Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har ofta och med upmärksamhet genomläst denna reservation utan att kunna finna densamma innehålla ens något försök till vederläggning af hvad Utsk. anfört och vill således icke uptaga liden med någon vederläggning af samma reservation, utan framställer nu blott den vördsamma anhållan att R. o. Ad. med bifall till Utsk:s Betänk., täcktes afslå den K. Propos:n. Hr Cederschiöld, Rob. Theophron:
Regeringen har till grund för sitt försvar åberopat att ”vid förändringar af detta slag Den 1 Februari f. ni. 227 vöre det oundgängligt att iakttaga den största varsamhet, sä att icke enskild välfärd förspilldes och landet på det hela genom hastigare åtgärder underkastades svåra påföljder”.
Afven jag delar denna åsigt och skall alltid vara tacksam derför att denna grund följes vid de beslut, sorn från Regeringen utgå, men jag anser det likväl icke nu vara nödigt att här uttala'mina åsigter, huruvida jag anser det med detta förslag åsyftade ändamålet derigenom kunna vinnas eller icke, emedan jag äfven om ändamålet dermed vunnes, likväl för min del skulle anse mig förhindrad att detsamma godkänna.
Detta hinder ligger i grundlagen, sorn ej medgifver att stifta en lag med afsägelse af rättigheten all densamma förändra.
Enl. detta förslag skulle R.
St:r hafva afsagt sig rättigheten att besluta någon förändring under 10 år; kunde en sådan rättighet vara dem medgifven, kunde de likaväl afsäga sig rättigheten att vidtaga någon förändring under 50 år, eller för huru lång tid som helst, och då vore all lagstifttande-rätt kommande Ständer betagen.
Jag kan dessutom icke inse hvilken nytta af ett så beskaffad! beslut skulle upstå, så länge den rättighet finnes i grundlagen medgifven, att förändra till och med sjelfva grundlagen på 3 är.
Om nu ett förslag att förändra just den 01 §:n Reg.F. vid nästa Riksdag framställdes, så bestämmer grundlagen att denna förändring inom 3 år kan blifva lag, såvida Konungen dertill lemnar sitt samtycke.
Jag hemställer då om det vore lämpligt att vidtaga sådana åtgärder, att om en annan ändamålsenlig förändring föreslogs, skulle man se sig förhindrad att antaga densamma, derföre att man förut afsagt sig rättigheten att på 10 år, eller hvilken tid som helst, företaga någon förändring.
Jag anser derföre en så beskaffad princip vara högst vådlig, emedan R.
Stars lagstiftnings-rätt derigenom tillintetgjordes, och då jag således vid en kommande Riksdag icke med min röst kommer ätt biträda ifrågavar:de förslag, äfven om det för öfrigt skulle medföra de goda verkningar det åsyftat, kan jag icke eller nu medverka dertill att förslaget blir hvilande, utan bifaller för min del Const.Utsk:s Betänk, Jag kan icke eller instämma i reservantens yttrande: ”att Högh Utsk. hade bort tydligt erkänna det omsorgsfulla bemödande Regeringen genom den Nåd.
Propos:n ådagalagt att medla emellan de stridiga åsigterna”.
Jag kan icke göra det derföre alt, om jag det gjorde, så skulle jag i och med detsamma uttrycka, att jag icke ansåg Regeringen för öfrigt ådagalägga denna omsorg att medla emellan stridiga åsigter i alla andra frågor; men då jag deremot tror mig böra antaga befintligheten af ett sådant omsorgsfullt bemödande hos Regeringen i alla frågor, så kan jag icke instämma i reservationen, hvilken tvärtom synes kunna betraktas såsom en anmärkning emot Regeringen.
Jag her alt i korthet få vidröra de skäl, som en aktad ledamot af Const.Utsk. till försvar för Utsk:s Betänk, nyss anfört; lian har nemi. sagt, att om än R.
St. finge denna rättighet sig tilldelad, skulle dock sannolikt kommande Ständer 15* 228 Den 1 Februari f. m. sig deraf icke begagna.
Jag frågar nu om det är rätt, att vid en lagstiftningsfråga afse huruvida det kan vara mera eller mindre sannolikt, att den lagstiftande makten skulle i en framtid komma att handla på det ena eller andra sättet, för eller emot?
Frågan måste väl blifva den, huruvida den nu föreslagna lagstiftningen kan för kommande Ständer och för landet blifva nyttig och gagnelig eller icke.
