Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det nu var för att både folk och fä höllo sig som runda och välfödda där, eller om den fått namnet efter Rundan -- en fjällbäck, som flyter strax förbi -- det vet man inte så noga -- och det kan då också kvitta lika.
I alla fall var där som lusteligt.
Ängar och åkrar drogo sig frodiga och bukiga upp mot bärgåsarne, där hemmansskogen tog vid, och den skämdes inte heller för sig.
Nej, skogen var en af de bättre, och inne emellan stammarne där hade många träkarlar gått och snokat och slickat sig om mun.
Men Jan Persa tyckte som så -- att träna stod’ bra där de stod’, och pängar trängde han int’ allra värst te’.
-- För resten hade han väl sin mening med att låta dem gå där och känna begärelsen växa med träden.
Bakom det bondörat kunde man nog hitta mer än en räf.
Tre ting fanns det här i världen, som Jan Persa »extimerade», och det var: först och mest pängarne och det som hade pängars värde, sedan var det spriten och så -- ett godt stycke därefter -- dottern sin -- Anna hette hon.
Och det han med sin sega västerbottensnatur trådde så dannt efter, det trådde lika mycket till honom i sin tur.
Hvilket ju bara är som det bör vara.
Jaa sannerligen, slantarne rullade som af sig själfva in i fingrarne på honom, och där blefvo de sams med honom om att stanna till hans bleka död.
Folk visste nog inte, huru pass rågadt han hade i storkistan, men rågan var det, och ingen lefvande mer än Jan Persa sjelf hade lyft på det locket.
Om han var omtyckt där i bygden, Jan Persa?
Åh nej, inte så värst, för se han hade liksom ett snöre om benet på mest hvarenda en där, och när han ryckte i det -- då sved det.
Ja, det vill nu säga som så, att när någon kom i knipa, gick han till Jan Persa och knackade på storkistan.
Han fick förstås det han ville, men i utbyte fick han lämna ett papper, där det stod skrifvet, att han hade fått precis en femma mer än han hade fått, och att han därtill skulle betala Jan Persa sex procent i ränta.
Se, det var snöret, och det stramade åt på bestämda dagar.
Kan en då undra på att de blefvo le’ den, som stod för slikt!
Tro därför inte, att de kunde undvara honom!
Eller om han var högt aktad, Jan Persa?
Jaa -- åhja, för se, han hade ju ändå storkistan, och då gjorde det väl inte så allra värst mycket, om en del af innehållet hade kommit dit i misshugg -- så till sägandes.
Det hade nog varit som så med den karln’, att han aldrig kunnat läsa sjunde budet utan att staka sig, och då kan en inte begära, att han skulle lefva efter’t heller utan att staka sig.
Ja, för att säga sanningen, hade han -- så storbonde han var -- setat inne.
Det var nu bara för att en tiokronssedel, som han inte hade någon sorts gemenskap med, smetat fast sig vid plånboken hans.
Och nog var det branog lite att väsnas för, men som det inte var första resan, räckte det ändå till för att Jan Persa skulle få åka kronskjuts.
Man kan då säga, att det var rena oturen för honom den gången.
-- Det hände sig just som så.
Jan Persa, en som hette Stursken från Burträsk och ett par till kommo opp en dag -- det här gick för sig för flere år se’n -- till en Karl Michael.
De hade lurat ut, att han haft kuttingen på lasset, när han kom från stan’ kvälln’ förut.
Nu blef det att lätta på den -- som en väl kan tänka sig -- och hur det var, och hur talet gick, fann Stursken det lämpligt att dra’ opp plånboken och visa fram en tiokronssedel.
Den skröt han med.
Det var också en grann sedel -- fastän på ena sidan hade den en stor lakriskladd -- och Karl
Michael tog och vände på den för att se, från hvilken bank den var.
En skulle bara sett då, hur ögonen glindrade i hufvu’t på Jan Persa.
