Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den långa, täckta vinlöfsgången nere vid floden var den enda plats, där det fanns skydd mot de stickande solstrålarna.
Dit togo ställets gäster sin tillflykt, och dit buro unga upppasserskor i vackra arlesiska dräkter det dråpliga landtvinet och de yppiga sydfrukterna.
Fest- och söndagar vimlade det af gäster i trädgården och i pergolan.
Lifliga, högröstade män slogo käglor på kägelbanan, och om kvällarne dansade svartögda ynglingar och unga flickor på den månbelysta terrassen.
Under hvardagarna däremot var den gamla gästgifvaregården insvept i ett patriarkaliskt, idylliskt lugn.
Värdshusvärden, ståtlig och hvithårig, stod i porten, som vette åt landsvägen, och bredvid honom på bänken satt hans hustru med sin slända.
Också hon var hvithårig, men i hennes åldriga drag fanns ännu kvar den nobla, klassiska skönhet, som utmärker kvinnan från Arles och Tarascon.
Det vackra gamla paret, inramadt af klängrosor, väckte tanken på Philemon och Baucis.
Husets barnbarn, lille René, en sexårig, mörklockig parvel, var den ende i hela den lugna gästgifvaregården, som tycktes undra på om omnibusen, som farit ned till stationen »för att hämta», medförde resande.
I porten stod morfar helt lugnt med korslagda armar, och mormor satt bredvid honom på bänken, försjunken i sitt arbete.
Men allt sedan lokomotivets hvisselpipa ljudit nere vid stationen, hade René ingen ro.
Han sprang ut på landsvägen för att se efter om vagnen var i sikte, kom tillbaka in i porten för att be morfar gissa hur många gäster, som kunde vara med, och lade sitt krushufvud mellan sländan och mormors ansikte för att få veta om det ej var utmärkt bra påhittadt, att han kommit öfverens med Gaspard, — drängen som körde omnibusen, — att denne skulle hålla upp så många fingrar, som han hade resande i vagnen.
Så for han ut på landsvägen igen, så åter in i porten för att tala om att nu syntes dammolnet, så ut igen, och efter ett ögonblicks spejande, med den lilla handen öfver ögonen som morfar brukade, sprang han på nytt in till de gamle.
— Det är en dam och hennes kammarjungfru, anmälde han, andfådd efter sin sista expedition framåt landsvägen.
Omnibusen stannade, och morfar hjälpte ut damen.
René klef upp till Gaspard på kuskbocken och åkte med honom ned till stallet.
När de drogo vagnen in i skjulet på bakgården, sade René:
— Det är väl bäst att se efter om de inte glömt något inne i vagnen, fruntimmer glömma alltid något.
Gaspard skrattade.
Pysen hade så fullständigt morfars sarkastiska utseende, när gubben ville reta sin gumma.
— Nå, se efter då!
Med en oefterhärmlig min kom René ur vagnen med en liten resnecessär.
Han triumferade:
— Var det inte det jag sa’!
Jag skall gå upp med den här, se’n kommer jag ned igen och hjälper dig.
— Hvart skall du hän, René?
— Upp till den vackra damen, som kom just nu, morfar.
Hon har glömt den här —
— Nå, nå, nå inte så brådtom!
Morfar fångade René i flykten.
— Jag vet inte, om jag vill låta dig gå upp.
Du pratar ihjäl mina resande för mig, och den här damen såg trött ut.
Gif mig väskan, pys, så kan kammarjungfrun få den, när hon kommer ned, eller jag kan låta Alice gå upp med den.
— Nej, morfar, det är bäst jag går.
Hon blir glad, när jag kommer.
Han var redan halfvägs uppför trappan, då morfar gaf tillåtelsen.
— Rummet åt floden, inte sant, morfar?
Han knackade på dörren till det stora rummet och inbillade sig, att någon därinne sade »entrez».
Så öppnade han dörren.
Hon hade ej bytt om dräkt, inte ens tagit af sig hatten.
Hon satt och såg ut öfver floden.
