Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Nå det kan jag säga, det var ju skandalöst!» beskärmade sig fru Snabbeck, likväl smickrad att se sin skarpsinnighet anmärkt.
«Men att öfversten icke blygdes att låta en sådan der gälla för sin fru.»
«Hvem kan bevisa detta?» inföll Petter.
«Han lät det endast passera, när doktor Ström, som nog kände förhållandet, ville introducera henne under detta namn i sitt hus.
Öfversten visade sig ju aldrig tillsammans med henne i staden, till och med icke här på landet.»
«Men afskedskalaset» — inföll Marie misstroget.
«Nå visst bestod han det, men fruntimren och dansen var hos ingeniörens, ej hos honom, som bor i en helt annan byggning; eller deltog han kanhända i dansen? neej, — nå så har jag rätt! och någon ersättning måste han väl gifva sin donna när han lemnar henne; ryktet säger till och med, att han spelt bort henne till en af sina vänner; sanningen är att han förlorade tvåtusen rubel till en bekant och till densamma kommer hon nu antingen som pant eller betalning, huru man vill taga det.»
«Men af hvem har du hört allt det der?» frågade Maria ännu misstroget.
«Jag har det från säker hand.
Lita du på det.»
Nordenskans den äldre, en åhörare af allt detta, som endast med ett: «Nå? det var f—n!» «hm, hm,» eller «så, så,» härtills tillkännagifvit sin uppmärksamhet, sade nu, sannolikt i den mening att förbereda något som han sedan ärnade afhandla närmare med sonen:
«Jo, jo, nog lär du ha rätt, jag påminner mig nu, huru Feodor Karlowitsch alltid undvek att tala om dessa damer, och när prestens fru engång plågade honom med frågor om dem, svarade han: att han aldrig sett öfverstens fru; något som förundrade oss alla.
— Du ser häraf kära Petter, att han icke gillade ett sådant lefverne.»
«Det bevisar blott att en blind höna också någongång kan hitta ett korn,» svarade Petter, och aflägsnade sig skyndsamt för att skrifva ett bref, med den återvändande skjutsgossen; han undvek att vara allena med fadren, som reste hem på eftermiddagen.
Innan vi på lång obestämd tid lemna Feodor och hans vän, följa vi dem till första nattqvarteret, en vid landsvägen belägen by, några mil derifrån.
När Feodor mottog boken af Leonnas far, trodde han sig i Schalinskys leende finna, att denne af kusken erhållit det lofvade brefvet, men under marschen var det intet tillfälle att, ohörda af andra, vexla några ord.
Han måste således beväpna sig med tålamod.
Boken var han nödsakad att lemna till sin betjent.
I mörkningen uppnådde de nattqvarteret; åt Feodor, Schalinsky och Boldakoff anvistes den bättre af de tvenne kamrar, som lågo innanför en stor stuga, der femtie man snart snarkade godt på utbredd halm.
Det var redan långt lidet på qvällen, men ännu tycktes hvarken Feodor eller hans vän vilja lyssna till den tredjes uppmaningar att gå till hvila.
Denne hade genast efter den måltid, gamla värdinnan i huset uppdukat, krupit upp i det ena af de höga, breda, men korta sängställena, öfvertäckta med mångbrokiga ylleryor.
Småond öfver de andras envishet, vände Boldakoff sig åt väggen och somnade.
Feodor hade oupphörligt bläddrat i den omnämnda boken, under det hans vän iakttagit honom med väntande blickar.
«Gud ske lof, nu hvarken hör eller ser han oss; lemna mig nu brefvet,» utbrast Feodor, i det han lade ifrån sig boken.
«Hvilket bref?»
«Det som kusken gaf dig; var barmhertig och hutla icke längre med mitt tålamod.»
«Jag har icke något bref,» försäkrade Schalinsky. «Fröken hade väl lemnat karlen ett pakett, med tillsägelse att lemna det antingen till dig eller mig, men sedan hade hon tagit det tillbaka, och sagt att kaptenen ville sjelf lemna det i rätta händer.