Det var ackurat som när en katt sitter och skyttar efter en mus.
Ja, sedeln var -- som sagt -- grann, och sedan Karl
Michael tittat och snott på den tillräckligt, lade Stursken den långsamt och varsamt tillbaks i plånboken -- och så plånboken lika långsamt och riktigt i bröstfickan.
En skulle sett på Jan Persas ögon då.
De följde med ända ner i fickan, och där skulle de visst också blifvit kvar, om inte kuttingen varit på bordet och liksom behöfde eftersyn, den med.
Hur det led blef kuttingen tom och bönderna fulla, och, som gångdona deras inte voro goda till att bära dem, blefvo de där de voro och lågo snart så stocksofvande, som om de tröskat en vecka.
Bort mot kvällsdags blef det lif i dem igen, men värst i Stursken, ty han saknade tiokronssedeln, och plånboken låg i fällen.
»Era djädrans tjufsatar!» skrek han.
»Till länsman ska’ ni hvar eviga en!»
Och han regerade och svor, så de andra blefvo klar nyktra på en gång.
Karl Michael, som tyckte det började osa hett, då han ju hade stått för trakteringen, blef liksom allvarsam och förbannade sig på att ingen kom lefvande från gården, som inte visade fram hvad han hade i plånboken.
Och fram kommo också plånböckerna.
-- Men se, när Jan Persa drog opp sin, hade han inte sedlar i den invändigt bara, utan en satt också och hängde utanpå, men fast satt den, och en tiokronssedel var det.
När Karl Michael fick ögonen på den, spottade han.
»Tvi däj, Jan Persa!
Nu ä’ du allt lika myttje fast som sedeln där, och hä, fast du ingen lakriskladd har på baksia.
Men serru, hä har sedeln, hä kan jag kaveer för, som synte’n nyss».
Det var sedeln med lakriskladden, och den hade smetat fast sig så säkert på plånboken, som om den hade tänkt stanna där för jämnan.
-- Nog hade storbonn’ haft den tanken med.
I alla fall svor han på att sedeln varit hans i allan tid, och att förr skulle de få klå’n förr’n de fick det papperet.
Och hur det bar till, så kom han sig undan med sedeln.
Men Stursken och Karl Michael voro säkra och styfsinta de med, så att, när vintertinget hölls, gjorde de långskjuts alla tre, och huru än Jan Persa snodde och vred sig framför domarebordet, fick han fortsätta resan och det direkt till häktet.
För se, han hade -- som sagt -- konstrat med fingrarne ett par gånger förr.
När han kom ut igen, blef det vid det gamla, hvad anseendet beträffar.
Egentligen -- och för att säga hela sanningen rent ut -- så var det just ingen i det byalaget, som hade så alldeles rensopadt för sin dörr -- hvad ärligheten angick.
I grannbyarne gick det ordet om dem, »att i deras lag fanns det bara en ärlig bonde -- och han hade stulit en märr».
Nå nå -- så farligt var det väl ändå inte, och hela skulden får man inte kasta på dem heller.
Just i bygden däromkring hade träkarlarne grasserat som allra värst -- och skojat och lurat för att komma åt skogen billigt.
Bönderna hade lärt sig så småningom, hur det skulle vara, och de voro snart lika knepiga själfva, när det gällde.
Om herremännen tänkte på hvilket ansvar de hafva, när de handla och vandla med det lättrogna, okunniga allmogefolket, skulle de visst tänka sig om, innan de lärde dem sina konster.
-- De få stupa i det själfva sedan.
I alla fall fanns det en på Rundeliden, som höll anseendet uppe, och det var Anna, dottern Jan Persas.
Hon var också en jänta, som det fanns både kraft och saft i.
Inte ett skapande grand i henne bar vittne om att hon hade Jan Persa till far, om inte möjligen det, att hon var snartänkt.
Annars hade hon kropp som själ efter modern -- modern, som varit död sedan hennes tolfte år.
