Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter att i 7 à 8 timmar ha sprungit omkring på gatorna, efter att ha varit inne i 6 à 7 kyrkor, efter att ha druckit mitt kaffe på ett ställe, ätit middag på ett annat och tagit eftermiddags-kaffet på ett tredje, efter att ha talat med minst ett dussin olika personer och ha läst trenne olika toscanska tidningar, efter allt detta kan jag med en resandes allmänt kända vana att dömma efter första intrycket högtidligen försäkra att Florens är en vacker och välbyggd stad, som i det hänseendet öfverträffar alla de italienska städer, hvilka jag haft tillfälle att se, att florentinarne äro vänliga och och hederliga menniskor, att florentinskorna äro täcka och ha småleenden i beredskap för alla mötande, att lefnadskostnaderna äro billiga, att tryckfriheten är stor, så vida det ej är fråga om sociala eller politiska eller religiösa ämnen, att Arno är en bred och präktig flod med klart vatten och ståtliga käer, att ... men det kan nu vara nog med i flygten tagna omdömen.
Jag har nu sett nog af Florens för att vara öfvertygad att jag skall komma att trifvas förträffligt under den tid jag stannar.
Ehuru jag befinner mig här alldeles utan bekanta – för närvarande är jag troligen den ende svensken i Florens – förskräcker mig icke alls detta hastiga afbrott från Café Africano och de många bekantskaperna i Rom.
Jag har en tid riktigt längtat att befinna mig fullkomligt ensam och kunna öfverlemna mig åt den fulla känslan af en sådan tillvaro.
Jag vill också studera och skrifva.
Jag älskar italienarnes språk och vill blifva ännu mera förtrolig med deras vanor, förhållanden och verldsåskådning.
Huru orätt hade jag ej att säga det jag icke egde någon bekantskap här – en enda, som dock kan motsvara flera.
Det är en signor Poggio Signorini, till hvilken jag hade rekommendationer från Rom.
Han har varit representant under Florens’ korta frihetstid och är en af de få, hvilka ej blifvit tvungna att fly.
Hans frisinnade åsigter äro allmänt kända, men hans oberoende ställning och den allmänna aktning, som han åtnjuter, gör att han toloreras af regeringen.
Det är en äldre man, allvarsam, lugn och kärnfast.
Han talar blott två språk, italienska och latin, han känner blott två historier och två litteraturer, den gamla romerska och den italienska, men dessa känner han i grund.
Han mottog mig högst vänskapligt och lofvade låna mig så många böcker jag vill komma och hemta ur hans bibliotek – mest bestående af arbeten i historia och statistik.
Längre fram.
Huru jag nu njutit af alla dessa herrligheter, så är dock summan att jag stundom gripes af en viss hemlängtan, icke så mycket till Sverge som till hemmet.
Hvad det skall kännas godt att hvila ut der och efter de många förströelserna börja ordna ett allvarsamt arbete.
Bägge delarne harmoniera så väl: de nästan fordra hvarandra.
Jag känner äfven att Rom, dit jag snart återvänder, och Café Africano med stark makt locka min håg.
Sedan går det till Paris, hvars offentliga nöjen väl då äro i sitt högsta flor.
Men de ha ej större lockelse för mig nu än förut, och skulle jag ej skaffa mig några böcker, hvilka jag endast der kan välja och köpa, skulle jag ej hemta min kappsäck, som aldrig kom att göra sällskap på resan till Italien, under hvilken jag lefvat i nattsäck – hvem kunde och tro att en resa på en månad eller 5 veckor skulle utdragas till 5 månader – så fore jag visst direkte till Sverge ... men det var sant, jag skulle ju också dricka kaffe hos den blifvande madam Luisanne Rouget.
Kommer väl den lilla fransyskan efter så lång tid i håg Poliveaus vän?
Skall väl Poliveau sjelf åter träffas?
Min reskamrat, med hvilken jag lemnade Paris, har för längesedar återrest.
