Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvilken liten skrytsam bildningsfilister, hvilken tysk småstadsprofessor blir icke d:r Henrik Faust i jämförelse med denna allt anande och allt studerande konstnär, som också hunnit se djupt in i Monas Lisas ögon, som älskat kvinnor, tumlat hästar och kunde le åt bokmalens puerila törst efter världen, Lionardo, för hvilken skönhetslängtan och sanningsdrift, kunskap och lif alltid sammanflöto.
Renässansens häxmästare är han, men frågar man efter lösningen till hans andes trolldomskraft, skall han svara detsamma som Lucretius, när denne åtspörjes, af hvilken makt han lärt sig själf och sina medmänniskor en ny visdom – »verkligheten», »naturens blottade väsen», se där bådas ljuskällor.
Bägge hade samma tro, att tanken skulle kunna finna allt uppenbaradt inom världen själf, blott man gick till studiet med iakttagelsens ödmjukhet.
Båda äro i två civilisationer de absoluta förhärligarne af empiriens kraft.
Alla deras exempel äro belysande induktioner, men den faktiska vetenskap, af hvilken de vänta allt, är ännu för deras diktarnaturer oupplösligt förenad med skönhetsglädjen.
Det lefvande lifvet sprider ständigt sin glans af gräs och himmel öfver deras teorier.
Lucretii mäktiga originalitet som skald har aldrig bestridts.
Långt mer invecklad är frågan om hans själfständighet som tänkare.
Här gå auktoriteternas meningar bestämdt i sär.
Medan t. ex.
Lange i skalden ser en fortsättare och förnyare af Epikurs’ och de äldre hellenska atomisternas läror, är han för den grekiska filosofiens stora historiograf Zeller blott en poetisk kopist.
Äfven i den sista vidlyftiga framställningen af atomfilosofien af Mabilleau behandlas Lucretius blott som en skaldisk vulgarisator af grekiska idéer.
Den skarpsinnige franske skriftställaren gör till och med en antydan om, att också den märkliga framställning af världsutvecklingen, som fyller lärodiktens femte sång och som vanligen ansetts vara en själfständig konception af Lucretius, östs från Hellas och – liksom många ställen af en underbar intuition om människokroppens inre processer, hvilka slagit äfven moderna fysiologer med förvåning genom föreställningarnas konkreta skärpa – meddelats skalden af hans vän, den berömda, i Rom verkande, grekiske läkaren Asclepiades.
Den noggrannhet, med hvilken Lucretius ställvis följt Epikurs’ läror, – som man kan döma af bevarade fragment af den grekiske tänkaren – talar också mot hans spekulativa originalitet.
Men å andra sidan vore intet orättvisare än att i hans lärodiktning blott se en populär utspädning af grekiska system.
Det går genom hans verk en fläkt af meditativt allvar, som till fullo ådagalägger, att han genomlefvat
Epikurs’ tankar och införlifvat dem med sin egen natur.
Den lefvande åskådlighet, med hvilken han utan att någonsin gripa till de svaga ord, som blotta föreställningarnes obestämdhet och tankens osäkerhet, utlägger sin lära i alla dess konsekvenser, röjer den verkliga och helstöpta tänkaren.
Hans dikt har så blifvit den största antika systematisering vi äga af den gamla atomistiken, och hvad det vill säga, inses lätt, då denna lära, först framställd i Leukippos’ och Demokritos’ nu förlorade skrifter, är den första vetenskapliga förklaring af universum, som gifvits, liksom den dag i dag är den sist använda.
Uttänkt från början som ren metafysisk konstruktion, har denna lära om materiens bildning af en mängd atomer, som kombinera sig efter sina kvantitativa möjligheter, visat sig vara af lika stor fruktbarhet som bestånd och gifvit hvarje spekulation, som baserats på dess grundval, en annan objektivitet än andra metafysiska tankedrömmerier äga.
Med Gassendi, denne för Cartesius så orättvist förbisedde filosof, som förmedlare, har denna teori om atomerna, sådan Lucretius utlagt den, legat bakom Newtons omhvälfning af fysiken och astronomien, likasåväl som bakom Boyles och Daltons af kemien.
Ingenting är också märkvärdigare än att se, hur ofta den moderna naturvetenskapens män, som annars ej hafva öfverflödig kärlek till poesi, citera den gamle romarens ord och diskutera hans meningar, så Tyndall, Maxwell och andra.
