Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
FIr von Troil, Sam.
Ehuru jag icke låtit anteckna mig som reservant emot ifrågavar:de utlåt, så får jag inför R. o.
Ad. tillkännagifva, alt jag inom Utsk. sökt göra den mening gällande som här blifvit af de tvenne siste värde talarne frarnsläld.
Jag delar i allo dessa Hrns åsigt uti denna fråga, och tror att den föreslagna summan endast skulle vara, för alt nyttja ett af en reservant begagnadt uttryck, en aptitsup, hvarigenom kommunernas hunger efter Statsbidrag skulle komma att äggas.
Jag hör icke till antalet af dem, som äro njugga och sparsamma, vid beviljandet af Statsanslag för allmänt nyttiga och nödiga ändamål, men vid delta tillfälle kan jag icke neka att jag ingalunda anser StatsUtsk:s tillstyrkande hafva ett sådant syfte.
Deremot delar jag den åsigt, som af talare före mig blifvit yttrad, alt långt ifrån alt detta anslag skulle för folkskolornes förkofran vara gagnelig!, torde detsammas beviljande snarare kunna medföra ganska menliga följder.
Folkskolorna äro dessutom en så ny inrättning, att man icke ännu kan med säkerhet bestämma hvad nytta desamma kunna komma att för samhället medföra.
Det är således af vigt att afbida tiden och icke f. n. vidtaga någon åtgärd för alt bereda dessa inrättningars tjenstemän en sorgfri ålderdom, innan raan genom en längre tids erfarenhet lärt alt bedöma dessa skolors verksamhet och deras egenskaper, äfvensom hvad gagn de göra det upvåxande slägte!.
Det skulle möjligtvis kunna hända ali man i en framtid finner hela inrättningen behöfva undergå en total förändring och i detta fall vore ju ett anslag till lårarnes pensionerande aldeles ändamålslöst samt skulle endast föranleda pretentioner hos de lärare, som vid den inträffande reformen möjligen komme altanses för öfverflödiga, att under deras återstående lifstid åtnjuta pension.
Jag yrkar återremiss af ifrågavar:de utlåt, och är öfvertygad att StatsUlsk. vid närmare begrundande af saken skall finna att dess nu afgifna förslag icke är af beskaffenhet att kunna af R.
St. antagas. R. o. Ad. ansåg de emot förevar:de utlåt, gjerde anmärkmr föranleda till återremiss.
Funck, Fredr.
Jag får inför R. o. Ad. vördsamt tillkännagifva, att vårdandet af vigtiga enskilta angelägenheter förhindrar mig att under loppet af kommande höst vistas i hufvudstadeu, hvarföre jag nödgas afsåga mig förtroendet 9 H. 8 114 Den 6 A ugusti. att deltaga i Revisionen af Stats-, Banko- oell Riksgäldsveikens tillstånd, styrelse och förvaltning.
I anledning häraf hemslälde II.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, om R. o. Ad. behagade med det nyss (ill nästa Lördag utsatta valet af en Revisor i st. f.
Hr af Forselles, äfven utse en Revisor i anledn. af Fiih.
Funcks nu gjorda afsägelse; hvilket bifölls.
Föredrogs ånyo och bifölls StatsUlsk:s d. 2 och 5 dennes på bordel lagda utlåt. iN:o 275, i anledn. af K. M:s till R.
St. aflålna nåd. skrifvelse, ang:de inqvarteringsskyldighelen i Slockholm.
Föredrogs ånyo StatsUlsk.-s d. 2 och 5 dennes på bordel lagda ullål.
N:o 276, i anledo. af K. M:s nåd. remiss till SlatsUtsk. af underd. ansökning om nedsättning uti eller befrielse från det för iudragne korporals-bostållet
Astorp bestämda arrende.
Jag har emot Uisk:s förevande utlåt, afgifvit min reservation hufvudsakligen på den grund, att jag icke anser de bevekande omständigheter vara för handen, hvilka Utsk. säger hafva förekommit, för att den ifrågasatta eftergiften borde arrendatorn af Ästorps boställe medgifvas.
