Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– En simpel lärftssäck vore lika bra, tycker jag.
Är det där ett par byxor?
– Ja, hvad säger herrn!
Jag köpte de här vidunderliga byxorna hos Londons förnämste skräddare.
Min far ville, att jag skulle köpa kläder af senaste engelska modet under min utländska resa.
Jag har ej velat göra honom emot och har därför köpt en hel hoper, som jag dock aldrig tänker nyttja.
Det här skall vara byxor!
Har min herre någonsin sett något så horribelt, men alla karlar komma i alla fall att bruka dylika, därför att det är à la mode.
– Ja, sannerligen se ej byxorna ut som en säck.
– Det är efter min mening det enda, hvartill de kunna användas.
Andra få styra ut sig som apor, jag gör det inte.
Jag klär mig efter mitt eget tycke.
Hela koffertar med kläder har jag emellertid hem med mig och skall nog få användning för dem på ett eller annat sätt, men taga dem på mig, gör jag inte.
Men nog härom, se i stället på den här kalkstenen!
Den är märklig för sin ovanliga grynighet, inte sant?
– Jag har sett en myckenhet af detta slag på Öland.
– Säger min herre det?
Jag köpte den som en raritet.
Här har jag petrifikater.
Som min herre ser, ganska många conclitæ strialæ och cochlitæ, dels helt simpla, dels förgyllda med en kisskorpa, dels inuti uppfyllda med kristaller.
– Herr Hall intresserar sig för naturvetenskaperna, hör jag.
Unge John for med handen genom sitt skägg och såg allvarligt på sin gäst.
– Jag värderar vetenskaper och konster högst af allt, sade han.
Men kunna vi ej nu gå och bese de akademiska samlingarna, de intressera mig mycket.
John Hall började leta.
– Jag finner ej min hatt.
Hör hit, Andreas – var god och skaffa fram min hatt!
Betjänten sökte förgäfves, tills hans herre steg upp från stolen och befanns ha suttit på sin hatt.
– Den hatten duger ej mera, sade betjänten, som fåfängt bemödade sig att återge den dess naturliga skapnad.
Han tog upp en af hattarne ur den engelska kofferten och räckte den åt sin herre.
Se här har herr Hall en ny hatt!
– Nej, för all del, den är lika tokiger som byxorna, då bär jag hellre min gamla hatt som den är.
Betjänten försökte göra invändningar, men det hjälpte inte.
Utan att fråga, drog han emellertid af sin herre den gamla slitna syrtuten och ajusterade honom i en tämligen ny grön jaktrock.
John lät honom handskas med sig, som om han vore ett barn.
– Sådant här toilettväsen glömmer jag immerfort, herr student, när jag blir ifrig med mina stenar, sade John med sitt vackra småleende.
Är jag bra nu, min herre?
– Ja visst, om blott inte det där skägget vore, svarade den uppriktige studenten.
– Jag har lagt mig till det ryska bruket att bära skägg, därför att jag tycker, att det är synnerligen bekvämt.
– Kanske att det är bekvämt, men det är ovant och väcker uppmärksamhet.
– Det frågar jag inte efter.
Jag är van att väcka uppmärksamhet.
Jag skall säga, jag tycker inte om att vara precis som andra.
Och jag tycker om min herre, därför att min herre inte är precis som andra, utan säger sin mening rent ut.
– Hvarför skulle jag inte göra det?
Jag har lärt att tala sanning.
– Det tycker jag om.
Kom nu, så gå vi!
De gingo tillsammans ner för det gamla värdshusets brakande trätrappa, framåt den soliga Storgatan till universitetet.
John Hall utsporde sin ciceron om allt.
Han ville ha reda på, huru de akademiska samlingarna kommit till, och hvem som ordnat dem.
– Saken är den, att jag under mina resor i Sverige inköpt stenar och mineralier från alla provinser, hvaraf jag tänker göra en fullständig samling i svensk geologi och mineralogi, sade John.