Jag glömde mig qvar i Rom.
Ett blad från det sköna Florens medför jag, hvilket medelas i nästa skizz.
BLOMSTERFLICKAN.
Jag hoppas att en hvar, som under de sednare åren vistats någon tid i Florens, med mig erkänner det Café Civico-Militare nära invid Piazza del Granduco har sina stora förtjenster.
Utom det att kaffet är oklanderligt och de rostade brödskifvorna ega en hög grad af fullkomlighet, står det er fritt att i Journal des Debats eller Monitore Toscano inhemta dagens politiska nyheter, såvida ni ej föredrar att blicka ut på gatan och betrakta det rörliga, vexlande folkhvimlet.
Eller om ni ej känner er böjd för någotdera, så påtänder ni er cigarr, lutar er bakåt i soffan och uppgör en plan för dagens förströelser ...
Eller genomgår ni i minnet den föregående dagens händelser ...
Eller förflyttar ni er med inbillningskraften till hemmet och undrar hur der månde stå till ...
Eller gör ni ett öfverslag öfver er reskassa och söker att bringa tillgångar och utgifter i harmoni ...
Eller förtär ni i allt lugn och utan alla bitankar ert morgonkaffe.
Hvilken än er sysselsättning må vara – det vissa är att den innan kort blir afbruten.
Icke derigenom att er cigarr slocknar ...
Eller att någon »seccatore» kommer och rycker i er tidning, frågande om ni ej ännu har slutat den ...
Eller att någon ställer sig framför dörren och skymmer utsigten ...
Eller att någon tiggare besvärar er med böner om una piccola elemosine, under det han med giriga blickar betraktar er frukost ...
Eller något annat afbrott af samma obehagliga slag.
Jag vill visst icke påstå att ej allt det der kan inträffa – jag har gudnås sjelf alltför ofta haft erfarenhet deraf – men alla dessa afbrott äro mera accidentella och förekomma dessutom öfverallt, i Rom, i Paris, i Stockholm, i Neapel ...
Det afbrott, hvarom jag talar, är något väsentligen karakteristiskt för Florens, något ...
Men ni har säkert redan gissat att jag menar:
Blomsterflickorna.
Blomsterflickorna, dessa unga, lätta, smidiga, mörkögda och leende florentinskor, som hastigt sväfva genom rummet och försvinna, lemnande efter sig doftande blommor och behagliga intryck.
Blomsterflickorna, som med älskvärd påflugenhet störa er i er frukost, störa er i er lektyr, störa er i era politiska, ekonomiska eller erotiska funderingar, för att sticka en bukett violer i er hand eller fästa en glänsande jonkill i ert knapphål.
Blomsterflickorna, som ej sälja, utan gifva, som aldrig begära någon ersättning af er, som mottaga er gåfva utan att se på den och som småle lika vänligt, om ni ej gifver någonting alls.
Medgif mig att ni aldrig känt er förargad öfver ett dylikt afbrott, att det tvärtom ofta varit välkommet, att det mången gång utjemnat skrynklorna på er panna och gifvit era tankar en angenämare riktning.
Åtminstone var detta förhållandet med Romanelli, en ung artist, utan förmögenhet och utan namn, som hvarje morgon gjorde sin frukost i Café Civico-Militare, innan han företog sin dagliga rund i gallerierna eller Palazzo Pitti.
Det hände ofta att Romanelli med en viss nedslagen min stack tummen och pekfingret ned i sin portemonnaie för att upptaga den mezzo-paolo, som hans kaffe kostade och som ibland hade ganska få sällskapare – men kom Angiolina, den vackra blomsterflickan, så ljusnade hans ansigte, och han såg helt lycklig ut, då han i utbyte mot violetterna släppte i hennes hand något litet mynt.
Men Angiolina var också drottningen för alla blomsterflickor.
