Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han antog, att konsuln hade några befallningar att gifva tjenstfolket, innan detta gick till hvila.
Han blef öfverraskad att finna Brauner ensam, då han ej sett Danielsson bland de hemvändande gästerna.
Att han blifvit igenkänd och äfven förmodades vara en detektiv tviflade han icke på; men han var likväl nyfiken på hvad Brauner hade att säga.
Sjelf var han ej rätt säker på huru långt han vågade gå för att genom en oberäknad vändning skada sin sak.
Hammar iakttog genast att skrifbordet nyss blifvit användt.
Locket till bläckhornet var öppet och bläcket på en stålpenna hade ännu ej hunnit torka.
Troligen hade
Brauner blifvit afbruten af bullret, då Hammar öppnade dörren.
Att papper och skrifunderlaget saknades syntes honom märkvärdigt; men nyckelknippan, som satt i en af skrifbordslådorna, kunde förklara detta.
Hon drog ut lådan.
Portföljen, hvilken i hastigheten blifvit nedlagd, fans der.
Detektiven såg sig om.
Han skulle ovilkorligen höra, när Brauner kom.
Med en djerfhet, som kunnat misslyckas gaf han sig tid till att öppna portföljen.
De anteckningar
Brauner ej hunnit fullborda, voro af oskyldigaste slag: »Operaartisterna 300, musiken 150, hypnotisören 50, hans medhjelpare ...»
Der hade räkningen blifvit afbruten.
Det var således endast en hastig annotering öfver de honorar de vid festen assisterande erhållit.
I öfrigt innehöll portföljen endast läskpapper och några ark hvitt stämpladt papper.
På randalmanackan funnos för vissa dagar anteckningarna: »Sk. K. A.
B.», »S. E. B.», »S. R.
B.» etc. hvilket
Hammar genast uttydde såsom förfallodagar för inbetalningar till Skandinaviska kreditaktiebolaget, Stockholms enskilda bank, Sveriges riksbank o. s. v.
I portföljens ficka funnos några bankaviser.
Hammar såg på en af dem och gjorde en åtbörd af öfverraskning.
– Således äfven förfalskare!
Det var nära, att han högt skrikit detta.
Saken var tydlig.
Avisen underrättade en brukspatron Magnusson på Grundbynäs att denne vore acceptant å en vexel, stor 50,000 kronor, som dragits af konsul Felix Brauner.
Således måste Magnusson och ej Brauner innehafva avisen, om allt varit riktigt.
Dateringen motsade all möjlighet till en förklaring gående ut på att Brauner skulle hafva erhållit avisen af Magnusson.
Huru konsuln kunnat åtkomma papperet blefve en sak för sig.
Det var emellertid ett ojäfaktigt bevis på att
Brauner tecknat en annans namn för femtiotusen kronor.
Hur många kamrater hade månne denna vexel?
Hammar stoppade aviserna i sin ficka som sin lagliga egendom och sköt åter igen lådan.
Hans lilla undersökning hade haft ett stort resultat till följd och var fullständigt verkstäld på några sekunder.
Han behöfde ej haft så brådt om; ty först om fem minuter återkom konsuln.
Brauner stängde omsorgsfullt dörrarne och drog för portiererna, hvarefter han tog den plats vid skrifbordet, som Hammar lemnat.
– Nå? började han.
Vi äro ostörda nu.
Hvarför söker ni upp mig midt i natten?
Han talade fort och hade synbarligen svårt att beherska sin oro.
– Jag trodde, att herr konsuln kände igen mig.
– Är ni inte den der agenten, som besökte mig för en fjorton dagar sedan i något ärende?
Hammar nickade jakande.
– Hvarför har ni spökat ut er så der?
Hur vågar ni tränga er in i mitt hus?
Svara, menniska, Hvad vill ni nu?
Detektiven inväntade ett mera direkt gående på saken.
Han ville tvinga Brauner dertill.
– Ursäkta mig herr konsul, svarade han.
Jag är en fattig sate, som måste förtjena på litet af hvarje.
Derför blef jag i qväll professor Franciscos medhjelpare.
