Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De som obetingadt rosade denna springbrunns figurer, så länge den stod på 1866 års industriutställning, och då gjorde det med fullt skäl; hafva sedermera nödgats pruta af på loforden.
“ Bältespän-narne " torde dock alltid, åtminstone ganska länge, fortfara att vara ett folkkärt verk som väcker intresse.
Emedan konstnären, försmående myten, behandlat ett fullt realistiskt ämne, hemtadt visserligen icke ur nutiden, men ur det Verkliga folklifvet i forna dagar och sådant det ännu .skulle kunna visa sig, något som folket sjelft förstår utan förklaringar och utan att göra sig möda att läsa derom.
Hade vi flera sådana, man kunde önska mera konstnär-ligt uppfattade, bilder, som detta Molins förnämsta arbete, kunde det nog hända, att vi icke läte operetterna och nyk-terhetspredikningarna, spelpartierna, missionsbönerna och va-riétésföreställningarna så uteslutande upptaga vår tid och lägga beslag på vår kassa, att vi icke också hade en stund öfrig för bildhuggarkonsten och en slant i beredskap, när det gälde att samla ihop en summa för åstadkommande af ett konstverk, af hvilket alla kunna hafva glädje och nytta.
Det kunde nog då också inträffa, att riksdagen under en fjerdedels timmes hvila från tullfrågorna och spörsmålet om skollärarne skola strypas eller endast svältas ihjäl hade tid att tänka litet på konsten och insåge att monumentala konstverk icke äro alldeles öfverflödiga inom ett samhälle som väl vet att man måste lefva — äfven om man är skollärare eller konstnär — men att menniskan lefver icke allenast af bröd.
Allmänhetens deltagande för konsten och konstnärernas förmåga att särskildt väcka och underhålla ett sådant deltagande stå i det närmaste samband, och ofta är det svårt att säga hvilket är orsak och hvilket varder följden.
Att bägge behöfvas är visst, och lika visst är, att vi för närvarande just icke ega någotdera.
Vi ha, som sagdt, Kjellberg och Börjeson, till och med Oskar Berg och Alfred Nyström och Söderman och de unga, Karin Arosenius, Theodor Lundberg och — gif akt!
— Ingel Fallstedt, äfven Dyfverman och Sven Anderson, snabbskulptören i porträtt-medaljonger, och kanske ännu flera.
Ack vi ha icke Valter Runeberg!
Men månne någon af de nämda, med undantag af de två förste och en af de unga, hvilken jag snart här skall särskildt omnämna, kan, så aktningsvärd hvar och en må vara för sig, åstadkomma något som i ovanligare grad intresserar och derigenom väcker det väl behöf-liga, ännu ständigt slumrande allmänna deltagandet för konsten?
Svårligen!
Månne ens Kjellberg och Börjeson lyckats dermed?
Och likväl ha dessa två de nödiga vilkoren för att fram-stå som lifaktiga och lifgifvande nutidskonstnärer.
Kjellberg har visat det flera gånger.
Hans Romastudier, så oundvikliga äfven efter allt hvad han fick lära i Paris, har icke kört fast honom i en nu mera fruktlös “ antikisering ", utan tvärt om öppnat hans ögon för det sköna i verkligheten, för det sanna i den rätta nutidskonsten.
Litet mera fart, hr professor, och ni skulle kunna uträtta ofantligt mycket godt!
• Dermed vill jag visst icke ha sagt, att Kjellberg är overksam.
Det är ett gammalt, lika dumt som orättvist prat, att denne högt begåfvade konstnär skulle vara lat.
Han har under ett par årtionden hunnit med ganska mycket, och detta icke af dussinarbeten, utan af verkliga konstverk.
Huru många byster har han ej modellerat?
Och hvilka lifaktiga hufvud!
Lars Hierta, Arvid Posse, Nils Ericson, Blanche, Huss och gud vet hvilka alla, hvar enda en med sanningens prägel kännetecknande föremålet.
Det är endast en mästare i konsten som kan åstadkomma något dylikt.
De borde utställas alla dessa på en gång i ett lämpligt rum och gifva allmänheten tillfälle att se dem samtidigt och konstvännen anledning att samfåldt studera denna gren af vår nutidskonst och bilda sig ett rätt begrepp om det Kjellberg-ska mästerskapet.
Huru många medaljonger har icke Kjellberg dess utom modellerat!
De gå väl till minst ett halft hundra, sannolikt mera.