Den andra anmärknm, som blifvit gjord emot den Kongl. Proposm går derpå ut, att de artiklar i Tulltaxan, hvilka skola komma att för näringarne vidkännas någon fördel af det ifrågavande förslaget, icke äro flere än 23; men är det väl sagdt att detta förslag icke kan vara nyttigt derföre alt det endast omfattar de 23 art:r, som nu äro med ineller utförselsförbud belagde?
För min del kan jag icke finna att något af dessa skäl är af beskaffenhet att kunna inverka på min öfvertygelse.
Slutligen har äfven blifvit anmärkt, att Ständernas makt skulle blifva så till vida inskränkt, alt man åt den endast lemnat öppet att förhöja tullafgifterne, fastän de icke kunna förminska dem, och att man med skäl kan anse näringarne lika väl behöfva skydd emot förhöjning, som emot nedsättning; men den värde talaren tyckes dä hafva förbisett det förhållande, att det finnes en Statsmakt bredvid Ständerna, som kan verkställa nedsättningen, då det icke finnes någon, som kan verkställa förhöjningen, och således försvinner detta skäl hett och hållet.
Ytterligare har man äfven anmärkt att uti reservationen icke något skäl skulle förefinnas emot det slut, hvaruti Utsk. stannat; der finnes dock det vigtiga skäl, att Utsk. har hänvisat Regering gen till en åtgärd, som icke är möjlig utan att den skulle göra sig förhatlig, otili en sådan anvisning från Utsk. är, enl. min öfvertygelse, icke lämplig.
Detta är ett stort och vigligt skäl, hvarpå jag lägger mycken vigt och som jag räknar för. ett af de svåraste förbiseenden, hvartill Utsk. i sitt Betänk, gjort sig skyldigt, att nemi. hänvisa Regeringen till en åtgärd, som uppenbarligen väcker förargelse.
Slutligen har den siste värde talaren anmärkt, att R.
St:r genom grundlagen skulle vara förhindrade att stifta en lag på 10 år : jag hemställer då till honom sjelf, huruvida icke R.
St:r ofta tagit sig rättighet att äfven för kommande Riksdagar stifta lag, och jag vill fråga om han ansåge att, i fall t. ex. hans ordinarie lön bestämdes till 3 eller 4,000 R:dr, nästkommande Ständer skulle ega rättighet att nedsätta detta belopp?
Många exempel vore att åberopa för denna R.
Shrs lagstiftningsmakt, att i visst afseende afskära kommande Ständer rättighet att deruti vidtaga förändringar; och då sådant af ingen serskild bokstaf i grundlagen förbjudes och kan ega rum i det ena fallet bör det äfven kunna ske i det andra.
Mörner, Carl Göran Detlof, anförde skriftligen:
Genom det nu föredragna Utlåt, har Const.Utsk. afstyrkt bifall till det af K. M. uti Dess Nåd.
JYs 35 framställda förslag till tillägg uti (»1 § Reg.F., men då de skäl, hvaruppå Const.Utsk. stödt sitt afstvrkande af förslaget, enl. mitt förme - Den i Februari f. m. 229 ilande, utmärka alt detsamma icke till sin syftning blifvit af Utsk. rätt upfattadl, har jag ansett mig upmanad, att söka närmare utreda denna i enlighet med den upfattning, som jag deraf gjort mig.
Sedan den Kongl. Proposrn numera blifvit i tryck tillgänglig, torde det vara allmänt kändt att det ifrågavantle förslaget innebär, att det skulle vara 11.
Sl.T obetaget att, då, i st. f. införsels- eller utförselsförbud, tullafgift beslämmes, sådan afgift stadga för en tid af högst tio år, derunder II.
St:r ej skulle ega att densamma nedsätta eller afskaffa.
Förslaget innefattar således icke någon förpligtelse för K.
St:r alt för längre lid än en Slals-reglerings-period, fastställa de ifrågavar:de tuilafgifterne, utan lemnar dem blott frihet att, om de så finna för godt, kunna sådant göra för flere eller färre år, dock ej för en längre tidsperiod, än högst tio år.
Genom ett sådant bemyndigande åt R.
Sl:r anser Const.Utsk. en väsendtlig rubbning i det genom grundlagarne utstakade förhållande emellan de begge Statsmakternas ömsesidiga rättigheter, i fråga om tull-lagstiftningen skola komma att inträda, enär R.