Det var han, som tog mig med sig hit, och om jag är utspökad, som ni säger, så är det helt och hållet hans fel.
Som vi äro kompanjoner och jag behöfver kontrollera honom en smula, tänkte jag kunna få veta af er, hur mycket han erhöll i honorar.
Hammar iakttog att han nådde sitt mål.
Brauner befann sig i en sinnesstämning, som redan i sig sjelf pröfvade tålamodet tillräckligt.
– Ni ljuger! utropade han.
Tala fort och rakt på sak, annars låter jag kasta er utför trappan.
– Då gjorde ni en stor dumhet, herr konsul!
– Ni är en detektiv polis?
– Som ni säger!
– Och hvad vill ni mig?
– Jag föreställer mig, att ni redan anar det.
– Nå, då måste jag tala.
Er delaktighet i mordbranden i Danielssonska fabriken i E–tuna natten mellan den tredje och fjerde i denna månad är upptäckt!
Brauner väntade sig just detta, fast han föresatt sig att förblifva lugn hvad som än skulle hända, så utöfvade dock dessa ord samma verkan på honom som om han fått ett knytnäfslag i ansigtet.
Han rusade upp förskräckt:
– Ni är galen!
Ni vet inte hvad ni säger!
Jo, ty värr allt för väl.
– Men, hvad i all verlden skulle jag hafva med den saken att skaffa!
Jag? känner ni då inte mig?
– Jo, det gör jag, och jag medger, att för den, som inte kände er, så väl som jag gör, skulle saken låta minst sagdt otrolig.
Emellertid är det ett faktum, att ni tagit en väsentlig del i planeringen och anläggningen af mordbranden, liksom det äfven är ett faktum, att ni nu är upptäckt.
Det tjenar till ingenting att neka.
Brauner fick med stor ansträngning fram ett förrädiskt leende.
– Ha ha ha, utbrast han, detta var det kostligaste jag varit med om.
Säg mig hvem som roat sig med att på detta sätt mystifiera mig?
Något annat kan det ju ej vara fråga om.
Ty jag kan inte tänka mig, att vår skickliga detektiva polis, som har så många intelligenta krafter till sitt förfogande, skulle kunna begå ett så kolossalt misstag.
Det förstår ni ju sjelf, att om detta är allvar, så beror det på ett gigantiskt misstag.
– Jag skulle önska att så vore.
Men dess värre, saken kan ej mera bortresonneras.
Dertill äro bevisen för tydliga.
– Bevisen!?
Bevisen!
Ni har inga bevis!
Jag vet inte hvad ni talar om.
– Åh, nu har jag det!
Att jag inte insett det förut!
Konsul Brauner slog i ett glas vatten och tömde det i ett drag.
Sedan han rullat en cigarett och tändt denna, sade han i lugn ton:
– Jag borde kastat er på dörren, det har ni åtminstone gjort er förtjent af genom ert oförskämda uppförande, och jag skall nog rekommendera er åt min vän polismästaren, det kan ni lita på.
Jag betviflar ej att ni är en detektiv.
Men hvarför har ni kommit hit?
Kan ni förete någon handling, som berättigar er att förhöra mig?
Har ni någon häktningsorder?
– En sådan kan anskaffas förr än ni tror, herr konsul.
Ni är bevakad, och om ni vill gifva er till tåls i tjugo minuter, så skall den formalitet, ni väntar på, blifva vederbörligen iakttagen.
Hotet gjorde ett hastigt slut på Brauners höga ton.
– Haf då inte så brådt om, sade han.
Ni skall inte tro, att jag låter skrämma mig af edra ord; ty jag vet mycket väl att någon häktningsorder ej kan utfärdas mot mig.
Men jag vill låta er få veta hur långt ni far vilse.
Ni vet ingenting, rakt ingenting – se der, sanningen i all sin enkelhet!
Någon har sett mig vid eldsvådan, en annan har försport att jag då och då stått i tillfällig affärsförbindelse med fabrikens egare – hvarför skulle jag förneka dessa enkla sakförhållanden?