Den intresserade finner Lucretii åskådningar punkt för punkt paralelliserade med den moderna naturvetenskapens i en utförlig studie af Masson.
Om man i själfva verket läser sida om sida Lucretii framställning af atomerna och deras lif samt de intressanta sidor, å hvilka Mabilleau för lekmän framställt molekyllärans sista teorier, måste man ej blott upprepa den variation Lucretius själf gifvit af predikarens motto: intet nytt under solen »eadem sunt omnia semper», men än mer fattas af en till dyrkan gränsande beundran för dessa äldsta naturfilosofer, hvilka utan instrument och kontrollförsök, blott med öppna, fjärrsynta ögon sett så djupt in i tingens sammanhang, sanndrömmare för sekel.
För så vidt dessa naturvetenskapliga läror utdanats i vårt eget sekel och den moderna vetenskapen i biologi, kemi och fysik förutsätter en atomistisk grunduppfattning, är detta resultat naturligtvis vunnet genom strängt faktiska undersökningar.
Citaten ur Lucretius medtagas halft som kuriösa sammanträffanden, halft som illustrationer, ty ingen annan har kunnat förtydliga dessa läror med exempel af sådan vetenskaplig makt och sådan fantasistyrka.
Annorlunda är däremot förhållandet med allt, som i modern naturvetenskap direkt bottnar i det föregående seklets franska själslif – Laplaces nebular-teori och de första idéerna till de moderna lärorna om transformism, adaption, könsurval och utveckling, sådana de glimta fram hos Buffon, Diderot, Condillac och Lamarck.
Här kan Lucretii inflytande ej sättas nog högt, och man kan knappast beräkna, hvilka gnistor, som hans vers slagit.
Ty det är otroligt, med hvilken hänförelse upplysningsarméens både högre och lägre befäl studerade hans dikt.
Man ser det bäst af motståndarnes ord.
Alltifrån Jean Baptiste Rousseau till Gilbert är det en stående visa att kalla encyclopedisterna »les nouveaux Lucrêces».
Lucretii tankar skimra också mångenstädes igenom Voltaires religionspolemik, Diderots stjärnskottsgnistrande improvisationer och Buffons naturskildring, där äfven stilen har den Lucretianska geniens örnflykt.
Så har den beska men sunda dryck, som skalden bryggt och öfvergjutit med poesiens honung, många hundra år senare blifvit ett lifselixir, och vid själfva hvälfningen till den moderna tiden gör den poet ånyo sin stora insats, som först och störst blottat skönheten i naturens »lagar och gestaltning».
Med skäl kunde Lucretius skrifva:
Härligt är randen nå af än oskärade källor,
ösa ur deras våg och af friska blommor bereda
till sitt hufvud en krans, en lysande sådan, som aldrig
sånggudinnan än kring skaldens tinningar virat.
I det ofvanstående har Lucretii ställning som bearbetare af grekisk spekulation betraktats uteslutande ur tankeinnehållets synpunkt.
Men äfven om det kunde uppvisas, att han öfverallt i dikten
Om Naturen rört sig med lånade idéer, är det dock ingen öfverdrift att påstå, att hans metafysiska originalitet ändå kvarstår tack vare den märkliga, subjektiva färgläggning, han gifvit Epikurs system.
Allt för ofta hafva de metafysiska geniernas tankebyggnader skärskådats utan samband med deras lif, lynnen och karakterer.
Den afskräckande och otillgängliga isolering från annan kultur, i hvilken deras verk stå, beror också ofta därpå, att deras skildrare så sällan låta oss känna den ström af verklighet, ur hvilken äfven abstraktionens poesi stammar.
Också isblommornas kristallisation på fönsterrutan förutsätter värme innefrån, och det är blott en kvarlefva från skolastikens dagar att betrakta tankens nät som en mystisk spånad i luften, oberoende af spindeln, som spunnit det.
Men det är just här Lucretii originalitet som tänkare ligger – i den metamorfos han ofrivilligt låtit sin lärares filosofi undergå.
Den blida men vekliga sommarvärmen i Epikurs trädgårdar förbyttes i hans själ till ett starkt och härdande alpklimat.
Betraktar man de filosofiska lärorna uteslutande ur temperamentets synpunkt, skulle de – i stort sedt – kunna sägas vara af tvenne direkt motsatta slag, den mystiska religiositetens och den verklighetsbundna resignationens.