Denna samling skall åtföljas af en skrifven förklaring.
Jag skall visa min herre.
Han trefvade i bröstfickan och drog fram en bunt smutsiga blad och lösa papper och visade studenten de anteckningar, han gjort.
Studenten gjorde några anmärkningar och påminte slutligen om att middagstiden var inne.
– Den hade jag platt förgätit.
Kom, så gå vi tillbaka till värdshuset!
Jag har låtit tillsäga min kock att duka i lindbersån, som denna heta dag kan erbjuda skugga och svalka, och jag hoppas, att min herre blir min gäst.
– Med nöje.
Jag skall också göra skäl för anrättningarna, ty jag är ganska hungrig.
Tycker ej herr Hall i alla fall, att det är bra besvärligt att resa med så mycken betjäning och så stor tross?
– Det har jag inte tänkt på.
Jag är van därvid alltifrån barndomen och vet ej af något annat.
– Jag tycker, att det är synd om herr Hall, som ej får sköta sig själf.
– Sköter jag inte mig själf?
Jag gör precis som jag vill, och andra få rätta sig efter mig!
– Det är inte så jag menar.
I herr Halls ställe skulle jag känna mig mycket ofri.
John Hall funderade på saken, därpå hade han synbarligen aldrig tänkt.
De hade nu kommit fram till värdshuset.
Måltiden var framdukad i bersån, som erbjöd skugga, under det att trädgården med sina kryddsängar och fruktträd låg och ångade i solskenet.
Några bikupor stodo på en grönmålad bänk, och bina flögo surrande ut och in.
John slog sig genast ner vid bordet, men studenten blef en lång stund stående framför det med hopknäppta händer.
John väntade.
Ändtligen satte sig studenten.
– Läser min herre alltid så långa bordsböner?
Läser herr
Hall ingen bordsbön?
– Nej, det har jag lagt bort för länge sedan.
– Det är orätt.
Utan bordsbön följer ingen välsignelse med måltiden, anrättningarna må vara aldrig så kräsliga, säger min far.
Jag skulle vilja, att herr
Hall kände min gamle far, min gamla mor och vår gamla prästgård.
Den ligger så täckt, fridfullt inbäddad mellan grönskande träd, vid en insjös lugna rand.
Alldeles utanför min fars studerkammare ha vi kyrkogården.
Min högsta sträfvan är, att en gång, när min far sent omsider lyktar sina ögon, få bli hans värdige efterträdare.
– Det är en stor lycka för en son att älska sin faders kall, som han en gång skall ärfva.
Hur mången son måste ej bli sin faders efterträdare utan att göra detta!
Men jag är en alltför försumlig värd.
Var god och förse sig!
Vinet är från min faders källare.
– Skall ej herr Hall själf ...?
– Tackar ödmjukast.
– Inte mera.
Jag är ingen kännare utan mycket måttlig i mat och dryck.
Äro min herres föräldrar redan till ålder komna?
– Ja, de äro mycket gamla.
Min far närmar sig med stora steg de sjutti åren.
Han har fyllt sex och sexti år.
– Alldeles samma ålder har min far.
Men min far är en märkvärdig åldring.
Flitig som en myra och klok och driftig, som vore han blott tjugo år.
Han sitter på sitt contoir lika många timmar som den yngste af sina handelsbetjänter.
– Min far är också kry och duktig, långt mer än mången yngling.
Han predikar hvarje söndag tvenne gånger, han läser med sina nattvardsbarn, han sköter sitt landtbruk och ser till sina fattiga.
Och min mor!
Herr Hall skulle se min mor!
Hon är en liten rund, treflig gumma med krithvitt hår under bindmössan och så god och mjuk att taga under hakan och kyssa på ögonen.
Hon har en hy, hvit och röd som en ung flickas.
Och hon spinner själf sitt garn och slår i väfstolen och sköter hönsen och matar grisarne, fast hon är fyllda sextio år.
Lefver herr Halls mor?
– Ja bevars.
