Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det har blifvit yttrat, att Engelska Un* derhuset, der åhörare äga inträde, äger rätt att sjelft utöfva en oinskränkt lagskipande magt öfver dem af dessa, som i något hänseende störa ordningen inom Huset, eller sorn inför det allmänna, genom Tryckfrihetens bruk, vanställa, beljuga eller smäda Representanternes yttranden, och man har synts anse, att utan en dylik öfverlåtenhet af arbitrair magt åt Ridderskapet och Adeln, skulle dessa förgripelser obestraffade här kunna utöfva» om Riddarhuset öppnades för andra personer, än dess Ledamöter^ och det har tillika blifvit yttradt, att den nya lagstiftning som erfordras otti offentligheten här irjföraU, ej kan hänföras till våra öfriga lagar.
Men vi äga ju redan kraftiga garantier i våra Grundlagar, mot dylikt våld och miss-i bruk, och dem vi tilläfventyrs sakna, mot mindre förbrytelser af enahanda slag, bunna vi ju i laglig väg erhålla af verkställande maiten. 110. § Regeringsformen är ett starkt och allmänt gä lande värn mot allt våldförande på Riksens Ständer och störande af fri» Den 3 Fcbruarii.
95 heten i deras öfverläggningar.
Uti tryckfrihets-: lagens 3 §.
6:te och i2-.te moraenter är tydli: gen utstakadt påföljden för den, sorn genom trycket smädar Riksdagsman, eller lögoefullfc uppgifver för allmänheten, deras gärningar och utlåtanden; och i samma lags 3 §• 3 momentet är vägen utstakad för den förolämpade, att genom lagliga auctoriteters skyldiga biträde, vinna skyndsam bestraffning på den bevist brottslige.
Den vederläggning af falsk uppgift, som jag uti min motion omnämnt, att genom ett Protocollsutdrag, rätta en i allmän Tidning yttrad osann framställning af hvad, somiettof» fentligt Plenum blifvit sagdt, betager efter min tanka alldeles icke lagen sin rätt att bestraffa den, genom fdenna preliminaira åtgärd beviste förbrytaren.
För mindre förbrytelse eller o* ordningar, möjligen uppkomne genom offentlighetens införande i Ridderderskapets och Adelns öfverläggningar, lärer verkställande magten, ifall mitt förslag här gillas, och af Konungen i Nåder sanctioneras, ej underlåta att meddela tillräckliga ordningslagar, sorn genom den materiella policemagten, kunna göras i ögonblicket åtlydde, om sådant emot all billig förmodan skulle blifva nödvändigt*
Jag kan således åtminstone för det närvarande, ej inse behofvet, att i händelse af den offentlighets införande jag föreslagit, Ståndet som den tillåtit, må erhålla rätt att utöfva samma arb trair domsrätt, son Engelska Underhuset.
I England existera få lagar, och den, för folkets egenkärlek skimrande friheten, är där s-å stor, Den 3 Februarii, ätt man har nödgats sätta denna stränga förmur, för att ej löpa en verklig fara.
Man har frågat om en lagfarenhet kats få namn af Reglementarisk ordning, som nyttjar Väpnade magtens biträde då den motsättes?
Det är just vid verkställigheten, af de för ordningens bibehållande kungjorde föreskrifter, vare sig af högsta magten, Länens ellet Städernas Styrelser, som den materiella kraften alltid blifvit använd i Sverige, vid alla tillfällen, och på alla ställen der den oundvii keligen varit erforderlig, och jag kärnet intetciviliceradt land, der man ej följer enahanda, för Samhällets bibehållande nödvändiga regel.
I England undviker man hufvudsakligast att visa detta säkerhetsvapen, för att ej utan högsta nöd, väcka begrepp om tvångsmedel hos ett folk, som är ömtåligt otti bevarandet af frihetens sinnebild, men man nyttjar det likväl i vigtiga fall med all den kraft, som alltid utmärker Engelska Styrelsens företag.
E* mellertid är detta troligen ett ytterligare skäl, hvarföre man öfverlemnat Underhuset den förutnämnde domsrätten.
Man har yttrat, att vi böra bibehålla vår Constitution orubbad, och ej efterapa andra.
Långt ifrån att ofFentligheten rubbar vår Con* stitution, är den uti fullkomlig öfverenstämmelse med en del af dess föreskrifter och öfverallt med dess anda.
