Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han raglade fram som en drucken till estraden på nytt, på nytt.
Han stammade fram några meningslösa ord.
Han läste upp som en utanläxa hvad han hört andra säga.
Han sökte härma sig själf.
Han spanade efter andakt i blickarna, efter bäfvande tystnad, hastiga andetag.
Han förnam intet.
Det, som gjort hans glädje, var taget ifrån honom.
Han sjönk tillbaka i mörkret.
Han förbannade, att han med sitt tal omvändt hustrun och dottern.
Han hade ägt det kostligaste och förlorat det.
Hans smärta var fruktansvärd.
– Men det är ej af sådan sorg, som snillet lefver.
Han var en målare utan händer, en sångare, som mist sin röst.
Han hade endast talat om sin sorg.
Hvad skulle han nu tala om?
Han bad.
»O Gud, då hedern är stum, men misskännelsen talar, gif mig åter misskännelsen!
Då lyckan är stum, men sorgen talar, gif mig åter sorgen!»
Men kronan var tagen ifrån honom.
Han satt där, eländigare än den eländigaste, ty han hade störtat ned ifrån lifvets höjder.
Han var en fallen kung.
EN JULGÄST.
En af dem, som lefvat kavaljerslif på Ekeby, var den lille Ruster, som kunde transponera noter och spela flöjt.
Han var af låg härkomst och fattig, utan hem och utan släkt.
Det kom svåra tider för honom, då kavaljersskaran skingrades.
Han hade då ej längre häst och karriol, ej päls eller rödmåladt matsäcksskrin.
Han måste färdas till fots från gård till gård och bar sin packning inknuten i en blårutig bomullsnäsduk.
Rocken knäppte han igen ända upp till hakan, så att ingen skulle behöfva veta, hur det var beställdt med skjortan och västen, och i dess vida fickor förvarade han sina dyrbaraste ägodelar: den isärskrufvade flöjten, den platta lomflaskan och notpennan.
Hans yrke var att skrifva af noter, och om allt varit som i de gamla tiderna, skulle det ej fattats honom arbete.
Men för hvarje gångande år blef musiken mindre öfvad däruppe i Värmland.
Gitarren med sitt murkna sidenband och sina nötta skrufvar och det buckliga valthornet med urblekta tofsar och snören flyttades upp på den skräpiga vinden, och dammet lade sig tumstjockt öfver de långa, järnbeslagna fiollådorna.
Dock, ju mindre den lille Ruster fick att göra med flöjten och notpennan, desto mer måste han sköta om lomflaskan, och till sist blef han rent försupen.
Det var stor synd om den lille Ruster.
Än så länge blef han mottagen på herregårdarna som en gammal vän, men det var jämmer, då han kom, och glädje, då han gick.
Det luktade snusk och brännvin om honom, och bara han fått ett par supar eller en toddy, blef han oredig och berättade otrefliga historier.
Han var de gästfria gårdarnas plåga.
En jul gick han till Löfdala, där Liljekrona, den store fiolspelaren, hade sitt hem.
Liljekrona hade också varit en af Ekebykavaljererna, men efter majorskans död drog han till sin goda gård
Löfdala och förblef där.
Nu kom
Ruster till honom dagarna före julaftonen, midt i stöket, och begärde arbete.
Liljekrona gaf honom litet notskrifning att syssla med.
»Du skulle hellre låtit honom gå genast,» sade hustrun, »nu drar han nog ut så länge med detta, att vi måste behålla honom här öfver julafton.»
»Någonstans måste han ju vara,» svarade Liljekrona.
Och han bjöd Ruster på toddy och brännvin, höll honom sällskap och lefde om hela Ekebytiden med honom.
Men han var förstämd och leddes vid honom, han som alla de andra, fast han ej ville låta märka det, ty gammal vänskap och gästfrihet voro honom heliga.
Men där i Liljekronas hus hade de nu i tre veckors tid rustat sig för att taga emot julen.