Jag har ingen uppgift på dem, ' men jag minnes åtminstone de flesta, och det vore önskligt, att hela Sverige mindes dem.
Hvilken utomordentlig konstnär är ej samme Kjellberg i andra grenar af reliefen!
Den som ' sett hans “ gossar hoppande bock “ vet hvad han förmår i frissammansättningen.
Det är länge sedan han gjorde den första frisen med det ämnet.
Det lär ha varit i Paris i början af 1860-talet.
En konstvän, som då uppehöll sig på samma plats, har för mig omtalat, hvilket glädjerikt uppseende konstverket åstadkom bland skandinaverna i Paris, och det hade otvifvelaktigt väckt sammä uppseende, om det utstälts offentligen, hvilket dock icke lär hafva varit fallet.
Kjellberg vardå blott 25 år, tror jag, och naturligtvis bunden i akademiska former, men banden voro så böjliga, att den unge konstnären utan att slita sönder dem hoppade rakt in i verkligheten, och af den rörelsen mådde han godt.
Hans “ gossar hoppande bock “ voro antikt sköna, men det var dock riktiga tjufpojkar från nutiden, några kätterska ungar som skuttade högt öfver det antika lugnet och likväl icke förlorade jemvigten.
Den nästa frisen, af ännu större betydenhet, är ett den mognade ålderns verk.
Det är frisen på Jernkontorets hus, och den ha stockholmarne tillfälle att dagligen se, fastän detta dock har sina svårigheter, ty den sitter för högt upp.
Den förtjenar att skådas på närmare håll.
Sådana konstverk,, utmärkta i sig sjelfva, äro också af stor betydelse för det inflytande de kunna ha på allmänhetens smak och det möjliga utbildandet af hennes konstsinne.
De äro i det fallet ovärderliga.
Skulle det icke finnas någon enda enskild person eller något byggnadsbolag som kunde af Kjellberg eller Börjeson beställa sådana friser eller mindre, men lika konstnärliga, och sätta dem på sina nya hus?
Borde icke Kjellberg sjelf arbeta för den saken?
Konstnärens värdighet hindrar honom att bjuda ut sin konst, det inser man mycket väl, men nog kunde husegarnes uppmärksamhet fästas på vigten och värdet af konstnärligt smyckade murar, och den konstnärliga värdigheten skulle ej lida af att en sådan man som Kjellberg för det ändamålet utvecklade en smula kraft.
Det är just olyckan, att konstnärer af betydenhet, som t. ex. Scholander, förakta att verka i det offentliga, så snart de finna något motstånd, vare sig af allmänhetens okunnighet eller likgiltighet eller snålhet eller kanske ock af afundsjuka.
Scholander drog sig till baka i sitt skal, och der kunde han nog i förtroliga stunder brumma ganska duktigt, men han yttrade sig icke offentligt, och denna tillbakadragenhet har väl icke varit utan allt inflytande på det tillstånd, i hvilken vår arkitektur f. n. finner sig.
Huf-vudsaken är • visserligen, att konstnären verkar i sin konst,men han måste också ega förmåga och kraft att rent af tvinga fram sin konst, när dumheten, försoffningen eller snikenheten söka att qväfva henne.
Hvad Kjellberg förmår som idfcare af egentlig monumental bildhuggarkonst i stort veta vi icke förr.
än vi få se hans Linné på fotställningen i Humlegården.
Att döma efter utkastet, så bör han äfven i det afseendet kunna visa sitt konstnärskap i dess rätta nutidsdager, ty utkastet är, kanske med undantag af en del af drägten, den ledsamma kappan, prägladt af den sanning som först och främst bör ligga ut-öfvaren af verklighetskonsten om hjertat.
Men det är ofta långt mellan bägaren och läppen, mellan utkastet och konstverket i fulländadt skick.
Lyckas arbetet, hvilket hvarje vän af vår konst måste innerligt önska, skall det otvifvelaktigt hafva ett välsignelserikt inflytande.
Det behöfs i sanning inom detta samhälle.
Hr Börjeson är också konstnär och äfven han kommer snart att visa hvad han kan åstadkomma i det monumentala.
Det är nu redan mer än tolf år sedan han fullbordade sin Kägelspelare, som i professor Gustaf Ljunggren fann sin skyddande vän, och ännu har konstnären icke i något riktigt stort haft tillfälle att visa sin förmåga.
Det är sannerligen icke hans fel.
Han har arbetat och sträfvat, men beställningar på stora verk komma icke snart i vårt land, och det är till hemlandet som Börjeson vändt sin håg, fastän han icke förr än under de senare åren återvändt hit.
