Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bevilln:s-förordn:n varit rörelsen ålagd.” Altså är det gifvet, att man i båda dessa hänseenden ansåg en del af bränvinsförsäljnings-afgiften böra gå till Kronan i egenskap af bevilln.
Likväl säger Gr.
Lagerbjelke alt del aldrig varit fråga om, all denna afgift skulle kunna komma Kronan till godo.
Men oriktigheten af delta yttrande bevisas bäst af de ordalag, jag nyss upläst.
Om Hr Gr:n förut varit lika upmärksam på sakens behandling som nu, så hade han naturligtvis vid det tillfälle, då R. o. Ad. borttog en del af försäljuings-skatlen från Kronan och lade den till kommunen, bordt bestrida åtgärden såsom olaglig, emedan mari, efter hans mening, icke fått genast förfoga om Kronans medel, utan skolat behandla frågan på samma sätt, som ett StatsUtsk:s Betänk.
Saken hade således bordt till Serskildta Utsk. återremitteras, samt derifrån återkomma innan hon fått afgöras.
Jag tillåter mig derjemte säga, att Hr Gr. o. Landtm, då kunnat, med lika mycket skäl som Gr.
Lagerbjelke, göra samma invändning.
När nu hvarken IIr Gr. o. Landtm, eller Konst Utsk:s Ordf:de anmärkte något dylikt, då frågan ' härstädes först förevar, så roa det jemväl ursäktas Serskildta Utsk. om det äfven öfversett det förmenta formfelet.
Jag minnes icke om eller huru jag inom Serskildta Utsk. yttrade mig öfver formfrågan när dess Betänk.
J\s 13 utarbetades.
Jag stridde då egentligen derför, att Kronan skulle få en större andel af skatten och kommunen en mindre, än Utsk. föreslog.
Men om jag bestridde, att man skulle afgöra saken utan StalsUtsk:s hörande, det kan jag icke påminna mig.
Jag har frågat 2:ne af Utskrs härv, ar:de ledamöter,, men utan alt kunna erhålla bestämdt besked.
Sedan frågan här första gången förevarit och R. o. Ad. behandlat henne på samma sätt, som Serskildta Utsk., så kom Bevilln, Utsk. in med sitt andra Betänk, och yttrade i afseende å bränvinsminuteringen följande: ”Högv.
PresteSt. har återremitterat de delar af dessa §§ (10 och 27), hvilka angå bevilln. af krögare m. fl. personer, som ega rättighet alt i minut försälja spirituösa drycker, och hvilka delar ansetts böra lemnäs oafgjorda, till dess R.
St. fattat beslut öfver Serskildta Ulsk:s förväntade förslag lill lagbestämmelser ang:de bränvins försäljning samt vilkoren och afgifterna derför.”
Denna återremiss, hvilken ej är grundad på någon anmärkn. emot Utsk:s förslag i före'var:de afseende, kan icke föranleda till annat yttrande från Utskis sida, än ett tillkännagifvande, att nämnde förslag blifvit af de öfriga 3 Stånden godkändt.
Således var minuterings-afgiften äfven af dem ansedd såsom en bevilln.
När frågan 2:dra gången i Serskildta Utsk. förekom, eller sedan R. o.
Ad. samt PresteSt. förklarat, att hela afgiften skulle gå till menigheterna, yrkade jag enträget på sammanträde med StatsUtsk., i ändamål att ifrågavande bevilln:s-medels användningssätt måtte form - 60 Den 28 Oktober f. m. enligt behandlas.
Men jag blef vid anställd votering öfverröstad.
Nät' saken här förekom, anmälte jag för R. o. Ad. detta behandlingssätt, med omförmäla!), att det varit, efter min tanke, olagligt.
Då instämde ingen deri, men nu har man kommit på den tanken, att förklara voler:s-propos:n felaktig, derföre att Utsk. satt en kommunal-afgift mot en bevillms-afgift.
Jag tror icke att bränvinsskatten ändrat natur derföre, att hon skall användas annorlunda än förut.