Jag menar då med det förra slagets läror alla, hvilkas innersta kraft, man kunde kalla en psykologisk principium contradictionis.
Det är alla arter af världsförklaringar, hvilkas rot är känslan af jordisk begränsning och mänsklig otillräcklighet, och som omskapa skräcken för den egna vanmakten och begäret att spränga det egna väsendets och den egna världens gränser till aningar om, ja bevis för tillvaron af makter och sfärer, rent motsatta människans, och kanske endast som logiska motsatser tänkbara för hennes fattning.
Ty hur dessa världsförklaringar än förkläda sig, hur mycket de tro sig vädja till förnuftets högre instans och med den skickligaste akrobatkonst klättra uppifrån och ner och nerifrån och upp igen, deras innersta driffjäder är hjärtats som det tycks outrotliga törst efter paradoxen, känslans sublima pronunciamenton, mot hvilka alla förståndets inkast förefalla tunna och prosaiska.
Kyrkofaderns storartade ord: credo quia absurdum är väl det sannaste och det djupaste på en gång, som sagts om människohjärtats lust att förkunna det ofattliga och bekänna det öfvernaturliga, om hennes behof att lyfta sig öfver sin egen tanke, om också det måste ske som Münchhausen, när han drog upp sig själf ur träsket – vid sitt eget hår.
Den andra artens världsförklaring är den vetenskapliga resignationens, och dess grundval en psykologisk principium identitatis.
Den hvilar på den obevekliga vissheten om, att allt tänkbart innerst måste vara af samma art, och att världen är en fortlöpande process, i hvilken människan blott kan konstatera den företeelsernas aflösning af hvarandra, hvilkens konstanta återkomst hon med en bild från det område, hon vant sig att anse såsom mest oomkullrunkligt och obevekligt, kallar lag.
Det är detta betraktelsesätt, Demokritos första gången gaf en formel af vetenskapligt bindande konsekvens.
Vi som lefvat under den sista period af triumf, som en dylik vetenskaplig åskådning firat, men äfven i den reaktion däremot, som fyller det senaste decenniet, vi veta bäst, hvar skon klämmer i en dylik lifsuppfattning och hvarför den religiösa proselytrörelsen med krucifix, vigvatten och andeskådning väckt sådan anklang.
Det är hjärtat, som icke tål att underordna sig under tanken men själf vill härska, fantasien, som känt sig instängd som stormen i Ulysses’ säck, och som nu brusar ut med komprimerad luftshäftighet.
»Hvad hjälper oss», ropa i chorus de nyomvända, »er prosa, gömde den också all världens sanning, när det är poesiens äfventyrsresa bland skyarna, som ej vår själ kan undvara, hvad hjälper oss resignerad förklaring, när det är efter upprättande helgelse vi längta».
Vetenskapen själf, som ej har med sina resultats praktiska värden att skaffa – för det sörja bolag – svarar ej härpå, helst som den blifvit skygg inför den mängd af falska växlar, som i dessa svindeltider dragits på den, och som den aldrig lofvat infria.
Men för den spekulativa empirien blir frågan annan.
En filosofisk lära utan all tillämpning är blott ett tankeexperiment, och skulle ej den vetenskapliga världsåskådningen hafva något att svara på dessa passionerade tillrop, vore den praktiskt värdelös (hvilket vill säga detsamma som amputerad och själfdöd), ty verkligheten kan kanske undvara religion, men säkert ej religiositet.
Lyckligtvis är den vetenskapliga spekulationens resurser vida större än motparten vill erkänna.
Det är sant, denna åskådning har till instrument hvad man kallar de torra siffrorna – hvilka dock också ofta och med mera skäl kallas vältaliga – och deras obegränsade, oändliga kombinationsmöjligheter.
Det är sant, den har till kriterium den lilla iakttagelsen, men ur hvilken en sanning kan flyga ut en dag, som en apollofjäril ur sin puppa.
Kis’ son gick och letade sin moders åsninna och hittade ett konungarike, och ett äpple, som föll från en gren mot en gräsmatta vid Cambridge, gaf uppslaget till den tanke, som grundat den moderna tiden.
Det är till mystiken inför kosmos, helgelsen i världssystemets regelbundenhet, vördnaden och värmen inför lifvet i alla dess tallösa former och omsättningar, som den moderna tanken har att hänvisa törstiga inbillningar och hjärtan, och det är just i denna ersättning af kult af gudar med kult af lagar och lif, som det mest fruktbara och egendomliga i Lucretii lära ligger.
