Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon sjöng med af fullaste hjärta, om ock ej med oblandad fröjd.
Ty nu hade hon något som dock gjorde hennes inre rikt, och som ingen, ingen i vida verlden skulle ens få ana sig till.
Det är en tidpunkt i begåfvade unga mäns lif, när de först kommit in på den tanken, att de ha något att lefva för, då de göra upptäckter inom sig, nya upptäckter för hvar dag.
Deras fantasi kastar sig in i lifvets allvar, innan de själfva ännu fått ett fält för sitt verksamhetsbegär, och då synes dem lifvet så oerhördt stort, så svällande af framtid, så fullt af manande röster, som klinga mot det höga och fjärran, att de rent af ej få tid att kasta ett vaket öga på lifvet omkring dem.
Därför synes dem också all stundens glädje värdelös, ty den gifver ej märkbart utbyte.
Så kommer en tid, då alt detta stadgat sig – på ett eller annat sätt.
Då få de tid igen att lefva med sina medmänniskor.
Allvaret löper ej fara att bortblåsas af nöjet.
Det blir som en ny tid af ungdomsglädje, om också ej den omedelbara, lekande.
Detta hade Grane vunnit af julen.
Men på samma gång hade ock något annat börjat röra sig inom honom.
Och det gälde Agnes.
Nu sköt han det dock undan.
Han hade ej tid att göra sig detta förhållande klart.
Det var så mycket annat han först ville få klarhet i.
Men dagarna gingo.
Julen slöt, och Grane skulle resa.
Han hade tagit farväl af Agnes.
Det var intet särskildt därvid, de hade tagit afsked i sällskap, och ingen hade yttrat mer, än hvad man vanligen gör vid sådana tillfällen.
Han hade blott tagit hennes hand till ett längre handtag, en liten smula längre än vanligt, med en lätt tryckning.
Men det var något smekande däri, som kom blodet att med all makt stocka sig i hennes bröst, och innan hon tänkt på det, hade hon tryckt hans hand till svar lätt och kort, så släppt den och vändt sig bort, utan att vilja se på honom eller någon annan.
Agnes visste, när han skulle resa, och hon hade gått ner till vågbrytaren för att se ut öfver hafvet.
Det var is där öfver nu, snötäckt is, under en grå himmel, utan sol och utan färg.
Längst bort gick hafvet öppet med svarta vågor.
Där lättade skyarna, och en smal, blå strimma sträckte sig i en lång, tung linie utmed synranden.
Hon såg ditut, tills hon hörde pipan vid jernvägsstationen.
Då vände hon sig om, som om hon väntat därpå, och såg åt andra hållet.
Röken hvirflade fram i en tjock massa, tåget var i gång.
Så kom röken i korta täta stötar, den blef tunnare, farten blef starkare, ännu syntes den sista vagnen på afstånd.
Så försvann också den.
Agnes såg efter den länge, äfven sedan där icke var mera att se.
Hela det fina, alvarsamma ansigtet darrade.
Hon vände sig om och såg åter ut öfver hafvet, bort mot den blåa strimman, där isen var slut, och vågorna gingo fria.
Kristian Grane låg i Upsala för att taga examen.
Men det gick dåligt med examensläsningen.
Ej att han egentligen slösade bort sin tid, men han läste för sig själf, ej för examen.
Han läste med ifver nytt, som kom ut, i filosofi, literatur och sociala frågor.
Därför fick han snabba och rika vyer, men examensläsningen vann ej på saken.
Och dessutom för detta slags läsning gärna med sig något oroligt och nervöst.
Man känner sig ensam om aftnarna och går ut, utan något egentligt mål, endast för att få någon att tala med.
Så hamnar man på ett kafé.
Man har ej roligt.
Men man sitter där ändå vid en cigarr och ett glas, utan att just förtära något, och man går hem med den känslan, att dagen gått, utan att man uträttat någonting.
Grane hatade detta lif, men han hade ändå kommit in däri.
Det var en afton i början på terminen.