Men äfven om hon vore af kommunal beskaffenhet, så haiman hittills iakttagit, att sådana allmänna afgifter, om hvilka R.
St. besluta och hvilka förut utgjort bevillntr, blifvit såsom sådane behandlade, på sätt jag redan nämnt förhållandet hafva varit med den personliga skydds-afgiften och med kurhus-afgiften, hvilken är en verklig kommunal-afgift, samt derföre i olika län utgöres till olika belopp.
Under sådana omständigheter må man ej klandra Serskildta Utsk:s förfarande vid voter:s-propos:s upställande; ty det stödjer sig dels på föregtde Riksdagars praxis, dels på Talmännens och Konst.- Utsk:s Ordf:des samtyckande stillatigande, då frågan Jörst var föremål för Ståndens granskning.
Jag vet naturligtvis, lika väl, som andra ledamöter, att då Talmans-konklaven och Konst.Ulsk:s Ordf. äro ense, så lärer det vara förgäfves att med dem disputera.
Det har jag icke eller ämnat; men jag har önskat, alt man måtte känna sakens rätta beskaffenhet och alt man icke måtte på Serskildta Utsk. kasta ett klander, som del icke förljenar mera än de, som nu tadla dess förfarande.
På sätt jag förut har visat, finnes genom Reg:s-F:n bestämdt, att de bevillntr, hvilka der exempelvis upräknas, äro sådana afgifter, hvilka R.
St. åtaga sig för slatsbehofvens fyllande.
För sådana afgifters bestämmande och användande finnes äfven en viss ordning i Grundlagen fastställd, och onekligt är, att denna ordning icke blifvit följd vid dispositionen af de medel, som skola erhållas genom skatten å bränvinsförsäljningen.
Den siste värde talaren medgifver äfven, att samma ordning icke i denna fråga blifvit iakttagen.
Första gången Serskildta Ulsk:s förslag ang:de användandet af bränvinsförsäljningsmedlen hår förevar, antogs delta förslag med någon förändring, och derföre att så tillgick, har den siste värde talaren anklagat dels Landtm., dels ledamöter af Ståndet för bristande upmärksamhet å hvad Grundlagen stadgar.
Men den värde talaren har förgätit att bevisa, det de ifågavar:de medlen verkligen''äro statsmedel och af bevillms natur.
Just derutaf, ali Hr Gr. o. Landtm, tillåtit ett sådant förfaringssätt, samt att Ståndets pluralitet följt detsamma, slutar jag icke, att Landtm, och Ståndet haft orätt, utan att Landtm, och' ståndet ansett medlen vara icke statsmedel och således af en ani an natur än bevillnrsmedel.
Att så verkligen var förhållandet, lf er ej kunna bestridas, och hvar och en, som öfvervar diskussioner i denna fråga, erinrar sig utan tvifvel, att här verkligen ifrågasat es, huruvida Serskildta Utsk. hade rättighet att föreslå medbns anväidande.
Således innehåller
Hr von Harlmansdorffs anförande inga unda ett bevis deruppå, Den 28 Oktober f. m. 61 alt Landtm, oell Ståndet vid frågans behandling orätt förfarit, utan detta förfaringssätt är tvertom ett bevis deruppå, att medlen icke ansetts vara af beviilms natur, utan af kommunal natur.
Återstår då att tillse, huruvida R.
St., gemensamt med Konungen, hafva rättighet att besluta ang:de komtnunal-afgifter, och att R.
St. hafva denna rättighet, lärer svårligen kunna nekas, likasom R.
St. äfven tillförene derom lagstiftat, till bevis hvarpå jag ber att få anföra, att R.
St. beslutat, alt en viss kapitations-afgift skulle utgå lill fattigvården.
I detta afseende har man ansett, att R.
St. kunna, genom 3 Stånds sammanstämmande mening, fatta beslut, hvilket underställes K.
M:s pröfning, och att dessa frågor således subsumeras under den allmänna bestämmelsen i 75:te §:n Riksd.Ordn., enär de icke äro frågor, som afse beviilms- och statsmedel samt äro underkastade en serskild behandling.