Epikurs system är tydligen, om man studerar det i lugna systematiserade framställningar, hellre än i den förskönande dager, i hvilken den själfulle unge grubblaren Guyau ställt det i sin skrift öfver filosofen, ej blott en resignationslära, men en ren andlig hygien af skäligen torftig art.
Sanningssträfvande och konsekvens voro för Epikur underordnade frågor, och hans utgångspunkt var rent praktisk.
Det gällde för honom att skapa en bekväm, mild lära, som kunde göra människor lyckliga, och som
Epikur satte lyckan i ett allmänt välbefinnande af psykisk och kroppslig harmoni, kom han lätt till en materialistisk världsuppfattning som grund för sin etik.
Nyttigheten dominerar det hela.
Den har helt visst icke den massivitet, som vi moderna känna från Bentham och Mill, med den bekanta lukten af engelsk bar, stout och roastbeef – därtill har en sydländing alltid för mycket i sig af vinets ande och den lätta kostens väsen, men en andlig dietlära för trötta sinnen var i alla fall hans filosofi.
Liksom i alla andra afseenden följde Lucretius också i nyttighetssyftet programmässigt sin lärare.
Ja, mästaren själf kunde icke starkare betona den praktiska afsikten än lärjungen, för hvilkens romerska natur gagnet, hälst socialt fattadt, var en närliggande synpunkt.
Och dock har han som sagdt omedvetet förändrat hela lärans väsen.
Epikurs skeptiskt leende, sengrekiska opportunism blef i hans hand en troslära full af vördnad och allvar, en hög naturens bekännelseskrift.
Denna gudarnas hatfulla bekämpare hade inom sig själf ett outrotligt behof af dyrkan och helighet.
Hur inspireradt talar han icke om den vällust och förskräckelse, med hvilka hans bedårade tanke följde atomernas odysséer genom rymden, hur skildrar han ej med mysteriers allvar elementens väsen, hvilken hög, stjärnströdd natthimmel strålar ej öfver hela hans verk!
För första gången gaf han exempel på en själ, som låter allt den känslans skräck och hänryckning, som skapat och skapar myten, brusa genom den begränsade världen och vederkvicka den som den föryngrande floden ur en outtömlig urna.
För första gången talar i dikten en själ, som sökt genomtränga allt, hvad som finns i begreppet lag, och som förstått den vetenskapliga förklaringens stränga och sträfva poesi.
Men det är i denna religiositet utan religion, i denna svärmiska världskult, som Lucretii metafysiska styrka ligger.
Så gaf han lif åt något än mer beståndande än ett bestämdt system, åt känslodispositionen för hvarje system hvilande på tanken om världsaltets laggiltighet.
Det är härigenom, som han dragit till sig de bästa af sina efterföljare alltsedan den första upplagan af dikten trycktes 1473, renässansens natursvärmare, trotsarne från 1600-talet – les libertins, som de kallades af teologerna med ett namn, som först senare fick betydelse af köttets träldom – upplysningsfilosoferna, alla, hvilka för att använda hans egen bild – räckt hvarandra vetenskapshelgdens fackelbloss.
Och hvad var det annat än detta, som också lät Göthe så högt älska honom, Göthe, för hvilken just känslan af världssammanhanget och naturvördnaden blifvit en ny religiositet, ett sjette sinne!
Och är det icke just med denna religiositet, med detta nya sinne, som de drömma framtiden, hvilka älska att tro på en äkta förening mellan vetenskap och mystik, mellan förnuftets kunskap och hjärtats längtan?
Det var en klar sommarkväll vid Bajæ.
Tänkaren Decius hade glömt sig kvar i skuggan af pinierna på skogsbranten öfver hafvet.
Solen sjönk långsamt.
Men Decius märkte det icke, så ifrigt läste han i Lucretii dikt.
Med en lärds tunna hand höll han pergamentrullen för ögonen och vecklade först ihop den, då orden blefvo alldeles otydliga framför honom, samtidigt med att de inom honom flammade allt högre.
Som en vaknande såg han upp och märkte, att det var afton.
Svalt och tungt föll mörkret.
Haf och himmel blånade mot natten.
Han var icke längre ung, men icke heller gammal.
