flera hundrade menniskor och lika mångå hästar, då dessa oftast från mycket aflägsna trakter skola infinna sig till Taxerings- och PröfningsComittéerne.
Om man antager hvarje dag för en karl vara värd en R:dr, och lika mycket för en häst, så torde, då man noga kalculerar, allt detta till— sammanlagdt utgöra något öfver en Million på fem årstid, och således, om denna onödiga omväg skulle undvikas, inom fem år uppstå en besparing af mera än en Million.
Men uppå en så betydlig besparing gör ingen afseende, och täger jag mig derföre friheten, att då BevillningsUtskottet påstår, att det af mig uppgifna förslaget skulle medföra större kostnader, med ofvanstående factiska bevis framställa den ovilkorliga besparing, som genom verkställandet af mitt förslag skulle uppkomma.
Jag kallar denna besparing ovillkorlig, emedan jag anser den vara ett lika klart axiom, som det, hvilket bör ligga lill grund för principen af bevillningens fördelning. 3i4 Ben 3o Mars f. m.
De af Utskottet omnämnda svårigheterna kan jag ej heller fatta, då de af mig föreslagna Committéer lika så lätt kunna samlas, som de enligt 1812 års BevillningsFörordning fastställde.
Eller skulle val Utskottet med dessa svårigheter, som förmodas möta, endast åsyfta svårigheten af Bevillningens utgående från städerna?
Denna classification är grundad uppå det mera eller mindre förmonliga läge de hafva, deras storlek, folknummer, speciella industri ra. m.
Nu borde, enligt mintanka, bevillningen från Städerna utgå proportionaliter efter den rang de hafva sig emellan, så nemligen att hvarje Stad betraktas såsom ettj ej som bestående af så eller så många personer, med så eller så stor förmögenhet.
Staden bör således inom sig taxera sina innevånare på grund af deras näringar, samt äldre statuter och privilegier m. m., för att derigenom sammanbringa en gifven summa, hvilken såsom bevillning från densamma skall utgå.
Längre fram i Betänkandet lyda orden: ”då man dertill tagit i beräkning ovissheten ”om Bevillningens utgående och rättvisa fördelning m. m.” Hvad det första, nemligen ovissheten om Bevillningens utgående, angår, kan jag ej finna ringaste fara derföre vara för handen, emedan det enligt mitt project utfallande resultatet är grundadt uppå verkli ga _, ovilkorliga ting, då deremot den nuvarande
Bevillningens resultat endast är bygdt på synbara och vilkorliga.
Hvad skulle då väl blifva af medborgerliga förtroendet, hvad af den aktning, som landsmän hysa för hvarandra, den tro de bära i sina bröst om en i häfderna beprisad redlighet, om de behöfde frukta svek och väld af dem, de sjelfva af 316 Den 3o Mars f. ra. förtroende valt till sina sakfullmäktige?
För att ej längre upptaga en dyrbar tid, vill jag, ehuruväl ämnets vigt fordrade en närmare detaillering, dock med afseende derå, att mången ännu torde önska, att i denna sak få orda, endast tillägga följande korta Öfver 1812 års BevillningsFörordning, som nu gäller.
I förra fallet innefattas en contradiction; ty huru är det väl möjligt, att principen för något reelt, något verkligt ting, kan vara något blott synbart, det är inconstant, föränderligt?
I sednare fallet åter, huru kan väl en Förordning möjligen utgå, en Förordning, hvars innehåll sträcker sig till ett helt fritt folk, huru kan väl den, med bibehållande af aktning för detsamma, emanera, ulan någon princip ?
Nu återstår mig endast, att hos Högvälborne Herr Grefven och LandtMarskalken samt Högloflige Piidderskapet och Adeln anhålla, att delta milt anförande måtte med de öfriga Stånden communiceras, samt proposition om återremiss mig beviljas.
Då under discussioncu till min förundran blifvit yltradt, att Rikets Pcnninge-väsende icke Den 3o Mars f. ra. kunde anses stå i sammanhang med frågan om Bevillningsgrunderne, anhåller jag blott få besvara detta anförande dermed, att all bevillning utgår, erlägges och indrifves, contant.
