Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa, som det tillkommer att afgöra speciella, endast departementerna vidkommande ämnen, att i sådana frågor, som vidröra dem, afgifva utlåtanden till Directionen, samt att upprätta förslag till sådana tjenste)', som uteslutande äro vid visst departement anställda, bestå af 1:0
C a n ce 11 i-a f d e
I n i n ge ti, hvarunder höra Cancellidepartementet och Fiscalscontoret; 2:0
Lå neba n k-afd eillinge)], med underlydande Lånebanken (Guld- och SilfverPantcontoret), Bokslutscontoret och Oeconomicontoret; 3:o V e
xe 1 b a n k - a f d e I ni n g e n, hvarunder höra Vexelbanken, Cassa- och Sedel-departementerna med Tumba; 4:o
Diseo n t-a fd el u i n ge n, omfattande Bancodisconten med dess härvarande utgreningar.
Hvarje afdelning består af Ordföranden i Directionen, sa ofta han är närvarande, 1 Directör, Afdelningens Inspector och med skyldighet att specielt tillse alla derunder hörande departementer och contor, hvarje Departementschef, när dettas ärenden förekomma, samt åtminstone en annan Commissarie.
Om fastighetsbelåningen komme att i sina detailler från Banken öfverflyttas på något annat institut, kunde ira och 2ta Afdelningarna sammanslås samt en Directörsplats indragas.
I afseende på Bancodisconten anser jag, att förvaltningen, med dess redovisning, ansvar m. m., bör, under BancoDirectionens öfverinseende, tillkommaDiscontafdelningen (sammansatt af Ordföranden, en annan ledamot af BancoDirectionen och 2 Gommissarier); men att vid utlåningen Afdelningen förstärkes med 4 Fullmägtige och, om man vill, 2:ne Bankens tjenstemän, samt för Iiandelsdisconten med 2tne handlande, utsedde årligen af Stockholms Grosshandelssocietet.
I afseende på Lånecontoren, så, ehuru deras afstånd måste göra deras förvaltning mera oberoende af Bancostyrelsen, anser jag dem dock böra derunder sortera; och botvid Götheborgs Lånecontor, vid sidan af RiksståndsDirectörerna, vara anställd en BancoDirectör, med samma immuniteter och på lika sätt tillsatt som de i Stockholm.
Vid Malmö Lånecontor torde en Commissarie eller Kamererare kunna intaga närvarande Bancoombudsplats. 5:o Jag får vördsamt föreslå, att en lag måtte upprättas för Rikets skuldväsende; förbehållande mig att vid remissen få närmare yttra mig i ämnet.
Dessa 5 motioner lades på bordet. i36 Den i Mars e. m.
Hr Gripenstedt, Jac., hade inlemnat följande:
Motionstiden är sint.
En mörk rideau hämmar den blick, som, styrd af bekymmer för näringarnas oberoende af magten, söker framtränga till hoppet om en ljusnande utsigt för deras framtida öden.
Ännu hotas detta oberoende af den föreslagna förändringen i 72 5.
Ännu är intet förslag till banklag af Regeringen afgifvet, och så länge är representanten urståndsatt att uppgifva förslag 0111 de åtgärder, som derefter mäste lämpas, och örn de garantier för myntbestämningens bestånd, som han skulle finnå nödiga.
Den garanti, som man trott sig böra söka i banklagars stiftande enligt 87 §.
Reg.-F., är alldeles oduglig; ty beslutens o fö r ä n d e r
I i g h e t störer snarare förtroendet, i fall deras vishet icke uppenbaras uti deras enlighet med sakens natur (la force des choses), och vid stiftandet af grundlagar bör man abstrahera från alla motiver, som kunna hemtas från personliga förhållanden.
Ehuru således vår nuvarande och i den närmaste tidens perspectiv kända Regering äger den fullkomligaste rätt till ett oinskränkt anförtroende åt
Dess upplyst väl viljande afsigter, måste vi underkasta oss den smärta, en tvungen glömska härutaf för tillfället medför, behållande uppmärksamheten endast fästad på den olyckliga möjligheten af ett motsatt förhållande.
Jag föreställer mig sålunda i framtiden t. ex. en svag Regent, kringhvärfd af fattiga, luxälskande och således penninglystna embetsoch hofman.