Ni vet ju att jag var på besök i E–tuna och ni har i afton sett ingeniör Danielsson hos mig.
Af dessa bagateller har någon sqvallerkäring satt ihop Gud vete hvad för röfvarhistoria.
Misstankar kunna alltid uppstå af de minsta orsaker.
Ni har fått i uppdrag eller kanske sjelf åtagit er en undersökning i saken.
Och utan en tillstymmelse till bevis rusar ni åstad, tränger er in i mitt hus, narrar några taskspelare att ställa till skandal och vill förhöra mig midt i natten.
Detta, vet ni, är mer än fräckt, och mera än en hederlig man behöfver tåla.
– Jag är uppriktigt ledsen öfver edra ofördelaktiga tankar om mig och har ingenting annat att göra än försvinna för att ...
– Svara mig!
Hvilka bevis tror ni er hafva?
Detektiven log.
– Herr konsul, dem hinner ni tids nog taga del af.
– Inga alltså!
För att visa huru lönlös er möda blir, vill jag upplysa er om hvilka svårigheter ni har att öfvervinna, och hvilka ni med ert för en detektiv allt för rättframma sätt ej tycks hafva mycken aning om.
Ser ni, vore jag en sådan skurk att jag vore i stånd till ett dylikt dåd som det ni ännu tyckes misstänka mig för, så lagade jag naturligtvis så, att det efter mitt dåd ej funnes skymten af misstankar.
Skulle jag väl då exponerat mig utanför fabriken just då eldsvådan bröt ut?
Detta, som ni i er kortsynthet accepterar som ett bevis af utomordentlig vigt, är i sjelfva verket ett bevis för att jag är alldeles oskyldig.
Skulle jag väl sedan vågat visa mig offentligt i umgänge med fabrikens egare?
Naturligtvis inte.
Redan af dessa omständigheter bör ni finna att ni är på villospår.
Hvad branden beträffar, så är det naturligt, att misstankar om densammas utbrott kunna uppstå, huruvida dessa äro berättigade eller inte, angår mig bra litet.
Hammar var missnöjd.
Ju lugnare Brauner blef, desto mindre skulle han förråda sig.
Medan denne fortfor, eftertänkte detektiven situationen.
– Jag har inte lust att förlänga ett obehagligt samtal.
Ni ser huru litet jag fruktar er och edra spaningar.
Om det skulle falla er in att vilja fortsätta, så gerna för mig.
Hindra er kan jag naturligtvis inte, om jag också kan sätta en gräns för edra oförskämdheter hemma hos mig.
Men jag beklagar er.
Ty om vi skulle antaga det omöjliga, eller att era misstankar vore berättigade, så vore er strid ändå ojemn.
Ni tror det inte; men jag är förfärligt seg.
Vore jag än skyldig, så komme ni inte långt med era misstankar och bristande bevis.
Hvarifrån skulle ni få vittnen?
Hvarifrån skulle ni få bevis?
Min ställning skulle ensamt den skydda mig.
Med mig som motståndare vore ni krossad.
Och om ni skulle gå ändå längre i vårt orimliga antagande, så långt, att jag vore brottslig och ni verkligen egde bevis och vittnen, så skulle ni ändå gå misste om triumfen och belöningen för ert snygga yrke.
Ty ni skulle aldrig få se konsul Felix Brauner på de anklagades bänk.
Jag fruktar inte döden.
Brauner tömde ännu ett glas vatten.
– Emellertid, fortsatte han, är det obehagligt att hafva en detektiv i hälarne på sig hvart man går.
Ni är naturligtvis envis som synden, äfven om ni är öfvertygad, att ni ej kan uträtta något.
Hvarför förföljer ni mig?
Jag kan ej se några andra bevekelsegrunder härtill än ärelystnad eller penningebegär.
Jag tror mig hafva visat er att hvad ni än kan hoppas, så kommer ert uppträdande åtminstone ej att låta er skörda någon ära; ty äfven under förutsättning af det orimliga antagande jag nyss gjorde, så kan ni aldrig få njuta af den triumfen att se mig inför domstolsbordet.