När jag nu såg, att du erhöll boken, var jag nöjd; i annat fall hade jag påmint derom.
Naturligtvis måste boken innehålla svar på ditt bref, så framt hon velat svara.»
«F—n heller!
Jag har genomgått hvart enda blad; icke en papperslapp, icke ett understruket ord skulle undgått min uppmärksamhet.»
«Du är ett bra dåligt ämne till polisminister, som ej fått det infallet att se efter hvad som förvaras under dessa sigill,» skämtade den andra, öppnade förseglingen med ett knifblad, och räckte Feodor det bref vi redan läst.
Djupt träffad af flickans ömma och naiva förebråelser, som alla voro förtjenta, förstod han att uppskatta det ädla tänkesätt, som röjde sig i hvarje ord.
Slutet gjorde honom förtjust, och han dolde ej sin glädje; han omfamnade sin ovärderliga vän, men visade honom likväl icke brefvet — skälet kan man lätt inse.
— Men han tog honom till vittne af sin högtidligt fattade föresats att göra sig värd hennes kärlek.
Sjukdomen hade brutit sig; fru Nordenskans förbättrades ögonskenligt, men sjelf försäkrade hon ännu, sedan hvarje spår deraf försvunnit, att hon plågades af den minsta ansträngning.
Hon grufvade sig öfver de minsta bestyr, som hörde till hennes husmoderliga kall — vi känna ju hennes förkärlek i detta fall.
— Nu hade den omvårdnad alla, och i synnerhet Leonna, skänkt henne, drifvit makligheten till en ännu högre grad.
Det ålåg således den knappt sextonåriga dottern, att intaga hennes plats i hushållningen.
Lust och omtanka göra äfven svåra ting lätta, och Leonna insåg sjelf att hon behöfde en verksam förströelse.
Den lilla tid hon varit borta hemifrån, hade äfven i detta afseende varit henne nyttig; ty hon kunde nu anställa jemförelser.
Hon sökte derföre förena mormodrens driftiga omtanka med den ordningsanda och behagliga «komfort,» som gjorde lifvet på Rönnbacka så trefligt.
Småningom lyckades hon i sina bemödanden, visserligen icke utan ansträngning och några misslyckade försök; men hon visste att göra sig älskad och aktad af tjenstefolket — med få undantag hade en ny upplaga efterträdt den gamla — och det hörsammade henne gerna.
Lik karlar i allmänhet och fäder i synnerhet, kunde äfven Nordenskans ej uppskatta hvad en ung qvinna lider, som så der handlöst måste öfvertaga vården om ett stort hushåll, der ansvaret ligger tungt på hennes svaga, ovana skuldror; en börda, som endast kärleken eger förmåga att göra lätt.
Likväl erhöll Leonna då och då en vänlig blick, ofta ett hjertligt ord af sin far, som nu märkte skillnaden mot förr enär han, till exempel vid en hastigt påtänkt resa, hade allt rent och i ordning, (ty huru mången ledsamhet uppkommer ej ofta om en löskrage är illa ansad och de frånslitna banden ej behörigt fastsydda o. s. v.), eller då värdinnan, för en oförmodad gäst, alltid hade något godt och smakligt i beredskap.
Allt sådant hade varit sällsynta fall i hans husliga lif, sedan den gamla trotjenarinnans död föregående året.
Dessa voro äfven de enda solskensblickar i Leonnas husmoderliga lif, ty modren kunde hon aldrig göra rätt i lag; sjukdomen hade gjort henne retlig till sinnes, hvilket jemte ett inre medvetande af egen oförmåga, och medfödd afund öfver andras förmåga, gjorde henne nästan svartsjuk på sin egen dotter, när det någon gång hände att mannen gjorde henne uppmärksam på dottrens tilltagande förtjenster.