Den som säger, att, då ifrågavar:de medel icke kunna hänföras till bevillmsocli statsmedel, kunna de icke heller hänföras under den allmänna bestämmelsen i 75:te §:n Riksd.Ordn., säger i och med detsamma, att de icke äro föremål för någon lagsliftnings-åtgärd från R.
St:s sida, hvilket, så vidt jag förstår, är ett orimligt påslående.
Jag fortfar således i min mening, alt frågan hitlils blifvit på ett fullkomligt grundlagsenlig! sätt inom detta Stånd behandlad och afgjord, samt alt densamma jemväl får ett lagligt slut, om den af Serskildta Utsk. föreslagna voter:s-propos:n undergår den förändring, jag haft äran påyrka, och för, hvars åstadkommande jag ånyo anhåller om Merms återremitterande.
Jag vill icke, i likhet med Gr.
Lager bjelke, påstå, att Utsk. handlar rätt blott det gör såsom han eller jag önskar, utan jag anser att man bör taga i betraktande hvart den åsigt leder, som af den värde Gr.n här blifvit förfäktad.
Gr:n anser att 3:ne Stånd tillika med Konungen kunna fatta hvad beslut de behaga; men om detta beslut är stridande emot hvad uti ett annat grundlags-bud uttryckligen stadgas, så tror jag icke att del får blifva gällande.
St:s beskattningsrätt ulöfvas af alla 4 Stånden gemensamt lärer icke kunna vara någon tvist ttnderkastadt, men skulle Gr.
Lagerbjelkes åsigt anses gällande, så kunde Konungen, i förening med 3 Stånd, beskatta det 4:de.
Lika väl som man säger det genom 3 Stånds beslut vara afgjordt att en kommunal-skalt skall utgå genom afgift på bränvinsutskänkningen och minuleringen, lika väl skulle man kunna saga, alt 3:ne
Stånd kunde afgöra, att R. o. Ad. skulle erlägga en serskild afgift, hvilken skulle komma de öfriga Stånden till godo, och att ett sådant beslut, örn det erhölle Konungens sanktion, skulle blifva gällande.
Derhän leder den åsigt, som Gr.
Lagerbjelke söker försvara.
Det tjenar icke till något att vidare härom tvista, och jag vill endast förklara, att jag för ingen del godkännt denna Gr.
Lagerbjelkes åsigt, då jag medgaf, att man bade bordt skilja emellan voteringarne om utskänkningen och ulminuteringen.
Dertill finnes i alla fall en ganska rigtig contra-propos., nemi.
BondeSt:s beslut, hvilket innefattar, att ingen afgift skulle erläggas hvarken för utskänkningen eller mi - 62 Den 28 Oktober f. m. nuteringen.
Om man således skiljer den af Ulsk. framställda voter:s-propos:n i 2:ne, så blir hvardera conlrapropos:n den, huruvida någon afgift skall erläggas eller icke, och Serskildta Utsk. kan således, enl. min tanke, ganska väl dela sina voter:s-propos:r i dessa 2:ne, nemi. den ena om utskänkningen, der contra-propos. blir BondeShs beslut, att ingen afgift derför skall ega rum, och den andra om minuteringen, der äfven BondcStss beslut alt ingen afgift skall erläggas blir coulrapropos.
På detta sätt anser jag voter:s proposrna böra upställas.
Raab: Den Svenska folket i 57:de §:n Reg:sF:n förbehållna urgamla rätt, att sig sjelf beskatta, anser jag vara en så vigtig princip i våra grundlagar, all jag ingalunda kan lemna opåtaldt, att ett ingrepp göres i denna räll, på grund af en tillfällig omkastning af åsigter vid denna Riksdag..
Lagerbjelke bär fästat sig dervid, -att grundlagen icke uttryckligen talar om någon sådan afgift, som den ifrågavande, oell då Gr:n icke vill hänföra densamma hvarken till den allmänna bevillnrn eller till sådan afgift, som uti ansvarighetslagen omtalas, så skulle deraf blifva en följd, att denna afgift vore en sådan, som kunde läggas på hvilken klass af medborgare som helst, blott 3 Stånd äro derom ense och Konungen sanktionerar beslutet.