— Jag anser den rubbning i enskilta och allmänna säkerheten, som vållas af Statsmagternas mellankomst hvart 5:te år, då nya behof fyllas genom ökade contanta skattebidrag, i sakernas närvarande skick ensamt verka Näringarnes obestånd och vanmagt, mera tryckande än sjelfva skattebördorne och deras ojemna fördelning.
Den Näringsgren, som mäst deraf beror, är visserligen jordbruket; och erfarenheten besannar tillräckligt, huru myntförändring och varuprisernes deraf följande omvexling i betydlig män ingripit till och med uti helgden af ägande-rätt; ty om den, som för 20 år sedan emottog fädersjord och derefter fullgjort sine förbindelser, att till syskon och anförvandter contant utbetala -f eller 4 af egendomens värde, nu, i följd af skyldigheten att skaffa penningarne, äfven måste förlora sin egen andel, visar sig åtminstone för mig ett beklagansvärdt ingrepp uti sjelfva minskningen af det värde samma Egendom ägde vid emottagandet, hvilken minskning åter har sin grund uti myntvärdets föränderlighet.
I följd häraf anser jag omöjligt uppfatta de rättvisaste grunder för allmänna bevillningens utgörande, förr än man genom Myntväsendets reglerande någon gång återgifvit 3i8 Den 3o Mars f. m. näringarne ett förloradt lif, samt hvarje enskilt man den högst efterlängtade säkerhet, att veta precist hvad han äger, för att kunna bevilja hvad han bör.
För ett fattigt land är ettordnadt, och uti allmän Lag grundad t, CredilSystém (afskildt från mynt-bestyret) en i min tanka icke olämplig utväg att undgå den högsta orättvisa i beskattningsväg, nemligen att påbörda sin egen tid alla tyngder, utan att vilja lemna något åt den kommande, som egentligast uppbär frugterna af den närvarandes alla ansträngningar, der sådane äro att se.
Utskottet behagade taga myntväsendets reglerande i beräkning i afseende på möjligheten att utgöra den contanta Bevillningen.
Uppå derefter af flans Excellenc Herr Grefven och LandtMarskalken framställd proposition fann Ridderskapet och Adeln för godt, att BevillningsUtskottets ifrågavarande Betänkande, i anledning af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremittera.
Den 3o Mars e. m. 3ig Högloflige Ridderskapet och Adeln åtskiljdes klockan £ till 3 eftermiddagen In fidem Protocolli, O. J.
La gerheim.
Måndagen den 3o Mars 182g.
Maj:ts den 6 dennes aflåtne, och den 19 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, angående afskrifning af de från Ban ken och RiksgäldsContoiret till Hjelmare Canal- och Slussverks-byggnad lemnade låne-understöd; Stats- Banco- och LagUtskotten:
Majrts den 6 dennes aflåtne, och den 19 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående förändring och tillägg i an svarighets-lagarne för Rikets Ständers Fullmäktige i Banken och RiksgäldsContoiret samt Directeurerne vid LåneContoiren i Götheborg och Malmö. 3ao Den 3o Mars e. m.
Uti Kongl. Majrts nu föredragne Nådiga Skrifvelse till Rikets Högloflige Ständer förekommer: ”1 händelse Rikets Ständer ”finna för godt att vid PröfningsComitte”ernes åtgärder i dessa delar låta bero, ”komma naturligtvis de gjorda anmärknin”garne och alla deraf föranledda mål att ”förfalla.” Denna af Kongl. Maj:t Nådigst afgifna förklaring till Rikets Ständer, tydligeu grundad på 57 RegeringsFormen, der Svenska Folkets rätt att sig sjelf beskatta är förvarad, mätte väl ej af någon annorlunda förstås, än som ett uttryck af den ömmaste vård om Svenska Folkets rätt.
Jag bar under denna Riksdag i delta ämne väckt motion, med önskan, att Rikets Ständer genom underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t ville anhålla, det de af KammarRätten gjorde anmärkningar måtte förfalla.
