Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade med feberaktig häftighet sporrat sitt folk till skyndsamhet, hans blick var orolig, och han, den annars så djupt bugande mannen, hade nu knappt gifvit sig tid att helsa sitt bands nya medlem, sin dotters make och riddarens son, med en vårdslös nick.
Detta märkte dock Erland knappast, ty han hade endast öga för Singoalla.
Sedan höfdingen gjort sin rund, gaf han med en klocka tecken till uppbrott.
Blossen flämtade mellan granarne, den ene vagnen efter den andre uppslukades i den svarta skogen, och snart var svedjolandet tomt ...
Så skred tåget framåt, så fort som mörkret och den oländiga marken tilläto.
Singoalla hade stigit af vagnen och vandrade vid Erlands sida, medan han ledde spannet vid tyglarne.
Stjernorna glimmade öfver trädtopparne, och bakom sig hörde de älskande en fåtonig, svårmodig och likväl behaglig sång, sjungen af någon bland de vandrande männen.
Mellan skrofliga klippor, genom tysta dalar gick färden.
Snart började det ljusna öfver nejden; hvitgrå dimmor uppstego ur träsken; stjernorna bleknade och försvunno; en matt dager göt sig mellan trädens stammar ned på markens daggvåta mossa; fåglarne vaknade och började drilla; purpurflammor lågade vid östra himlaranden; solen gick upp, och friska vindar spelade.
Det var en behaglig vandring, tyckte Erland, och hans bröst svällde af en enda känsla, som ropade: framåt, framåt genom den sköna verlden!
Han betraktade Singoalla; hon var som en nyss utvecklad ros, förfriskad af morgondagg.
Men morgonen hade ej förjagat det nattliga moln, som hvilade på höfdingens panna.
Äfven hos honom ropade en känsla: framåt, framåt! men det var en ängslande känsla.
Han ilade outtröttligt från vagn till vagn och eggade männen att skynda.
Timme efter timme förled, och solen stod redan högt; hästarne badade i svett, qvinnorna voro trötta och knotade.
Men höfdingen ropade: framåt, och piskorna smällde öfver de trötta dragarne, och vagnshjulen gnisslade på sina nötta axlar.
– Höfding, sade Erland till Singoallas fader; – skall du icke snart befalla rast?
Vet du ej, att dragare behöfva hvila, foder och vatten?
Se, der borta flyter en bäck.
Låtom oss vattna hästar och oxar!
– Der, sade höfdingen och pekade mot en skogbeklädd, sakta sluttande höjd, som befann sig helt nära; – der skola vi hvila.
Mer svarade han icke, ty i detsamma sprängde fram till honom en ryttare.
Det var Assim, sittande på en lurfvig kamp.
Assim, som befunnit sig i den vapenbärande eftertruppen, hviskade något i höfdingens öra.
Dennes ansigte mörknade ännu mer, och hans ögon sköto en orolig blick.
Han sade intet, men kallade några af de äldre männen till sig och utdelade med låg röst befallningar.
Emellertid skred tåget uppför den skogbeklädda kullen.
På toppen af den var en grön slätt.
Här spändes dragarne från vagnarne, och dessa ställdes i en tät, vidsträckt krets och förenades med rep, så att de bildade hvad man kallar en vagnborg.
Derinom samlades nu folk och hästar.
Vapen framtogos och lades i en hög omkring en väldig ek, som stod midt på den gröna planen.
Undrande frågade Erland höfdingen, hvad detta skulle betyda.
– Försigtighet höfves ett folk, som har många fiender, svarade denne och gick så till ett hemligt rådslag med de äldre männen, medan de yngre fodrade hästarne, och qvinnorna framburo vatten från en nära sorlande källa eller tillagade middagsmåltiden.
Kring Singoalla samlade sig stammens unga flickor; de glammade muntert och betraktade med förstulna blickar den blonde ynglingen, som de alla funno vacker och i hjertat åtrådde att ega till man.
Du är lycklig, Singoalla, ropade de, och Singoalla nickade gladt.
