Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han förstod icke detta.
Det förvirrade honom.
Han hade kommit, utrustad till kamp för sin frihet.
Han hade väntat sig tårar och utbrott, och han fann denna isande kyla, som sammankrympte hans hjerta.
Han stod och väntade.
— Det skulle väl ändå komma något mera.
Detta var något ansträngdt, något som hon ville narra honom med.
Skulle hon verkligen kunna släppa honom, honom så lätt?
Hon vände sig också till sist, men hon såg icke på honom.
Hon gick långsamt fram till sitt sybord, tog sitt arbete och satte sig att sy, som om hon blott väntade på att han skulle gå.
Och så började hon tala, sakta, långsamt, som om hon talade ensam med sig sjelf.
»Man kan inte dag för dag förspilla en sak och ändå behålla den», sade hon och sydde med jemna styng.
»Jag kom till dig med allt hvad jag hade, allt hade jag gömt till dig, och jag gaf dig det på en gång, utan förbehåll, men du har inte gjort annat än plockat sönder det!
Det som för mig var mitt största allvar var för dig bara en lek.
Du roade dig med mig en tid, och så blef du trött på mig, — som du blir på alla och allting.»
Han stod som en skolgosse, som får bannor, som han vet äro väl förtjenta, men det var obehagligt, och det skulle kännas skönt att komma väl ut ur detta rum.
»Jag har väntat på dig länge, — länge», fortfor hon.
Hon såg ett ögonblick framför sig, som om hon öfversåg alla de år hon hade stått och väntat.
»Men nu är jag trött.
Hvarför skulle jag hålla tillbaka en menniska, som helst vill vara fri från mig?
— Jag förtjenar också att lefva!»
Hennes stämma blef starkare, och hon såg på honom.
»Det är hvarken rätt mot Gud eller mot mig sjelf att förspilla min kraft på detta sätt, och nu vill jag lefva!
— Icke för min egen lycka.
Du har varit lyckan för mig, — men hvem säger, att jag skall vara lycklig, när så många andra millioner menniskor inte äro det?
— Men jag vill lefva för någon, för något; jag kan hjelpa de olyckliga, — jag vet så väl, hur det är att vara olycklig.
— Man kan inte lefva utan att älska, Henrik, — det förstår du ju?
Och jag vill också ha någon att älska och uppoffra mig för.»
»Du finner kanske också någon, som då gör dig lycklig», sade Tofte. »Ingenting skulle glädja mig mer.»
Han sade det sakta och stammande.
Det föreföll honom, som om hans egen röst ljöd så onaturlig, som om det icke var någon mening i hvad han sade; det hade nästan en komisk klang.
Hon såg heller icke ut att lägga märke dertill.
Han kunde icke förklara för sig, hvarför hon med ens hade fått något så mäktigt öfver sig och han sjelf hade blifvit så liten och löjlig.
— Om han bara väl vore ute härifrån.
»Jag har blott älskat en», sade Nina, »och det var dig.
När nu den kärleken är död, fins det intet mer af det slaget på jorden för mig.
— Men det fins annat att lefva för, och när min räkenskap en gång skall uppgöras, vill jag icke blott kunna svara, att jag har förslösat mitt lif med att stå och vänta på dig —.»
Hon hade rest sig upp, och lade nu ihop sitt arbete.
»Det har ringt till qvällen!
Skall du inte gå upp och äta?» sade hon.
»Du sjelf då, Nina?» frågade han.
»Jag tar mig en promenad; jag har suttit för mycket i dag», svarade hon.
Hon tog på sig sin hatt, kastade sjalen öfver axlarna och gick mot dörren.
»Säger du mig inte godnatt, Nina?» frågade Tofte.
Han visste icke sjelf, hvarför han sade det, men han ville säga något.
»God natt», sade hon och gaf honom handen.
Det var, som om en främmande hade räckt honom den.