Högväxt, smärt, med spänstig gång och plastiska former, brinnande svarta ögon och ett förtrollande leende.
När hon sväfvade genom salen, med den bredskyggade fina halmhatten öfver de rika, mörka lockarne, med bara armar, och fötterna knappast skylda af ett par nätta skor, följde henne allas blickar med välbehag.
Också hade hon ett leende och en bukett för en hvar, men det ljufvaste leendet och den friskaste buketten sparade hon alltid för Romanelli, hvilken hon en gång för alla tycktes ha utvalt till favorit.
Romanelli var icke rik – det syntes nog på hans tarfliga drägt, anspråkslösa frukost och sparsamma drickspengar till garçongerna.
Vacker var han ej heller – snarare ful.
Hans ansigte hade icke ens denna själens skönhet, som ersätter kroppens: der låg ingenting ädelt, upphöjdt, snillrikt i hans drag.
En frenolog skulle ha tilldömt honom ihärdighet, formsinne, förmåga af teknisk färdighet, men frånsagt honom organet för idealitet, som dock i första rummet karakteriserar ett snille, en konstnär af första rangen.
Men måhända var Romanelli qvick – man behöfver ju ej vara snille för det?
Kanske hade han intagit Angiolina med ett fint skämt, med en väl sagd komplimang.
Äfven en blomsterflicka förstår att uppfatta dylikt.
Men nej, efter hvad man försäkrat oss, hade Romanelli från början af Mars till slutet af Juni månad år 1850 låtit traktera sig hvarje morgon med buketter, leenden och blickar utan att säga någonting.
På sin höjd hade han frammumlat några mille grazie och hviskat ett eller annat blygt quanta e graziosa!
Bland dem, som mest förvånade sig öfver Angiolinas nyck för Romanelli, var en ung österrikisk officer, som allt emellanåt besökte kafét.
Men som han ej för nämda nyck kunde upptäcka någon förnuftig grund, var han fullkomligt öfvertygad att den snart skulle upphöra och misströstade icke att inom kort vinna den sköna blomsterflickans vänskap.
Tills vidare åtnöjde han sig med att stå på samma fot som de andra, ehuru han adresserade dubbelt så många artigheter till florentinskan och begåfvade henne med dubbelt så stora silfvermynt.
Nu hände det sig en vacker dag att Romanelli satt på sin vanliga plats nära dörren och österrikaren ett stycke från honom vid ett bord midt i rummet, då Angiolina inträdde, mer än någonsin strålande af ungdom och skönhet.
Hon började sin rund i andra ändan af rummet och hoppade omkring mellan borden, utbytande sina blommor mot tacksägelser, smicker eller mynt.
Men vare sig att Café Civico-Militare i dag hade flera gäster än vanligt, eller att Angiolina försett sig med för få buketter, nog af: hennes korg började tömmas, och innan hon slutat sin rund, var den fullkomligt tom.
I detta ögonblick stod hon midt emellan österrikaren och Romanelli, af hvilka ingendera erhållit några blommor.
– Tjusande Angiolina, sade den förre, har du ej någon bukett åt mig i dag?
Hon vände upp och ned på korgen för att visa att den var tom.
– Och du har ej sparat en enda viol åt mig?
– Nej, men om tio minuter är jag här tillbaka med friska blommor.
– Då är jag kanske ej qvar.
Jag vet något bättre.
– Skänk mig den röda rosen der, som du har i ditt skärp.
– Nej, den vill jag behålla sjelf.
– Ah, du kan ej neka mig den.
Han framtog en blank gul respore och vände den mellan fingrarne.
Romanelli började vrida sig oroligt på sin plats vid dörren.
Skulle väl Angiolina motstå en sådan frestelse?
Den vackra florentinskan skakade på hufvudet och yttrade till tysken med fast, men mild röst:
– Icke ens guld kan köpa den blomman.
– Jag får väl söka eröfra den då, sade österrikaren och sträckte ut armen för att rycka till sig rosen.