Dessa bevekande omständigheter skulle egentligen bestå deruti, att bostället skulle hafva blifvit till sin godhet försämrad! genom det laga skifte, som år 1839 bostället öfvermått.
Jag ber då alt få fästa upmärksamlielen derpå alt, ifall bostället verkligen blifvit efter skiftet försämradt, så borde delta förhållande ingalunda hafva varit för nuvarande arrendatorn obekant, då han d. 24 Jan. 1848, eller 9 år sednare, inropade hemmanet på arrende-auktion.
Detta stöd för ansökningens beviljande anser jag således hafva förfallit och torde derföre äfven sjelfva eftergiften icke böra ifrågakomma.
Dessulom hafva 2 Auktoriteter, Landsh.Emb. i Upsala län och Kongl.
KnmraarColhm förklarat sig icke kunna tillstyrka den begärda nedsätlningen i arrendet, Landsh.Emb. på ofvanberörde skäl och Kamm,Collini på den grund, alt arrendet endast med 9} kappar öfversiege minimibeloppet, eller en tunna för hvarje geometriskt tunnland öppen åker, enär det ifrågavar:de boställets åkerjords-areal utgör 35 tunne- 22} kappland samt i arrende derför erlägges 36 t:r spannmål, hälften råg och hälften korn.
Då således sistberörde embetsverk ansett sig sakna skäl att förorda den äskade nedsätlningen i arrendet, och endast öfverlemna! till K.
M. att besluta, huruvida det kunde arrendatorn beviljas, all å af K.
M. utsatt lid arrenderätten sig afsäga och bostället afträda, men K.
M. icke funnit godt att i nåder sådant tillåta, utan återigen å sin sida endast öfverlemna! handlingarne i målet lill StatsUtsk. för det afseende R.
St. dervid ville fästa, så torde R. o. Ad. nogsamt finna, alt en sådan procedur icke utvisar några omständigheter, hvilka äro så ömmande, alt R.
St. böra den ifrågasatta befrielsen från arrendet bevilja.
I delta fall är det visserligen en ganska ringa förlust som skulle Staten ådra - Den 6 Augustt. 115 gas, men jag tror principen vore så myckel vigtigare, ty finna arrendalorerne al Kronans jord alt de kunna från del ingångna arrendet när som helst befrias, så göra de lättsinniga inrop af arrenden, behålla desamma under några år, försämra och utsuga Kronans jord, hvarefter de måste frångå arrendet, som måhända sedermera går bort för ett rampris, understigande dess verkliga värde.
För att förekomma möjligen i framtiden inträffande betydligare förluster för Staten, måste en sådan bana undvikas alt beträdas och del är derföre som jag nödgas yrka afslag å nu förevarande utlåt.
Om frågan här vore att medgifva nedsättning uti ett bestämdt arrende, så skulle jag visserligen i alla afseende instämma med Frih. Stjernstedt, men frågan är här endast den, huruvida en arrendator, som oförsigtigt ingått på eli för högt arrende, må derifrån befrias vid midfaslan år 1853.
Att icke StatsUtsk. och i allmänhet den afdeln. deraf, som bar befattning med Statens egendomar, dermed gått lättsinnigt tillväga, det utvisar de måDga frågor, hvilka i fall, gränsande till detta, blifvit af Utsk. under innevande riksdag afstyrkta, men i delta fall ber jag att få fästa upmärksamheten på de speciella förhållanden, som dervid inträffat.
Del är visserligen sannt, all arrendatorn icke förr än laga skiftet var fulländad!, eller till och med 9 år derefter, inropade ifrågavar:de hemman, beslående af nära 36 tunnland öppen åker, men han kände icke denna jords beskaffenhet, ty genom det bostället öfvergåogna laga skiftet hade detsamma i st. f. 24 tunland god jord erhållit 36 tunland ganska dålig och sandblandad, hvaremot arrendet höjdes från 25 tunnor till omkring 36.
