Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer att ”förordna om fördelningen af hvarje titels hufvudsumma emellan de f öremål, som tillhöra titeln.” 1 fråga åter om de å anslagen för hufvudtitlarna möjligen blifvande öfverskott eiler besparingar, är visserligen riktigt eriuradt, att dessa ingenstädes i Regeringsformen omnämnas, och att de ej heller kunna af Rikets Ständer till prof vade behof anvisas; men förstnämnda omständighet torde ej kunna leda till den slutsats, att omförmälda besparingar finge alldeles 227 undandragas Rikets Ständers anordningar och af Konungen oinskränkt disponeras, hvilket i sådant fall otvifvelaktigt blifvit uttryckligen urskiljdt och stadgadt, utan måste fastmera Regeringsformens stillatigande i denna del tydligen utmärka, att de icke omtalade besparingarne, hvilkas egenskap sjelfva benämningen antyder såsom identisk med de af Rikets Ständer gjorda anslag, hvarifrån de härleda sig, således under enahanda vilkor, sorn anslagen i det hela, äro ställda till Konungens disposition, d. v. s. att anordnas öfverensstämmande med och icke stridande emot Rikets Ständers derom fattade beslut; hvaraf vidare lika tydligt lärer följa, att, ehuru besparingarne, såsom tillfälliga, ej af Rikets Ständer för prof vade behof anvisas, Rikets Ständer icke destomindre kunna stadga, att besparingar, om de förefinnas, icke må anvisas till sådana ändamål, i afseende å hvilka pröfning af behofven föregått, t.
ex. i fråga om löner för embets- och tjenstemän, utan endast få påräknas och användas för bestridande af utgifter, hvilka, vid Statsregleringen ej förutsedda, under tiden mellan Riksdagarne finnas af nöden, såsom brister i förslagsanslag samt tillfälliga arfvoden och traktamenten.
Behörigheten af detta förfogande å Rikets Ständers sida motsäges ingalunda, utan synes fastmera bekräftad af 64 §:s innehåll, att Statsmedlen skola tili de af Rikets
Ständer prof vade behof och efter den upprättade Statenj anordnas, helst den tolkning deraf, att med ordalagen: den upprättade Staten skulle förstås RiksStaten för hufvudtitlarnes slutsummor, icke utesluter, utan tvertom innefattar det begrepp, att dervid likaså bör afses de egentliga grunderna för dessa slutsummor, eller Staterna för specialutgijterna hvilka Rikets Ständer, i anledning af Konungens Proposition, pröfva och bestämma.
Antager man ovilkorligen ett annat förhållande, eller att Konungen, utan afseende å Rikets Ständers bestämmelser af specialutgifterna för hvarje Stat och oaktadt Deras uttryckliga förordnande om besparingarnas disposition, skulle ega att förhöja en eller flera af dessa Stater, genom anslag ifrån uppkommande öfverskott å andra, torde det svårligen kunna motsägas, att Konungens förslag om tillökningar i serskilda Staters utgifter för uppgifna behof af nya eller större löner vore en föga nödvändig formalité, och att Rikets Ständers beslut deröfver, om de utföllo vägrande, blefvo utan all kraft och verkan, endast så vida de hufvudtitlar, hvartill Staterna hörde, kunde sägas hafva verkliga eller förmodade besparingar, för att dermed fylla de uppgifna, men af Rikets Ständer icke godkända behofven.
Statsregleringens slutliga pröfning i vigtig del öfvergå ifrån den egentligen lagstiftande
Makten till den i detta ämne endast verkställande; och Konungens Rådgifvare, ehuru deras förut anförda skäl, uppå hvilka Konungen framställt Sin Proposition till Rikets Ständer, icke blifvit af 228 Dem antagna och godkända, skulle likväl sålunda efteråt kunna göra samma skäl inför Konungen gällande.
