Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vill man dock i hans senare konstutveckling spåra någon inverkan af de romantiska ungdomsdagarne, torde man, utan att taga mycket fel, ur romantikeos uppfattning af konsten och konst-ändamålet kunna härleda den första impulsen till Liszts egen ståndpunkt i dessa frågor, och särskildt kan helt visst romantiken betraktas såsom andlig fadder till den för framtidens konst betydelsefulla princip, för hvilken Liszt gjort sig till missionär, att » allt inom konsten, som har sitt ursprung i en ädel och upphöjd känsla samt i sin yttring motsvarar denna, är berättigadt *.
För öfrigt märker man, ehuru öfvergående, en sådan inverkan på hans kompositioner, från 1830-talet, men den punkt, på hvilken den onekligen varit starkast, är ej hans konstnärliga utan hans privata lif.
Det förtroliga umgänget och det nära vänskapsförhållandet till de mera framstående romantikerna, särskildt Musset och George Sand *, kunde ej förfela att starkt in-
* Det genom ett bref från Heine till Laube uppkomna ryktet — hvilket dock af den förre sedan återkallades — att förhållandet till George Sand skulle ha varit ett annat än blotta vänskapen, torde nu mera q tarfva någon vederläggning.
Och oaktadt Liszt, äfven sedan han lemnatverka på cUn mera lössläpta form hans lif tog och på hans åsigter om lidelsens allena berättigande såsom normerande förhållandet till det andra könet Det är under denna tid, som den mera betydelselösa idyllen med grefvinnan Lapru-naréde utspelas, och det är denna, som knyter det iör honom skickelsedigra förhållandet till grefvinnan d^goult *, modern
Paris 1835, vistades länge lios henne på Nohant samt hon under Genéve-perioden besökte honom, ser det ut, som om äfven denna vänskap varit mera en yttre anknytning, beroende på tillfälliga omständigheter och samstämmighet i revolt mot det gamla, än någon djupare inre sympati.
Såsom sedan visade sig, behöfdes det också ej mycket för att upplösa detta rent yttre förhållande, och äfven sedan den omedelbara anledningen härtill ej längre förefans, återknöts det aldrig.
* Grefvinnan d ’ Agoult, född de Flavigny, mera känd under sitt författarenamn Daniel Stern, tillhörde både på fädernet och mödernet Vancien régimes förnämsta familjer.
Sjelf nära tjugonioårig var hon i både inre och yttre begåfning en af den förnäma pariserverldens mest glänsande företeelser, när den ännu ej tjugotreårige Liszt kom i hennes väg.
Hon hade då, efter julirevolutionen, i viss mån brutit med sina traditioner, men hennes salong var en af de mest sökta i Paris och mötesplatsen för den nya tidens andar.
» Alla de mina höllo sig borta från borgarhofvet », säger hon sjelf, » men i våra tomma salonger hade jag om möjligt ännu tråkigare än förr vid hofvet (Carl X: s, der hon var hofmästarinna hos dauphine, hertiginnan af Angouléme, Ludvig XVT.s dotter).
Jag var ej bestämd att tillbringa mitt lif i denna orkeslösa tomhet och gjorde revolution.
Jag insåg, att talangen hade rätt att intaga den plats, som förr uteslutande var reserverad börden, och kallade till min salong diktarne, dessa ljusets söner och — en berömd konstnär. » Den berömde konstnären lyste för Öfrigt länge der, innan verlden fick något att säga derom, och det ser ut som om Liszt, sedan det bedårande inflytande, grefvinnan öfvade på honom, böljade blifva farligt för hanB lugn, en tid bortåt sökt undfly nätet.
Det var under denna tid han tog sin tillflykt från Paris till den förut omnämde abbé Lamennais i Bretagne, hos hvilken han sökte lika mycket lugn undan lidelsens stormar som klarhet i den inre söndersplittringen.
Och man skulle nästan kunna säga, att hans » Pensée des morts » (n: o 4 af Harmonies poétiques et rélegieuses), som skrefs i La Chénnaie, blir likasom en alldeles specifik bärare af hans stämning vid denna tid: en oändlig längtan, ett lefhads-trött bortvändande från verldens oro.
Belysande denna är ock den beteckning för föredraget, som L. först gifvit detta stycke i st. f. titel: » Avec un profond sentiment d ’ ennui », och, förklarar han sjelf, » ennui här taget i den djupa betydelse Bossuet plägade ge ordet: » cet inexorable ennui, qui est le fond de la vie humaine ».
