Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Gr. o. Landtm, har afgjort frågan, och något vidare ordande derom är sålunda öfverflödigt.
Hvad Hr Cederschjölds redactionsförslag angår, har Hr Lefren så fullständigt utvecklat olämpligheten och skadan deraf, att jag nu endast får förena mig med honom.
Beträffande åter Frih.
Ehrenborghs förslag, skulle jag lika med Hr v. Troil kunna finna, att det kunde vara oskadligt, om icke erfarenheten visat motsatsen.
St. icke vid sista riksdagen beslutat, att
Bancostyrelsen skulle få köpa silfver till högre än 128 sk:rs cours, skulle coursen icke hafva stigit; men sedan styrelsen erhöll denna tillåtelse, uppkom speculationsandan, och om nu Fullmägtige få en obegränsad rättighet att köpa silfver ä tout prix, kunde det verka samma förhållande och sammansättningar göras för att stegra coursen; och det är på denna grund, som jag ej kan bifalla detta förslag, emedan jag anser det farligt i sina verkningar.
Man har sagt, att genom det förslag, som BancoUtsk. framlagt, skulle silfverköpen ske till Bankens förlust; men det måste vara Nationens förlust, emedan Banken tillhör Nationen.
Om nu, för att upprätthålla metalliska fonden vid tillbörlig storlek, några sk:rs uppoffring erfordras, tror jag icke, att man kan kalla det förlust för Banken, och denna uppoffring lärer väl icke ifrågakomma, om icke Banken är i behof af silfver; ty icke lära Bancofullmägtige köpa silfver, om utvexlingen blifver så obetydlig, att något behof deraf icke visar sig.
Så oför - Den a5 Juli f. m. oförnuftig tror jag icke, att Bancostyrelsen kan blifva.
Visar sig åter behof af silfverköp derigenom, att metalliska cassan förminskas, tror jag det vore bäst, att Bancostyrelsen gjorde den obetydliga uppoffring, emedan den icke kan kallas förlust, utan blott ett återlemnande af den vinst, Banken har af Nationen; då deremot creditivets anlitande skulle medföra en verklig förlust, icke blott för Banken, utan för landet.
Således tror jag, att rättigheten att, på sätt Utsk. föreslagit, få uppköpa silfver, när coursen ej går öfver pari, är den nyttigaste af alla i och för realisationens framgång af BancoUtsk. föreslagna garantier.
Hr Cederschjöld har sagt, att silfver lika så väl inströmmar till Sverige som till andra länder.
Huru detta slår ut, har Hr Lefre'n visat, och Hr Cederschjöld har till styrka för sin sats fästat uppmärksamhet på den quantitet silfver, som sedan 1823 influtit i Banken.
Men huru har det influtit?
Jo, just derigenom, att Ständerna medgåfvo silfverköp.
St:s beslut 1823 och 1828 har visserligen silfver ingått i Banken, men det har icke inkommit i vanlig vexlingsväg, såsom hos andra nationer.
Huruvida det varit nödigt att köpa för i44 sk-, lemnar jag derhän.
Om Sverige efter 5 års förlopp och en lycklig realisation skulle komma i samma lyckliga ställning som andra länder, d. v. s. att silfret otvunget in- och utströmmar, utan att proportionen förändrar sig, blifva dessa garantier, som bestå i silfverköp och creditiv, öfverflödiga; men kommer den onda tiden, d. v. s. om Bankens metalliska cassa sjunker, så att Banken icke utan fara kan honorera sina förbindelser, måste man vara betänkt på, huru olägenheterna skola afhjelpas, och då tror jag, att silfverköpet är det lättaste och minst skadliga af alla sätt att återbringa coursen i dess tillbörliga skick.
Jag har icke vidare att tillägga, ulan tillstyrker bifall till 5:te punkten, sådan den finnes redigerad och med bibehållande af sista strophen deraf.
Hr Cederschjöld: Hr v. Troil har väl medgifvit riktigheten af mitt påstående, att coursens fall minskar priset på importvaror och följaktligen kommer consumenten till godo; men han har påstått, att man måste mera hafva afseende på producenten än consumenten, och derföre hindra coursen att falla.
Det är detta, som jag anser vara orätt.
Jag tror, att man icke bör hindra coursen att göra, hvad den efter omständigheterna måste göra, utan att man bör låta den hafva sin frihet, på det att alla Sveriges inbyggare må njuta lika frukter af realisationen; men jag medgifver icke ens, att coursens fall är menligt för producenten.
