Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Nåväl, jag vill vara eder till den tjenst jag kan och förmår, och skall för eder lägga mitt ord i vågskålen, till den tyngd det kan hafva.
"Vördige herre", frågade nu en af kapitelherrarne, "hafven J icke försport något om hans högvördighets, mäster Eriks, sak?
Sweriges Sista Strid
Striderna
Ulriksdals och Stockholms Slott.
”Men förlåt mig – – – om jag talar djerft ibland:
När af wilda härjningsflammor bröstets tempel står i brand, Glömmer tanken bort att kläda sig i blommig högtidsdrägt, Störtar naken öfwer läppen samma stund som den blir wäckt.”
Rdd.
Oledsagad går ej af jorden Hjeltars anda – då störte i Norden Svithiods makt, ett kummel worden Öfwer den siste kämpens ben.
”Fädernesland, olyckliga och derför dubbelt älskade fädernesland!
Ännu en gång skall jag andas din friska luft, ännu en gång will jag kämpa för din frihet!
Jag är stolt öfwer mina minnen, och jag
will ännu en gång se mitt hemlands sol uppgå öfwer dem, innan min lefnadssol går ned.
Jag will nedläggas till ro i mitt fäderneslands jord, segrande eller döende för dess befrielse.
Swerige, mitt ädla hem!
Jag återwänder till ditt sköte ännu i morgon!”
Så satt jag och tänkte under det gröna tältet på balkongen, derifrån jag såg utåt det högtidligt rullande hafwet, öfwer bränningarna wid stranden.
Ett af mina wackraste skepp låg ute på redden segelfärdigt till Europa.
En herrlig östan, som hemtat swalka på de höga Gondwaras och Gates’ snötoppar och berusat sig af dofter i slätternas palmdungar, susade i skeppets fina tackel.
I den hemlighetsfulla susningen förnam mitt hjerta underbara röster, som manade mig ut, kallade mig att följa böljornas wandring och lockade till älskadt hem.
Wäl hade jag här i Bombay, efter det olyckliga kriget derhemma, funnit en tillflyktsort, wunnit rikedomar och wänner: men i mitt bröst glödde något, som måste kylas, äfwen om den enda kyla, jag kunde njuta, wore wid utgjutelsen af mitt hjertblod på hemmets dyra jord.
Jag steg upp och gick ned i de widsträckta salarna, der en mängd bokhållare woro sysselsatta med expeditionen af mina widsträckta handelsföretag.
Lycka och omtanka hade gynnat mig.
Jag kunde med tillfredsställelse räkna de breda summorna af behållningar i min hufwudbok.
Men hwartill gagnade mig allt mitt gull, mina ofantliga skatter, då mitt fädernesland suckade under barbarers ok?
”Må det springa alltsammans, blott en stråle af frihetens morgon uppgår för mitt ädla folk!
Jag will ordna allt här, så som mitt hjerta och min heder bjuda det.
Och sedan – farwäl, sköna, wällustrika Hindostan!”
”Wilson!” sade jag till min kassör, ”tillsäg kapten Nordeborg att han ställer kajutan i ordning åt mig!
Jag reser sjelf med till Stockholm.
Kom sedan in till mig i kabinettet om ett par timmar!”
Jag gick in i min doftande trädgård.
I skuggan af det gigantiska pagodträdet sutto der de mina: de woro mina, och dock woro de mig främlingar.
Mitt hjerta drog mig till dem, men en kall windpust öfwer min själs innersta kastade mig tillbaka.
Ack, jag hade wunnit kärlek men icke lugn, ty det hjertas språk, som mitt hjerta lyssnade efter, klingade mig så främmande.
De ljud, som här talade ömhet till mig, dem hade min moder icke lärt mig.
Dock – jag gjorde en orätt: hon talar min moders språk, hon är också mitt wäsendes skönaste blomma!
Jag har lärt henne att tyda sitt hjertas känslor med mina ord, och wore icke mitt herrliga stora fädernesland tillgängligt, skulle jag af henne bedja tröst och wid hennes toner drömma mig dit.