Ett sådant förhållande torde emedlertid vara alldeles oförenligt med ej mindre Regeringsformens ofvan anförda stadganden, hvilka icke gifva anledning dertill, att Rikets Ständers rätt till uppgörande af Statsregleringen är i någon mån inskränkt, än äfven 65 §., som gör StatsRådets Ledamöter ansvarige för afvikelse ifrån hvad Rikets Ständer om Statsmedlens användande förordnat; hvaremot, såsom följd af Rikets Ständers omförmälda rätt, förekommer otvifvelaktigt, å ena sidan, att
De kunna, vid vissa tillfällen, under vissa tider eller för vissa ändamål tillåta vidsträcktare disposition af Statsmedlen, eller lemna de redan gjorda utan anmärkning, om det lämpligt synes; men, å den andra, att Rikets Ständer likaledes äro befogade till den förklaring, att löner och löningsför märner böra rätta sig efter den fastställda Statsregleringen, såsom gällande till dess den i vederbörlig ordning förändras, och att sålunda de under RiksStatens hufvudtitlar uppkommande besparingar icke få användas till några bestämda lönanslag pä Stat.
Man invänder härvid tilläfventyrs, att såsom sådana anslag icke må betraktas de nya löner eller de lönförhöjningar utöfver den af Rikets Ständer fastställda Stat, hvilka anvisas att utgå af hufvudtitlarnes besparingar; men om deremot en sålunda stadgad högre aflöning ovilkorligen på Stat anvisas och uppföres; om, äfven i allmänhet, lönbeloppen i detta hela, ej mindre de af Rikets Ständer fastställda, än de derutöfver tillagda, fortfarande bestämmas för vissa embeten och tjenster; om samma lönbelopp, för att kunna utgå, nödvändigt måste å Stat uppföras, vare sig enligt serskildt uppgjorda så kallade InterimsStaterj eller ock till en del under benämning af arfvoden; och om, i ena fallet så väl som i det andra, de nya och högre aflöningarne oafbrutet utgå eller anordnas, oberoende af andra omständigheter, än den, att besparingar å liufvudtiteln skulle saknas, hvilket likväl, enligt hvad i förklaringen antydes, icke blefve utrönt förr än nära t vänne år efter hvarje räkenskapsår, samt följaktligen hvarken under tiden eller ytterligare, år efter annat, skulle kunna åberopas såsom hinder emot utbetalning eller anordning af löpande årets aflöningar, de der rimligen ej kunde sedermera af de embets- och tjenstemän, som uppburit dem, återfordras; så lärer ock, när dessa omständigheter äro för handen, uppenbart finnas, att alla sådana nya eller högre aflöningar, oaktadt de serskilda benämningar, som åt dem ville gifvas, likväl, i anseende till sättet och vilkoren för deras utgående, verkligen blifvit iklädda egenskapen af bestämda lönanslag pä Statj så vidt det kunnat utan Rikets Ständers samtycke till vägabringas; hvarföre och då ett af Rikets Ständer i förväg fattadt beslut, 229 beslut, att besparingarne icke finge till så beskaffade anslag disponeras, naturligtvis endast kunde hafva afseende å dispositioner, hvilka utan Deras bifall egde rum, men De för framtiden velat förekomma, ofvanomförmälda in vallning äfven måtte vara fullkomligen undanröjd.
1 afseende å utöfningen af Konungens dispositionsrätt öfver liufvudtitlarnes besparingar, uppgifves äfven å svarande sidan, såsom redan förmäldt är, huruledes det förhållande uppstått, att, då beloppet, hvarå dispositioner gjordes, icke blefve utrönt förr än nära två år efter hvarje löpande räkenskapsår, anvisningarne tillfälligtvis kunnat öfverskjuta tillgången, hvilket skall varit svårt att undvika, hvarföre de brister för anvisningar på en hufvudtitels besparingar, som något år tillfälligtvis uppstått, måst öfverföras på titelns anslag för det påföljande året, för att af tillkommande besparingar godtgöras; men sjelfva dispositionerne å besparingarne vore ej, för denna orsak skull, anmärkningsvärd.