De hade lefvat i otrefnad och brådska, vakat sina ögon röda vid talgljus och törstickor, frusit i boden vid köttsaltningen och i brygghuset vid ölbrygden.
Men så väl husfrun som tjänstfolket hade underkastat sig det alltsammans utan knot.
Då alla sysslor voro slutade och den heliga kvällen ingick, skulle en ljuf förtrollning sänka sig öfver dem.
Julen skulle verka, att skämt och gyckel, rim och lustigheter skulle komma dem på tungan alldeles utan ansträngning.
Allas fötter skulle få lust att svinga i dans, och ur minnets mörka vrår skulle danslekarnas ord och melodier komma fram, fastän man alls ej kunde tro, att de funnos kvar där.
Och så skulle de allesamman vara så goda, så goda.
Men när nu Ruster kom, tyckte hela hushållet på Löfdala, att julen var förstörd.
Husfrun och de äldre barnen och de gamla trotjänarna voro alla af samma mening.
De voro dessutom rädda för att när han och Liljekrona började tumla om i de gamla minnena, så skulle konstnärsblodet flamma upp hos den store fiolspelarn, och hans hem skulle förlora honom.
Fordom hade han ej länge kunnat stanna i hemmet.
Ingen kan beskrifva hur de nu älskade husbonden där på gården, sedan de fått behålla honom hos sig ett par år.
Och hvad han hade att ge!
Hvad han var mycket för sitt hem, synnerligast om julen!
Han hade ej sin plats i någon soffa eller gungstol, utan på en hög, smal, glattsliten träbänk i spiselvrån.
När han kommit upp där, red han åstad på äfventyr.
Han for rundt om jorden, steg upp till stjärnorna och högre ändå.
Han ömsom spelade och talade, och allt husfolket samlades omkring honom och hörde på.
Hela lifvet blef stolt och skönt, då denna enda själs rikedom öfverstrålade det.
Därför älskade de honom, såsom de älskade julen, glädjen, vårsolen.
Och när den lille Ruster kom, var deras julfrid förstörd.
De hade arbetat fåfängt, om denne skulle komma och locka bort husbonden.
Det var orättfärdigt, att den suparen skulle sitta vid julbordet i ett fromt hus och förspilla all julglädjen.
På julaftonens förmiddag hade den lille Ruster sina noter färdigskrifna, och han nämnde då några ord om att ge sig af, fast det naturligtvis var hans mening att stanna.
Liljekrona hade blifvit påverkad af den allmänna förstämningen och sade därför helt tamt och matt, att det var väl bäst, att Ruster stannade där han var julen öfver.
Han vred upp sina mustascher och skakade det svarta artisthåret, som stod likt en mörk sky öfver hans hufvud.
Hvad menade Liljekrona?
Skulle han stanna, därför att han ej hade andra ställen att fara till?
Å, tänk bara hur de stodo och väntade på honom på de stora järnbruken i Bro socken!
Gästrummet var i ordning, välkomstbägaren fylld.
Han visste bara inte, till hvem han skulle fara först.
»Bevars väl,» svarade Liljekrona, »du skall nog få fara.»
Efter middagen lånade den lille Ruster häst och släde, päls och fäll.
Drängen från Löfdala skulle skjutsa honom till något ställe i Bro och köra raskt undan, ty det såg ut att bli yrväder.
Ingen trodde, att han var väntad, eller att det fanns ett enda ställe i trakten, där han var välkommen.
Men de ville så gärna bli af med honom, att de fördolde detta för sig och läto honom fara.
»Han har själf velat det,» sade de.
Och så tänkte de, att nu ville de vara glada.
Men då de vid femtiden samlades i salen för att dricka te och dansa omkring julgranen, var Liljekrona tyst och förstämd.
Han satte sig ej på äfventyrsbänken, han rörde ej vid te eller punsch, han mindes ingen polska, fiolen var i olag.