Då hon ej rörde sig vid det lätta buller René gjorde, gick han fram till henne och lade sin hand på hennes arm.
— Pardon madame, ni har glömt den här i vagnen.
Nu vände hon sig om mot honom.
»Hon är lik Sainte Marthe», tänkte René.
Den främmande damens ögon hade samma högtidligt hemlighetsfulla, ljufva uttryck som Tarascons skyddshelgon.
Denna likhet på samma gång skrämde och lockade René.
Det var som om han känt henne alltid.
Han glömde morfars förbud och började ögonblickligen:
— Jag heter René.
Jag bor i Tarascon om vintern, men om sommaren är jag här för att hjälpa morfar, som äger värdshuset.
Jag skall också bli hotellvärd, när jag blir stor.
Jag skall köpa det stora hotellet i Tarascon, och så skall jag gifta mig med Yvonne.
Yvonne är min fästmö.
Är det något madame önskar och som jag kan hjälpa madame med?
Det var ett egendomligt småleende.
Det gjorde inte ansiktet gladare, endast mildare, mer likt Sainte Marthe.
Barnet kunde icke taga sina ögon från henne.
— Nej, ingenting som du kan hjälpa mig med, lille René.
Jo, det är sant, hör pergolan vid floden till hotellet?
— Ja visst, madame.
— Då kan jag få sitta där nere.
Vill du visa mig dit?
Han nickade, öppnade dörren för henne och lät henne gå framför sig utför trappan.
Sedan tog han ledningen.
— René, låt damen vara i fred, hör du! — ljöd morfars röst — hör du det!
— Jag skall bara följa henne till pergolan.
Hon har bedt mig.
Inte sant, madame?
— Här kan madame sitta alldeles ostörd, sade den lille, i det han visade henne en bänk.
Jag har inte tid längre, jag skall ned till stallet och hjälpa Gaspard, men om madame vill mig något och ropar på mig, så hör jag det.
— Tack, René!
Åter var hon ensam, och åter såg hon ut öfver floden med en blick, som sökte genomtränga solröken på andra sidan.
Öfver flod och strand låg den bländande hvita provencedagern.
Det gjorde ondt i ögonen att stirra på allt detta ljusmättade hvita.
Plötsligen hörde hon Renés röst ned till sig.
— Tror du inte, morfar, att den resande damen är enka?
Hon är ju alldeles svartklädd.
Hon hörde ej den gamles svar, endast att han tystade barnet.
De fina, nervösa läpparne skälfde under det hon mumlade:
— Nej, René, den resande damen är inte enka.
— Hon är något annat, något som kanske aldrig kommit inom din erfarenhetssfär.
Hon är en frånskild hustru.
Hur långt bättre för en kvinna sådan som hon, om döden och ej lifvet skilt henne från den älskade.
Det gifves olika sätt att älska.
Hon hade på sin lott fått det farligaste, det olyckligaste.
Hennes kärlek hade aldrig varit den känsla, som har sin plats endast i hjärtat och som dör, när hjärtat såras och förtrampas.
Än mindre hade det varit en sådan känsla, som kan resonera och förstår, att när den ej får något igen, är det klokast och lugnast att intet ge.
Hennes kärlek hade från första stund varit det slags kärlek, som flyter med blodet genom ådrorna, skälfver i hvar fiber, klappar i hvarje hjärtats slag, är driffjädern och innehållet i hvar tanke, hvarje handling, hvarje yttring af lif, är lifvet själft, den sjudande massan, som fyller den döda formen.
Den man hon alltjämt så älskade hade varit hennes make och hade skilt sig från henne.
Det var fem år sedan dess.
Sedan fyra år tillbaka var han gift med henne, den andra, för hvars skull hon blifvit öfvergifven.
Man hade sagt henne, att han tillbad sin nya hustru, att han var lycklig och att han yttrat till vänner, som uppsökt honom i Provence, där de bosatt sig, att han aldrig i sitt lif varit lycklig förr än nu.
Deras äktenskap hade varit barnlöst.
Nu hade han två små gossar.