Någon annan åtgärd, än den Kongl. Maj:t nu Nådigst föreslagit, är ej mera behöflig, så vida Den 3o Mars e. m. 321 vida den, efter hvad jag vågar hoppas, af Rikets Ständer antages.
Ständer härvid icke förbise deras egen värdighet, då den är så nära förenad med heliden och orubbligheten af de beslut, som deras Committe'rade, Berednings-, Taxerings- och PröfniugsCoramitteerne, fattat.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken föreslog, att så väl Kongl. Majrts Högstberörde Nådiga Skrifvelse, som Herr Rothliebs, i anledning deraf, nu afgifne yttrande, måtte till BevillningsUtskottet remitteras; hvilket bifölls.
Herr von Hartmansdorff> August: Sedan Högloflige Ridderskapet och Adeln behagat nyligen besluta, att de 2:ne såkallade NäringsStipendierna komma att bibehållas och utgå, hemställer jag vördsamt, om det icke borde åt RiddarhusUtskottet 18 H. 21 322 Den 3o Mars e. m. uppdragas, att uppgöra samt Ridderskapets och Adelns pröfning underställa ett reglemente för deras begagnande.
Jag skulle tro, att dylika vilkor borde stadgas, äfven hvad NäringsStipendierne beträffar, på det man måtte i möjligaste måtto försäkra sig om, att de endast tillfalla värdiga personer ocb uppfylla det ändamål, som med dem åsyftas.
Föredrogos å nyo och remitterades till StatsUtskottet : 1:0 Herr Bråkenhjelms, Pehr Reinhold, den 19 dennes e. m. på bordet lagde Motion, dels om ett årligt anslag af 5ooo R:dr intill nästa Riksdag till belöning åt Författare af tjenlige Läroböcker, dels om 4oo R:drs Löneförhöjning för hvardera af de vid KrigsAkademien å Carlberg anställde fyra Lectorer. 2:0 Herr Thams, Wolrath, den 23 dennes f. m. på bordet lagde Motion, att
Ben 3o Mars e. m. 323 Utskottens CancellieBetjening måtte, vid hvarje månads utgång, erhålla de dem til— lagde arfvoden och tractamenten.
Grefve Gyllenborg, Johan Henning, hade inlemnat ett anförande, sora upplästes, så lydande:
Icke längesedan blefvo tvenne Konungens Nådiga Propositioner, med åberopadt inbördes sammanhang, till Rikets Ständer öfverlemnade, den ena med förslag till Passevolance för indelta Armeen, den andra om inqvarteringar i Städerne, hvaruti, vid öfverläggningarne i StatsRådet, väl förekommit det alternativa tillstyrkande, att de föreslagne kostnaderne borde, i förenämnde tvenne frågor, af Statsmedel bestridas, men hvaruti jemväl propositioner blifvit framställde, att Passevolancen borde, i följd af jordens skyldighet att meddela möteskost för indelte trupperne, Hemmanen åläggas, äfvensom att för inqvarterings - besväret rättvisare fördelningsgrunder borde af
Stä liderne bestämmas.
Med kännedom af författningarne, har jag väl, vid remissen af förstnämnde proposition, till StatsUtskottet framställt den öfvertygelse, att, jemlikt KneckteContracten, det icke vore jordens eller hemmanens skyldighet, att möteskostnaderne bestrida, eller att meddela krigsfolket matsäck, samt att, om icke medgåf - 3a4 Den 3o Mars e. m. ves, att, i öfverensstämmelse med författningarne , besörja underhålls-kostnaderne vid indelte Cavallen- och Infanteri-Regementers möten, jag nödgades yrka att, så vida penningebidrag fordrades, de borde af Allmänna Bevillningen bestridas.
Hvad åter angår den andra Konungens Proposition, om inqvartering i Släderne, ansåg iag mig sakna tillförlitlig kännedom om förhållandet, då den till StatsUtskottet remitterades, för att kunna i något omdöme deröfver ingå, ehuru jag tviflade, att inqvarterings-skyldigheten borde såsom en allmän skyldighet anses; men då jag sedermera, i följd af äldre och sednare författningars stadganden, kommit till öfvertygelse häruti, anhåller jag vördsamligen, att få framställa mine åsigter, rörande detta ärende, till StatsUtskottets pröfning, i sammanhang med förenämnde Nådiga Proposition.