Han såg hennes hvita sjal försvinna nere på gångstigen och stod en stund och såg efter henne.
Han kunde icke förklara, hvad som hade kommit öfver honom, men det var något tryckande, som han icke kunde skaka af sig.
Det föreföll honom plötsligt, som om han icke längre älskade Julia så brinnande.
Han kom att tänka på hennes skratt, och han tyckte icke om hennes sätt att skratta.
Då han kom upp i matsalen, såg han genast på Julias oroliga, sökande blick, att hon hade saknat honom, men han besvarade den icke.
Han satt tyst vid måltiden och uppsökte sedan den plats, der Julia hade stämt möte med honom.
— Dimmorna stego upp öfver ängen framför skogen, och der vid de stora stenarna i skogsbrynet satt han och såg månen gå upp som en stor, blodig sköld.
Det blef kallt, och natten kom krypande öfver himlen.
— Han hörde steg bakom sig, ljudet af en klädning, som prasslade mellan buskarna.
Julia stod der.
— Hon såg så blek ut i skymningen.
»Har du väntat, min älskade?» hviskade hon.
»Jagkunde inte komma förr.»
Han svarade henne kort och ovänligt, och det behöfdes många af hennes mildaste ord och varmaste kyssar, innan han vaknade upp ur de dunkla tankar, som hade bemäktigat sig honom.
Då de sent på natten gingo tillbaka arm i arm genom skogen, hade hon helt och hållet fördrifvit allt, som hade oroat honom.
De gingo och talade sakta om, när de skulle förenas för alltid.
Nina skulle icke lägga några hinder i vägen, sade han, men det hade varit svårt och obehagligt att tala med henne derom.
Ungefär om en vecka skulle de resa härifrån, och innan den tiden skulle allt uppgöras emellan dem.
Det skulle nog gå lätt, utan allt för mycket uppseende.
Tofte tyckte icke om att tänka på, att något kunde vara svårt eller obehagligt, och när han och Julia väl vore långt borta, skulle man tala mindre derom.
Men visste också Julia, frågade han, att allt hvad han lefde af tillhörde hans hustru?
Han sjelf egde ingen förmögenhet, och när han afstod från sitt embete, inga inkomster.
Det var just det hon tyckte om, sade hon och lade sin kind tätt intill hans, det att han var fattig, att hon icke tog honom för annat än för hans kärleks skull.
— Trodde han icke, att hon hade kunnat få män med rang och förmögenhet?
De hade legat och tiggt för hennes fötter.
»Men du, du, min älskade», sade hon och slog sin arm omkring honom, dig skall jag ge allt, det är just det härliga!
Och du skall ge mig det tusen gånger igen genom att älska mig, — älska mig förskräckligt, så som jag vill älskas, så som du älskar mig nu, — som denna natt, som detta månsken, som blott du kan älska!»
Nästa morgon var Tofte uppe och ute, innan Nina hade vaknat, — eller låtsade hon endast som om hon sof?
Det hade blåst upp och vädret var utmärkt för en ridtur, som en del af badsällskapet hade beslutat att företaga uppe i bergen.
Julia hade ofta ridit i Paris och länge talat om, hur hon längtade efter att åter sitta på hästryggen och galoppera bort hvart hon ville.
Det hade icke varit så lätt att anskaffa hästar till de sex, åtta personer, som ville vara med, och då det gälde en rätt lång tur, måste det vara kraftiga och pålitliga djur.
Omkring klockan nio voro de sadlade hästarna och ett par vägvisare samlade vid en paviljong i parken, hvarifrån man skulle bege sig af.
Tofte skulle vara Julias kavaljer, och han stod vid hennes häst och väntade att hon skulle komma, ty alla de andra voro redan i sadeln.
Ändtligen kom hon klädd i en snäf, halfkort riddrägt, hvari hennes eleganta, mjuka figur tog sig mycket graciös ut.