Detta menskliga lif med alla sina skiftningar tog honom emellertid efter återkomsten till Paris snart åter fången.
Det brusande lifvet å ena sidan med George Sand och hennes själsfränder, å den andra med en krets unga eleganter af börd och begåfning — bland hvilka främst lyste den för sitt njutningslystna och öfverdådiga lefnadssätt ej mindre än för skönhet och konstsinne bekante furst Belgiojoso — drog honomtill hans trenne barn och hans trogna följesiare undegar fem år (1835 — 40).
Att dessa år, trots det hämmande för hans utveckling, som låg i detta förhållande, icke desto mindre blifvo af en afgörande betydelse för konstnären Liszt, berodde kanske mest derpå, att han nödgades lemna Paris oeh genom det starkt impulsiva lifvet under oaf brutna resor emottog en mängd nya intryck och éynpunkter, hvilka mer än bågot annat gåfvo honom en andlig mognad långt öfver sina år.
mer och me ' r till sig.
Och nu flydde han ej längre den förföriska gref-vinnan.
Det gamla förhållandet tog honom allt starkare fången, ända tills det utmynnade i en skandal, som bragte hela den förnäma verlden i uppror och gjorde dess älskling omöjlig i Paris: madame la Comtesse d ’ Agoult hade från man och barn rymt med pianisten Liszt.
» Det var », säger en af Liszts %biografer om detta förhållande, en plötsligt frambrytande kärleksflamma, som i ett ögonblick tändes, man vet ej huru, ej heller resultatet af en stilla spirande böjelse eller frukten af én ömsesidig inre själsfrändskap: det var en tillfällighet, en nyck, en lek — en olycka. »
Sådant det nu var, var emellertid tärningen kastad, och med sin vanliga generösa storsinthet samt med ett för hans år ganska anmärk-ningsvärdt praktiskt förstånd öfvertog han från första ögonblicket alla en mans förpligtelser gent emot den qvinna, som ofirat sig för honom.
Och den pligttrohet, hvarmed han, så länge förhållandet varade och ännu längre, fylde dessa förpligtelser samt tog på sig alla konseqvenser af det steg han tagit, nödgade äfven dem, som dömde omildast, erkänna, att hans handlingssätt var fullt » korrekt », och till och med grefve d ’ Agoult, grefvinnans man, betecknade honom i detta hänseende, som &gt;en man af ära ».
Det är bekant, att Liszts, trots den lidelse som beherskade honom, sökte afhålla grefvinnan från att för hans skull Öfvergifva sin familj.
Sedan det icke desto mindre skett, insåg han, att det enda satt, hvarpå hon kunde rehabilitera sig, var genom ett lagligt giftermål, men då han för att möjliggöra skilsmessan från grefven sökte förmå henile att öfvergå till protestantismen, erhöll han till svar: » madame la Comtesse d ’ Agoult ne sera jamais madame Liszt ».
Detta inträffade redan under vistelsen i Genève, alltså i böljan af deras förbindelse, och må hända erhöll hans tro på den lycka, han drömt om, redan d&amp; första stöten, om ock nu denna skugga var öfvergående.
Detta svar kastar emellertid ett egendomligt ljus öfver grefvinnans karakter och ger nog skäl för deras mening, sota vilja göra den ej så litet hypokritisk.
Jemte den ovanliga begåfning, hvaraf hon var i besittning, hade hon tillika insupit alla romantikens sjukligt förvirrande intryck, utan att synas förmå beherska dem eller bringa något fast andligt resultat derur.
&gt;Hon tillhör dessa psykologiskt intressanta qvinnonaturer, hvilkas inre existens utgör en blandning af andliga ingredienser, som aldrig nå till klarhst utan hela lifvet igenom förblifva * i ett sväfvande tillstånd, hvilket gör, att de hvarken nå till någon kraft i det afgjordt goda eller afgjordt dåliga. » Det sjelfbedrägeri, som detta medför, får, som man kan finna, gent emot andra lätt dragen af hypokrisi, och det är att antaga, attÄfven i hans yttre ställning iuverkade umgänget med romantikerna på ett sätt, som här i förbigående må vidröras, då det mer än mycket annat bidrar till hans karakteristik.
Han var under dessa år de förnäma salongernas hjelte.