Redan i äldre tider har inqvarterings-skyldigheten varit ansedd såsom Städernes enskilte åliggande, hvarom flere Riksdags-beslut och Kongl. Resolutioner på Borgerskapets besvär vitsorda.
”Vi af ”Borgerskapet låfve och lillsäge, att, förlitan de andre väre utlagor, underdånigst ”vela komma Hans Kongl. Maj:t till undsättning näst vårt båtsmanshåld, i lika proportion som Ridderskapet och Adeln och ”Allmogen, med sådan krigshjelp i penningar på tvänne följande åren, som anno Den 3o Mars e. ra. 3a5 ”1660 i Götheborg af Städerne vard t be”viljat, inqvarteringen derunder icke be"gripen” Kongl. Resolutionen af 1680 på Städernes besvär upplyser vidare i 14 §., att den till ökade inkvarteringen i krigstid blifvit afskaffad; men förhållandet i detta ämne utvecklas närmare i Konungens Skrifvelse till Kammar- och CommerceCollegierne den 16 Julii 1688, angående förhöjning på tolags-penningarne, hvaruti, i anledning af Borgerskapets i Stockholm sökte lindring i inqvarteringen, Kongl. Maj:t förklarar: ”att, genom medgifven förhöj”ning i tolags-afgiften, Borgerskapet blifvit ”betydligen hulpne, enär inqvarteringen på ”sådant sätt af handeln i gemen underhålles; men att igenom cn öppen resolution ”låta publicera, det
Borgerskapet här i ”Stockholm ifrån inqvarteringen skola var”da befriade, så att den, som något huskum härefter af Borgaren hafva vill, skall ”det med penningar betala, således, sorn ”de å begge sidor åsämjas kunna; dertill ”kunde Kongl.
Maj:t ingalunda samtycka, ”utan blifver väl inqvarteringen härefter, ”sorn han för tiden inrättad är, men de ”medel, som insamlas af den nya tolags”förhöjningen, skola delas proportionaliter ”ibland de förmögne och fattige af Borger”skapet, som inqvartering draga, så att alla ”få deraf en viss hjelp oell understöd.” Ytterligare meddelar Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning af den i3 November 1766, angå - 326 Den 3o Mars e. m. ende inqvarteringens utgörande i Stockholm och öfrige Garnizons-orter, en fullständig upplysning om Städernes åliggande i detta afseende, ej allenast att inqvarterings-skyldigheten är såsom en Stadstunga att anse, "utan ock, att Kongl.
Maj:t ansåg för Stad”sens innevånare angeläget , att de, så fort ”,som möjligt är, sätta Casern-bjggnaden i ”'verket, samt dertill tjenlige platser utse; ”finnande Kongl. Maj:t i Nåder godt, att ”hvad här förut, rörande GarnizonsRegemen”ternes inqvartering i Stockholm, förordnas, ”må, så vidt lämpligt är, jemväl sträckas ”till de öfrige Städer i Riket, der Garnisoner ligga inom Staden.”
Innehållet af alla förenämnde sammanstämmande stadganden synes mic» undanrödja all tvetydighet i afseende på inqvarteringsskyldigheten för Släderne; och skulle den anses mera betungande än fordom, torde möjligen lindring kunna vinnas genom ytterligare förhöjning i tolags-afgifterne, äfvensom i en jemnare fördelning af denna skyldighet Städerne emellan, som synes mig böra ankomma på dem allena.