Fru Nordenskans lemnade ej mera sitt rum, med undantag af måltidstimmen.
Hon visade då god aptit, men klandrade likväl allt; sannolikt i den mening att derigenom synas vara fru i sitt hus.
Utan sysselsättning blef tiden henne lång, och hon trifdes numera ej allena.
Leonna fick ofta uppbära orättvisa förebråelser, att hon vårdslösade sin mor, då hon för de mångfaldiga bestyren måste lemna henne.
Ville den stackars flickan, för sitt eget nöje och för att förströ modren, föreläsa henne något ur en god bok, så kunde denna, i anseende till sina slöa begrepp, ej fatta dess innehåll; den muntraste, angenämaste och lärorikaste lektyr var, enligt hennes oförgripliga mening, bara onyttigt «munpladder.»
Julens annalkande ökade Leonnas husmoderliga omsorger, ty helgen hör enligt gammal finsk sed till tjenstefolkets sötebrödsdagar, som tillbringas under hvila från alla icke oundgängliga sysslor.
Nordenskans reste med son och svärdotter till Lovisa, och återkom först närmare nyåret.
Leonna var hemma, mera än någonsin utsatt för modrens retliga lynne.
Så förlefde hon några långsamma dagar, som verkade ofördelaktigt på både kropp och själ; ingen förströelse hindrade henne att lemna sig åt minnen och reflexioner.
Hvilka förändringar hade ej föregått på ¯ett enda år¯ — så långt i perspektif — så kort sedan det utrunnit ur tidens stora timglas! — med hastande steg hade hon blifvit förd från barndomens lekar, genom ungdomens blomstergård, der hon knappt hunnit kasta omkring sig några blickar, förrän hon måste lemna den.
Nu tyckte hon sig redan öfverträdt den gränseskilnad, som förde till medelåldrens ofta törnbeväxta bana.
Det var att måla svart vid sjutton år!
«Så ser menniskan nästan alltid ¯verlden¯ genom känslans synglas, och den visar sig mörk eller purpurfärgad, allt efter färgen på det glas, hvarigenom hon betraktar den,» säger Andersen.
Leonna gjorde sig i tankarna en förteckning på det hon upplefvat.
Allt hade gjort intryck på hennes känsliga hjerta:
Vänskapsförbundet med Ottilia, sammanträffandet med Feodor; mormodrens hastiga död, vistandet med och skilsmessan från Ottilia, Petters giftermål, och otrefligheten med denna nya slägt, oenigheten mellan Petter och Feodor, dennes besynnerliga bref och den ovisshet hvari hon nu lefde.
Sätta vi oss i hennes belägenhet, och genomgå vi med henne denna förteckning, skall väl ingen finna det besynnerligt, att hon, utan annat sällskap än denna mor, ansåg lifvet äga mera skugga än ljus.
Nyårsdagen passerade hon hos brodren.
Maria klagade sig illamående, var tyst och sluten; Leonna hade så tråkigt der, att hon med glädje återvände hem.
Sent på en februariafton, vandrade hon ensam i den af en muntert sprakande eldbrasa upplysta salen.
Med ens hörde hon bandhunden skälla, och äfven skall af fremmande hundar.
Hvem kan det vara, tänkte hon, pappa är borta, och mamma, som i dag varit bra otålig, sofver redan, och jag skall så här ensam taga emot gäster!
Hvad som möjligtvis i hast kunde framsättas till en aftonmåltid, undergick revy i hennes tankar, under det att hon tillika skyndade att öppna dörren för dem, som redan hördes vara i förstugan.
Den första hon mötte var hennes far, som ovanligt munter utropade: «Nå min flicka!
Håll dig beredd att taga emot välkomna gäster!»
«Gud skall veta huru välkomna de äro,» tänkte Leonna inom sig, när ett par af «Hertola herrns» stora hundar rusade in på det nyss skurade salsgolfvet.
De efterföljdes af sin husbonde.
