Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Övriga ärenden, som tillhört kanslikollegium fördelades på flera verk.
Med nya regeringsformens införande har en omfördelning av verken och ämbetsmännen skett, så att kanslersgillet inte längre behövs.
Istället inrättas en kanslistyrelse.
Den skall handha utrikes ärenden, arbeta tillsammans med kommerskollegium, ha överinseendet över postverket och högre och lägre läroverk och uppfostringsanstalter i riket, ha inseendet över Kungl Tryckeriet, som trycker Våra förordningar, kungörelser och påbud, handha mål, som kommer från konvojkommissariet, ha tillsyn över tabellverket, underteckna alla stats- och kvartalsförslag.
Till kanslistyrelsen skall insändas kungörelser om konkurser, som skall införas i utländska tidningar.
Stockholms slott den 23 oktober 1809.
Riksens Ständers walda Bewillnings-Utskott åligge att opåmint wid hwarje Riksdag uppgifwa de Allmänna grunderne för den blifwande Bewillningens fördelning, hwarefter och sedan summans belopp blifwit faststäldt, Utskottet uppdrages, att, med tillämpning af dessa grunder, författa Förslag till Bewillningens utgörande.
Lagtima riksdag skall vart fjärde år, på sätt riksdagsordningen stadgar, tillsätta en nämnd, som äge att döma, huruvida högsta domstolens och regeringsrättens samtliga ledamöter gjort sig förtjänta att i deras viktiga kall bibehållas, eller om vissa av dem, utan bevisligen begångna fel och brott, varom föregående § handlar, likväl kunde anses böra från detta kall skiljas.
Beslutar denna nämnd efter omröstning i den ordning, som i riksdagsordningen sägs, att någon eller några av högsta domstolens eller regeringsrättens ledamöter skola anses vara ifrån riksdagens förtroende uteslutne, blive han eller de därefter av Konungen, hos vilken riksdagen skall härom göra anmälan, ifrån ämbetet genom nådigt avsked skilde.
1809: De som bekläda Domare-Embeten, så högre som lägre, samt alle andre Embets- och Tjenstemän än de, i föregående §.
Konstitutionsutskottet åligger att granska statsrådens ämbetsutövning och regeringsärendenas handläggning.
För detta ändamål skall utskottet äska de protokoll, som uti statsrådet blivit förda.
Protokoll i kommandomål må kunna fordras endast i det som rörer allmänt kända och av utskottet uppgivna händelser.
Riksdagens ledamöter och övriga utskott äga genom skriftlig anmälan till konstitutionsutskottet påkalla granskning i uppgivna hänseenden.
Det åligger konstitutionsutskottet att årligen, så ock eljest när skäl därtill föreligger, meddela riksdagen vad utskottet vid sin granskning funnit förtjäna uppmärksamhet.
Konungen äger att i Stats-Rådet utnämna och befordra infödde Swenske Män till alla de Embeten och Tjenster inom Riket, högre och lägre, hwilka äro af den egenskap, att Konungen fullmakter derå utfärdar, dock böra wederbörande förut med förslag hafwa inkommit, der sådana hittills ägt rum.
Konungen ware likwäl obetaget, att, efter wederbörandes hörande, eller uppå deras framställning, till Lärare-befattningar wid Universiteterna, de Theologiska Lärare-tjensterna likwäl undantagna, såsom ock till Lärare och andra beställningar wid andra Inrättningar för wetenskap, slöjd eller skön konst, äfwensom till Läkare-befattningar, kalla och befordra äfwen utländske Män af utmärkt förtjenst, de der den rena Evangeliska läran bekänna.
Likaledes må Konungen kunna uti Militära Embeten nyttja Utländske Män af sällsynt skicklighet, men icke till Commendanter i Fästningarne.
Konungen äger att allena styra riket på det sätt, denna regeringsform föreskriver; inhämte dock, i de fall, här nedanföre stadgas, underrättelse och råd av ett statsråd, vartill Konungen kallar och utnämner kunnige, erfarne, redlige och allmänt aktade, infödde svenske medborgare av den rena evangeliska läran.
Skulle någon enskild man eller någon kår, militär eller civil, eller ock någon menighet, av vad namn den vara må, antingen av egen drift eller med anledning av befallning, försöka att våldföra riksdagen, dess kamrar eller utskott eller någon enskild riksdagsman, eller störa friheten i deras överläggningar och beslut, vare sådant ansett som förräderi, och ankomme på riksdagen att slika förbrytelser i laga ordning beivra låta.