Han, som alltjämt åtrått en arfvinge.
Enka! O René, René, om hon varit enka!
Hon försökte föreställa sig hur hon skulle ha känt, om hon fått vårda den älskade under en sista sjukdom, om hon fått lyssna till ord, som aldrig kunna förgätas, den döendes tröstande, kärleksfulla ord, riktade till henne.
Om hon fått se honom bäddas ned i jorden och fått stå kvar på kullen ensam, men med den allt försonande känslan att ha varit älskad till det sista, till den yttersta stund, då lifvets förfärlige, obeveklige lyckoutsläckare skiljer älskande hjärtan åt — för en tid, åh blott för en tid ....
»Om det varit så», tänkte hon, »skulle sorgen, den milda, vackra sorgen, liksom förut kärleken, ha gjort sig till ett med mitt väsen.
Det skulle ha varit en djup, helig, liksom förklarad sorg utan bitterhet, utan ångest, utan jordisk längtan och väntan, den sorg, hvarmed vi sörja våra döda, som finnes kvar och följe oss till slutet.
— Hon tvang sina ögon, som voro fyllda med tårar, bort från den mjölkhvita floden och fäste dem på marken framför sig.
Mellan skuggan, som vinlöfven kastade, lyste solfläckarna på nästan regelbundna afstånd på den breda sandgången.
Rundt omkring ljöd fågelsång.
En stor svart hund, som låg lättjefullt utsträckt bredvid henne, spratt till, då något starkare kvitter hördes öfver hans hufvud, öppnade ögonen och blinkade för att efter en stunds spänd uppmärksamhet åter sömnigt sluta dem.
Det var onekligen för varmt att låta sig störas af något.
Luften var genompyrd af aromatiska ångor, af kvalmig blomsterdoft.
Det kändes, som om järnbandet kring hjärtat skulle kväfva henne.
Åter flögo hennes blickar öfver det hvita skimrande framför henne, det obestämda, det som icke kunde genomträngas, därför att det var så klart.
Hon hade aldrig kunnat genomskåda det som var klart.
Hon hade varit blind, när alla andra sågo.
Hon hade icke trott, när alla andra visste.
Hon trodde inte ens, när han själf sade det.
Hon hade försökt hålla honom kvar.
Deltagande vänner förebrådde henne, att hon ingen stolthet hade.
Hon förstod dem ej.
Tala om stolthet med den, som älskar!
De samma, som häpnade öfver hennes brist på stolthet, underrättade henne nu om att han var lycklig.
Hon hörde på dem, men hon trodde dem ej.
I trots af allt lefde hon i det vansinniga hoppet att hennes kärlek, hennes mäktiga längtan skulle föra honom tillbaka.
Det var omöjligt, det kunde inte vara slut.
Om hon varit enka, då hade hon måst resignera.
Från de dödas land kan icke en gång vår oändliga längtan draga våra älskade tillbaka, men från de lefvandes finnes en återvändo.
Och hon hoppades alltjämt, att han skulle vakna upp ur sitt rus, ur den sinnenas förblindelse, i hvilken han fallit — nej — i hvilken den andra snärjt honom.
Hon sörjde honom, som vi sörja da lefvande vi älska, som äro skilda från oss af haf och land och öde.
Hon älskade honom — och hon väntade honom.
Då förde kärleken och längtan henne till det land, där han vistades.
Hon kom dit utan någon plan, endast drifven af denna oemotståndliga trånad att få vara i hans närhet, få se honom, öfvertyga sig om att han verkligen var lycklig — och att hon var glömd.
Hon trodde, att om hon finge denna visshet, skulle hon få lugn.
Som det var, kunde det ej fortfara.
Detta sönderslitande, fridlösa lif med nerver och pulsar, som flögo i skälfvande väntan på det, som aldrig skulle komma — det skulle kanske inte döda henne, men det skulle göra henne vansinnig.
Detta sista medel att få ro, denna visshet, som andra hade, men ej hon, måste hon skaffa sig.