”Mitt älskade barn, min Hindiah, min Hindostanska Swenska!
Du skall följa mig!”
Hindiah satt i pagodträdets skugga wid sin moders fötter.
Hon sjöng till lutan en sång af den wemodsfulle Stagnelius.
Wid de suckande tonerna uppflammade än högre hemsjukans brand i min själ.
Jag tyckte att de kommo ur djupet af mitt eget bröst, de ewigt sköna orden:
”Wi lemne med oro
De Scandiska skär:
Wi trifdes, wi woro
Så lyckliga der –” –
Jag war en flyttfågel, en landsflyktig, det kände jag djupt.
Jag kände, att fäderneslandet eger en högre kraft öfwer ett manligt hjerta, än någon qwinna kan erhålla; ehuru kära de woro mig, hon, min dotter, och hon, min maka.
Jag kände, att jag skulle ewigt älska och sakna dem, men med en helt annan kärlek, än den till min fädernejord.
Och dock, war jag icke skyldig mitt lif äfwen åt dem, förnämligast henne, min olivebruna Hindiah, som i sitt orientaliskt glödande bröst likwäl egde dessa himmelska toner af nordisk ömhet?
Ack, af mig, af Nordens son, hade hon ärft denna för andra Söderns döttrar främmande förmåga af wemod, af längtan, af försakelsens kraft midtunder lidelsernas stormar.
Skulle hon då förblomstra här, oförstådd, utan egen lycka, utan högre tillfredsställelse för sjelfwa sin själs innersta tycke?
Här kunde hon icke lefwa, det betyder det underbara draget af nordisk sorg öfwer den mörka pannan, det bebådar den swärmiska blicken i det nattswarta ögat.
Men skall hon lefwa deruppe i kölden?
Skall den mörkbruna sydländskan med sina lågande känslor, sin djupa eld, finna ett motswarande hjerta i Norden, ett hjerta, som icke förtäres af hennes, icke misskänner henne?
Och skall jag föra henne ut ibland faror och nöd, ibland uppror och krig, ut ibland de fasor, hwilkas förhärjande eld jag sjelf just wille ila att tända?
Dock, hon har mod!
Hon skall med kärlek följa sin fader!
Här skulle jag förgås, och hon skulle det också!
Här kännes det mig alltmera qwaft, allt mera dödande!
Då hörde jag åter de tjusande orden:
”Hwad båtar att qwida?
Wi lemne en graf:
Att fly i det wida,
Gud wingar oss gaf.
Så waren oss helsade, brusande haf!”
Dessa ord klingade såsom en engels röst, ett himmelens bud.
Jag trädde fram.
Hindiah sprang, lätt som en hind, upp från marken och flög till mig.
Min maka Palembundhi steg också upp, för att helsa mig.
Slafwinnorna, som suttit bakom dem, drogo sig tillbaka.
”Min maka, min dotter!” begynte jag:
”mitt hjertas beslut är fast: jag måste återse min fosterjord eller dö.
Palembundhi, Hindiah!
Jag reser i morgon.”
Palembundhi betäckte tigande sitt ansigte och satte sig hastigt ned på sin matta på marken.
Hindiah fattade min hand.
En blick, full af brinnande bön och tillika blixtrande mod, slog hon upp emot mig ur de djupswarta ögonen. ”Fader!” sade hon:
”låt mig få följa dig!”
”Dotter!” swarade jag: ”det är faror och kamp jag går till mötes.
Jag will börja en strid på lif och död med mitt folks fiender.
Jag kommer till dess dyrbara stränder ensam, men med mina skatter.
Jag will försöka hwad en ensam man, en köpman som har stora planer, förmår uträtta.
Jag bjuder dig icke, min Hindiah, till en lustfärd upp till Chandernagors pagoder eller Calcuttas rika salar.
Mina strider skola hållas bland isklädda branter, i snöhöljda dalar, i månskenet på tillfrusna sjöar och i det nattliga mörkret af djupa skogar.”