Det år hon läste sig fram, fick hon bli’ både matmor och piga själf på gården, och utom drängen vankades det sällan lejd hjälp i göromålen, inte ens vid ann’tiderna. -- Jan Persa glänte int’ gärna i onödan på storkistlocket.
En kunde bli’ hjärteglad vid att se Rundelidens-Anna, när hon om sommarmorgnarne och kvällarne med rodde uppåt älfven för att mjölka och se till kräkena.
De hade sommarföjset uppe i ett utänge, dit det var dryga kvartsmilen roddvägs.
Motström var det -- nästan strycka på en del ställen -- men Anna skötte årorna, så det slog hvit fradga kring båten, och barmen höjde sig lugnt och jämnt, när hon lade upp vid utänget.
Endast på den starkare ansigtsfärgen märktes det, att slik rodd var tungarbete.
Se, det var ett kvinnfolk det!
Det bästa fjällvindarne förde med sig hade hon supit in’, och därför gick hon så svingande lätt uppför brantaste stig.
Kådstark och full af barrdoft slog luften emot henne från skogarne, och därför ljödo skratt och visor så klingande friska, när hon bar fyllda spann och tog karlatag i grofarbetet.
Hon var som en ung gran med solglans öfver -- kraftig och fager.
Älfven gick djup och bred nedanför Rundeliden, och såg man Anna i ögonen, var det som att skåda ned i ett djupt vatten -- ett vatten med starka strömdrag.
Ingen hade väl ändå sett ner i det vattnet så noga som Per, gårdsdrängen på Rundeliden.
Och hur han såg, blef han så yr och från sig, att han glömde både, hvilken fattiglapp han själf var, och huru Jan Persa var hopkommen -- och att han, Per, allra minst blefve utsparkad, gjorde han friareslag där i gården.
Men nu var att lägga märke till det, att när Per såg -- såg Anna tillbaks.
Han var lika så styf karl som hon var kvinnfolk, och rädder af sig -- det var han inte heller.
Från högfjällsbygden var han kommen, och där hade han från barndomen lärt, att orädder karl är stark.
Och styrkan hade han pröfvat både med björn, snöstormen och nödår.
Däraf kom det sig, att han när kärlekstankarne togo åt honom, gick fram till kammarfönstret om lördagskvällen och knackade på lika trygg, som om han varit storbondson.
Öppnadt blef nog ett fönster också, men det var stugfönstret -- och Jan Persa själf var det som öppnade.
»Hut fjällbopojk’!» skrek han, så det ekade.
»Så högt som te’ det kammarfönstret ä’ du int’ karl te’ klifva ändå, och te’ höstflyttninga jär e du, som går te’ fjälls igen.»
Per drog andan djupt.
Det var som att midt i sommarn få ett snöil öfver sig.
Det händer så ibland i högfjällen.
Bäst man går där i sommarvärme och sommarsol, blir det med ens kolmörkt, och man är inne i drifvande snö, som sveper in en så väl och sluter så tätt till, att färden kan bli till döds.
Men det kan ock reda sig med slikt -- är en bara säker på vägen och orädd af sig.
Och det var Per -- nu med.
Han tog sig betänksamt om hakan.
»Om hä nu skulle vara två mot en» -- mumlade han och nickade mot stugufönstret -- »hur skull’ du re’ dej då, storbonne?
Jag säj bara om jag!»
Så gick han bort öfver ängarne till hagen för att se till hästen ett slag, innan han gick till sängs.
Efter den lördagskvällen smygtittade Jan Persa som oftast på de två, och det han såg måtte visst ha’ varit ledt för honom att se.
I alla fall höll han sig mer hemma från supning och vägafärder efter det.
Vintern förut hade en träkarl slagit sig ned midt emot Rundeliden på andra sidan älfven och där byggt upp en såg.
-- Det var en herreman.