» Le petit Litz », underbarnet, som en gång öfver-hopats med bonbons och smekningar, som efter konsertens slut giort ronden kring logerna för att låta sig kyssa af hertiginnor och grefvinnor, hade nu blifvit » le grand prodige », som från piaöot till dem talade romantikens språk, som med sitt blixtrande snille, sin bländande konversation af
Ltazt med sin djupare natur mycket snart insSg, såväl detta som det osanna i deras inbördes ställning.
Härtill kommo äfven andra omstän * digheter, som orsakade slitningar och slutligen ledde till skilsmessa, bland annat helt visst icke minst den, att grefvinnan med sin öfverspändhet och tillika fåfänga, envisades att vifja utöfva ett bestämmande inflytande på Liszts konstnärskap.
Hon drömde om ingenting mindre än att blifva hans Musa, som skulle beherska hans inspiration och lysa honom framåt på konstens bana ..
Detta irriterade hans nervösa ömtålighet om sin konstnärliga sjelfständighet, och hvaije sådant försök afvisades af honom med den förkrossande ironi, han » hade till sitt förfogande, hvilket åter naturligtvis ledde till obehagliga divergenser.
Sålunda berättas det, att då vid en dylik scen den unge diktaren de Konchaud entusiastiskt utropade: » Hon har rätt!
Vi skola böja oss, endast qvinnan kan förädla mannen.
Tänk på Dante och Beatrix, tänk på huru den gudomlige diktaren lyssnade till hennes ord som till en uppenbarelse!
Du Dante, hon Beatrix », Liszt häftigt afbröt honom med de orden: » .Bah, Dante och Beatrix!, Det är Dante ' rna som skapa Beatrixerna — de äkta dö, när de äro aderton år! » Grefvinnan förstod aldrig att » der kärleken lefver, är egoismen död », och att detta mer än eljest gäller den qvinna, hvars lott det är att älska ett snille.
Som man ser hade förhållandet, trots det romantiska skimmer, som vid denna tid omspelar både Liszt och grefvinnan, ej endast ljusa sidor; och med varsamhet torde man derföre ock få emottaga den poetiska skildring deraf, som efter grefvinnans muntliga meddelande upptecknats af fru Marie Colban # (» Nyt Tidskrift » mars — april 1886) och hvilken trots sina intressanta detaljer, vid jemförelsen med mera objektiva framställningar, temligen tydligt hänvisa på den förut omnämda benägenheten för » sjelfbedrägeri ».
Att det verkligen fans rika poetiska moment deri, ligger väl i sakens natur, men också att dessa mer och mer blektes ut af den inre och yttre disharmonien.
I slutet af 1839 lemnade både Liszt och grefvinnan Italien.
Liszt reste för andra gången till Wien, grefvinnan återvände till Paris med barnen, (sonen Daniel död i unga år och tvänne döttrar, Blandine, gift med Napoleon IH: s siste inrikesminister, Emile Ollivier; Cosima, först gift med Hans v. Biilow, sedan med Richard Wagner), och det förhål-lande, som i så många afseenden ingrep afgörande i Liszts lif, kan härmed anses slut, äfven om de yttre konseqvenserna deraf sträckte sig ännu längre.fulla händer öste omkring sig sin naturs härliga gåfvor och kom mången urgammal vapensköld att förblekna vid sidan rf det medfödda snillets rang.
Men â andra sidan förde han på samma gäng ett helt annat lif med sina vänner ro-mantikerna.
» La vie bohème » med sitt fullständiga förakt iör alla konventionela former, med sina mera spirituela an moraliska extravaganser slukade honom lika fullständigt i sin virfvel som det förfinade sällskapslifvet i sin, och med den egendomliga mångsidigheten och mottagligheten i sin natur hängaf han sig lika ärligt åt det ena som det andra.
• Följden häraf är lätt att förstå.
Hans demokratiska tendenser blefvo på ena hållet lika mycket en stötesten som hans aristokratiska på det andra, och dock hade intetdera partiet någon rätt att göra honom förebråelser.
» En konstnär », sade han, » kan hysa idéer, abstrakta idéer, men han kan ej tjena politiska meningar, utan att göra sig omöjlig för sin kallelse.
För konsten ligger lösningen af alla politiska meningar i känslan för menskligheten. » Och i öfver-ensstämmelse härmed sökte han höja konsten öfver dagens politiska strider.
Demokrat och aristokrat på samma gäng, stälde han sig på de undertrycktas och nödlidandes sida.
Här var han demokrat: djerf i att fordra.
Men samtidigt stälde han sig på deras sida, till hvilka fordringarna riktades.