Jag ber tillika att få fästa upmärksamheten derpå att vid auktionen å detta boställe icke iakltogos föreskrifterne i K.
Kungörelsen d. 17 Juli 1847, ang:de utsättande af ett maximum och minimum, utan den förut gällande äldre Förordningen togs till efterföljd.
Här är således frågan:
Kan arrendatorn med sitt och sina borgesmäns bestånd fullgöra sitt arrende eller kan han det icke?
Alla instämma deruti, att såvida Staten bär utkräfver sin fulla rätt, komma dessa personer på obestånd. K. Bef:h:de har visserligen yttrat, att arrendatorn får skylla sig sjelf, då han icke bättre såg sig före, men K.
KammarColhm har i sitt afgifna utlåt, öfver denna fråga, framställt tvenne alternativer, det ena, alt K.
M. icke måtte medgifva någon nedsättning i det bestämda arrendet, men det andra, att, såvida K.
M. skulle finna arrendatorns ställning förtjena behjertande, det mätte honom medgifvas att vid laga fardag år 1853 afgå från arrendet.
Detta sednare har nu StatsUtsk. tillstyrkt. R. o.
Ad. torde finna att Staten icke synnerligen vinner derpå, att en stackars arrendator, som oförsigtigt ingått på ett för högt och tryckande arrende-kontrakt, nödgas att arrendet ända till arrendetidens slut behålla, derest han eller hans borgesman kunde de åtagna förpligtelserna upfylla.
Dylika borgesförbindelser äro vanligen stälda på 5 år och 116
Den 6 Augusti. efter denna tids förlopp lära inga vilja ikläda sig garanti för ett arrende, sorn icke kan utgöras, utan då måste det i alla fall frångå den utarmade arrendatorn.
Under sådana förhållanden tror jag att det är Statens pligt att tillse hvad rätt och billighet kräfver, i synnerhet då såsom jag förut haft åran yttra, arrendet icke blifvit upgjordt med iakttagande af föreskrifterne ang:de maximum och ruiuinmm, hvarföre jag för min del anser billigt att arrendatorn medgifves att å utsatt tid frånträda ett tryckande arrende, samt fördenskull tillstyrker R. o. Ad. att bifalla detta StalsUtsk:s utlåt.
Jag har icke af den siste värde talarens anförande kunnat blifva öfvertygad, att här skulle förefinnas några så ömmande omständigheter, att de borde föranleda frångående af en princip, sora hittills blifvit följd och hvars öfvergifvande säkerligen skulle i framtiden tillskynda Staten ganska kännbara förluster.
Jag tror hvarken rättvisa eller billighet i delta fall vara å den sida, der man yrkar antagande af Utsk:s förslag.
Hvad först rättvisan beträffar, så tror jag att alla de föreskrifter äro iakttagne, sora vid utarrendering af Kronans jord äro bestämde, och hvad åter billigheten angår, så finner jag icke att den skulle trädas för nära, ifall den sökta befrielsen från arrendet icke skulle kunna beviljas.
Den siste värde talaren säger väl, att den jord arrendatorn bekommit var af sämre beskaffenhet än den som före skiftet varit bostället tillhörig.
Vid alla laga skiften händer visserligen alt man får den nya jorden sämre beskaffad än den gamla, men delia förhållande rättas genom ägograderingen, hvarigenom den som förlorar i jordmånens fruktbarhet och afkastning, får en derefter proportionerad tillökning i ägovidd, så att hvars och ens andel af inrösningsjorden alltid kan till fullo med hvarandra jemföras.
Del är således ganska svårt alt bestämma, hvilketdera är bättre att hafva en ringa areal odlad mark, eller ett större område dels af odlad mark, ehuru af något sämre beskaffenhet, och dels af odlingsbar jord, som ännu ligger i linda.
Detta om den framhållna hillighetsgrunden.