Helt visst, Lethe, som förr en gång runnit långt borta, en å i fjärran, strömmade nu längs efter och tätt intill hans väg, och timmar, tankar och ansikten sjönko stund för stund i det mörka vattnet.
Hans hjärta hade måst lära sig fördraga den tingens begränsning, som heter upprepning.
Men hans själ kändes starkare och säkrare, synranden vidare, aftnarna mer ljufligt stilla och svala än någonsin.
Så kunde vinst och förlust väga jämt.
Medan eldflugorna begynte kretsa i grendunklet, talade han sakta för sig själf:
Det blir en klar, hög natt.
Lifvets oroliga och skälfvande mångfald stelnar i en tyst och sublim linje, ändlöst löpande från dunkel till dunkel, så drömmer jag dig, du stora oföränderliga världslag, med hvilken jag i natt vill genomtränga mitt hjärta.
Se Rom börjar blifva ett salutorg för gudar.
Dagligen komma nya från Indien, Judeen och Egypten.
Det finns för alla bruk och alla sorger, för hjärtekval, penningeförluster och dödsfall, och jag tänker också för tandvärk och trög afföring.
Af kamraterna från min ungdom går en efter annan tillbaka till de gamla altarna.
Apollonius själf, som var min första mästare, han som tidigast visade mig, hur liten världen blef, tänkt som tittskåpet på en marknad, och vi som skuggspelsdockor, förda i trådstumpar af förevisarens händer, också han står nu och tittar efter fågelflykt och törs ej handla, om ej de heliga hönsen behaga äta.
Det är makterna, säga de, makterna som locka och draga.
De skänka dem en låtsad frihet att gå för sig själfva, så långt in de vilja i skogsdjupet, så högt de önska på bergskrönet, för att dock alltjämt, blott det skymmer, som andra vallhundar drifva dem in i den trånga fållan.
Det var »makterna», som i Libyen straffade Qvintus med blixten, därför att han förtörnat Jupiter, makterna som lyttslogo Crassus vid rännartäflingen, därför att han förnekat, och Varro, som ännu djärfves gå upprätt med Epikurs bild på sin ring våndas om nätterna och, om Apollonius talar sant, skall hans kropp vrida sig som en skruf.
Öfverallt makterna, säga de, som vi icke kunna motstå.
Dock, hvad skulle de kunna göra oss, äfven om de funnos?
Hvad kunde de hitta på värre än pinan till döden?
Döden, fruktar du den så, Apollonius?
Märker du icke, hur det är för den vi hemlighetsfullt mogna, och har det icke förvånat dig, med hvilket tonfall af undran och högtid vi nämna hans namn, som namnet på den älskade, när vi voro unga?
Och hvarför ängsla sig?
Har du glömt det ord, du själf ständigt bar på tungan, när vi sutto och bytte meningar under eken vid din källa, det vackra ordet, »där vi äro, är icke döden, och där döden är, äro icke vi»?
Ack, ett vill jag önska mig själf, att kunna bära mina tankar, att aldrig förväxla mig och världen, min glädje och sorg med dess ordning eller tro, att naturen för min räkning eller någons räkning skall stifta en undantagslag.
Det är ledsamt att af våra drömmar så få slå rot och ännu färre gå i frukt, ledsamt att allt det hårda måste komma: vinterfrosten, de grå håren, besvikenheten och förblödningen – dura lex sed lex.
Så låt mig då i den klara natten genomtränga min förgängelse och själf mäta min värld och lära känna min plats, som den tomt och det hus, som jag bebor.
När gryningen åter kommer, vinden begynner spela, fåglarna sjunga och barnen leka, då vet jag, att jag skall ängslas med gräs och blad, att lifvets oro också skall komma öfver mig med oemotståndlig längtan och dunkelt hopp, men låt mig i natt i denna djupa stillhet inför haf och stjärnor söka pejla hela djupet af det ensamt heliga och oförytterliga, vi kalla lag.
Dantes Vita Nuova.
Vår öfversättningslitteratur har för ej länge sedan riktats med ett verk af enastående värde.
Det är den bekanta romanisten professor Fredrik Wulffs försvenskning af Dantes ungdomsroman Vita Nuova.
»I lifvets vår» har öfversättaren kallat sin tolkning med anslutning till de kommentatorer, som anse titeln liktydig med »vita giovanile», ungdomslif, medan andra (och bland dem den som skrifver dessa rader) gärna ända in i rubriken vilja hafva den betydelse af »nytt lif» och »pånyttfödelse», om hvilken hela boken vittnar med så sällspord och mystisk innerlighet.