Här var han aristokrat: stor i att gifva.
Sin konst lånade han aldrig åt politiska agitationer, ej ens då, när hans sympatier voro med dem, lika litet som han stälde den till de kämpande partiernas tjenst: hans politiska meningar lågo i » känslan för menskligheten ».
Och huru hans lif sedan vexlade, huru han likt en glänsande meteor.
steg allt högre på konstens himmel, tändande, lysande in på nya banor, denna hans ungdoms varma känsla blef ända in i ålderns höst den djupaste gruidtonen i hans väsen, den blef så att säga den klangbotten, mot hvilken allt hvad han verkat erhöll sin af den varmaste humanitetskänsla vibrerande ton.
Aren i Paris hade med sitt mångskiftande innehåll satt en outplånlig prägel på Liszts hela andliga fysiognomi och ha derföre ansetts böra föregå teckningen af den mognade mannens konstnärsarbete, såsom i mångt och mycket begrundande och förklarande dénna.
Resorna med grefvinnan (FAgoult samt de följande åren intill 1845 gjorde honom sedan till Europas tillhörighet, och när öfversvämningarnai Ungarn 1838 för första gången sedan barndomstiden kallade bonom åter till födelsebygden, blef vistelsen i Wien och intrycken derifrån medelbarligen uppslaget till en ny vändpunkt, som både i andlig och bokstaflig mening skulle föra honom öfver på germanisk botten.
Och det blir sedan ur denna, som de stora reformerande frukterna af hans konst skola mogna för samtiden, det blir under denna period, som han med hela intensiteten af en brinnande öfvertygelse och snillets öfverväldigande makt ställer sig främst i striden för att rödja vägen för nya ideal, nya mål inom tonkonsten.
8Konstutställningen i Göteborg 1886.
Några anteckningar af
Cecilia Waern.
De anteckningar, som här följa, äro skrifna frän en ståndpunkt, som jag så godt först som sist vill angifva.
Jag är ej ensam om den, utan liar tidsriktningen med mig och stora författare till förebilder i fråga om att anse, att man vid bedömandet af ett konstverk bör utgå från snarare sträfvan att uppskatta än lusten att klandra.
En sådan utgångspunkt behöfver alls icke leda till en kritiklös beundran af allt, som ylet faller konstnärerna in att bjuda oss.
Nej, konstnärn har sitt område, han som alla andra i den stora arbetsfördelningen, och kritikerns uppgift är att söka taga reda på gränserna för detsamma och döma de individuella konstverken derefter.
Målarkonstens område ligger då, för det första, inom de sköna konsternas rike i allmänhet Dess alster skola i fantasiens skapelser afspegla lifvet — inre eller yttre, ideelt eller realistiskt, allt som tidsströmningen går och tidens idéer kräfva.
Den skall hjelpa till att för alla gifva hvar-dagslifvet mer lyftning eller innehåll genom att i konstens form göra såväl tidens högsta eller starkaste ideer åtkomliga, som lifvets skiftande växlingar åskådliga för alla.
Detta är ju hvad som i allmänhet menas med konst — icke sant?
De olika konstarternas särskilda områden bero sedan på dels formen, dels uttrycksmedlet och på de konstnärligaegenskaper, som i dem framträda.
Mig tyckes det, som skulle här arbetsfördelningens princip göra sig synnerligen gällande och att man inom hvarje konstart bör fordra en insats af just de egenskaper, som äro för den utmärkande, af målarkonsten t ex. målarglädje och konstnär sblick.
Målarglädje — ren förtjusning, stilla eller jublande.öf-ver all den skönhet, som uppenbaras i farg och form, i be-
# lysning och reflexer.
Konstnärsblick — endera klar och genomträngande syn in i tingens väsen eller skarp blick för deras yttre egendomligheter.
Men derjemte fordras äfven en annan gåfva att se, kanske den riktigaste för att det skall blifva något af gåfvan — det konstnärliga skådandet — att se bilden framför sig klar, fristående, hel, som en förberedelse till att fa den hel fristående, klar på duken.
Jag skulle ej uppehållit mig vid dessa » lieux-communs », om jag ej funnit dem vara allt annat än lieux-communs i praktiken.
Många * diskussioner om konst har man hört under Göteborgs-utställningen i år, men endast undantagsvis hör man det tillämpas, som norm vid bedömandet af ett konstverk, att det först och främst skall vara seclt med ett pai * bra målarögon.