De, som kunde leka och dansa, finge göra det utan honom.
Då blef hustrun orolig, då blefvo barnen missnöjda, allt i hela huset gick på tok.
Gröten skar sig, ljusen fräste, veden rykte, vinden rörde upp yrväder och blåste bitter köld in i rummen.
Drängen, som skjutsat Ruster, kom ej hem.
Hushållerskan grät, pigorna grälade.
Ändtligen påminde sig Liljekrona, att ingen kärfve blifvit utsatt åt sparfvarna, och han klagade högt öfver alla kvinnorna omkring sig, som öfvergåfvo gammal sed och voro nymodiga och hjärtlösa.
Men de förstodo nog, att det, som pinade honom, var samvetskval öfver att han låtit den lille Ruster resa bort från hans hem på själfva julaftonen.
Bäst det var, gick han in i sitt rum, stängde dörren och började spela, såsom han ej spelat, sedan han upphört att vandra.
Det var hat och hån, det var längtan och storm.
I tänkten binda mig, men I skolen smida om edra fjättrar.
I tänkten göra mig småsinnad som I själfva.
Men jag drar ut i det stora, i det fria.
Hvardagsmänniskor, hemträlar, fången mig, om det står i er makt!
Då hustrun hörde de tonerna, sade hon:
»I morgon är han borta, om ej Gud gör ett under i natt.
Nu har vår ogästvänlighet framkallat just det, som vi tänkte oss kunna undvika.»
Emellertid reste den lille Ruster omkring i yrvädret.
Han for från den ena gården till den andra och frågade om där fanns arbete för honom, men han blef ingenstädes mottagen.
De bjödo honom ej ens att stiga ur släden.
Somliga hade huset fullt af främmande, andra skulle resa bort på själfva juldagen.
»Far till nästa granne,» sade de allesamman.
Han kunde väl få komma och förstöra ett par hvardagars trefnad, men ej julaftonens.
Året hade endast en julafton, och åt den hade barnen gladt sig hela hösten.
Inte kunde man sätta den karlen vid ett julbord, där det fanns barn.
Förr hade de gärna tagit emot honom, men ej nu, sedan han blifvit försupen.
Hvar skulle man också göra af den fyren?
Drängstugan var för simpel och gästrummet för fint.
Sålunda fick den lille Ruster köra från gård till gård i det piskande yrvädret.
De våta mustascherna hängde slappa ned öfver munnen, ögonen voro rödsprängda och töckniga, men brännvinet blåste bort ur hans hjärna.
Han började undra och förvåna sig.
Var det möjligt, var det möjligt, att ingen ville taga emot honom?
Så såg han med ens sig själf.
Han såg huru ömklig och förfallen han var, och han begrep, att han var människorna förhatlig.
Det är förbi med mig, tänkte han.
Det är förbi med notskrifningen, det är förbi med flöjten.
Ingen på jorden behöfver mig, ingen har barmhärtighet med mig.
Yrvädret snurrade och lekte, ref upp drifvorna och vräkte ihop dem igen, tog en snöpelare i famnen och dansade utåt fältet, lyfte en flinga skyhögt och körde en annan ned i en grop.
»Så är det, så är det,» sade den lille Ruster, »medan man dansar och far, är det lek, men när man skall ned i drifvan, bäddas ned och gömmas, då är det bedröfvelse och sorg.»
Men ner skulle de alla, och nu var det hans tur.
Tänk, att han nu var kommen till slutet.
Han tyckte, att han åkte in i dödens land.
Den lille Ruster brände inga gudar under den färden.
Han förbannade ej flöjtspelet eller kavaljerslifvet, han tänkte ej, att det varit bättre för honom, om han plöjt jorden eller sytt skor.
Men däröfver klagade han, att han nu var ett utspeladt instrument, som glädjen ej längre kunde använda.
Ingen anklagade han, ty han visste, att då valthornet är sprucket och gitarren ej håller stämning, så måste de bort.