Om förhållandet med hufvudtitlarnes besparingar vore sådant, som det nu uppgifves, och om sålunda icke ens en approximativ beräkning af besparingstillgångarne kunde under löpande året göras och anvisningarne derefter limiteras, innefattar detta tvifvelsutan ett ytterligare, ehuru öfverflödigt, skäl till styrko för behörigheten af Rikets Ständers beslut, att dessa tillfälliga och osäkra tillgångar icke fingo användas till några bestämda lönanslag pä Stat; ett beslut, som för öfrigt, då derigenom de förut i slikt ändamål brukliga anvisningar skolat förekommas, destomindre strider emot sina premisser om besparingarnes disposition endast till oförutsedda utgifter, som åt dessa derigenom blifvit beredd en ökad tillgång, och såsom allmänt vilkor för all disposition af medel gäller, att något må finnas att disponera.
Huru åter med besparingarne och så kallade bristerna deri i sjelfva verket sig förhåller, blir tillfälle att närmare undersöka, då här nedan afhandlas frågan om anvisningarne å andra liufvudliteln, hvilken ensam och alltsedan år 1832, genom ständig öfverassignering, varit med brister besvärad.
Det må emedlertid nämnas, att Rikets Ständers omförmälda beslut åtminstone någon kort lid syntes vinna afseende, då, enligt StatsRådsProtokollen för den 28 Oktober och den 13 December 1834, olämpligheten att på tillfälliga besparingar anvisa bestämda fortfarande lönanslag erkändes, och, enligt Protokollet för den 18 Oktober, tillstyrktes och beslöts, att, vid utnämning till ett ledigt varande under andra hufvud titeln hörande embete, lönen i allo skulle nedsättas till det belopp, Rikets Ständer fastställt; men andra åsigter gjorde sig snart derefter gällande. 30 230 Hvad nu vördsamt är anfördt torde uppenbarligen ådagalägga, att Regeringsformens stadgandcn i 62 och 64 §§., såsom de i orden lyda, oinskränkt tillerkänner Rikets Ständer rättigheten att förordna och besluta om Statsregleringen ej mindre i det hela, än i dess serskilda delar: att följaktligen Konungens disposition öfver Statsmedlen till de af Rikets Ständer profva de behof och efter den upprättade Staten ytterst hvilar på Rikets Ständers i dessa ämnen meddelade beslut; och att, om än tillförne, enligt äldre beslut eller tid efter annan gjorda medgifvanden, nyssnämnda dispositionsrätt kunnat utöfvas annorlunda, än Rikets Ständer en sednare tid funnit nödigt be stämma, denna omständighet likväl icke innefattar någon efterrättelse eller något bevis i fråga om rätta förståndet af åberopade grundlagsstadganden, de der, enligt allmänna föreskriften i 83 §., skola efter deras ordalydelse tillämpas.
Det i förklaringen öppet uttalade omdöme, att Rikets Ständers ifrågagaställda, vid 1834 oell 1835 årens Riksdag fattade beslut, angående dispositionen af de på RiksStatens hufvudtillar uppkommande besparingar, skulle vara sträckt utöfver och oförenligt med samma grundlagsstadganden, måtte fördenskull icke af dessa stadganden hemta något stöd; det enda likväl, hvarigenom ett sådant omdöme om lagstiftande maktens förhandlingar kunde rättfärdigas; men i saknad hvaraf detta omdöme ock, jemte de deraf dragna slutföljder, rättvisligen bör utan afseende lemnäs.
Dessa äro de allmänna grunder, hvilkas tillämpning jag, å min sida, förutsätter och vördsamt yrkar, då jag i det följande skall vidare granska och bemöta hvad svaromålet angående hvarje serskild anmärkningspunkt innehåller. 1 :sla Punkten.