Lika litet tycks man i allmänhet hågad att inse, att begreppet målarglädje är något annat än ett kotterislagord.
Och dock ligger deri vida mera, än ens målarne sjelfva i hvardagslag erkänna — en damm mot den flacka pessimismens kringgripande vattensjuka, ett korrektiv mot öfverkulturen, som förslöar våra sinnen och binder för våra ögon, en den präktigaste insats till en vackrare och lefnadsfriskare framtid.
Slutligen vill jag tillägga, att dessa anteckningar icke göra anspråk på att vara en uttömmande redogörelse för alla konstverken på utställningen, utan snarare några iakttagelser om en del märkliga riktningar, hvilka man der kunnat varseblifva.
Genast från böljan kan man ej annat än lägga märke till mängden af de rent svenska landskapsmotiven.
För min del kunde jag ej instämma i det för ett par år sedan all-mänt gängse klagoropet öfver » bristen på svenskhet » hos våra konstnärer.
Sådant låter icke tvinga sig.
Dessutom var det ju lätt att inse, att det hela blott vöre en tidsfråga, att den dagen säkert skulle korama, då realismen skulle blifva konseqvent och målarne bruka den utomlands förvärfvade tekniken till att tolka den svenska naturens egendomliga skönhet.
' Den dagen har kommit förr, än man då trodde.
Wahlberg är ej längre så godt som ensam, bredvid finnen • Lindholm, om att i den nya skriften uppteckna de svenska motivén.
Allt flere af de yngre börja rikta sin uppmärksamhet deråt.
Och om en svärmare för den svenska naturskönheten ännu finner mycket qvar att iakttaga och förhärliga, sa ligger snarare deri en borgen för framtiden än en orsak till klagan.
Innan jag nu gar vidare, vill jag förklara, att jag med att uttrycka min glädje öfver att se svenska motiv behandlade ingalunda vill göra mig skyldig till att fördöma de utländska.
Tvärtom — och det af många skäl.
En god tafla är alltid en god tafla, för det första, och är den riktigt öfverlägsen, så gör den minsann sin nytta ändå, hvilket ämne den än behandlar.
Vidare blir väl lifvet rikare, ej fattigare, vidare ej trängre af att få se huru det ser ut i andra länder.
Men detta hindrar ej, att det blott är, som sagdt, konseqvent af realismen att rikta våra ögon på den inhemska naturen, så väl som på den utländska.
För min del ser jag helst samma konstnär behandla båda.
Det håller sinnet friskt och manéret borta.
En bestämd fördel för kritikern medföra emellertid de svenska motiven — de göra hans uppgift oändligt mycket lättare.
Det gar nog an att tycka att Paulis » Ruinerna » måste vara sann, derför att den taflan är så öfvertygande vacker, lufttonerna och belysningen så fulla af känsliga skiftningar och fina öfvergångar, att den måste haft naturen till förebild — den behandlar i alla fall en ljuseffekt, som man endast undantagsvis ser här hemma.
Men de flesta af oss hafva väl någon gång sett inloppet till Stockholm enförsommardag och kunna intyga sanningen af Lindmans återgifvande deraf, med den egendomligt tunna, klara luften, de violetta tonerna på afstånd, skärpan och ljuset öfver föremålen på nära håll.
Och det är ej blott en redbart studerad bild; den återkallar hela stämningen af en af dessa försommardagar, då timmarna tyckas stå stilla likasom molnen, och det är ännu morgon långt fram på dagen.
Himlen, ljusnande i söder och full af präktiga moln, är vackert gjord, reflexerna i vattnet riktiga.
Deremot skulle man för öfrigt önska en annan vattenbehaudling.
Afven Göteborgs skärgård har funnit sin skildrare.
Olof Jernberg har med mycken frisk, luftig poesi, med god sammanhållning och en äkta marinmålares lätta, säkra hand, när det gäller vatten och saltsjöluft, återgifvit en af dessa halfl beslöjade sommardagar i skärgården, då solsken och solrök spela i hvarandra öfver det rörliga vattnet, skuggor och dagrar flyga öfver skären, luften är full af undertryckt musik och lefnadsfriska rytmer.
Nedanför Jernberg hängde Hermelins » I björkhagen », ett motiv från Sörmland, må-ludt med en fraicheur, som vore det af en helt ung friluftsmålare, som helt oförmodadt kommit ut i en björkhage och » upptäckt » skönheten af de blå förtoningarna och silfver-aktiga ljusen mellan den späda grönskan.