Han blef med ens en mycket ödmjuk man.
Han förstod, att det skulle bli slut med honom, nu på julaftonen.
Hungern eller kölden skulle förgöra honom, ty han förstod ingenting, dugde till ingenting och hade inga vänner.
Då stannar släden, och med ens är det ljust omkring honom, och han hör vänliga röster, och det är någon, som hjälper honom in i ett varmt rum, och någon, som häller i honom varmt te.
Pälsen ryckes af honom, och flere människor ropa, att han är välkommen, och varma händer gnida lif i hans valna fingrar.
Han blef så yr i hufvudet af allt detta, att han ej kom till sans på väl en kvart.
Han kunde omöjligt begripa, att han kommit åter till Löfdala.
Han hade alls ej varit medveten om att drängen tröttnat på att fara omkring i yrvädret och vändt om hem.
Icke heller förstod han, hvarför han nu blef så väl mottagen i Liljekronas hus.
Han kunde ej veta, att Liljekronas hustru förstod, hvilken tung färd han gjort denna julafton, då han blifvit afvisad vid hvarje port, där han klappat på.
Hon hade fått ett så stort medlidande med honom, att hon glömde sitt eget bekymmer.
Liljekrona fortsatte med det vilda spelandet inne i sitt rum.
Han visste ej af, att Ruster var kommen.
Denne satt emellertid i salen med hustrun och barnen.
Tjänstfolket, som också brukade vara där på julaftonen, hade flytt ut i köket från ledsamheten inne hos herrskapet.
Husfrun dröjde ej att sätta Ruster till arbete. »Ruster hör väl,» sade hon, »att Liljekrona ej gör annat än spelar hela kvällen, och jag skall se till dukningen och maten.
Barnen äro rent öfvergifna.
Ruster får ta hand om de här två minsta.»
Barn var det slags folk, som lille Ruster haft minst umgänge med.
Han hade hvarken råkat dem i kavaljersflygeln eller i soldattälten, hvarken på gästgifvargårdar eller landsvägar.
Han var nästan blyg för dem och visste inte hvad han skulle säga, som var fint nog för dem.
Han tog fram flöjten och lärde dem fingra på klaffar och hål.
Det var en fyraåring och en sexåring.
De fingo sig en lektion på flöjt och voro djupt intresserade af den.
»Detta är A,» sade han, »och detta är C,» och så tog han tonerna.
Då ville de unga veta, hvad det var för ett A och ett C, som skulle spelas.
Ruster fram notpapper och ritade ett par noter.
»Nej,» sade de, »det är inte rätt.»
Och de foro åstad efter en abcbok.
Då började lille Ruster förhöra dem alfabetet.
Ruster blef ifrig, fick piltarna upp på hvar sitt knä och började lära dem.
Liljekronas hustru gick ut och in och hörde på helt förvånad.
Det lät som en lek, och barnen skrattade hela tiden, men lärde sig, gjorde de.
Ruster höll på en stund, men han var ej rätt närvarande vid det han gjorde.
Han hvälfde på de gamla tankarna ute ifrån yrvädret.
Detta var godt och behagligt, men för honom var det i alla fall slut.
Han var utsliten.
Han skulle kastas bort.
Och rätt som det var, slog han händerna för ansiktet och började gråta.
Liljekronas hustru kom hastigt fram till honom.
»Ruster,» sade hon, »jag kan förstå, att han tror, att allt är slut för honom.
Det går inte för honom med musiken, och han förstör sig med brännvinet.
Men det är inte slut än, Ruster.»
»Jo,» snyftade den lille flöjtspelaren.
»Ser han, att sitta så som i kväll med de små, det vore något för honom, det.
Om han ville lära barn läsa och skrifva, så skulle han åter bli välkommen öfverallt.
Det är inga ringare instrument detta att spela på, Ruster, än flöjt och fiol.
Se på dem, Ruster!»