Således måste ni, hur envis ni än är, lida ett nederlag, som utan allt tvifvel blir af menligt inflytande för er framtid.
Hvad åter beträffar de pekuniära fördelar ni väntar er, så beklagar jag er verkligen, ty jag behöfver, som jag nyss sade, blott yttra ett ord till min vän polismästaren, och ni är afskedad.
Om någon enskild lofvat er någon belöning för ert ovisa nit, så är det klart att dervid fästats vilkoret af en lycklig utgång.
Ni skall alltså gå misste äfven om den ekonomiska vinsten.
Lyd derför mitt råd: afstå från er dumdristiga förföljelse, som endast åsamkar er alla möjliga oberäknade motgångar, och sköt i stället ert yrke så som det anstår en upplyst och duglig detektiv polisman.
Jag är rik och skall frikostigt hålla er skadeslös för de fördelar ni möjligen väntat er.
Tro nu inte att det här är frågan om några mutor; ty jag behöfver Gud ske lof inte muta någon.
Men er fräckhet har verkligen gjort ett visst intryck på mig, egendomligt nog till er fördel.
Och så anser jag det värdt något, att blifva befriad från er envishet.
– Jag tackar er, svarade Hammar.
Herr konsul, ni har gjort mig en stor tjenst; ty om mina misstankar voro sväfvande förut, så har ni nu förvandlat dem till fullkomlig visshet.
Edert erbjudande sårar mig inte.
I mitt yrke blir man så lätt vand vid dylika erbjudanden.
Jag anser mig ej behöfva särskildt betona, att ni förgäfves vädjat till min girighet.
– Nå, på några preludierande invändningar är jag beredd.
Men dessa draga endast ut på tiden och jag behöfver gå till hvila.
Kort och godt: jag är känd för att vara en slösare, som ofta kastar ut penningar i onödan.
Se här fem tusen kronor.
Ni kan taga dem nu genast!
Hammar log åter.
– Nu konsul Brauner går ni åtminstone från edra vanor.
Fem tusen kronor är i sanning en spottstyfver i jemförelse med hvad som just nu står på spel för er.
– Må tusan taga er och edra dumma anspelningar.
Jag har inte tid att höra på dem.
Vill ni taga tio tusen kronor?
Hör ni, tio tusen, kontant, besinna att detta för en man i er anspråkslösa ställning är en hel förmögenhet, besinna, att ni ej på många år – ja kanske aldrig – kan spara in ett så stort kapital!
Vill ni?
– Godt, då tala vi ej vidare derom.
Ni får skylla er sjelf.
Redan i morgon dag kommer jag att begagna hela mitt inflytande öfver polismästaren för att utverka ert afsked.
Och sedan, hvart vill ni komma?
Hvad förmår en afdankad poliskonstapel emot mig, emot en man i min ställning?
Ni tror kanske att jag, som ni, slungar ut ett tomt hot.
Men deri bedrager ni er.
Polismästaren skall af vänskap till mig efterkomma min önskan, och skulle han ej göra det, så bör ni veta, att jag eger medel att tvinga honom, hela hans ekonomiska välstånd är beroende af mig.
Ni vet således hvad som väntar er.
– Jag vet det och afvaktar lugnt hvad som komma skall.
Ni har varit uppriktig emot mig, till och med i högre grad än jag vågat hoppas.
Detta ger mig mod att framställa en fråga till er:
Känner ni en viss Arnold Lindqvist?
Brauner spratt till.
Han kastade en skygg undrande blick på detektiven.
Hvar hade denne fått detta namn ifrån?
Brauner hade i förlitande på att den person, som i verkligheten hette så, aldrig mera skulle göra anspråk derpå, användt detta namn vid flera tillfällen, dels vid sina kärleksäfventyr, dels i en del affärer, der han ej velat synas.
Han letade i sitt minne och fann hvad han sökte.
– Jag känner ingen med detta namn.
Men jag vet hvad ni nu syftar på.
Det är återigen ett af edra så kallade bevis, hvarpå ni bygger ert vanvettiga företag.
Ni har, förstås, funnit en papperslapp, som jag i hastigheten skref i E–tuna till den person, hvilken jemte mig iakttog brandens utbrott.
