Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Sannerligen, min lilla Julie, kan du ej komma med, blir det en verklig plåga för mig att gå dit; men olyckligtvis har jag gifvit mitt löfte att vara der litet tidigare, för att biträda vid anordnandet af några ”lefvande taflor,” hvarmed flera af fru von T–s vänner kommit öfverens att öfverraska värdinnan före balen.
”I sådant fall bör du visst icke låta hindra dig,” svarade friherrinnan. ”Jag har lilla Hortense att roa mig med;” och hon dolde den brännheta kinden vid barnets lockiga hufvud.
”Åh, vi skola hoppas, min vän,” återtog ryttmästaren, ”att du blir bättre på aftonen.
Inträffar ej detta, och du icke skulle komma, så lemnar jag sällskapet då dansen börjar; ty då är mitt biträde öfverflödigt.”
Efter baronens bortgång kände Julie en besynnerlig, oemotståndlig åtrå, att äfven besöka balen, ehuru hon blef allt sämre och, i följd deraf, genom hvarjehanda sysselsättningar sökte qväfva detta dåraktiga begär; men det var förgäfves.
Hvarken hennes lilla dotters älskvärda joller eller hennes eget förnuft förmådde hålla henne hemma; ty fåfängan hviskade ständigt i hennes öra, att verlden annars skulle få veta, att ryttmästaren von K–, samma afton hans hustru låg sjuk hemma, var liknöjd nog att bivista en bal.
Hon gick till sin toilett.
Sedan den med sorgfällighet var fullbordad och vagnen framme, öfversåg hon ännu en gång framför spegeln sin lysande figur.
Utom en ovanligt stor blekhet, var hon fullkomligt nöjd med densamma.
Ett föraktligt, bittert leende vanställde dock för ett par ögonblick de sköna dragen, då hon fäste sin blick på de rika, herrliga prydnader hon bar på hals och armar.
”Under dessa kalla smycken,” sade hon och ryckte från sitt bröst ett diamantkors, hvilket hon erhållit af sin far på sin bröllopsdag, ”klappar ett tomt, på verklig fröjd så fattigt hjerta.
O, Waldemar!” suckede hon sakta, ”du föraktade det, och sedan är allt förbi ...
Jag måste hafva förströelser, ja, förströelser, för att undfly mitt eget sällskap.”
Härefter kysste hon sitt barn, svepte sin kappa omkring sig, och rullade af till fru von T–s hus.
Som hon vid framkomsten befann sig i ett upprördt och öfverretadt tillstånd, ville hon ej genast begifva sig till salongen, utan begärde att blifva förd till fru von T–s enskilda rum, der hon ville hvila sig en stund.
En betjent uppryckte dörren till förmaket.
Då friherrinnan inträdde, utvisade allt, att det måste varit här, som den omnämnda öfverraskningen med taflorna gått för sig.
Ingen menniska syntes till, alla herrligheterna voro öfvergifna, och tonerna från danssalen gåfvo tillkänna, att gästerna ombytt nöje.
Hon öppnade dörren till ett innanföre befintligt mindre rum; men den lefvande tafla, som här mötte hennes blick, var föga egnad att gifva lugn åt det förut upprörda tillståndet.
På en soffa midtemot dörren satt fru von T – i den smakfulla baldrägten, och framför henne ryttmästaren, med det ena knäet böjdt mot golfvet, i hvilken ställning han mottog något, som hon räckte honom, och derunder eldigt tryckte hennes hand till sina läppar.
Huruvida detta uppträde kunnat bibehålla eller förändra sig, är outredt; ty vid det buller Julie förorsakade, reste sig ryttmästaren hastigt, och med detsamma blef fru von T– varse friherrinnan.
Men denna dam var icke af det slaget, som låter oförutsedda omständigheter bringa sig ur fattning; i den mest förtviflade ställning förblef hon alltid en fru af verld.
Hon steg hastigt upp, gick med mycket behag emot sin gäst, helsade vänligt, och sade helt okonstladt:
”Så lagom ni kom, min söta friherrinna!