Det burriga, ljusa håret stack fram under den randiga jokeymössan, och hela hennes ansigte lyste af morgonens friskhet.
Hon helsade Tofte med en liten nick och en sväng med ridspöet.
»Jaså, jag är den sista», sade hon och log, och då Tofte räckte fram sin hand och hon satte sin fot derpå för att svänga sig upp i sadeln, hviskade hon: »Den, som väntar på något godt, väntar aldrig för länge, — är det inte så ordspråket säger?
Hon och Tofte redo sist i kavalkaden, och de läto hästarna gå i sakta traf, så länge de redo genom skogen.
Julia rättade på sin ridtröja, såg ned på sin drägt och sade:
»Är jag inte rätt söt?
Den här drägten har jag köpt i Paris; den sitter bra!»
Tofte svarade endast med att se på henne med en af dessa omfattande, smekande blickar, hvarmed han liksom strök öfver hela dens person, som han beundrade.
Hon räckte honom sin venstra hand, och han tryckte den hårdt.
»Nu rida vi ut i verlden tillsammans och komma aldrig tillbaka mer.»
»Aldrig!» sade hon och satte hästen i strykande traf.
Nu voro de ute på vidderna— — —
Nina hade klädt sig och gått ut i skogen.
Det var icke hennes mening att se efter ridsällskapet, men tillfälligtvis fick hon syn på dem långt borta, der de galopperade fram öfver slätten, som förde till de aflägsna fjällen.
Hon kände igen Tofte på hans sätt att sitta i sadeln.
Han red utmärkt, och hon förstod, hvem den lilla ryttarinnan vid hans sida måtte vara.
Bakom en framspringande klippa försvunno de och syntes icke mer.
Hela den dagen tillbragte Nina med att i tankarna ordna allt för framtiden.
Hon tänkte på, hur hon skulle åvägabringa en skilsmessa så, att icke en allt för mörk skuld skulle falla på Tofte, men detta var ingen lätt sak.
Hur det än kom att gå till, skulle resultatet visa, att det var han, som hade lemnat henne.
Ja, det var hans vilja, och den skulle ske.
Nina förvånade sig öfver, att hennes hjerta stod så stilla.
Det var icke den sönderslitande smärta deri, som hon hade tänkt sig.
Det var som den första dagen någon är död.
— Man förstår det icke, det öfvergår hvad lifvet förmår bära; först efteråt, när det, droppe efter droppe, fylles i ens dagliga bägare och förgiftar den, blir det ens egendom.
Men utom denna stillhet var det en annan känsla öfver Nina, det var som en börjande ånger.
Hvad hade hon icke förlorat och förspilt, och för hvem?
Hon tänkte på honom i hans vackraste ögonblick, när han var glad, god och öm.
Hon kom ihåg hans blick, hans leende och hans kyss, men det ville liksom icke tränga in i hennes hjerta mer.
Var det alltsammans blott en afslutad del af hennes lif, och skulle något annat kunna börja?
Framtiden låg för henne som ett stort, tomt intet.
Hvad skulle lifvet blifva för henne utan honom, som hon hade lefvat för.
Dagens timmar gingo långsamt, långsamt.
Solen steg mer och mer och kastade de långa blå skuggorna af fjällen på ena sidan dalen uppåt sidorna af fjällen på andra sidan.
Horisonten darrade af solrök, de torra granarna och skogsmarken, der linnean blommade, fylde luften med mandeldoftande ångor.
Nina brukade vara så trött på sådana dagar, men denna dag var hon vaken, alla hennes själsförmögenheter voro spända, som om det just nu var vigtigt för henne att lefva, och dock visste hon icke hvarför hon gick ut och in, hvarför hon gjorde upp alla slags planer och slog omkull dem igen.
Det var ju så hopplöst och ändamålslöst alltsammans.