”Fader!” utropade hon på det älskade Swenska språket: ”min fader!
Midti den skarpaste winter skall dock aldrig mitt hjerta frysa, då jag följer dig!
Tror du, att jag skulle bäfwa för faror och död wid din sida?
O nej, ditt folk är mitt folk, din seger är min seger och din död må wara min död!
Här skulle jag täras och smälta bort som isen i solens glöd, om du for hädan.
Jag är din dotter, och jag tillhör icke detta land, då du icke mera finns här.
O, låt mig följa dig hän, till de underbara fjell och skogar och strömmar, till snöhwita dalar och spegelhårdt watten!”
”Hindiah!” återtog jag: ”din moder gråter!”
”O, min fader!” inwände hon: ”Jag will gråta med henne, till dess wi fara!
Blott under tårar kan en dotter skiljas ifrån sin moders bröst: men hon måste gå, då högre pligter kalla.
Se, du lemnar ju min moder här i sitt land, omgifwen af tjenare och tjenarinnor, af sin kärleks minnen och ljufwa deltagare i sin saknad.
Jag lemnar ju henne mina blommor och fåglar!
Men du, fader, som går obekanta äfwentyr till mötes, behöfwer du icke en dotters kärleksfulla sällskap till förströelse i bekymren, till wård, om du blir sjuk, att tillsluta dina ögon och dö på din graf, om du faller?
Ack denna lott, denna pligt tillhör mig.
Låt mig gå med dig!”
Jag tryckte ömt den dotterliga handen, som smekte mig.
Så snart hon i denna handtryckning kännt mitt bifall till hennes bön, kastade hon sig ned på knä och omslingrade med häftighet modrens hals.
Tårar frambrusto ur hennes ögon, och jag wet icke hwilken känsla som i detta ögonblick war starkast i hennes själ, antingen glädjen att få följa mig till mitt fädernesland, eller sorgen att lemna den ensamma modren.
”Palembundhi, min trogna, älskade maka!” tilltalade jag slutligen den gråtande:
”tror du, att jag utan smärta kan lemna den famn, som omhuldat mig med kärlek redan innan jag wardt rik på jordiska skatter?
Tror du, att jag utan smärta kan skiljas från mitt barns moder?
Och dock måste jag!
Med ett wåld, som jag icke förmår emotstå, emedan dess kraft är ifrån himmelen, drages mitt hjerta till mitt nordiska hem.
Lemnar icke krigaren äfwen här maka och barn, för att dö i striden mot sitt folks fiender, och hans död är en ädel pligt.
Äfwen jag är och will wara mitt folks krigare, äfwen mig kalla mäktiga pligters bud.
Min älskade, förbittra icke wårt afskeds afton med en sorg, som skulle förmycket såra mig, som skulle följa mig i skepnaden af en förebråelse.”
Den hinduiska qwinnan reste sig upp med styrka, kysste sin dotters panna och kinder, samt omfamnade mig.
Jag kände huru tårarna strömmade äfwen från mina ögon, då jag tryckte den trogna, kärleksfulla till mitt bröst och wisste att det war en afskedsstund, som förestod, men mitt beslut förblef oryggligt.
Låt oss skicka efter din broder, min älskade!” sade jag: ”Jag will åt den redlige Rao-Bahader anförtro wården om dig och dina angelägenheter.
Se, min Palembundhi, det kunde ju wara möjligt att Gud förlänade mig framgång.
Om mitt wärf slutas lyckligt, wille jag
wäl ännu en gång på min ålderdom besöka det palmrika Bombay och hwila i skuggan af min makas trädgård.”
En slaf ilade att uträtta mitt bud.
Jag satte mig emellan min dotter och min maka på en divan, som slafwarna framburo.
Hindiah lät framsatta silfwerpannan och tända eld, för att bereda oss den aromatiska kaffedryck, som endast rätt kan tillagas och njutas i sitt hemland, Indien.
Långa hukas, pipor, med kristallkärl, i hwilka röken swalkades på rosenwatten, ordnades.