Se huru jag smyckat er man” (hon pekade på en blomsterbukett, hvilken ryttmästaren höll i handen) ”med en billig gärd af min tacksamhet, för hans sinnrika uppfinning med taflorna, och jag måste tillstå, att jag funnit få män, som, efter deras inträde i äkta ståndet, ännu visat denna böjelse för ridderlig artighet, som är en mans prydnad.”
Härunder hade ryttmästaren återvunnit nog fattning, för att liksom fru von T– behandla saken som ett tillfälligt skämt.
”Just det förhöjer min triumf, att min Julie är vittne dertill,” sade han med ett tvunget leende, i det han fäste buketten vid svärdsorden på sitt bröst.
”Min hustru och jag hafva gjort det till en lag för oss att aldrig visa svartsjuka öfver småsaker.
Hon vet,” tillade han blidkande, då han såg, att den skämtsamma tonen ej ville omstämma det stolta uttrycket i hennes drag, ”att hon likväl är min verkliga och enda herrskarrinna.”
Dessa ord hade icke förfelat den åsyftade verkan på Julies hufvudfel, om icke ett nog tvetydigt leende på fru von T–s läppar kommit hennes kinder att glöda af förtrytelse.
”Det synes mig,” svarade med lugn den stolta qvinnan, som hvarken kroppsliga plågor eller det förödmjukande uppträdet kunde böja, ”att man förspiller för många ord på en i sig sjelf intetsägande obetydlighet.
Baronens artighet är för väl känd, att kunna anses för annat än ett uttryck af den hyllning männerna i allmänhet hembära skönheten, hvarhelst hon finnes; en låga, min nådiga fru von T–, som uppgår i eld och rök på en gång.”
Hon tog härvid, utan tecken till harm eller ovilja, sin mans arm, och gjorde tecken att få begifva sig till salongen.
Med en artig komplimang gick fru von T– förut, och då baronen fört sin fru till den plats hon ville intaga, tryckte han tacksamt hennes hand; men då hans blick mötte Julies öga, nedslog han den, kanhända för första gången i sitt lif, samt hastade undan.
I detsamma lät orkestern höra de förföriska tonerna af en förtjusande vals.
Friherrinnan von K– blef genast uppbjuden af sin mans gode vän och hennes egen ifrige beundrare, löjtnant Sterner; åtminstone var han den ende, som kunde smickra sig af det ringaste företräde.
Men detta grundade sig ej på något annat, än löjtnant Stenurs intagande samtalsgåfvor och fullkomliga sällskapstakt, hans känsla för allt ädelt och skönt, hans aktningsfulla bemötande, så skildt från all sjelfvisk inbillskhet, och slutligen ett fint, varmt deltagande för hennes tysta smärta, den han anade, Gud vet af hvad skäl.
Detta sammanlagdt gjorde honom alltid hos Julie till en välkommen gäst.
Hon störtade sig nu i den hvirflande valsen, nöjd att kunna undgå sina egna stormande känslor och sina grannars besvärliga yttranden.
Sterner bemärkte likväl genast hennes ytterliga blekhet, samt frågade, vid första uppehåll: ”Mår ni illa, min friherrinna?
Kanhända önskar ni sluta?”
”Visst icke,” svarade hon hastigt; ”jag älskar vals och är icke trött.”
Och de ilade åter i ohejdadt lopp genom salen.
Efter några hvarf, sade han åter: ”Säkert mår ni ej väl, min nådiga?” och hans öga blickade med innerligt deltagande i hennes.
”Jo, fullkomligt,” yttrade hon, med en anstrykning af otålighet, och de valsade ännu en gång, tilldess friherrinnan svimmade och af Sterners kraftfulla armar bortbars i nästa rum, der en häftig blodstörtning kom den omgifvande mängden att rysa, af fruktan för den unga, sköna fruns lif.
Läkaren blef kallad, och baronen var otröstlig.