Riksdagen skall sammanträda i Rikets Hufwudstad, utom i de fall, då fiendens framträngande eller pest eller andra lika wigtiga hinder göra det omöjligt eller för Riksdagens frihet och säkerhet wådligt.
1: o. Riksdagen skall årligen, efter förslag av Konungen, i den ordning, som gäller för riksstatens reglerande, antaga beredskapsstat för försvarsväsendet, upptagande de särskilda anslag, som vid krigsfara eller krig, vari riket befinner sig, erfordras för upprätthållande av dess fred och oberoende.
Under tid, då riksdagssession ej pågår, eller inom tio dagar från sessions början må Konungen efter rådplägning med utrikesnämnden fastställa förskottsstat, upptagande anslag, som uppförts å beredskapsstaten.
Förskottsstaten gäller, där ej annat av riksdagen beslutes, till och med trettionde dagen från sessions början.
1809: Konungen äger, at på det sätt förr öfligt warit tilsätta Kyrkoherde-beställningar i Regale Pastorater.
Riksbanken förblifwer under Riksdagens egen garantie och wård, så att den ostörd må förwaltas af de Fullmäktige, Kamrarne dertill förordna, efter de Ordningar, Stadgar och Reglementen, hwilka redan gjorda äro eller widare af Riksdagen göras kunna.
Riksdagen allena eger rätt att genom Banken utgifwa sedlar, som för mynt i Riket må erkännas.
I den händelse 39 § omtalar, att Konungen, efter företagen resa, utöver tolv månader ur riket bliver, sammankalle regenten eller statsrådet, då det riksstyrelsen förvaltar, genom öppet påbud riksdagen, och låte kallelsen inom femton dagar efter berörda tids förlopp uti allmänna tidningarna kungöra.
La Mouche
Materialet till föreliggande berättelse är hemtadt hufvudsakligast ur Camille Seidens 1884 utkomna bok:
Les derniers jours de Henri Heine, ur Alfred Meissners:
Geschichte meines Lebens och slutligen ur Heines egna verk.
Jag har sökt ge en bild af den döende skalden och af den gåtfulla kvinna, som satt vid hans sjukbädd under hans sista lefnadstimmar.
Jag har sökt psykologiskt förklara förhållandet mellan dem.
Den tid, som bildar bakgrunden till dessa två hufvudfigurer, erbjuder — andligen — mer än en jemförelsepunkt med vår.
Och detta har för mig gjort uppgiften dubbelt lockande.
Dikterna, som meddelas, äro — med ett enda undantag — alla öfversättningar från Heine; och jag tror att de alla ha sin gifna plats i skildringen af de båda hufvudpersonernas själslif.
Detsamma torde också gälla om de öfversatta prosa-fragmenten, hvilka dessutom böra ega intresse som exempel på den subjektiva stilens gratie och finhet, särskildt i en tid, då objektiviteten blifvit upphöjd till rang, heder och värdighet af dogm, och då mer än en modern diktare visat sig så genomträngd af den demokratiska jemlikhetsidén, att diktarstilen fått sjunka ända ner till den objektivaste handtverkar-nivå.
För benäget meddelade hänvisningar till Heine- Mouche-literatur har jag att tacka en af Tysklands förnämsta auktoriteter i hithörande frågor, D:r Ernst Elster.
Ax. L.
Det led mot afton — en af de sista da- garne i Augusti året 1847.
Längst ute på Le Hâvres långa, böjda vågbrytare, som likt en vinkande arm sträckes ut emot seglarne på redden, stod en ung man och blickade drömmande mot vester, der solen som en glödande orange sänkte sig mot horisontens dimblå rand.
Tjugofem år kunde han väl vara vidpass.
Ansigtet var solbrynt blekt, — fängslande, mera genom sitt uttryck, än genom någon dragens skönhet.
Håret var mörkt.
Han hade stått der länge stirrande mot den blåa strimman, som drog sig utåt och försvann — — der den slutade trodde han att sjelfva den mäktiga oceanen tog vid.
Detta vatten utan strand, som han såg för första gången, väckte hos honom en underlig stämning, en känsla af att vara bunden till en enda liten punkt i universum.
Ty han var en ung man med oroligt blod och en längtan som alltid spände vingarne till flygt utåt, mot det tillkommande, mot lyckans härliga tusenårsrike, som de högst utvecklade af alla tiders ungdom alltid drömt om och som de skola fortfara att drömma om i årtusenden ännu.
Der låg det kanske, der ute i vester, der den skinande guldfrukten föll i det mjuka blå!