Hvad ni måtte vara förfärligt inskränkt!
Begriper ni då inte, att jag, när jag af vissa orsaker ville hemlighålla mitt besök i E–tuna, ej kunde underteckna med mitt eget namn.
– Jo, det förstår jag mycket väl.
Och derför använder ni samma namn som hans, hvilken för cirka fem år sedan reste till Brasilien?
Konsul Brauner reste sig upp.
Han betogs af fruktan att ej kunna svara längre utan att förråda sig.
– Gå er väg, skrek han.
Jag har haft nog af edra oförskämdheter.
Jag svarar er inte längre!
Gå er väg!
Ni har ingen rättighet att ransaka mig.
Åh, detta skall komma att stå er dyrt, det svär jag!
Ni skall få lära känna hvem jag är!
Hammar bugade sig och gick utan att säga något vidare.
Äfven han behöfde vara ensam med sina tankar.
Brauner blifvit ensam, sjönk han förkrossad ned i en fåtölj.
Hur mycket visste denne djefvul?
Hvilka bevis hade han?
Konsuln företedde, der han satt hopsjunken i den beqväma stolen, en bedröflig anblick.
Hans ansigte var askgrått och ögonen glanslösa.
Håret hade blifvit stripigt af ångestsvetten, som sipprade fram ymnigt ur hudporerna.
Kläderna hängde slappa på hans kropp och hans händer skälfde.
Den lysande festens olycklige värd hade upplefvat mycket denna natt, och starka behöfde i sanning de nerver varit, som efter så många olika sinnesrörelser ej blifvit öfveransträngda.
Trenne olika gånger hade han hotats och för hvarje gång hade faran ryckt allt närmare.
Med stor ansträngning reste han sig upp och gick fram till spegeln.
Han ryste, när han såg sin bild.
Han öppnade.
– Adèle, mitt barn, är du uppe ännu?
– Jag har försökt att sofva, men jag vet inte hvarför jag känner mig så orolig, den olidliga dansmusiken ringer ännu i mina öron.
Jag kan inte sofva förr än du kommer.
– Du lilla toka!
Jag måste vara uppe en stund.
Gyllensvärd och några till stannade qvar vid spelborden i gula salongen.
– Men de ha gått för länge sedan.
– Ha de?
Och jag som setat här och halfsofvit.
Nå, då kommer jag genast.
Gå förut mitt vackra barn, om ett par minuter är jag hos dig.
Jag skall endast stänga dörren och släcka lampan; ty Kristian är det väl omöjligt att nu få lif i.
Han slöt sin hustru i sin famn och tryckte ömt en kyss på hennes panna.
Adèle såg upp förvånad.
Det var länge sedan han gifvit henne en så hjertlig smekning.
– Hvad du ser trött ut, Felix!
– Ja, jag behöfver hvila.
Gå nu, så kommer jag strax!
Han lyssnade efter hennes steg, tills de ej mera hördes.
Då återvände han till spegeln.
Ett doft rytande undslapp honom.
Han tog ur västfickan en liten morfinspruta och förde den till ena armen.
Han slöt ögonen och njöt af giftets hastigt lifgifvande verkan.
När han slog upp ögonlocken hade pupillerna återfått sin fuktiga glansdager.
Han vände morfinsprutan i sin hand och betraktade den som om han i den lilla tingesten väntat sig finna lösningen på ett svårt problem.
I nästa ögonblick slungade han den ifrån sig.
– Nej, utropade han högt, ingen feghet!
Jag tar upp striden om den också vore tio gånger så fruktansvärd.
På lif och död!
Bah, denne detektiv vet ingenting, ingen vet någonting!
Och den, som nu vet någonting, skall jag tysta munnen på.
Först penningarna och se’n Arnold Lindqvists lif!
Han studsade till.
Ljudet af hans egen röst förskräckte honom.
– Hvad jag är nervös, mumlade han i låg ton.
Ja, jag behöfver verkligen hvila.
Han släckte lampan och drog upp rullgardinerna för fönstren.