Men bland de unga flickorna, som talade med Singoalla, var ingen af Assims systrar eller anförvandter.
De voro samlade för sig sjelfva, och Assims moder var midt ibland dem.
Under tiden granskade Erland de vid eken lagda vapnen, spände bågarne för att pröfva deras kraft, undersökte eggen på svärden och sjöng obekymrad en munter visa.
– Det var lyckligt, att vi ega honom ibland oss, sade bland annat en äldre man till höfdingen.
– Han skall blifva vår gisslan.
– Men han är farlig, sade en annan; – det är en fiende midt ibland oss.
– En sömndryck! hviskade höfdingen.
– Ja, svarade alla, utom Assim, hvilken ehuru ung var närvarande i de äldres råd, ty han var af höfdingeslägt.
Assim mumlade:
– En giftdryck!
Efter rådslagets slut gick han bort och talade hemligt med sin moder.
Sedan Assim vexlat några ord med sin mor, satte han sig åter på sin kamp och red, åtföljd af tre eller fyra unga karlar, äfven till häst, ur lägret nedför höjdens sluttning.
Qvinnorna började nu framföra matvaror och uppduka dem i gräset, och bandet samlade sig i skiljda flockar kring anrättningarne.
Höfdingen, hans anförvandter och bandets äldste intogo sin måltid i grannskapet af eken.
Erland inbjöds att sitta vid höfdingens sida; bredvid Erland satte sig Singoalla.
En af Assims systrar betjenade laget.
Höfdingen framställde till Erland onödiga ursäkter för måltidens torftighet; men Erland bröt glädtigt sitt bröd och delade det med Singoalla.
Men om maten var torftig, kan ej detsamma sägas om drycken.
Assims syster frambar bägare till laget; trenne som ställdes framför höfdingen, Erland och Singoalla, voro af skönaste silfver, konstrikt arbetade.
Erland tyckte sig igenkänna dem och utbrast undrande:
– Hvad dessa bägare likna andra, som jag sett i klostret!
Ja, denna synes för mina ögon underligt liknande samma heliga pokal, hvilken står på klosteraltaret, fylld med nattvardsvin.
– Riktigt, svarade höfdingen med en förstulen blick kring laget; – de likna hvarandra mycket.
Men säg mig nu er tanke om vinet.
Vi hafva medfört det ända från Ungerns kullar.
Singoalla bleknade och sänkte sina ögon till marken, ty hon anade, huru det var.
Men Assims syster fyllde bägarne.
Alla, utom Singoalla, drucko, och Erland fann smaken ljuflig.
Nu hördes plötsligt förvirrade rop. Alla stego upp.
Det blef rörelse, oro i lägret.
Assim hade återvändt; han skyndade till höfdingen och samtalade tyst med denne.
– Hvad är på färde? frågade Erland.
– Vi skola hålla en vapenöfning, svarade höfdingen kallt och befallde derefter Singoalla gå bort till de andra qvinnorna.
Dessa tillika med alla barnen hade samlats afsides på en plats inom vagnborgen.
Singoalla gick; hennes kind var blek, hennes blick beslöjad.
Karlarne samlades kring eken och beväpnade sig.
Höfdingen förde
Erland in i hopen och bad honom i tid välja, innan de bäste vapnen vore tagne.
Men då Erland lutade sig ned, gaf höfdingen Assim en vink; denne kastade ett rep kring Erland, och innan han hunnit varsna förräderiet, hade Assim, biträdd af de andra, snärjt repet kring hans armar och ben, så att han ej förmådde göra motstånd eller ens röra sig.
Han liknade ett lejon, fångadt i ett jägarenät.
Hans ögon flammade, hans ådror svällde; men den mörke Assim skrattade hånfullt och sade till männen: – bind honom vid eken!
När detta skett, ilade alla fram till vagnborgen.
Ur qvinnornas hop hördes ett hjertslitande skri; det var från Singoalla, då hon varsnade hvad som skett.