Det var därför hon kommit till den gamla gästgifvaregården.
Den villa han bebodde låg ett tiotal kilometer utanför staden.
Så nära hade hon ej varit honom på alla dessa år.
Men med denna närhet kom ej öfver henne det lugn hon väntat.
I stället kom en sammansnörande, bäfvande känsla af verklighet, af fakta och förhållanden.
Något hon aldrig känt förut, hon, som alltjämt trott på under.
Därhemma, långt borta från denna plats, hade det, som händt, att han öfvergifvit henne för en annan, varit som en elak dröm, under hvilken hon haft känslan, hoppet — det är en dröm — jag skall vakna.
Allt hade varit overkligt, utom hennes kärlek, som slutligen skulle besegra allt.
Allt var möjligt, allt, utom att ett underverk ej skulle ske.
Hur otroligt det låter, var det först här, under det hon satt och stirrade ut öfver den glittrande floden, som hon gjorde sig de frågor andra så ofta gjort i hennes ställe:
— Har jag då ingen stolthet, eftersom jag ännu älskar honom, inte kan glömma, inte kan resignera?
Så med ett utrop:
— Jag längtar, längtar, längtar, men jag vågar inte själf gå dit bort för att öfvertyga mig.
Jag ville osedd se dit in för att få veta sanningen.
Jag ville, att någon kärleksfull hand förde mig dit, det är så tungt att alltid gå ensam.
Det starka ljuset öfver floden bländade åter hennes ögon.
Hon höll handen öfver dem.
Ett djupt vemod hade gripit henne, känslan af ett oändligt medlidande med henne själf, känslan af hennes stora, hopplösa ensamhet.
En liten mjuk barnhand rörde vid hennes.
Det var René.
Han stod bredvid henne, säker på att vara väntad och välkommen.
— Vill madame gå med och se på mina hästar?
Alla hästarna i stallet äro mina.
Han smög sin hand i hennes.
En känsla af otålighet steg upp inom henne, ett begär att bedja honom lämna henne i fred.
Men hon var mycket barnkär, och gossen var oemotståndlig i sin trygga visshet att hon skulle följa med honom.
Hvarför skulle hon ej?
Kunde hon blott ett ögonblick undfly sina tankar ....
De gingo tvärs öfver trädgården utför en liten bakgård, och därefter in i stallet.
Han tvang henne att smeka alla hästarna, den ena efter den andra, och talade om för henne hvad de hette.
— Madame får akta sig för Durance, hon bits, men Lisette är mycket snäll och Le Tarasque också.
Jag kan köra dem alla.
Alla de här fyra.
Morfar sitter bara bredvid och håller i tömmarna.
Kom hit, skall madame få se på min vagn, den där stora, stora, som står där.
Han förde henne ut på bakgården.
Inne i vagnsskjulet stodo flera åkdon, som tydligen begagnades till skjutsar i grannskapet.
Den stora vagn, som
René betecknade som sin, stod längst inne.
Det var en kolossal, gul målad, afdankad diligens från förra århundradet med sönderslagna fönster och rostiga hjul.
— Vi få ha fyra hästar för den här, annars går det inte.
Madame åker väl med mig?
Det var hvila för ögonen att komma undan den bländande dagern därborta.
– Jag skall spänna för, om madame vill ha godheten att vänta här ett ögonblick.
Var god och sitt på den här stolen!
Gossen härmade fullständigt morfaderns artiga hotellvärdston, men det var med en egen, barnslig, sydländsk charme han bar fram stolen och bjöd henne sitta ned.
Det var en söndrig rottingstol, hvilken troligen som kasserad blifvit utburen på gården.
Hon satte sig.
René gaf henne inte tid att försjunka i tankar.
Han pratade oupphörligt.
Han sade sitt »hopp la», »stilla där», med en sådan öfvertygelse om att han verkligen förde fram de ostyriga hästarna vid betslet och band fast dem vid de styfva draglinorna med hjälp af ett segelgarnssnöre, att hon också tyckte sig se dem.
— Nu är det ena paret förspändt.