Men Angiolina förekom honom.
Med en hastig rörelse lossade hon blomman ur skärpet och kastade den leende till Romanelli.
Han uppfångade den, tryckte den till sina läppar och ville derpå återlemna den.
Men Angiolina gjorde en afböjande rörelse med handen och sväfvade ut.
Österrikaren vred upp sina mustacher och kastade en hälften harmsen, hälften föraktlig blick på artisten, som satt der helt förlägen öfver den uppmärksamhet, för hvilken han såg sig vara föremålet.
Han vände en stund rosen fram och tillbaka mellan händerna, lade den ifrån sig på bordet, luktade på den, satte den i knapphålet på rocken och kunde dervid ej undgå att jemföra den sednares tarfliga utseende med österrikarens hvita guldbroderade uniform.
På det hela taget var Romanelli mera generad än glad, och det dröjde ej länge innan han smög sig sin väg, rätt belåten med att ej den kejserlige officeraren tilltalat honom.
Artisten gick i dag ej till något museum, utan han begaf sig hem till sin anspråkslösa bostad på via de Benci, hvilken från santo Croze går ned till Arnofloden.
Romanellis atelier låg fyra trappor upp i ett gammalt dystert hus.
Den bestod af ett temligen stort rum, upplyst af ett ensamt fönster, hvilket upptog nästan hela den ena väggen.
Golfvet var belagdt med stora flata stenar, hvilka dock numera icke bildade en enda sammanhängande yta, utan ömsom höjde sig öfver, ömsom sänkte sig under den fordna nivån.
Det fordrade mycken uppmärksamhet och sinnesnärvaro hos den, som vågade vandra fram och tillbaka i rummet: det behöfdes så litet för att klifva miste och vricka en fot.
Tapeter funnos icke.
I stället voro väggarne betäckta med stora suddiga figurer i krita och kol samt några hyllor, på hvilka voro upplagda händer, vador, hufvudskålar, fötter, armar, fingrar och andra delar af den menskliga kroppen, afbildade i gips.
I en vrå stod en mannequin, ståtligt draperad med ett stort smutsigt linneskynke.
Samma vrå utgjorde förvaringsrum för en mängd effekter, gipsstycken, trasor, lerklumpar, en glödpanna, ett vattenämbar samt en kista eller lår, som innehöll ett sammelsurium af småsaker i samma genre, sammanvräkta utan den ringaste ordning eller aktsamhet.
Bakom en afskrankning var Romanellis säng samt hans gaderob, dit han nu hängde in den rock, han hade haft på sig, hvarefter han anlade ett slags nattrock, som vid hvarje rörelse hotade att falla sönder.
Innan Romanelli hängt in promenadrocken, hade han dock lösgjort ur dess knapphål
Angiolinas ros, hvilken han stack in mellan armarne på en faun af terracotta, som stod på en af hyllorna.
Det var en statyett, knappast alnshög, men hittills det mest fulländade af Romanellis arbeten.
Han var också rätt bra, ehuru de krokiga benen hade samma ställning som på hundra andra fauner, och den lustiga grinminen erinrade om ett oändligt antal dylika, alla imiterade efter någon af de klassiska förebilderna.
Men hvad kan man begära?
Det är icke så lätt att producera något nytt, då nästan allt på förhand är bestämdt både i afseende på uttryck och form.
Nog såg artisten med sjelfförnöjelse på sitt verk, och faunen sjelf tycktes muntrare än vanligt med den röda, doftande rosen hvilande mot hans bruna, ludna bröst, under det att några gröna blad voro vikta öfver armen och bildade ett underligt draperi, på en gång stelt och otvunget.
– Inte illa, mumlade florentinaren, verkligen inte illa!
Jag är rätt nöjd med den der armen ...
Hm, venstra foten borde kanske vara litet mer framflyttad, men det är dock ej så nödvändigt.