Han satt på gästis i sällskap med en kandidat Ling.
Ling var betydligt äldre än Grane.
Det var en liten karl med klippt kindskägg, mustascher, oroliga, skarpa ögon och ett kort, ironiskt skratt, som nästan lät som en hostning.
Han var mycket skeptisk och strängt konservativ, men han hade dock något i sitt väsen, som både tilltalade Grane och på samma gång stötte honom tillbaka, något ytterligt hätskt, som kom en att tro, att han en gång älskat med lidelse, hvad han nu behandlade med ringaktning.
Samtalet rörde sig till en början om dagens politiska frågor, om engelsmännens beteende mot Boers, om den franska republiken, som afslagit lagen om skilsmessa, om den antisemitiska rörelsen i Tyskland m. m., alt med en viss hast, som låge ej hufvudintresset vid själfva tilldragelserna, utan vid något annat, något, som de blott sökte en öfvergång till för att få vidröra.
Det hörde till Granes egendomligheter att snabbt finna samtalsämnen.
Ling följde med, som talade han lika gärna om hvad som hälst.
Borden midt på golfvet voro tomma, men utmed väggarna satt man och pratade, två, tre och fyra i hvarje sällskap.
Lings ansigte såg för ögonblicket ovanligt intelligent ut.
Han såg ut öfver salen med ett honom eget, ironiskt smålöje.
Grane satt tyst, något framåtlutad, med ena handen på bordet.
Han såg lugn ut, nästan mera kall än vanligt, och hans stämma var fullkomligt accentlös, när han började – helt tvärt, utan sammanhang med det föregående:
»Hvarför går man på kaféer?»
Ling ryckte på axlarna.
»Man skall någonstans gå.»
»Är du ej trött på det här lifvet?»
»Trött!
Det har jag varit länge.
Men hvad menar du egentligen?
Menar du, om jag är trött på att gå på kaféer?»
»Nej, jag menar – är du ej trött på det, som kommer en att trifvas på kaféer?
Är du ej trött på att år ut och år in läsa utan annat mål än examen?»
»Mål?
Hvad menar du med mål?
Det fins ej annat mål än att skaffa sig en position i verlden.»
Grane såg nervös ut och krossade mekaniskt mellan fingrarna ett blad, som gått af på hans cigarr.
»Kunde man ej tänka på att uträtta något?»
Ling drog på munnen.
Linien på ena sidan om läpparna blef längre och skarpare.
»Vill du slåss med tiden?
Blifva en Don Quixote?»
Grane höjde på axlarna.
Men man kan slåss för annat än en chimère.»
»Och ändå bli prydd med narrkåpa af hvarje hederlig Sancho!
Tackar för mig.
Jag har tänkt på det där jag med.
Blifva författare, strida för sanningen, dö på en vindskupa!
Grane svarade ej.
»Hvad tänker du göra, om du lämnat universitetet, misslyckats och står utan lefvebröd?»
Grane såg upp.
»Gå in vid posten, bli järnvägstjänsteman, hvad som hälst.
Jag har inga öfverspända förhoppningar.
Men för mitt ändamål eller afsigt, om du tycker bättre om det ordet ...»
»Hvilken afsigt?»
»Att bli författare, som du själf sade, men om jag det vill, måste jag lära att förstå min tid, och det gör jag ej här.»
»Jo bevars, den är lik alla andra.
Se vid det där bordet, där borta.
Jag känner dem.
Där talar man om examina och befordran.
Sådana ha funnits i alla tider.
Se på de där.
Jag känner dem också, jag känner alla.
Där talar man om hur fulla de voro i går, hvad de drucko, och hur mycket de drucko.
Där bredvid om filosofins förhållande till teologin och där borta, där man skrattar, om nachspiel med porter och fruntimmer.
Och här intill!
Hör själf.
Här leka de nihilister och dricka mycket punsch.
Är det där något svårt att förstå?
Är det något nytt kanske?
Är det detta, du kallar vår tid?»
Samtalet afstannade.