Men jag skulle ju visa min anteckningsbok, rörande de kemiska experimenten, om hvilka jag talat.
Studenten höll på att bryta mandlarne vid desserten, medan John Hall tog fram en sliten anteckningsbok.
– Var god och se!
På baksidan af ett blad med kemiska anteckningar upptäckte han en väl tecknad blomma.
– Herr Hall ritar? sade han.
– Jag ritar, målar och etsar.
Den där blomman, ja, den där blomman rör en privatsak, om hvilken jag kanhända en annan gång och vid närmare bekantskap torde tala med min herre.
Gå vidare!
På nästa blad fann studenten ett projekt rörande ett stort och vidlyftigt affärsföretag.
– Intresserar sig herr Hall också för affärer? frågade han förvånad.
– Ja, för de ovanliga och storartade.
John Hall lutade sig öfver studentens axel och läste med lika mycket intresse som han.
– Det där skall en gång utföras.
Jag skrifver ner den ena planen efter den andra, allt eftersom de fara genom mitt hufvud, förstår min herre!
Mina projekter röra mest de sköna konsterna och vetenskaperna, men också filantropiska och understundom merkantila ämnen, som min herre ser.
Dessa senare idéer äro alla mycket vidtomfattande, efter min faders förmenande alltför vidtomfattande.
Men jag har ej andra idéer än sådana.
Han började tala om sina idéer och projekter.
Studenten kände sig helt förvirrad.
Är detta en man med ett utmärkt lysande snille och lekande inbillningsgåfva, eller är han blott sammansatt af underligheter, kapabel af de största dårskaper och färdig till allt? tänkte han.
Bäst de sutto samspråkande, kom resbetjänten och anmälde, att han lyckats förhyra ett fartyg, som följande morgon i dagbräckningen var färdigt att afsegla till Sverige.
– Befaller herr Hall, att vagnarne ofördröjligen skola öfverföras på skeppet? frågade han.
– Det kommer mig alldeles icke lägligt, utropade John, vänd till studenten.
Jag har tyckt om min herres sällskap.
Det är inte många människor, i hvilkas sällskap jag trifves, och det passar mig inte, att vi så snart skola skiljas.
– Också jag har haft en mycket angenäm dag, sade studenten.
– Nej, jag vill det inte, jag gör det inte, jag behöfver inte göra det.
John stampade i marken som ett oregerligt barn.
Hör, Mathias!
Vagnarne skola ej föras ombord på skeppet, gå i stället ner och gif kaptenen återbud.
Lämna honom det här till ersättning för hans omak.
Jag vill inte resa med hans usla fartyg.
– Herr Hall stannar således i Åbo ännu någon tid? frågade studenten.
– Nej bevars, jag reser nog i morgon hem till Sverige, men inte sjöledes, utan landvägen öfver Torneå och Lappmarken.
Se inte så förbluffad ut!
Man kan också mycket väl fara den vägen, ifall man så behagar, om den äfven inte är den ginaste.
Jag har emellertid ej brådtom, och jag lofvar mig mycket nöje af denna resa, förutsatt att min herre fogar sig efter min önskan och gör mig sällskap.
– Det är alldeles ogörligt, sade studenten.
Min far är fattig och kan ej underhålla mig vid akademien längre än till instundande höst.
Det är därför jag ej kunnat resa hem öfver sommaren.
Jag måste vara färdig till hösten.
– Äro betänkligheterna endast af ekonomisk natur?
Då är saken lätt afhjälpt, utbrast John med strålande min.
Se här, och se här!
Han stack handen ner i byxfickan och tog upp en mängd dukater, som han trugade ner i studentens ficka.
– Är detta ej nog, så tag en summa, som kan häfva alla hinder, penningarne ligga i schatullet därinne.
Tag så mycket som behagas och utan samvetsbetänkligheter.
Det har ingen fara att taga hur mycket som helst.
Jag kan aldrig bli fattig.
Inte mera än detta!
Var så god och tag igen det öfverflödiga!