En kväll satt Jan Persa på stugubron och tittade på ångan från sågpipan.
Han stirrade så ögonvattnet rann, och när klingan skar genom stockarne, skar det också så ondt i öronen på honom.
-- Han hade lite otalt både med patron och verket hans.
-- Hade int’ den rackars karl’n narrat åf’en skogen ändå!
Jan Persa spottade och vände på snusvalken.
Kontanter hade han förstås fått -- och det redigt också -- och konjak med.
-- Hela snusvalken fick afsked, och en ny lades in på ort och ställe.
Så inte var det något i vägen med det, men se -- det var det här med stämningspapperet, som han visste låg färdigt i patrons låda -- patrons snöre på honom, om han en enda gång till tog ett träd ur skogen, som var aldrig så lite för stort. -- Spårhund där! -- -- -- Det var det, som han satt där på stugubron och retade sig öfver och grundade så styft på, att han glömde både -- att han hade en dotter och en utfattig fjällbodräng.
I kontraktet på skogsköpet stod det, »att han, Jan Persa, hade rätt taga smärre virke till reparationer och husbehof».
Att han hade byggt sig en lada på vårsidan, och att timret blef lite större, än det hade lof till -- det råkade komma med lite af det sålda -- var väl ingenting att bråka om.
Till husbehof -- det var väl till behof af hus.
Han, Jan Persa, behöfde en ny lada -- hvilken ock är ett hus.
Det virke, som gick åt, måste således vara husbehofsvirke.
Och på det skulle han nu bli’ stämd!
»Tvi dej din djädrans lufver!
Det ä’ just herremanslikt!»
Men han skulle få se, hvem Jan Persa var!
Hade varit ihop med tockna förr. -- I kontraktet stod det också, att han skulle få ta’ stängselvirke, men inte huru groft.
Där hade du sofvit, herreman!
Och stämmer du för laduvirket, ska’ du få se, att jag sätt’ opp så grofva stängsel, och så höga med, att du får svårt te komma öfver!
Nu hade Jan Persa hunnit så långt i tankegången, att han liksom sken opp igen.
Han kände sig belåten och mäktig.
Han, storbonden, kunde kapplura med herremannen.
Under sommar’n blef nyladan fylld med doftande hö, och aldrig hade Jan Persa känt sig så nöjd med en full lada, som när han spikade till den nya, stadiga dörrluckan på henne.
Sex präktiga timmerhvarf nedersttill lyste emot honom och narrade honom till skratt.
Det var groft slag, riktigt så det hade gått för sig till tingshusbygge.
Och ännu låg stämningen kvar i patrons låda -- det visste han.
Noveller
HOLMEN I SJÖN DALL.
På alla sidor begränsadt af en rundt omlöpande skans af skyhöga fjällar, ligger Kaschmir, ”den förtrollade dalen, Indiens paradis” – så nämna skalderne detta land till hvilket blott några få portar i bergväggen öppna sig.
Öfver dessa högfjällars hjessor hinna hvarken de giftiga vindar, som, nedanför bergen i söder, gjuta sin glödande anda öfver Lahors vidsträckta slätter: ej eller de skarpa ilar, som större delen af året begrafva det nordligt tillgränsande
Tibet under snö och is.
Utestängande de tjocka, regntunga molnen, tillåta de allenast de lättaste, högst i atmospheren sväfvande skyarne, att här nedgjuta sina milda skurar, som, i strida bäckar störtande utför klipphällarna, bilda tusenfaldiga cascader, kröka sig kring ständigt gröna ängar, till dess de alla samla sig till den gullsandige Behat, hvilken genomflyter detta elysium.
Länge trodde dalens invånare, att samma bergmurar, som härifrån utestänga stormar, frost, snö, äfven skulle förmå afvärja menniskornas fientliga anfall.
Men ack, de bedrogo sig: den menskliga roflystnaden, mäktigare än naturens elementer, har brutit sig väg genom dessa trånga bergportar, har härjat och utsugit det numera olyckliga Kaschmir.
