Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men sedan wi, på Indiskt manèr, druckit wårt kaffe och tändt wåra hukas, hwilande på divanerna i kabinettet, begynte wåra allwarsamma öfwerläggningar.
”Jag kan helsa dig från wår wän Blanche”, sade poeten.
”Han är anförare för de obetwingeliga på Tiweden.
Du bör weta, att, oaktadt alla Rysslands ansträngningar, är Swerige likwäl ännu icke fullkomligt underkufwadt.
I djupet af skogarna hafwa ströfband bildat sig, hwilka esomoftast borttaga
Ryska regeringens transporter och nedgöra smärre trupp-afdelningar.
Det är ett guerillakrig, som föres med all hämndens förbittring, och som underlättas af allmogens benägenhet att dölja och understödja de ströfwande skogsjägarne med underrättelser och proviant, medan Ryssarna wilseledas och plundras, der tillfället synes gynnsamt.
Ryska regeringen har uppoffrat mycket folk, för att göra slut på skogsmännens framfarande, men förgäfwes.
De hålla sig tappert; och Blanche, som sjelf är ett underwerk af tapperhet, har bildat ett ordentligt system af de spridda flockarna.
Om han den ena dagen på Kolmården plundrat en hop Ryssar, så kan man wara säker på, att några dagar derefter, då Ryska trupper anrycka ditåt, han i stället öfwerrumplat en Rysk postering borta i Westmanland.
Man wet aldrig hwar man har honom, och han hånar oupphörligt
Ryska regeringen, som satt ett pris af 50,000 rubel på hans hufwud.
Ingen lär emellertid kunna åtkomma det priset.
Det utfaller icke så lätt, som det i fordna tider i Swenska Akademien, då wi kunde wara temligen säkra om en guldslant, blott wi togo oss för att i sången slå ihjäl en afliden Swensk hjelte om igen.”
”Mina bröder!” inföll jag.
”Här hör oss intet menskligt öra.
Här will jag för eder upptäcka min stora plan.
Jag har beslutat att uppoffra allt, och jag har många millioner att disponera, för att frälsa fosterlandet från sitt förnedrande ok.
Jag will understödja alla, som kunna göra något emot wår gemensamma dödsfiende.
Jag wet, hwad du eger för en uppfinningsgåfwa, Tollin, och jag erbjuder dig här ett fritt och öppet fält för din werksamhet emot Ryssarna.
Res i morgon till London.
Jag ger dig kreditiver till obegränsadt belopp.
Will du lofwa mig, att i wår wara tillbaka med så många Swenskar du kunnat samla af dem, som nu lefwa såsom landsflyktingar i England?”
Tollin räckte mig handen.
”Här är min hand!” sade han.
”Innan
Maj månads slut skall ingen Rysk örlogsman wåga wisa sig på Östersjön.
Ryska flottan tar jag på min del!”
”Och jag”, inföll Carlén, ”jag skall sätta hela rikets ungdom i rörelse, blott wi få gewär.
Låt oss arrangera ett stort lurendrejeri med krigs-förnödenheter rundtomkring kusterna.
Tollin kunde ju redan i höst från England skicka oss förråder af wapen.
Jag answarar för, att hela Sweriges allmoge skall resa sig som en man.”
”Jag tror det också”, swarade jag, ”och jag har just tänkt att wi skulle kunna wisa werlden, att ett folk, som inom sin egen hembygd har äfwen en öfwerlägsen fiende, kan afskaka sina bojor.
Wi Swenskar hafwa gjort så förr.
Om också Gustaf Wasa hwilar i grafwen, så lefwer hans anda hos hans folk och dör icke ut så lätt.
Wisserligen behöfde likwäl nationen en man att samla sig omkring; hon behöfde ett namn, som hon kände och wördade.”
Carlén sprang upp.
”En yngling af wårt kungahus har öfwerlefwat förödelsen; men ingen wet hwar han finns.
Wisste allmogen, att en sådan wore i rörelse och kämpade för befrielsen, skulle den wisserligen strida med dubbel ifwer.