Slutligen inträdde Rao-Bahader i trädgården.
Han helsade med handen på sin snöhwita perlstickade turban, och intog derefter platsen wid min sida i stället för Hindiah, som gick till sitt bestyr med wår dryck.
Först intogs min rike swåger af bestörtning.
Men då han hörde mitt fasta beslut, och äfwen i sitt eget bröst icke förmådde jäfwa fosterlandskärlekens heliga bud, lofwade han att ombesörja alla Palembundhis angelägenheter.
Jag öfwerlemnade åt henne mitt hus med sin trädgård och det skönaste landställe utom staden.
Dessutom en stor betjening och ansenliga inkomster, hwilka Rao-Bahader lofwade uppbära och tillhandahålla henne.
Slutligen sade Rao-Bahader: ”Du min systers make!
Innan du lemnar wårt land, berätta för oss hwilka öden, som jagade dig, såsom en flykting, från din egen fosterjord och föranledde dig att bosätta dig här, der du dock i det hela alltid war främling.
Att du icke hitkom i afsigt att samla skatter, det wet jag wäl, ehuru lyckan och ditt redliga wäsende hafwa förwärfwat dig mer, än nästan någon annan af sönerna från Europa förmått winna.
Du är icke engelsman.
Låt oss då, om det så synes dig godt, förnimma något om ditt fädernesland, om dess och dina egna öden.”
”Wälan!” swarade jag, ”det är min pligt att fullgöra denna din begäran, och jag gör det gerna, i synnerhet som i dag minnet har så serdeles lefwande waknat hos mig.
Jag will genomgå för dig de underbara hwälfningar jag genomlefwat, och beskrifwa taflorna alltsom de uppgå i min själ.”
Wet, Rao-Bahader, att mitt fädernesland heter Swerige.
Det ligger längst uppemot norden i Europa och består af ett widsträckt område, der höga berg, bewexta med ett slags cedrar, som wi kalla granar, och ofantliga parker af detta trädslag intaga största rummet.
Hos oss finnas inga palmer, inga ananas, inga mango- och pagodträd.
Men wi hafwa dock doftande lunder af lind och apel, och ingenstädes på jorden finnas så gröna, sammetslena ängar, som hos oss.
Sommaren är i min hembygd tjusande skön.
Men wår regntid kallas winter.
Då nedfaller dock icke regnet i floder, utan i swäfwande flockar, lika den finaste bomull.
Naturen går då till hwila under det snöhwita täcke, som utbredes öfwer dalar och fält.
Äfwen lägger sig då på sjöarnas och flodernas yta ett christallklart glas, som wi kalle is, och som kan bära hela krigshärar.
Hwardera af de twenne motsatta årets tider har sina behag, sin naturliga skönhet.
I detta land lefwer ett fattigt men hjeltemodigt folk, som har genomgått många underbara öden, ända till sitt sista.
Jag måste i korthet gifwa dig en bild af dem, eljest förstår du icke huru wi kommit till djupet af den olycka, som nu hwilar öfwer folk och land.
Redan i äldsta tider wille hos oss en kast tillwälla sig makt och anseende framför folket.
Det war dock icke braminernas kast, såsom hos eder, Rao-Bahader, utan det war krigarnes, som wi kalla ridderskap och adel.
Du bör weta att wåra närmaste grannar hette i öster Ryssland och i sydwest Danmark.
Dessutom egde wi i sednare tider ett brödrarike, Norrige, som egentligen skulle anses med oss förenadt, men som i nödens stund icke befanns utgöra något serdeles stöd.
För mer än tre hundrade år sedan, hade Danmarks konung, som hette Christiern Tyrann, satt sig i besittning af både Swerige och Norrige.
Han höll på att alldeles utrota adelskasten, då en yngling af denna kast undflydde till skogarnas djup, bewäpnade deras inwånare och jagade den danske konungen ur riket.
Ynglingen blef då sjelf konung och regerade med stor makt och ära.