Kroppen har i alla fall sin fullkomliga jemnvigt, ja det har den bestämdt ...
Men hvad tänkte Angiolina, som kastade rosen till mig i allas ögon?
Hon kunde ha ådragit mig ledsamheter.
De der österrikarne äro ej för trefliga att ha att göra med.
Och hon menar ju ändå naturligtvis ingenting med det.
Hvad bryr hon sig om mig.
Här tystnade han för att allvarsamt fundera på huruvida den sköna blomsterflickan »brydde sig om honom» eller icke samt, i sednare fallet, hvad som kunde vara anledningen till de små gracer, som hon slösade på honom.
– Jag kan ej vara henne annat än likgiltig, denna tanke blef resultatet af skulptörens funderingar.
Jag ser visserligen ej illa ut (han strök det svarta håret ur pannan och antog en graciös ställning), men hon vet nog att jag är fattig, och hon är ej någon gift dam, som fritt kan följa sitt hjertas böjelse.
(Fruarne äro i Florens de friaste varelser under solen.)
– Det är emellertid skada, ty bra skön är hon ...
Hvilken modell hon skulle vara!
Han suckade och betraktade rosen.
– Ack, om jag vore faunen, och Angiolinas ros vore hon sjelf!
Han insåg då icke att så var.
Faunen var ju ett verk af hans snille, ett uttryck af hans själs tankar, hans hjertas känslor, hans fantasis idealer, hans arbete, sträfvande och verksamhet såsom konstnär.
Och den glödande rosen var ej den en gåfva af Angiolinas kärlek ...
Är ej konstnärns verk en del af konstnärn sjelf och är ej qvinnans kärlek hela qvinnan?
Faunen var Romanelli och rosen var Angiolina.
Men hur kunde då faunen stå der så stel och grina så meningslöst med den rodnande tjuserskan i sina armar!
– Hon koketterar blott för österrikaren, tänkte Romanelli vidare.
För att reta honom låtsar hon gynna mig.
Han vände både faunen och rosen ryggen och gick framåt fönstret för att arbeta.
Till en början framdrogs en ställning, som rullade på hjul och kunde vridas omkring utan svårighet.
Denna ställning utgjorde basen till en massa af lera, på hvilken Romanelli arbetade, men som nu tycktes fullkomligt formlös, emedan den var insvept i en mängd våta trasor från spetsen ända ned till foten.
Skulptörerna insvepa alltid sina utkast med dylika bindlar för att hålla leran fuktig.
Nu lossade Romanelli försigtigt det våta omhöljet och man började skönja konturerna af en hög qvinnofigur.
Skulptören arbetade sedan en tid på en allegorisk staty, föreställande
Florens under bilden af blomstergudinnan, Flora.
Idéen var just hvarken ny eller särdeles originel, men han var sjelf fullkomligt belåten med den och hoppades slå an på florentinarnes patriotism.
Antika förebilder saknades icke, några emblemer behöfde blott tillsättas för att man skulle kunna se hvad meningen vore.
Olyckligtvis går det ej an att rent af kopiera antiken – ehuru man kan sträcka imitationen i afseende på ställning och uttryck bra långt.
En lefvande modell var oumbärlig vid statyens utarbetande.
Men det är ej så godt om vackra modeller och de få, som finnas, äro dyra.
Redan medelmåttorna begära en francescone för hvarje seance.
Sedan stiga anspråken i geometrisk serie liksom priserna på diamanter och perlor.
En fullständig skönhet är ytterst rar.
Den, hvars byst är förträfflig, har felaktiga ben, och en skön vad är ofta allt hvad en modell kan skryta af.
Somliga lefva på sina vördnadsbjudande gråa skägg, andra på ett bröst liknande den farnesiske Herkules’, en bjuder ut en välformad midja och en annan sina händer och fötter.
Bildhuggaren har att af dessa fragmentariska förträffligheter lappa ihop en helgjuten bild, det må nu vara en Bacchus, en Venus, en faun eller en nymf.