Det egna intresse, som följer en ung furste, hwilken oförmodadt uppträder och kämpar för sitt folks räddning, skulle kanske äfwen tillwinna oss det öfriga Europas wälwilja.”
”Hwar skole wi finna den unge fursten?” återtog jag.
”Men kanske han, då han märker en allmän resning bland folket, sjelfmant kommer.
Emellertid gripa wi nu werket an, bröder, såsom wi sagt.”
Wi uppstodo alla tre och räckte hwarandra händerna till ett handslag af broderligt förtroende och beslutet att trofast och gemensamt
werka till det stora målet.
I detsamma inkom en betjent och underrättade, att en af den
Ryska furstinnans kammartjenare hade ett ärende till mig.
Kammartjenaren underrättade mig, att furstinnan wille se Hindiah.
Hon hade hört, att en köpman från Hindostan, med en olivebrun dotter, hade anländt till hufwudstaden, och det intresserade henne att se den främmande flickan.
Kammartjenaren hade befallning att genast följa henne upp till palatset, dit general-guvernören wäntades på supén.
Jag blef något öfwerraskad, tillsade mannen att sätta sig, och gick in till mina wänner för att med dem och Hindiah öfwerlägga om hwad som wore att göra.
Hindiah sjelf förklarade, att hon ingalunda wille utan mig besöka den barbariska sultaninnan, som hon kallade henne.
Hennes drag lifwades till ett uttryck af ädel harm, och de swarta ögonen gnistrade af förtrytelsens strålar, då hon hörde förslaget att såsom en främmande leksak uppföras och wisas på slottet.
Poeten, som med förtjusning betraktat henne, gaf luft åt sin harm i en wild ed.
Slutligen fattade jag mitt beslut.
Jag sade kammartjenaren, att min dotter icke befann sig fullkomligt wäl efter resan, hwarföre jag icke ens ännu gjort mitt besök hos Engelska ministern, ehuru jag war Engelsk undersåte och hade Engelska pass.
Kammartjenaren röjde mycken förwåning öfwer mitt afslag, men gick tigande med swaret.
Jag insåg emellertid, att denna händelse skulle medföra mycket obehag för mig; men jag förlitade mig på aktningen för min Engelska medborgare-rätt.
Min afsigt war att genast besöka Engelska ministern och att föra Hindiah till ett ställe, der hon kunde wara undangömd, till dess jag fick höra, om Ryska regeringen tillät sig några försök att förfölja mig.
Jag uppsatte hastigt alla dokumenter, som Tollin behöfde för sin resa, och bad honom följa mig till Lord Landesdale, medan jag uppdrog poeten att följa min dotter till den utmärkta porträtt-ritarinnan mamsell Röhl, under förewändning att anhålla om att få hennes porträtt ritadt.
Så snart båda aflägsnat sig i den wagn jag efterskickat, gingo wi båda andra till ministern.
Denne emottog mig med den uppmärksamhet jag egde rätt att fordra, och expedierade genast de papper jag önskade.
Inom twenne timmar befann sig min wän mekanikern om bord på ett ångfartyg, som just skulle afgå till Lybeck samma afton.
Då jag kom hem, berättade betjeningen, att flere bud warit skickade från furstinnan.
Jag beslöt då att sjelf besöka henne.
Åtföljd af fyra
Hinduiska och twenne Swenska betjenter, begaf jag mig till palatset, och insläpptes utan swårighet af wakten.
I furstinnans lysande förmak nämnde jag blott för betjeningen mitt namn och blef genast, troligen i anledning af min svit, anmäld.
Jag behöfde endast wänta ett par minuter, innan en kammarherre införde mig i kabinettet.
Här satt i en causeuse wårdslöst lutad den stolta damen.
Hon kastade en flygtig, något förundrad blick på mig, och utbrast: ”Hwarföre får jag icke se er dotter, min herre?”
”Min nådiga!” swarade jag.
”Hon är ett barn af Hinduiskt blod, och de Europeiska sederna äro henne obekanta.