För att nu återkomma till hvad Hr von Troil yttrat om det oriktiga förfarandet vid ularrenderingen af det ifrågavar:de bostället, eller alt 1799 och icke 1847 års K. kungörelse dervid blifvit följd, så vill jag icke inlåta mig i något bedömande deraf, men jag tror all förhållandet hade blifvit enahanda, om den sednare kungörelsen iakttagits, enär jag icke inser, att, om än maximibeloppet blifvit fastsläldt, minimisumman kunnat blifva lägre än efter 1799 års kungörelse, eller en tunna för hvarje geometriskt tunnland öppen åker, d. v. s. ungefärligen det nu för bo stället bestämda arrendet.
När man härtill lägger, att K.
Bef:h:de bestämdt afstyrkt den sökta nedsältningen eller befrielsen, samt att
KammarColhm icke kunnat finna annat än att arrendet blifvit i öfverensstämmelse med lag och författningar ingånget, utan endast häntydt på att ansökningen skulle kunna i nådeväg bifallas, så tror jag icke att några sådana bevekande omständigheter i detta fall förefinnas, alt man bör frånträda en så vigtig princip
Den 6 Augusti. 117 som den, att med noggrannhet bevaka Statens materiella intressen, och inleda densamma på ett fält, der kanske ganska betydliga förluster skulle drabba Statsverket.
Hr von Troil: Beklagligtvis har StalsUtsk. i den nådiga remiss, som föranledt delta utlåt., icke fått sig någon åsigt från Regeringens sida uttryckt, men då Regeringen ansett sig böra öfverlemna denna fråga till Sländernes afgörande, har jag åtminstone för min del trott, att
Styrelsen ansett saken liafva en sådan billighet för sig, att något afseende vid den sökandes anhållan borde fästas.
I annat fall hade frågan troligen icke blifvit till R.
St. hänskjuten.
För öfrigt fortfar jag i min tro, att den efter skiftet bekomna jorden varit af sämre art än den förra, ty det uplyses af utlåt., alt de 35 tunne- 22.J- kappland åker, som bostället efter skiftet bekommit, blifvit eber gradering upskattade till endast 24 tunne- och 17 kappland jord, då deremot hemmanet förut egde 25 (dand och några kdand upskaltad eller god jord.
Jag har förut yttrat — och jag yttrar ännu — att den nuvande arrendatorn icke har någon rättsgrund för den gjorda ansökningen, i hvilket fall den troligen uteblifvit, men jag är fortfarande af den tro, att Staten icke vinner synnerligen mycket derpå, att en fattig stackare utarmas, derigenom att han nödgas behålla ett arrende, som han ovilkorligen tvingas efter några år frånträda, då Staten kanhända måste utbjuda hemmanet i vida sämre skick än om det genast finge aflrädas.
Detta var hufvudskälet för milt deltagande uti ifrågavande beslut.
Jag kan för öfrigt icke inse, att några synnerligen stora vådor vore alt befara genom förnyad utarrendering af bostället, ty enl.
1847 års kungörelse måste ett maximum och minimum för arrendebeloppel bestämmas, så alt detsamma kunde med Arrendatorns bestånd utgå.
Ett sådant förhållande hade icke iakttagits vid den år 1848 å bostället förrättade auktion och delta är ett ytterligare skäl för mig alt anhålla om bifall å utlåt.
Föregående tiders erfarenhet har nogsamt ådagalagt vigten af att i frågor, sådana som denna iakttaga försigtighet, ty det saknas icke exempel på huruledes mildheten mot Arrendatorer af Kronans jord föranledt förhållanden, som blifvit skadliga för Staten.
Till bevis härå kan jag uplysa, att
Staten genom beviljad prolongation af ett arrende och nedsättning i arrendebeloppet, förlorat öfver 100 T:r spannmål i årlig inkomst från en dess utarrenderade egendom.
Men om jag således å ena sidan anser regeln vara den, att man bör gå tillväga med den största försigtighet, så kan jag deremot, å andra sidan, icke finna mig förhindrad alt med denna försigtighet lill rättesnöre, pröfva hvarje fråga för sig efter de omständigheter, som dervid förekomma.