Men sådant var icke ännu mitt fädernesland i min ungdoms dagar, ehuru redan då lydande en främmande spira; jag fortfar alltså att skillra det icke såsom det nu är, utan såsom det varit, sådant det står för min hågkomst.
Liksom för att öka det underbara af den hesperiska dälden, föll dess läge mellan tvenne de mest klimatiskt skilda landsträckor i verlden: vandraren, antingen han hit nedklättrat utför nordfjällen, som utanför i tallösa, vilda slingringar med sina nakna, hvitglänsande armar omfamna det omätliga snölandet: – eller han hit uppstigit från de förbrända fälten i söder, finner sig med förvåning, efter få timmars väg, liksom flyttad till ett förtrolladt land, till den första urverlden, der en evig vår råder, der årstiderna i obemärkt vexling försvinna, der himlen synes mera blå och närmad; der luften, frisk och vederqvickande, spelar öfver den stora lustgården.
Marken är öfversådd med tusen kullar, som höja sina gröna med skördar och byar krönta hjessor öfver den omliggande slätten; och mellan dem rinna forssande, silfverblanka bergvatten, som än skapa sjöar med friska öar och stränder, än genomströmma romantiskt vilda, än åter arkadiskt milda landskaper.
Här störtar sig en mäktig fjällflod skummande ned utför branta klippor i en mörk, svindlande afgrund, vid hvars sidor gazeller och rådjur klättra upp och ned: med tigande bölja framsmyger der, mellan fruktbärande bräddar, den lugna ån, till dess den änteligen försvinner bakom platan-lunden, der fåglarne i tallöst brokiga visor besjunga vårens evigt ungdomliga förtjusning; der nedsorlar, stolt och knotande öfver kiselbädden, utför de lägre af ek- och bokskogar bekransade bergskullarna, den lilla bäcken, som snart fredligt i dalen bjuder sin klara gullvåg till spegel åt rosenbusken, men omsider harmsen delar sig i hundra rännilar, för att bevattna de bördiga risfälten.
I uräldsta tider, förtälja inhemska sagor, var hela denna dal en stor bergsjö, till dess det trångt sammanpackade vattnet på södra sidan, der nu Behat utflyter, bröt sig en utfart, och efterlemnade, liksom
Nilen årligen i Egypten, en jordmån, som ännu nästan sjelfvilligt frambär sina frukter.
Ännu är här den friska, oföråldrade naturen rik på under, som blott synes tillhöra verldens första ungdomsår: det gifves här sjöar, i hvilka isen äfven vid den starkaste hetta ej smälter; – källor, som en viss årstid tre gånger om dygnet uppvälla och den öfriga tiden sedan stå stilla; – andra, som stundtals sakta framvälla, men stundtals åter, med yttersta häftighet, springa i luften; – snöberg, i hvilkas granskap den resande blott vågar hviska, af fruktan, att ett stormväder annars skall uppstiga och begrafva hela tåget under nedvältande laviner.
Dock, hvartill gagnar denna teckning?
De, som aldrig sett detta land, skola anse min beskrifning såsom en djerf skapelse af dikten; de åter, som minnas det, sådant det var innan de fanatiske och guldtörstige
Sikherne förhärjat allt hvad mensklig idoghet der
skapat, skola äfven i den färgrikaste tafla blott igenkänna en matt skugga af den fordna verkligheten.
Alltså nog; i denna stora, af sjelfva naturens hand danade trädgård vaknade jag, träffad af lifvets blixt, ur den medvetslösa drömmen om intet.
Likt källans våg som sakta smyger öfver ängen, eller lik sjelfva den vår, som i oföränderlig fägring råder öfver mitt hemland, bortflöto min barndoms, min ungdoms första år, utan vexling, utan skiften af hopp och saknad, sorg och lidelse.