Jag har skyndat att för er, furstinna, frambära uttrycken af wår wördnad och tacksamhet, för er godhet att wilja se henne: men hwarken äro hennes toilett eller betjening ännu i ordning, så att hon kan wisa sig.
Wi kommo först i går, och jag
wäntar ännu ett par af mina skepp, som medföra wåra saker, i fall wi skulle finna det behagligt att sätta oss ned här, i mitt fordna fädernesland.
Tillåt mig nämna, furstinna, att jag är född Swensk, ehuru efter kriget Engelsk undersåte.”
Furstinnan såg, att hon missräknat sig på mig, och steg upp med en förnäm artighet.
”Wälan då, min herre!” sade hon: ”Jag hoppas få se er och den unga miss Hindiah, jag har hört att hon heter så, på min nästa torsdagssoiré.
Waren då wälkomna!”
Jag bugade mig för att gå, då hastigt en hög, ordensbeprydd herre med stora mustascher framträdde och ställde sig med armarna i kors framför mig.
”Ni är således född Swensk?” frågade han och såg mig skarpt i ansigtet.
”Ja, min herre!” swarade jag och beswarade den skarpa blicken: ”jag har emedlertid, såsom Engelsk undersåte och handlande i Bombay, förwärfwat mig en betydlig förmögenhet, och, jag wågar säga det, äfwen höga wänner wid Engelska hofwet.”
”Ämnar ni bosätta er i Stockholm?” återtog han.
”Jag har ännu icke bestämt det.
wille jag
wäl besöka Göteborg och några andra städer, för att se, om belägenheten behagar mig.
Eljest återwänder jag till London och kanske till Bombay.”
Mannen tycktes besinna sig, och jag anade att jag såg framför mig generalguvernören Lwoff sjelf. ”Min herre!” yttrade han.
”Ni kan få resa huru och när ni behagar både till Göteborg och hwilken annan ort ni will.
Men jag twiflar på, att ni någorstädes skall kunna räkna på ett mera bildadt sällskapslif än här, i synnerhet emedan den nådiga furstinnan utgör själen i de högre sällskapskretsarna.
Föröfrigt, om en man med kunskaper och kapitaler har någon serskild önskan, blir det ingen fråga om, att icke den bewiljas.
Förstå mig blott, min herre!
Jag kan wisa er större tjenster, än ni kanhända föreställer er.
Men wi måste närmare lära känna hwarandra.
En man med kapitaler är i hwilken stat som helst en god medborgare, en wän af lugn och fred.
Som jag sagt, res omkring och sök ut er en plats, hwar ni behagar.
Tillåt mig att säga er, att det skall icke möta er någon swårighet i Swerige, så lyckligt som det nu befinner sig under Hans Majestät Kejsarens nådiga spira.
Jag hoppas få återse er hos furstinnan om torsdag.
Glöm icke att låta er dotter följa med!” tillade han med ett förbindligt småleende.
Jag bugade mig ännu en gång och gick.
Så snart jag hemkommit och öfwertänkt hela saken, beslöt jag att dröja öfwer torsdagen.
Äfwen Hindiah kunde ju finna nöje i att se en af Europas finaste sällskapskretsar.
Men jag hade wäl lust att sjelf besöka den älskwärda porträtt-ritarinnan, tänkte jag, och begaf mig till mamsell Röhls atelier.
Barbarerne hade respekterat konstnären, så att hon, midtibland allt det förtryck, all den gäsande bitterhet, som omgaf henne, lefde ostörd och lugn med sin sköna konst, bewarande af menniskorna endast deras glada ögonblick, de stunder nemligen, som de tillbragte i hennes atelier.
Hindiah satt framför henne, och hon tycktes serskildt finna sig road af både det owanliga att rita ett Hinduiskt porträtt och af sjelfwa flickans sällskap.
Hon bad henne en dag besöka sig i Hindostansk drägt, ty Hindiah war nu klädd så, som de Europeiska damerna brukade det.