Med mycken varsamhet blef hon hemförd, och hemtade sig efter ett par dagar så mycket, att hon kunde sitta uppe och afhöra baronens ömma försäkringar om trohet och kärlek, hvarvid han tillika fördömde Sterners lättsinnighet, hvilken genom det oförståndiga valsandet, en följd kanhända af alltför eldiga känslor, störtat hans dyra maka i denna tröstlösa belägenhet.
Julie svarade, i det hon tyst skakade på hufvudet: ”Löjtnant
Sterner är dertill – oskyldig, det vet du bäst sjelf.
Anklaga ej den ädle ynglingen för känslor, som äro fremmande för hans redliga sinne.
Inom hans varma hjerta bor ej något svek, och hvad lättsinnigheten beträffar, är han, så vidt jag kan bedöma det, ett mönster af motsatsen, icke allenast bland ynglingar i allmänhet, utan äfven för mången äkta man.”
Ryttmästaren blef, efter sådana uttryck, ännu mera förbittrad mot den dertill oskyldige, och påstod bestämdt, att han var skulden till hela olyckan; dessutom lät ryttmästaren förstå, det han ännu visste en hop saker, som hvarken Julie eller löjtnant Sterner drömde om.
Då hans hustru vid sådana utgjutelser teg af harm, började baronen tänka, att saken kunde ega någon sannolikhet, ehuru han tillgripit detta medel, för att icke ensam stå i skuggan, genom den handling som föregick balen.
Nu deremot förändrade han sin plan; ty kunde Julie väl tiga, om hon vore alldeles oskyldig?
Den siste athenaren
UTGIFVAREN
GÖTEBORGS HANDELS- och SJÖFARTS-TIDNING
Herr S. A.
HEDLUND
tillegnas dessa blad
högaktnings- och vänskapsfullt
FÖRFATTAREN.
Broder Hedlund!
Då jag egnar efterföljande arbete åt dig, så pryder jag det med namnet på en riddare „sans peur et sans reproche,“ en man, hvars kärnfasta karakter, klara hufvud och varma hjerta jag under flerårigt umgänge i gemensamma publicistiska sträfvanden lärt känna, akta och älska.
Det är för öfrigt du, som befordrat detta arbete i dagen.
Ehuru du förutsåg, att de långa, besynnerligt klingande namnen Olympiodoros, Annæus Domitius o. s. v., med hvilka mina figurer äro uppkallade, redan vid första anblicken skulle förskräcka de följetongsläsande damerna, så tvekade du ej att gifva „Den siste Athenaren“ plats under linien i din tidning, och det är ytterligare du, som åstadkommit den metamorfos, genom hvilken samme „Athenare“ nu i bokform öfverlemnas åt allmänheten.
Jag förutspår, att du icke skall skörda guld på detta företag – lika litet som jag författarerykte.
Mitt opus är icke af den art, att det kan vinna många läsare.
Och bland dem, som det lyckas erhålla, skall det icke vinna odeladt bifall.
Från estetisk synpunkt måste det hafva stora, oförbätterliga brister.
Jag har icke ens försökt en konstnärlig konstruktion och gruppering.
Medan jag skrifvit, har jag känt mig som stridsman under de idéers fana, för hvilka jag lefver och andas, och mitt arbete är intet annat än ett spjut, som jag slungat mot de fiendtliga lederna, i krigarens lofliga uppsåt att såra och döda.
Man kan icke bära en sedel till valurnan, icke tala eller skrifva om en allmän fråga, utan att medvetet eller omedvetet kämpa för den ena eller den andra af de verldsåskådningar, i hvilka den civiliserade verlden är delad, och hvilken strid utgör den verldshistoriska processen.
Finnas ej tvenne grundtyper, till hvilka alla menskliga varelser kunna hänföras – en orientalisk och en vesterländsk?
Jag föreställer mig, att sjelfva naturen bestämmer fanan, under hvilken vi ställa oss i denna oförsonliga kamp.
Naturen, den goda modern, sörjer lika för sina barn och sänder med sträng opartiskhet förstärkningar till begge lägren.