I det Leonna gjorde sig fri från dennes välmenta, men hårdhändta omfamning, och ville skynda sig ut, med omsorg om både två- och fyrfotingars förplägning, möttes hon åter i dörren af, — hvem målar hennes öfverraskning, hennes fröjd! af — onkel Ludvig.
«Nog får du sedan veta allt det der, kära Lona!
Laga nu så att vi få oss något till bästa,» manade hennes far, när hon öfverhopade Ludvig med frågor efter Ottilia.
«Förlåt söta far,» och med af glädje bevingade steg skyndade hon ut.
En stund sednare satt «Hertola herrn» och hennes far vid sina toddyglas i ett för oss ganska likgiltigt samtal.
Ludvig tog plats vid den unga värdinnans sida, der han njöt sin favoritdryck, thé försatt med hallonsaft.
Direkte kommen från Petersburg, hade han tvenne dagar hvilat ut på Rönnbacka; i dag hade han rest till Hertola för att helsa på sin bror, och fann denne färdig att sätta sig i släden för att fara till Grönskog.
Som Ludvig i alla fall ämnat sig hit, följdes de åt; under vägen mötte de Nordenskans, som genast vände om.
De hade ätit middag hos Petter.
Utom tusende hjertliga helsningar från Ottilia och hennes man, erhöll hon bref jemte ett paket från sin vän.
Ludvig skänkte henne några goda nyss utkomna tyska böcker, en ritlåda, blyertspennor och diverse sorter papper.
Under sitt vistande på Rönnbacka hade Leonna inhemtat de första grunderna i teckningskonsten, och sommartiden öfvat sig på egen hand; brist på tid äfvensom tillbehör hindrade henne sedan från ett nöje, hvartill hon kände sig äga både håg och fallenhet.
Hon såg nu med glänsande ögon på sin lilla erhållna skatt, men snart föll det henne in, huru föga tid hon fick disponera efter eget val och med en tår i ögat, åtföljd af en suck, nedlade hon alltsammans tillika med böckerna i dessas förvaringsrum.
Detta undgick ej Ludvig, som iakttagit henne; han utforskade lätt orsaken.
Han lofvade öfvertala hennes far att antaga fru Palman att förestå hushållningen på Grönskog.
Hon vore äfven ett passande sällskap för hans fru, hvarigenom Leonna vunne större frihet.
Fru Nordenskans ville i början ej höra talas om förslaget, men när Ludvig gjorde henne uppmärksam på att Leonna fallit af, att hennes helsa led, och att hon var för ung att bråka med omsorgen vid en stor landthushållning, då biföll hon, hvad hennes man genast hade gillat, ehuru han af sig sjelf aldrig kommit att tänka derpå.
Om fjorton dagar skulle Ludvig Lurhjelm återvända till Petersburg, men ville förut ännu en gång besöka Grönskog och då föra fru Palman dit.
Att hon icke med glädje skulle antaga förslaget, satte han alldeles ej i fråga.
Ottilias bref ingaf Leonna den renaste glädje och tacksamhet mot Försynens styrelse, som gjort hennes vän så lycklig i dess äktenskap och husliga lif.
Hon såg häruti en borgen för sin egen kärleks framtid, som, ehuru mörk den nu äfven syntes vara, äfven en gång säkert skulle klarna, om det vore den Allgodes vilja.
Den farhåga, som stundom velat innästla sig i hennes tankar, att Ottilia en gång kunde ångra sitt val, var nu fullkomligt skingrad.
Feodor hade visst sökt ingifva henne ett högt begrepp om Ivanoffs karakter och själsegenskaper, men hon fruktade likväl att denna manliga sjelfständighet lätt kunde urarta till hårdhet mot den milda, eftergifvande Ottilia.
Nu lärde hon sig inse skilnaden mellan en ädel sjelfkänsla — och sjelfvisk halsstarrighet.
— Dess representanter voro Ivanoff och hennes halfbror Petter.