Äger Regeringen då prerogativet att vägra sitt samtycke till Ständernas förslag till reglerande af en Bankens function, hvilken icke kan lemnäs i sitt fordna skick, i anseende till dess genom förändrade conjuncturer uppkomna menliga inverkan på vigtiga interessen, skulle Regeringen kunna, vid ett ädelmodigt medgifvande, dervid fästa sådana vilkor, som till utseendet och för tacksamhetens enthusiasm obetydliga, likväl innebure ett förökad t inflytande på andra, icke bevakade interessen af ännu större vigt, hvarigenom dessa skulle måhända nödgas att, med sin egen undergång, bidraga till den skadliga statsluxen, hvilken oundvikligen leder till rysliga olyckor.
Historien förvarar skarpa lexor i detta afseende.
Eller månne anledningarna till Franska Revolutionen icke kunna sökas lill en del redan i det Lawska och Colbertska finanssystemets lofvande aspecter.
Dessutom är bevarandet af folkets rätt att sig sjelft beskatta en helig pligt; och hvilken sakkunnig vet icke, att den strängaste beskattning kan tillvägabringas blott genom en manöver med penningeväsendet, hvaruti de flesta icke ana den minsta fara?
De garantier, Frih. Rantzou sökt finna, äro visserligen till en del goda, men, jag fruktar, icke tillräckliga.
Förslagen t.
ex. om discontlånens totala inbetalning och fastighets-lånefondens förflyttning till Handelsdisconten, ehuru enliga - Den i Mars e. in. liga med en riktig bankesprit, torde möta ett oöfvervihnerligt motstånd, äfvensom upphörandet af assignationsrätten.
Blancocrediten på Hamburg förekommer väl silfverexport; men då trasseringarna skola betäckas, får Banken nog kännas Vid förlust, ty den får icke återköpa vexlar a 128 sk.
Frih. ogillar riktigt (ehuru blott assertoriskt och icke demonstrativt) den föreslagna redactionen af 72 §.
Reg.-F., men synes tro på någon mystisk kraft att förekomma missbruk, hvilken skulle finnas uti ett af Frih. önskadt tillägg till besagde §. under sin hvilotid till nästa Riksdag, då upplysningens magt blott är beräknad för framtiden.
Dessutom uppgöras nästan alla bevis för Bankens förmåga att uppfylla sina förbindelser under förgätande af den hufvudsakliga omständigheten, hvarpå jag anhåller, att BancoUtsk. måtte fästa en särdeles uppmärksamhet, nemligen, att
Banken må skyddas för den förstörande influehce på denna förmåga, som kan utöfvas af ett creditmynt, hvars uppkomst, till ett nästan obegränsad! belopp, från hypotheksföreningar en af sjelfva Regeringens Ledamöter proponerat, och som, enligt 1824 års lag för privatbankel- samt Hr Skogmans motion, äfven frän dessa kan framstörta.
Olli man således än medgifver, att ehuru ingen af de fyra classer, Söm man trott hafva tillfälle och anledning uttaga silfver, nemligen stora handelshus, allmänna cassör, capitalister Och importörer, hvarken särskildt eller samfäldt kunna förstöra realisatiöhen, emedan dels en betydlig qvantitet bancosedlar behöfvas för skatter och inrikes rörelsen, dels deli qvarblifvande Sedelstocken stiger i värde o. s. v.; så gäller dock allt detta blott såvida intet surrogat för bancosedlar finnes; men börjar blott någon brist på dem förmärkas, hvilket lätt kan ilända, då så många deboucheer för silfret blifva öppnade och äro lockande att begagna, bilda sig nog alla tillåtna surrogater.
I samma mån löpa bancosedlarna in, och det behöfves slutligen blott en obetydlig tillfällighet för att sätta surrogaternas utgifvare i förlägenhet.
De blifva insolventa.
Den härunder redan utarmade
Banken måste taga dem under armarna (ty jag supponerar, att den har mera styrka att uthärda elisen), emedan Staten aUctorisérät deras tillvaro; men derefter behöfver Banken sjelf morätöHUm och nytt nccord.