Hon ville ila fram till Erland, men Assims moder fattade med sina skinntorra fingrar hennes lockar och hväste: – det är du, som bragt skam och olycka öfver oss.
Ve dig, ve dig!
Din blonde älskare skall dö, han skall slitas i stycken, han skall förtäras af gift ... ja du! giftdrycken, lagad af min hand, rasar redan i hans inelfvor.
Ser du, hans hufvud sjunker mot bröstet, hans kinder bli gula som det giftiga smörblomstret ... ha, ha! det verkar redan.
Och medan hon talade så, fattade de andra qvinnorna i Singoallas armar och flikarne af hennes drägt, samt öfverhöljde henne med skymford.
De skulle sönderslitit henne, om hon ej varit deras höfdings dotter.
Det fanns äfven en annan varelse än Singoalla, för hvilken anblicken af Erlands misshandling skulle varit odräglig.
Denna varelse var Käck.
Under det Erland satt vid måltiden, hade en af männen lockat Käck ur vagnborgen ett stycke in i skogen och der bundit honom vid ett träd.
Men utanför vagnborgen hördes rop och vapengny.
Redan hven en pil, stridens första budskap, genom luften.
Qvinnorna trängde sig tätare tillsammans, tryckte sina barn intill sig och vände fruktande blickar mot den sida af vagnborgen, der männen stodo med spända bågar och fällda spjut, afvaktande angreppet.
– Ingen nåd åt helgerånarne, ljöd en kraftig röst derutifrån; – hugg ned dem alla!
Det var pater Henrik, som talade så till en hop af riddar Bengts bönder, som, väpnade med yxor, bågar och spjut, tågat ut att förfölja det främmande folket.
Pater Henrik red en liten skymmel; kring sin munkkappa hade han spänt ett bälte, i hvilket slidan till ett väldigt slagsvärd hängde; sjelfva svärdet förde han i handen.
Äfven riddaren åtföljde tåget; men han var obeväpnad, ty han tyckte det föga löna mödan att pådraga ett harnesk eller störa sitt goda svärds hvila för en dylik fejd.
Han gick i spetsen för sitt folk, stödjande sig på ekepåk, såsom han plägade göra, då han var ute att bese åkrar och ängar.
Emellertid vände han sig till sitt folk och ökade vigten af paterns ord, i det han sade:
– Ja, hugg ned packet och skona ingen, utom qvinnor och barn!
De ha illa lönat min gästfrihet.
De ha plundrat klostret rubb och stubb, icke ens skonande den heliga jungfruns gyllene krona eller nattvardsbägaren.
Svängen yxorna, gossar, som då J fällen träd i skogen!
Men innan skaran hunnit fram till vagnborgen, hade Assim, på ett tecken af höfdingen, gått fram till eken, der Erland, nästan medvetslös genom dryckens verkningar, stod bunden.
Assim höll en dolk i handen och riktade dess spets mot Erlands bröst.
– Halloh! ropade höfdingen, som klifvit upp på en vagn.
– Hvad viljen J derborta?
Kommen J uti fiendtlig afsigt, eller huru?
Om så är, så låtom oss först underhandla, för att se, om saken kan biläggas i godo.
– Ingen underhandling, du fördömde tempelskändare!
Du skall dö, ropade patern och red fram mot vagnborgen hastigare än folket hann följa honom.
– Se dit och låt beveka er, sade höfdingen hånfullt, i det han pekade på eken, hvilken syntes högt öfver vagnborgen, emedan han stod på kullens topp.
– Erland! utbrast patern bleknande.
– Ja, riddarens son, inföll höfdingen.
– Närmen J eder ännu ett steg, så gifver jag en vink och svärdet stötes i hans bröst.
– Förbannelse öfver dig, hedning! ropade patern.
– Ett steg! sade höfdingen och höjde sin hand.
Assim lyfte svärdet.
– Håll, skrek patern, och vinkade såväl till höfdingen, som till riddaren och hans folk, hvilket redan ordnat sig, för att rusa mot vagnborgen.