I Regeringsformen finnes intet förbud emot Öppna Plenas hållande inom Ben 3 Februarii, 9? inom Stånden: och uti tryckfrihetslagen, äfven Grundlag, finna vi, att till och med ministerielJa och Bankens hemliga ärenden kunna blifva offentliggjorde.
Att efterapa andra är sällan mitt votum, men då detta sker, när 3tnaken eller modet det åstundar så torde det ock kunna ske, när förnuftet det gillar.
Det har blifvit yttradt, att en mindre vältalig döljer sin tanka om offentlighetea införes, och att således personer derigenom skalle utestängas från sin yttrande rätt.
Det är mig aldeles omöjligt att fatta denna slutföljd.
Skulle val desse Talare hindras att begagna sin yttrande rätt, om deras åhörares antal ökades, från 1300 personer, hvaraf detta
Stånd nu nära utgöres, till kanske 100 mera, bland hvilka sednare, de sannolikt personligen känna flere än bland de förra?
Hvilken fruktan skulle afhålla dem derifrån?
Menar man den, att i allmänna tidningar få se utdrag af sina ojusterade yttranden, så är det intet annat, än hvad som nu dagligen sker, fastän jag här hört detta föreses som ett blifvande ondt, om offentligheten tillätes.
Kan någon föreställa sig, och äga vi någon rätt att fordra tystnad öfver våra yttranden tills de blifvit justerade?
Är denna församling ett Ordenssällskap , der hemligheter förvaras genom edsförbmdelser, eller är den en andel af nationens representanter mäst värderad af den, då dess nit och rena bemödanden äro mäst kända.
Och om vi för ett ögonblick skulle föreställa oss den Bil, till Rid. «. Ad.
Pr, 1 Afd, 7 98 Den 3 Februarii. möjligheten, att tänkesätt af mindre god halt här yttrades, låter det då tänka sig att detta ej skulle utom Ståndet blifva kändt?
Och skulle ej ett allmännare ogillande af slike tänkesätt, säkrast qväfva det skadliga frö man velat utså?
Man har sagt, och det med rätta, att vi sakna Läroanstalter för bildandet af talare i den parlamentariska talarekonsten, och att detta i förening med offentligheten skulle hindra mången ovan talare, att låta höra sig, emedan man troligen menar, att de förskräckande främmande åhörarne skulle imponera på hans blygsamhet.
Jag erkänner att vi sakna dylika bildningsScholor, och tror detta vara en verklig brist i ett land der Nationalrepre* sentation existerar, men jag tror ej derföre, att denna brist bör ersättas, genom för tidiga tentamina i Ståndens Plena, emedan man af detta ej har rätt att vänta annan Verkan, än volu* minösa Protocoll, utan att göromålens behandling derigenom påskyndas.
Det är en stor konst att tala väl och med nytta för saken och de hörande, men det är en icke liten konst att höra väl, och den äger i så måtto lika vigt med den förra, att man med densamma bör göra början.
Man har yttrat fruktan att för varma discussioner här kunna förefalla, hvilka man ej tror vara lämpligt, att som orden fallit, allmänheten afhörde.
Men hvarifrån täger man då denna allmänhet?
Det är åtminstone icke ur min motion; ty jag har aldrig före slagit allmänhetens inträde på Riddarhuset, utan endast ett bestämdt antal personers, som
Den 3 Februarii, 99 af Ridderskapets och Adelns Ledamöter utvaldes bland dem de sjelfve kände.
En varm discussion okar rätt ofta både Värdet och iptresset af ett ämne* och emot ett för varm, ansér jag ingalunda origtigt att för., moda, det främmandes närvaro och snar vunnen publicitet, skulle blifva ett modererat cor-; rectif.
Denna förmodan står ej i contradition med den nyss föregående, ty jag trör ej» att så dane åhörares närvaro som jag föreslagit, qväfver en ovan talares mod att uppträda på sin bänk, men jag tror att denna närvaro återhållet en van talares olämpliga utbrott om ett sådant fall någonsin skulle komma ifråga.
Jag har äfven hört framställas att sköna theorier äro förledande för den tänkande, men att deras practiska andel stödd på erfarenheten, rycker honom ur en drömverld der allt är godt, till den verkliga, der det goda missbrukas.
Jag medgifver utan svårighet vigten af denna reflexion och lämpar den gerna som en Varning för framtiden på mig sjelf, men jag tror dock annu att jag hvarken genom beskaffenheten, eller mängden af de förslag jag framställt, röjt någon öfverdrifven kärlek till förledande theorier.