Ingen realisation, myntbestämning eller hvad det må kallas, kan således äga bestånd, utan att ali möjlighet till uppkomst af o rea I i ser b a r t creditmynt är afskuren; och att göra en realisation, som icke äger bestånd, är ej allenast en misslyckad oeconomisk calcul, utan ett • juridiskt brott, en orättvisa; emedan den, som har disponibla capitaler, att derför uttaga silfver så länge realisationen fortgår, får mer än någon annan derefter.
Ett riktigt inseende häraf och en liflig känsla af harm vid tankan på möjligheten af denna orättvisa, som icke beteder 3 H. *8 138 Den i Mars c. m. den minsta förmån för någon annan än löntagande consumenter af utländska lyxvaror, ligger till grund för det yrkande, att, om man nödvändigt vill besluta silfverutvexling, denria bör ske enligt silfrets allmänna pris, hvilket man trott coursen indicera, intill dess myntväsendet hinner verkligen ordnas.
Denna åsigt kan väl icke intränga, der en fixerad myntbestämningsgrund blifvit en fix ide'; men den är tydligen egnad att hejda Bankens ruin, tills säkrare garantier, än de hittills föreslagna, blifva förskaffade.
Fruktan för coursens stegring är det enda bandet på sedelemissioner.
Man vet då också hvad sedeln ungefär är värd; och den idoga, sparsamma mannen blir icke narrad genom en bedräglig numerär, att bidraga till ökande af lycksökarens och den öfverflödigt lefvande lättingens redan förut stora förmåner.
Den uppdrifning af coursen, som är en följd, icke af ofunderade sedlar, utan af trassentinteresset, är snarare nyttig än skadlig; ty den är en skatt på lyxen.
En tunna salt blir derigenom icke dyrare, än att det kan sparas in med ett par supar eller några tobaksrullar, och inhemska nödvändighetsvarors pris rätta sig icke efter coursen.
Fruktan åter för realisationens obestånd, om det börjar förmärkas, att Bankens silfverfond jemnt minskas, vållar, att alla fordringsägare uppsäga sina lån, för att skörda medan tid är; och hvilken förfärlig belägenhet beredes ej då för alla gäldbundna?
Skall Banken således ej ruineras, under det den måste sälja silfver och vexlar för mindre än hvad den får köpa för, så fordras ett strypsystem.
Båda dessa ytterligheter måste undvikas och öfvergången beredas till ett sådant myntväsende, som på en gång uppfyller fordringarna af myntets oföränderlighet och den enskilda creditens behöriga utsträckande.
Jag anhåller, att H. R. o. Ad. förenar sig i den uppmaning till BancoUtsk., att det må fästa ett rättmätigt lika afseende på båda dessa omständigheter.
Hr Gripenstedt hade ytterligare inlemnat ett så lydande anförande:
Om fördelen af spisinrättningar utan spirituosa har mycket blifvit skrifvet och ännu mera ordadt.
Meningen med denna uppsats är således ej att vidlyftigt utbreda sig öfver ämnet, utan endast att vid sjelfva principen göra några anmärkningar, likväl utan ali syftning att tillämpa dem på de personer, hvilka med oförtrutet nit omfattat denna fråga, såsom, efter deras tanka, högst välgörande för den arbetande classen.
Syftemålet för denna ide' har, som nogsamt är kändt, varit att förekomma böjelsen för brännvin, och tillika skaffa arbetaren väl kokad mat för lågt pris.
Att denna afsigt
Den i Mart e. m. förråder god vilja, är utom ali fråga; men huruvida den goda viljan ensamt är tillräcklig, såväl i denna som vid andra sakers afgörande och behandling, är hvad vi tro de flesta med någon erfarenhet bestämdt neka.
Att hjelpa utan ali urskillning är oftast att skada i stället för att hjelpa; ty den arbetsföre lättingen, som genom en förställd uselhet erhåller alraosor till sitt uppehälle, blir efter någon tid, genom vanan att ingenting göra, ej allenast oduglig till arbete, utan äfven genom syslolösheten helt och hållet förhärdad.
Då kroppen får hvila, äro tankarna i stället så mycket mera occuperade med utfunderandet af alla möjliga knep, för att lättast kunna lefva på andras bekostnad.