Hon ställde de två små framför honom, och han såg upp, blinkande som om han sett in i solen.
Det var, som om hans små töckniga ögon hade svårt att möta barnens, som voro stora, klara och oskyldiga.
»Se på dem, Ruster!» uppmanade Liljekronas hustru.
»Jag törs inte,» sade Ruster, ty det var honom som en skärseld att genom de vackra barnaögonen se in i de obefläckade själarnas skönhet.
Då skrattade Liljekronas hustru högt och gladt.
»Så skall han få vänja sig vid dem, Ruster.
Han kan stanna i mitt hus som skolmästare det här året.»
Liljekrona hörde sin hustru skratta och kom ut ur sitt rum.
»Hvad står på?» sade han.
»Hvad står på?»
»Ingenting annat,» svarade hon, »än att Ruster kommit igen och att jag stadt honom till skolmästare för våra små pojkar.»
»Törs du,» sade han, »vågar du?
Har han lofvat att sluta upp – – –»
»Nej,» sade hustrun, »Ruster har ingenting lofvat.
Men det blir mycket han får taga sig i akt för, när han hvarje dag skall se små barn i ögonen.
Om det ej varit jul, skulle jag väl ej vågat detta, men när vår Herre tordes sätta ett litet barn, som var hans egen son, in bland oss syndare, så törs väl också jag låta mina små barn försöka rädda en människa.»
Liljekrona kunde alls ej tala, men det ryckte och slet i hvarenda rynka i hans ansikte såsom alltid, då han hörde något storslaget.
Sedan kysste han sin hustru på handen så fromt som ett barn, som ber om förlåtelse, och ropade högt:
»Alla barnen skola komma och kyssa mor på hand.»
Det gjorde de, och sedan hade de en god jul i Liljekronas hem.
MORBROR RUBEN.
Det var en gång för snart åttio år sedan en liten gosse, som gick ute på torget och spelade topp.
Den lille gossen hette Ruben.
Han var ej mer än tre år, men han svängde sin lilla piska så tappert som någon och lät toppen snurra, så att det var en glädje däråt.
Den dagen för åttio år sedan var det ett riktigt vackert vårväder.
Mars månad var kommen, och staden var delad i två världar, en hvit och varm, där solskenet rådde, och en kall och mörk, där det var skugga.
Hela torget hörde solskenet till utom en smal rand längs ena husraden.
Nu hände sig, att den lille gossen, så tapper han var, blef trött af att snurra sin topp och såg sig om efter någon hviloplats.
En sådan var ej svår att finna.
Där funnos inga bänkar eller soffor, men hvartenda hus var försedt med en stentrappa.
Lille Ruben kunde ej tänka sig något lämpligare.
Det var en liten samvetsgrann fyr.
Han hade en dunkel aning om att mor inte ville, att han skulle sitta på främmande folks trappor.
Mor var fattig, men just därför fick det aldrig se ut, som om man ville taga något af andra.
Så gick han och satte sig på deras egen stentrappa, ty de bodde också vid torget.
Den trappan låg i skuggan, och där var riktigt kallt.
Den lille stödde hufvudet mot räcket, drog upp benen och mådde så godt som aldrig förr.
En liten stund ännu såg han hur solskenet dansade ute på torget, hur pojkar sprungo och toppar snurrade – så slöt han ögonen och somnade.
Han sof visst en hel timme.
Då han vaknade, var det ej så bra med honom, som då han somnade, utan allting kändes så förfärligt otrefligt.
Han gick in till mor och grät, och mor såg, att han var sjuk, och lade honom till sängs.
Och om ett par dagar var gossen död.
Men därmed är det ej slut på hans historia.
Det hände nämligen, att hans mor kom till att sörja honom riktigt ur hjärtats djup med en sådan där sorg, som trotsar år och död.
Mor hade flere andra barn, många bekymmer upptogo hennes tid och tankar, men det fanns alltid ett rum i hennes sinne, där hennes son Ruben fick bo alldeles ostörd.