Hon lät hemta sin middag för att undgå alla de menniskor, som naturligtvis denna dag hufvudsakligen skulle sysselsätta sig med att tala om ridpartiet, som man icke väntade hem förrän sent på qvällen.
Det var redan mycket prat i gång angående Toftes och Julias oupphörliga promenader och så vidare, men till Nina sade man ingenting.
Hon förstod det i alla fall så väl, och det var ingenting hon nu så litet skulle ha tålt som ett beklagande ord eller en medlidsam blick af menniskor, som hon icke skulle vilja visa en skymt af sin sorg.
Om eftermiddagen klädde hon sig med omsorg och gick fram och tillbaka i promenaden, helsade på en och annan och talade ett par ord med den gamla grefvinnan, i hvars sällskap Julia hade kommit.
Hon var ängslig för »sin lilla flicka», som hon kallade Julia.
»Det var något annat att rida i Champs Elysées med en ridknekt bakom sig, än att klättra uppför dessa norska fjäll», sade hon och skakade betänksamt på hufvudet.
»Om humöret kommer på henne, kan hon göra hvilka galenskaper som helst.
Hon är ett litet troll, som bara följer sin egen vilja, och det värsta är, att också alla andra följa den.»
Grefvinnan skakade åter på hufvudet och smålog.
Hon tyckte mycket om Julia och var mycket stolt öfver henne.
Då solen började sjunka och badgästerna voro spridda till sina olika förströelser, gick Nina ensam in i skogen.
Hon hade satt ett mål för sin färd, ett litet hus som låg högt uppe på andra sidan skogen och hvarifrån man hade en stor utsigt öfver elfven, som slingrade sig i dalen, och till många aflägsna höjder.
Det var en temligen lång väg, och i aftonbrisen var det en uppfriskande promenad.
Nina såg sin skugga på mossan.
Det var, som om hon skulle ha velat tala till den och säga den ett vänligt ord, denna stackars skugga, som var det enda som följde henne.
Hon gick just ned för den gångstig, der Julia första gången hade talat till Tofte om hans och hennes olyckliga öde, men Nina visste det ju icke.
Naturen bevarar inga spår efter de strider, som menniskor ha utkämpat i dess tystnad, och granarna susade med samma enformiga, jemna ton som den dag, då de två hade talat med hvarandra.
Då Nina hade kommit upp till den öppna platsen öfver skogen, satt hon der länge och såg ut.
Solen sjönk, och himlen blef mörkare, medan elfven der nere lyste mer och mer och slutligen gnistrade som silfver genom de dunkla skuggorna i djupet.
— Ännu brann aftonrodnaden, men småningom bleknade den, och långt borta på den ljusa himlen började en och annan liten stjerna att darra.
— Öfverallt rådde en tystnad, som icke afbröts af någonting.
Nina hörde endast sina egna lätta steg på mossstigen i skogen.
Ibland tyckte hon, att någon kom gående tätt bakom henne, och hon vände sig förskräckt om, men det var blott hennes eget hjerta, som slog, eller hennes klädning, som snuddade vid en planta vid vägen.
Då hon kom ned till villorna igen, lyste redan ljus i fönstren, men musiken spelade icke såsom annars vid denna tid, och det såg tomt ut i societetssalongen.
Grupper af menniskor stodo här och der och småhviskade.
I samma ögonblick fick Nina en aning: »Det har händt något!
Det har skett en olycka!»
Hennes tankar flögo åstad.
Hon såg Julia för sig.
Hon hade fallit, var kanske död!
— Något liknande en hemsk, plötslig glädje stack igenom hennes hjerta, och så krympte det åter ihop.
Hon såg på de personer hon gick förbi, och det förekom henne, som om de undveko hennes helsning.
— Hon nästan sprang nedför vägen till sin villa.
Der inne brann ljus i flere rum.
Strax utanför dörren mötte hon doktorn, en gammal man, som hon blott ett par gånger hade talat med, men som alla hade stor tro på och hängifvenhet för.