Gyldenstolpe har redan anfört ett exempel, hvilket jag anser tillräckligt belysa vådan af denna princip, och jag tror mig icke behöfva vidare framhålla densamma, utan jag vill derföre egentligen fästa mig vid en bevisning, hvarpå Gr.
Lagerbjelke sjelf tyckes lägga synnerlig vigt.
Lagerbjelke har nemi. sagt, att då R. o.
Ad., när frågan första gången förevar, icke behandlat densamma så, som frågan om en allmän afgift hade bordt behandlas, så skulle deruti ligga ett bevis för, att R. o. Ad. ansett ifrågavande afgift för en kommunal-skatt, hvilken naturligtvis kunde och borde på annat sätt behandlas.
Xiii svar härå vill jag upläsa några rader utaf 23:dje §:n i det Betänk., Serskildta Utsk. i denna fråga först afgifvit.
Der står nemi.: ”Utaf de afgifter, som inflyta för minuthandel med och utskänkning af bränvin, vare sig i stad eller å landet, gånge till Kronan T'ff i st. f. dels den serskildta afgift, som för bränviusbränning hittills påbuden varit, dels ock den hevilln., som enl.
BevilIn:s-förordu:u varit rörelsen ålagd.” Dä Utsk. sålunda föreslagit, att en del utaf denna afgift skulle gå lill Kronan, så kan väl icke skäligen påstås, att hela afgiften vore en kommunalafgift.
Sådant oaktadt har likväl ärendet fått en sådan behandling, sorn den Gr.
Lagerbjelke nu åberopar såsom ett skäl hvarföre denna afgift vore att anse som en kommunal-afgift.
Jag klandrar icke denna behandling, emedan den kan försvaras dermed, att ärendet förekom på grund af ett Betänk, ifrån Serskildta Ulsk. och icke ifrån StatsUlsk., men jag kan icke inse, att någon bevisning utaf detta förhållande kan bernias.
Om behandlingen varit oriktig, hvarom jag nu icke vill utlåta mig, så måtte väl icke sådant kunna utgöra något skål till ärendets gruudlagsvidriga behandling allt igenom.
Jag vill icke vidare uppehålla R. o. Ad. med denna fråga och skall icke eller motsätta mig en återremiss, samt skall inom Utsk. ställa Ren 28 Oktober f. m. 63 mig till efterrättelse hvad Stånden uttalat vara sin tanka, men jag reserverar mig uttryckligen mot att betrakta den ifrågavande afgiften, såsom en afgift, hvilken kan åläggas på grund af 3:ne Stånds beslut och Konungens sanktion, hvilket förfarande jag anser såsom ett för framtiden ganska vådligt praejudikai.
Jag skulle icke våga att ännu en gång uptaga R. o. Ad:s tid, om icke Gr.
Gyldenstolpe hade uti min mun lagt yttranden deni jag aldrig haft och dem jag anser innebära orimligheler.
Jag skulle nemi. hafva sagt, alt 3:ne Stånd, med Konungens sanktion, egde rättighet, på grund af 75:te §:n Riksd.Ordn., att lagstifta i hvad ämnen som helst.
Sådant har aldrig mitt yttrande varit och icke eller min lanke.
Jag har sagt, att R.
St., på grund af 75:le §:n Riksd.Ordn., egde rättighet att med der stadgade undanlag genom 3 Stånds, beslut och Konungens sanktion lagstifta i alla ämnen, som äro föremål för beslut af R.
St., hvilket gör en betydlig skillnad emot den tanke, som Gr.
Gyldenstolpe påstått vara min.
Så, som jag tänkt mig saken, återstår således blott alt se huruvida en sådan kommunal-afgift, som jag anser denna vara, är föremål för R.
St:s afgörande, och i detta afseende ber jag att få i minnet återföra huruledes R.
Sf. beslutat, att vissa skilliugar i kapilalions-afgifl skola utgå till fatiigvårds-afgift.