Länge stannade han i Rom och der gick han en tid med de der nordiska funderingarna som kunna infinna sig midt bland södems rika konstverk.
Han sysslade med Tors ham-marhemtning och umgicks med Loke och Freja samt råkade till och med midt in i Ragnarök.
Lyckligtvis stannade han icke der, ty då hade han förgåtts.
Ragnarök förgicks sjelf, och väl var det för konstnären.
Man vet icke, om det var vådadöd eller med uppsåt af deii unge mästaren, liksom målaren Malmström en gång stack knifven i den ryktbare kämpen Starkads hjerta och gjorde det så kraftigt, att denne.
Starkad aldrig reste sig mera.
“ Det är rätt åt de der gamla, fula gubbarne! “ sade en älskare af nutiden.
Uttrycket är naivt, men det är kanske icke så helt och hållet obefogadt.
“ Med romantikerns djerfhet pröfvar han på, huru långt plastikens gränser sträcka sig “, skref Gustaf Ljunggren om Börjeson och tänkte väl då mest på konstnärens Kägelspelare,, men påminner i det samma om det antika konstverket, Myrons diskuskastare.
Man kan spörja hvad romantiken har att göra med en så realistisk bild.
Snarare skulle man väl tro, att Börjeson i sin Kägelspelare tagit ett afgö-rande steg åt verklighetskonsten, hvilken ju Myron i sitt verk bestämdt tillhörde.
Rådligast är väl för öfrigt att icke alltför mycket uppehålla sig vid discobolus, då man talar om kägelspelaren.
Hvad romantiken vidkommer, spåras den kanske mera i Börjesons sjöjungfrur, som skaffade konstnären ett namn.
Jo, derför att drottningen af Wurtemberg tyckte om dessa jungfrur och béstälde dem i marmor.
Det behöfs icke mer än att en furstlig person uttrycker sitt höga gillande af ett arbete, så är det arbetet ett förträffligt verk, i de flesta fall ett mästerverk.
Hvad har konsten icke lidit af sådana furstliga tycken!
Nu är det visst sant, att den bekante konsthistorikern Lubke var drottningens följeslagare, men nog vet man, huru en konsthistoriker förvandlas till en hofman.
Det vissa är, att “ sjöjungfrurna " äro ett par klena figurer, som alldeles icke bidraga till konstnärens anseende, och det der “ förtrollande romantiska skimret ", om hvilket professor Ljunggren talar, kan icke skyla öfver bristerna i modelleringen, åtminstone icke sådana de synas i gipsafgjutningen.
“ Sjelfva drömmande, synas de som en skön flyktig dröm “, heter det om samma jungfrur, också ett loford öfver ett plastiskt konstverk!
Lyckligtvis vaknade konstnären, och det var slut med drömmen.
Han kom till Paris.
Der drömde han ännu en gång, en passe-temps, onekligen ett fint och ädelt arbete, och drog till med en fången viking, motsatsen till det förra.
* Passe-temps “ dolde sig blygsamt i “ salongens " bottenvåning.
* Vikingen " trotsade till sig uppmärksamheten i den svensk-norska konstafdelningen på Marsfaltet 1878, men trotset vann icke bifall hos dem som ställa höga fordringar på skulpturen.
Hans gosse från Capri är vacker.
Hans utkast till minnes stod Öfver Sten Sture är käckt i tanken, men behöf-ver många rättelser vid utförandet.
Dessa skulle den nu fullmogne konstnären utan tvifvel nog sjelf inse och verkställa, om honom lemnades tillfälle att utföra det stora verket.
Men dertill synes åtminstone ännu icke någon anledning.
Är det konstnärens fel eller kommer det sig af den allmänna liknöjdheten?
Kanske att båda hafva sin del i tystnaden.
Utkastet är onekligen icke så kraftigt öfverty-gande, att hvar och en sticker handen i fickan, drager fram myntet och anhåller att få vara med om den stora insamlingen; men så är det heller ingen hemlighet, att den krona som skulle gifvas ut för ett allmänt gagneligt föremål, i synnerhet för åstadkommande af ett monumentalt konstverk, icke kommer på långt när så fort ur fickan, söm när fråga är om en subskriberad middag på Hasselbacken.
Emellertid har konstnären offrat dagar och nätter, veckor och månader, år kanske äfven, på åstadkommande af ett så betydande utkast som det i fråga varande.
Hvem lönar honom derför?