Eller der bakom, bortom de stora vidderna, dit alla hvita segel styrde och dit hans blick förgäfves sökte nå.
Han följde med ögonen hvar och en af dessa seglare, som drogo förbi med spända klutar, hvar och en af dessa ångare, som försvunno i ett litet rökmoln vid horisonten.
Alla styrde de utåt, utåt mot den vida verlden, der det var ljust och fritt.
— Hans egen väg gick åt motsatt håll, inåt, hemåt, mot det som var skumt och trångt — — —
En obetvinglig känsla af nedslagenhet kom öfver honom.
Han kunde icke slita sina blickar från detta oändligt vida.
Det var som om han velat taga det med sig genom att dricka det in med ögonen.
Men tiden led och han skulle redan samma afton återvända till Paris för att derifrån styra kosan mot öster.
Han vände sig om, gick med dröjande steg längsmed kajen och genom den vimlande Rue de Paris, Hâvres pulsåder, upp emot jernvägsstationen.
Han köpte sin biljett och steg in i en kupé.
Tåget brusade åstad.
Han hade setat en lång stund utan att se sig om.
Då han slutligen slog upp ögonen, möttes de af ett par andra, som tycktes betrakta honom med en viss skygg nyfikenhet, men som strax vändes bort då de ertappades.
Han fann sig ensam i kupén med en ung flicka.
Hon såg ut att vara omkring tjugo år, hade ett friskt ansigte med en liten käck uppnäsa och ett par kloka, blåa ögon.
Håret var lockigt och ljusbrunt, drägten enkel men af en stilfull elegans, som förrådde en kvinna med starkt utpräglad individualitet och en odlad smak.
Hon satt med fötterna stödda mot soffkanten midtemot; och dessa fötter voro så små, och hela apparitionen var så förtjusande, att den unge mannens mörka stämning med ens försvann.
Han tog sig för att inleda en konversation.
Han framkastade åtskilliga anmärkningar på franska, och hon besvarade dem på samma språk.
Men så öppnade sig hennes läppar plötsligt till ett småleende — han såg två rader hvita tänder — och i nästa ögonblick sade hon: »Låt oss tala tyska med hvarandra.
Jag är en landsmaninna till er.»
Först blef han en smula flat.
Det kändes förödmjukande att på detta sätt se sig afslöjad som german, då han trott sig tala det galliska tungomålet med en mycket korrekt accent.
— Men i nästa ögonblick instämde han sjelf i hennes godmodiga leende.
»Det är för öfrigt inte första gången något liknande händer mig», sade han. »Jag kom till Paris i början af Februari och mitt första besök gälde en landsman, som säkert också ni känner, åtminstone till namnet.
Han bor i Paris sedan 15 år — —»
Hon smålog, ett fint småleende med en lätt nyans af ironi, som stötte honom.
Det hade något af verldsstadsbarnets öfverlägsenhet.
Det var som om hon velat säga:
»Ja, naturligtvis känner jag honom, denne herr Schultze, som bott i Paris hela 15 år!
Paris är ju en stad, der man alltid träffas».
»Hans namn är Heinrich Heine», skyndade han sig att tillägga, för att snarast möjligt befria sig från den misstanke om tysk naivitet, hvilken han nyss tyckt sig spåra i hennes leende.
Detta småleende försvann nu med ens, och hennes blå ögon riktades på honom med ett visst nyfiket intresse, då han fortsatte:
»Jag ringde på i hans bostad och blef mottagen af hans vackra fru, som mönstrade mig från topp till tå med sina bruna grisett-ögon.
’Monsieur
Eine är utgången, förklarade hon hastigt.
Jag beklagade naturligtvis min otur, nämde mitt namn — Alfred Meissner — sade att jag kom från Leipzig med ett introduktionsbref från Heinrich Laube — — I detsamma stack Heine i högst egen person hufvudet ut om dörren och bad mig stiga in.
Han var just nyss hemkommen.
’Min fru släpper aldrig någon tysk in till mig’, skrattade han.
’Hon känner er vid första ögonkast’.
Fru Heine stod bredvid och log ett tvunget leende:
’Ja, min ’erre, jag såg strax, att ni var en tysk’.
’Hur kan ni känna igen oss?’ frågade jag.
’Oh — mon Dieu — på kläderna — på stöflarne — —’
Och Heine skrattade: ’Den tyska stöfveln ser nästan alltid ut som om gamle Hans Sachs hade förfärdigat den’. —»
Han hade följt hennes lifliga lilla ansigtes minspel och iakttagit det stegrade intresset deri.
