Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I detta förordnande ligger en ofantlig garanti för folket; det är icke billigt att menniskors lif och lemmar skola bero af en underofficers eller en ung officers bedömmande, emedan vigten af rättigheten att bruka våld mot våld fordrar al! den försigtighet, sorn kan äga rum i valet af de myndigheter, som skola befalla.
Dermed vill jag icke hafva sagt, att då våldet mot militären eller myndigheten så öfverraskande inträffar, att rapport derom icke kan äga rum, denna då ej skall hafva rätt att försvara sig — å bevars, nej!
Sedan jag nu framställt de afvikelse!- från en rättsprincip, som jag tror förslaget innehåller, ber jag att få till någon del yttra mig om de särskilda punkter, som äro i förslaget intagna.
Jag tror nemi. det icke vara nog att i lagen säga, alt ett tecken bör gifvas derom, att, i händelse folket ej skingrar sig, kommer vapenmakt att användas; jag tror, säger jag, det ej vara nog alt bruka ordet ett tecken, ty det kan olika förstås.
Den ene viftar med näsduken, en annan med handsken, dt n tredje sätter hatten på värjspetsen ; hvilket af dessa tecken bör åtlydas, och förslås väl detta alltid rätt af folket?
Man invänder, alt i det ie~ glementariska kan della införas; men jag tror att allt hvad angår säkerhet bör i lagen införas, ty annars kan missförstånd lätt uppkomma.
I en af §§:na bestraffas den , som utsprider osanna rykten eller åstadkommer upplopp: om ordet ”eller” får utbytas mot ordet ”och,” så har jag ingenting att invända; men i annat fall får jag bekänna, att utspridandet af osanna ryk 10 II. 3 i8 * Den i5 Juli f. m. ten hör lill ett helt annat capitel än frågan om upplopp eller uppror.
Slutligen får jag begära Utskts uppmärksamhet derpå, att ifall TJtsk. skulle, lika med mig, anse att upprors-lagen äfven bör innefatta garantier för folket mot missbruk å maktens sida, — ifall, säger jag, Utsk. skulle antaga den meningen och således i contra-propos. föreslå sådant; så hemställer jag om icke Utsk. äfven bör hos Konungen anhålla, att de bud angtde upplopp, som inverka på folkets rätt, och äro intagna i tjenstgörings-reglementet, derifrån böra utgå, för att icke förvilla, och derföre, att om vi få en lag, som innefattar ifrågavar. brott, så behöfvas icke buden i nämnda reglemente; och om de stå i den ena lagen, sabora de uttagas ur den andra.
Jag vill derigenom icke hafva sagt, alt ju ej äfven några iakttagelser gerna må stå i reglementet , men alla de stadganden, som innebära mer eller mindre säkerhet för folket och äro för folket angelägna att känna, böra stå i lagen.
Jag begär, att dessa mina anmärkntr må lill LagUtsk. afgå. H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Gustaf:
Det torde synas förmätet af mig att framställa en tanke, skiljaktig med den, hvilken en så berömd jurist sorn Frih.
Boye nu framställt ; 'men det gifves i alla ämnen sådana allmänna åsigter, som äfven för den profana kunna vara tillgängliga.
— Jag instämmer med Frih.
Boye fullkomligen deruti, att mellan uppror och upplopp är en väsendtlig skilnad, nemi. när det efter brottets begående ankommer på domstol att tillse hvad förbrutet blifvit; men i fråga om åtgärder till ordningens återställande för dagen, för timmen, för stunden, kan jag ej medgifva någon skilnad, ty väl är det sannt, att alla upplopp hafva icke öfvergått till uppror, men nästan alla uppror hafva begyntsmed upplopp.
Förde personer, hvilkas åliggande det är att återställa ordningen, ur det oftast omöjligt att skönja , huruvida fråga är om uppror eller bara upplopp, och till en sådan undersökning kunna de icke heller hafva tid, hvilket gäller i än högre mått om vakter, och än mera om enstaka skildtvakler.
Jag anser således, att i fråga om ordningens vidmakthållande för ögonblicket, ingen skilnad besticker sig mellan de tvänne ifrågavar.cathegorierna, och att de oskyldige medborgare, som blifvit offer för upploppet, hafva lika mycken rättighet till skydd, som de medborgare, hvilka blifvit offer för upproret.
