Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Det var djefligt bra ni kom, så kan jag få er namnteckning med samma,» sade han.
Truls skulle ha in ett par dikter i en kalender, som Grazelius redigerade, och författarenamnet skulle bringas i facsimile.
Han satt obekvämt, och namnteckningen blef dålig.
«Låt mig skrifva om,» sade han till Grazelius, som redan ryckt pappersbiten till sig.
«Hva’ falls!»
«Det blef icke vidare snyggt.»
«Det skiter jag i.»
«Ni är sysselsatt med öfversättningsarbete,» återknöt Truls samtalet, då värden åter tycktes uppgå i hvarjehanda bestyr och icke mälde ett ord.
«Ja, ser ni, jag har så helvetes mycket att göra, att jag måste hålla mig med afskrifvare.
Rakt omöjligt göra allt sjelf.
Det är Taines «Origines de la France Contemporaine.» Ja, d. v. s. naturligtvis bara första delen.»
«Så-å!»
«Ja, naturligtvis, för fan!
Sen blir han ju bara reaktionär.
Skulle jag hjelpa till dervidlag kanske!»
Truls häpnade öfver denna oförväntade konstellation af jätten Grazelius och dvergen Taine samt fann intet att svara.
När han skulle gå, sporde hans värd ytterst likgiltigt, så att Truls måste märka, att det var ett höflighetsspörsmål:
«Nå, hur finner ni Stockholm?»
Truls gaf svar som frågan var.
«Har ni gjort bekantskap med de andre?»
«Rakt inte?»
«Känner ni inte Cohn?»
«Eller Berglund?»
«Kors i Jesu namn:
Då ska vi en gång vara samman.
Adjö.»
Hvarpå dörren slogs i med en smäll.
Truls hade verkligen icke sökt några bekantskaper inom det stockholmska framtidsbefälet, fastän han ju mycket väl kunde inse, att detta vore en stor oegentlighet.
En enda representant för kåren hade han visserligen lärt känna och kommit att umgås med; men i denna vinst hade han sjelf ingen förtjenst.
När han på morgonen af sin ankomst till staden med kappsäcken i hand steg uppför trapporna till det hus, der han genom Malm erhållit sin bostad, läste han på ett visitkort utanpå en dörr namnet Ringstedt.
Han visste, att titulus Ringstedt räknades ibland de literära framtidsmännen, änskönt icke hur eller hvarför, – ty mannen hade tills dato ingenting skrifvit.
Dessutom hade Truls haft ett mellanhafvande med honom.
När han utgifvit sina dikter, erhöll han en dag bref från den honom personligen fullkomligt obekante själafränden, af innehåll att han, Ringstedt, nådigast ville skrifva om boken.
Någon tid derefter förefann han tillsändt ett obekant blad, hvari diktsamlingen affärdigades von oben herab, af en öfverlägsen ande, som af natur såg på de menskliga fenomenen artificielt-skolpojkssatiriskt.
Inunder läste Truls namnet Ringstedt.
Samtidigt kom ett bref från kritikern, hvari denne upplyste sin nyupptäckte medbroder i andanom, att han i medsända artikel plockat sin fågel, men att han till gengäld hade för afsigt att med snaraste å annan ort säga allt det bästa om Truls, som han på något vis kunde åstadkomma.
Sedan ytterligare någon tid förflutit, anlände äfven denna ljusschattering, – en bjert solplump, inpassad i ett kändt skandalblad.
På tredje dagen af Truls’ Stockholmsvistelse introducerade sig hos honom en ung herre med vaxade mustascher, monocle, slätpomaderadt hår och bena ända ned i nacken, med den anmärkningen, att när Muhamed icke komme till berget, så måste berget komma till Muhamed.
Det var herr Ringstedt.
Kränkningen öfver att icke först ha erhållit visit tog uttryck i en förläget resolut nonchalans.