Nu frågade han sig sjelf med en ung poets lätt uppflammande fåfänga: känner hon mitt namn?
»Berätta mig mera om Heine!»
Hon sade det i en ton, som hade något af ett bortskämdt barns bedjande förtrolighet.
»Och om er sjelf», tillade hon.
Hans hjerta började klappa med hastiga, förväntningsfulla slag.
Detta artade sig ju till ett äfventyr!
Och han var ung.
Men han tvingade sig till att småle med en stänk af samma fina ironi, som han trott sig finna i hennes leende nyss.
»Först en fråga!
Kände också ni igen mig på min fosterländska rock eller min sachsiska stöfvel?
— Han visste med sig, att han var klädd i fransk drägt, från topp till tå.
»Nej, på er sachsiska franska.
— Hon besvarade hans leende.
»Tillåt mig återbörda komplimangen!
Ni har bott länge i Frankrike — icke sant?
Jag skulle ha märkt det på er tyska, äfven om er apparition hade varit mindre parisisk.»
Hennes från början, trots all vänlighet, en smula reserverade sätt hade så småningom undergått en påtaglig förändring.
Alltifrån den stund han nämde sitt namn, märkte han, hur hon sjelfmant kom honom närmare och närmare.
»Ja, jag har bott här i många, många år», svarade hon, »och det är nu mycket länge sedan jag talade mitt modersmål.
Jag var ett barn när jag kom till Frankrike.»
Hon hade varit i Hâvre för att följa några vänner, som inskeppat sig der till resan öfver oceanen.
»Jag kunde ha farit med» — hennes röst fick en lätt melankolisk klang, när hon sade det — »ja, det hade kanske varit bäst för mig, om jag farit med.
Men när man lefvat länge i Paris, har man så svårt att skiljas från den staden.»
De talade om det fjerran landet i vester, dit hvarje år tusentals menniskor drogo från det tyska fosterlandet.
Hvad under att de sökte sin lycka i fjerran, då alla lefnadsmöjligheter tycktes vilja vissna der hemma under den mäktiga reaktionens allt förkväfvande tryck.
I denna punkt funno de hvarandra.
Han föll in och blef vältalig.
Han märkte, att denna unga flicka var besjälad af samma brinnande frihetslängtan, som han sjelf.
Hvarje hennes ord bar vittne derom.
Allt hvad hon sade tycktes honom så egendomligt och så själfullt; det var så varmt och så kändt, men föreföll på samma gång så genomtänkt och klart.
Han satt och såg på detta tjugoåriga ansigte, som hade den första ungdomens hela friskhet; och han kände sitt hjerta svälla.
Detta unga ansigte och detta mogna förstånd bildade tillsammans ett väsen, hvars like han aldrig förr tyckte sig ha sett.
Det hade blifvit sent och aftonen var kylig.
Han svepte med en smekande rörelse sin pläd kring hennes små fötter, som ännu behöllo sin plats på den motsatta soffkanten.
Det blef skumt; och det var som om hon blifvit blekare dervid.
Men ur skymningen blickade hennes ögon emot honom med ett varmt uttryck, och hon lyssnade andlöst till hans ord.
Han blef vek; han blef varm; han berättade henne om sitt lif.
Han var en diktare från Böhmens land.
Han var född i ett litet hvitt hus i närheten af de varma källorna i Teplitz; och han hade vuxit upp i det svarta Prag, Böhmens minnesrika hufvudstad.
Der hade han, för ett år sedan, blifvit promoverad till medicinæ doctor i Carolinums ärevördiga högtidssal.
Klädd som en ung Faust, i svart mantel och knäbyxor, silkesstrumpor och skor med spännen, med värja vid sidan och strutsfjädersvajande barett under armen, hade han mottagit den tunga gyllene kedjan kring sin hals och trädt på högra handens ringfinger den gyllene ring, som betecknade, att han från den stunden invigde sitt lif åt vetenskapen.
Men hans ungdoms älskade var icke den medicinska vetenskapen.
Han hade redan länge lefvat i en fri förbindelse med sånggudinnorna.
Tjugo år gammal hade han sändt sin första diktsamling ut i verlden.
I Leipzig funnos två bokförläggare, som brukade taga sig af unga, debuterande författare, trycka deras arbeten på tunt papper och betala dem sex friexemplar i honorar.
De buru båda så betecknande namn.