Han var ständigt lefvande för henne.
Såg hon en barnhop leka på torget, så sprang han med där, och då hon gick och stökade inne i huset, trodde hon fullt och fast, att den lille ännu satt och sof ute på den farliga stentrappan.
Säkerligen var intet af mors lefvande barn så närvarande för hennes tankar som det döda.
Några år efter sin död fick den lille Ruben en syster, och då denna blef så gammal, att hon kunde springa ute på torget och spela topp, hände sig, att äfven hon satte sig att hvila på stentrappan.
Men mor kände i detsamma, som om någon skulle ryckt henne i kjorteln.
Hon kom genast ut och tog ett så hårdt tag i lilla syster, då hon lyfte upp henne, att denna mindes det, så länge hon lefde.
Och än mindre glömde hon hur märkvärdigt mors ansikte var och hur rösten darrade, då hon sade:
»Vet du, att du hade en gång en liten bror, som hette Ruben, och han dog, därför att han satt på den här stentrappan och förkylde sig.
Du vill väl inte dö från mor, du Berta?»
Bror Ruben blef snart lika lefvande för sina bröder och systrar som för sin mor.
Hon var sådan, att de alla sågo med hennes ögon, och snart hade de samma förmåga som hon att se honom sitta ute på stentrappan.
Och naturligtvis föll det ingen af dem in att sätta sig där.
Ja, så snart de sågo någon sitta på en stentrappa eller ett stenräcke eller en sten vid vägkanten, så fingo de alltid ett styng i hjärtat och tänkte på bror Ruben.
Ytterligare hände det bror Ruben, att han blef satt högst af alla syskonen, då de talade om hvarandra.
Ty alla barnen visste ju, att de voro ett besvärligt och bekymmersamt släkte, som bara gjorde mor möda och omak.
De kunde ej tro, att mor skulle sörja mycket öfver att mista något af dem.
Men då mor verkligen sörjde bror Ruben, så var det ju säkert, att han måtte varit mycket snällare än de voro.
Det var inte så sällan någon af dem tänkte så här: »Ack, den som kunde göra mor så mycken glädje som bror Ruben!» Och ändå visste ingen något mer om honom, än att han spelat topp och förkylt sig på en stentrappa.
Men han måtte ju varit märkvärdig, då mor hade en sådan kärlek till honom.
Märkvärdig var han ock, han gjorde mor mest glädje af alla barnen.
Hon hade blifvit änka och arbetade i sorg och nöd.
Men barnen hade en så stark tro på mors sorg öfver den lille treåringen, att de voro förvissade om, att om han blott lefvat, skulle mor ej sörjt öfver sin olycka.
Och hvar gång de sågo mor gråta, trodde de, att det var därför att bror
Ruben var död, eller ock därför att de ej själfva voro som bror Ruben.
Snart nog föddes inom dem en allt starkare lust att täfla med den lille döde om mors tillgifvenhet.
Det fanns ej en sak, som de ej hade velat göra för mor, om hon bara hade velat tycka lika mycket om dem som om honom.
Och det var för denna längtans skull, menar jag, som bror Ruben var det nyttigaste af alla mors barn.
Tänk bara, då den äldste brodern hade förtjänat sina första slantar genom att ro en främmande öfver ån och kom och gaf dem till sin mor, utan att taga undan ett runstycke!
Då såg mor så glad ut, att han svällde af stolthet och inte kunde låta bli att förråda hur omåttligt ärelysten han varit.
»Mor, är jag nu inte lika bra som bror Ruben?»
Mor såg pröfvande på honom.
Det var som om hon jämförde hans friska, strålande ansikte med det lilla bleka ute på stentrappan.
Och mor hade säkert velat svara ja, om hon kunnat, men mor kunde inte.
»Mor håller mycket af dig, Ivan, men sådan som bror Ruben blir du aldrig.»