Cigarröken var kväfvande tjock, gaslågorna skrufvades ner till hälften, och gästerna började gå.
Stojet växte, man pratade högt, under det man lotsade sig fram mellan borden och i halfmörkret lutade sig öfver disken för att säga farväl till fröken.
Grane halflåg i soffan.
Det brände i hans hufvud, och tankarna voro fjärran.
Så spratt han till.
Kyparen stod vid bordet och bockade: »Klockan är elfva.»
Alt ifrån den där konfirmationsdagen hade de religiösa spörsmålen sysselsatt Grane.
Han hade sökt efter en hållpunkt att stanna vid, sökt, som när man arbetar för lifvet, men ingenstädes funnit någon.
Han såg blott, hur den ena tron aflöste den andra i en enda oöfverskådlig rad, hur den ena tidens gud blef den nästas afgud, som i sin tur skulle kullslås, för att en ny kunde sättas i stället.
Ty idéerna växla, känslorna växla, stämningarna växla, så som människohjärtan förändras, behofven blifva nya, det ena slägtet blir olikt det andra och ser på det förgångna som på något, det knappast vill kännas vid.
Och så gick det honom alltid.
Knappt hade han hunnit en ståndpunkt, förr än hans kritik var redo att upplösa de vyer, han tyckt sig nära att få, och visa väg till andra, mera vidsträckta.
Och dock ville han ha ett ord med i laget i dessa frågor.
I sina bästa stunder tänkte han därpå som på en uppgift.
Han var ej ärelysten här vid lag, han tänkte ej blott på sig själf.
Han ville deltaga i det stora arbetet för upplysning och förädling som en man i ledet, som en dagakarl bland de andra.
Det var ett strå till stacken, han hoppades draga, möjligen ett, som var något större än de andra arbetsmyrornas, men dock blott ett strå.
När Grane som nyblifven student kom till Upsala, hade han haft en och annan tanke på, att Upsalalifvet dock hade ett visst slägttycke med det Upsalalif, som han kände från de äldres berättelser.
Men när han varit på sin första nationsfest, började illusionerna öfvergifva honom, och han kände hur annorlunda alt var mot förr.
Lefnadslust såg han icke omkring sig, men väl ett visst praktiskt allvar, som sträfvade att taga sig fort fram, att använda tiden väl och att vid så tidiga år som möjligt söka att komma bort från universitetet.
I ensamma stunder förekom det honom ibland som en möjlighet, att denna generation, som talade så sällan om det idéela, dock en gång skulle visa sig äga mera gedigen halt än den, som vid bålar och sång strött ut sitt guld med gifmilda, nej slösande händer.
Men det fans mycket, som förbjöd honom att på allvar hoppas något slikt.
Lifvet bjuder icke på öfverraskningar.
Det var en afton, han gått ut så där för att träffa någon bekant.
Han fann ingen och gick missmodig hem igen.
Där tog han fram sitt album och bläddrade däri.
Han tänkte på dessa kamratansigten.
Han kände dem så väl, alla dessa kamrater från skolan eller universitetet, de flesta redan ute på olika banor, mycket olika oftast med hvad man tänkt sig en gång.
Hvad sökte de i lifvet?
Examina, att få bilda familj, att bibehålla eget anseende och gynnares ynnest, en position i samhället, goda inkomster.
Och de hade dock en gång sökt något annat, många af dem åtminstone.
Ingen enda såg han här, som satt sin hand till plogen och ej sett sig tillbaka, ingen.
Och han greps af en blytung förfäran, en rädsla utan ord och en alt förtärande misstro till sig själf.
Om han en dag skulle stå som alla dessa!
Om han skulle sträcka ut sin hand och gripa efter judaspänningarna, sedan han förrådt sin själs heligaste!
Han tyckte sig redan död, och han trodde sig höra något ropa inom sig med den döende Cæsars stämma:
Du också, Brutus!
Men ej som Cæsar ropade, med dödsångestens förtviflade erkännande af sin orätt, utan med rätten på sin sida, hämnande, förföljande, obevekligt.