St:r under den bestämdå tiden skulle sakna annan rätt, än att afgifterne förhöja, men Konungens obestridda makt, att nedsätta samma afgifter, skulle qvarstå i bela sin vidd, äfvensom Konungen bibehölle
Sin rätt att införselseller utförselsförbud stadga.
Men Utsk. har härvid förbisett den vigtiga omständigheten alt Ständernas beslut i en sådan fråga, som den omnämnda, icke kan sättas i verkställighet utan att K.
M. derom utfärdar föreskrift, och då en sådan föreskrift meddelas, torde den kunna anses innefatta ett godkännande af beslutet, hvilket godkännande väl bör vara fullt betryggande att beslutet icke frän Regeringens sida kommer att undergå förändring, så vida ej serdeles vigtiga omständigheter eller det nödvändiga afseendet på Statens högre intressen skulle sådant ovilkorligt fordra.
Skulle åter några sådane förhållanden, som da nyss antydda, inträffa, lärer det deremot befinnas både önskligt och mest lämpligt att den verkställande makten icke är genom något lagbud förhindrad i sin verksamhet, och det således vara pä goda skäl, som intet stadgande härom blifvit i förslaget intaget.
Fäster man tillbörlig upmärksamliet vid nyss anmärkta omständigheter, så lärer den antydda fruktan för rubbning i förhållandet emellan begge Statsmakternas rättigheter försvinna, och det i stället blifva uppenbart att den förändring förslaget skulle medföra, väl egentligen innefattar en utvidgning af Ständernes beslutande rätt i vissa tullfrågor, men att denna utvidgning dock icke kan anses vara af någon vådlig beskaffenhet då gränsorne för densamma äro så noga utstakade.
Förslaget åsyftar endast att för de upräknade händelserne af införsels- eller utförselsförbuds utbytande emot bestämda tullsatser och under öfvergångsperioden, bereda möjligheten af större, med visshet påräknelig stadga i tullagstiftningen, än nu gällande grundlagsbud medgifva, men alt detsamma skulle innefatta några besvärliga band för rörelsens utveckling, eller industriens förkofran, lärer ej vid närmare granskning kunna påstås.
Utsk. med - 230 Den i Februari f. m. gifver att täta förändringar i tullbevillningen menligt inverka pä den allmänna rörelsen genom förringande af den säkerhet och stadga, som för industriela och kommerciela företag är af vigt, och detta är äfven i alla civiliserade länder så allmänt erkändt, att vidare Levis derföre ej torde vara af nöden, men det är ett långt afstånd emellan täta förändringar och ett fullkomligt stillastående.
Något sådant åsyftas ej eller genom det Nådiga förslaget.
De motiver, hvaraf det åtföljes, tillkännagifva otvetydigt såsom dess hufvudsyftemål, att söka underlätta öfvergången till ett friare tullsystem och bereda en större utveckling ät den inhemska industrien genom en mera öppen täflan med utländska tillverkningar.
Huru mänga steg, som i sådan händelse kunna behöfva tagas
Innan man hinner till målet, måste i hvarje serskildt fall bero af et t. noggrannt afvägande utaf alla förekommande omständigheter, och det är möjligheten härtill, som genom det Nådiga förslaget velat beredas Ständerne.
Den tullafgift, som på grund af detsamma skulle komma att bestämmas, behöfde ej innefatta endast en tullsats, utan kunde inbegripa flere sådane, så att vid öfvergångsperiodens slut tullen småningom nedgått till det belopp, hvarvid man ansett densamma höra stadna.
Utsk. har visserligen häntydt på de svårigheter, som skulle vara förenade med tullens bestämmande för en längre tidföljd, och på grund deraf uttalat den förmodan att R.
St:r skulle komma att lemna rättigheten obegagnad, men om man får rådfråga erfarenheten i andra länder, så gifver den föga stöd åt Utsk:s förmodanden hvarken i det ena eller andra hänseendet.
Rättigheten att bestämma tullen för en längre tidrymd, än en Statsregleringsperiod, har vid mångfalldiga tillfällen blifvit i England utöfvad, oeji vid hvarje på sednare tiden utförd, vigtigare förändring i tull-lagstiftningen i detta land, har sådant nästan alltid iakttagits.
Sä skedde det då tullen å trävaror förändrades åren 1842 och 1846; och då Sir Robert Peel sistnämnde år föreslog öfvergång frän förut antagna system för spanmålstullen till det ännu i England gällande, stadgades genom Parlamentsakt af den 26 Juni 1846, i enlighet med hans förslag, olika tullbestämmelser, reglerade efter gällande medelpriser, att tillämpas till och med den 1 Februari 1849, efter hvilken tid först en lika tull skulle erläggas för all slags spanmål, eller 1 sk.