Såsom jag fattat ifrågavar. lagförslag, är dess ändamål alldeles icke att statuera, huru med förgripelse!' efteråt skall vid domstol förfaras, antingen under en bevisad egenskap af uppror, eller en bevisad egenskap af blott upplopp.
Ändamålet, såsom jag det fattat, är, att för ögonblicket återställa
Den i5 Juli f. ra. >9 ordning ocli att försäkra samhället samt dess medlemmar om behörigt skydd.
Jag anhåller, att dessa mina oförgripliga tankar äfven måtte åtfölja till Utskottet.
Då debatt i della ämne förekommit, anhåller äfven jag att få yttra några ord i anledn af den K. propos:n.
Boye det klander
Iian framställt deröfver, alt Regeringen mildrat det straff för uppror, som förekommer i 6 cap. Missg.bln ; tvertom anser jag mig höra hålla Regeringen räkning för mildringen af en orimlig straffbestämmelse; men jag delar deremot åtskilliga af de öfriga betänkligheter Frih:n anfört mot samma propos.
För min del skulle jag dock vilja sammanfatta anmärknma till den enda hufvudsakliga, att propos:n är förvillande; att den är uppställd och författad på det sätt, att den ungefär kan tillämpas hur man behagar; att auetoriteterne efter densamma kunna förfara fullkomligen godtyckligt, d. v. s. att bestämmelserna äro långt ifrån så tydliga, som de i en lag böra vara.
Om jag än eftergifver skilnaden emellan uppror och upplopp, då jag lika med Gr. Löwenhjelm tror, att ett upplopp verkligen snart nog kan urarta, åtminstone till en sådan grad af uppror, sorn förutsattes i denna lag, nemi. att folkmassan skulle sätta sig upp mot auetoriteterna, och söka afhålla dem från någon åtgärd; så medgifver jag deremot alldeles icke, att det må stå en civil- eller militär-auetoritet öppet att sammanblanda ett upplopp med en helt och hållet obrottslig folksamling.
Skilnaden emellan dessa båda finnes nemi. icke i den K. proposrn bestämdt uppdragen, och det är detta, som kan föranleda lill de mest betänkliga missbruk af lagen.
Det är visserligen sannt, att i den 7 §:n stadgas, att, om folk samlar sig på allmänna platser och der begår våld emot person eller egendom eller sätter sig till motvärn, då ärjupplopp för handen ; men deremot innehåller den påföljande 8 §:n en varning, hvars ordalydelse är sådan, att, otn folket icke åtskiljes efter varningen, sedan den 3:ne gånger är gjord, så äger militären att använda vapenmakt; hvaraf otvifvelaktig! den slutsats kommer alt härledas, att blotta vägran att lyda befallningen att skingra sig, lemnar militären rättighet att använda vapen mot folket.
För min del föreställer jag mig väl icke, att en folksamling kan inför domaren qvalificeras såsom upplopp, såvida icke ett fysiskt motstånd gjort sig gällande, eller våld blifvit begånget, vare srg mot person eller egendom; och jag föreställer mig ej heller, att en domare skulle döm ma någon till fästning föi- en glosa eller ett förhastadt ord eller något dylikt; ty sådant kan väl ej i juridisk mening kallas att sätta sig upp emot myndigheten eller störa allmänna lugnet, — men ett är domarens af bevisning föregångna och af juridiska ao Den 15 Juli f. m. rättsbegrepp begränsade handling; något belt annat den för ögonblicket handlande myndighetens beslut.
Föreställom oss t. ex. en ankommande patrull, af hvilken man icke bi 1— J ig t v is kan fordra ett juridiskt omdöme; befälhafvaren, en corporal eller underofficer, anser en hvar, som motsagt honom, äfven hafva satt sig till motvärn, då han icke i ögonblicket åtlydt bans befallning; samme befälhafvare uppreser nu ett standar eller annat varningstecken, retar derigenom än meia, och slutar med att mot folket använda vapenmakt.
Jag hemställer, mine herrar! till hvilket godtycke, till hvilka förhetsningnr å militärens sida detta kan föranleda!
Jag instämmer visserligen icke i de anrnärknir, som jag sett framställas mot Styrelsen, derför att hon framkommit med ett förslag lill lag i detta ämne; tvertom anser jag en sådan lag vara af behofvet påkallad; men jag hade önskat, att, på samina gång man gifvit militären skydd mot folket, folket äfven sett sina billiga anspråk på lika skydd mot militären tillfredsställda; och det förundrar mig destomer att finna den K. proposm så uppställd den nu är, som den nya ministeren vid författandet deraf haft ganska aktningsvärda juridiska auetoriteter att rådfråga; och för mig framställer sig svagheten alltför blottad af de skäl en af Högsta Domstolens ledamöter, Gr.