Han hade lagt albumet ifrån sig och satt tillbakalutad i stolen.
Han kunde ej gå här och förlora sig själf i pessimistiska fantasier.
Om han kunde få komma ut och resa ett år för att samla sig till ett lugnt arbete!
Och om han så ej dög till författare!
Om detta då åtminstone blefve honom klart, så skulle han ej ens offra en ledig timmes grubbel däråt vidare.
Han räknade öfver sina betyg.
Om han kunde taga examen i terminen, så kunde han hafva skäl att låta studierna hvila ett år.
Fadern skulle då gilla hans plan, annars icke.
Och Grane gjorde en kraftansträngning.
Han stängde in sig för att arbeta, gräfde ner alla högtflygande tankar, läste aldrig en bok för sitt nöjes skull och såg ej ens i en tidning.
När terminen var slut, var Grane kandidat, och han skref till fadern om sina afsigter.
Lektorn var förtjust öfver examen, och – slöt brefvet – »om jag ock hällre sett, att du först absolverat din licentiatexamen, vill jag dock ej motsätta mig ett års vistande i utlandet äfven nu, hälst detta i sin mån kan visa sig af gagn för dina blifvande, mera vetenskapliga studier.»
Grane hyste sina tvifvel om, huruvida han någonsin skulle ägna sig åt dem, sedan han en gång kommit in på andra banor.
Men han var klok nog att behålla detta för sig själf, skref ett muntert bref till svar och reste med lätt hjärta från lärdomsstaden.
Medan Kristian var borta, hade Agnes blifvit konfirmerad.
Det var en afton i slutet på Maj.
Agnes var på en af lektorns vanliga aftonseancer, den sista för året.
När sommaren kom, gömde man böckerna, tills vintern stod för dörren igen och tvang folk att tända brasor och göra lamporna i ordning.
Man hade nyss ätit kväll och satt och samtalade ute i lektorns trädgård.
Våren hade kommit ovanligt tidigt det året.
Träden voro nästan fullöfvade.
Det var sommarljumt och varmt.
»I morgon väntar jag min pojke», sade lektorn.
»I år kommer han hem som kandidat.»
Det ryckte till i Agnes.
Hon hade gått ifrån de äldre och stod borta vid en nyplanterad grupp med aurikler.
Men hon hörde orden tydligt, och hon kände, hur röd hon blef.
Hur hade hon icke tänkt på honom under denna tid, och hur alvarligt hade hon ej sträfvat att glömma honom.
Som en katolik hade hon uppfunnit straff för sina »fula tankar», som hon kallade dem, i synnerhet förelagt sig riktiga herkulesarbeten i pianospelning, hvilket hon afskydde, alt som straff.
Solen hade nyss gått ner.
Rabatterna voro fuktigt svarta, gräset spirande grönt, och hela luften ångade af vårens vällukter.
Agnes kände sig så öfversvinneligt lycklig.
Hon erinrade sig hastigt den där kvällen, när han läst Hærmændene.
Och nu skulle han komma.
Det var märkvärdigt, hur hela verlden kunde skimra i ljus.
Var det någon människa, som sett och känt det mer än hon?
Men långsamt och tyst reste sig ett annat minne inom henne.
Hon såg en blek, svartklädd flicka, som stod vid altaret och gaf Gud sitt hjärta.
Hon visste, att denna flicka gifvit Honom det heliga löftet att aldrig låta den man, hon älskade, draga sig bort från sin barndoms tro.
Hon mindes hur de fem frågorna hade kommit, och hur rent och allvarligt, hon på dem svarat sitt oåterkalleliga ja.
Och hon mindes vidare, hvilket jubel som fylt henne den dag, då hon gick fram till Herrans bord.
Hon hade känt Hans kraft mäktig i sig, hon hade känt sig stark till hvarje offer, hon hade önskat, att offrets dag måtte komma, för att hon rätt måtte få visa, hur Guds kraft var mäktig i de svaga.