– Hvad är på färde? frågade riddaren och gick fram till patern.
– Der!
Äfven riddar Bengt bleknade och hade knappt styrka att ropa till sitt folk:
– Underhandling?
Ja eller nej? frågade höfdingen, under det hans mörke karlar, bröst vid bröst, halft beslutsamme, halft darrande, väntade stridens början.
– Underhandling! svarade riddaren.
– Beviljen J oss fritt aftåg? frågade höfdingen.
– Ja, svarade riddar Bengt.
– Med allt hvad vi ega?
Märk, att vi ega allt hvad vi taga!
Det är vårt begrepp om eganderätt.
Riddaren svarade ej, utan riktade tigande sin blick på pater Henrik.
– Utlemnen åtminstone nattvardskalken och den gyllene kronan!
Det öfriga mån J då behålla, sade patern med en suck.
– Bah, inföll höfdingen.
– Låtom oss ej vara småaktiga!
Vi äro ju fromma pilgrimer, som väl behöfva dessa heliga klenoder till tröst och andakt under vandringen.
Således fritt aftåg med allt hvad vi ega!
Ynglingen skall oskadd utlemnas, om J svärjen på er frälsares bild att hvarken sjelfve oroa oss på minsta sätt, ej heller dertill egga andra.
– Jag skall efter bästa förmåga ersätta klostret dess förlust, hviskade riddar Bengt till patern med en blick af hemsk oro på Assims lyftade svärd.
– Låtom oss gå eden, och må de draga bort!
Med en ny suck framtog pater Henrik ett krusifix, som han bar i en kedja kring halsen.
– Allt för den käre gossen, mumlade han.
– Men huru har han råkat i deras händer?
Riddaren och patern gingo begge den äskade eden, alltunder det vrede kokade i deras hjertan.
– Sänk svärdet och lös fången, ropade höfdingen till Assim.
– Nej, nej! skreko flera röster.
– Utlemna icke vår gisslan!
De skola sedan angripa och nedgöra oss.
– Varen obekymrade, svarade höfdingen på sitt folks språk.
– Dessa nordiska menniskor äro ett besynnerligt folk.
De hålla vanligtvis hvad de lofva, tillochmed utan både ed och handslag.
Men i alla händelser äro vi ju beredde till försvar ...
Ädle herre, fortfor höfdingen till riddar Bengt, – tro icke, att vi med våld fört eder son med oss!
Han har sjelf infunnit sig i vårt läger, i akt och mening att följa oss på vår vandring genom verlden, ty han har förälskat sig i min dotter och vill ogerna skiljas från henne.
– Du ljuger, sade riddaren.
– Men jag byter icke ord med dig.
Drag dina färde, och frukta himmelens straff!
– Ja, drag dina färde, fördömde amalekit! röt pater Henrik.
Höfdingen bugade på sitt vanliga sätt och förde händerna till sin panna.
Emellertid blef Erland löst från trädet och framfördes af tvenne män.
Hans hy var gulblek, hans gång vacklande och hans hjerna så förvirrad, att han icke visste, hvar han var, eller hvad som händt.
Han måste lyftas öfver vagnarne, och när han befann sig utanför denna förskansning hos de sina, sjönk han till marken.
– Hvad hafven J gjort min son? utbrast riddaren förfärad, upplyfte Erlands hufvud och betraktade honom.
– Intet, svarade höfdingen från sin förskansning.
– Måhända är det skrämseln, som verkat detta.
– Skrämseln? upprepade riddaren med en ljungande blick.
– Min son skrämd af edra hotelser, af edra misshandlingar, af edra lömska dolkar?
Nej, han fruktade aldrig, kan icke frukta.
Ve, att eden binder min hand!
Denna skymf skulle annars kosta ert hufvud.
– Jag anser sannolikare, anmärkte pater Henrik, – att vreden uttömt den bundne ynglingens krafter.
Vi vilja nu i få ord berätta, att Erland hemfördes till Ekö slott, samt att riddaren och patern drogo tillbaka med sitt uppbådade folk.