Sterling per qvarter, motsvarande ungefär 15 sk. b:ko för Svensk
Tua, men ändå längre i försigtighet gick Lord John Russel då han år 1847 föreslog reglering af Sockertullen.
Det af honom då framställda, sedermera af Parlamentet godkända förslag bestämde successiva tnllnedsättningar att ega rum på följande terminer: första nedsättningen skulle gälla från den 5 Juli 1849 andra » )> » 5 Juli 1850 tredje » » » 5 Juli 1851 fjerde » » » 5 Juli 1852 femte » » » 5 Juli 1853 och sjette » » )> 5 Juli 1854.
Tullen å socker bestämdes således i förväg och på en gång för Den UFebruari f. m. 231 en tidrymd af
Sju (7) år, och af 1853 års Tariff för England inheratas att dessa bestämmelser blifvit beståndande, så att den normala tullsats, till hvilken man önskat komma, först ifrån den 5 nästkommande Juli blir gällande.
Samma försigtighet i fråga om förändringar i Tull-lagstiftningen har äfven iakttagits i 1853 års af Hr Gladstone föreslagna tariff, hvilken visar att man för att nedsätta tullen å The från 1 sk. 10 pence på skålpundet till 1 sk.
Sterling, ansett fyra serskilda Tullbestämmelser af nöden och förordnat att Thé-tullen skulle utgöra: till och med d. 5 April 1854 1 sh.
10 pence pr derefter och till och med d. 5 April 1855 1 » 6 » » » » d. 5 April 1856 1 » 3 »> » samt efter d. 5 April 1856 1 » per 'a. Då Englands Parlament på detta sätt gått till väga och i förhand på en gång för en lång följd af år fastställt
Tullen å enstaka artiklar i Tulltaxan, har det visserligen ej skett af misstroende till kommande Parlaments förmåga, att på ett tillfredsställande sätt utöfva en fortgående lagstiftning i frågor om tullbevillning, — hvilken orsak Utsk. antager såsom enda moliv för en dylik utsträckt lagstiftningsrätt, — utan har sådant mera sannolikt härrört deraf att man i England insett angelägenheten deraf att handlanden, jordbrukaren eller näringsidkaren skulle veta hvad han hade att hålla sig vid och derefter kunna upgöra sina beräkningar, och att man förstått att en industri, som mäste lefva så att säga endast för dagen om den äfven tilläfventyrs kan framsläpa eli tynande lif, likaväl icke vinnes någon frisk och mägtig utveckling.
Om sådane för en längre följd af år fastställda Tullbestämmelser befunnits ändamålsenliga och nyttiga i England, — detta land, hvars kolossala utveckling i industrielt och merkantilt hänseende väcker det öfriga Europas förvåning, men hvarest ingen grundlagsparasräf finnes, som föreskrifver en för hvarje Statsreglering återkommande total revision af Tulltaxan och der ej eller något sådant blifvit genom häfd infördt — huru mycket mera äro de ej då af behofvel påkallade hos oss, der både lag och sed bjuda att hvart 3:dje år genomgå allt i Tulltaxan ifrån Agat och till Attika och der hvar och en anser sig ofelbart förstå hvilka förändringar äro af nöden samt man anser bibehållandet af det förutvarande i Tulltaxan nära nog såsom ett bevis att Bevilln:sUtsk. icke rätteligen fullgjort sina åligganden.
Utsk. säger visserligen, alt grundsatsen af stadga i Tull-lagstiftningen ingalunda varit för R.
St:r fremmande eller i deras förhandlingar saknat tillämpning, men undersöka vi hvad
Riksdagshandlingarne för den sednare liden härom lära, så visa de att icke få artiklar hvarje gång varit i fråga att fä förändrade
Tullsatser och att rörligheten i denna del af lagstiftningen varit ganska stor.
För en fullständig utredning af detta förhållande skulle den vid hvarje Riksdags början gällande Tulltaxa behöfva för hvarje artikel jemuföras med det under Riksdagens lopp af Bevilln:sUtsk. afgifna förslag till ny Tulltaxa, men en sådan jemnförelse har ej 232 Den 1 Februari f. m. tiden medgifvit.