Ringstedt visste tydligen rakt inte, hvar han hade sin vis-à-vis; och Truls hade intrycket af en medmenniska, som med illa dolda grimaser slukade het gröt.
Ringstedt tog afsked med rådvilla ögon och ett energiskt handslag.
Ett par dagar derefter gjorde Truls återbesök hos sin nyfunne kamrat.
«Ni spelar piano?»
«Naturellement!»
Ringstedt log hemlighetsfullt-smärtsamt, satte sig till instrumentet och exekverade något osammanhängande bullersamt.
«Nå,» sporde han, i det att han vände sig halft på skrufstolen emot Truls, så att denne kunde varseblifva samma hemlighetsfullt smärtsamma leende.
Truls genmälde med ett par komplimanger.
«Det var Napoleons tåg öfver Alperna,» upplyste herr Ringstedt.
«Så-å!?
Af hvem?»
«Oui!
Af mig.»
Truls baxnade: alltså en symbol af kompositören- författarens andliga gerning!
Han kände sig humoristiskt liten.
Grannskapet förde dem nödvändigt samman.
De möttes ständigt i trapporna eller på gatan, åto middag i sällskap.
Truls förefann intet anmärkningsvärdt hos sin nya bekantskap, förutom det att han, ehuru halländing, envisades tala outrerad stockholmsdialekt samt sade «oui» i stället för «ja» och «naturellement» i stället för «naturligtvis».
Men vännen var oanständigt nyfiken, och Truls hade på förnimmelsen, att så mycket som möjligt skulle uppsnappas till att utmyntas i noveller.
Ringstedt hade intet intimare umgänge inom det nyliterära lägret; deremot spelade han rollen af en intelligensens enfant terrible i det lag af unge målareadepter, hvilket hvarje dag kl. 4, med eller utan middag, samlades i Blanchs kafé kring bordet i hörnet invid musikestraden.
Truls introducerades äfven en vacker dag i detta lag af sluskiga genipojkar, hvilka – äfven om de icke mäktade höja sig till ståndpunkten af att realistiskt, enligt Gjellerup, måla «en Mandrillehanes lueröde Bag» – dock teoretiskt- okunnigt svuro vid en ängstumps, en väggytas och en menniskobuks heliga konstevangelium.
En marseftermiddag, då Truls stod vid sitt fönster och såg luften blekna och genomlysnas till kvällning, varseblef han
Ringstedt styra tvärs öfver gårdsplatsen i sällskap med en annan ung man.
Ringstedt blickade upp mot hans fönster och nickade: de ärnade sig sålunda till honom.
«Herr Cohn,» presenterade Ringstedt.
Cohn skref dikter i idel heta färger, och den sista, som Truls läst af honom, handlade om en ung man, hvilken efter en sataniskt intensiv kärleksnatt slinker hem fram på morgonkvisten.
Personen Cohn såg en smula annorlunda ut; man skulle kunna svärja på, beträffande kapitlet kvinnor, att den icke lockat någon hund bort från ugnen.
Öfver hela hans kropp låg en atmosfär af den kalla fukt, som är egendomlig för män, hvilka sakna umgänge med det andra könet.
Han bar byxor, hvilka släppte ungefär midt på stöfvelskaften; men till gengäld var den blankslitna bonjouren så mycket längre, nådde godt och väl till knäna samt bars skeft, som om egaren brukade bara ett byxhängsle.
Den moderna svenska literaturens «Stürmer und Dränger» skulle ha samfäldt möte på kvällen på Hamburgerbörs, meddelade Ringstedt; Grazelius skulle också komma.
Cohn satt hela tiden och log meningslöst förnöjdt, gnidande händerna emot hvarandra, samt tog emellanåt ett tag i byxlinningen å den sida, der intet hängsle fans.
Hvad skulle man hitta på?
Det fans ännu ett par tre timmar kvar, innan man skulle samlas.
Man borde flanera genom Stockholm, föreslog Cohn.