Åt forskningen inom fantaJ siens områdan lemnar jag visserligen stundom min tanka, men ännu hafva ej drömverldens mystiska bilder förvillat de begrepp jag äger öfver den verkliga.
Att det goda missbrukas
Den 3 Februarii. i denna sednare är en sanning, men då denna sanning bevisar att det goda finnes, så hafva missbruken, framställande det onda, i och tued detsamma förtydiigadt för den tänkande mensk* ligheten, skillnaden emellan dygder och brott.
Finnes väl på jorden något ämne, i hvars spår rysligare följder af missbruk och förvillelse röjås än Christna religionen? och skulle likväl, något upplyst och varmt hjerta vilja rösta mot dess antagande, om den ej funnes':?
Se der mine Herrar, utvecklingen af det ämne, som under sistförflutne
Riksmöte här framställdes och upptogs, och sorn jag vid detta nu satt å bane.
Måtten J, mine Herrar, genom Eder upplysta och opartiska granskning, i detta utlåtande inse, att jag ej föreslagit något, hvarken constitutionvidrjgt, eller för våra öfverläggningars frihet och värdighet skadligt medel.
Motionens driffjäder är ett rent nit för det sanna och rätta, och dess framträdande i dagsljuset, är ett uttryck af min öfvertygelse, öfverensstämmande med mången annan vältänkandes.
Jag har varit lång, förlåten det, men mina motståndare hafva, under erkännande af tankens förtjenst, fjettrat den med så många band, och hafva med så mycken skicklighet bortskymt dess ljusa sidor, att jag nödgats restaurera taflan, för att göra den åter åskådlig.
Om samtiden skulle tveka att afgöra denna frågas halt, så skall den kommande Den 3 Februarii, Iei oförsagdt bestämma hvem som haft rätt, dea som talat för, eller den som talat emot offent* ligheten.
Grefve von Schwerin^ Fredric Bogislans:
Den anledning som vid justeringen osökt erbjudit sig åt mig att fylla en bland folkrepresentantens pligter, som jag räknar bland de heligaste, den kan och vill jag icke lemna obegagnad.
Mig synes folks representanten änru icke hafva gjort sin pligt tillfyllest derigenom att han bemödat sig att sjelf lära känna de
Grundlagar sorn han besvurit
Han har löfval försvara dessa Grundlagar.
Ingen är för hvilken icke denna Ed är helig; mer mången torde glömma, att det ges ett medel att förekomma det detta försvar aldrig må behöfva sträckås till förbindelsens yttersta fordran; och detta medel är, att så ofta omständigheterna dertill föranleda, fästa uppmärksamheten på de följ* der som uppkomma, när en sådan lagarnas tillämpning yrkas, som förråder att man icke känner lagarne, eller icke tolkar dem rätt, och i följd deraf icke lemnar dem den agtning som dem tillhör.
Det constitutionella lifvet har också sin barndomstid.
Det fordrades ett halft Secel i England innan rolerna på det offentliga lifvets stora scen fingo sina bestämdt teknade caractererj i ett annat land, sorn redan i en längre tid haft en Nationalscen, hfit den ännu icke 10* Den 3 Februarii, hunnit stort utöfver rangen af en Thecitre des varieies.
Må det^derföre icke förundra oss att se huru man här ännu den ena dagen silar mygg, och den andra dagen sväljer kameler.
Vår lagstiftares åtgärder till förekommande af öfverraskning vid beslutens fattande,äro icke mindre visligen beräknade, än hans åtgärder til afböjande af det Ministeriella inflytan: det på valet af de personer, åt hvilka uppdraget lemnäs att reda de frågor öfver hvilka Ständerne skulle besluta, I så måtto hafva desse 2;ne frågor blifvit beslägtade, att i dem båda inkräktning ägt rum, inkräktning af opinionen på lagens gebiet, inkräktning på de garantier, sorn Jagstiftaren förlänt åt folket och ålagt folkets representanter att åtkommande slägter förvara.
Hvad stadga Jagarne om frågors bordläggning?
RiksdagOrdningens 49 §. säger?
”Hvar och en allmän fråga som första gången i något Stånd förekommer, skall, så vida ej Ståndet enhälligt genast densamma till veder-' börligt Utskott förvisar, ligga på bordet till nästa Plenum,” Vidare säger denne §.
”Hvar och en fråga af annan än allmän beskaffenhet, äfvensom prreliminaira hemställanden och förfrågningar ifrån Utskotten, må genast kunna afgöras.