Det var oöfverkomligt, det insågo alla barnen, och ändå kunde de ej låta bli att sträfva.
De växte upp till duktiga människor, de arbetade sig fram till förmögenhet och anseende, medan bror Ruben bara satt stilla på sin stentrappa.
Men han hade ändå försprång.
Han var oupphinnelig.
Och vid hvarje framsteg, vid hvarje förbättring, då det så småningom lyckades dem att bjuda mor ett godt hem och välstånd, så fick det vara lön nog för dem, att mor sade: »Ack, att min lille Ruben fått se detta!»
Bror Ruben följde mor genom hela lifvet, ända till dödsbädden.
Det var han, som förtog dödsplågorna deras udd, eftersom hon visste, att de förde henne till honom.
Midt i den största jämmern kunde mor le vid tanken på att hon gick att möta lille Ruben.
Och så dog hon, hvars trogna kärlek upphöjt och förgudat en stackars liten treåring.
Men icke heller då blef det slut med den lille Rubens historia.
För alla sina syskon var han blifven en symbol för det sträfsamma lifvet i hemmet, för kärleken till mor, för alla de rörande minnena från mödans och motgångens år.
Det låg alltid något varmt och vackert i deras röster, då de talade om honom.
Det var helg och högtid omkring den lille treåringen.
Sålunda kom han ock att glida in i sina brorsoch systerbarns lif.
Mors kärlek hade gjort honom till en storhet, och de store, de verka och öfva inflytande släktled efter släktled.
Berta hade en son, som kom i mycken beröring med morbror Ruben.
Han var fyra år den dagen, då han satt på trottoarkanten och stirrade ned i rännstenen.
Den flödade af regnvatten.
Stickor och strån färdades med äfventyrliga svängningar nedåt det grunda farvattnet.
Den lille satt och såg på med det ljufva lugn, som man erfar vid att följa andras äfventyrliga tillvaro, då man själf är i trygghet.
Men hans fredliga filosoferande afbröts af hans moder, som i samma ögonblick hon såg honom, måste tänka på stentrappan i hemmet och på brodern.
»Å, käre min lille gosse,» sade hon, »sitt inte så!
Vet du, att din mamma hade en liten bror, som hette Ruben och var fyra år liksom du nu.
Han dog, därför att han satt på en sådan där trottoarkant och förkylde sig.»
Den lille tyckte ej om att bli störd i sina angenäma tankar.
Han satt stilla och filosoferade, medan hans ljusa, krusiga hår ramlade ända ned i ögonen på honom.
Syster Berta skulle ej gjort det för någon annan, men för sin käre brors skull ruskade hon sin lille gosse ganska omildt.
Och så fick han lära respekt för morbror Ruben.
En annan gång hade denne ljuslockige unge herre råkat falla omkull ute på isen.
Han hade blifvit omkullstött riktigt på elakhet af en stor, stygg pojke, och där satt han kvar och grät för att riktigt visa hur förorättad han var, allra helst som hans mamma icke kunde vara långt borta.
Men han hade glömt, att hans mor dock först och sist var morbror Rubens syster.
Då hon fick se Axel sitta på isen, kom hon ej alls med något lugnande och tröstande, utan bara med detta eviga:
»Sitt inte så, min lille gosse!
Tänk på morbror Ruben, som dog, då han var fem år liksom du är nu, därför att han satte sig i en snödrifva.»
Gossen steg genast upp, då han hörde talas om morbror Ruben, men han kände kyla ända in i hjärtat.
Hur kunde mamma prata om morbror Ruben, då hennes lille gosse var så bedröfvad.
Gärna för Axel fick han sätta sig och dö, hvar han behagade, men nu var det, som om denne döde ville taga hans egen mamma ifrån honom, och det kunde Axel ej tillåta.
Så lärde han hata morbror Ruben.
Högt uppe i trappuppgången i Axels hem fanns en stenbalustrad, som var svindlande härlig att sitta på.