Hans namn war Gustaf den förste.
Hans sonson, Gustaf Adolf, en ljushårig hjelte, drog ut och wann herrliga segrar för hela Europas frihet.
Men twenne olyckor drog han öfwer riket; den första: en förestående hämd af den östra grannen, som han slog och bemötte med hårdhet; den andra: en öfwerwigt åt adelskasten, hwaraf hela det öfriga folket mycket led.
Ända hit har ryktet burit en af wåra hjeltars namn, Carl den tolftes.
Han blef anfallen af den östra grannen och wille tukta honom, men fördjupade sig så i hans wilda landamären, att han sjelf led nederlag och efter hans död det arma fäderneslandet alltmera begynte blifwa wanmäktigt emot den östra grannen.
En af Rysslands Czarer, så kallas deras regenter, war swåger till wår konung, en yngre Gustaf Adolf, och tog likwäl, på ett ingalunda hederligt sätt, ett stort stycke af Sweriges område.
Swenska folket förswarade sig tappert, men många af adelskasten woro förrädare eller liknöjda, så att kriget gick olyckligt.
Med stor uppoffring måste slutligen freden köpas.
Från denna tid begynte man insöfwa oss med den förespeglingen, att Ryssland redan utwidgat sig så mycket genom sina eröfringar, att det på intet wis tänkte tillegna sig eller oroa wårt fattiga land.
Dessutom sades det, att England icke skulle kunna tillåta Ryssland att göra denna nya eröfring.
Ack! man besinnade icke, att England endast ser på punds-noterna, och att det gör England alldeles lika mycket, om det är Ryska rubler eller Swenska riksdalrar det indrager på sina werlar, blott silfret är godt.
Och framför allt besinnade man icke, att på eröfringarnas bana finnes ingen ro, intet slutligt mål.
En stat, som en gång antagit för grundsats, att wexa öfwer sina gränsor, måste göra det oupphörligt, måste beständigt gripa omkring sig, så framt den will bestå.
Så snart de utåt riktade krafterna hejdas och wända sig inåt, werka de endast en fasansfull sjelf-förstörelse.
Ryssland måste derföre framåt, oupphörligt framåt!
Det måste bygga sina batterier wid Öresund emot wår westra granne, det måste ega en flotta i dess hufwudstad Köpenhamn.
Inom mitt fädernesland rådde en olycklig splittring.
Adels-kasten hade småningom blifwit beröfwad sina företrädesrättigheter och återwändt till ställningen af wanliga medborgare, men pockade med desto mera glödande nit på sina häfdwunna företräden inom sällskapswerlden, inom embetena och hofwet.
Deras bitterhet, som icke woro adel, retades alltjemt, då de sågo sig utträngda och föraktade.
För den sålunda med fiendtliga blickar ansedda adeln utgjorde Ryssland en förhoppning, i stället för en fiende.
Adelsmännen wisste, att Ryssarne alltid med serdeles wälwilja och aktning behandlade deras stånd, och att, om också det öfriga folket skulle förlora sin frihet under Rysslands wälde, öppnades i stället för adeln utsigt till alltmera lysande äreställen, allthögre myndighet öfwer sina underlydande.
Så war förhållandet, då det förfärliga budskapet skallade öfwer landet, att Ryssarne seglat öfwer det sund, som skiljde deras kuster från wåra, och att en betydlig krigshär nalkades wår hufwudstad.
Den Engelska flotta, som blifwit lofwad till wår hjelp, afhördes icke, och wi måste sjelfwa gripa oss an med wårt förswar efter bästa förmåga.
Jag war då bokhållare på Friherre Kantzows Kontor.
Äfwen mitt bröst intogs af en hög lust att kämpa mot den stolta fienden.
Wi förenade oss, en mängd borgare och embetsmän i hufwudstaden, till en friwillig skara, hwilken walde till anförare en artist, som warit kapten wid artilleriet och hette Wetterling.
Han war en glad och munter man, warm wän af fosterlandet och oförsonlig fiende till dess fiender, förnämligast Ryssarna.