När jag nu genomläser StalsUtsk:s ifrågavande utlåt, och granskar de skäl, som
Arrendatorn och de i ämnet hörda auktoriteter anfört, så synes det mig, som om det verkligen vore en skyldighet från Statens sida att fästa afseende på Arrendatorns belägenhet för alt befria honom från det öde, som i mot - 118 Den 6 Augusti. salt fall tyckes ligga klart för ögonen, eller en fullkomlig ruin.
Staten härvid icke går längre i sin eftergifvenliet, än all den tillåter Arrendatorn alt frånsåga sig arrendet, så har derigenom icke någon egentlig skada blifvit Slaten tillfogad.
Hela följden blefve den, att en ny arrendeauktion finge utlysas och alt vid den en arrendesumma fastställdes, som förenade Statens rätt med Arrendatorns bestånd.
Det synes mig icke vara Staten värdigt att i sitt förhållande till individerna i samhället strängt hålla sig fast vid den grundsatsen, som ligger i ordspråket: ”skylle sig sjelf den som icke bättre föresåg!”
Visserligen kan hända att endast egennytta föranledt Arrendatorn till ifrågavar:de ansökning, hvilken då skulle innefatta ett försök att få en nedsättning i arrendet, hvartill han icke är berättigad.
Men i sådant fall komme det tvifvelsutan att gä här, som det gått med en Arrendatoren af ett indraget militiaeboställe inom Skaraborgs län, hvilken vid sisth riksdag begärde nedsättning uti sitt arrende, under förklarande att han, i händelse ingen nedsättning beviljades, skulle blifva alldeles ruinerad.
Ständerna beslöto nemi., ali Arrendatorn skulle ega rätrigltel att frånträda arrendet och att bostället skulle utbjudas å ny arrendeauktion, men när det kom till kritan, som man säger, så begagnade sig Arrendatoren icke af den honom sålunda beviljade rättighet utan behöll arrenderätten, hvilket ådagalägger att arrendebeloppet icke var updrifvet för högt, utan att Arrendatorn endast sökte bereda sig en fördel på sanningens bekostnad.
Jag tror förhållandet i detta fall icke vara likartad!, hvarföre och på de skäl som Hr von Troil anfört, jag anhåller om R. o. Ad:s bi fall till utlåt.
Jag kan för öfrigt ej underlåta alt beklaga, att icke Regeringen uttalat sin åsigt i ämnet och går till och med så långt, all jag anser Regeringen hafva kunnat, efter vederböndes hörande, medgifva Arrendatoren rättighet lill den begärda afsägelsen.
I en sådan åtgärd hade icke legat någon eftergift af en Statens inkomster.
Del hade endast varit att utöfva en K. M., såsom den högsta representanten af den exekutiva makten i samhället eller förvaltare af Statens angelägenheter, tillkommande rättighet alt kunna vidtaga de åtgärder,som äro i hvarje fall behöfliga, för att kontrahenterna med Slaten icke må lida någon orättvisa eller genom dylika kontrakter som dessa bringas i fattigdom och elände.
I anledn. af hvad den siste värde talaren yttrat derom, att ehuru K. 31. icke förordat den gjorda ansökningen, man likväl kan draga den slutsats, alt K. 31. funnit densamma med rättvisa och billighet öfverensstämmande, ber jag att få anmärka, alt jag kommit till ett alldeles motsatt resultat.
Jag anser nemi. alt om K. 31. ansett saken vara af den beskaffenhet, att den borde bifallas, så hade K. 31. nog hos Ständerne förordat, ja till och med utan de sistnämndes hörande afgjort saken, ty man ser af utlåt, att Kammar-Coll.m yttrat ”det Colhen icke kunde tillstyrka nedsättning i arrendet eller nödigt afseende å ansökningen i vidsträcktare måtto, än att, såvida K. 31. i nåder »kulle finna Arrendatorns belägenhet förtjena behjertande, det måtte k Den 0 Augusti. 119 etc.”