Den gode poeten war wäl sysselsatt att betrakta porträtterna, som prydde rummet, men jag såg alltför wäl, att hans blickar esomoftast flögo på Hindiah.
Efter en intressant timma togo wi afsked, och jag hemförde poeten och min dotter samt underrättade dem om det som tilldragit sig.
Poeten råkade genast i eld och låga.
Han försäkrade, att generalguvernören war en den rysligaste niding och tyrann samt att furstinnan war ett högst elakt fruntimmer.
Carlén beskrifwa för Hindiah huru det wanligen tillgick i den lysande hofcirkeln, och han framställde för oss målningen af en Persisk Satraps högmod och lyx.
På aftonen beslöto wi att besöka operan, serdeles som några utmärkta sångare der skulle uppträda.
Den nya Ryska teatern war belägen på Skeppsholmen, der en under Swenska tiden påbörjad men aldrig fulländad kyrka war inredd till det profana ändamålet, att förlusta den teaterlystna publiken.
De förnämsta af den fordna Swenska scenens artister woro borta.
Det war en Rysk-italiensk trupp, som i stället uppförde operor och balletter, merendels alla åsyftande Rysslands ära.
Till wår stora förundran och harm uppfördes denna afton en opera af Naumann, som hette Alexander den Store.
Pjesen war alldeles samma härliga mästerstycke som under namn af Gustaf Wasa förtjuste alla Swenska hjertan.
Nu hette Gustaf Wasa Alexander och Christiern Tyrann Napoleon.
Hela stycket gick ut på att fira Rysslands triumf öfwer den Fransyske hjelten.
Det war endast med wåldsam ansträngning jag förmådde uthärda hela stycket.
Carlén kunde endast wara inne under mellanakterna.
Då jag om aftonen öfwertänkte dagens intryck, blef mitt beslut fattadt att nästkommande fredag resa till Göteborg, och att inbjuda poeten att medfölja på denna resa.
Emedlertid beredde wi oss till torsdagssoirén.
Torsdagsaftonen begåfwo wi oss, jag och min dotter, till palatset.
Der hwimlade allt hwad inom landet fanns upphöjdt och utmärkt i rang om icke just i annat.
De förnäma
Ryska herrarna, af den yngre adeln, som icke i det inre af Ryssland egde gods och själar, sökte här, i det eröfrade landet, ersättning i makt och tillfälle att förwärfwa förmögenhet, och täflade om att förherrliga furstinnans salar med glansen af sina uniformer.
Ett betydligt antal äfwen af Swenska adelsmän och embetsmän, och i synnerhet en mängd fruntimmer af de förnämsta kretsarna hade samlat sig att betyga sin hyllning för den kejserliga favoritsultaninnan, en titel, som hon stundom, halft skämtande, halft på allwar, plägade tillegna sig.
Det är således ej att undra på, att jag med en känsla af förwåning inträdde i de bländande salongerna.
Hindiah hade klädt sig modernt; men det olivebruna ansigtet, omgifwet af dyrbara prydnader, och det yppiga swarta håret, inflätadt med blixtrande juveler, wäckte likwäl uppmärksamhet.
Furstinnan betraktade henne med någon förundran eller till och med, om jag icke alltför mycket förbländades af faderskärleken, med beundran.
Jag kunde också icke wara annat än nöjd med Hindiahs enkla men wärdiga sätt att wara, ett medfödt behag, som wanligen söderns ädlare döttrar ega.
Under promenaden igenom rummen, der än musik utfördes af utländska resande artister, än de utsöktaste förfriskningar kringbjödos, än grupper af samtalande bildade sig, förflöto ett par timmar.
Furstinnan hade serskildt intresserat sig för Hindiah, och generalguvernören fästade på henne uppmärksamma blickar.
Knappt hade detta blifwit bemärkt, förrän en swärm af kavaljerer drog sig omkring flickan och sökte att winna hennes bifall eller locka ett leende af henne.