Jag har aldrig i mitt lif haft så mycket pengar.
Det här räcker till ännu en termin vid akademien.
– Nå, då får jag herrn, inte sant?
Jag skall laga att herrn får återse sina gamla föräldrar, sedan vi skilts åt i Stockholm.
– Hvad herr Hall är god!
– Jag är visst inte god, tvärtom jag erkänner sanningen af La Rochefoucaulds ord, att det är egenkärleken, som danar vänskapen.
Vi älska att äga någon, med hvilken vi kunna tala om oss själfva, för hvilken vi kunna skryta af vår sällhet, när vi äro lyckliga, eller klaga öfver ödets orättvisor, när vi äro bedröfvade.
Det är en sådan vänskap, jag alltid önskat mig – och som jag nu tror mig ha funnit.
Au revoir till i morgon klockan sju.
Välkommen till frukosten, och tack för att min herre ej varit en bråkstake, utan låtit mig få min vilja fram!
Den präktiga resvagnen rullade åter framåt landsvägen.
Men i dag sutto tvenne resande inne i vagnen.
Det var i juli månad, morgonen hade varit mulen, men vid tiotiden bröt solen fram och gjorde dagen till en af de hetaste under sommaren, och dammet höjde sig som en molnstod mellan de båda vagnarne.
– Min herre skall väl beskåda sitt fängelse, sade John Hall.
Studenten såg sig omkring.
– Vagnen är mycket bekväm, sade han makligt.
– Den är mer inventiös än min herre förmodar.
– Röker min herre icke pipa?
Här har jag pipskåpet.
Välj hvilken pipa som behagas, utom den här, som är min favorit, och som jag nu tänker tända.
– Sedan skall jag förevisa vagnen.
De båda herrarne rökte och bolmade en stund under tystnad.
Ändtligen sade John:
– Se hit!
Vill man tillbringa natten härinne, och det vill man ganska gärna, när värdshusen äro alltför skröpliga, så har man blott att trycka på den här knappen, och flux förvandlas vagnen till en ypperlig sängkammare.
Madrassen rullar ut af sig själf, och man slumrar förträffligt på den, vi skola pröfva på saken under resan i Lappmarken.
Men här finnas också många andra sinnrika inventioner.
Här ha vi reseapoteket med allt hvad man kan tarfva.
Och här är resebiblioteket.
John Hall tryckte på en fjäder, framsidan af vagnen öppnade sig och visade ett litet nätt bibliotek.
– Se på den här lilla boken, det är min synnerliga favorit, jag har medfört den från Götheborg, där den utkom för ett par år sedan.
Den heter »Enslighetsälskaren».
Har min herre läst den?
Inte?
Här är i all synnerhet några Stanzer till Vänskapen, som mycket behaga mig.
John Hall lade undan sin pipa och började läsa.
Han hade en ganska behaglig röst och läste med känsla, fast föredraget möjligtvis kunnat vara en mån mindre patetiskt:
»Trött jag vandrade på lifvets stig.
Nattens irrbloss virrade mitt öga.
Ingen huslig skugga mötte mig,
Ingen stjärna blänkte i det höga.
Känslofull för mina suckars röst,
Himlen såg och ömkade min smärta,
Skickade en Vän intill mitt bröst,
Och bekymren flydde detta hjärta.
Tillslut, Lycka, dina stolta slott,
Purpurns skimmer höljer icke bojan.
Med en
Vän mitt högmod fordrar blott
Måttligheten och den lugna kojan.
Störta, Motgång, störta mot mitt tjäll,
Detta tjäll, som dalens låghet gömmer.
Med en Vän, i lifvets skymning säll,
Leende jag ödets stormar glömmer.
Då jag lämnar dödlighetens strand,
Skall en Vän mitt trötta öga sluta
Och en Usling på min Urnas rand
Tacksamhetens varma tårar gjuta.»
John hade tårar i ögonen, när han slutat läsa.
Studenten bolmade fortfarande helt lugnt på sin pipa.