M. icke vidtagit dea af Karamar-Colhm föreslagna åtgärden, ulan endast öfverleinnat handliugarne i målet till Ständerna, så måste man deraf draga den slutsats, att K. M. icke funnit
Arrendatorns belägenhet förtjena ett sådant behjertande, att han borde från arrendet befrias.
Jag får dessutom ånyo fästa R. o.
Ad:s upmärksamhet deruppå, alt både K:s Bef:h:de och Kammar-Colhm afstyrkt ansökningen, den förstnämnde myndigheten helt och hållet och den sednare med föreslaget alternativ, äfvensom att många dylika ansökningar tillförene blifvit gjorda men derå icke fästats något afseende.
Om nu ett prejudikat i motsatt riktning vid denna riksdag gifves, så blir följden otvifvelaktig! den, att flere sådana ansökningar komma att göras vid en påföljande riksdag och då tror jag alt man bet rädt en bana, hvarifrån man bort af försigtighelens fordringar afhållas.
Jag drager mig nu lill minnes ett exempel, sorn utvisar huru strängt man i dylika fall tillförene förfarit.
Vid en kronoauktion i Nyköping å en egend.,m i Södermanland, hade en spekulants ombud kommit genom ett misstag i beräkningen att bjuda i arrende 100 tunnor mera, än den afgående Arrendaloren gifvit.
Den tillträdande Arrendatorn! ingick derefter med en ansökan ali blifva arrendet qvitt, men denna hans begäran afslogs och han fick släppa till en stor del af sin förmögenhet för att kunna fullgöra arrendevilkoren.
Af dessa och förut anförda skäl yrkar jag fortfarande afslag å utlåt.
Fullkomligt instämmande med hvad
Hr Printzensköld i början af sitt anförande yttrat, beklagar jag att jag icke kan göra likaledes med hvad den sednare delen beträffar, ty det skulle säkerligen blifva ett ganska farligt prejudikat för framliden, om den ifrågavar:de Arrendaloren skulle, på sätt StatsUtsk. här föreslagit, erhålla befrielse från det af honom ingångne arrendet.
Om jag genomläser Landsh.- Emb:s utlåt, i denna fråga, så linner jag, att berörde Embete, enär sökanden, innan han å öppen auktion inropade bostället, emot det deraf nu utgående arrende, varit i tillfälle alt inhämta uplysning och kännedom om boställets beskaffenhet, icke funnit skäl att tillstyrka nödigt afseende å ansökningen.
Om Arrendatoren nu genom Sländernes beslut befriades från detta arrende, hvad blefve väl följden deraf?
Jo troligen den att när dylika kronans lägenheter utbjudas å auktion, så kommer en vinglare och bjuder ett högre arrende och den sora ville gifva ett lägre, såg sig nödsakad att vika.
Den förre behåller derefter arrendet några år, ntsuger och förderfvar jorden samt ingifver slutligen, när intet mera fanns alt skörda, en underd. ansökan att erhålla befrielse från arrendet, såsom för högt och tryckande, stödjande sig på det praejudikat:
"det som en gång blifvit beviljadt, kan blifva det ännu en gång”.
Delta tror jag skulle blifva en följd af det som StatsUtsk. i denna fråga föreslagit, och får jag således vördsamt förena mig med Frih.
Stjernstedt och, i fall icke afslag å detta uliåt. kan genast beviljas, anhålla att detsamma mätte till Utsk. återremitteras.
Del torde redan vara alltför mycket ordadt i delta ämne, men jag anhåller likväl att få med några ord bemöta den siste värde talaren.
Den fruktan lian tyckes hysa att, om den ifrågasatta befrielsen från arrendet beviljades, en mängd vinglare skulle arrendera Kronans egendomar för alltför högt drifna arrendebelopp och derefter utsuga jorden, denna fruktan, säger jag, torde vara ganska ogrundad, om den värde talaren vill påminna sig, att vid all utarrendering af Kronans jord 1847 års
Kungörelse hädanefter måste tillämpas och således ett utsatt maximum i arrendebeloppel aldrig kan öfverskridas.