Man bar t. ex. sett, att nu på ett år coursen fallit 16 sk., under det att jernpriset blott fallit från 165 till 16 r:dr, så att jernprisets silfvervärde i sjelfva verket ökats med i-J rldr Svenskt b:co, hvaraf sålunda synes, att coursens fall icke io H. a5. i94 Dcd 25 Juli f. m. ländt jernproducenten till men.
Detsamma gäller om alla andra producenter.
Alla varupris och arbetslöner lätta sig för öfrigt i längden efter myntvärdet, så att de falla i mån som detta stiger; och till desto lägre pris varan kan produceras, desto lättare och med desto större vinst kan den utrikes afsättas.
Hr Lefren har med mera utförlighet genomgått mitt påstående om silfvers ut- och inströmning.
Han har sagt, att hvad som i detta afseende gällde om andra länder, icke kunde gälla om Sverige, såsom ett isoleradt land, aflägse beläget från verldsmarknaden.
Jag får härvid erinra att det land, som ar det mest isolerade af alla kända länder, nemi.
China, är just det, hvarest silfret mest in- och minst utströmmar.
Rian säger, att Sveriges höga nordliga läge försvårar silfrets ditströmning och lättar dess dädanströmning.
Men då får jag påminna, att det ännu nordligare Lappland är just den trakt, dit silfret mest samlas, och hvarifrån det minst bortgår.
Talaren förmodade, att det skäl, som han här anförde, var tillräckligt för dem, som kunna förstå och vilja förstå.
Jag lyckönskar den värde talaren till sin goda tanke om sitt förstånd, och vill blott erinra, att man aldrig är närmare på vägen lill oförstånd, än just då man tror sig förstå en sak bättre än alla andra.
Jag får påminna om hvad den lärdaste af det gamla Greklands lärde fördom säde, nemi. att lian med allt sitt studerande endast kommit till säker kännedom om sin egen okunnighet; och något hvar torde linna, att ju mer han begrundar en sak, desto mer inser hon sin brist på insigt deruti.
Samma värde talare har sagt, att de förståndiga ofta blifva öfverlöstade af dem, som mindre förstå.
Af ömhet för den värde talarens tanke om sitt eget förstånd skulle jag derföre önska, att han denna gång blefve öfverröstad.
Man har talat 0111 ömhet för näringarna, och har sagt att den ide, jag drifver, skulle vara strypande för dem Detta är en visa, som jag hört sjungas alltsedan i8i5.
Tvenne partier hafva sedan den tideal stridt i frågan om realisationen.
Det ena utgjordes af dem, som ägde capitalförmögenhet; det andra af dem, som voro mer skuldsatta.
Båda stridde emot realisationen: de förra, emedan de derigenom skulle förlora hoppet om ersättning för hvad de genom myntförsämringen redan hade förlorat; och de senare, emedan de skulle förlora hoppet om vinst af myntets ytterligare försämring.
Denna strid fortsattes vid 3 riksdagar, innan utsigt kunde vinnas till förlikning; och knappt var vid sisth riksdag beslutet fattadt om myntbestämningen, förrän det förra myntförsämrinjpsinteresset genast framkom med insinuationer om silfverin m. m., och det tyckes som detta interesse ännu ville taga hand om realisationsplanen.
Alltid är det näringarna, som tagas till täckmantel för ropet om lånunderstöd, och hvarje försök att hejda farten af lånsystemets utvidgning har blifvit kalladt för strypning och behandladt såsom ett be - Den a5 Juli f. m. mödande att vilja förderfva näringarna.
Man har kallat mig för strypare derföre, att jag icke velat medgifva sedelstockens godtyckliga förökningar; och man besinnar icke, att det är just jag, som alltsedan i8i5 tillika motsatt mig alla godtyckliga indragningar af sedelstocken, med ett ord, att jag i allt blott sträfvat alt förbereda möjligheten af en realisation, hvaraf näringarna helt visst skola hemta den största och redbaraste nytta.
Jag har aldrig velat inskränka näringarnas gamla låneförmåner; jag 'har blott sökt motverka deras omåttliga utvidgning.
Men nu är man icke höjd med att bibehålla de understöd, sorn man hitintills haft, utan man vill passa på tillfälle, du fråga är att sätta Rikets financer i ordning, att gripa nya bancolån med båda händerna; och om man vill hindra detta, heter det, att man vill strypa näringarna.