Nu skall jag hämta det andra.
Men madame får inte gå för nära Durance.
Hon är inte säker, och Le Tarasque slår bakut.
Hon gjorde honom till viljes och låtsade vara ofantligt rädd för de farliga hästarna, som inte funnos.
Han ledde henne förbi dem.
— Nu, madame!
Men madame kan inte sitta inne i diligensen.
Jag kan inte öppna dörren.
Madame får sitta här uppe hos mig på kuskbocken.
Jag skall hämta mitt postiljonshorn och min piska.
Så där.
— Hvart skola vi fara, René? sade hon för att säga något.
Hennes hjärta, som klappat med flämtande oregelbundenhet, som det gjort allt sedan hon kommit hit, stannade plötsligen, då gossen sade:
— Naturligtvis till Les Roses.
Dit fara vi alltid med de resande.
Den här veckan ha vi varit där två gånger.
Jag känner herrskapet, som bor där, både monsieur och madame och barnen.
Jag har flere gånger lekt med dem.
Kom upp nu, så fara vi.
Madame blir förtjust i Les Roses, det är alldeles säkert.
Det finnes intet ställe i världen, där det växer så mycket rosor.
Det är därför det heter Les Roses.
Ett smärtsamt, nästan bittert leende drog öfver hennes läppar.
Sittande i denna halfförvittrade diligens, som säkerligen ej på hundra år rullat fram öfver vägarna; — utan hästar — med denne lille oskyldige barnakörsven till postiljon, vågar jag väl i fantasien göra den färd, som jag trånat efter dessa långa år, tänkte hon.
— Kom upp, madame!
— Det är så högt, René.
Han hade suttit däruppe och väntat på henne.
Nu kraflade han sig ned igen och visade henne hur hon skulle bära sig åt.
— Det är inte svårt alls.
Ni sätter en liten fot där och en liten fot där — och så är ni uppe.
Den gamla vagnen knakade och gnisslade, medan hon steg upp.
— Vous voilà, sade han, i det han klatschade med piskan och blåste i »hornet» — en liten barntrumpet, troligen köpt på marknaden inne i Tarascon.
Hon visste ej hvad det var som dref henne att säga:
— Du får beskrifva vägen för mig och villan.
Jag har aldrig varit där och kommer aldrig dit.
— Ni far ju dit nu.
— Ja, det är sant.
— Du säger, att du känner dem, som bo där.
Du får tala om för mig hvad du vet.
Jag vet allt.
Nu bär det ut genom porten.
Jag får köra mycket försiktigt, för att inte stöta emot med den här breda vagnen.
Se hur jag böjer hufvudet för att inte slå emot hvalfvet.
Det får morfar också göra.
— Så där ja, det gick ju bra.
Nu äro vi på Grande Rue.
På den här gatan bor konditorn, men det är väl inte värdt att stanna där förr än på hemvägen.
Ni längtar väl att komma fram till villan?
— Ja, det gör jag, René, mer än du kan tro.
— Nu få vi fara långsamt ett stycke.
Den här gränden är förfärligt trång och krokig, och nu bär det uppför hela Rue de la Montagne.
Och så skarpt nedåt.
Det är en otäck sväng den här, men var inte rädd!
Jo, om ni inte hade en säker kusk.
Ptro, Durance, sakta min vän, så ja!
De ligga på, så att det värker i armarna.
Men känn sådana muskler jag har.
Han var förtjusande.
Hon kyste den lilla bara, solbrända armen med de djupa groparna.
— Nej, man får inte kyssa kusken.
Se’n ha vi bara jämn väg framför oss.
Vi fara nu öfver den stora bron.
Därborta är järnvägsbron.
Det rasslar förfärligt, när tåget far öfver den.
Men här får inte tåget gå, bara hästar.
Floden är mycket djup.
Ni skulle genast drunkna, om hästarna skyggade och vagnen föll i.
Men var inte rädd!
Jag håller säkert i, och jag är mycket stark.
Han drog i de rödstickade tömmarna, som han bundit fast vid den halfruttnade fimmelstången.