Det var som om en ödets ironi placerat dem en på hvardera sidan om ingångsporten till den tyska literaturen — likt två afskräckande allegoriska figurer vid ingången till Dantes helvete.
Den ene hette Kummer och den andre Hunger.
— För sin del hade han valt herr Kummer, och hans första »Dikter» voro Sorgens barn.
Sedan han afslutat sina fackstudier slog han sig ner i Karlsbad, men icke som praktiserande läkare utan som producerande diktare.
Der hade han förra sommaren skrifvit en större dikt med ämnet hemtadt ur Böhmens historia, Ziska, en skildring från hussiterkrigens dagar.
Ziska hade kommit ut mot slutet af förra året.
Den hade väckt uppseende och den hade strax blifvit förbjuden i Österrike.
Det fans en del brandstoff i boken.
Hur skulle man kunna vara ung i dessa förtryckets tider utan att af hjertans grund hata detta förtryck, som likt en tyngande hand låg öfver det kufvade Europa — värst öfver Österrike, der Metternich regerade.
Han hade nog vetat på förhand, att Ziska skulle bringa honom i konflikt med den österrikiska rättvisan.
Han hade också vetat, att dess publicerande skulle förorsaka en brytning emellan honom och hans far.
Också hans sociala ställning skulle derigenom rifvas upp.
Förföljelser, slitningar, förödmjukelser väntade honom från alla håll.
— Han hade skickat sin bok ut i verlden ändå.
Och så hade han gripit till vandringsstafven.
Han skildrade sitt uppehåll i Leipzig, der han träffat åtskilliga literära notabiliteter, i Dresden der han gjort bekantskap med andra: Auerbach, Richard Wagner, Robert Schumann, Karl Gutzkow, Heinrich Laube m. fl. Wagners Tannhäuser hade då nyligen uppförts för första gången.
Han skizzerade i få ord textens innehåll.
Han hade bevistat första uppförandet af Laubes »Karlsschüler» och Gutzkows »Uriel Acosta».
Den unga flickan lyssnade andlöst till hans berättelse.
Hon var väl bevandrad i den moderna tyska literaturen och af alla dessa namn var henne intet främmande.
Det var tydligt, att han växte för hennes inbillning, medan han talade.
Hennes blick blef varmare och varmare; och när han skildrade sin hastiga flykt från Dresden, såg han hur hennes ögon fuktades.
Det var en afton i början af Januari.
Han hade tillbringat den i sällskap med Wagner jemte en del andra konstnärer och vandrande nu med raska steg hemåt, då han alldeles i närheten af sin bostad blef tilltalad af en honom obekant mansperson, en beskedlig barberare, som berättade, att ett par poliskommissarier för några timmar sedan brutit sig in i hans logis, der de nog redan hunnit lägga beslag på hans papper.
Utanför porten höll en droska, beredd att transportera honom till en annan, säkrare bostad — —
Den hederlige barberaren hade väntat honom ett par timmar, i kyla och slask, för att bringa honom dessa underrättelser.
Samma afton afreste han från Dresden, medan de båda polisherrarne ännu otåligt afbidade hans ankomst hemma i hans rum.
Från början af Februari hade han bott i Paris och lefvat i flitigt umgänge med en man, till hvilken han såg upp med en gränslös beundran och kärlek.
Han beundrade i Heinrich Heine icke allenast det stora snillet utan också den stolta, fläckfria karaktären — och den hjertegoda menniskan!
Han sade detta sista med särskildt eftertryck, ty han var beredd på opposition från hennes sida.
Men hon nickade endast emot honom och log.
Ja, han var hjertegod, denne man, om hvars elakhet de tyska tidningarnes korrespondensafdelningar hade så mycket att förkunna.
Han var den mest hängifne och uppoffrande vän för de få, som en gång kommit att stå honom verkligt nära — för alla dem, som sökte honom, drifna af ett renare motiv än de landsmän, hvilka i lyckans dagar trängde sig in i hans bostad utan annan afsigt än den: att hemta sig ett stycke guld ur hans börs eller från hans läppar.
Heinrich Heine var fattig och ensam nu; alla de myggor, som dansat i glansen kring hans namn, hade småningom försvunnit.
Han var icke längre den populäre diktare han varit en gång.
Det stora tyska fäderneslandet hade utstött honom, och hatet hvisslade kring hans namn från höger och venster.
Den diktarskola, hvilken förr satt sin ära i att hylla honom som sitt största namn, var sprängd, krossad, tillintetgjord, kväfd i sin linda af den mäktiga reaktionen.