Väl saknade i det hela de föremål, med hvilka jag lefvat och uppväxt, den nyhetens förtrollning, som öfverraskar främlingen: dock upptäckte jag alltid under mina vandringar, ehuru dalen blott är af ett måttligt omfång, någon hittills osedd nejd, något ännu obesökt landskap, det ena skönare än den andra.
Fritt och utan fara kunde jag genomströfva de tätaste skogar, de aflägsnaste trakter; ty i detta Eden lurar intet villdjur, hväser ingen orm: hvarje skadedjur är härifrån förvisadt.
Man skulle tro att cheruber med dragna svärd stodo vakt vid bergportarne till detta paradis och motade alla ondskans intrång.
Ingenting bidrager mer till hufvudstadens prydnad och dess innevånares förlustelse, än den lilla insjön Dall, som nordost om staden böjer sig i en långrund skapnad och genom en trång canal sammanhänger med floden.
Denna sjö är besådd med en mängd de täckaste holmar, smyckade med lusthus, vinberg, lundar och fruktgårdar.
Vid östra ändan af sjön höjer sig, på en enstaka kulle, Salomos gamla tempel.
I hela österlandet står denne konung i stort anseende; i Kaschmir är dess åminnelse särdeles vördad: ty det var han, säger folket, som gaf befallning att aftappa vattnet från denna dal, och förvandlade sålunda ett stinkande träsk till den härligaste lustgård.
På altanen af denna moské älskade jag framför allt att uppehålla mig.
Derifrån öfversåg jag nästan hela sjön, med dess öar och stränder: såg huru, i tallös mängd, med granna vimplar och mångfärgade segel, lätta jullar framgungade på dess vänliga vågor; hörde fridsamma sånger, beledsagade af horn och flöjter, af årornas slag, vindens sus och böljans sqvalpande plaskning.
Ofta, sedan solen gömt sig bakom vestfjällen, det glada sorlet tystnat och den sista farkosten försvunnit i viken, dröjde jag ännu qvar på stranden.
Då natten hviftade sina skuggor öfver land och sjö, då fiskarbåtarnas bloss tyst framsmögo genom skymningen; – då uppgingo för mig de njutningsrikaste stunder.
I mitt bröst tände sig då den första gnistan af aningen om lifvet: öfver spegelytan af min själ susade då en vind, som likväl ännu icke klädde sig i gestalten af en önskan.
Det var en ljuf längtan till någonting fjerran obestämdt, som dock efterlemnade några ögonblicks tomhet, en trängtan utan föremål.
– Hvad begär du, hvad åtrår du, klappande hjerta?
Hvad återstår mer att fordra af lyckan: äger du ej rikedom och anseende, helsa och ungdom, och arfsrätten till ett paradis?
Så hviskade jag ej sällan till mig sjelf.
Men hjertat klappade icke mindre oroligt.
Ännu visste jag ej att blotta naturen, i saknad af menniskor, med all dess prakt, med all dess herrlighet, endast är en ståtligt smyckad skådebana utan handlande varelser: att hennes genier äro slumrande andar, som för att uppstå ur dvalan, måste väckas af kärlekens andedrägt.
Dessa ljuf-bittra betraktelser återvände med ökad styrka, då jag efter några dagars frånvaro kom tillbaka till hufvudstaden från en stor jagt, som min fader anställt i en af bergstrakterna.
Jag skyndade att åter uppsöka mitt älsklings-ställe, den gamla, halfförfallna moskéen.
Ett ovanligt stort antal båtar, festligt prydda, sväfvade denna afton fram och åter på sjön; en ännu större folkhop hade samlat sig på landet, lustvandrande vid dess stränder.
Solen sönk och natten anryckte med den skyndsamhet, som i dessa sydliga verldstrakter är vanlig; hastigt afbrunno från kastellet tvenne kanonskott.