Förhällandet med de vid Riksdagarne upsalta voter:s-propos:r i Tullfrågor är emedlertid redan serdeles uplysande, och går man ej längre tillbaka än till 1840 års Riksdag, så visar sig att då upsaltes sådane proposrr .... i 348 frågor och voterades i Förstärkt StasUtsk i 95 »
Riksdag utgjorde voter:s-propos:nas antal .• • • 154 » och afgjordes genom votering i Förstärkt StatsUtsk. 114 » Vid 1847 och 1848 års Riksdag upgingo voter:s propos:ne till 363 » och voteringarne till 175 »
Och vid sednaste, 1850 och 1851 års Riksdag föreslog BevillmsUtsk. votering i Förstärkt StatsUtsk. uti 188 » och afgjordes genom votering 90 »
Dessa exempel torde bära vittne om en ej obetydlig rörligbet i hvad med Tulltaxan stått i sammanhang; och om förändringarne ej ändå blifvit så serdeles häftiga eller genomgripande, så har detta ej sällan berott af de tillfälligheter, som bestämt voteringärnes utgång i det Förstärkta Utsk.
Att bågen för förändringar i Tulltaxan likväl ännu ingalunda är minskad visa ibland annat, de vid denna Riksdag framställda talrika motioner i ämnet, deribland äfven finnes sådane, som innefatta yrkande om Tullnedsättning för varor, som knappast längre tid än ett år varit till införsel i Riket lofgifna.
För att under sådane förhållanden våga stora kapitaler på \ industriel företag af den art alt de för sin tillvaro äro beroende af Tulltaxans stabilitet, fordras ett så stort mod att jag nästan skulle vilja kalla det öfvermod, och då man invänder att en del anläggningar af nämnde art icke under den förflutna tiden vun- \ nit önskad förkofran, ehuru de varit med absoluta förbud skyddade, synes mig svaret ligga helt nära till hands, dels deruti att förbudssystemet visserligen icke är det bästa och lämpligaste, att fortskynda näringarnes utveckling, dels ock deruti att
Damoclessvärdet hängt öfver de omnämnde näringarne lika hotande, som öfver alla andra, och att de ej med trygghet kunnat sträcka sina beräkningar längre, än för tiden af en Stats-reglerings-period, samt äfven för denna inskränkta tidrymd varit underkastade äfvenlyret af en under tiden möjligen inträffande Urtima Riksdag, vid hvilken förändrade åsigter kunnat göra sig gällande.
Då, vid 1840 års Riksdag, BevillmsUtsk., i öfverensstämmelse med K.
M:s Nåd. framställning, tillstyrkte oinskränkt handelsfrihet, så att förbud mot någon varas in- eller utförsel icke vidare skulle ega rum, föreslog Utsk. i sitt första Betänk., utom andra försigtighetsmått för beredande af en lämplig öfvergång till det friare systemet, att, på det så tillräckligt rådrum skulle lemnäs Fabriks-, Närings- och Bruks-idkare, att den del deraf, som möjligen af förbudens afskaffande kunde förutse den menliga verkan för deras yrken, att de, hellre än att ingå i täflan med den utländska tillverkningen, ville draga sina kapital derifrån I) c n 1 Februari f. nr. 233 oell, på annat siilt göra dem fruktbara, ej dertill måtte sakna tillfälle, underdånig anhållan målte göras att förut till in- eller utförsel förbudne varor icke skulle förr än från och med- den 1 Januari 1844 fä, mot de i Utsk:s Taxe-förslag åsatte afgifler, lill import eller export medgifvas.; men då detta Utsk:s förslag bom till Ståndens pröfning, gjordes dervid flera anraärkmr, och deribland inom detta Stånd dels att Utsk. borde föreslå oell R, St:r sedermera bestämma en viss serie för successiv minskning, af de tullafgifter, som kunde blifva åsatte och dels att tullafgifterne borde bestämmas till den höjd, att, vid förbudsskyddets uphörande, de under följande fem år successivt minskades, så att deras lägsta belopp skulle blifva det, som R.
St:r alternativt antagit uti deras vid 1834 års
Riksdag afgifne förslag till Tulltaxa.
Utsk. förklarade sig emedlertid förliindradt att å dessa framställningar tillstyrka bifall, erinrande dervid att Ständerne ieke kunde sträcka sina föreskrifter längre, än till år 1845, då Ständerne sist skulle åler sammankomma och den underd. skrifvelse ang:de Tullbevillningen, som R.