Dess medlemmar hade alla gått till Canossa för att kyssa den hand, som slog dem; och de voro nu skingrade som agnar för vinden.
— En enda hade mottagit dråpslaget midt i ansigtet utan att blinka; det var den man, som det drabbade hårdast.
Men derför stod han också för den yngsta generationen — han, den landsflyktige — hufvudet högre än alla de andre, som tiggt sig till ett stycke bröd af det tyska fäderneslandet.
Han hade talat så varmt derför, att han trodde sig ha en fördom att bekämpa.
Denna unga flicka kunde icke ha undgått att taga intryck af alla de elaka rykten angående Heine, hvilka cirkulerade, muntligen och skriftligen, öfverallt i Tyskland.
Men i stället för den min af förvåning, som han väntat sig, såg han hennes ansigte lysa upp af den varmaste sympati och hon räckte honom sin hand till tack.
Han hade just uttalat hennes egen innersta mening.
Hon hade dyrkat
Heine så långt hon kunde minnas tillbaka — ända sedan hon var barn, då hennes mor en gång skänkt henne »Sångernas bok» till födelsedagsgåfva.
Dessa dikter hade på hennes sinne gjort ett intryck, som aldrig utplånats; sedan dess hade hon läst hvarje rad han skrifvit och så mycket hon kunnat komma öfver af hvad som skrifvits om honom.
Hon hade också läst många af de illvilliga korrespondenserna i de tyska tidningarne; men hon trodde dem aldrig.
Hon älskade honom, hon afgudade honom.
— För några år sedan hade hon sett honom fara genom Champs elysées i en droska, vid sidan om en dam, som hon antog vara hans hustru.
Som en drömsyn strök vagnen förbi — hon mindes icke annat än en svart, blank hatt och ett blekt ansigte — —
Hon var så vacker der hon satt och talade varma, hänförda ord om allt det, som han älskade.
Han tyckte, att värmen i hennes ord strömmade rakt in i hans bröst och smekte någonting der inne.
Han kände sig stolt, glad, lycklig.
Han satte sig vid hennes sida, tog hatten af hennes hufvud och lade det in mot sitt bröst.
Då och då strök han med sin hand smekande öfver hennes kind.
Det var som om hon icke märkt allt detta, som om han afledt hennes uppmärksamhet derifrån genom allt hvad han hade att förtälja.
»Berätta mer — mer!» sade hon så fort han tystnade.
Och han fortsatte att tala.
Hennes intresse dref honom framåt.
Tåget brusade genom natten.
Timmarne flögo förbi.
Och under dessa korta timmar öppnade han sitt hjerta på vid gafvel för denna främmande kvinna, som han i dag såg för första gång — gaf henne utan tvekan och utan skygghet ett stycke af sin unga, flammande själ.
Hon låg så stilla emot hans bröst; endast barmen höjdes och sänktes vid hennes regelbundna andetag.
Han undrade om hon sof.
Han ville böja sig fram och trycka en kyss på hennes läppar ... då såg han plötsligt på afstånd det dallrande ljusskenet i luften öfver Paris, och han ryckte till af förvåning, så underbart kort hade denna långa färd förefallit honom.
Vid hans rörelse lyfte hon upp hufvudet och utstötte ett litet rop: »Så tiden har gått!»
Ja, tiden hade gått!
Så hastigt, att han icke ens hunnit med att kyssa henne — nu var det för sent.
Ånghvisslan ljöd, och tåget ryckte öfver vexlarne, som ledde in till Nordbanestationen.
Hon reste sig upp, satte sin hatt på hufvudet och ordnade sitt hår framför en liten spegel, som hon tog upp ur fickan.
Han lemnade henne handskarne; men innan hon tog dem på, drog hon från en af sina fingrar en liten guldring med en grön sten.
»Tag den här», sade hon, i det hon såg på honom med sina varma, glänsande ögon.
»Den är just ingenting värd, men behåll den ändå till minne af vår färd i dag.
Ni skall då tänka på mig en och annan gång, när ni sitter derhemma i Tyskland och drömmer».
»Det här är ju alldeles som i romanerna», sade han i det han stack ringen på sitt lillfinger.
»Ja, lifvet har väl också sina små romaner!
— Det lät förtjusande snusförnuftigt.
Han smålog:
»Men ert namn?
Ni skall väl åtminstone säga mig hvad ni heter.
Det brukas — i romanerna.
»Hvad behöfver ni veta mitt namn?
Om ni stannade vore det en annan sak.
Men nu — — reser ni verkligen?»