Det var hans specialitet att studera lokalkaraktären i hufvudstadens särskilda kvarter; han dref nämnda studium det sista halfåret; och han utvecklade teorien, – efter Huysmans.
Alltså ströko de tre unga räddarne af Sveriges kultur härs och tvärs genom gatorna ända till långt ut på Söder – «banlieuens trista armod», kommenterade Cohn Huysmanskt.
På återvägen föllo de in i en liten rökig och illaluktande biljardknejp inne i Staden, – man måste också studera de skiljaktiga samfundslagren å ort och ställe, föreläste Cohn, och studerade de närvarande så grundligt med sitt eviga omotiverade leende, att ett par af dessa gjorde högljudda anmärkningar deröfver till hvarandra.
Truls befarade, att hans kollega skulle erhålla oväntadt kraftigt utbyte af sitt studium och kontant valuta för sitt besvär, samt bröt upp.
Efter att sålunda ha «studerat verkligheten» i tvenne timmar, styrde man sina steg upp mot Hamburgerbörs.
Inne i kaféet satt en ung man ensam i ett soffhörn och reste sig upp vid deras ankomst.
«Herr Berglund,» presenterade Cohn.
Herr Berglund var «den psykologiske analytikern», den «kallt objektive själsskildraren» bland de unge.
Hans hufvudarbete var en psykologisk analys af en grönsaksmånglerskas innersta själslif.
Han var en blygsam ung man med ett par fina vindthundsögon i ett trivialt trubbnäsansigte.
Rodnaden kom och gick i detta; han var fåmält och tillknäppt af pur förlägenhet, och hans stela hållning röjde kammarsittaren.
Hvad man skulle dricka?
«Johannisberger,» sade Cohn och gned händerna emot hvarandra.
Johannisberger – till 6 kronor flaskan – var för honom symbolen för lass-basen och orgie, det som gaf rouéstämning och betecknade höjdpunkten af menskligt lättsinne.
De fyra unge männen suto och sågo på hvarandra i afvaktan på Johannisbergern: ingen kunde finna det förlösande ordet.
Ringstedt dunkade sin granne Cohn ett stycke på lårbenet, för att få en ända på pausen, men det hade ingen annan påföljd än den, att Cohn smålog ännu mera understruket meningslöst än vanligt.
Berglund såg alldeles ut som dessa unga borgareflickor från landsortsstäderna, hvilka en gång för alla lagt sig till med en indignerad min, till undvikande af alla eventualiteter.
Ringstedt blickade från den ene öfver till den andre, öfverlägset satiriskt.
«Nå!?» sade han.
Nu kände han sig i sitt esse.
Hans esse bestod alltid deri, att han dokumenterade sig som situationens major domus.
Det var hans specialitet att spela den öfverlägsne genom att göra de andre komiska; på annat sätt kunde han det icke.
Alltså dunkade han ännu en gång Cohn på lårbenet:
«Hur står det till med kärleken, gamle Ravaillac?»
Cohn tappade oförhappandes sitt leende, men fattade sig och begynte, för att vända uppmärksamheten ifrån sitt lårben och sin kärlek, att studera Truls fysiognomiskt:
«Du har sådana der slaviskt intryckta tinningar,» observerade han och gned förnöjdt händerna.
Men Ringstedt släppte honom icke.
«Du skulle ta exempel efter honom,» sade han.
«Han är en don Juan, ser du.»
Hvarpå han dukade upp en historia, som han luktat sig till.
Han hade flera morgnar efter hvarandra tagit Truls på sängen samt hvar gång iakttagit en misstänkt lukt af mysk, på samma gång han regelbundet sett ett bref med enahanda kuvert och enahanda handstil.
Omsider hade han kommit saken på spåren: en Malmöflicka, som Truls der nere i Skåne stått i förhållande till, hade rest efter honom till Stockholm, sedan hon afyttrat sitt möbelmang och allt som kunde undvaras.