Hvem säger ens ett godt ord?
Nej, här kommer en s. k. granskare, konstanmälare, recensent och " kritikaster ", en herre af pennan, som får betalning för allt hVad han hinner skrifva, det mesta kanske bara utkast och det af helt annat och lättare slag än konstnärens, och den herrn sätter sig att klandra konstnärens verk.
Sådant händer, t. ex. just nu i dessa rader.
Mannen af pennan anser sig göra sin pligt, äfven om han dermed rycker brödet från konstnären, ty han vet, att konsten är högre är konstnären och att man ej får hjelpa den senare på den förras bekostnad.
Det är hårdt, och det är icke ens rättvist alltid, ty nog kan det hända, att konstnären har rätt ochgranskaren orätt.
Tron I icke, herrar konstnärer och damer konstnärinnor, att den som aktar och älskar konsten i hennes idkare, känner och vet detta, känner det ofta med smärta?
Jag talade om Börjeson, såsom sagdt, en verklig konstnär.
Nu lefver han i Stockholm.
Nu arbetar han på Hol-bergsstoden, hvilken ej mycket angår oss, men derefter skall han göra Geijerstoden.
Rätt så!
Med den stoden har det varit ganska krångligt.
En gång kom hr Nyström hem från Italien och stälde upp ett utkast i lera.
Det verkade ganska fördelaktigt i arkitektoniskt afseende, men Geijers figur hade sina små fel.
Dessa voro dock icke några dödssynder och hade sannolikt kunnat afhjelpas, om konstnären lemnats tillfälle dertill.
Det är visst icke sagdt, att det hela blifvit ett för all tids granskning beståndande arbete, derpå kan man till och med med skäl tvifla, ty sjelfva kännetecknandet af den person som skulle afbildas hade väl fallit sig något svårt för hr Nyström; men nog torde det också vara visst, att konstnären allt för tvärt afspisades från ett håll.
Professor Nyblom sporde med riktig förtrytelse: “ Är hr Nyström rätte mannen? “ Professorn, annars så välvillig, fryntlig och älskvärd, glömde den gången sin vanliga humanitet och erinrade sig icke, att hvem som helst är rätte mannen eller rätta qvinnan — ty hon kan nog också vara konstnär — blott förmågan finnes.
Denna kunde icke ens efter utkastets uppvisande helt och hållet frånkännas hr Nyström, om han också icke uppfylde alla fordringarna, och ännu mindre före; men det var, ledsamt nog, just det senare som professor Nyblom tillät sig.
Nå ja, låt oss glömma ett litet förhastande.
Högre makter hade väl beslutit, att hr Nyström icke skulle komma sin hand vid Geijer, och derom är kanske ingenting att säga, blott man icke gått litet för hetsigt till väga och stött opartiskheten något för våldsamt för hufvudet.Om det för åstadkommande af en bildstod öfver en utmärkt personlighet vore nödvändigt att hafva känt den personligheten, skulle icke många stoder komma till stånd.
Och utan personlig kännedom af föremålet kan väl ingen fullkomligt känneteckna det.
Således torde det vara klokast att icke ställa sina anspråk i det fallet allt för högt.
Nöjer man sig med, att konstnären lärt sig af hans verk känna den som skall afbildas, hvilket väl är det enda som kan med billighet fordras, så torde dock knapt någon enda nu lefvande bildhuggare ens i det afseendet uppfylla vilkoret.
Ty det ar väl icke tillräckligt, att konstnären, som i de allra flesta fall förut icke sysselsatt sig med sådan läsning, skaffar sig Geijers arbeten och drager igenom dem mer eller mindre lättvindigt.
För att kunna känneteckna en sådan utomordentlig personlighet, jag menar känneteckna så godt sig göra låter utan den personliga bekantskapen, fordras att på fullt allvar under längre tid hafva grundligt studerat hans arbeten.
Hvilken af våra konstnärer har-väl haft tid till sådant?
Nej, man får nog nöja sig med att konstnären är en begåfvad person som med vanlig konstnärsinstinkt fattar uppgiften, läser en smula, hör sig före litet här och der, funderar litet och så griper verket an.
Det är hvad hr Nyström väl gjorde och hvad hr Söderman gjort, innan de började knåda till figuren, hr Söderman till och med i tre olika exemplar, ingendera fullt lyckadt, men hvart och ett vittnande om aktningsvärdt allvar.
Så kom hr Börjeson.
Hans modell är onekligen den bästa.