Hon fyller lika gerna jesuiternas seminarier med lärjungar som hon skänker kämpar åt barrikaderna.
Individerna af den orientaliska typen känna sig naturligt dragna till det reaktionära lägret, den tillbakaskådande verldsåsigten, hvars paradis blomstrade vid menniskoslägtets vagga; de af den helleniskt-vesterländska typen välja lika ovilkorligt det progressistiska lägret, den framåtskådande verldsåsigten, hvars paradis är ett tillkommande Guds rike, för hvilket civilisationen skall rödja rent.
En neutral massa af obestämd pregel ställer sig slutligen på den plats, till hvilken de sinnliga intressena inbjuda henne – vanligen i grannskapet af de gyllne thronerna och de glittrande tiarerna, ty idéerna äro nakna, hafva icke guld till att köpa en klädning och än mindre att köpa anhängare.
Grunddraget i den orientaliska typen är den fromma undergifvenheten under de yttre magterna.
Subjektet bildar sig efter den verld, det förefinner utom sig, hvilken det uppfattar som det oföränderliga uttrycket af den gudomliga viljan.
Stöpta i samma form vandra slägtena i en ändlös rad mot grafven och hafva uppfyllt sin bestämmelse, „fullgjort lagen“, när de under vägen offrat i templet och knäböjt för Herrans smorda.
Uttröttad af ett så enformigt skådespel, nedlade Hindostans Clio för mer än tre tusen år sedan för alltid sin diamantgriffel.
Men Orientaler födas icke blott vid Ganges, utan äfven vid Seine och Mälaren.
Den hellenisk- vesterländska andan har deremot upptäckt, att religionen och rätten och sanningen och skönheten strömma genom subjektet in i det objektiva, att de yttre magter, som i statens, kyrkans, vetenskapens, konstens gestalter träda menniskan till möte, äro kött af hennes kött och anda af hennes anda, äro formade efter de oklara, men klarnande mönsterbilder, som äro nedlagda i subjektet sjelft och utgöra dess idéer, att således dessa yttre magter äro behäftade med ofullkomlighet, hemfallna under subjektets dom och ämne för dess omgestaltningsförmåga.
Den hellenisk-vesterländska verldsåskådningen är således utvecklingens.
Från det minnesvärda 1789, då hellenismen framträdde fullvext på arenan, föres kampen å ömse sidor fullt medvetet om afsigterna och målet.
Reaktionen vill lyckliggöra menniskoslägtet genom att återföra det till en omyndig barndom.
Hellenismen vill göra slägtet myndigt, emedan detta är dess bestämmelse, och hon ser dess sanna lycka i intet annat än uppfyllandet af denna bestämmelse.
Vi lefva, andas och hafva vår varelse i striden mellan dessa motsatta riktningar.
Det arbete, jag tillegnat dig, min vän H., är en återblick på en tid, som i många hänseenden var lik vår egen – som hon, framställande en tragisk kamp mellan tvenne verldsåskådningar, i hvilka vi igenkänna desamma som nutidens, om än till vapendrägt och lösen dem olika.
Jag föreställde mig, att en återblick på antikens undergång och kyrkans första stora triumf skulle kunna blifva lärorik i en tid, då striden mellan de begge stora partierna är icke minst liflig på det kyrkliga området.
De tecken, som der för våra blickar uppenbara sig, äro i sanning förtjenta af all uppmärksamhet.
Å ena sidan den subjektiva riktningen, hvilken är densamma som den hellenisk- vesterländska, företeende sig uti kampen mot auktoritet och samvetstvång; i ett sträfvande till ren andlighet, hvilket afskyr formelväsendet som en afgudatjenst; i ett bemödande att förverkliga uti lefvernet det religiösa idealet.
Å andra sidan ett förtvifladt försök att med förtviflade medel rädda, betrygga och stärka kyrkans myndighet.
Man slår den otrogna verlden i ansigtet med en ny dogm om Jungfru Marias obefläckade aflelse, man upphöjer till rang af evangelium en uppenbarelsebok, som härflutit ur en nunnas genom onaturlig ensamhet orenade fantasi.