Allt är ej rosenfärgadt inom konstens verld.
Det hade väl ändå gått an, om Romanelli hade haft godt om pengar.
Han hade då efter hand sökt ihop sin Flora bland ett dussin florentinskor.
Men hur skulle han kunna betala en hel mängd modeller, när han ej visste hvar han skulle taga en enda?
Romanelli betraktade sitt verk en stund och började derpå omforma vissa delar.
Men han upphörde snart dermed och kastade verktyget ifrån sig på golfvet.
– Jag kan ej göra något vidare utan modell, tänkte han.
Jag måste ha en, huru dyrt det än blir.
Jag får väl draga in det på något annat.
Härvid betraktade han sorgset sin magra börs och besinnade att han redan dragit in på allt möjligt så långt, att det ej gerna kunde förknappas vidare.
Men hvem uppoffrar ej gerna sin beqvämlighet, ja nära nog det nödvändiga, då det gäller den idé, för hvilken man lefver.
Också funderade artisten ej länge.
Promenad-rocken togs åter fram, besågs, borstades och pådrogs, börsen gled ned i bröstfickan och de våta trasorna lades ånyo omkring statyn.
Romanelli gick ned till floden och vandrade utåt dess strand, mönstrande med en kännares blick de förbigående florentinskornas former.
Det hände honom ett par gånger att han mötte ganska uppmuntrande blickar; men ehuru dessa blickar kommo från rätt vackra ögon, tillhörde dock ej ögonen personer af det slag, som han sökte.
Han fortsatte derför sin vandring ihågkommande att han ej gått ut på kurtis, utan i affärer.
Vid Ponte-Vecchio påskyndade han sina steg för att upphinna ett ungt fruntimmer, som han tyckte sig igenkänna.
Det var en välväxt flicka i en skrynklig klädning, med en svart sidenmantilj, som hängde långt ned på axlarne och en urblekt hatt, hvars band voro nya och brokiga.
– Få se om det ej är Violetta, sade Romanelli för sig sjelf.
Jag tror mig känna igen henne på gången och den ojemna kostymen ...
Hon vore kanske den bäst passande ...
Bara hon icke är för dyr.
Han var nu helt nära och lät höra ett långdraget st, ett ljud, som vi i Sverge nyttja för att uppmana till tystnad, men hvilket i Italien användes för att väcka någons uppmärksamhet, kalla på en kypare och så vidare.
Violetta, ty det var hon, vände sig om och nalkades tvekande.
Hon var stor och välväxt, med ett vackert, men något stelt ansigte.
– Hvad vill ni? frågade hon och betraktade artisten utan någon särdeles aktning.
Såsom modell var hon invigd i sina kunders förmögenhets-vilkor.
– Jag behöfver er för en staty.
– Hvad skulle det bli?
– En Flora.
– Flora! upprepade modellen föraktligt.
Om det vore en Juno ändå.
Men det är i alla fall en småsak.
Huru många gånger behöfver ni mig?
– Jag kan ej säga bestämdt ...
Fyra eller fem gånger.
– Det är bra lite.
Gud vet om jag kan engagera mig för sådant lappri.
Åtminstone vill jag sjelf bestämma dagarne.
– Ja, vi kunna ju komma öfverens om dem för hvarje gång.
– Nå, huru skall jag stå, påklädd eller bar?
– Ni får blott ha ett lätt draperi.
– Lyckligtvis är det sommar, annars finge jag väl frysa ihjäl hos er.
Ni bor ju qvar i det der ruskiga hålet på Via del Benci.
Jag skall komma till er i öfvermorgon klockan 12.
Ni betalar för hvarje gång på förhand.
Fyra francesconer är det vanliga.
– Fyra francesconer, upprepade artisten förskräckt.
– Ja, har ni något att invända deremot?
– Det är för mycket.
Jag kan omöjligen betala så mycket.