Jag kan således icke finna annat, än att näringarna böra blifva belåtna, då de bibehållas vid de Jånetillgångar, som de hitintills åtnjutit, och åtnöjas med den större enskilda credit, som ordning och stadga i myntväsendet nödvändigt skola medföra; men de äro ej nöjda härmed, de vilja hafva extra förmåner.
Detta förekommer mig lika som då en föreståndare för en nykterhetsförening anmodade en person att gå in i föreningen, och denne frågade: hvad får jag derför?
Jag får väl åtminstone en sup?
Jag förnyar min begäran om propos till afslag å den ena punkten efter den andra t. o. m. den g:de, med anhållan, att mitt redactionsförslag derefter må blifva antaget.
Jag anser mig böra nämna, att jag anmälde mig straxt efter Ilr Stråle, i anledning af ett yttrande af Frih. Ehrenborgh.
I hnfvudsaken får jag anföra, det jag ganska val finner, att Frih.
Ehrenborgh har skäl att förundra sig, att en affärsman yttrar sig, som jag gjort; men hans förundran bör inskränka sig dertill, att denne affärsman icke vill inse sitt eget interesse, då han handlar bestämdt deremot med afseende allena på allmän nytta.
Jag har yttrat mina betänkligheter.
Ehrenborgh och Hr
Lefrén torde benäget ursägta min uppriktiga välmening dermed.
Jag öfverlemnar åt 11. R. o. Ad. att finna dessa mina betänkligheter förtjenla af uppmärksamhet eller icke.
Så länge stadgandet i BancoUtsk:s förslag qvarstår, tror jag, att man afböjer coursens möjliga naturliga läll under 128 sk.
Det lemnar dessutom ett större spelrum till agiotage i coursen, som vid det af mig föreslagna bestämmandet inskränkte sig till 5 ä 6 sk., men vid Utsk:s qvarblefve möjligen till 10 å 12 sk.
Rland de skäl, som Hr Lefrén anfört emot Hr Cederschjöld i afseende på hvad det kunde vara, som hindrar, att silf reit icke lika lätt inströmmar till Sverige som till andra länder, tror jag, att han glömt det hufvudsakligaste, nemi. handelsställningen.
Den a5 Juli f. m.
Jag önskade, att Hr Cederschjöld, som så ofta utgått från en illimiterad frihet i allting, och som åberopat China och vår Lappmark såsom isolerade länder, dit silfver i stor mängd inströmmar, ville betänka detta, att örn handeln vore förmånlig för Sverige, en stor del af de föreskrifter, BäncoUtsk. i detta utlåt, föreslagit till Bankens säkerhet, skulle blifva öfverflödig;• men att deremot, utan en förmånlig handels ställning, alla dessa föreskrifter, som Utsk tillstyrkt och B..
St. gå att antaga, äro otillräckliga för att i rörelsen bibehålla tillräckligt mynt i silfver.
Det är härpå jag velat fästa uppmärksamheten.
De åsigter, som i afseende på 5:te punkten blifvit framställda för borttagande af sista strophen: ”dock att silfverköp för Bankens räkning icke böra ifrågakomma, när coursell håller sig öfver pari,” lära hvila, om jag så får säga, på en politisk grund, afseende den inverkan, silfverköpen kunna hafva på speculationsandan, och jag tror, att Frih.
Ehrenborgh icke saknat skäl för sitt förslag, utan att händelser kunna inträffa, då det blir förmånligt för Banken att göra silfverköp äfven med några sk:rs uppoffring; men det skulle i alla fall vara strängt att förbjuda silfverköp, då coursen stod öfver pari, när Banken är förbunden att hålla en silfvercassa af i millioner r:dr.
Jag tillstyrker derföre bibehållande af 5:te punkten med den förändring, att sista strophen erhölle följande lydelse: ”dock att silfverköp för Bankens räkning icke böra ifrågakomma, när desamma för Banken äro skadliga.”
Dessa uttryck äro af en mildare beskaffenhet och lemna Bancostyrelsen friare händer att begagna sig af omständigheterna för ernående af det ändamål, som med alla dessa föreskrifter åsyftas, nemi.
Bankens säkerhet, såsom grund för realisationens bestånd.
Jag begärde egentligen ordet, då jag märkte, att Hr Lefren sannolikt icke hört mitt yttrande, då han fattat, att jag förenade mig uti Hr Cederschjölds framställning.
Det var i afseende på formen, som jag förenade mig med honom, och begär således att få rätta detta misstag af Hr Lefre'n, som skulle jag med honom tänka olika i hufvudsaken.