När John satte in »Enslighetsälskaren» till de andra böckerna, drog han af våda ned en liten bok, som studenten upptog och återlämnade.
– Har herr Hall varit i S:t Petersburg?
Jag ser, att det här är en beskrifning öfver den staden.
– Jag kommer närmast därifrån, sade John.
– Och herr Hall var allena också där, ty jag räknar ej betjänterna?
John blef mörkröd.
– Nej, icke där.
Där hade jag sällskap, men vi skildes åt.
Hon narrades för mig, jag blef ond, och när hon ej ville rätta sig efter min vilja, körde jag af henne.
Studenten såg förbluffad på sin värd.
– Hvem var det, som kördes af? frågade han.
– Det var min älskarinna.
Men man borde aldrig vara filosof till hälften.
Jag borde ha varit förberedd på att falla offer för tillställningar, då jag var nog olycklig att vända mig till ett vidlyftigt fruntimmer.
Har min vän hört talas om skådespelerskan Inga Åberg?
– Jag har sett henne.
– På teatern?
– Nej, utanför Wauxhallen i Kungsträdgården uti Stockholm.
Jag stod utanför gallret, då en dam steg ur sin vagn för att promenera därinne.
Folket omkring mig ropade, att det var Inga Åberg.
– För fyra år sedan, då var hon inte mycket påklädd, inföll John och knackade askan ur tobakspipan.
– Det var det oanständigaste kvinnfolk, jag någonsin sett, utbrast studenten med stor indignation.
– Jag kan tala om för min vän af hvad klädesplagg Inga Åbergs dräkt bestod den tiden, sade John med ett elakt småleende.
Först var det pantalons, långt uppe och noga efter lifvet, så en légèr florskappa, som sannerligen icke hindrade något öga att genomskåda.
På foten hade hon en såla, fäst kring smalbenet med band, och guldringar på tårna.
– Ja fy, det minns jag.
Det var ett vedervärdigt troll!
– Inga Åberg!
Ja, det kan man också kalla henne, fast man vanligtvis ger henne långt vackrare namn, både när man talar till henne och när man talar om henne.
Min vän ser sig inquiet omkring i vagnen!
Var ej rädd, hon är ej undanstucken här.
Hon och jag äro skilda åt för tid och evighet.
Men låtom oss tala om något annat!
Ser min herre hvilken täck utsikt från denna kulle?
Finland är ett vackert land.
John Hall lät vagnen hålla och steg ur för att från kullen afteckna landskapets konturer.
– Se på denna mörka skog, som utgör fonden af landskapet, och hur den vid horisonten är öppnad af en genombrytande dal, i hvilken denna lilla å tagit läge, sade han.
John Hall ritade flitigt, medan han samspråkade med studenten, som satt midt emot honom på en tufva vid dikesranden.
– Säkert har min herre liksom jag anmärkt den förtjusning, hvarmed resande beskrifva Italien, men gifves väl i deras teckning någon skönhet, som icke är känd här i norden?
Äga vi icke en angenäm svalka, som viftar balsamiska ångor från en blomstrande äng eller en björkdunge?
Och äga vi icke en horisont, som ännu skimrar med västerns purpurstrimma, när morgonrodnaden färgar österns nästgränsande bädd?
Äga vi icke en långsamt frambrytande skymning, som dunklar himlen utan att förmörka den?
Studenten såg förvånad på den talande.
John Hall lät sin blick ännu en gång öfverfara landskapet.
– Här är alltför täckt, sade han åter.
Därpå fortsatte han utan ringaste öfvergång.
– Jag skulle kunna tala om för min herre på hvad sätt denna listiga äfventyrerska bedrog mig.
Men det kan inte intressera min herre.
– Nej, alldeles icke, svarade studenten på sitt burdusa manér.
John Hall ref papperet, på hvilket han tecknat utsikten, i små stycken och strödde dem omkring sig.