Leonna hade ofta försökt tänka sig in i de personers äktenskapliga förhållande, som hon antingen kände eller hört omtalas; och intet af dem motsvarade det begrepp, ett ungt, oskyldigt och känslofullt hjerta gör sig om en sådan förening; men genom den teckning, Ottilia med så ljusa färger, så enkla drag, gjorde om sitt trefliga husliga lif, sin make och dess moder, såg hon sin föreställning realiserad i verkligheten.
Hon jemförde detta med sina egna iakttagelser ur sin brors och svägerskas husliga lefnad och nu fann hon denna förbindelse dubbelt olyckligare än förut, och beklagade dem å ömse sidor.
Sjelfkära båda, ägde de ingendera undfallenhet för den andras svagheter.
Samma ljufva förhoppning, Ottilia genom halfva ord lät henne ana, och som hos dem var ett ämne för den renaste glädje, borde äfven hafva funnits i hennes broders hus.
Det sistanförda vore ingalunda i de torftiga omständigheter, som kunna föranleda föräldrar att med oro motse ankomsten af en ny tärande medlem.
Huru många i fattigdom stadde betrakta icke ett barn såsom en rikedom, såsom en dyrbar gåfva af Gud!
Denna tidpunkt syntes här afvaktas under knot och missnöje å ¯hans¯ — med nyckfullhet och tvärhet å ¯hennes¯ sida.
När Leonna dagen derpå undersökte sitt paket, innehöll det utom diverse små presenter ett manuskript af Ottilias egen hand, jemte dessa ord:
«Som jag vet huru lifligt du intresserar dig för hvad som är ädelt och godt, har det varit mig ett kärt nöje att göra dig närmare bekant med den mans ungdom, som gör mitt lif till en himmel på jorden; äfvensom med min goda svärmors upphöjda sinne och ädla hjerta.
Med bådas samtycke har jag för dig tecknat upp vissa tilldragelser i deras lif, och skickar dem nu i form af en liten roman, som enligt min öfvertygelse kan bära namnet:
Constance de —villes fader och närmaste anförvandter föllo offer för folkraseriet i början af fransyska revolutionen.
Efter många faror anlände slutligen hennes mor, med sin blomstrande dotter Constance, till Petersburg; der sökte och fann hon en tillflykt i —ska envoyéns hus, hans fru var hennes kusin och barndomsvän.
Hittills hade moderskärleken förlänat styrka åt den svaga, fint bildade qvinnan; nu dukade hon under för den sorg hon lidit, jemte fruktan, brist och ansträngningar under den långa resan; äfven ombyte af klimat gjorde sitt till, och döende anförtrodde hon sitt barn åt sin rika kusins ömhet och ädelmod.
Denna fru, en dam af stora verlden, trodde sig fullkomligt uppfylla den aflidnas önskan, då den unga Constance fick fullända sin uppfostran under ledning af guvernanten i huset.
Äfven sina behof saknade den unga flickan icke, men väl deltagande och moderskärlek; hon begret smärtsamt och länge sin oersättliga förlust.
De af modren från spädaste åren inplantade dyrbara lärdomar till gudsfruktan och dygd, hade slagit djupa rötter i hennes unga hjerta, och ju mera hon omgafs af köld och liknöjdhet samt yttre flärd, desto omsorgsfullare fostrade hon sina dyrbara minnen.
Hon infördes i sällskapslifvet lika okonstlad som skön och väckte en uppmärksamhet, som ådrog henne sina kusiners afund; den köld, hvarmed hon af de sina der bemöttes, väckte till och med fremmande personers uppmärksamhet.
Mamsell Dublance, guvernanten, skulle nu lemna ett hus, der hon icke mera behöfdes, och såg sig derföre om efter en annan plats.
Men trött vid en underordnad ställning; utomdess i brist af grundsatser och intrigant af naturen, blef hon med glädje varse, att grefve * * *, som nyligen hemkommit från en utländsk resa, i hemlighet betraktade Constance med passionens ögon.