Knappt hade de aftågat, och höfdingen utskickat kunskapare, för att öfvertyga sig, det aftåget var verkligt, förrän han befallde, att Singoalla skulle framföras till honom.
Flickan, som hitintills kämpat en fåfäng strid, för att slippa ur qvinnornas händer, störtade till sin faders fötter.
Hennes långa hår svallade i vild oordning; hennes ansigte blödde af skråmor, som den gamla hexan, Assims moder, tillfogat henne med naglarne; hennes klädning var i trasor.
Assims moder och de öfriga qvinnorna ilade efter henne och samlades under vilda skrän kring höfdingen.
Äfven männen flockade sig dit.
– Rättvisa! rättvisa! skrek Assims moder.
– Är det nu kommet så långt, att sonen till den döde höfdingen får skymfas af den lefvande höfdingens dotter?
Är Assim icke god nog åt din Singoalla kanske?
Vänta, vår slägt är mägtig ... vår slägt är en höfdingeslägt så god som din ...
– Tig, käring, sade höfdingen, – eller jag skär tungan ur din hals!
Har jag någonsin glömt, hvad rättvisan fordrar?
– Min far, ropade Singoalla och slog sina armar kring hans lif; – den blonde ynglingen är min man; vi hafva svurit hvarandra trohet på Alakos bild; du kan aldrig taga honom ifrån mig.
– Hon yrar, sade höfdingen – Hvar är Assim?
– Jag är här, svarade denne dystert.
– Hemta hit ett krus, befallde höfdingen.
Höfdingen upplyfte det framför sig.
– Assim, sade han, – jag gifver dig min dotter till äkta, och till ett tecken derpå krossar jag detta ...
– Håll, utbrast Assim, – ni vet icke, om jag vill hafva henne.
Jag plägar ej fika efter ett äpple, i hvilket en annan redan bitit.
Höfdingens ögonbryn rynkades och hans läppar sammanpressades.
Men fruktan för Assims mäktiga slägt, medtäflaren med hans egen om magten och första rangen inom bandet, riktade utbrottet af hans vrede icke mot Assim, ehuru denne grymt skymfat honom, utan mot Singoalla.
– Bort! ropade han och stötte henne häftigt ifrån sig.
– Jag vill visa, huru en höfding skall skipa rättvisa, och fördömd vare den tunga, som vågar smäda mig för väld!
Dotter, du har skymfat ättlingen af en bland de tio furstar, hvilka förde vårt folk ur dess fäders land Assaria.
Du visste dig vara bestämd att blifva Assims hustru, men du har öfvergifvit honom för en främling.
Välan, sök denne främling, hans kärlek eller köld, hans barmhertighet eller afsky; men sök intet mer hos oss!
Du är utstött ur vårt band.
Gå till din främling!
Ett allmänt jubel från Assims anförvandter och vänner, hvilka utgjorde en betydlig del af bandet, helsade dessa ord.
Höfdingen hade med denna åtgärd betryggat sitt hotade välde öfver bandet.
Derpå var den beräknad.
Men vreden hade äfven sin del deruti.
Nu, när domen var uttalad, gick plötsligt en uppvallning af faderskänslan genom hans hjerta, och han väntade, att några röster bland de omgifvande skulle höja sig till Singoallas försvar.
Men alla jublade – alla utom Assim, som stod tyst, och tvenne unga flickor, Singoallas leksystrar, som gingo fram, omfamnade henne och gräto.
För öfrigt ett allmänt jubel, som skar in i höfdingens själ.
– Vår höfding är rättvis! ropade männen.
Men Assims moder skrattade, dansade kring Singoalla och pekade på henne med fingret.
Och de andra qvinnorna, såväl de äldre, hvilka tänkte på Assim för sina egna döttrars räkning, som de yngre, hvilka afundades Singoallas skönhet och gillade sina mödrars tankar, ropade: Gå!
Singoalla förde lockarne ur pannan, vände sig till sin far och sade:
– Jag skall gå, fader.