Truls, som var trött vid bekantskapen, hade efter många bref stämt möte med henne i Kungsträdgården en kväll, bedt henne resa tillbaka hem, gifvit henne de pengar han hade på sig samt följt henne till ångbåten, der hon logerade.
Herr Cohn satt gapande af förvåning.
«Är det sannt?» sporde han misstroget, missunnsamt choquerad.
«Det hade jag aldrig trott.
Är du en af dem,» tillade han plötsligt, gned händerna, som om han funnit ett rigtigt fett stycke lif emellan dem, lyfte glaset med den märkvärdiga Johannisbergern och drack den märkvärdige Truls till.
Efter sexan kom Grazelius.
«Ser ni, jag är så djefligt upptagen,» ropade han med en sned blick på punschglasen.
«Jag har inte mer än en half timme på mig.
Skål, go’ vänner!»
Grazelius gjorde anspråk på en position trappsteget öfver de andre; hans ställning baserade mera derpå, att den bibehölls, än på öfverlägsenheten i hans begåfning och verksamhet; han var derför endast till hälften på kamratfot med dem, hade aldrig «mer än en halftimme på sig».
Det gälde att understryka, att han var en gjord man, en gifven storhet, – redan.
Efter tredje glaset punsch försvann han, – i egenskap af värderad gäst, som tyvärr o. s. v.
De andre punschade och studerade värdshuslif, tills lokalen stängdes.
Derute gnistrade stjernhimmelen öfver en vacker stad i snö.
På gatan blef det öfverläggning, om man skulle gå hem eller fortsätta det lättsinniga lefvernet.
Man kom icke till något resultat, och vid hörnet framför operan kom det till ny öfverläggning, hvarvid det visade sig, att inom sällskapet förefans en tveksam tendens till något otäckt.
Cohn ifrade för flickor, han gned sina händer vid blotta tanken derpå, – det vore något så präktigt att framdeles utmynta vid en skildring af dessa sällsamma dagar, då Sveriges kulturella framtid smiddes under ungdomligt ras.
Äfven Ringstedt ville det, änskönt han sökte sauvera skenet af blaserthet, – han var nemligen representanten inom det stridbara lägret för den nya stora sanning, hvilken i de dagarne gjordes uppe i Skandinavien, att nemligen «kärleken är brunst», och han betedde sig till följd deraf försmädligt gent emot honkönet, vare sig han mötte det i hemmen, restaurationerna eller bordellerna.
Berglund iakttog en värdig hållning, och Truls lät de andre hålla på.
Efter en tredje, ännu grundligare öfverläggning, hvarvid det visade sig, att ingen ville taga initiativet, fick man ändtligen en släde på Gustaf Adolfs Torg.
Hvarpå de fyra herrarne i härligt före och bjellerklang foro genom tysta, tomma gator, hvita af månsken och snö, upp mot norr för att studera Venus vulgivaga.
Truls kom icke på förtrolig fot med sina bröder i Apollo.
Han knöt heller icke till med «Morgontidningens» redaktionella äkta par.
På aftonen till supén hade han i rättan tid begifvit sig åstad, i naiv samvetsgrannhet klädd enligt inbjudningskortets anvisning «i hvardagsdrägt.»
Till följd af sin gamla, outrotbara olust för borgerliga kretsar hade han länge promenerat upp och ned utanför herrskapet Forsmanns eleganta palais i villakvarteret, utan att kunna förmå sig till att träda in igenom den stora jernstaketsgrinden.
Ekipage efter ekipage körde fram; herrar och damer i full sällskapsståt lupo in mot det rikt upplysta huset.
Alltså hade han gjort en etikett-bock, slöt han; han skulle tagit frack och hvit halsduk på.
Sedan han en half timme nervöst storlupit på den korta sträckningen af den lilla gatan fram och tillbaka i slitningar emellan invärtes Scylla och Carybdis, styrde han med snopet energiska steg kosan hem.