Snoilsky, anfört för de tillkomna betänkliga tillsatser till den lag i ämnet, som både af den gamla och nya Lag-comite'en var föreslagen och utaf Högsta Domstolens öfriga ledamöter hufvudsakligen godkänd.
Dessa mina anmärkntr anhåller jag måtte till Utsk. åtfölja, H. Ex. Hr Gr. Posse, Arvid:
Jag tror icke, att det är någon som bestrider riktigheten af Frih. Boyes anmärkn., nemi. att man noga bör akta sig att sammanblanda begreppen om uppror oell upplopp.
De, som uppgjort förslaget till ifrågavar. propos., hafva, efter min öfvertygelse, noga iakttagit denna skilnad, och den har icke heller blifvit åsidosatt vid den sednare granskning förslaget undergått i Konungens rådkammare.
Jag ber att få fästa Frill.
Boyes uppmärksamhet på, att de första §§:na i förslaget nogsamt bestämma hvad som är uppror, och de påföljande §$:ne hvad som förstås med upplopp, nemi. om sådana folksamlingar äga rum, utan att det uppsåt ådagalägges, sorn qvalilicerar gerningarna till uppror.
Också syntes mig, när jag vidare följde Frihtns anförande med min uppmärksamhet, att Frih:ns mening gick ut på, att man borde lemna 6 cap.
Missg.btn oförändradt, och endast föreslå en lag mot upplopp.
Den värde talaren, sorn sist yttrade sig, har gifvit tillkänna orsaken hvarföre så icke skett; man har nemi. funnit, att de straffbestämmelser, som förekomma i 6 cap.
Missg.bln, icke äro afpassade efter nuvar. tidsförhållanden och icke sådana, att då fråga uppstår om ny lagbe - Den i5 Juli f. ra. slämmelse, desamma kunna bibehållas, hvarföre äfven denna del af frågan blifvit i förslaget upptagen.
Den hufvudsakligasle anmärknm i afseende på principen, som
Frihtn gjort i öfverensstämmelse med dess i comite'en yttrade särskilda mening, afser också, att förslaget till denna lag skulle omfatta straffbestämmelser för myndigheter, som vid sådana tillfällen missbruka sin makt och begå förbrytelser.
I sådant fall hade lagen blifvit något annat än hvad den är, nemi. ej allenast en lag mot upplopp och uppror, utan äfven en lag mot tjenstemäns förseelser; och delta tror jag icke bör sammanblandas.
T det nya lagförslaget, som jag, oaktadt Hr Frihtns anmärkt!. , ännu en gång tager mig friheten åberopa, likasom tiel blifvit fiberopadt i den K. propostn, finnes ock en särskild afdelning, som visar hvad som egentligen är fel hos tjenstemän, och huru de skola bestraffas.
Åberopandet af det nya lagförslaget synes mig icke med rätta bort af Frih:n klandras; ty detta åberopande har skett blott som ett bevis på, alt man ansett nya lagförslagets bestämmelser rikligare och derföre begagnat dem; och ett sådant åberopande kan visserligen ske innan denna nya lag fått den gällande egenskap, som den ännu saknar.
Frihtn har äfven trott, alt man icke upptagit frågan om tjenstemäns förhållanden vid sådana tillfällen, då upplopp eller uppror inträffa, derföre alt sådant tillhörde det reglementariska.
Så är dock icke förliåIlandet, utan orsaken är den jag nyss tagit mig frihelien antyda; men om Frihtn vill hafva sådana bestämmelser, som att vakten skall skicka rapport till den civila embetsmanna-myndighelen, då förutser jag häruti äfven något i eglementariskt; ty det måste bero af Konungen att gifva sina embetsman förhållningsorder vid sådana tillfällen.
Bland speciella anmärknlr förekommer afven den, att roan icke bestämt beskaffenheten af det tecken, som skall höjas, då man vill uppmana en samlad menighet att skingra sig; jag påminner mig nogsamt att Frih:n föreslagit, att en röd fana skulle utsättas; roen jag ber att fä fästa Frihms uppmärksamhet på huru vådligt det kan vara alt bestämma något visst tecken, ty då skulle alltid och vid alla tillfällen de myndigheter, som äro berättigade att gifva varning, föra med sig ett sådant tecken; och om jag antager
Frihtns förslag att en röd fana skulle höjas, så hemställer jag till Fri ii; 11 sjelf livad ett sådant tecken betyder, sedan del mörknat på aftonen.