Men Hindiah kände snart leda för deras platta smicker, och uppsökte mig, för att fråga, om wi icke snart finge lemna den lysande men föga angenäma kretsen.
Jag tog hennes arm, för att aflägsna mig, då en kammarherre skyndade fram med en bugning och underrättade mig, att generalguvernören sjelf ämnade göra sin visit hos mig före min afresa till landsorterna.
Med all möjlig artighet underrättade jag kammarherrn, att jag i anledning deraf skulle uppskjuta min resa till middagen, och frågade, hwilken timma jag kunde wänta den äran att få se generalguvernören.
Han lofwade att följande morgon underrätta mig derom.
Wid framkomsten fann jag en biljett från poeten.
Han underrättade mig, att han till sin bestörtning erhållit en warning af polisen att icke besöka mig och ”falla mig beswärlig.”
Som han alltför wäl förstod halfqwäden wisa, hade han genast lemnat staden.
Han tillstyrkte mig att utan fruktan taga wägen öfwer Tiweden, der han lofwade att wi skulle träffas.
Föga glad deröfwer men mera uppmärksam, efter denna warning, beslöt jag att icke så öppet söka wännerna, men i tysthet sätta en hwar i rörelse.
Det kunde icke förefalla misstänkt att jag, såsom köpman, hade relationer med herr Hjerta, och jag ämnade begifwa mig till honom, för att nu helt öppet meddela honom min plan, och fråga, om han wille bistå mig att införskaffa wapen i alla landsorter.
Han kom sjelf i detsamma till mig.
Wi inträdde i kabinettet för att öfwerlägga.
I början blef han något bestört öfwer mitt meddelande.
Men endast ett ögonblick swäfwade ett uttryck af misstroende öfwer hans drag.
Han sade snart: ”Wälan!
Jag åtar mig att kringsprida gewär och ammunition under wintern, och jag skall uppgöra en plan, till hwilka ställen wi kunna skicka dem.
Räkna på mig!”
Efter denna öfwerenskommelse tog herr Hjerta afsked, och wi beredde oss att emottaga general-guvernören.
Snart stannade det lysande ekipaget utanför porten, och furst Lwoff steg ur.
Jag gick honom med tillbörlig wördnad till mötes och införde honom i förmaket, der Hindiah wäntade honom.
Han wisade henne den finaste uppmärksamhet; men hela hans wäsende röjde en spänning, i hans blick brann en låga, som begynte att djupt oroa mig.
Slutligen upprepade han sin önskan, att kunna på något sätt wisa oss sin artighet, m. m.
Derwid såg jag på hans ansigte ett wisst uttryck af förlägenhet, som wäckte min serskilda uppmärksamhet, och som jag måste utforska.
Jag gaf Hindiah oförmärkt en wink, och hon lemnade oss allena.
Då fattade general-guvernören min hand.
”Herre!” sade han, ”ni lär wara omätligt rik.
Jag förmodar, att ni äfwen här eger betydliga summor att disponera.
Om ni will ingå på mina förslager, erbjuder jag er tillfälle till hwad slags så godt som exklusiv handel som helst ni will drifwa i mitt rike, Swerige.
Ni är en man ännu i full werksamhetskraft, och det skall säkert roa er att äfwen i Swerige etablera en handel, så widsträckt som ni hade i Ostindien.
Will ni det, så behöfs blott ett ord till mig.
Men – skulle ni wilja göra mig en tjenst på förhand?”
Jag såg bestört på mannen.
”En tjenst!” inföll jag.
”Det wore förmätet af en individ, att bjuda till att wilja göra Eders Höghet en sådan!
Men för öfrigt, om jag blott får weta, på hwad sätt Eders Höghet will begagna sig af min förmåga, så behöfs också för mig blott ett ord från Eders Höghets mun.
Likwäl täcktes Eders Höghet besinna, att en köpmans förmögenhet aldrig får uppskattas så, som den måste uppgifwas; ty äfwen skenet är för oss wigtigt att förwärfwa och bibehålla.
Han betraktade mig twekande.