Han gick fram till henne och sade mildt: »Min fru!»
»Är han död?» ropade Nina.
»Nej, han är inte död», svarade doktorn och tog henne sakta om handen, »men han har slagit sig förfärligt.»
»Slagit sig?»
Nina såg på honom med frånvarande blick.
Det var som om hon icke riktigt förstod, hvem han talade om.
Hur gick det till?» frågade hon.
»Jag vet det knappt», svarade doktorn.
»De personer, som voro med, ha sagt mig, att fröken Tonio blef rädd för något och skrämde er mans häst.
Den stegrade sig plötsligt och kastade af honom.»
Nina stödde sig mot en pelare på verandan.
»Det är alltså snart slut», sade hon sakta.
»Säg mig hela sanningen — hela sanningen.
— Det är ju snart slut?»
»Jag tror det inte», svarade doktorn.
»Ni kommer kanske att behålla honom länge.
— Men han blir troligtvis aldrig mer en frisk man», tillade han mildt.
»Jag vill in till honom», sade Nina och gick hastigt mot dörren. »Inte sant?
Jag får ju gå in till honom?»
Doktorn svarade blott med att gå förut.
I förrummet kom Ninas gamla jungfru emot henne.
Hon grät, så att tårarna sköljde ned öfver kinderna.
»Ack, frun», sade hon och grep Ninas hand.
»Hvad skulle den der förskräckliga ridturen tjena till.
Jag tänkte just, att det skulle ske en olycka, när jag såg dem galoppera i väg.
Och allting hade kanske ändå gått väl, om inte den främmande fröken hade varit med.»
»Hvar är hon?» frågade Nina hårdt.
Hon höjde hufvudet och såg sig omkring, som om hon väntade, att Julia skulle finnas gömd någonstädes i närheten.
»Hon?» svarade den gamla jungfrun.
»Hon är hemma hos sig.
De säga, att hon är alldeles utom sig af förtviflan, och i morgon reser hon härifrån.
Hon ville resa redan i qväll, men det går intet tåg förrän i morgon bittida.»
Nina hade lagt hatten och sjalen ifrån sig, hon svarade icke, men gick mot dörren, der hon visste att Tofte låg.
Utanför stannade hon ett ögonblick med handen mot bröstet, men så gick hon in.
Der inne var ett underligt ljus.
Sommarnatten var icke mörk ännu, och ett par ljus, som brunno på bordet, sände ett dämpadt, rödaktigt skimmer öfver det halfmörka rummet.
På sängen låg
Tofte med slutna ögon.
Han var likblek, så blek, att
Nina i första ögonblicket trodde att han dock var död, men då hon närmade sig, lyfte han långsamt de svarta ögonhåren och såg på henne.
Han talade icke, men hans ögon hade detta rörande milda uttryck, som hon på länge icke hade sett, och hvari det nu blandade sig en pinsam smärta.
Han giorde blott en liten rörelse med handen och såg på henne, som ett såradt djur ser upp i sin stumma ångest.
»Jag vill» — han stannade och andades djupt.
»Jag vill säga dig farväl!»
»Du skall inte dö», sade Nina.
»Doktorn säger, att du inte behöfver dö!» hon talade häftigt och fort.
»Men vi två — — skola ju skiljas. — — » Du är fri», — sade han sakta.
»Fri!»
Nina log. — »Tror du, att jag nu vill skiljas från dig?»
Han lyfte åter ögonen mot henne.
All hans gamla kärlek, all den värme och hängifvenhet, som dessa ögon kunde uttrycka, lyste henne till mötes.
Alla de förgångna åren voro glömda, allt detta som skilt dem åt, allt det obetydliga, intetsägande, som hon nu icke mer tänkte på och som hon snart icke skulle minnas.
Han såg hur lycklig hon såg ut, och också han log.
»Min älskade!» sade han och bredde ut armarna på kudden.