Att så icke skedde vid ifrågavande arrendes ingående, härleder sig derutaf, att då endast var fråga om förnyelse af eli gammalt arrende, som varit upgjordt efter förut gällande grunder.
Jag förnyar min anhållan om bifall lill utlåt.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, hemställde H. Ex. Hr Frih. o. Landtm, om R. o. Ad. behagade bifalla StatsIJtsk:s förevaride utlåt., och besvarades denna propos. med blandade ja och nej; hvarefter II.
Ex. förklarade del han trott sig finna att ja varit öfvervägande.
Efter af Frih.
Stjernstedt härvid gjord begäran om votering, uplästes till justering och godkändes en sålydande voterispropos.
Den, som bifaller StatsUlsk:s utlåt.
N:o 276, i anledn. af K. M:s nåd. remiss till SlatsUtsk. af underd. ansökning om nedsättning uti eller befrielse från det för indragne Korporalsboställe!
Åstorp bestämda arrende, voterar Ja; den det ej vill voterar Nej; vinner nej, anser R. o.
Ad. de emot detta utlåt, gjorde anmärkir föranleda till återremiss.
Innan härefter voteringen hann företagas anmälte sig och yttrade Frih.
Under öfverläggningen i detta ämne tog jag mig friheten alt yrka afslag, och icke återremiss, å ifrågavar:de utlåt., hvarföre jag vördsamt anhåller, att contra-propos. måtte innefatta afslag å StatsUtskis utlåt.
I anledn. häraf yttrade H. Ex. Hr Frih. o. Landtm., alt jemväl yrkande om återremiss blifvit framstäldt samt att H.
Ex. ansett formen fordra alt Utlåt, återremitterades, i fall detsamma icke blefve bifallet, och för öfrigt voter:spropos:n redan blifvit af R. o. Ad. godkänd.
I sådant fall och då jag icke upmärksammat justeringen af voter:spropos., så återstår mig intet annat än att reservera mig emot den upställda contra-propos:n, af skäl Den 6 Augusti. 121 all jag icke anser denna fråga slå i ringaste sammanhang med statsregleriugen och alt således en återremiss är öfverflödig.
Vid voteringens slut befunnos, efter jemväl den förseglada voterings-sedelns öpnande, rösterne hafva utfallit som följer:
Föredrogs ånyo och bifölls StatsUtsk:s d. 2 och 5 dennes på bordel lagda utlåt.
N:o 277, i anledn. af K.
M:s nåd. propos., ang:de försäljning och utbyte af Christianstads f. d. fästning tillhörande mark.
Ånyo föredrogs StatsUlsk:s d. 2 och 5 dennes på bordet lagda utlåt.
M. Huss.
Hr Printzensköld, Carl: StatsUlsk. har vid detta tillfälle återigen pä Statens bekostnad visat emot den-enskilde en frikostighet, hvilken jag för min del anser vara drifven allt förlängt; och det Höglofl.
Utsk. lärer näppeligen haft kännedom om alla lill detta mål hörande handlingar, emedan utlåt, då säkerligen i både form och sak blifvit helt annorlunda än nu.
Dessa handlingar innefatta nemi. det fullständigaste vittnesbörd om den grofsta försummelse af Kronofogden Huss, i det lian, oaktadt många tid efter annan från Länsstyrelsen uprepade befallningar om undsåttningsmedlens indrifning och lefverering lill Ränteriet, icke i delta hänseende tillgjorde annat än att han öfverlemnade detta upbördsärende åt länsmannen, hvilken upbar och sedan förskingrade ifrågavar:de medel.
Det har då varit icke blott enligt med författningarne utan fullkomligen rättvist, alt han blifvit dömd att betala det förskingrade beloppet.