Slutligen sade han: ”Jag har en stor utgift; en betydlig summa, som kejsaren behöfwer till sitt krig i Persien, måste skickas till honom.
I ögonblicket wet jag icke hwar den skall tagas.
Säg mig uppriktigt, min herre, kan ni disponera en half million för ögonblicket?”
Jag hoppas, att jag kunde qwäfwa det löje, som ur mitt inre wille arbeta sig upp på mina läppar; åtminstone tycktes general-guvernören icke märka det, emedan han straxt efter frågan nedslog sina ögon.
Som en blixt for tillika den tanken igenom mig, att jag nu kunde få general-guvernören hel och hållen i mina händer, och att jag sålunda kunde betrygga min tillförsel af wapen.
”Min nådige herre och furste!” sade jag; ”ehuru jag icke i detta ögonblick kan disponera denna summa i kontanter, kan jag likwäl ställa den till Eders Höghets tjenst.
Men det tillhör en köpman att se sig före i alla affärer.
Behagar Ers Höghet utsätta sina wilkor, så skall jag aflemna wexlar på Hamburg och London för hela summan.”
”Jag ger er min förskrifning!” utbrast han, med en illa dold glädje.
”Räntan får bestå i licenser för hwilka fartyg ni behagar.
Will ni skrifwa wexlarna, så tecknar jag genast förskrifningen, önskar er en lycklig resa och snar återkomst!
Jag wille rekommendera mig hos er älskwärda dotter, och hoppas snart få återse er hos mig sjelf.
Ni bewisar er som en wän emot mig, och jag will alltid wara er en sådan.
Ni kan fullkomligt räkna på mig.”
Wi följdes åt i mitt kabinett, och inom några minuter hade wi utbytt wåra papper.
Han tog artigt afsked af oss, och jag med min dotter skyndade att stiga i wår wagn och lemna staden tills widare.
Wår wäg togs först till rikets numera enda universitetsstad.
Wägen öfwer slätterna, fordom bördiga och wäl bebygda, war enformig och dyster.
Och då, om aftonen, wi anlände till den gamla staden wid Fyris, mötte oss den owäntade åsynen af det gigantiska slottet, icke såsom fordom halft i ruiner, utan fruktanswärdt fulländadt, med höga spiror på de fyra tornen, och widsträckta wåningar, hwilkas glimmande fönster på alla sidor omslöto en praktfull, pelarbeprydd borggård.
En talrik Rysk garnison uppfyllde de ofantliga salarna.
Framför slottet, åt stadssidan till, reste sig, på den gamla skansen Styrbiskops plats, ett nytt fästningswerk, hwars kanoner, med ihåliga, rofgiriga gap, hotande wände sig emot staden.
Sjelfwa stadens inre war också förwandladt.
Det lif, som fordom rådde derinne, då det hwimlade af unga, glada studenters gestalter, och återskallet af deras muntra sånger eldigt framträngde till de lyssnandes öron, war utdödt.
De få ynglingar, som nu wisade sig ute, smögo bleka och förtryckta förbi.
Oftare mötte ögat Mongoliska, gulbruna krigarfigurer, med gråa mustascher, ty garnisonen bestod af Asiatiska veteraner.
Jag lät kusken köra till en af mina ungdomswänner, Professor Bergfalk.
Han emottog mig wänskapsfullt; men tunga bekymmer hwilade öfwer hans panna, och de fordom så lifliga, spelande ögonen hade ett dystert uttryck.
Han war af Ryska regeringen misstänkt och i hemlighet bewakad, men man hade icke beröfwat honom sitt embete.
Han beskref för mig universitetets närwarande förhållanden och underrättade mig om många af de fordne lärarnes öden.
Flere af dem hade, såsom Geijer, stupat i det sista, olycksdigra kriget, andra hade blifwit förda till Siberien, och slutligen de, som fått qwarstå, blifwit så bundna och bewakade i sin werksamhet, att de hårdt kände det Ryska okets börda.