Dagen derpå kastade han sitt ursäktsvisitkort in hos herrskapet, som redan afrest till tidningsbyrån; och kom sedermera hvarken på ena eller andra stället.
Han var ensam i en stad, som han kände vara honom främmande.
Bror Malm hade han varit samman med ett par gånger, hvarvid de «gjort runden» enligt traditionerna från gardet; men vännen läste mycket och hade sin krets bland studiekamraterna.
Och så hade han Anna.
Truls hade en dag kommit rakt emot henne och Bror i Kungsträdgården; Anna såg helt fin och strålande ut, nätt som en lycklig ung fru.
Men med ens såg
Truls sin vän göra en bråd vändning, och i nästa ögonblick var paret försvunnet bakom ett gathörn.
Malm nämde för ingen hennes namn, låtsade som om hon icke funnes till i staden som hans älskarinna; och ingen blef rätt klok på, hvar han installerat henne, – i hans egen prydliga dublett sågs hon aldrig till.
Truls ströfvade ensam omkring.
Våren hade omsider kommit.
Skåningen gjorde långa exkursioner i skogarne vid den utkant, der han bodde, till Ugglevik och Lill-Jans, emellanåt ända ut till Haga och Solna.
Ännu oftare strök han kring bortåt på andra sidan Brunnsviken och Djurgården.
Men den vackra naturen förmådde icke lösa skåningens tunga.
Långa månaders tomhet, stämningar matade af ensamheten, saknad utrufvad i sjelffördjupandets värme, – alltsammans välde upp till ytan och ut öfver den, till gestaltning; men det främmande, fientliga miliöet trängde det våldsamt tillbaka.
Naturen såg på honom med samma främmande blick som menniskorna; han förstod icke henne, hon icke honom; hon kunde icke göra honom produktiv, och han kunde icke besjäla henne.
Kall som menniska, steril som diktare, gick han husvill rundt i all härligheten.
Han längtade tillbaka hem, hem till Skåne.
Blotta åsynen af en hemortlig poststämpel, af ett tidningsnummer nere från Malmö med de kända person- och bya-namnen å utsidornas annonser, satte hans väsen i den varma skälfning, hvari hans hela menniska lefde upp och som resulterade i produktion.
Men så snart han åter kom ut ur stämningen, såg gatorna, hörde dialekten, slocknade allt och stank rök, som om vatten slagits på elden.
Han behöfde emellertid blott åter komma in i sitt eget rum igen och lukta det skånska bladet, för att med ens ånyo försjunka in i den produktiva värmen.
Det böljar i honom som rytm, lockar som ömma maningar, töar och tåras – – –
Gatans stoj och buller tränger, doft och dämpadt, till mig fram;
Vagnar rulla, hofvar slamra under rop och skratt och glam.
Genom öppnadt fönster luftens ljumma flöden tysta gå,
Och jag ser, hur solen skiner och hur himmelen är blå.
Framför mig på bordet ligger grått och suddigt tidningsblad,
Och jag låter tanklöst blicken ögna genom spalters rad.
Gamla, kära byanamnen komma mig att tänka på,
Huru denna text nu läses rundt omkring i stugor små.
I sin armstol, tagelstoppad och med läderöfverdrag,
Der det genom skumma rutor faller än en smula dag,
Gamling stafvar fintryck genom messingsbrillors tjocka glas
Och de styfva arken slätar, varsamt, med ett sakta fras.
Och jag ser, kring stugubordet, under lampans matta sken,
Gårdens unga pigor sitta, läsande i timma sen,
Armen kring hvarandras halsar, och på skrynkladt tidningsblad
Bruna händers grofva fingrar långsamt följa rad på rad.
Och jag skönjer väggar skina kalkhvitt under mossig halm,
Och jag ser en ljusgrön skiftning uppe i kastanj och alm,
Och jag hör på vida marker millioner plantskott gro,
Medan vårlig majdag sakta sjunker in i skymningsro.