En motionerad Tacksägelseadress, vid hvilken hvarje serskildt
Stånd kan föreslå ma - Den 3 Februarii, 103 dificationer och tillägg, som föranleder till flerfalldiga communicationer
Stånden emellan, måtte väl vara en fråga af allmän beskaffenhet.
RiddarhusOrdningens 3S §., som sammanstämmer i samma afsigt, är med större försigtighet affattad.
Att ’’när ett skrifteligt Memorial inkommer, hvarå Remiss till Utskott ej begäres eller pröfvas nödig, bör detsamma ovilkorligen, utan afseende om någon det äskar eller icke på bordet läggas, och ej förr företagas, än efter den ordning föredragningslistan utmärker, Lagstiftarens afsigt är här ganska klart uttryckt.
Det är öfverilningen han vill afböja.
Remitteras frågan till ett Utskotts handläggning, så finns tid för granskningen.
Göres propositionen genast efter första uppläsningen, så kunna stundom väsendtliga omständigheter undfalla en; och rättelse kan icke äga rum; beslutet kan icke ändras, ehuru tillägg kunna göras.
Jag har hört påstås att hvad Riddarhusordningen kan mena med uttrycket:
Skriftligt Memorial, vöre något annat än hvad RiksdagsOidningen förstår med uttrycket Allmän fråga.
Det är ganska sannt, men det måste väl medgifvas att ordet Memorial icke betyder annat än titeln på saken eller documentet; föranleder det ämne, hvarom Memorialet handlar, till ett besvarande med Ja eller
Nej, med eller utan Den 3 Fsbruarii, tillägg e!kr ändringar, så innehåller memorialet en fråga, en väckt fråga tilldess den blifvit besvarad.
Det Hedervärda BondeStåndets Ridderskapet och Adeln meddelade Protocol Isutdrag 9 bevittnande det beslut, som BondeStåndet fattat innehöll tillika en inbjudning till Ridderskapst och Adeln att deltaga i dess beslut.
Inbjudningen var en motion, en fråga som skulle besvaras; Titeln af Protocollsutdrag alldeles enahanda med titeln af Memorial; Och då frågan var af den beskaffenhet, att dess remitterande till Utskott icke kunde äga rum, skulle den ovillkorligen bordläggas, man afseende ora sådant af någon äskades eller icke.
Jag känner rätt väl att bordläggning vid frågor af denna art förr icke ägt rum.
Icke jSia, då Riksens Ständer uppdrogo åt dåvarande Hans Kongl. Höghet
KronPrinsen att i händelse af Konungens sjukdom förestå Regeringen; och icke eller 1817, då samma önskan yttrades, i afseende på då varande Hans Kongl. Höghet Hertigen af Södermanland.
Men Ständernes åtgärder vid båda dessa tillfällen voro yttranden af tillgifvenhet och förtroendeför personer, rättfärdigade och påkallade af tidernas skick.
Genom ofvsnnämnde åtgärder har det bildat sig en opinionens inkräktning på lagese
Den 5 Felruanii-. gebiet, som ledt derhän, att man i samma cathegorie velat ställa åtgärden af en Tacksägelseadresse, som uttrycker känslan at ögonblickets förhållande emellan den verkställande makten och Nationalrepresentationen, samt ofvannämnda s:ne högtidliga declarationner af Nationens tillgifvenhet för sin dynastie, gifna, icke i afsigt blott att uttrycka ögonblickets känsla, utan gifna för att betrygga kommande Slag— ters trefnad.
Vid 1817 ars Riksdag, då ett tillägg till Tacksägelseadressen, som hade kunnat behöfva någon jemnkning i ordalagen utan föregången bordläggning beslöts, gjorde Jag mig sjelf det löftet, att i en dylik händelse erindra om lagens fordran.
Då BondeStåndets
Protocollsutdrag upplästes hade jag visserligen genast kunnat fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet derpå, att, hvad Konungen sjelf i sitt tal till Ständerne nämnt glädjande för ossf påkallade uttrycket af våra tacksamma känslor för Konungens omsorg om kommande slägters trygghet, framför uttrycket af vår tacksamhet för de omsorger om Riksets Styrelse i allmänhet, hvaraf RiksdagsBerättelsen uppHäller taflan.
Kanske hade jag då ock genast kommit i hog att förelå de rättelser både till ordfogning och till mening som motionen kunde behöfva.
Man säger icke omsorg ss utan man brukar säga: omsorg får etter om sorg om.