Som han var ganska rik, beslöt hon använda denna upptäckt till sin fördel.
Med gifven anledning å guvernantens sida, gjorde grefven henne till sin förtrogna, under det att han skickligt dolde sin passion för alla andra, och visade sig vara häftigt intagen i envoyéns äldsta dotter, ehuru det allmänt var bekant, att hon var förlofvad med en annan.
Ett möte ställdes till, hvari den oerfarna Constance endast såg slumpen råda, ehuru hon, med qvinnans egna fina instinkt, länge sett sig vara ett mål för den ömmaste kärlek, det mest grannlaga uppförande på hans sida.
Nog af, hon öfvertalades af den enda person, som bevisat henne ett slags deltagande, och den hon som uppfostrarinna varit van att hörsamma, ännu mera af sitt eget hjerta, som talade för grefven, att ingå ett hemligt giftermål.
Grefve * * * förenade äfven i sin person allt, som kunde eröfra en ung oerfaren flickas hjerta.
I sina bästa år, med det fördelaktigaste utseende, hade han en verldsmans lätta och intagande manér.
Af gammal familj, rik och oberoende, var han ansedd och oumbärlig i de storas salonger, och utmärkt i alla afseenden.
Dessa allmänt kända förhållanden angaf han som lika många orsaker, hvarföre han ej öppet vågade erkänna henne som sin maka.
Dock svor han henne evig trohet, och att hon aldrig skulle ångra en förbindelse, som utgjorde hans fasta hopp om lefnadssällhet.
Samma dag, som guvernanten lemnade sin befattning i ministerns hus, var äfven bestämd till att förena de älskande.
Mot aftonen afhemtades hon och Constance genom grefvens kammartjenare, förklädd som hyrkusk.
De fördes till grefvens praktfulla hotel, der först en fransysk reformert, sedan en grekisk andelig förrättade vigsel-ceremonien, i ett dertill ordnadt huskapell, ehuru den endast försiggick i tvenne vittnens närvaro; det ena vittnet utgjordes af mamsell Dublance.
Ännu samma afton förde grefven sin unga maka till en väl inredd våning i en aflägsen förstad.
Smaken och elegansen i deras hem hade kunnat tillfredsställa en mera anspråksfull qvinnas önskningar än Constances, som endast byggde hela sin lycka på sin mans kärlek.
Ingen af familjen hade varseblifvit, att Constance följde bort med guvernanten, och domestikerna fäste ej något afseende dervid.
De förra trodde, att hon inneslutit sig i den bortrestas kammare, då ingen fann reda på nyckeln.
Men när man ännu saknade henne dagen derpå, gjordes en undersökning, och man fann då ett bref, som Dublance dikterat, och det både hon och grefven haft den största svårighet att förmå Constance att skrifva af.
I detta bref sade hon sig vara drifven af en oöfvervinnerlig längtan att återse sitt fädernesland, Frankrike, och då hon tillika fattat en häftig kärlek för en ung artist, hade hon med honom under mamsell Dublances beskydd rest till Paris, deras gemensamma födelseort, för att der blifva den unga mannens maka.
Hon tackade sin tant och onkel för all bevisad godhet; bad dem förlåta ett steg, hvartill, — det hade hon nog insett, — de aldrig skulle bifallit, o. s. v.
I förstone ville onkeln uppröra himmel och jord för att efterspana och återföra den obetänksamma flickan, men då fru och döttrar syntes, om just icke med nöje, dock ganska likgiltigt anse den händelse, som gjort dem fria från en ung person, som nästan odeladt fästade allas uppmärksamhet, lemnade han saken derhän.
Ett rykte spreds ut, att Constance som sällskap åtföljde en förnäm dam af deras bekanta, på dess resa till det italienska Sweitz.