Ja, jag går gerna till den blonde ynglingen, ty jag älskar honom, och han älskar mig; han är min man, och jag är hans hustru.
Men äfven dig älskar jag, och sedan jag återfått min man, skall jag uppsöka dig, ty icke kan du förskjuta mig för alltid, du som hitintills varit så god emot mig.
Singoalla vände sig bort och gick med beslutsamma steg ur lägret.
Flickan vandrade genom skogen, följande de spår, som hennes folks vagnar efterlemnat.
Skymningen låg öfver nejden, då hon trött, villrådig och bäfvande, såg
Ekö slott höja sina torn öfver insjöns gråa yta.
Fallbryggan var uppdragen, och hon vågade icke med ropande gifva sin närvaro tillkänna.
Flickan satte sig på en sten vid stranden, gömde ansigtet i sina händer och grät.
Hon tänkte på mycket: på fadrens vrede, qvinnornas hån, men mest på Assims moders ord, då hon sade, att hon bräddat den blonde ynglingens pokal med en giftdryck.
– Hon ljög, ja hon ljög, sade Singoalla till sig sjelf, ty hon ville förjaga denna hemska tanke.
Då väcktes hon ur sitt sorgliga grubbel af smygande steg, hvilkas ljud hennes skarpa öra uppfångat.
Hon såg flera karlar närma sig henne; hon steg upp och betraktade dem; de rusade fram, för att fånga henne och föra henne till slottsherrn.
De hade i henne igenkännt en qvinna, tillhörig det band af hedningar, helgerånare och giftblandare, som de samma dag under riddarens, sin herres, och paterns befäl efterjagat.
Då grep fruktan Singoallas hjerta, och hon flydde hastigt in i skogen.
Pilar susade från bågsträngar; de träffade henne ej, men hon hörde deras dödsbådande susning och flydde ... flydde så fort den flämtande barmen tillät.
Ännu länge hörde hon bakom sig förföljares steg och rop; det var dock måhända endast blåsten, som nyss börjat hvina i skogen.
Stundom stannade hon förfärad, ty mörkret gäckade henne och lät henne i hvarje besynnerligt formad buske se en fiende.
Hon uppgaf då ett skri och tryckte händerna mot sitt klappande hjerta.
Derefter flydde hon åter, lik en jagad hind, framåt, utan att veta hvart.
Himmelen var betäckt med svarta moln, som ökade mörkret; blåsten tilltog i styrka, regn började falla.
Det hven bland klipporna, det rasslade i träden; det var som om hvarje föremål i naturen fått röst, för att hota och förskräcka henne.
Väl föllo regndropparne svalkande på hennes heta panna och gåfvo henne styrka att ila vidare; men slutligen öfvergåfvo henne krafterna; hon föll ned i mossan under en gran och försjönk i ett halft medvetslöst tillstånd.
När hon vaknade derur och såg sig omkring, visste hon i början icke hvar hon var.
Mörkret hade insvept allt i en ogenomtränglig slöja, stormen röt och regnet sqvalade ur brustna skyar.
Hon ropade sin faders namn, hon ropade Erlands namn, men hennes röst bortdog bland naturens vilda toner.
Då hörde hon ett tjut i sitt grannskap.
Det är vargen, tänkte hon; han tjuter af hunger; han skall få äta mig, ty min fader har förskjutit mig, och Erland är förgiftad af Assims moder.
Och Singoalla steg upp och gick beslutsamt dit, hvarifrån tjutet hördes.
Det förnams nu helt nära ...
Singoalla såg något röra sig under ett träd ... hon närmade sig ... hon kände en luden best lägga tassarne på sitt bröst ... hon sjönk till marken ... djuret stod öfver henne, vädrade på hennes ansigte, slickade det med len tunga och uppgaf plötsligt ett gladt skall.
– Käck! ropade Singoalla.
Det var den trogne hunden, som en man af det vandrande folket bundit vid ett träd utanför vagnborgen, kort innan förräderiet föröfvades mot Erland.