Jag är öfvertygad, att vi tänka lika, ehuru jag går längre, än Utsk. vågat sig, derföre att Utsk. hela utlåt, igenom ganska systematiskt sökt att gå medelvägen emellan de stridiga opinionerna.
Detta hindrar mig icke att öppet förklara, att jag betraktar realisationen såsom en fristående anstalt, utan sammanhang med våra coursförhållanden; men i den mån handel och näringar stiga, lärer väl coursen falla, och jag betraktar Banken endast såsom en vexlingsanstait för att losa in sina utgifna sedlar.
Förnämsta syftemålet för mig är således att sälta Svenska Banken i tillfälle att kunna honorera sina förbindelser, att kunna inlösa sina utgifna sedlar.
När B. o. Ad. nu fattat det beslut, Den a5 Juli f. m. '97 att Banken skall hålla en silfvercassa till ett visst belopp, kan jag icke consequent förmena Banken att vidtaga de åtgärder, som mitt förnuft säger mig, att hvar och en affärsman bör iakttaga, nemi. att söka upprätthålla sin credit genom de medel, som stå i dess magt.
Jag anhåller derföre, alt 5:te punkten må erhålla den af mig föreslagna redaction med det tillägg i afseende på säkerheten, att silfver från utländsk ort inkommer, så att punkten kommer att lyda sålunda: ”att Bancostyrelsen, då den så tjenligt finner, må äga att förstärka Bankens metalliska cassa medelst inköp från främmande länder af guld och silfver; dock bör Bancostyrelsen noga tillse, att silfret verkligen från utländsk ort inkommer.
” Jag anhåller, att detta förslag måtte blifva contrapropos.
Då hvarje punkt i XJtskrs utlåt, särskildt bör till afgörande förekomma, anser jag mig nu böra hålla mig till 5:te punkten; men då discussionen tillika omfattat den 6:te, och ett förslag till contrapropos. blifvit framstäldt, hvilket äfven omfattar denna sednare punkt, torde det tillåtas mig äfven vidröra den.
Man liar sagt, att föreskrifterna i 5:te punkten vore för småaktiga, och att man borde göra dem allmännare.
I anledn. af min erfarenhet såsom Bancofullmägtig bör jag förklara mig anse nödvändigt, att föreskrifterna göras så bestämda som möjligt, och att den föreskrift, som här är föreslagen, icke ar alltför bestämd.
Det skulle nemi. kunna hända, att icke blott underlydande i Banken, utan äfven sjelfva Bancofullmägtige vore ombud för dem, som hafva ansökningar om lån eller andra angelägenheter att besörja i Banken, och då måste man hafva bestämda föreskrifter, hvarvid dessa commissionärer skola hålla sig.
Ordet skada, som förekommer uti Frih.
Ehrenborghs och äfven uli Hr Stråles förslag, ar ett bland de obestämda uttryck, hvilkas antagande jag icke kan tillstyrka; ty det skulle kunna föranleda till allt för vidsträckta uttydningar af hvad som borde anses skadligt eller icke.
Mot Hr Cederschjölds framställning, som åsyftade, att creditivet skulle i sista hand begagnas, kan jag icke annat än åberopa, hvad Frih. Boye vedan anfört.
Creditivet är ju, såsom hvar och en vet, beviljadt, på det att Bancostyrelsen måtte, när coursen är hög, kunna gå börsen förbi och förstärka cassan, utan att köpa vexlar.
Det vore således att beröfva Banken en väsendtlig hjelp, om man antoge Hr Cederschjölds förslag.
Den andra frågan, ang:de silfverköp, då coursen är låg, afhandlas i 6:te punkten och hör således icke hit; men då äfven detta ämne blifvit under öfverläggningen vidrördt, torde jag, i afseende derpå, få namna något.
Den tanken, att Banken alltid skulle kunna hålla samma pris på silfver för deni, som ville tillvexla sig detsamma, utan att likväl nödgas med en del af sin räntevinst betala det högre pris, som det möjligen hade på verldsmark - t
Den a5 Juli f. m. naden, innebär samma orimlighet, som om man ville ålägga en köpman att hålla jern tillhanda för samma pris, utan att ersätta, hvad det kostade honom mera i inköp.
Den förlust, Banken måste göra, i händelse inköpspriset vore högre än vexlingsgrunden, måste, såsom sagdt är, betäckas med Bankens räntevinst.
Vill man stalla det på annat sätt och hoppas, att förlusten genom coursens stigande öfver pari skall betäckas med vinsten på coursens fall derunder, så gör man en beräkning, som icke alltid kan slå in.