Som grefve * * * allt fortsatte sina besök i huset, och alldeles förträffligt spelade rolen af en olycklig älskare till den förlofvade fröken, kunde ingen skymt af misstanke falla på honom; om man också ej varit öfvertygad att hennes bref innehöll sanning.
Den lyckliga Constance bar redan första panten af deras kärlek på sina armar, när grefven åtföljde en ärofull beskickning till ett fremmande hof.
Skilsmessan var lika smärtsam för dem båda, och varade i tvenne år; men nästan hvarje postdag erhöll Constance de mest kärlekslågande bref, och allt hvad hon behöfde i öfverflöd.
Grefvens bankier var den som besörjde brefvexlingen.
Hon och Dublance lefde tyst och stilla under antagna namn, undvikande hvarje bekantskap; de besökte endast kyrkan, och någon gång de mindre theatrarne, af farhåga att igenkännas.
Grefven återkom ännu mera intagen i sin unga fru, som syntes honom ännu skönare.
Gossen öfverhopade han med en ömhet, som förtjuste den unga modern.
Han skänkte dem hvarje stund han kunde göra sig lös från göromål och den verld, i hvilken han lefde.
Så förgingo några år, under hvilken tid grefven ofta reste bort, men frånvaron var aldrig långvarig; under tiden blef Constance moder till en dotter, och när den lilla Anna var två och Konstantin sju år, dog mamsell Dublance, som en längre tid varit sjuklig.
Ehuru Constance, under en närmare bekantskap och kännedom af hennes åsigter om lifvet, ej kunde skänka
Dublance sin fulla aktning, var hon dock hennes enda sällskap, ett slags beskydd inför verlden.
Grefven hade under guvernantens sista sjukdom varit bortrest; återkommen öfverraskades han synbart vid nyheten om hennes död.
Icke utan en viss oro, sporde han efter hennes sista ögonblick, om hon då haft sinnesredighet, och syntes lugnad när han hörde, att hon först yrat, sedan varit mållös.
Icke då, men väl efteråt, kunde Constance tyda de oroligt forskande blickar, hvarmed han under dessa frågor iakttog henne sjelf.
Några dagar sednare, lemnade han sin fru en större penningsumma, och beredde henne på en längre skilsmessa; ty den stora egendom, han egde nära polska gränsen, fordrade hans personliga närvaro; ett år kunde säkert gå om, innan han kunde komma tillbaka.
Denna underrättelse var henne så smärtsam, att hon bönföll att få resa med, såsom en ersättning, att hon försakade namnet af hans maka inför verlden.
«Dess dom bekymrar mig föga.
Jag följer dig under hvad namn du finner för godt,» sade hon.
Rörd af detta bevis på hennes uppoffrande ömhet, afböjde han det dock, ty vägens längd och barnens späda ålder gjorde det «ogörligt.»
Mera än ett år hade gått förbi, och Constance hade endast erhållit tvenne bref; i det sista hade han sagt sig vara så öfverhopad af göromål och rättegångar, så väl med grannar som med dem, som förvaltat hans egendom, att hans återresa till Petersburg ännu var obestämd.
Detta var antagligt nog; men det förekom henne som låge något oförklarligt svalt i uttrycken, hvilket ej bådade något godt.
Så förgingo åter några månader under oroliga aningar, hvilka oaktadt allt hennes bemödande ej ville låta kufva sig; de skingrades väl af barnens smek och joller, men Konstantins anletsdrag, som liknade fadrens, kommo ofta hennes hjerta att klappa af oro öfver hans tystnad, hans långvariga frånvaro.
Sedan Dublances död, hade hon varit i saknad af ett nöje, på hvilket hon satte ett stort värde.
För att söka förströelse ville hon besöka fransyska operan.
Hon kunde nu göra det, utan fruktan att igenkännas, ty hennes slägtingar hade lemnat Ryssland, och hvilken skulle också erinra sig henne efter så många års förlopp!
Under en mellanakt varseblef hon att de flestas blickar vände sig mot en loge i granskapet af den Kejserliga.