– Ack, gode Käck, du är icke en varg, du vill icke låta mig dö, sade Singoalla.
– Men du är Erlands hund, och derför älskar jag dig.
Singoalla märkte snart, att Käck var bunden, och hon löste honom från trädet.
– Stanna nu hos mig, fortfor hon och fattade om hans hals, – ty vet, gode Käck, jag är grufligt ensam, mycket förskräckt och mycket olycklig.
Min fader har förskjutit mig, och Erland är kanske död.
Men om han lefver, få vi dock icke träffas, ty hans fader och alla hans anförvandter, ja alla hvita menniskor vredgas på mig och vilja döda mig.
Min fader är en röfvare och mina anförvandter äro giftblandare.
Ack, gode Käck, jag är ensam och grufligt olycklig.
Men Käck gjorde sig lös och försvann i mörkret.
Äfven han öfvergaf henne.
Han förstod ju ej hennes ord; han var dessutom hungrig, stackars Käck, och längtade väl till sin herre.
Men nej, han återkommer snart och lägger sitt hufvud i Singoallas sköte.
Han ville blott röra sig fritt en liten stund, ty han hade länge stått bunden.
Han stannade nu hos Singoalla hela natten, lyssnade tålmodigt och likasom begripande till hennes klagan och slickade flitigt hennes händer.
Det var det enda sätt, på hvilket han kunde uttrycka sitt medlidande.
Mot morgonen sjönk
Singoalla i en orolig slummer.
Hennes späda kropp skakade af kyla och utmattning.
En man stod framför henne.
– Assim! utbrast hon och riktade på honom en förvirrad blick.
– Ja, det är Assim, du olyckliga Singoalla, svarade han med sorgsen röst.
– Jag har sökt dig hela natten.
– Rädda dig, Singoalla, att du icke faller i de hvites händer.
Du är ju ensam, olyckliga flicka.
Du är hungrig; se här ett bröd!
Du fryser; se här min kappa!
Stig upp, Singoalla.
Om du icke älskar Assim, så låt honom likväl rädda dig.
Du är förskjuten af din fader, men jag kan icke öfvergifva dig.
– Gå ifrån mig, sade Singoalla.
– Du och din moder J hafven dödat min Erland.
Du är förhatlig för mina ögon.
Assim teg och dolde ansigtet i sina händer.
– Assim! utbrast Singoalla hastigt.
– Du är god, jag skall icke visa dig bort; nej jag skall följa dig och jag skall älska dig, om blott du uppfyller en enda bön.
– Jag vill ju dö för dig; jag vill göra allt hvad du vill, blott icke lemna dig, utbrast Assim med ett lätt skimmer af glädje i sitt mörka ansigte.
– Väl, gå då till borgen och återvänd hit med Erland!
Våga ej komma utan honom!
– Din Erland är död, utbrast Assim, grymt sargad i hjertat af dessa ord.
– Du ljuger, utbrast Singoalla.
– Nej, då jag sökte dig, var jag äfven i grannskapet af slottet.
Jag hörde folket tala och säga, att han är död.
– Gå då från mitt ansigte och låt mig dö, bad
Singoalla och lutade sin panna mot granens stam.
Assim stod orörlig; suckar häfde hans barm.
Äfven Singoalla var tyst och orörlig, der hon satt med pannan tryckt mot granens hårda bark.
Då närmade sig henne Assim slutligen, upplyfte henne i sina armar och bar henne ett stycke framåt.
På samma kulle, der vagnborgen nyligen varit, väntades Assim af tvenne hästar.
Han svepte Singoalla i sin kappa, band henne vid den ena hästen, fattade dess tygel, svängde sig sjelf upp på den andra hästen och red mot söder.
Käck följde Assim och Singoalla.
Giftdrycken.
Då Assim sade, att Erland var död, talade icke sanningen ur hans mun, utan svartsjukan och hågen att rädda Singoalla.
Men Erland var nära döden; det fordrades den sista ansträngningen af hans kraftiga natur och pater Henriks läkekonst för att besegra giftdryckens verkningar.