Själfva arbetet är ett af världslitteraturens yppersta.
Det är icke blott rent estetiskt taget en klenod, hvilken bär till inskrift ordet oförgänglighet, där känslan ännu flammar klar och oförvansklig som skenet i en ädelsten och själfva formens gammaldags konstfulla ornamentik blott blir en tjusning till, men det är också ett verk, som i sin tur skapat »nytt lif», befruktande konst och sinnen.
Dantes Beatrice, den unga kvinnan med hyn pärlfärgadt blek, sväfvande lätt som ett öfverjordiskt väsen öfver de vägar i Florens, å hvilka hon blott en kort tid går som främling för att med döden komma till sin rätta stad, har säkerligen starkt påverkat den primitiva florentinska och umbriska målarkonstens helgon och Maria-gestalter ända till Fra Angelico.
Den lilla berättelsen om Dantes ungdomskärlek, som först trycktes 1576 men sedan afgjordt och rätteligen ställts i skuggan för hans stora världsdikt – den största nerskrifven af människohand – har efter flera sekels glömska i vårt århundrade firat en verklig återuppståndelse.
För hela den prærafaelitiska rörelsen i England är Vita Nuova den klassiska boken.
Vare sig
Rossetti diktar om »the blessed Damozel», som står på himmelens guldbalkong, med ögon djupare än djupet i vatten, stillnade för evigt, med tre liljor i sin hand och sju stjärnor i sitt hår, eller han målar Beatrice och Dante med färger gnistrande som gotiska kyrkfönsters, alltid är det Vita Nuovas ord och verser, som susa en till mötes, och som mästaren så dikta och måla också alla hans efterföljare med Beatriceballaderna i sina hjärtan.
Det måste finnas och det finns någon hemlighetsfull känslans frändskap mellan denna florentinska drömmare och vår egen tids finast organiserade, mest förandligade diktarnaturer, och helig som en palimpsest, bakom hvilkens glosor man anar den äldsta tolkningen af ens egen ungdomslängtan, har den lilla boken blifvit, som först skildrade den romantiska kärleken mellan man och kvinna.
Att öfversätta ett sådant verk är att lägga på sig ett tungt ansvar.
Det är icke en vanlig profan skrift, som det gäller att återgifva.
Det är en inspirerad, där den minsta vändning har sin mystiska betydelse.
Lyckligtvis har uttolkaren gått till verket med det rätta sinnet, med en hänförelse och en kärleksfullhet öfver allt beröm.
Hans försvenskning är också – särskildt i de af rytmiskt lif genomströmmade versifierade delarna – förträfflig, så mycket mer erkännansvärd, då man betänker de hardt när oöfvervinneliga svårigheterna i att gifva illusion af Dantes stil.
Språket i Vita Nuova är nämligen fullt af motsatser.
Det är först och främst ett litterärt och raffineradt språk, som ej vänder sig till massan, men till de ensamma och förfinade, hvilka älska att se ett kärlekslif tolkadt i de mest facetterade former, i komplicerade versmått och en prosa, genomväfd af lärda allusioner.
Den unge skriftställaren har en bildningsstolt artists kärlek till formens ciselering och tankens slipning.
Språket i Vita Nuova är vidare ett afsiktligt drömspråk.
Dante räknar sig själf till de vittras och lärdas lilla förnäma minoritet, hör han också till hjärtats aristokrati, till de känslans fåtaliga, hvilka en ren natur lärt all lidelsens ädelhet.
Det är – som han uttryckligen förklarar – blott för dem, hvilka i lika hög grad som han själf äro kärlekens förtrogna, som han skrifver.
Deras sinnens ömtålighet skulle allt för tydligt tal såra och utan svårighet varsna de verklighetens drag genom drömslöjans silfverskir.
För dem är det öfverflödigt att skingra det vårliga soltöcken, som Dantes inbillning svept kring Beatrices öde, och hans stolta blygsel darrar vid tanken på, att menigheten på Florens’ gator skulle kunna hitta nycklarna till hans kärlekslifs gåtor.
Så höljer sig Vita Nuovas stil i hemlighetsfull förklädnad, talar med dubbelmeningens högtidliga ironi, och låter det faktiska blott svagt skymta fram genom orden som bottnen genom en toskansk flods tyst glidande, stjärnspeglande vatten.