Men som man mäste bygga, icke på möjligheter, utan på säkra grunder, måste man taga förluster in i beräkningen.
Ehrenborghs och några andra ledamöters förslag att ur 5:te punkten utesluta sista strophen: ”dock att silfverköp för Bankens räkning icke böra ifrågakomma, när coursen häller sig öfver pari,” af farhåga att Bancostyrelsen derigenom skulle hindras att köpa vexlar, äfven då coursen vore i sk. öfver pari, får jag förklara, att jag för min del icke anser detta hafva varit Utsk:s mening, då Utsk. säger: ”när coursen håller sig öfver pari” BancoUtsk. har tänkt sig ett längre fortvarande förhållande, under hvilket inga vexelköp borde företagas; men det tillfälliga vacklande i coursen, som kan inträffa på en eller annan börsdag, synes mig ej vara af den beskaffenhet, att afseende derpå bör göras.
Jag torde vid detta tillfälle måhända äfven få anmärka, att ordalagen i 6:te punkten äro sådana, att jag äfven för min del anser den böra ändras eller till en del borttagas, emedan, om Bancostyrelsen icke skulle få betala mera för silfver, än blott transportkostnaden utöfver vexlingsgrunden, men icke den vanliga köpmansvinsten, jag befarar, att Bancostyrelsen icke skulle kunna erhålla något silfver; ty troligen lärer ingen köpman befatta sig med en handel, hvarpå han intet fö i tjenar.
Jag förbehåller mig att vid 6:te punkten få föreslå den förändring, som jag anser nödvändig, men tillstyrker emedlertid bifall till 5:te punkten, sådan den är.
Ex. Hr Gr. o. Land tm. tillkännagaf, att plenum kommer att fortsättas i eftermiddag kl. 6.
Hr Lefre'n: Jag beklagar Hr Cederschjölds intolerans att icke vilja medgifva, att någon kan äga en bestämd tanke i en sak och densamma uttrycka, utan att taxeras såsom en frukt af sjelfförtroende.
Jag beklagar, att Hr Cederschjölds förslag, att R. o. Ad. genom anställd votering skulle utröna mitt alltför stora sjelfförtroende icke kan komma att verkställas; ty R. o. Ad. lärer icke kunna få propos. på, huruvida det är rätt raisonneradl, att uti Sveriges aflägsenhet från verldsmarknaden ligger orsaken till Sveriges skiljaktighet från andra länder i afseende på silfrets in- och utströmmande; men i allt fall, om jag skulle blifva öfvervoterad, lärer deruti icke ligga mycket bevis för Hr Ceder - Den a5 Juli f. m.
•99 schjölds maning, enär lian sjelf så ofta blifvit öfvervoterad uti Constit.Utsk. Hr Cederschjöld:
En värd talare, Frih. Ehrenborgh, har förmenat, att jag i dag tillstyrkt, hvad jag i går afstyrkte i afseende på formen för frågornas behandling.
Men så vidt jag kunde förstå, då jag under disciissionen i går sent uppkom, var fråga 0111, att en punkt skulle tagas till japropos. och till contra-propos. de öfriga punkterna.
Sådant har mitt förslag icke varit i dag, utan jag har endast velat, att alla punkterna, fr. o. m. den 5:te t. a. in. den g:de, skulle efter hvarandra afsläs och derefter i deras ställe antagas det af mig uppgifna redactionsförslag.
INågon motsägelse häremellan och hvad jag i går yttrade kan jag således icke inse.
Samme talare har i det förslag, han uppgjort, stadgat såsom vilkor för Bancostyrelsens rättighet till silfverköp, noga tillsyn derå, att silfret från utländsk ort inkommer.
Jag har vid flera tillfallen såval här som i särskilda confereneer sökt ådagalägga, huru omöjligt det ar att uppfylla ett slikt stadgande, samt visat, huru lätt det vore för den, som ville illudern stadgandet, att, sedan han t. ex. i Hamburg inlastat silfret oell derå erhållit connoissement och öfriga attester, smyga det tillbaka i land, och vid ankomsten till Sverige intaga Svenskt silfver, till qvanliteten och beskaffenheten motsvarande det belopp, hvarå connoissementet lydde.
Vid beti aktandet af de Jurendrägerier och tullförsnillningar, man så ofta hör omtalas, föreställer jag mig, att detta svek skulle kunna ganska lätt ulöfvas.