Hon kastade sig ned öfver honom.
Det ljöd som ett jubelskri.
»Henrik!»
»Over de höie Fjelde.»
Ändtligen hade det kommit ett barn i prestgården.
Det hade varit önskadt så länge, — så länge, att man börjat uppgifva hoppet, att det någonsin skulle komma, men nu var det en verklighet: det låg en liten flicka i vaggan.
Presten, Anders Gren, och hans hustru, Mina Gren, voro icke unga längre, då de gifte sig.
De hade begge två fylt fyrtio år, och först nu, det tredje året efter deras bröllop, kom deras barn till verlden.
De voro kusiner i andra ledet eller sysslingar, som det kallas, och hade känt hvarandra sedan de voro små.
I den gamla prestgården, den samma som nu var deras egen, hade Minas far varit prest, och ditut kom alltid Anders en månad om sommaren.
Anders’ far hade också varit prest, en bondson, som till familjens stolthet hade läst sig upp till den svarta prestrocken, men Anders hade förlorat både far och mor, och hans andra hem var hos Minas föräldrar, der han för det mesta fick tillbringa ferierna, när skolan slutat.
Det var samma sommar han blef student, då han och Mina båda voro aderton år, som de hade förlofvat sig.
Han kom så ung och glad med sin hvita studentmössa, som klädde hans mörkbruna hår så bra.
Det var en munter sommar, då mycken ungdom var samlad i prestgården, och då man lekte och log från morgon till qväll.
Då det så led mot slutet af sommaren, och Anders snart skulle tillbaka till Upsala, hände det en afton, att man lekte »sista paret ut» nere vid en stor gran, som stod i hagen.
Det var sent på qvällen, och det började mörkna, men ännu var luften varm och ljum som om sommaren.
Bakom granen fångade Anders Mina.
Hon kom springande rakt i armarna på honom för att undgå »enklingen», som stod der för att fånga henne.
Hon blef tryckt så tätt intill den smärte unge mannen, som fångade henne, och i det han slog sina armar om henne och såg ned på henne med sina vänliga bruna ögon, sade han:
»Nu fångar jag dig för att aldrig mer släppa dig.
Min är du, och min skall du blifva.»
Och hon såg så lycklig upp i hans ansigte.
Hon tänkte alls icke på att svara någonting.
Det föll ju af sig sjelft, att de tillhörde hvarandra.
Och medan de senare på aftonen gingo arm i arm i augustimånskenet, der skogen stod så svart med klara stjernor öfver och hela landet omkring låg så stilla, så ljudlöst stilla, då gingo de som burna på vingar.
Lifvet låg för dem som en lycksalig sommartid, der de alltid skulle följas arm i arm, alltid kyssas och älska hvarandra.
Naturligtvis skulle det också komma svåra tider, de voro ju fattiga båda två, och det måste arbetas mycket; men hvad skulle de icke kunna göra för hvarandra?
Jo allt, allt!
Intet arbete skulle vara så tungt, ingen pröfning så svår, att de icke gerna skulle uthärda den för att kunna blifva hos hvarandra.
De voro så käcka, så friska, så modiga båda två.
— Och deras mod skulle pröfvas i den form, der till och med det djerfvaste mod ofta ger efter, — i ett långt, långt tålamod.
Ack, dessa negativa dygder, der man skall stå tyst bakom skansarna och låta sig skjutas ned!
Det hör en helt annan trofasthet, ett helt annat hjeltemod till det, än att gå framåt med flygande fanor och klingande spel och laddade kanoner.
Men Anders och Mina höllo ut.
Det var långa tider af fattigdom för honom, så af sjukdom, som hindrade studierna, så af ofullständiga examensprof till följd af sjukdomen, så nya försök, ny fattigdom.
Åren gingo, för honom i staden, för henne på landet.