Och med en ödmjuk hängifvenhet utan gräns hade hon inom sina läppar mottagit sakramentet och erfarit, att i den stunden fylde den helige ande hennes själ, och hon var icke fjärran från sin Gud.
Hon var honom så nära, som ett barn är sin fader.
Det kom så underligt allvarligt och tryckande.
Hon tyckte sig ännu kunna höra prestens ord, när han lade sin hand på hennes hufvud.
Nu var offrets dag kommen.
Ty komma skulle den ju förr eller senare.
Nu skulle hon välja.
Hon såg på den ljusa grönskan, som slagit ut från de fina, smidiga grenarna, hon såg den blå rymden, som hvälfde sig så fritt och högt öfver henne.
Och försakelsens stränga bud framstälde sig för hennes själ; men hon böjde sig ej längre där under i jublande, offervillig lydnad.
Hon erfor en pinsam beklämning.
Försakelsen var ej en glädje nu mera.
Den var ett ok, som hon ej fick, ej kunde skaka af.
»Agnes», hördes plötsligt fru Skogmans röst.
Hon gick långsamt tillbaka till de andra.
Man tog afsked, och en stund därefter vandrade mostern och Agnes uppför gatan, som ledde till deras boning.
Det var ljumt och friskt på en gång.
Bodarna voro stängda.
På en och annan trappa stod en ensam manlig figur och rökte, blickande upp mot den ljusa himmelen, som var alldeles prickig af matt glänsande stjärnor.
»Moster», sade Agnes om en stund, »om man älskar en människa, som är af olika tro, är det ej då en pligt att söka glömma honom?»
Mostern såg förvånad ut.
»Det kan åtminstone vara en pligt», sade hon.
Agnes böjde på hufvudet och gick en stund som i tankar.
När de kommit hem, sade hon: »Glömma kan man nog ej.
Men försaka måste man.»
Som en blixt hade det slagit Grane, när han kom hem, att han ej glömt Agnes under det myckna, som sysselsatt honom på den sista tiden.
Han märkte själf, att han sökte henne, och Agnes njöt däraf, väl med en tillsats af bitterhet, men det kunde dock ej vara henne förmenadt att åtminstone lära känna honom.
En större utflykt var beramad till en ruin, belägen i den lilla stadens granskap.
Ett helt sällskap ungdom, försedt med behöfliga förkläden, hade tidigt på morgonen begifvit sig på väg.
Först dagen därpå skulle återfärden ske.
Natten skulle tillbringas i ett par nära belägna bondgårdar.
Det var en solblank sommardag, uppfriskad at hafsvhiden, som behagligt kylande blåste genom den gamla borgen.
Man åt middag i det gröna, tillbragte eftermiddagen med hvarjehanda nöjen och samlades mot aftonen för att supera på en slags terrass med utsigt åt hafvet.
Agnes stannade kvar med de äldre för att göra i ordning supén, under det att det öfriga sällskapet begaf sig upp i den öfre våningen af ruinen för att betrakta solnedgången.
Solens nedre rand snuddade nästan vid vattnet, himlen var fläckvis beströdd med hvita molntappar.
Lugnt och blått sträckte sig hafvet, det vida, stilla hafvet framför dem.
Träd växte där inne i de gamla murarnas grus, och de höga almarna som från borgens fot växte utför höjden, tills de än längre ned fortsattes af små ekars ljusare grönska, bildade som en backe af grönt emot det i solljus badande vattnet.
Det blef tyst i sällskapet.
Man skilde sig åt, två och två eller en och en.
Så stod man där och såg ut.
Så gick man också ned.
Först åsynen af den färdiga aftonmåltiden satte på nytt tungorna i rörelse.
Grane gick fram till Agnes.
»Det var synd, att ni ej var med där oppe, fröken.
Vill ni ej följa med dit ett ögonblick?
Vi hinna nog», tillade han, när han såg att hon tvekade.
De följdes åt tysta genom det höga gräset och de täta buskarna, upp för stentrappan och in i ett af de större rummen.