E11 annan talare har sagt, att Banken skulle medskicka ett ombud, och har menat, att det väl skulle finnas en ärlig man i Sverige att dertill begagna.
Men jag tror, att det vore svårt för Banken att få den ärlige mannen, om det icke funnes mer än en.
Jag tror likväl, att många sådana skulle kunna finnas, men alt äfven den allraärligaste skulle få svårt att uppfylla sitt åliggande.
Jag tillstår, att om jag hade ett sådant uppdrag, visste jag ej bättre råd, än att lägga mig på silfverlådan, och jag skulle ändock knappast våga insomna, af fruktan att silfret skulle blifva utbytt.
Jag kan derföre icke annat än på det högsta bestrida all rättighet för Banken att köpa silfver, då sådant icke behöfves.
När åter creditivet blifvit begagnadt och icke gjort tillfyllest, då måste alla utvägar vidtagas för vexlingens vidin a g th u 11 arude och äfven silfver få köpas; men att dessförinnan köpa silfver är att motsäga principen för all realisation.
Jag kan åtminstone icke förstå annat, än att coursell bör få falla, tilldess silfret sjelfmant inkommer i Banken, och att man just realiserar för att slippa bestämma, huru stort rörelsecapitalet skall vara, utan låta det moderera sig sjelf.
Jag kan således icke annat än reservera mig mot ett med min åsigt stridande beslut.
Jag har icke några öfverdrifna tankar om mitt eget förstånd, men anser mig pligtig att 200 Den 25 Juli f. m. frimodigt uttala min öfvertygelse och hvad jag tror sannt vara, synnerligast då det rörer mitt fäderneslands väl icke blott för det närvarande, utan äfven för kommande tider.
Jag tillstår, att det för mig är smärtsamt att höra, att det skulle vara svårt att finna en ärlig man i landet.
De reflectioner, man kommer till, om man vill ingå i undersökning om orsakerna till denna sjunkning, äro så obehagliga, att jag ej vill vidare vidröra detta ämne, i hopp att discussionen derom icke längre skall utsträckas.
Jag tillstår, att jag gerna sage, att Svenska Banken upphörde att vara statsbank.
Om det vore möjligt att komma in på ett annat förslag, hvarigenom man undvek alla de svårigheter, som oskiljaktigt äro förenade med statsbanksväsendet, skulle jag visserligen arbeta derpå; men då jag funnit omöjligheten deraf för det närvarande, har jag måst se till, huru man skall inrätta en statsbank på bästa sätt för landet.
Omöjligheten af att göra denna statsbank nyttig för landet synes mig dock blifva följden af sådana discussioner öfver de §§, BancoTJtsk. föreslagit; ty det lärer blifva omöjligt att få någon redlig man att gå in såsom Bancofullmägtig, oin man dels säger, att det knappast finnes så ärlig man, att han skulle vilja uppfylla sina åligganden, och dels belägger honom med sådana restrietioner, som hindra honom att handla af egen kraft.
En värd ledamot, Hr v.
Hartmansdorff, har talat om nödvändigheten af att gifva bestämda föreskrifter.
Om det är nödvändigt att gifva bestämda föreskrifter, der man blott kan gifva önskningar, lemnar jag till den värde ledamotens eget bedömande.
För min del tror jag, att just derföre, att man icke kan gifva bestämda föreskrifter, måste man finna nödvändigheten att gifva dessa föreskrifter någorlunda vidsträckta.
Man kan bestämma en terminus a quo och en terminus ad quem, men icke hvad som ligger deremellan.
Plär det är fråga om att lagstifta och att lagstifta med bestämdhet, bör man se till, huru tolkningen skall ske.
Många vilja hålla sig vid ordalagen, och derom kunna disputer uppstå, som äro alldeles omöjliga att sluta.
En talare har äfven i dag till en del fortsatt sitt yttrande i går ang:de vexelinköp.
Han har påstått, att Bancostyrelsen icke skulle få befatta sig dermed, utan blott med inköp af silfver.
Jag frågar i anledning deraf, om det kan vara R. o. Ad:s eller R.
St:s afsigt att vilja utesluta sin statsbank från en sådan verksamhet, som hvarje större Europeisk bank anses böra hafva.
Jag förstår icke, huru man kan drifva misstroendet till den grad.
Misstroende kan drifvas af ärlighet; men då misstroendet går till denna höjd, kan det på andra sidan fördrifva ärligheten, om man nemi. vill fråntaga Bancofullmägtige alla sådana functioner, hvarigenom de äro i tillfälle att se på Bankens och Nationens bästa.