I anledning af hvad uti mitt förra memorial under denna punkt finnes anmärkt rörande alla deri om förmälda beslut, ifrån och med det af den 6
Maj 1S35 till och med det af den 11 Januari 1840, hvarmedelst de inom Kongl. KamraarRätten under denna tidrymd utnämnda eller befordrade embets- och tjenstemän blifvit, på sätt för hvarje serskild händelse utredes, tillagda lönförmåner enligt den af Kongl. Maj:t år 1831 tills vidare för detta Embetsverk upprättade högre aflöningsstat, åberopas i förklararingen hvad deri förut är yttradt, om grunderna för dispositionen af de till StatsVerket anslagna medel, och anföres serskildt, att ifrågavarande utöfver de belopp, Rikets Ständer fastställt, beviljade lönförmåner å andra lmfvudtitelns besparingar utgått för ändamål, tillhörande samma titel, och att sjelfva anvisningarne således skulle vara fullkomligen lagliga, om icke anledning till anmärkning velat sökas i den tillfälliga omständighet, att besparingarne icke lemnat full till - 231 gång för de derå anvisade utgifter, hvilken lill]Ullighet åter icke kunde tagas i beräkning då anvisningarne gjordes, såsom vid den tiden okänd.
Efter att redan hafva, såsom jag hoppas, oemotsägligen visat Rikets
Ständers grundlagenliga rätt att besluta i fråga om Statsregleringen med allt hvad dertill hörer, bör jag, vid tillämpning deraf, emot förklaringen i denna punkt ytterligare erinra, att, då Rikets Ständer, vid 1834 och 1835 årens Riksdag icke bifallit den för KammarRätten föreslagna högre aflöningsstat, utan bibehållit den gamla staten oförändrad samt derjemte beslutit, att hufvudtitlarnes besparingar dädanefter icke lingö användas till några bestämda lönanslag på Stat, ofvannämnda sedan år 1835 för en högre aflöning å KammarRättens
Stat gjorda anvisningar uppå andra hufvudtitelns så kallade besparingar måtte sakna den egenskap af laglighetsom Regeringsformen fordrar, den nemligen att instämma med. hvad Rikets Ständer angående detta ämne förordnat.
Att sådana, tid efter annan, beviljade lönanslag voro nya anvisningar, bestyrkes just af det i förklaringen till förment stöd för motsatsen åberopade förhållande, att de utgjort en fortsättning af hvad enligt den år 1831 uppgjorda, af Rikets Ständer vid påföljde Riksdagen icke antagna, Staten utgått, helst dessa lönanslag sålunda blifvit tillagda embets- och tjenstemän, hvilka deraf förut icke varit i åtnjutande, då likväl Rikets Ständer endast medgifvit, att de högre aflöuingarne fingo fortfarande, sä länge, dåvarande innehafvare c/varstodoj tillgodonjutas.
1 förklaringen antydes väl äfven, som skulle KammarRättens år 1831 verkställda organisation hafva skett på Rikets Ständers begäran och i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Deras åsigter; men fastän det icke uppgifves, när Rikets Ständers åberopade förhandling egt rum, torde ändock med visshet kunna antagas, att Rikets Ständer, hvilka vid flera tillfällen yttrat
Deras önskningar för en förbättrad organisation af civila EmbetsVerken samt dervid hufvudsakligen afsett förenkling i arbetssättet och derigenom möjlig förminskning i antalet af embets- och tjenstemän, med i samma mån för de bibehållna ökade löner, i allmänhet åsyftat att såmedelst undvika högre anslag för Staterna i det hela, samt följaktligen icke, minst i förväg, gjort begäran eller tillkännagifvit åsigter om en organisation, som, lika med KammarRältens, skulle medföra *en till närmare hälften utöfver förra anslaget ökad aflöningsstat.
Det är ej heller tänkbart, att Rikets Ständer, om De på omförmälda sätt föranledt en sådan organisation, skulle hafva vid påföljde
Riksdagen vägrat det derföre begärda högre anslag.