En annan talare, Hr Dalman, har anmärkt, att förslaget vore godtyckligt och förvillande.
Om så är, önskar ingen högre än jag, att det må blifva af LagUtsk. förändradf, och en contra-propos. framställas, som är mera tydlig och klar, emedan i fråga 0111 lagar man ej kan vinna nog tydlighet; men den värde talaren har icke tydligen sagt hvaruti det förvillande består, och således kan jag icke vidare 11 Den i 5 Juli f. ra. förklara frågan; dock, om jag rätt fattade hans mening, trodde han, att man sammanblandat förhållandena med upplopp och uppror: jag tror, att han icke uppmärksamt läst förslaget; ty 7tde §:n deruti lyder sålunda: ”Till upprors stillande må krigsmanskap användas; dock ”äge det ej å upprorsmän vapen förr bruka, än den å stället varande civila myndighet, eller, der sådan sig ej inställer, militärbefälhafvare låtit höja ett ålvarningstecken och ”dervid tre gånger kungjort nedanstående varning, der ej ”upprorsman så hastigt till våld öfvergå, att det förr med ”väpnad hand afvärjas måste.”
— I en föreg:de § är sagdt hvad uppror är, således kan detta vid uppror icke användas förrän uppsåtet att motsätta sig vederbör, myndigheter är ådagalagdt och våld blifvit begånget.
I fråga om upplopp heter det: ”lag samma vare ock, då upplopp sker och del”tagarne i det upplopp öfvergå till våld å person eller egen”dom, eller ställa sig till motvärn emot offentlig myndighet, ”sorn dem skringa vill.’’
Detta sednare uttryck har Hr Dalman trott så kunna tydas, att om någon med förolämpande uttryck bemöter vakt eller patrull, kunde det anses som ville denne person sätta sig till motvärn; men jag hemställer lill Hr Dalman, om någon, än mindre en lagfaren, någonsin skulle kunna sammanblanda motsägelse och motvärn.
Jag får blott göra den anmärkn., att om än ett tecken eller en varning 3:ne gånger göres och militärmakt derefter användes, kunde det likväl hända, att ej sjelfva upprorsmakarne holle sig bakom vakten, och då denna vände sig 0111 för att skingra folket, kunde det inträffa, att många oskyldige blefvo träffade af vapnen.
Dessutom vet man, att en folksamling har svårt att skingras, om deri befinnner sig på ett torg der 3 å 4 gator sammanlöpa; ty folket måste ju under sin bortgång länge följas åt gatorna utföre och många kunde anse detta icke på ögonblicket efter uppmaningen skedda skingrande som bevis på uppstudsighet och derföre bruka våld.
— Jag anser äfven, att eldvapen icke böra begagnas utan blott sablar: om genom användandet af de sednare vapnen armar och ben skadas, spilles likväl sällan något lif, hvaremot medelst en skottsalva 3o å 4<> personer påen gång kunna fällas.
—För öfrigt vågar jag sjga alt, i min lanke, anser jag straffen vara nog tilltagna, och att Regeringen ej vid sådana tillfällen, som här förutsattes, bör bruka hela sin makt, utan snarare taga folkets önskningar i öfvervägande.
Det är med anledn. af några yttranden af Hr Dalman, som jag begärt ordet.
Jag anser, att intet i detta mål är så vigtigt, som att bedomina huru tillgå skall innan den beväpnade makten har pligt att nyttja vapen; ty det är det bästa och enda verksamma sättet alt förekomma olyckor, att nogsamt hafva bestämt detta Den i5 Juli f. ra. förhållande.
Det måtte väl icke finnas någon annan myndighet i Staten, som äger lätt att bestämma när en folksamling bör skingras, på det ej vådor för allmänna lugnet må föranledas, än den, som har högsta civila makten i orten sig anförtrodd.
Det måtte väl icke finnas någon, som vill tillmäta hvarje särskild individ af dem, som samlat sig på gatan, antingen som blott åskådare eller deltagare i oordenlligheter, rättigheten att afgöra om han skall gå sin väg eller blifva qvar, utan det måtte bero af den civila myndig hets-chefen att bestämma när fara är å färde; och då den civila myndigheten i stadgad form förklarat, att folket bör skingras, men skingring derefter dock icke äger rum, — då är det som den första actus inträdt, vare sig att motstånd å folkets sida eller ingen fysisk handling ägt rum.