Jag hemställer om icke delta varit föremål för R.
Sirs beslut, och om icke sådant beslut, på grund af grundlagens tydliga ordalydelse, kan fattas genom 3 Stånds sammanstämmande beslut och Konungens sanktion.
Hvilken fara ligger väl häruti?
Jag tror att det tvärtom vore farligt alt neka R.
St. rättighet att lagstifta i kommunal-afseenden och att bestämma afgifter i och för kommunerna, emedan en betydlig lucka uti lagstiftningen derigenom skulle åstadkommas.
Icke eller förefinnes det förhållande att beskattningen aldrig skulle kunna eller böra bero på 3 Stånds beslut.
Ett sådant förhållande gäller endast i afseende på bevillmn och gäller den på historisk grund, derföre alt bevillmn tirsprungligeu icke fastställdes för hela landet gemensamt, utan hvart Stånd åtog sig serskildt sin bevilln.
Sådant fortfor ända lill 1809, och då man vid denna Riksdag sammanförde all bevilln. lill en gemensam för hela Svenska folket, så iakttog man alt, lill följe af detta gamla förhållande, hvarje Stånd bibehöll sitt gamla veto i dessa frågor.
Men om man på denna historiska grund iakttog d,elta i afseende på bevillmn, så förefinnes det deremot icke i afseende på grundskatterna.
Jag har'icke hört påslås, alt i detta afseende alla 4 Ståndens sammanstämmande beslut erfordras, utan endast 3 Stånds oell Konungens sanktion.'
Ar det lämpligt och enl. grundlagen riktigt, alt R.
St. kunna ålägga kommunal-afgifter, så måste ju sådant vara ett föremål för R, St:s beslut.
Ar det elt föremål för lagstiftning af R.
St., efter hvilka former skall då denna lagstiftning ulöfvas?
Jo, naturligtvis enl. de allmänna stadganderne i 75:te §:n Riksd.Ordn;, emedan de undantag, som der äro gjorda, icke låta sig hänföra på denna lagstiflniugs-branche.
Jag tror således, att hvad jag förut framställt, på intet sätt blifvit molbevisadt utaf de emot mig gjorda genmälena. 64 Den 28 Oktober f. m.
Utaf det klander, Serkildta Ulslt. fått upbära, är jag skyldig att emottaga min andel och erkänner, att jag i Utsk. röstat för den mening, som är uti Mem:t uttryckt.
Det har aldrig under hela behandlingen af detta ärende någonsin fallit mig in att tänka på möjligheten deraf att en sådan fråga skulle kunna väckas, som den Gr.
Lagerbjelke nu framställt.
Jag trodde att det skulle vara möjligt att man vid denna Riksdag skulle vilja såsom ett mål, hvilket genom 3 Stånds beslut kunde afgöras, qvalificera ett ärende, som vid alla föreg:de Riksdagar ansetts erfordra alla 4 Ståndens bifall.
Brånvins-skalten, såväl af tillverkningen som försäljningen, har hittills alltid varit ansedd såsom bevilln. och har alltid erfordrat omröstning i förstärkt StatsUlsk., derest alla 4 Stånden icke derom blifvit ense.
Skall man nu säga att denna skatt, derföre att den går till andra ändamål än förut, alldeles har förändrat natur?
För min del kan jag icke finna, alt en afgifts natur förändras derigenom, att man bestämmer densamma till det ena eller andra ändamålet.
Om den förut ingått till statsverket direkte, för att derifrån anvisas till sina ändamål, så kan jag icke inse', att den får en ny natur genom att af R.
St. direkte anvisas till sina bestämda ändamål.
Jag finner det beslut, Gr.
Lagerbjelke nu söker tillvägabringa, vara af en serdeles vådlig beskaffenhet, ty det är gifvet, att om det af R.
St. godkännes, så skulle bränvins-skatlen sedan allt framgent komma att anses såsom en afgift, hvilken genom 3 Stånds beslut kunde afgöras.