— Så, nu äro vi öfver bron.
Nu går det fort.
Chaussén här är som ett golf, men så solig.
Inte den minsta skugga.
Ni får spänna upp ert parasoll, annars blir ni solbränd.
Nu kan ni se villan.
Och palmerna och rosorna.
— Ni ska’ inte sluta ögonen.
Om man sluter ögonen, ser man inte något.
Har ni länge önskat att få se den här villan?
Hon kunde knappt svara, så darrade rösten.
— Ja, René, länge.
— Då är ni väl glad, att jag för er dit i en sådan fin gammal vagn.
Hvad monsieur skall bli förvånad, när han får se en sådan fin vagn köra upp på gården, och ser, att det är jag, som kör, och att morfar inte sitter bredvid.
Sist jag var där, frågade han hur gammal jag egentligen var.
Och så mätte han mig med monsieur Sten.
Han var mycket mindre än jag, men så är han också bara tre år.
Det är ett lustigt namn, Sten, inte sant?
— Han heter också Sten, sade hon sakta — snarare till sig själf än till barnet.
— Monsieur, ja, det vet jag.
Det är detsamma som Pierre på franska.
De, som bo på villa Les Roses äro utländingar, från det landet, där det finns björnar.
Ptro, ptro, sakta, sakta.
— Är den lille gossen — lille Sten, mörk som du, René?
— En sådan idé, madame!
Nej han är alldeles ljus, och blå ögon har han precis som monsieur.
Och han är mycket stor för att bara vara tre år.
Han räcker mig dit.
Och han är också ganska stark.
— Hvad sade monsieur mer till dig?
— Han frågade om jag inte ville gå in och äta kakor.
Det ville jag visst.
— Och så gingo vi uppför den stora trappan och kommo in i ett så fint rum.
Och där satt —
— Nå, René —
— Var inte rädd, det är bara venstra förhästen, som bråkar, men den får jag nog bukt på.
Så, Anette, sakta, sakta, min tös!
Barnets joller, som förut roat henne, irriterade henne nu.
Hon skälfde af otålighet.
Hon förstod, att hvad gossen berättade om villan var verklighet, ej fantasi.
— Bry dig inte om hästarna!
Tala om villan, om monsieur, om barnet.
— Hvem satt i det där fina rummet?
— Hon naturligtvis, madame.
Men hon såg inte oss.
Hon satt med ryggen åt dörren och gaf bébé mat.
Gjorde jag madame illa med piskan?
— Har madame någon liten bébé henma i sitt land?
— Inte heller någon stor gosse som jag?
— Det är synd om madame.
— Ja, det är synd om mig.
Det blef ett ögonblicks djup tystnad, endast afbruten af de klatschande pisksmällarna, då René tuktade den bråkige förhästen.
— Tala om mer!
— Är hon mycket vacker?
— Ja, det är hon.
Han såg upp i sin följeslagerskas ansikte med ett troskyldigt uttryck:
Men inte på långt när så vacker som madame.
— Åh — — Nå, när monsieur och du kommo in i rummet?
— Monsieur
Sten också.
— Han var så lustig, monsieur, menar jag.
Han gjorde tecken åt mig och monsieur Sten, att vi skulle vara alldeles tysta, och det voro vi.
Och så gick han på tåspetsarna fram till madame, och hon hörde honom inte — och då, kan madame tänka sig, — då kyste han henne, för att hon skulle se, att vi voro där.
Och hon blef så förskräckt, att hon skrek till.
Men hon var inte ond på monsieur, inte alls.
Hon skrattade och kyste honom igen.
Och så fick jag gå fram och kyssa bébé på hand.
Det var en sådan liten hand, inte större än så.
Och jag fick se hur han åt.
Han var så törstig, så törstig.
Han smackade med läpparna och mjölken rann ned vid mungiporna.
Vi sågo alla på, jag och monsieur och monsieur Sten.
Och när han ätit sig mätt, sa’ monsieur till madame, att jag skulle ha kakor, och hon gick själf efter dem.