– Men det gifves andra sköna kvinnor i Sverige, och när jag framdeles gifter mig, skall jag veta skaffa mig den vackraste af dem alla.
Studenten såg förbluffad på John Hall.
– Herr Hall menar väl den dygdigaste?
– Jag menar den vackraste – jag skulle aldrig kunna älska en aldrig så dygdig kvinna, om hon därjämte vore ful.
Jag tycker om allt, som är vackert.
Hvarför skulle jag låta mina ögon pinas vid åsynen af en ful hustru, när en vacker lika lätt står mig till buds?
– Herr Hall talar, som om det blott gällde att välja, men den kvinna, som behagar oss, står oftast ej till att erhålla.
– Jag skulle ej vilja taga en hustru, som jag visste ej älskade mig, men hvad det beträffar att kunna få, nog kan jag få hvilken jag vill ha.
– Hvarför det? frågade studenten.
– Därför att jag är John Hall.
– Herr Hall menar, därför att herr Hall är rik?
– Ja, naturligtvis.
Studenten blef blossande röd.
– Får jag säga, att det säkerligen är en alldeles falsk föreställning.
Jag beklagar herr Hall, som kan så tänka och tala.
Jag beklagar denna falska föreställning, att allt kan fås för pengar.
Jag tror, nej, jag vet, att den man kommer lika långt, ja, längre i världen, som beflitar sig om att vara en duglig och hederlig karl, som gör hvar man rätt och talar sanning och har ett gudaktigt sinnelag, som den hvilken äger alla kung Salomos skatter.
– Jag skulle önska, att jag härvidlag kunde vara af samma åsikt.
Ty min vän skall veta, att jag otaliga nätter legat vaken, ett rof för den pinsamma tanken, att ingen människa frågar efter, att jag är en dygdig man, utan endast tänker på att jag är rike Hallens son!
Sannerligen jag begriper att det så är, ty själf frågar jag ej den ringaste smula efter pengar och förstår mig ej på dem.
Men så är det ej med andra, och jag skulle önska, att min vän kunde öfvertyga mig om att det finnes människor, hvilka ej fästa något afseende vid personen, utan behandla tiggaren och millionären lika.
Jag skulle vilja, förklädd till tiggare, besöka ett obekant hus och se hur jag där blefve bemött.
– Är detta verkligen herr Halls mening, så kunna vi ju pröfva på.
Vi fara i morgon förbi en prästgård, om hvars invånare jag vet så mycket, att jag tryggt vågar påstå, att de lika vänligt skola välkomna den fattige stafkarlen som den rike herr Hall.
– Och i den prästgården finnes en liten, täck prästgårdsmamsell, förmodar jag af min väns vackra rodnad.
Nå, henne skulle jag vilja se för att öfvertyga mig om, att hon verkligen är min vän värdig; det andra miraklet går jag väl miste om.
Skola vi således utföra denna plan och i morgon, till fots och förklädda till tiggare, färdas vägen fram, tills vi hunnit min väns prästgård, och se, hur vi där bli mottagna?
Är detta afgjordt?
Hur innerligt belåten skulle jag ej känna mig, ifall jag blefve hyggligt bemött för min egen skull och ej för de usla penningarnes!
Men därpå vågar jag knappast hoppas.
– Hallå, hallå, vak upp, herr sjusofvare!
Studenten reste sig yrvaken i sängen, då han hörde knackningen.
– Är elden lös? ropade han.
– Nej bevars, men lås upp.
Det var John Halls röst, men i dörren stod en stafkarl i sliten, blå syrtut utan halsduk, med uppfläkt skjorta, trasig hatt djupt neddragen öfver ögonen och en väldig knölpåk i handen.
Det långa oredda skägget och det tofviga håret gaf John Hall till fullkomlighet utseendet af en landstrykare.
Sedan studenten öppnat dörren, lade han sig åter i sängen och vände hufvudet mot väggen.
– Klockan är endast fyra, mumlade han.
– Klockan är sex.
Stig upp, min vän!
Men studenten rörde sig ej.