Afven om raan helt och hållet vill abstrahera ifrån det grundlagsenliga i frågan, bör man dessutom ihågkomma, att denna afgift hufvudsakligen drabbar det
Stånd, hvars mening det nu är fråga om alt undertrycka, och äfven ifrån denna sida sedd är frågan af en långt betänkligare beskaffenhet, än den eljest skulle hafva varit.
Lagerbjelke har grundat sin bevisning derpå, att frågan hittills fått en sådan behandling, som kommunal-jifgifter skola hafva, emedan den icke blifvit behandlad af StatsUtsk. och emedan den inom Stånden blifvit, vid ärendets första föredragning, med förändringar afgjord, utan alt återreroiss egt rum.
Jag vill dock erinra, att om verkligen 2 Stånd hafva så handlat i afseende på den 17:de §:n i förslaget, så har likväl det 3:dje Ståndet icke första gången beslutat i frågan, utan återremitterat densamma.
Man har således anledn. förutsätta, att detta Stånd ansett frågan vara af bevilln:s natur, då det icke ansett sig kunna genast vidtaga förändringar i Betänk.
Dessutom är Gr:ns argumentation i detta afseende haltande pä ett annat vis.
Om jag skulle förutsätta, att R. o. Ad. vid frågans behandling första gången ansåg denna afgift såsom en kommunal-afgift, så kunde likväl sådant naturligtvis icke ega rum förr än man afhandlat den § i förslaget, deri det är fråga om användandet af skatten.
Man behandlade likväl först och serskildt för sig 17:de §:n, deri endast skatte-siffran förekommer, och först i 23:dje §:n förekommer sältet att använda densamma, hvaraf således blef en gifven följd, att frågan om skattens användande, eller huruvida den skulle blifva en kommunal-afgift eller icke, ännu icke var afgjord - Den 2S Oktober f. m. 65 gjord då skatten bestämdes.
Jag kan således icke föreställa mig annat, än att, om denna mening bos R. o. Ad:s pluralitet den gången verkligen förefanns, så skulle det likväl hafva varit élt förbiseende, alt behandla elen 17:de §;n afskiljd ifrån den 23:dje §:o.
Om äfven man för tillfället skulle finna det önskvärdt att denna fråga finge en annan behandling, så anser jag det likväl vara ett allt för farligt praejudikat, att söka så förvända skål, som dem Gr.
Lagerbjelke begagnat, nemi. alt använda R. o. Ad:s föregtde beslut såsom en auledn. till det, som nu är fråga om att fattas.
Jag hade icke ämnat att yttra mig i denna fråga, enär lltskts Betänk, efter all anledn. blir återremitteradt.
Men jag anser det vara af högsta vigt, att då sådana frågor som denna blifva å bane bragta, de blifva skärskådade ifrån alla sidor.
Jag vill likväl tillkännagifva, att jag inom Utsk. kommer att vidhålla den åsigt jag här framställt, att det vore ett högst vådligt praejudikat, att afgöra frågan efter den åsigt, Gr.
Lagerbjelke förfäktar.
Det år en så vigtig grund sats, som vid detta tillfälle afhandlas, att jag ‘icke anser mig dervid böra iakttaga fullkomlig tystnad.
Det är nemi. fråga om ingenting mindre, än huru Svenska folkets sjelfbeskatlnings-rält i vissa fall skall utöfvas.
Lagerbjelke har trott, att den vid detta tillfälle kunde utöfvas genom 3 Stånds beslut jemte Konungens sanktion, och har såsom eli bevis på, att icke alltid 4 Stånds beslut erfordras i beskattningsfrågor, bland annat åberopat det exempel, alt frågor om Statens ordinarie inkomster genom 3 Stånds beslut afgö* ras.
Detta är ganska sannt, men del kommer sig, enl* min tanbe, helt naturligt deraf, att sådana frågor egentligen icke äro att betrakta såsom beskattniogsfrågor, utan såsom frågor om en Statens egendom.
Statens ordinarie inkomster äro att anse såsom en inteckning, en grundfond, sedan äldre tider, och att afhända eller tillegna sig en sådan egendom, hör behandlas på samma sätt, som dylika frågor i allmänhet behandlas, nemi. genom 3 Stånds beslut.