Med ett fryntligt leende på det runda, af kortklippta mustascher beprydda ansigtet, öfwade han oss i handterandet af wåra wapen, och uppmuntrade oss under hwilostunderna med berättelser om sina äfwentyr i främmande länder, serdeles Italien, och när han talade om söderns skönheter, blixtrade en werklig konstnärseld ur hans små, ljusblå ögon.
Då fienden hotade att angripa hufwudstaden, tågade wi ut, anförda af wår kapten, som af den unge konungen erhållit del af förswars-planen, till ett slott, Ulriksdal, utanför staden, anwändt såsom en tillflyktsort för ålderstigna, fattiga krigare.
En betydlig rustkammare, bestående af wapen och kläder efter många Sweriges framfarna regenter, war derstädes uppställd i en serskild byggning.
En bataljon af Konungens Andra Lifgarde besatte sjelfwa slottet, hwarest de gamla Invaliderna måste lemna rum åt yngre förswarare.
Wår kapten besatte rustkammaren, men tillät
Invaliderna att också få förena sig med oss, för att ännu, icke förgäfwes, anwända sina sista krafter.
Du måste uppfatta min beskrifning om wår hufwudstads belägenhet, om du will känna wår ställning.
Du bör weta, Rao-Bahader, att sjelfwa kärnan af Stockholm består af en liten ö, på hwars nordliga ända det sköna, kungliga slottet är anlagdt.
Söderut sammanhänger denna ö genom twenne slussbroar med en högländt och bergig förstad, Södermalm.
Norrut leder en bro till det förnämsta torget i den norra förstaden, hwilken sträcker sig allttill sjön Brunnswiken, på hwars ena strand det tjusande lustslottet Haga är beläget.
Ofwanför ändan af denna sjö, wid en annan, som heter Edswiken, ligger Ulriksdal.
En wäg leder på hwardera sidan om Brunnswiken till de twenne nordliga tullarna af staden.
Dessa tullar äro obefästade.
Nu hade man wäl på westra sidan om den ena tullen, i en skog, som heter Solna-skogen, uppkastat några skansar, och på den östra sidan, wid ett sund, som heter Ålkistan, anlagt ett fältwerk; men dermed kunde wisserligen icke en öfwerlägsen fiende afhållas, än mindre tillbakadrifwas.
Wi hörde snart handgewärs-salwor på wår wenstra flygel och kanonskott från den högra, som utwisade att fienden angrep Ålkistan.
Snart hade således också wi att wänta ett anfall på wår position.
Jag stod just i den högstammiga parken framför wår byggnad på post emellan ett par furustammar.
Fiendens förelöpare, twenne kossacker, framstörtade i sporrstreck för att genomspeja parken.
Genast lade jag min dubbelbössa till ögat.
Det war en underbar känsla, men en wild, en upplifwande, som for igenom mig, då jag med en öfwad jägares köld beräknade att jaga twenne rännkulor genom den första kossackens hjerta.
Mitt skott träffade, och jag såg den brokiga wilden ännu några ögonblick hålla sig upprätt i sadeln innan han, med en sprittning, förlorade jemnwigten och hufwudstupa föll i marken.
Den andra kossacken blef skjuten af en kamrat, som stod bredwid mig.
Det war första gången jag gjutit menniskoblod, men jag erfor alldeles icke derwid den hemska känsla, jag hade föreställt mig på förhand.
Med ett lugn, som förwånade mig sjelf, laddade jag ånyo den aflossade pipan, och lydde derefter befälhafwarens signal, att, jemte min kamrat, återwända till byggnaden.
I det wi beträdde byggningen, smattrade en salwa muskötkulor omkring oss i porten och wäggen.
Wår kapten lät öppna dörren för oss; men innan wi inträdde, beswarades, öfwer wåra hufwuden, fiendens salwa med en dylik af de wåra.
Wi instörtade genom krutröken, och bakom oss tillslogs porten.
Men härinne, hwilken syn mötte oss!