Ett mångdubbladt fröjderop uppsteg från alla sidor; på alla master uppflögo lyktor och lanternor; båtarnas orediga hvimmel ordnade sig i grupper, och hastigt ryckte alla i bestämd ordning framåt.
Äfven folket på landet tände sina bloss och började ett långt, omätligt tåg.
Från berg och dal, från lund och fält, från land och sjö skallade högljudande instrumenter; andäktiga sånger svarade hvarannan vexelvis, under det att skämtande chörer, fördolda bakom häckar och buskar, blandade glädjens ljud med andaktens.
På andra sidan sjön, snedt emot mig, höjde sig, omgifven af trädgårdar, den så kallade gröna kullen; på dess spets glänser ett kapell, byggdt till den helige Mokdum Sahebs ära.
Då jag såg hela tåget ditåt vända sin kosa, begrep jag att man i afton firade helgonets årsfest.
Moskéens minaret, upplyst af tusentals lampor, glindrade präktigt genom skymningen de ankommande till mötes.
På de aflägsna bergen flammade lusteldar.
Djupare i sin dimm-mantel insvepte sig mellertid natten; det muntra sorlet, de hvimlande ljusen förlorade sig mer och mer i afståndet, och blott då och då genomfor en från helgedomen uppstigande raket den dunkla rymden.
Ändteligen blef allt tyst: lamporna i kapellet och bergeldarna slocknade efterhand, och mörkret öfvertäckte med sitt enfärgade flor den nyss så brokigt rörliga taflan.
Trött af jagten, kände jag mina ögonlock villiga att tillsluta sig; sömnen kom och öfverraskade mig på altanen, innan jag ännu hann verkställa mitt beslut att återvända till staden.
Den kalla morgondaggen väckte mig snart ur den korta hvilan.
Vid uppvaknandet föllo mina ögon på den lilla holmen, som var närmast belägen till templet.
Med förundran blef jag der varse en ung, välklädd flicka, sysselsatt att vattna blomstersängarna.
De nära häckarna, bakom hvilka hon till större delen var dold, hindrade mig att tillräckligt betrakta henne, och när hon då och då framträdde genom buskarnes öppningar, nekade mig den för morgonvinden fladdrande slöjan att urskilja hennes anletsdrag.
Den som känner österlandets seder, vet huru sällsynt en syn, sådan som denna, är: min nyfikenhet stegrades så mycket mer, som jag kände öns ägare och trodde mig veta, att intet sådant fruntimmer tillhörde honom.
Innan jag ännu rigtigt hunnit sansa mig, satt jag redan i jullen, som med tysta, långsamma årslag framsköt öfver det smala sundet.
Redan stötte stäfven mot stranden; nästan ovillig öfver mig sjelf, steg jag i land.
Med tjuge steg hade jag genomvandrat den smala mandel-dunge, som låg närmast viken; nu stod jag dold bakom en buske, och mina blickar sökte flickan på de redan förut välbekanta blomstersängarna.
Arbetet, syntes det, var redan fullbordadt: bredvid stod den lackerade vattenkannan.
Flickan sjelf satt med ryggen vänd mot mig, och matade tvenne små djur, hvilka jag sedan erfor vara så kallade dverghjortar.
Dessa djur äro ej hemfödda i Kaschmir: jag hade aldrig, och kanhända äfven få af mine läsare, sett dessa de täckaste bland lefvande varelser.
Deras längd utgör knapt halfannan fot: den sirliga, lätta kroppen hvilar på skönt bildade ben, som ej äro mycket tjockare än en pennfjäder.
De stora, strålande ögonens behag upphöjes genom tvenne nedanför liggande ljusa streck, som gifva djuret anseende af att hafva fyra.
Färgen är rödbrun, här och der förskönad genom hvita stjernor och fläckar.
De tama djuren åto sammanblandad mjölk och honing ur små porslins-skålar: deremellan togo de ur sin unga herrskarinnas händer späda blad, blommor och frukter.