Men anledningen till uppgjorda lönförhöjningen torde i alla fall, lika litet som uppgifna beliofvet deraf, hafva bordt sedermera i annan ordning öfver vägas, och kunna åtminstone icke anses innebära giltiga skäl för att åsidosätta hvad Rikets
Ständer stadgat efter prof - 232 ving af detta behof, hvars tidigare tillvaro ej heller bevises af Rikets Ständers numera, vid sistförflutna Riksdag, lemnade bifall till större delen af den för KammarRätten äskade högre aflöningsstat.
Icke destomindre blefvo de derförinnan, såsom förmäldt är, beviljade lönförbättringar bestämda vid hvarje utnämning till embete eller tjenst; och de utgingo i följd deraf, ehuru i allmänhet under namn af arfvaden anvisade å andra hufvudtitelns besparingar, dock lika oafbrutet, som lönbeloppen i öfrigt, och voro således, på sätt i det föregående redan är visadt, i sjelfva verket att betrakta såsom bestämda lönanslag pä Stat.
Af samma egenskap torde äfven med allt skäl kunna anses den tili hela beloppet å besparingarne anvisade och ständigt fortfarande aflöning för Öfver Kommissarien.
Med PresidentsEmbetet åter egde det serskilda förhållande rum, att, vid dess återbesättande år 1836, den dertill utnämnde Embetsman ovilkorligen tillerkändes lön efter den så kallade nya Staten jemte taffelpenningar; och 0111 än, samtidigt dermed, vice Presidentslönen kunde indragas och besparas, synes förhållandet, oaktadt denna tillfälliga omständighet, icke mindre anmärknings värdi, då, utom det att sistnämnda lön icke tillhört den af Rikets Ständer fastställda Staten, men först år 1831, såsom lönförhöjningarne i öfrigt, tillkommit samt följaktligen borde vid dåvarande inneliafvarens afgång försvinna, frågan här handlar om behörig iakttagelse af Rikets Ständers beslut, icke om någon tillfällig besparing, som vid åsidosättande af samma beslut, kunde vinnas, och hvilken ändock icke synes hafva Statsverket tillgodo kommit, så vida den utnämnde Presidenten genast tillerkändes, jemte den einbetet åtföljande högre lönen, ett årligt så kalladt lönfyllnadsanslag af 1,333 R:dr 16 sk., som äfven skulle af Statens medel utgå.
Genom dessa ytterligare anförda omständigheter, i förening med hvad anmärkningsmemorialet innehåller, anser jag det vara lagligen styrkt, att de Herrar StatsRådsLedamöter och Föredragande, hvilka, uti deras, antingen med rådgifvande eller med afgörande rätt, yttrade meningar, understödt ett eller flere af de under ofvanuppgifna tid af Kongl. Maj:t eller af Kongl. Regeringen fattade beslut, om högre aflöningar å Kongl. KammarRättens Stat, än Rikets Ständer fastställt, på sätt förra memorialet närmare utreder, genom så beskaffade yttranden medverkat dertill, alt
Statens medel äro använda annorlunda än fastställdt blifvit, i stället för att, likmätigt dem i 65 §.
Regeringsformen ålagd pligt, deremot göra föreställningar och anföra hvad Rikets Ständer härutinnan förordnat.
Jag har äfven anmärkt, att ett sådant förfarande vore destomera eftertänktligt, som andra lmfvudtiteln, uppå hvars föregifna besparingar dessa utöfver fastställda Staten ökade utgifter anvisats och-utgått, redan år 1832 va - 233 rit öfver dess behållna tillgångar anlitad och sedermera årligen blifvit, genom nvssberörda och andra derå anordnade utgifter, ytterligare skuldsatt.