Hvad som genast vittnar till hans fördel är att man icke ser till något af det der “ romantiska skimret ", för hvilket konstnären förut lof-ordats, utan att han fattat sin uppgift i full öfverensstäm-melse med verkligheten och sökt framställa en Geijer sådan denne gick och stod bland sina lärjungar, med allvarets hållning i figuren och med tankens djup i ansigtsuttrycket.
Antiken har hjelpt konstnären att träffande återgifva men-niskokroppens linier äfven under nutidsdrägten och har bi-sprungit honom just i framställningen af det sanna; sjelf har konstnären format bilden så som bilden af en man i vårt århundrade bör framstå, enkel, naturlig, utan från andra tider lånade uttrycksmedel.
Drägten är sådan som Gei-jer bar den, icke vacker, icke något apolloniskt, intet draperi, inga skönhetsveck, bara rock och långa benkläder.
Det är fult!
invänder en och annan skön själ.
svarar den som fattar verklighetens betydelse i konsten.
Börjeson har haft mod att försaka äfven kappan.
Det är icke alla nutidskonstnärer som äro så modiga, äfven om de erkänna att kappan är ett konventionelt oting på nutidsbilden.
Heder och ära, vågar jag säga, åt Börjeson för hans sanningskärlek!
Är han mindre konstnär för det?
Nej, han är större.
Han har med sin Geijer tagit ett stort steg framåt.
Jag törs dock icke påstå, att han helt och hållet brutit med gamla fördomar och tagit steget fullt ut, och jag skall strax säga, hvarför jag icke ännu vågar helsa honom välkommen på verklighetskonstens område; men nära är han, och det är högst glädjande.
Det är kanske något stötande i figurens sätt att hålla armame, som nämligen icke sträckas framåt eller hållas vid sidorna, utan på ryggen.
Det kan vara betecknande nog för Geijer i samtalande ställning, och han behöfver ju icke ovilkorligt framställas i lärostolen.
Der stod han aldrig med händerna på ryggen, minnas nog alla som hade glädjen att höra honom föreläsa, utan alltid hade han händerna på katederpulpeten och stundom slog han näfven i brädet och
— grät.
Men nu samtalar han eller funderar, ' och deremot svär icke, att händerna läggas på ryggen.
Värre är, att detta verkar obehagligt, när man ser figuren fram ifrån, och obehaget kommer icke af någon onödig tanke på att det är orimligt, att det icke skulle hafva fallit en antik konstnär in och så der vidare, utan det kommer deraf, att det ser onaturligt ut.
Liksom man, i fall man verkligen förmår uppskatta värdet af det naturliga, finner obehagligt, att en men-niskokropp utan några tvingande omständigheter till störredelen svepes in i en kappa, så är det nästan lika motbjudande att få se en för öfrigt lyckad figur med armar, hvilka fram ifrån förekomma som stympade.
Det fattas något i den naturliga figuren, tycker man, och vill man vara kitts-lig, så kommer man med den anmärkningen: konstnären vet icke hvar han skall göra af armarne, då han icke vill använda den “ obligata “ kappan.
Men det är möjligt, att jag har orätt, att konstnären som låter Geijer hålla händerna på ryggen är större realist än granskaren sjelf och att denne senare ännu är bunden af gamla konventionela åsigter och dumma fördomar.
Sådant kan ju hända, ty det är ofantligt svårt för en gammal menniska att frigöra sig från alla falska föreställningar, hvilka man i ungdomen nött in i henne.
Men till dess jag öfver-bevisats om att hafva misstagit mig, fasthåller jag vid den åsigten, att konstnären gjort orätt i att låta Geijer hålla händerna på ryggen.
Hvad som bestämdt är orätt af Börjeson, det är, vågar jag påstå, att han satt den förkroppsligade tanken vid Gei-jers fötter.
Ofverst på minnesvården ser man Geijer, men nere på fotställningen varseblir man en qvinlig figur, som låter högra handen leka på en lyra.
Det är “ Gei jer s tanke " eller bara “ tanken ", säger man.
Hvad bevisar att så är?
Är det något enda kännetecken på att.denna figur skall vara en tanke?
Huru ser en tanke ut?
Vet hr Börjeson det?
Är det någon annan som vet det?
Nej, svarar man, men man kan ju komma öfver ens om att så är.
Der ha vi det konventionela, det gamla otyget, som verklighetens friska konst borde befria oss ifrån.
Der ha vi orsaken, hvarför man ej ännu kan helsa Börjeson riktigt välkommen på den konstens område.