Man talar i de protestantiska länderna med ökad tonvigt om „den rena läran“, om en „stark bekännelse“, man vill skapa ett heligt presterskap, ett medlareembete mellan Gud och menniskan, och man försöker med hocus pocus att uppfriska tron på djefvulen.
Alla nya idéer födas med smärta till verlden, och det vore lika orätt att förebrå idéen detta, som att förebrå barnet de plågor, det kostat sin moder.
Man må således icke fördöma kyrkan, om man får se, att hon ofta segrat genom afskyvärda medel, att hon värmt sina blodbestänkta händer vid kättarebål, och att hennes målsmän ofta varit samvetslösa, vederstyggliga personligheter.
Men man må ej heller förebrå de idéer, som genom franska revolutionen blifvit verldsmagter, hvad åtskilliga revolutionens heroer brutit.
Sjelfve Marat är dock en plastisk gestalt, en på den besegrade Python hånfullt trampande Apollon, när man jemför honom med åtskilliga af kyrkans helgon.
Om någon af mina läsare tror, att jag i efterföljande arbete skildrat kyrkan och hennes representanter i nog mörk färgton, så vet du, att jag tryggt kan hänvisa honom till den opartiska verldshistorien, som i fråga om dessa ämnen begagnat ett lika svart tusch som jag.
Din tillgifne vän
Victor Rydberg.
Första Boken.
I Athen, en morgon för ett tusen fem hundra år sedan.
– Hur är det, Karmides: har drufvans gud någon son?
– I sanning, Olympiodoros, du har den fula ovanan att fråga mer än dina vänner kunna besvara.
Det är lättare att utreda de athenska hundarnes ättartaflor än de olympiske gudarnes.
Men hvartill denna fråga?
Ämnar du sysselsätta dig med mythologien?
– Nej, vid Zeus, det har aldrig varit min tanke.
Det öfverlemnar jag åt Krysanteus och hans sköna dotter.
Jag menar blott, att om en sådan son gifves, så skall jag ännu i dag digta en sång till hans ära.
Hans binamn har jag redan färdiga: morgonqval-utdelaren, olust- och ångerguden, den olympiske tinningsmeden.
O, min Karmides, är han ännu icke född denne bedröflige gud, så torde han snart skåda dagsljuset, eller behagar det honom att, i likhet med sin fader, låta sig födas på nytt; ty mitt hufvud, jag känner det, är hafvande med honom.
– Väl möjligt.
Zeus födde ju vishetsgudinnan ur sitt hufvud; hvarför skulle då icke Olympiodoros ...
Och jag undrar icke, om Tinningsmeden, likasom hon, träder fullrustad ut och öfverraskar verlden med städet under armen och hammaren i handen.
– Trösta dig, min vän!
Morgonluften skulle förjaga dessa mythologiska fantasier.
Det är ljufligt att inandas honom.
– Ah! ...
Morgonstunden är herrlig – en naturhistorisk upptäckt, som jag skall meddela mina vänner.
– Det lider mot torghandelns slut, svarade Karmides, i det han med vandt öga mätte solens höjd öfver det aflägsna, granbetäckta Lykabettos.
– Begifva vi oss till torget?
Vi kunna under vägen gå in till Lysis och tömma en bägare lesbiskt med is.
– Ett godt infall.
Halloh, Karmides!
Strö då ditt guld i någon Danaes sköte, hellre än på gatan!
Ber tappade du en ring.
Rakels ring!
Underpanten på min lilla Judinnas flamma! sade Karmides till sig sjelf, i det han från gatan upptog ringen och fäste honom vid sin guld-halskedja.
– Prisade vare dina skarpa sinnen, Olympiodoros!
Jag ville icke förlorat denna klenod för min kappadokiske Akilleus.
– Jag förstår dig, du nye Alkibiades.
Ack, trefaldt lycklige vän!