En Tackaägelseadresse, bör sl sfySsssrsss
Dea 3 Februarii. att deri icke mindre motsvarar deras värdighet som tolka känslan af folkets tacksamhet, än dens som är föremål för densamma Tacksägelseadressen bör lyfta Konungens peron högt ofvan om de organer förmedelst hvilka han verkar.
Hvad mot dessa organer, eller hvad i en och annan Styrelsens grenwi Ständernas granskande Utskott skulle möjligen kunna anmärkas, såsom icke motsvarande Konungens allmänna omsorg om Riket och dess Faderliga känsla för sitt Folk, äger ingen gemenskap med folkets hyllning åt sin Konung.
Derföre bör ock hvarje ord i en TacksägeDeadresse noga öfvervägas:
Och det säger sig sjelft, att om hvad ett Stånd efter hållen öfverläggning, anser böra vara TacksägelseAdressens caracter utaf ett, annat Stånd, skulle utan förutgången öfverläggning godkännas, så är det tid att göra slut på lagens complaisance för en felaktig opinionsfordrao.
Derföre var det ett fattadt heslut hos mig att i händelse af en motionerad tacksägelseadress, erindra om Lagens fordran.
Att min åtgärd i första ögonblicket skulle kunna misstydas, borde jag befara.
Men jag visste att i alla länder, och främst bland alla, i Sverige, den fria opinionen lätt låter justera sig af lagen*
Om bordläggningsåtgärden fått en skarpare caracter derigenom, att Protocollet namnger den person sorn begärt den, och nämner blott en, då likväl tvänne begärt den, så lärer Rid* darhusSecreteraren kunna intyga, att jag icke Den 3 Fcbruarii, 107 askat en sådan omständlighet-
Det fästade också min uppmärksamhet, att vid detta tillfälle höra en formel nyttjas, som icke är vanlig.
Jag mins mig icke hafva hört andra formler nyttjas än dessa; lade: på bordet; begärdes på bordet.
Jag förutsåg att man kunde vilja anse adressens läggande på bordet, såsom en signal att den hvilade till debatte.
Debatter öfver, eller rättare i anledning af motionerade tacksägelseadresser kunna naturligtvis icke af lagstiftaren anbefallas.
Det beror af ministern att såsom minister deltaga i öfverläggningar och discussioner eller att låta bli det; det beror af dem, hvilkas åsigter stå i opposition till ministrarnes, att utveckla sina åsigter och bestrida de sednares, eller att inskränka sig till att med Ja eller Nej besvara hvad Utskotten säga.
Äger debatt rum, så är det i alla fall blott om åsigterna som man strider; de personliga förhållanderna höra icke dit.
Men då Lagstiftaren anbefallt att ett me; moria! eller en motion skall 2:ne serskilta gånger upplåsas; då han gifvit hvarje Stånds Ledamot rätt att fritt tala och utlåta sig i alla frågor, sorn under öfverläggande komma, då våra Lagstiftare varit upplyste och ädle män, hvilka hela lagstiftningen igeoom tydligen ådagalagdt att de ansågo
Constitutionens förnämsta garanti ligga i den fria yttrande rätten och den derigenom bildade opinionen, så ligger i allt detta beviset att de insett dc - X0&
Den 5 Februarii, batternes nytta och velat bereda möjligheten dertill.
I sanning, sedan en gång intresset för det allmänna vaknat; sedan man börjat blygas att gå en och en i sender till det stora Nationalbordet att äta sig mätt; sedan med intresset för det allmänna också insigterna växt och förmågan att se och bedöma sakerna; sedan det blifvit omöjligt att hindra folket ifrån att samtala öfver allmänna angelägenheterna, ifrsn thecotterierna ned till de samlingsställen, der arbetaren en stund, från dagens mödor hvilar sin kropp och vidgar sått hjerta, synes säkraste correctivet mot granskningslynnet» möjliga missledningar just ligga i dessa högtidliga Nationalsamtal , sorn gifva anledning till ömsesidiga explicationer och göra möjligt aft i de väsenddigaste delarna ideerna kunna justera sig Jag föreställer mig att det för ädla Ministrar borde vara lika angenämt att få höra hvad man har att säga om deras åsigter, som det bör vara påkostande för dem att veta, att det är om dem man talar så snart de aflägsnat sig.
Hvad hafva icke Ministrarne allt för sig vid dessa offentliga strider?