Dagen hade redan inbrutit med en svag ljusning i mörkret.
När Brauner lemnat sitt rum, öppnades dörren till ett litet kabinett eller en större garderob, och en man smög sig försigtigt fram i rummet.
Äfven han gick fram till spegeln och stälde, sedan han rätat ut armar och ben, sin toalett i ordning.
– Detektiven är borta, mumlade han, då kan jag utan risk begifva mig till jernvägsstationen.
Och med försigtiga steg närmade han sig dörren.
I morgongryningen.
Brauner hade glömt sin nyckelknippa i skrifbordslådan och återvände derför nästan genast efter densamma.
Danielsson hade då ännu ej uppnått dörren.
– Ni här? utropade Brauner i största bestörtning.
– Jag kan nog tro, att det förvånar er.
Och ändå är saken så enkel.
Som jag förut sade, hade jag ej lust att förföljas af en detektiv, och derför beslöt jag mig för att tillbringa natten i ert rum.
Men då ni kom, gick jag in i kabinettet här intill i afvaktan på att snart blifva ensam; men jag blef så fanken heller.
Den der fördömda detektiven höll nästan på att förmå mig att lemna mitt gömställe.
– Ni har då hört allt?
– Hvart enda ord, till och med ert snygga utrop nyss, då ni trodde er vara alldeles ensam.
– Jaså, konsul Brauner!
Det var då dit ni ville komma?
»Först penningarna och sedan Arnold Lindqvists lif!»
Ni måtte väl inte tro, att det var mitt allvar heller?
Ett utrop i förtviflan, som undslapp mig utan att jag visste hvad jag sade!
– Jag väntade mig något sådant af er.
Nu känner jag er först riktigt.
Ni välgörare, som hjelpte den stackars inbrottstjufven att blifva en hederlig karl.
Som bjöd mig att på en ny ort, under ett nytt namn blifva en ny menniska, som gjorde mig till fabrikör och egare af den stora fabriken, som till och med ännu önskar göra mig till egare af 75,000 kronor, som sörjer för mig ändå längre, som slutligen vill befria mig från alla dessa jordelifvets otaliga sorger och bekymmer!
Ni ser, att jag ej är otacksam, att jag mins hvarenda en af edra välgerningar!
En hederlig karl!
Ja, jag har blifvit det genom er.
En tjuf, en mördare, en mordbrännare, en arbetarplågare har jag blifvit genom er.
Ni har fört min arma själ till helvetet och nu unnar ni mig inte få behålla min kropp heller.
Fortfar ni i edra anslag!
Nu är er tid ute!
Herr konsul Felix Brauner, millionären, riddaren!
Er tid är ute!
En ny ryktbarhet väntar er, den skall väcka större uppseende än er karrièr, än ert slöseri, än era extravaganser, än era lysande fester!
Arnold var utom sig af vrede.
Brauner, dödstrött af festen, nattvaket och de själsspänningar han utstått, skrämdes nästan af Arnolds vilda utbrott.
Han kände att han förlorat all makt öfver denne.
Han tog åt västfickan efter morfinsprutan, men denna hade han kastat bort.
– Låt oss tala lugnt vid hvarandra, sade han.
– Vi hafva ingenting att tala om vidare, afbröt Arnold.
Men jag har ännu några ord osagda.
Konsul Brauner!
Nu är jag den starkare af oss båda?
Känner ni igen dessa ord?
Hvad ni ser eländigt ömklig ut, der ni sitter och famlar efter morfinsprutan, som ni nyss slungade bort!
Hör ni, nu är jag den starkare af oss två!
Jag fruktar inte någonting numera, inte ens helvetet; ty vore det än uppfyldt af de gräsligaste plågor, så vore de ändå lättare att bära än dessa långa år, som jag trälat under er.
Djefvulen sjelf kan ej vara värre än ni är.
Jag fruktar inte er heller, och nu förvånar jag mig öfver att jag någonsin gjort det.
Nu ändtligen är jag fri, och som en fri man handlar jag också.
– Hvad tänker ni göra?
– Det skulle intressera er att veta?
Jag har haft tid att tänka, medan ni förhördes af detektiven.