Det är denna första varning, som talaren icke anser böra äga rum med den påföljd, som förslaget innebär, hvilken just är den, som är frihetens och de verkligen oskyldiges rätta värn.
Den som af civila myndigheten på stället uppmanas att lemna en folksamling, och det ickegör, han är brottslig; går han tillika öfver till fysisk handling, så är han brottsligare; öfvergår han åter till våld mot den som vill skingra folksamlingen, så är han ännu brottsligare; men brottslighetens första grad inträder genast, när han motsätter sig varningen, i stället för att densamma åtlyda.
Nu är det högst nödvändigt att skilja den sorn är brottslig från den som är nyfiken; ty, mine herrar! då 10 i en samling befinna sig der för att åstadkomma ondt, äro 1000 der för att skåda, — för alt gapa.
Man har icke rättighet att säga, att 1000 och 10 äro brottslige; men om desse 1000 gapare icke gå hem, när civila myndigheten säger att de skola gå hem, på det att de 10 må blifva qvar, och man må kunna skilja mellan brottsliga och nyfikna, så äro de brottslige allesammans, och sedan varningen efter viss lid 3:ne gånger ljudeligen blifvit uppläst, må hvar och en skylla sig sjelf för påföljden af sin motsträfvighet. ■— Så bjuder saken att skådas, om man icke vill se annat än hvad sorn bör ses i en så ömtålig fråga som denna.
Mot samme talares yttrande, deri han ordat om militärens rättighet alt använda vapen, får jag göra den anmärkn., all militären äger ingen rättighet att använda vapen, utan skyldighet, sedan myndigheten, som öfver den beväpnade styrkan befaller, sagt att skyldigheten inträder till verksamhet.
Det är nödvändigt att göra skilnad mellan lättighet och pligt; talaren använde ordet rättighet i stället för pligt, men det är förhatligt att tillmäta militärmakten tillgöranden vid sådana här tillfällen som en rättighet, då deremot det icke blir förhatligt, örn man säger, att detär militärens pligt, då myndigheten, som öfver densamma äger att befalla, tillsäger, att ögonblicket nu är inne alt utöfva denna [digt.
Tuldien har äfven sagt, att om massan yttrar sig genom >4 Den io Juli f. ra. anfall på person och egendom, så vore upplopp för handen ; men så länge fysiskt motstånd icke ägde rum på massans sida, kunde det ej så anses: fysiskt motstånd säger talaren — för att ett fysiskt motstånd af folket skall kunna äga rum, så måste ju ett anfall på folket förutsättas?
Skulle således militären först anfalla folket, och folkets brottslighet inträda då det mot ett sådant opåkalladt anfall visade fysiskt motstånd?
Detta är ju en rak och ren förvillelse i tankegången; — man kan väl ej sägas utöfva ett fysiskt motstånd utan att tillika förutsätta ett anfall; men en folkmassa kan sägas utöfva ett moraliskt motstånd, när den visar olydnad mot den myndighet, som af rättighet och pligt uppmanar densamma att gå hem och icke deltaga med de få personer, som äro deribland, i brottslig afsigt.
Jag ber om ursägt att jag varit vidlyftig, men jag tror, att man bör uttala sin öfvertygelse i en vigtig fråga.
Jag ber att till Gr.
Posse få framföramin tacksamhet för det loyala sätt hvarpå han upptagit mina anmärkn:r, ett sätt, som ger mig anledn. till den förhoppning att han gör rättvisa åt mitt uppsåt som varit, icke att klandra, men, om jag så får yttra mig, att förbättra den lag, som blifvit föreslagen.
Jag anhåller äfven att ännu få vidröra ett par omständigheter.
Vare långt från mig att lägga hinder i vägen för Konungens rätt att befalla sina embetsman; men jag tager för gifvet, att om Ständerne i sin contra-propos. uttrycka, det de anse till folkets rätt höra, alt både den civilla och militära myndigheten — ty det är icke sagdt, alt upplopp ske endast i Stockholm, de kunna inträffa på andra ställen också — commendanten och civilchefen skola sjelfmant infinna sig, der uppträdet påstår, så snart rapport derom till dem ankommit, och Konungen biföll detta förslag; så kan jag ingalunda finna någon inskränkning i förutnämnda rätt, ty man kan ju ej tänka sig att Konungen någonsin skulle vilja något annat, än det goda, och det som leder till folkets säkerhet.