Man måste således komma öfver ens om, att det är en tanke.
För dem som icke varit med om öfverenskommel-sen, och det är det stora flertalet af dem som komma för att beskåda konstverket, ser figuren icke ut som en tanke, men väl som en ung, vacker, intagande, något * fundersamqvinna, som sitter och leker med lyrans strängar, under det hennes tankar äro på helt annat håll.
Den tankspridda skulle man kunna kalla henne.
Och hvad har hon i sin tankspriddhet att göra med mannen öfver hennes hufvud?
Ingenting * synligt, intet som kan öfvertyga den som ej varit med om öfverenskommelsen.
Hvem kan föreställa sig, att.
Geijers tanke eller tanken i allmänhet skall sitta vid tänkarens fotter?
Vanliga menniskor föreställa sig, att tanken bodde i Geijers hufvud, liksom i alla andra tänkande varelsers, och fick sitt uttryck i anletsdragen.
Der har Börjeson också just genom den lyckade porträttlikheten ganska vackert och tillfredsställande uttryckt, att mannen verkligen var en tänkare.
Den der qvinnan der nere är en fullkomligt öfverflödig figur, till och med en skadlig för ett för öfrigt så riktigt och sant konstverk.
Vår tid har växt ifrån allegorierna.
Men hon är vacker!
Det är sant, men det hjelper icke vid Geijer-stoden.
Sätt henne för sig sjelf hvar som helst, blott icke vid Geijers fötter, och man skall med nöje betrakta henne.
Hon är också mycket enkelt utrustad, utan bjäfs, och granlåter, i en helt tarflig drägt, och derför måste man hålla konstnären räkning.
Der är han den förståndige verklighetsskildraren, men äfven i det afseendet står ju “ tanken " i så ringa öfverensstämmelse med hvad konstnären önskat uttrycka.
Geijers tanke måste väl vara annorlunda utrustad än en vanlig landtflicka.
Hur man vänder saken, så syndar den mot sannolikhet och följdriktighet.
Den torde synda mot äfven en tilltalande anblick, ty icke kan det göra synnerligt god verkan, att se dessa två figurer tillsamman, den ene Öfver den andra.
Man behöfver icke vara någon omedgörlig anhängare af den för skulpturgrupper så mycket rekommenderade pyramidformen för att finna, det två enstaka figurer öfver hvarandra äro af dålig verkan.
Jag har uppehållit mig länge vid Börjeson, men jag hoppas, att det icke varit for länge, ty han är en konst-när af hvilken man ännu kan vänta mycket och för hvad han redan gjort måste man hysa aktning.
Nu väntar man blott, att han skall bryta hvarje förbindelse med det kon-ventionela.
En som otvifvelaktigt redan brutit är hr Fallstedt.
Hos .honom ser man hvilken verkan sanningen i konsten kan åstadkomma.
Han har hittills icke visat annat än porträttbyster, men fortfar han att framställa dem som de senast utstälda, så har han en vacker framtid inom konsten.
Konstvännerna kände hr Fallstedts förmåga redan för några år sedan.
I Paris har han utstält ett och annat, men det har kanske behöfts landsmanskapet för att der särskildt uppmärksamma honom.
Man har der mycket i samma väg att se, och den nyare franska bildhuggarekonsten har utmärkta arbeten i träffande karakteristik och fulla af det verkliga lif som nutiden önskar finna i konsten.
Det är också deraf hr Fallstedt dragit nytta, och i vårt land har har hans senaste utställningar väckt stort uppseende, Efter ett högst anmärkningsvärdt arabhufvud på Konstföreningen i Stockholm, var det i synnerhet professorn, grefve G. v. Rosens porträttbyst på utställningen i Göteborg som framkallade beundran hos allmänheten och vann det varmaste erkännande af mycket fordrande konstälskare.
Hr Fallstedt visade flera byster på fjolårets utställning i Göteborg, alla i samma liffulla säkerhet.
Den minst lyckade var kanske målaren, frih.
G. v. Gederströms, men äfven den bar vittne om förmåga att karakterisera.
Så kom en utställning i mars detta år i Föreningen för nqrdisk konst i Stockholm af en hel mängd porträtt af personer, de flesta göteborgare, men kända äfven här.
Man stod slagen af häpnad, till och med af hänryckning.
Hade man aldrig förr sett vackra porträttbyster?
Visserligan, men nu var det icke fråga om vackra, utan om sanna, om så utomordentligt sanna, att man tyckte sig se dem lefva.