Du drack i natt som Milon Krotoniaten, men vinet är för dig hvad daggdroppen för rosen: du helsar din morgon desto mer frisk och strålande.
Föll icke vår gode värd, prokonsuln, falernersäcken, slutligen under bordet?
Mina minnen från i natt äro som skuggor, vankande vid Lethes strand.
– Du minnes rätt väl.
Men smäda icke vår Annæus Domitius!
Han är en märkvärdig man ...
– Ja, han har en märkvärdig lycka med tärningarne.
– Jag menar nu icke den egenskapen ...
– Vann han äfven i natt?
– En obetydlighet.
Min speljakt strök segel för några caniculæ1, såsom han kallar dem.
– En obetydlighet?
Din lysande speljakt?
Ah, din själsstyrka är beundransvärd, min Karmides; men så har du också en guldförande Paktolos att ösa ur.
(Olympiodoros tillade för sig: guldfloden måste snart vara utvaskad.
Ve mig!
Hvar skall jag nästa år finna en annan Karmides?)
– Hvad jag hos vår prokonsul beundrar, fortfor Karmides, – är hans förmåga af sjelfbeherskning.
De bojor, som vinguden pålägger en sådan man, äro blomsterkedjor, dem han sliter, när han vill.
Han låg i natt på sin soffa, bägaren hade fallit ur hans hand och kransen glidit ned emot hans näsa, hans ögon voro halfslutna och hans tunga lallade slappt efter tonerna af den lydiske flöjten under de mest löjliga försök att följa dess löpningar, då dörrvaktaren lät anmäla, att en kejserlig brefbärare väntade honom.
Vår Annæus
Domitius sprang upp som en fjeder, lade bort kransen, ordnade manteln och skred med majestätiska steg ut i aulan, der han emottog brefvet, läste det vid skenet af altarlampan och affärdade budbäraren, för att återvända och fortsätta dryckeslaget ...
– Nåväl, och brefvets innehåll?
– Bah, hvilken fråga!
Gå till Egyptens sfinx och utforska, om du kan, naturens gåta!
– Jag förmodar, att Julianus ...
– Tyst!
Nämn icke det namnet! inföll Karmides och såg sig omkring.
– Fördömde Tinningsmed!...
Hur var det, min Karmides: är jag ej i dag utbjuden till din landtgård?
Det föresväfvar mig några ord ur din gudomlige mun om gröna träd och brittaniska ostron.
– Men Myro och Praxinoa?
– De följa med.
– Herrligt!
– Och med några andra af dina vänner har jag stämt möte, en timma efter torghandelns slut, vid trappan till Akropolis.
– Du får ej bereda dig på något öfverdrifvet, Olympiodoros.
– Förträffligt!
Jag skall med nöje valla dina oxar och klippa dina får och dricka vatten ur samma källa som dina herdar.
Vatten, gudadryck!
Jag hatar ... ah, fördömde Tinningsmed!
...alla drycker utom vatten.
Jag upptäcker i detta ögonblick min sanna bestämmelse.
Jag skall blifva herde – en ny Dafnis.
Du måste låta någon Testylis eller Amaryllis inviga mig i ostberedningens mysterier, min Karmides.
Jag föraktar kulturen och ilar till naturens modersbarm.
Apollon har ju varit herde:
Paris likaså: herde var
„Gossen, som Kypris sjelf i frygiske skogarne följde,
Skogen såg hennes fröjd, och skogen såg hennes tårar:
Herde Endymion var, och hos hjorden han sof, då Selene
Steg från himmelen ned att kyssa hans rosiga läppar:
Rhea begråter en herde, och Ljungarn sjelf ju i örnhamn
Kretsande flög kring
Idas topp för en vallande gosse!“2
Hvarför skulle då icke Olympiodoros kunna nedlåta sig till krokstafven och herdepipan?
Men ett ord, min Karmides!
Har du vaktlar, stridstuppar och raffellådor i ditt Arkadien?
– Var lugn.
Jag delar för öfrigt din afsmak för prokonsulns råa symposier, sedan jag lärde känna Athenagoras.