Den redan vunna erfarenhet, det redan gifna anseendet, den friare tillgången till de materiaiier som till stridens förande fordras, och derjemte biträdet af alla Riddare som äga den inre aningen att dera*, sköldar skola af framtiden tecknas, då å andra sidaa ingen gerna kan våga uppträ - Den 5 Februarii, da, sorn icke redan presterat prestanda, hvad moraliska Caracteren och sakkännedomen beträffar.
Jag har inom dessa murar hört Axel Fer» sen, Carl DeGeer, Claes Frietzky och Arvid Spaldencreutz tala för grundsatsers helgd; jag hörde dem tala i en tid, då inga ansvarighets’ lagar,j ingen medgifven granskningsrättighet fanns; då det var svårt att åskilja den soria tillstyrkt åtgärder från d.n sorn befallt dem; då afund och agg hindrade mången ifrån att förstå, att det språk som de talade var ädle mäns språk.
Hvarföre så tyst nu mot förr?
finnes det ingen ting att tala för?
Ingenting art försvara?
Inkräktningar kunna äga rum, utan att det finns vilja att inkräkta.
Jag tror mig haf' va visat det sä väl i den fråga hvarpå jag i dag fästat Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet, som i frågan om det ministeriella inflytandet på utöfningen af Folksrepresentaoternes valrättighet
Jag förkiarar att jag hvarken i det ena eller det andra förhållandet tror någon föresats hafva funnits att inkräkta på de garantier, sorn lagstiftaren förlänt åt folket.
Men inkräktningarne ske genom tillfälligt^ vis bildade opinioner, åt hvilka tiden sedan ger häfd och en art af constitutionalitet.
Omständigheter inträffa sednare sorn påkalla bebel af 110 Den 3 Februarii. krafter3 man tar den kraft som ligger en närmast och innan korrt, utan att mången gång sjelf kunna göra sig redo för huru det gått tili, äro rålinierna förvillade.
Deri ligger Adelns sköna prerogativ att den, såsom född till rättigheten att bland folkets Lagstiftare taga säte, och finnande för sig en benägenhet att mötas med förtroende, kan, då det behöfs, uppträda såsom medlare emellan lagen och opinionen, emellan den förflutna och den närvarande tiden.
Bör det kunna ogillas att en man deltager i utöfningen af en rätt, och i fyllandet af en pligt, sorn han så mycket mindre anser stå i motsägelse med pligterna af sitt enskillda kall, sorn, för honom, det constitutionella förhållandet äger sitt största värde deri, att det utgör detta lifvets högsta bildningsanstalt, för det som är lätt och ädelt.
Bilagor till PleniProtocolIet för flen 3 Februarii, eftermiddagen.
Herr Amell, Larf:
Den nådiga Proposition Kongl Majit behagat göra, om det så kallade Schlegelska god - Den 3 Fcbmarii. lil set i Halland, är för denna province så vigtig och fördelaktig, att jag anser mig i ödmjukhet böra tillstyrka dess antagande af det Utr skott, hvartill den blifver remitterad.
Rikets Ständer hafva väl i sista RiksdagsBeslutet i underdånighet anhållit, att Konungen om dessa hemmans inlösen i nåder täcktes föranstalta, derest den funnes för Kongl.
Majtt och Kronan fördelaktig, samt till detta ändamål anslagit nödige medel, men Rikets Ständer kände då icke de sedermera uppdagade omständigheter, som innefattas i närvarande Konungens nådiga proposition, och hvilka icke allenast göra denna äterlösen tvistig, utan äfven så förnärmande en på god tro innehafd och nära tvenne sekler opåtald lemnad ägande rätt, att denna fråga på sätt Kongl. Majtt i nåder föreslagit, synes böra förfalla.
Alla dessa hemman innehafvas nu under full Frälsemannarätt af Svenske män ur alla stånd och hafva ofta tid efter annan gått i köp samt blifvit genom anslag på Rättens dör offentligen uppbudne, utan att Kronan eller dess Ombud klandrat de ingångne köpen, hvarå Tingsrätterne merendels meddelat laga sköte och fasta.
Denna åtkomst kan icke brytas utan
Domstols åtgärd och med tillämpning af Kongl. Förklaringen den 14 Maj 1805, angående 20 års tid för klander å fast egendom, utan i de fall, der Domaren i Fastebrefvet förbehållit Kongl. Maj:t och Kronan Dess lösningsrätt och hvilket förbehåll, blott i senare tider blifvit gjordt i en enda Häradshöfdings Domsaga.