Emot denna af mig nu framställda åsigt torde anmärkas, att Rikets Ständer, vid sista Riksdagen, till lindring i inqvarterings-besväret, medgifvit uppbyggandet af Caserner med Statens medel, hvilket förmodligen föranledt till det omdöme i StatsRådets Protocoll, att inqvarterings-besväret ej borde falla Städerne allena till last; men dervid Den 3o Mars e. m. får jag erinra, att Rikets Ständers yttrande derom är af så evasif och obestämd beskaffenhet till tid och biträde, nemligen så vidt och sä jort tillgångar medgåfvo, att icke derifrån kunde skäligen ledas något yrkande af tillämpning i närvarande tid, då tillgångarne icke synas kunna uppfylla nödvändigare behof; och i alla fall borde icke ett vilkorligt medgifvande af lindring i en mindre del af inqvarteringsbesväret föranleda till ett allmänt eftergifvande af samma inqvarterings-besvär för Städerne, hvarigenom allmänna bevillningstyngderna skulle obehörigen ytterligare höjas.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, att Grefve Gyllenborgs anförande, som blifvit afgifvit, i anledning af Kongl. Maj:ts den i3 dennes e. m. till Stats- samt Allmänna Besvärsoch EkonomiUtskotten remitterade Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, angående inqvarterings-besväret, äfven måtte till StåtsUtskottet remitteras.
Herr Rosenquist, Fredrik Leonhard, hade inlemnat följande, som upplästes:
Då jag omöjligt kunnat föreställa mig, att uti ett civiliceradt Land, under en con - 328 Den 3o Mars e. ra. slitutionel Regeringsform, någon Domare eller Executor skulle kunna eller våga i sin tjenst begå så svåra brott som de, hvilka uti Herr JustitiaeOmbudsmannens afgifne, och till Ilögloflige Lagutskottet remitterade, EmbetsBerättelser finnas upptagne, oell hvaribland förekommer det å pag. 85 uti Berättelsen för åren 1826 och 1827 framställde fasansfulla förfarande af Herr Lagmannen och Häradshöfdingen J. J. Pamp, att, i egenskap af tillförordnad PoliceMästare i Norrköping, hafva låtit, i 2:ne omgångar, gifva en karl femtio prygel hvardera gången, således 100 prygel på en dag, och derefter uppspika honom på väggen i fängelset, och låta honom uppspikad förblifva i tolf limmar, för att tvinga honom till bekännelse; hvarjemte Herr Lagmannen ökat sin brottslighet dermed, att han, i stället att, enligt bestämda föreskrifteu i 29 och 38 puncterne af Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, tillse, att den så barbariskt marterade arrestantens klagoskrift blefve befordrad till vederbörlig
Hofrätts emottagande, tvärtom förmått honom underteckna en annan skrift, som genom Herr Lagmannens försorg blifvit författad, så lärer hvarje samvetsgrann, rättvis och medlidsam menniska finna, alt då Herr Lagmannen, som nu har en god Domsaga i Nerike, fått försona ofvanberörde sine fel roed endast 100 R:dr böter, det är en af roensklighelen och allmänna säkerheten högt Den 3o Mars e. m. 3ag påkallad nödvändighet, att en AnsvarighetsLag stadgas äfven för Domare och Befallningshafvande, som under Embetsutöfning begå brott, och således i stället att deras EmbetsEd likmätigt, skipa lag och rätt, samt tillämpa Lagar och Författningar till medborgares hägn, tvärtom sjelfva öfverträda Lagarne och begagna
Em betet till medborgares skada och förderf.
Herr Lagman Pamp har, som sagdt är, för sine tredubbla brott mot den i Norrköping häktade Båtskepparen Nils Sjöberg pli k tat endast lumpna 100 R:dr Brco i ett för allt; och som orsaken till en så himmelsvid skillnad emellan brott och straff nödvändigt måste ligga deruti, att Allmänna Lagen i 17 Cap. 37 §.
RättegångsBalken icke alls utsätter något ansvar för den Domare eller Befallningshafvande, som låter någon till bekännelse pinas och plågas, utan blott tillåter, att en sådan Domare eller Befallningshafvande må plikta som saken är till, hvilket med andra ord vill säga, att det berott på Kongl. HofRättens eget godtycke och välbehag, att belägga Herr Lagman Pamp med 32 sk:s böter, eller, med tillämpning af 12 §. i 1 Cap.