De mera egentliga" beskattningsfrågorna deremot, der nya skatter påläggas eller gamla aftagas, de böra enl. grundlagens uppenbara mening af alla 4 Ståndens beslut afgöras.
Det går icke an, att i delta afseende uteslutande hålla sig lill de uti (50:de §:n Reger:s-Form. upräknade medel, ty nya bevillntr hafva tillkommit, och kunna ytterligare tillkomma, som der icke stå nämnde, och det vore väl då en uppenbar oriktighet, att vilja behandla dessa på ett annat sätt än de öfiiga, blott derföre, att de icke äro uti den nuvande 60;de §:n namngifne.
Såsom exempel i della afseende, ber jag att få anföra korlstämpels-afgiften, hvilken icke är omnämnd i den åberopade §:n och icke ingår uti någon der uptagen afgift, men likväl har del aldrig, så vidt jag vet, varit ifrågasatt, att den ju icke skulle behandlas lika med öfriga i 60:de §:n uptagna bevilln:r.
Denna afgift är nu redan till cn del disponerad för ett serskildt ändamål, nemi.
Stora Barnhuset, men äfven om den helt och hållet dertill användes, eller utginge till något annat behof, som icke kan 14 H. " 5 66
Den 28 Oktober f. m. räknas- till hvad som i 59:de §:n Reg:sF:n kallas Statens tarf, så måste väl icke derigenom frågan om skattens påläggande undergå . någon förändring.
Det är enl. min lanke klart, att man i detta fall måste skilja emellan sjelfva skatten såsom eli, och dispositionen deraf såsom ett annat; och på samma sätt (ror jag äfven att den nu förevartde ftågan bör betraktas.
Dä en allmän afgift, såsom den ifrågavartde, pålägges, kan den icke enl. min ranke blifva något annat än en bevilln., som det Svenska folket sig åtager, och att denna bevilln. icke af statsverket disponeras, ulan öfverlemnas till kommunal-behof, kan alldeles icke förändra första delen af frågan.
Exempel på dylika bevillmr, som blifvit öfverlemnade till kommunerna, hafva redan flera gånger blifvit här åberopade, nemi. flen del af skydds-afgiften, som användes till folkskolorne, äfvensom kurhus-afgiften.
Man har väl i motsats häremot anfört, att en afgift t och för fattigvården är på annat sätt beslutad, men jag ber likväl att få anmärka, att detta fall alldeles icke är adaeqval med det förevartde.
Fattigvårds-afgiftens bestämmande är blott eli närmare bestämmande af sättet för fattigvårdens utgörande, hvilket är ett åliggande, söm uti ekonomisk lagstiftningsväg kan bestämmas likasom flera andra skyldigheter, större eller mindre, hvilka kunna menig-x helema åläggas.
Visserligen involverar dessa skyldigheter äfven afgifler, och blifva följaktligen också en slags beskatlningsfrågor, men detta likväl helt och hållet af medelbar beskaffenhet, och böra derföre icke sammanblandas med den allmänna beskattningen, som omtalas i 60:de §:n Reg:sF:n, hvilken åter i alla delar öfverensslämmer med den, hvarom hår är fråga.
Att sådana enskildta afafgifter kunna påläggas äfven ulan något R.
St.-s beslut, är redan genom citation af ansvarighets-lagen ådagalagdf, och det torde vara allmänt kändt, att för ej särdeles länge sedan en dylik afgift också blifvit på detta sätt bestämd, nemi. afgiften för krogarne här i Stockholm, lill underhåll af stadens polis.
Det är tydligt, att en sådan afgift icke behöfver behandlas i likhet med allmänna beskatt ningsfrågor, ulan kan enl. ansvarighets-lagen bestämmas-af K- M., men hvarken häraf, eller af faltigvårds-afgiflernas utgörande, får, efter min åsigt, ^öras något prejudikat, hvarigenom den allmänna grunden för Svenska folkets beskallnings-rätt skulle kunna rubbas.