Då vände sig Agnes hastigt till honom och sade utan förberedelse: »Jag har ofta tänkt, att det måtte vara skönt att kunna skrifva ner, hvad man tänker.
Jag har äfven önskat att kunna det.»
»Tror ni», sade han långsamt.
»Önska er icke den gåfvan.
Det är skönt kanske, när man en gång hunnit så långt.
Men innan dess!
Vägen, man har att gå, är lång och ofta svår nog.»
»Är det skald, ni vill bli», frågade Agnes.
Grane log:
»Hur vet ni ens, att jag tänker skrifva något?»
»Det har jag kunnat förstå.»
Hon såg framför sig på den motsatta väggen, där den nedgående solen mellan träden kastade hela knippen af strålar.
»Nej», sade han efter ett uppehåll, »det har aldrig frestat mig.
Jag ville bli tänkare.»
»Vill ni lära att förstå all ting?»
»Ja», svarade han, »så långt min tanke räcker.»
Hon satt framför honom med händerna sammanknäppta i knäet och såg ut genom ett af fönstren.
Hennes ögon lyste och läpparna rörde sig sakta, som talade hon med sig själf.
Där ute var solen till hälften begrafven i hafvet.
En bred väg af ljus ledde rakt fram till de båda, som suto där midt emot hvar andra och sågo ut öfver den grönskande backen bort mot hafvets fria yta.
De bytte tysta om plats, gingo från fönster till fönster, och när de vände sig inåt, lyste hela ruinen af ett blekrödt skimmer med mörkare skuggor mellan fönstren.
»Jag tror, vi måste gå nu», sade Grane.
»Ja», sade Agnes, »de vänta säkert på oss.»
Efter supén promenerade sällskapet två och två.
Herrarne bjödo damerna armen, Grane och Agnes först, de öfriga efteråt.
Det var full skymning, ljumt och lugnt.
Mellan de höga hagtornshäckarna i den gamla parken gingo de, togo af på slingrande gångar och vände åter igen, utan en tanke på hvart de gingo, eller hvad de talade om.
Ty de talade länge i stöten och mycket, hviskande nästan för att ej störa tystnaden, som förde dem mot hvarandra och lät deras blickar mötas länge och strålande, utan tvekan och utan bryderi.
»Är ni trött?»
»Nej då.»
De gingo igen.
Det blef mörkare i gångarna, himlen alltmera djupblå, och ur tystnaden drillade klart och fulltonigt en näktergals sång.
Agnes trodde knappt sig sjelf, hon talade, som hon aldrig hade talat, om bagateller, smådrag från sin egen barndom, ställen, som hon tyckte om, dit hon brukade gå, och hon stödde sig mot honom, när hon talade, och såg upp i hans ansigte, så att han kände hennes axel hvila emot sin arm.
Hela hemvägen gingo de tysta.
Och tystnaden var så rik, kvällen så vacker, himlen så blå och vattnets skvalp på afstånd så friskt.
Det var som en lång kysk omfamning.
När Agnes lade sig, hade alla hennes gamla, tankar vikit.
Hon tackade Gud som ett barn, att hon haft så roligt, och somnade lugnt och godt.
Grane tänkte öfver kvällen.
Han sökte sätta sig in i Agnes’ tankegång, och ju mer han gjorde det, dess mer blef det honom klart, att hon älskade honom, men att hon aldrig skulle blifva hans.
Han skulle ej vinna de två i lifvet – sin lefnads arbete och lyckan.
Det blef tyst emellan dem efter den kvällen.
Grane höll sig på afstånd.
De hade talat ut alt, som kunde sägas, utom deras kärlek själf.
Nu fattades blott detta, och det skulle ej komma.
Agnes hade ett par dagar varit lycklig.
Nu skulle det komma, detta stora, som hon hoppats på.
Sådan som han hade varit mot henne, kunde något tvifvel ej längre finnas.
Ungdom, kärlek, längtan, lycka hade vunnit seger inom henne.