Och der slår en doft emot mig upp från detta gråa ark,
Söt som doft från blomsterhylsor, stark som doft från äng och mark.
Och den enkla texten böljar rytmiskt ymnig melodi,
I hvars tysta svall det klingar lärkesång och vipeskri.
En sådan dag betalde han sina räkningar, packade ett par handkoffertar och for utan afskedsvisiter med natttåget direkt till Helsingborg, sin älsklingsstad.
När han följande förmiddag steg ut ur kupén, kände han sig som en annan menniska; det fjedrade i alla lemmar, han var glad som en fågel, han berusade sig i detta hans eget element, som han så länge varit utan, han fann sig med ens stå i rummet utan tak och väggar, hemnaturen, och andades så djupt och lätt som en menniska, hvilken vecktals hållit till i ett tillslutet rums instängda luft.
På aftonen, sedan han sofvit ut, gick han ut på hamnmolen.
Skånes dämpade stämning gaf hvila åt hans själ; och Öresunds förtonande färger smekte honom som de minnen, han hade kära.
Han tyckte sig ha med femton timmars jernvägsfart rest rakt in i drömmen; menniskorna talade tystare och med en blidare tunga, och naturen tog honom intill sig som en barndomskäresta, hvilken förstår förtaga den älskade hans lönliga plåga.
Truls satt bland andra drömmare ytterst ute på stenarne och lyssnade till småvågornas skvalp, hvilka löste hans bundna stämningar ut i sin egen melankoliskt stilla rytm.
Truls blef produktiv.
Han skref en dikt hvar dag.
Alla det sista årets böljningar i hans själ klingade ut i hörbara melodier: hans kärlek, hans hemlängtan, hans nattensamma stämningsgrubbleri.
Och han bröt icke upp till Stockholm igen, förrän höstblåsten en dag hvirflade alla blad från alléernas träd och Sundet gick i porslinskalla, porslinsbjerta färger.
Truls vände tillbaka till Stockholm ensammare än han farit derifrån: han hade under sommaren fått en vän mindre.
Bengt och han hade nemligen brutit med hvarandra, hvilket tillgått sålunda.
Truls hade sändt vännen sina dikter i manuskript och strax fått dem tillbaka med ett reserveradt och kyligt svar, hvari låg något fientligt, som dock Truls icke rigtigt kunde få tag i.
Han hade ända sedan det der fyraradersbrefvet gått och burit på ett hemligt groll mot sin gamle vän; han hade egnat denne en sådan öfverdrifven vänskapskult och fann sig bittert besviken, när Bengt reagerade töfvande och kallt öfvervägande.
Det satt i hans själ som en träsplint i ett finger: ju mer man sysslar och petar för att få den ut, dess djupare tränger den in i köttet.
Han blef i hvarje bref till Bengt allt snarstucknare, sökte en punkt, der han kunde såra; och ju otillgängligare den andre slöt sig till, dess kitsligare och mera utmanande blef han.
Han kunde icke tillgifva Bengt, att han misstagit sig på honom.
Slutligen blef det Bengt för mycket, och han skref ett bref till Truls, hvari han underrättade denne om, att bland dikterna funnes saker, som vore sårande för hans syster, samt att han i egenskap af broder kräfde Truls att stå till svars derför.
Den senare blef ursinnig och genmälde, att han härutinnan icke vore någon som helst räkenskap skyldig; för öfrigt vore flickorna mycket förståndigare än man trodde, och det förelåge intet skäl att tro, att Bengts syster skulle utgöra ett specielt unikum; hade han, Truls, kommit med gård och hushåll och det hela klappadt och klart, hade det varit en annan sak för henne.
Nästa bref från Bengt saknade «vän» i öfver- och underskrift samt innehöll, att den som kunde säga en sådan lumpenhet om hans syster kunde han ej längre nämna som vän.