— Hvad gjorde monsieur?
— Han tog bébé och lät honom dansa så högt, ända upp till kronan.
Bébé tog i kronglasen och skramlade med dem, och det tyckte han var så roligt, att han skrattade riktigt högt.
Så gingo vi alla ned i parken, madame och bébé med.
Jag och monsieur
Sten klättrade och gjorde gymnastik, och monsieur visade oss hur vi skulle bära oss åt.
Han klättrade själf.
Madame kan aldrig tro hvad han är stark!
— Ja, men han är ofantligt stark.
Han bar madame rundt omkring parken, som om hon varit en liten docka.
Men när vi gymnastiserade, sågo madame och bébé på.
Så blef monsieur så fasligt trött.
Gick han ifrån er?
— Nej, men han sträckte ut sig på gräsmattan, där madame satt, och lade hufvudet i madames knä.
Han ville sofva, sa’ han.
Om han inte varit trött, hade han väl inte velat sofva.
Men sofva fick han inte, för bébé luggade honom i håret hela tiden.
Men han blef inte ond.
Han bara låtsade, som om han bet bébé i fingret; men han gjorde det inte.
Det var madame, som narrade bébé att luggas, det såg jag.
Hon lade hvar gång bébés händer i monsieurs hår.
Men det gjorde inte ondt.
Bébé, som är så liten, kan inte lugga ordentligt, så det käns.
Gråter madame?
Är madame ledsen?
Jag vet hvarför madame gråter.
— Madame gråter för att madame inte har någon liten bébé, ingen liten gosse eller flicka, hemma i sitt land.
— Också därför, René.
— Men det är ingenting att gråta för.
Det är lätt hjälpt.
Madame Bertier, hon som bor i det stora huset vid torget och är så förfärligt lik, hon hade heller ingen bébé.
Och hon var också så ledsen för det.
Men så bad hon herrarna på barnhuset, där de ha så många, många små barn, att de skulle ge henne en bébé, och det gjorde de.
Och nu är hon så glad.
Och flickan åker i den allra finaste barnvagn i hela staden och har ett ejderdunstäcke öfver sig.
Ja, det är sant, riktigt ejderdun.
De ha så många små bébéer kvar på barnhuset, så om madame ber herrarna, får madame nog också en, som madame kan ta med sig hem.
— Nej, René, det kan jag inte.
Det skulle inte hjälpa mig.
— Åh gråt inte, madame!
Hvad skall monsieur säga, om madame gråter, när vi komma fram till Les Roses?
Hon reste sig, som om hon fått en stöt för bröstet, och stod ett ögonblick med händerna tryckta mot hjärtat, innan hon åter sjönk ner på sin plats.
Ett starkt ljus upplyste hennes inre värld.
Hvarför hade hon kommit hit ned?
Ville hon endast ha visshet?
Ville hon endast se honom?
Ja, men inte blott det, också något annat — hon förstod det nu, när barnet talade om hennes tårar, som han skulle bevittna.
Hon ville, att han skulle se hennes sorg.
Hon hade velat komma in i hans lif med ånger och samvetskval, velat kasta skugga öfver det ljusa hemmet, velat, att hans ögon skulle hvila på hennes af smärtan och längtan förstenade ansikte, så att det sedan alltid skulle framträda för honom, pina honom, taga friden från honom.
Hon slöt René häftigt intill sig, som om han kunde rädda henne från att göra detta.
— Åh, René, jag vill inte dit, inte dit, aldrig, aldrig!
— Nu fara vi genom allén.
Nu blåser jag i hornet.
Blif inte rädd!
Åhnej, gråt inte, madame!
— René, René! ropades inifrån hotellet.
Trumpetstöten hade för mormor förrådt hur nära han var.
— Madame kan sitta kvar, medan jag spänner från hästarna och ger dem mat.
Hon satt kvar i den gamla diligensen, i hvilken hon i fantasien gjort den färd hon aldrig skulle göra i verkligheten.
Hon hade fått visshet.