Men alt som tiden gick, sinade hennes glädje långsamt ut, hon kände, att den försvann med dagarna, som förflöt inemot den dag, då han skulle resa, och hon tänkte på de kommande åren, som en menniska gör, när hon första gången anar lifvets tyngd.
Och på samma gång återvände hennes gamla beslut med all sin kraft.
Agnes förstod, att hon varit nära ett affall.
Det var blott en dag kvar, och han hade själf sagt, att han skulle blifva borta flera år.
Hon gick ned till sin gamla plats vid vågbrytaren med ett behof att vara ensam.
Hon trodde, att hon skulle gråta, och ville ej bli sedd.
När hon kom dit ner, satt Grane där på en hög bräder.
När han fick se henne, gick han henne till mötes, som om han väntat på henne.
»Ni hade sagt mig, att ni brukade gå hit ner», började han.
»Jag har varit här flere gånger.
Det är något jag ville säga er.»
Det brände inom henne.
Hon visste ju, hvad som skulle komma, och hon följde honom tyst.
De gingo hvarandra så nära, att Agnes kunde höra, hur hans hjärta bultade, våldsamt, som om han endast med möda beherskade sig.
»Vi ha fått rätt mycket gemensamt», började han.
»Har ni lärt er att hålla af mig något under denna tid?»
»Ja», sade hon hastigt och klart.
»Jag menar ej litet, utan mycket.
För hela lifvet.
Kan ni svara ja äfven på det?»
»Det kan jag nog.
»Men?»
»Jag kan aldrig se opp till en, som ej är ett Guds barn.»
Hon andades långsamt ut.
Hon hade kunnat säga det.
Han drog en tung suck: »Jag väntade det svaret, och ändå har jag ej velat tiga, utan ha allting klart emellan oss.
Förlåter ni mig det?»
Hon hade knäppt tillsammans sina händer och följde honom med nedböjdt hufvud.
»Jag har gjort orätt mot er, Agnes», sade han.
»Jag borde ha vetat, och jag visste, att ni skulle svara så.
Men jag hade sagt er för mycket.
Vi behöfva ej dölja det.
Vi visste båda att vi älskade.
Jag kunde ej resa och tiga.
Hade ni velat det?»
Hon lossade fingrarna från hvarandra, lade sin hand på hans arm och såg på honom.
Då drog han henne till sitt bröst; hon lade armarna om hans hals och grät tyst. »Kristian, Kristian.»
Han lyfte upp hennes hufvud och kysste henne.
»Skola vi så skiljas?»
Han tog hennes hand, sökte en stund efter ord, men fann inga.
»Farväl, Agnes», sade han, och kysste henne på nytt.
Hon tog sakta bort hans arm.
»Farväl», hviskade hon.
»Men gå nu.
Vi måste.»
När Agnes kom hem, var hon blek och andades kort.
Mostern frågade oroligt, om hon var sjuk, men Agnes sade, att det betydde ingenting.
Dagen derpå kom Grane för att taga afsked.
Han skulle resa samma dag på aftonen.
Fru Skogman gick ut ett ögonblick.
»Tala om det, om ni vill», sade Grane hastigt.
»Det skall lätta er.»
När Kristian stängt dörren efter sig, gick Agnes fram till fönstret och såg efter honom.
Han såg ej upp.
Vid hörnet af gatan stannade han dock och vände sig om.
Men då var han för långt borta för att kunna se henne.
Agnes hade gripit med båda händerna i fönsterbrädet.
Hon pressade läpparna tillsammans för att hämma tårarna, men det lyckades ej.
De kommo ändå, en efter en, och hon bröt ut i en häftig snyftning.
Mostern hade stått bakom och sett på henne.
Hon lade sin hand på flickans skuldra och drog henne till sig.
Som ett barn föll hon den gamla om halsen och grät.
Och när tårarna sinat ut, talade hon om sin sorg.
Middagen blef försenad, men det var ingen som tänkte därpå.
Grane kom hem den dagen ovanligt vek.