– Jag besvär dig, Karmides, du måste göra mig bekant med denna undermenniska.
Det går sagolika berättelser om hans visdom och hemlighetsfulla fester.
Är det då så omöjligt att blifva invigd i hans orden?
– Han väljer sjelf sin omgifning.
De gamle filosoferna gjorde detsamma, ofta på obegripliga grunder.
Du kan således trösta dig, om ...
– Bah, jag skall göra hans bekantskap ...
Vet du, vid nästa kapplöpning låter jag min Bellerophon uppträda.
Silfverhvit, krusmanig, byggd att klyfva luften som en pil.
– Det kan du göra tryggt.
– Jag hoppas det.
De begge ynglingarne befunno sig nu utanför Lysis’ samtalssal, ett af dessa, för Athenarne så kära, med målningar smyckade tillhåll, af hvilka staden egde flera än året har dagar.
En mängd kunder hade redan infunnit sig och vandrade samtalande i portiken eller sutto derutanför, i skuggan af ett från bjelklaget nedfäldt soltält, njutande sin frukost: bröd doppadt i vin.
Sedan Karmides och Olympiodoros förfriskat sig med en bägare lesbiskt, kyldt med is, styrde de sin kosa till torget.
Här rådde liflig trängsel, ty den allt kortare och snedare skugga, som det tempelprydda Akropolis kastade, påminte köpare och säljare, att timmen nalkades, då de måste utrymma torget.
Fiskare, i röda mössor och korta tuniker, upphåfvade ur sina flyttbara sumpar sprittande thonfiskar och erinrade med höga rop, att det nu var fullmåne och deras vara bäst.
Småhandlare lupo omkring med profver på sina varor; unga flickor utbjudande blomsterqvastar, kransar och bindlar, vandrade mellan de långa raderna af vagnar, som – medan deras dragare, mulor och attiska klippare, betade bakom dem – fängslade ögat med anblicken af citroner, persikor, fikon, lök och grönsaker.
Från andra vagnar störtade i strålar de pressade vinsäckarnes innehåll uti hemtningskärlen.
Ett stycke derifrån, just omkring Torg-Hermes’ kolossala bronsbild, således på samma plats som i Aristofanes’ dagar, utbjödo kött- och korfmånglarne sina i form af pelare och festoner ordnade varor, omgifna af talrika kunder, bland hvilka de rikas slafvar voro mest högljudda, ty här om någonstädes bestämde pungens vigt personens.
Under det slafven efter slutadt köp aflägsnade sig med den fulla korgen på hufvudet, smög deremot den fattige borgaren undan med sin njuggt tillmätta bit under manteln, lycklig om ej ett hål i denne förrådde en fullblodig Athenares förnedring.
Längre bort, der trängseln var mindre stark, stodo gipsfabrikanter, krukmakare och glashandlare mellan lederna af sina ofta konstnärligt fulländade arbeten; och ännu fjermare från det lifligaste hvimlet af sorlande och gestikulerande menniskor – kring äreporten, som skulle påminna om
Kassanderska rytteriets nederlag – voro lysande bodar, till hvilka dyrbara tyger från öarne och Asien, rökverk och salfvor från Arabien och Indien, juvelerarearbeten och öfverflödsvaror af allehanda slag lockade välklädda afnämare af båda könen.
Karmides och Olympiodoros, hvilka, innan vi träffade dem, redan hade hunnit besöka baden och hårfrisören, gingo nu att öka antalet af de unga sprättar, som genom någon märkvärdig ödets skickelse vakna så tidigt på förmiddagen, och utan annat ärende än att öka trängseln och tillfredsställa sin nyfikenhet, armbågade sig genom de köpslående grupperna, än nickande åt någon fager tärna från qvarteret
Skambonide, än granskande de till salu utbjudna slafvinnorna, hvilka, samlade hit från olika länder, läto ögat fritt skåda alla gestaltningar af qvinligt behag, från den svarta Ethiopiskans till den rodnande syriska flickans.