Det war som om forntiden stått upp ur det förflutnas graf, för att äfwen deltaga i striden för Sweriges ära och sjelfbestånd.
De gamle Swenske Konungarne, i guldbelagda rustningar, med dammiga panascher nickande från hjelmarna, utgjorde en sluten trupp i förstugan.
Då Gustaf den förste uppslog hjelmen, framblixtrade twenne skarpa, mörka ögon, och jag igenkände anfigtet tillhörande wår förnämste skådespelare Almlöf.
I den snillrike Erik den fjortondes eleganta skrud wisade sig en af wåra bästa tonkostnärer, Lindblad, och hans drag uttryckte rätt wäl det egna swärmiska, som tillhörde Kung Erik i hans bästa stunder.
En tidnings-redaktör och krigs-domare wid artilleriet, Blanche, hade iklädt sig Carl den niondes förgyllda rustning.
Man kunde se, att hans wana att kringljunga skarpa ord i sin tidning, här wille bibehålla sig i kringljungande af skarpa hugg.
Såsom Gustaf Adolf uppträdde en ljushårig kammarjunkare Kullberg, hwilkens fylliga gestalt och runda ansigte utmärkt wäl passade till den glänsande drägten.
Carl den tionde Gustaf höll just på att uppmuntra kamraterna med en rolig anekdot, då jag i hans uppsyn igenkände den trefliga landskapsmålaren Julin.
I Konung Carl den elftes, rikshushållarens, wapen stod en poet, som förut warit officer, men nödgats skilja sig från sin tjenst, emedan hans åsigter woro alltför fria.
Mannen hette Braun.
Men sällsammast föreföll det mig, att se några prester i Kung Carl den tolftes och hans drabanters kostymer.
Såsom Kungen uppträdde en som hette Assar Lindeblad, och som hans drabanter Dahlgren, Mellin, Wenström,Fryxell, Göranson, alla samtliga poeter och litteratörer.
De woro allesammans långa, ljushåriga karlar; den häftigaste af dem war kungen sjelf.
Huruwida det just anstod deras fredliga embete, att draga ut till mord och krig, lemnar jag derhän, men wisst är att den tiden ansågs ingen person för god och intet embete för heligt, att bidraga till fäderneslandets förswar.
Jag hade knappt fått tid att igenkänna dessa bekanta, förrän ett förfärligt brak hördes och porten sprang upp.
Den hade blifwit sprängd med en petard, och genast instörtade en flock Ryska grenadierer med fälld bajonett.
De studsade wid åsynen af den sällsamma skara som mötte dem.
Deras wilda hurrarop tystnade, men wi uppstämde ett desto högre i stället, och rusade emot dem.
Rustningarna wisade sig nu förträffliga mot bajonetter och sablar.
Grenadiererna stupade talrikt för wåra wäldiga hugg.
Men wi hade att kämpa mot en otalig öfwermakt.
De regementer, som hade stormat wår byggning, kringrände den och begynte intränga genom fönstren.
I öfra wåningen stodo Invaliderne i alla fönster och sköto med de kungliga jagtgewären ur rustkamrarne så många fiender de kunde hinna, men deras mod war större än deras skicklighet, och krafterna sweko deras af ålderdom darrande händer.
De blefwo småningom nedskjutne, alltsom de tittade fram, af en mängd
Ryska jägare, som bildade en kedja inom lagom skotthåll.
Från förstugan, der striden som bäst rasade, måste jag skynda in i den stora salen, för att afslå anfallet, som fienden gjorde emot fönstren.
Kamraterna derinne förswarade sig tappert.
Wid en sida hade twenne ställt sig wid hwar sin fönsterpost och nedlade hwar och en Ryss, som stack in hufwudet.
De twenne woro bekanta litteratörer.
Den ena war en förnäm hofman, som hade gömt sin korpulenta wext i riksföreståndaren Torkel Knutssons harnesk, och med ett Folkunga-swärd högg
Ryssarna i nacken.
Han hette Beskow.