– Jaså, låter det på det viset.
Adjö med er då!
– Men betänk ...
– Jag låter aldrig pruta med mig.
Nu har jag ej tid, men om ni ångrar er, så vet ni hvar jag bor.
Och dermed gjorde hon en kort nickning och fortsatte sin promenad på Ponte Vecchio.
Artisten gick vidare längs floden utan att märka det han haft ett vittne till sitt samtal.
Det var Angiolina, som från dörren till ett närbeläget café sett huru han tilltalat modellen och derpå aflägsnat sig med bedröfvad min.
Hon anade föremålet för samtalet, ehuru hon ej hört det.
Emellertid beslöt hon att förvissa sig derom.
Hon gick derföre emot Violetta, som fortfor att spatsera på bron, seende omkring sig med stolta blickar.
De bägge flickorna voro gamla bekanta, emedan modellen förut varit blomsterflicka och ännu fortfor om morgnarne att utöfva sitt gamla yrke.
– Buon giorno, Violetta!
– Ah, se Angiolina ...
Hur mår du, carrissima mia?
– Ypperligt, tack vare madonnan!
Och du?
– Äfven jag, etc. etc.
Nu börjades ett samtal om diverse småsaker, som icke höra hit.
– Hvad var det för en ung herre, som du talade med? frågade
Angiolina vid en paus.
– Ah, det var en fattig artist, som ville ha mig till modell, men som ej hade råd att betala hvad alla menniskor gifva mig.
Blomsterflickan visste nu hvad hon ville veta och svarade ingenting, inbegripen i tankar, för hvilka modellen var helt och hållet främmande.
Den sednare missförstod dock Angiolinas tystnad och yttrade i stucken ton:
– Åh, jag förstår, du är lika högmodig som förut.
Du tycker, bevars, att det icke är hedrande att vara modell.
– Nej, jag försäkrar dig att jag ej tänkte något dylikt.
– Så mycket bättre för dig sjelf, om du förändrat dina tankar.
Du torde nog komma behöfva anlita samma yrke som jag.
– Kanhända, sade Angiolina suckande.
Hon tänkte på hur ofta hon af sin mor fått uppmaningar att lyssna till de anbud, som stadens förnämsta artister och rikaste amatörer ställt till henne.
När som helst kunde hon erhålla så många engagemanger, som hon kunde uppfylla, och dervid räkna på frikostig ersättning; men hennes blygsamhet hade hittills hindrat henne från att tänka på dylika förslager annat än såsom en resurs i den yttersta nöd.
Romanelli hade undertiden vandrat omkring, funderande på sitt missöde med Violetta.
Han kände att hon var alltför högmodig att nedsätta sina anspråk, och uppfylla dem kunde han ej.
Fyra francesconer var ungefär hvad han hade att lefva på under hela veckan.
Efter en halftimmas promenad, som ingalunda gjorde hans tankar ljusare, återvände han hem och aftäckte statyen för att trösta sig.
För att afleda tankarna från det obehagliga ämnet, ställde han sig då att åter betrakta faunen och rosen.
I denna sysselsättning afbröts han af ett sakta slag på dörren.
Med ett lugn, som bevisade att han, ehuru fattig, dock var skuldfri, ropade han ett ljudligt: »Stig in!»
Det var Angiolina som inträdde, rodnande, men vänlig och glad.
Romanelli helsade på henne både förvånad och förlägen.
– Ni kommer väl icke för att återfordra er ros? frågade han.
– Sätter ni då värde på den?
Eller har ni kanske redan kastat bort den?
– Hur kan Angiolina fråga så?
Jag skall gömma den som ett minne af er, om ni tillåter det.
Vet ni, jag kommer för att bedja er om en sak.
Är jag nog lycklig att kunna göra något för er, så kan ni vara öfvertygad om att jag skall göra det med förtjusning.
– Lofvar ni mig det?
– Jag svär det vid alla gudar.