I öfverensstämmelse med hvad å svarande sidan är uppgifvet, om ”den nära till omöjlighet gränsande svårighet att i förväg bedöma besparingarnes blifvande belopp/’ säges vidare, att den tillfälliga omständigheten, att besparingarne icke lemnat full tillgång för de derå anvisade utgifter, icke kunde tagas i beräkning, då anvisningarne gjordes.
Att detta förhållande icke, vid ifrågaställda tillfällen, kommit i beräkning, mäste väl antagas, enär de å KammarRättens
Stat beviljade lönförhöjningar, utan hänseende å detta vilkor, anvisats och såsom lönanslag på Stat ständigt utgått; men att ingen beräkning skulle vara möjlig att uppgöra, torde af liera skäl kunna betviflas.
Det upplyses åtminstone af StatsRådsProtokollen för den 6 Maj 1835, den 23 Januari 1836, den 13 Januari 1837, den 2 Februari 1838 och den 1 Februari 1840 samt Kongl.
Regeringens Protokoll den 25 Januari 1839*), att, under alla dessa år, hvart efter annat, bristande tillgång å andra hufvudtiteln förefanns, och att detta ej var Konungens Rådgifvare obekant; och i förklaringen, der denna betydliga, årligen ökade, brist på samma hufvudtitel,"besynnerligt nog, vill tillräknas Rikets Ständer, för det De tillåtit förut gjorda anvisningar å besparingarne fortfara, är i sammanhang dermed yttradt, att år 1834, den redan åren 1832 och 1833 å titeln uppstådda brist af något öfver 58,000 R:dr var känd och den för löpande året, sedermera utrönta af omkring 54,000 R:dr, kunde förutses.
I likhet dermed och då dessa betydliga brister borde, såsom å svarande sidan äfven är sagdt, ”öfverföras på titelns anslag för det påföljande året, för att af tillkommande besparingar godtgöras,” måtte det, under dessa efterföljande år, hafva kunnat med åminstone lika mycken säkerhet förutses, att besparingarne, om de möjligen blefvo tillräckliga att småningom godtgöra de från förutgångna åren öfverförda bristerna, likväl icke skulle lemna tillgång till ständigt fortfarande utgifter.
Och torde detta allt ådagalägga, att den ständigt förfarande bristen icke kunnat vara Konungens Rådgifvare i allmänhet och minst StatsSekreteraren, Herr Presidenten Skogman, obekant, hvilket Herr Presidenten, i dess svaromål å nästföljande 2:ne punkter, ej heller förnekat.
Åtalet i denna punkt bör jag fördenskull i allo fullfölja. *) Till deras innehåll vidare anförda i anmärkningsmemorialet under aldra och 3:dje punkterna. 2.34 2ulra och 3:djc punkterna.
Ibland de anmärkta rådgifvande åtgärderna angående beviljade lönförmåner åt embets- odi tjenstemän i Kongl. StatsKontoret, förekommer först den, hvari tvänne Herrar Ledamöter af StatsRådet den 1 Februari 1836 deltagit, vid utnämning af en ordinarie StatsKommissarie utöfver Staten, med denne embetsmans bibehållande vid sin förut innehafde Sekreterarelön.
Då härom i förklaringen, under åberopande af nödvändigheten att förordna en ny Ledamot i StatsKontoret, vidare anföres, att vid flera tillfällen förut i EmbetsVerken inträffat, det personer blifvit befordrade till högre tjenstegrad, med bibehållande af förut innehafda lönvilkor, intilldess lön efter graden kunnat elem i behörig ordning tillfalla; bör jag deremot vördsamt påminna, att, om än på uppgifvet sätt vid andra tillfällen skulle hafva tillgått, lagligheten af sådana åtgärder likväl torde kunnat ifrågasättas, helst den icke må anses ådagalagd blott genom deras tillvaro.