Hvarpå Truls upprepade, att han icke betraktade fenomenet såsom något för Bengts syster specielt nesligt, då det ju enligt hans mening vore något för bondflickorna å slätten gemensamt; emellertid vore Bengt den förste och ende, som vågat kalla honom, Truls, lumpen, och det vore nog för att bestämma deras förhållande till hvarandra.
Bengt fann sig ha gått för långt samt skref ett sårigt och rådvillt bref, hvari han häfdade, att det funnes skilnad emellan att stämpla en person lumpen och att tillvita honom en särskild lumpen handling; derjemte bad han Truls utveckla, hur han kunde säga, att han icke betraktade det han sagt om systern såsom kränkande för denna.
Dertill svarade Truls icke; och så voro de komna från hvarandra.
När Truls vid sin första visit å «Morgontidningens» byrå åter slapp in i det allraheligaste, fann han der i stället för det äkta paret, som han väntat sig, en hög, rank, elegant herre med grått hår och svarta mustascher i ett ansigte af påfallande ungdomsfrisk teint.
Forsmann var stadt på resa å kontinenten och väntades icke tillbaka förrän fram mot julen; och professor Heyden skötte chefskapet.
Truls fann för sig en stillsam och älskvärd herre, den mest sympatiska person, han ännu råkat på i hufvudstaden.
Och sympatierna tycktes vara ömsesidiga: den gamle herrn syntes gerna ha den unge skåningen sittande inne hos sig.
Truls kom igen, besöken upprepades med allt kortare mellanrum, och för hvar gång stannade han kvar allt längre tid.
När han så ändtligen reste sig och ville gå, för att icke störa, höll Heyden honom kvar; den ene audienssökande efter den andre kom och gick; chefen gaf sin unge medarbetare dennes korrektur att genomse, eller nya böcker att bläddra i, eller andra blad med intressant i till att läsa; hvardera skötte sitt och trifdes väl i denna tysta samvaro.
Truls bekom emellanåt dåligt samvete: han var rädd för att synas vilja begagna sig af den gamle herrns välvilja; men den gamle herrn kom med det ena förslaget efter det andra, den ena uppfordringen efter den andra, samt framstälde dem så der en passant, naturligt och diskret, att Truls utan vidare kunde reagera på samma sätt.
Hans literära artiklar blefvo allt talrikare.
Ringstedt anmärkte det en dag, då han och Truls suto vid eftermiddagskaffet å Operakaféet.
Han såg högtidligt frågande på sin kollega.
«Du ska begagna dig af situationen,» sade han. «Smid, medan jernet är varmt!»
Truls var ännu så oerfaren, att han icke förstod, hvad orden inneburo.
För honom var det icke fråga om annat än att så mycket som möjligt hedra det förtroende, som Heyden visade honom.
Han var full af tillgifvenhet för den gamle herrn; dennes vänlighet gjorde honom produktiv; och hvad som komme ut af det hela, vore ju ingenting annat än det bästa i hans personlighet.
En dag, då han satt samman med professorn i det redaktionella allraheligaste i en af deras hyggliga tête-à-têter, inlemnades ett kort af vaktmästaren.
«Ja, bed honom komma in,» sade professorn.
«Lägg nu märke till den man, ni får se,» tillade han med sitt stillsamma allvar, vänd till Truls.
In trädde en tarfligt klädd herre, som såg äldre ut än han säkerligen var, med detta krökta, brutna i hållning, detta likgiltigt skygga i blick, hvilket är egendomligt för menniskor, som måst foga sig i att låta sig hundsas.
Han aflevererade ett manuskript.
Professorn anknöt ett samtal med mannen, hvarvid Truls tydligen hade på förnimmelsen, att det fördes för att han måtte ha ögon och öron för skådespelet.
Professorn bemötte den främmande med en sådan fin takt, att icke ens en sårig parias’ misstänksamhet kunde spetsa öronen dervid.