Jag tänker sätta mig i säkerhet medan det ännu är tid.
Denne man, som nyss var här, söker er och icke mig.
Det är er han vill åt.
Vår ställning är ohållbar, en af oss kan möjligen hinna rädda sig, en måste blifva fast.
Jag ämnar rädda mig på er bekostnad.
Jag reser med första tåg!
– Men betänk då hvad ni gör!
Assuransbeloppet?
– Jag vet mycket väl, att detta ligger er mest om hjertat.
Om jag reser, så kan ni ej lyfta penningarne; agenterna i E–tuna betala ej ut så stora belopp annat än direkt till den person, som eger rätt att lyfta dem.
En falsk fullmakt gagnar här till ingenting.
Ni kommer således ej att få ett öre med på affären.
– Men ni uppoffrar er egen andel?
Jag har varit försigtigare.
De femtiotusen, som skulle falla på min lott, har jag redan erhållit.
Hade ni inte haft så brådt om med edra gäster, när jag kom, så hade jag talt om detta för er.
Ett af bolagen har förskotterat femtiotusen till dess regleringen i sin helhet blir verkstäld.
Som ni ser, så har jag en god reskassa.
Ädle välgörare!
Är ni inte glad öfver att veta, att ni nu ordentligt betalat mig det som enligt vår öfverenskommelse skulle vara mitt.
Brauner sprang upp.
– Usling! hväste han.
Ni har gjort upp räkningen utan mig.
Ni skall ej komma undan.
Arnold skrattade.
– Ni kan inte hindra mig.
Ringklockan står framför er på bordet, men ni vågar inte ringa.
Ni vågar ej anmoda polisen att hindra min flykt, ni kan ej taga penningarne tillbaka.
Hvarje steg ni tar emot mig, tar ni emot er sjelf.
Jag skall hinna undan.
Och ni kommer att blifva fast.
Äfven om det stode i min förmåga att rädda er, så skulle jag ej göra det.
Ja, jag vore till och med i stånd att angifva mig sjelf, för att vara riktigt säker på, att ni får den lön edra missgerningar förtjena.
Herr konsul!
Jag vet, hvartill ni behöfver de tvåhundratusen kronorna.
Utan dem är ni förlorad.
Ni är kanske redan portförbjuden af polisen.
Nu triumferar jag!
Medan jag lugnt uppnår den säkra hamnen, blir ni ransakad och dömd.
Brauner hade under Arnolds ord dragit ut en bordslåda.
Han vågade ej se ned, för att ej fästa Danielssons uppmärksamhet på hvad han företog sig.
Hans hand fick tag i ett föremål och en blinkning, som han ej kunde hindra, förrådde att han funnit det han sökte.
– Ni är skyldig mig tvåhundratusen kronor, sade han.
– Behåll min skuldsedel och kräf ut summan, om ni vågar.
Ni kunde hafva gjort det före fabrikens brand, nu är det omöjligt för er.
– Och ni tror att ni skall lyckas att komma undan.
Besinna dock, att ännu är ingenting förloradt, ingenting kan bevisas, man vet ju rakt ingenting.
Om vi båda blott neka ihärdigt, så skola vi gå fria och assuransen utbetalas till oss.
Det är ej ens sagdt, att vi någonsin blifva anklagade, ja det är till och med sannolikt, att man på de lösa misstankar, som uppstått, ej vågar en rättslig undersökning.
Jag lofvar er nya femtiotusen till dem ni redan fått.
Och ni skall dessutom återfå er skuldförbindelse.
Hvarför fly, då det ej behöfves?
En rymning är detsamma som ett direkt erkännande.
Ni kommer ej undan – det gör nästan ingen nu för tiden, – ni kommer att blifva häktad, och då – då är allt förloradt, inte allenast för mig utan för er sjelf.
Vill ni då mitt förderf så allvarligt, att ni derför riskerar ert eget väl?
– Konsul Brauner, jag har ingenting vidare med er att göra och ämnar inte underhandla.
Ni står efter mitt lif.
Detta säljer jag inte ens för nya femtiotusen.