I afseende å nu ifrågaställda åtgärd företer sig dessutom det serskilda förhållande, att Rikets Ständer, vid förutgångna Riksdagen, under Statsregleringens uppgörande, pröfvat behofvet af föreslagen aflöning för ett nytt StatsKommissarieembete, men icke bifallit en sådan aflöning; hvadan och då, icke destomindre, tillgång dertill, på sätt som skett, är vorden beredd genom den till Sekreteraretjensten rätteligen hörande lön, denna sednare i dubbelt hänseende måtte finnas använd annorlunda än fastställdt blifvit.
Detta, efter hvad synas vill, obestridliga förhållande lärer ingalunda förändras derigenom, att ”förstärkningen i antalet af StatsKontorets
Ledamöter tillvägabragtes först utan någon utgift för
Staten och sedermera endast med en tillökning af 400
R:dr årligen,” såsom arfvode åt tjenstförrättande Sekreteraren; helst sålunda ändock, i följd af Sekreterarelönens disposition, en utgift, som eljest icke kommit i fråga, snart funnits nödvändig och derefter fortfarande fallit Statsverket till last.
Hvarföre StatsSekreterarens för Kammarärendena deltagande uti ett den 10 Mars 1837, rörande nyssberörde arfvode, fattadt beslut äfven är i förklaringen omtaladt, kan deremot svårligen inses, enär rådslaget, som föregått detta beslut, icke utgör föremål för någon anmärkning och för öfrigt, såsom icke en orsak till, utan en följd af beslutet om Sekreterarelönens disposition, ej heller å detta beslut kunnat hafva inflytande.
Anmärkningen varder alltså förnyad.
Hvad dernäst angår den serskildt emot StatsSekreteraren, Herr Presidenten Skogman riktade anmärkning, för det han, som, jemte StatsRådets öfriga Herrar Ledamöter, den 7
Maj 1836, tillstyrkt ofvanomförmälda arfvode af 400 R:dr årligen åt tjenstförrättande Sekreteraren i StatsKontoret, att af andra 235 hufvudtitelns besparingar utgå, dervid omtalat, att tillgång å dessa besparingar, ehuru knapp, befunnes; så har Herr Presidenten förklarat sig deröfver sålunda, att förhållandet med den å nämnda hufvudtitel uppkomna brist var så allmänt kändt, att det hvarken kunde fördöljas eller behöfde vid hvarje tillfälle upprepas, och att, då Herr Presidenten, vid berörda tillfälle, i förbigående omnämnde titelns knappa tillgångar, sådant ej innebar något förnekande af den förut varande bristen, utan endast anfördes såsom skäl för tillstyrkandet, att det ifrågavarande arfvodet, som StatsKontoret föreslagit till 800 R:dr, måtte till 400 R:dr nedsättas.
Denna förklaring ifrågasätter väl icke en Föredragandes åliggande i allmänhet, att i hvarje mål meddela, icke i något undanhålla, nödiga upplysningar; men derifrån vill likväl, för nu anmärkta tillfälle, ett undantag göras.
Om emedlertid, då utgifter skola anvisas, det icke kan anses likgiltigt, huruvida tillgång dertill finnes eller ej, måtte upplysning derom alltid vara lika nödvändig.
Ått det allmänt kända förhållandet med den å andra hufvudtiteln uppkomna brist äfven behöfde upprepas, derom lärer ofvannämnde frågas utgång, nemligen den föreslagna utgiftens beviljande, innefatta ett öfvertygande bevis.
Oell då icke blott detta upprepande uteblef, utan Föredraganden jemväl, såsom skäl för beviljande af en utgift till nedsatt belopp, omnämnde andra hufvudtitelns knappa tillgångar, men den tydning, som åt detta uttryck nu velat gifvas, uppenbart strider emot ordalydelsen, så vida tillgäng utmärker motsatsen af brist, torde dessa omständigheter fulleligen ådagalägga, att den ”förut varande bristen,” som forlfore att belasta titeln och till hvars godtgörande titelns besparingar, under loppet af flera år, funnits otillräckliga, lemnades utan allt afseende och sålunda i sjelfva verket både förnekades och fördoldes.