Då tog John Hall vattenkannan från tvättbordet och hällde hela dess innehåll öfver den nu fullt vakne, men mycket missbelåtne mannen.
– Stig mans upp!
Jag är nyfiken på hvad som skall hända oss.
I nio och tjugo år har jag varit rik, nu skall jag i tolf timmar vara fattig.
Min vän är ju god och stiger flux upp och tar på sig ett par slitna skor och trasiga kläder.
Sådana finnas väl?
– Till öfverflöd i Åbo, men på denna resa medför jag blott en enda anständig dräkt.
– Min vän skall få låna paltor af mig, jag har flera än dessa i mina koffertar.
Jag tycker om att begagna kläder, som jag vant mig vid, och i hvilka jag ej behöfver känna något skräddaretvång.
Jag skall skicka in Andreas, och han skall travestera min vän på några få momanger.
Han har lösskägg och annat utklädseldon tillreds, ty jag har varit på flera maskerader både i London och i S:t Petersburg.
Han gör detta så bra, att min väns gamla mor, nere i Småland, ej skulle känna igen sin son, ifall hon finge se honom.
Det är visserligen skada på det vackra utseendet, men hvad gör det för en gångs skull och för nöjet att få råka den vackra prästgårdsmamsellen och för tillfredsställelsen att visa mig, att jag dömt orätt i allt annat än vid uppskattandet af hennes behag.
– Hur tänker herr Hall uppträda i prästgården?
– Det vet jag alldeles icke, det får bero på ögonblickets ingifvelse.
Måhända säger jag ej ett ord, utan sträcker blott fram min hand och ber om en allmosa, måhända pratar jag omkull både prästfar och prästmor och min väns lilla flamma på köpet.
Där ha vi Andreas.
Se så, foga sig nu!
En timme senare begåfvo de två sig i väg, John Hall lycklig och stolt öfver sina trasor, studenten surmulen, men båda till fullkomlighet förklädda.
En hvar, som mötte dem, tog de två vandrarne för hvad de utgåfvo sig.
John underlät heller aldrig att framräcka sin hand och mumla: gif en fattig vandringsman en slant!
Härtill ville dock studenten ej bekväma sig.
Hade John Hall ofta varit tyst och allvarsam, då han i sin granna vagn åkte framåt vägen, var han nu glad och förnöjd och sjöng och hvisslade, där han med knölpåken i hand, och hatten djupt nedtryckt öfver pannan vandrade fram den långa, dammiga och skugglösa landsvägen.
Det led framåt aftonen, och deras väg förde genom en skog.
Än hördes en enslig dufva, som kurrade i en åldrig stam, än lyssnade de till orrens aftonmusik, som öfverröstade en flock af starar och förenade sina toner med den gälla bofinkens.
En vig ekorre kilade öfver vägen och hoppade mellan tallarna.
Ändtligen skymtade den hvita prästgården mellan träden.
Längre bort, bakom åkrarne och omgifven af fruktträd och humlegårdar, låg en täck by, vid hvars gästgifvaregård John Hall stämt möte med vagnarne.
En dåsig juliaftons fredlighet hvilade öfver prästgården.
Ingen ilsken hund rusade på dem, ej heller jagades de bort af gårdsfolket.
Alla tjänstehjon voro borta på slåttern, och prästen hade gått till ett närbeläget torp på sjukbesök.
Endast prästfrun och de båda unga döttrarna voro hemma.
De sutto i stora salen på nedre botten, sysselsatta med spånad.
Salen hade hvitmålade möbler, och det renskurade golfvet var strödt med enris.
I fönstren stodo blommande balsamin och myrten.
Öfver soffan hängde ett par porträtt i nötta förgyllda ramar, det ena föreställde en vördig prost, det andra hans lika vördiga prostinna.
Allt detta iakttogo John Hall och studenten, innan de knackade på köksdörren och skrämde de stackars fruntimren, hvilka förskräckta kommo ut och frågade, hvad som var på färde.