St:r vid denna Riksdag under d. 7 Juni 1841 till K.
M. afläto, upvisar att det slutligen endast blef ett högst ringa antal artiklar, i afseende på hvilka Ständerne förenade sig om förbudens borttagande, och äfven i afseende på dessa ej förr, än ifrån och med d. 1 Jan. 1843.
St:r hade haft makt att för längre tid och på ett betryggande sätt ordna Tullbestämmelserne i afseende på de med förbud belagda varorne, hade vi kanske redan för 13 år sedan varit befriade från de svårigheter, hvaröfver man nu klagar, och landets industri tilläfventyrs haft tillfälle vinna en utveckling, till hvars ernående ännu flere år torde erfordras.
Riksdag kunde likväl beräkningarne upgöras’ för en tidrymd af fem år, hvaremot de nu mera äro inskränkta till högst tre år, och det föreslagna undantagssladgandet synes således, f. n. vara ändå mera af omständigbeterne päkalladt, än vid förenämnde tid.
Att förslaget blott innefattar ett undantagsstadgande och åsyftar att i afseende på sådane varor, som nu äro lill in- eller utförsel förbjudna, underlätta öfvergången till ett friare Tull-system, utvisar ej mindre sjelfva förslagets innehåll, än de motiver, hvaraf det beledsagas, och hvilka innefattas i K.
M:s i ämnet afgifna Nåd.
Det utmärker således en fullkomligt oriktig upfattning af förslagets ändamål, då Utsk. ifrågasätter dess tillämpning jemväl på sådane varor, som icke äro med införselseller utförselsförbud belagda, och sålunda tänker sig undantaget förvandladt till regel och det opraktiska i de utvägar, hvilka Utsk. låter förstå att det för sådan händelse tänkt sig såsom möjliga att vidtaga, är så påtagligt, att man nästan frestas att betvifla möjiigheten deraf att Utsk. framkallat dem med öfvertygelse om deras lämplighet.
Till vederläggning af hvad Utsk. yttrar om den sällsamma olikhet i beskattningsgrunder, som af förslagets tillämpning skulle kunna blifva en följd, äfvensom ang:de de vådor, som skulle kunna härröra deraf alt under den lid, hvarunder vissa.
Tullafgifter icke lingö nedsättas, R.
Sl:r begagnade 234 Den 1 Februari f m. siu makt att höja dessa afgifter, får jag endast hänvisa till de af mig redan förut omnämnde exempel, liemtade från Englands Tull-lagstiftning.
Detta land har hvarken befarat eller rönt några vådor eller olägenheter deraf att detsamma vid mera genomgripande förändringar i någon del af Tull-lagstiftningen fastställt Tullsatsen för en eller annan vara att under en längre tidrymd förblifva gällande.
Utsk. liäntyder slutligen på Konungens makt att återinföra skyddsförbud för den händelse att Ständerne genom tullafgifternes nedsättning eller afskaffande skulle hafva lemnat åsido dén erforderliga vården om vissa näringars bestånd, och då Utsk. lemnat anvisning pä begagnandet af detta correctiv såsom lämpligt och med Grundlagarnes anda öfverensstämmande, måste väl antagas att detsamma är förenligt med Rikets sannskyldiga nytta, men för mig vill det synas att stora betänkligheter skola möta emot verkställigheten af något sådant.
Det är ej för att tillfoga Fäderneslandet sår, ulan för att, om möjligt, söka afvärja eller läka dem, som en Regering hör verka, och vill jag ej föreställa mig möjligheten deraf att Regeringen någonsin skulle blifva försatt i den bedröfliga nödvändigheten alt använda det anvisade correctivet, hvars begagnande i allt fall svårligen kan bereda näringarne den trygghet, som utgör ett väsendtligt vilkor för deras förkofran och tillvext.
Ifrån några häll har jag hört invändas att förslaget, såsom i afseende endast en öfvergångstid, vöre af för ringa betydenhet ■ för att böra föranleda en grundlagsförändring, men hvad som kan bidraga att befordra landets tillvext i välstånd och att betrygga dess invånares framtida ställning, kan, enl. min tanka, aldrig anses vara af ringa betydenhet.
De förbuds-bestämmelser, som under den förflutna tiden blifvit småningom borttagna, hafva ej för det allmänna varit af den vigt, som de fleste ibland dem, hvilka ännu finnas återstående, och vid dessas uphäfvande är derföre större varsamhet af nöden.