Dessutom och om Konungen icke bifaller coritra-propos:n, så förfaller ju hela frågan.
Den andra omständigheten angick tecknet.
Jag får erinia derom, att i Engelska och Preussiska lagarna står uttryckligen intagen den föreskrift, att så snart varningen blifvit uppläst för folket, så skall befälbafvaren i första ledet uppsätta en röd fana.
Detta förutsätter ingen annan svårighet än den, att i hvarje vakt hafva en sådan fana.
Nyttan och betydelsen af detta tecken begripes af folket, och nödvändigheten deraf ligger i en så klar dag, att jag icke behöfver understödja den; och hvad i detta afseende låter sig göra i Preussen och England, vet jag ej hvarföre det icke äfven skulle gå an hos oss.
Om åter tecknet lemnäs obestämdt, förstår jag ej huru man skall kunna straffa den brottslige, Den 15 Juli f. m. 23 sligc, snm säger: jag förstod ej, at t det locken som gjordes linde en sadan betydelse, sorn den, hvarom jag 1111 upplyses.
Antingen måste man således antaga ett allmänt tecken, utsatt i dagen, eller också slår man på den punkt att icke kunna begagna något tecken.
Hr Just.ministern li ir ansett mig icke hafva redogjort för skälen, hvarföre jag funnit den i frågavar. proposrn obestämd: jag tror mig likväl hafva yttrat, att jag ansåg den förnämligast vara obestämd deruti, att den icke uppställer någon bestämd skilnad emellan upplopp och folksamling, d. v. s. att den icke bestämdt angifvet- nätmyndigheten äger rätt att uppläsa och anlita martial-lagen.
Det är visserligen sannt, alt ordet folksamling icke finnes i den förevar, lagen, och att således ingen annan förbrytelse bör of domaren kunna derunder subsumeras, än uppror, sådant det är definieradt i i, 2 och 3 §§:na, och upplopp, efter definitionen i den 6:te och tillägget till den y:de §11:; men jag har för min enskilda del dragit den farhåga af ordalydelsen i både 6 Jin och isynnerhet uti 7 §:n 2 morn., jemförd med varningen i den 8 §:n, att de vid tillfället agerande myndigheterna deraf kunde föranledas all begagna vapenmakt mot folket, då hvarken uppror eller upplopp vore å färde.
Detta missförstånd tyckes vara så mycket mera ursägtligt, som R. o. Ad. nyligen hört en talare påyrka, att detta var den sannskyldiga meningen, och alt militären hade pligt — hvilket jag medger kari utbytas mot ordet rättighet, som jag begagnat —att använda vapen, så snart en folksamling vägrade att åtskiljas, utan att denna folksamling ådagalagt någon sådan handling, som 6 eller7§§:ne qvalificera som brott.
Det torde således vara nödvändigt, att LagUlsk. noga begrundar denna ordalydelse innan bifall derå li11styrkes.
Hr Just.ministern har äfven förundrat sig öfver, alt jag kunnat föreställa mig, att begreppet motvärn skulle vara synonymt med ordet motsägelse.
Jag får då äfven i detta fall ursngta mig med det begrepp, sorn en ledamot här bakom mig hyst om betydelsen af samma ord, nemi. att, om ett mindre eller större antal personer, på befallning att åtskiljas, svarade — ”nej, vi stå stilla här och ’ hafva hvarken gjort eller menat något ondt,’’ så skulle genast den grymma pligten inträda för militären att använda vapenmakt för att skingra dessa personer.
För öfrigt har samme ledamot förebrått mig att hafva begått en förvillelse i tankegången vid uppfattningen af ordet motvärn, såsom förutsättande en handling, som skulle föregå vapnens användande: han har sagt, att innan folket kan göra motvärn, så förutsätter det, att folket först blifvit anfallet.
Jag medgifver, att invändningen är speeiös, men den faller icke m i g till last, utan den K. propos., som belo H. 4 Den 15 ' J u I i f. m gngnat samma ord för att beteckna en handling å folkets sida, hvilken hör föregå varningen.
Det bevisar emedlertid huru obestämdt uttrycket är.
Hvad som helt enkelt bör uttryckas, hr, att militären icke får handla förr, än civil— myndighetens alla bemödanden att återställa ordningen vhat sig fruktlösa, och denna myndighet på sitt ansvar äskat handräckning af militären.