Atterbom hade, wid underrättelsen om Geijers död och Storfurstens fall, författat en swanesång, som befanns så Swensk, att en Rysk officer skaffade sig tillfälle till en twist med honom och nedsköt honom på öppen gata.
Fahlcrantz hade blifwit inpackad i en kibitka och transporterad öfwer Kaukasus till Ararat, der han, bewakad af ett par Kirgiskossacker, fick bäst han wille, i sina tankars werld, söka spåren efter Noachs Ark.
Filosofen Grubbe lefde tyst och indraget såsom emeritus, Boström war landsförwist och bosatt i England.
Palmblad hade blifwit utnämd till Censor Librorum och hade oinskränkt makt att wägra sitt ”imprimatur” när han, om också endast af subjectiva skäl, fann så för godt.
Fornforskaren
Schröder hade wäl blifwit utnämd till Akademisk Ceremonimästare med Generals rang, men då Ryska Kommendanten en dag befallt, att några äldre, dyrbara manuskripter skulle utlevereras till patroner åt garnisonen, hade den nitfulle samlaren icke kunnat öfwerlefwa barbariets hånfulla behandling af en owärderlig, wetenskaplig samling.
Astronomen
Swanberg hade uteslutande egnat sig åt sin wetenskap, och sökte i sina forskningar bland himlahwalfwets strålande wäsenden ett ädlare sällskap, än som kunde öppnas för honom bland misstänksamma förtryckare och ängsliga förtryckta.
Poeten Nybom störtades, wid stadens eröfring, då han kämpade som ett lejon, ut genom ett slottsfönster.
Lénström hade blifwit dömd till lifstidsfängelse i ett hwalf under bibliotheket och beröfwad skrifdon, så att man undrade öfwer att han ännu icke trånat till döds så nära böcker och skrifter, dem han hwarken fick läsa eller recensera.
Den beklaganswärdaste war likwäl Bottiger.
Han twingades att wid hwarje Storfurstes födelse skrifwa poetiska waggwisor och deremellan stamboksvers och romanser åt Storfurstinnorna.
Malmström hade blifwit instängd i de underjordiska gångarna under slottet, och ingen Ariadne tråd räddade den olycklige från de mörka hålornas irrwägar, der han rysligt omkom.
Domprosten Wensioe war afsatt och lefde i det enskilda lifwets lugn.
Bergfalk sjelf uppförde sig serdeles omtänksamt och försigtigt.
Hos de ädlaste af ungdomen närde han i tysthet frihetskänslans och fosterlandskärlekens heliga altarlågor, och kallades af studenterna filosofen Epaminondas, ett namn, som den misstrogna Ryska regeringen uppsnappat, och som förorsakade honom mången ledsamhet.
Med honom och min dotter besökte jag den urgamla domkyrkan.
I dess högchor hade alltför dyrbara minnen, alltför farliga wäckelser för frihetssinne och befriares ära warit framställda till åskådande.
De woro nu blygsamt undangömda.
Sandbergs taflor hade blifwit öfwerstrukna med kalk, och de kungliga grafchoren förenade med den öfriga kyrkan, så att de till och med innehöllo bänkar.
Wi framträdde till det rikt beprydda altaret.
Der, medan Hindiah, full af wördnadsfull beundran, betraktade de höga hwalfwen, upptäckte jag för Bergfalk min plan.
En ljusning blixtrade i hans drag, och han räckte mig handen.
”Det är nog”, sade jag, ”att wi förstå hwarann och känna hwarann från gammalt.
Wi wilje icke wäcka uppmärksamhet genom widlyftigare rådplägning.
Här öfwerlemnar jag dig en betydlig penningsumma.
Så snart du förberedt allt med dem bland ungdomen, som du utwäljer, så gif dem respenningar och låt dem begifwa sig hem hwar till sin ort, för att uppträda såsom anförare för friwilliga skaror.
Wapen skola icke saknas i någon landsort.
Wid wårens början bryta wi löst.”
”Jag känner Sweriges ungdom”, swarade han, ”och jag har godt hopp om wår befrielse.”