Hon hade först sina gamla föräldrar, sedan blott sin gamle far att passa och sköta, och då Anders ändtligen fick en befattning, så var den så litet gifvande, att de icke strax, icke alldeles strax vågade gifta sig.
Det var alla dessa räntor, denna gamla skuld, som man dock måste försöka att blifva litet af med, och så väntade de vidare.
Om sommaren träffades de alltid en kortare eller längre tid och sågo då ömsesidigt, huru de blefvo äldre med hvart år.
Det var med en viss beklämning de emotsågo dessa återseenden.
Månne Anders hade blifvit ännu magrare, ännu mera gråhårig?
— Månne Mina ännu liknade den unga Mina, eller var hon snart lika rund och tunnhårig som sin salig mor?
— Så vande de sig vid att förstå, att de båda icke längre voro unga, och så gifte de sig ändtligen, då de voro fyrtio år.
Minas far hade dött ett halft år förut, och det hände dem den stora lyckan, att Anders fick pastoratet efter honom.
Det var icke något stort pastorat, långt derifrån!
Anders hade kanske haft utsigt till att söka ett större, men det var det gamla hemmet, det kära gamla hemmet, och nu skulle de icke vänta en månad längre.
Anders såg mycket äldre ut, än han var.
Strängt arbete, försakelser och bekymmer hade fårat hans kinder, gjort hans stora ögon insjunkna och stänkt många hvita fläckar i hans mörka hår.
Han såg nästan alltid allvarlig ut, det glada studentlynnet hade blåst af honom.
Mina hade blifvit fet.
Hon hade redan i många år sett ut som en gift hustru.
Hon hade en frisk hy, som nu fått en litet för stark färg.
Den ständigt röda färgen på kinderna var icke längre ungdomens rodnad, som går och kommer.
Hennes mycket blonda, mjuka hår hade blifvit tunt, men hon bar det ännu som förut, struket bakom öronen men en liten lock på hvar sida.
— Ja, de hade blifvit gamla, men prestgården såg ungefär ut som förr, och den stora granen, omkring hvilken de hade lekt »sista paret ut» den der sommaraftonen, ja den hade icke blifvit en dag äldre.
Den stod der lika hög och kraftig, med nya ljusa skott på qvistarna, och tycktes säga: »Åh, ett halft århundrade mer eller mindre, hvad gör det?»
Anders var icke egentligen hvad man kallar en bildad man.
Han hade just icke haft tid till annat än sina examenstudier, och hvarifrån skulle han för öfrigt hafva fått någon bildning?
I universitetsstaden umgicks han icke med några familjer, på landet vände han alltid helst tillbaka till prestgården.
Men Anders var en bra och hederlig karl, som trodde på hvad han sjelf lärde andra, och hvad mera var, som lefde derefter.
Han tänkte på sina sockenbarns ve och väl, både det andliga och det timliga, med uppriktigt deltagande och delade gerna med dem af det lilla han hade.
Det var icke utan, att han var en sträng man, icke kallt sträng, icke som en farisé, som fordrar mycket af andra och sjelf drager sig undan; men han visste af egen erfarenhet, att en man med Guds hjelp och en god vilja kan motstå »ögonens begärelse, köttets begärelse och ett högfärdigt lefverne», och han fordrade det samma af andra.
Mor Mina, som hon kallades, var mildheten sjelf.
Hon hade tillbragt hela sitt lif med att tjena och hjelpa, och det hade blifvit hennes andra natur, eller också hade det kanske från början varit hennes natur.
På henne kunde i sanning skaldens ord tillämpas, att »en förståndig husmor går intet steg förgäfves».
Hon hade ögonen öfverallt, och hennes händer voro alltid redo att hjelpa.
När hon gick genom trädgården, bröt hon af de vissna qvistarna, band upp de buskar, som ville falla tillsammans, eller plockade i förbifarten af de vissna rosorna, för att allting alltid skulle se friskt och fint ut.