Strax bredvid hade vi Flodmayis vårlandskap.
Det afbildar en ekhage en tidig vårdag, då träden, utom en eller annan hägg, ännu stå bara, men den sumpiga gräsmattan glänser som sammet i solskenet.
Således ett nytt motiv — fast gammalt som naturskönheten sjelf.
Det är uppfattadt med en liflig, klar blick och måladt med en delvis redan ypperlig teknik, t. ex. i behandlingen af gräsmattan och träsket, de skarpa ljusen och bestämda skuggorna.
Fin och säker är äfven den ljusa luften mellan träden, hela taflan präglad af en personlighet Intressant är att jemföra den med Kreugeis » Sommardag », denna framförallt personliga duk.
Här är det en innerlig, känslig, lyriskt stämd konstnärspersonlighet, som varit ett godt medium för att uppfatta och återgifva beståndsdelen af en dishet sommardag vid stranden och den rika färgharmonien af julihimlens återspegling i vattnet
Vidare funnos i samma sal en stämningsfull afton af Rosenberg, ett motiv från Visby af Oegerfelt och ett motiv från Porla af Lindström.
I smårummen påträffades också åtskilliga svenska mo-tiv, både gamla och nya; barrskogsinteriörer och vårlandskap, skärgårdsmotiv och » stamningar » af flera slag; intet helt oförgätligt konstverk, ej heller något storslaget dugtigt försök att utvidga teknikens område, men flera bitar som man gerna skulle ega — och i all synnerhet mycken nedlagd känsla, många spridda goda iakttagelser.
I salarna till höger om trappan mötte man genast en duk af en man, som länge fört den moderna landskapsmålningens runor » med den äran », ett af dessa månsken af Wahlberg, hvilka vi ha så mycket att tacka för.
Hvem af oss ser ej numera skönheter, som man förut ej i allmänhet lade märke till, i det sätt, hvarpå mörka föremål stå mot månljusets glittrande fåra öfver vattnet, och i månskens-himlens många skiftningar?
På ifrågavarande duk är det i synnerhet i luften, som en högt uppdrifven teknik varit verktyg för en anslående tolkning.
Wahlbergs andra duk, » Mot aftonen vid Gullmarn », verkar något matt och blek genom sjelfva den djerfhet, hvarmed« denne trollkonstnär i vibrism sökt få tag i det ljusa gäckande flor, väfdt af matt månsken och nybörjad skymning, som hvilar öfver skärgårdens klippor mot qvällningen.
Vidare har Rydberg med mycken delikatess behandlat den yppiga floran i dikesrenen, det fulla solskenet och den fint förtonande sommarstämningen öfver en skånsk slätt * Skärgårdens mjuka och smekande lufttoner ha lyckligt träffats, af J. Ericson i hans Lysekilsbild, Lindman har här en af sina ljusa små hamnbilder, med förnämt klar luft, Lindholm en mulen vinterdag och en solig sommardag i skogen, Geger-felt en vinterbild, hel som ett stycke fint stämd farg och full af förtjusande detaljer, Lindström ett motiv från Porla, (ett annat än samme konstnärs nyss nämda), ett stycke sank mark och skog med präktig terräng, halft träsk och halft mosse.
Schultxbergs » Skogsväg i höststämning » är en med rätta allmänt omtyckt tafla, liksom ett populariserande af friluftsmålningens tekniska framsteg.
Här förekomma inga » störande » blå skuggor eller besvärliga reflexer, som fordra, att åskådaren sjelf skall ha så sett på naturen.
I detta trolska skogshvalf har konstnären endast gjort bruk af allmänt anslående sidor af den nya tekniken — dess förmåga att medelst riktigt iakttagna valörer och fint luftperspektiv åter-gifva alla skiftningarna af eu skogsinteriör en septemberdag.
Känslig och rik är äfven behandlingen af terrängen.Det är ett bra mod — en följd af friluftsmålningen — som riktat uppmärksamheten på de tidiga vårstämningarna.
C. Johamon har valt ett sörmländskt motiv, en björkbacke med ett insjölandskap bakom.
Det är skada att ett tunt mellanplan försvagar verkan af de präktigt fristående björkarna och den stämningsfullt vårlika viken.
&amp; ehm k ter.
har ett höstparti med aflägset glittrande vatten, en tilltalande tafla med luft och farg — höstens lätta silkesflor i blått och guld — och stämning.