Att påstå, det brännvinssupande! afböjes och förekommes genom dessa anstalter, är någonting så barnsligt, att vi ej begripa, huru denna sats kunnat erhålla flera aktningsvärda försvarare.
Ehuru ett orimligt lågt pris finnes på brännvin, lättas än mer åtkomsten af detsamma, då den friska arbetaren bekommer genom spisinrättningar sin föda för halfva värdet, och således nu, mera än förr, har penningar öfver att i porten bredvid spisinrättningen, antingen på ett brännvinsmagasin eller en krog, köpa sig ett qvantum af sin älsklingsdryck, som är mer än tillräcklig för ett rus.
Att tro, det den obildade menniskan genom moraliska föreläsningar kan afvänjas från sina njutningar, under det roan befordrar och lättar medlen för deras erhållande, utmärker en ringa kännedom om menniskan i allmänhet och isynnerhet om dem, sorn höra till den arbetande classen.
Hos dessa menniskor bildas från deras spädaste barndom de mest förvända begrepp om brännvinets välgörande verkan; och huru kan det annorlunda vara, då fadren gifver barnet, innan det ännu kan tala eller gå, en styrkdryck brännvin, efter hans tanka i hög grad nyttig, eftersom det är en qvintessens af den födande och stärkande säden.
Han vet ej isin okunnighet, att brännvinet, i spädare åldern njutet, äfvensom vid den högre i stor mängd, är ett förgift, om det ock är tillverkadt af bara god säd; än mera skadligt och säkert, ehuru långsamt, dödande är det, då det, såsom nu ofta sker, af våra brännvinsfabrikörer tillverkas af rutten och omogen potates.
Att genom sammanskott stifta dessa spisinrättningar endast i den afsigt, att arbetaren må till betydligt nedsatt pris bekomma sin föda, är ock en tanka, som ej tal närmare granskning.
Hvilken nytta kan tillskyndas samhället deraf, att den unga, friska och arbetsföra menniskan göres till ett almosehjon?
Att hon blir ett almosehjon är mer än tydligt, då hon till en ej obetydlig del underhålles af allmänna eller enskilda bidrag.
Att genom sådana välgörenhetsprof tro sig Uträtta något nyttigt för det allmänna eller för den enskilda är en stor irring, då ingenting mindre deraf följer, an motsatsen af det nyttiga, nemligen en bestämd skada.
Detta är Den i Mars e. ra. enklaste och genaste sättet att bilda lättingar, lika Italiens lazaroni, hvilka egentligen nu underhållas af ett herrsklystet och intrigant catholskt presterskap, för att vid lämpliga tillfällen kunna begagnas af sina patroner.
Men det är ej nog, att genom dessa spisinrättningar bildas lättingar, utan brottslingar bildas äfven; ty, sorn man vet, ger den ena lasten handen åt den andra.
Då arbetaren ser sig genom dessa inrättningar kunna lefva för hälften och derunder, mot hvad hans föda förut kostat, och hvilket efter de gångbara arbetslönerna kan fullkomligt förtjenas, då arbetaren nemligen arbetar, så vet hvar och en, med närmare kännedom om arbetsclassens vanor, att han ej aflägger något af sin behållning, för att i kläder eller på annat sätt förbättra sina vilkor, utan i stället arbetar destomindre, blir dolsk och begifven på dåligheter.
Det är ej med arbetaren som med den bildade menniskan, hvilken, under ledighet från göromål, odlar sin själ genom en undervisande lectur, eller genom val af oskyldiga nöjen söker en förströelse, som upplifvar hennes mod mot bekymren.
Den, hvars förstånd aldrig blifvit kringstråladt af ett högre och klarare sken, använder ledigheten från tvingande arbete, antingen att i lätja förslöa såväl själens som kroppens krafter, eller att i föraktliga njutningar utplåna gräusskillnaden emellan menniskan och djuret.
Fyllerilasten hos den arbetande classen undanrödjes hvarken med moraliska tal eller med välmenande och oeftertänksamma p a 11 i a t i v e r, Brännvinets fördyrande är det enda och, såsom vi under brännvinsbränningsförbuden sett, specifikt verkande mediet.
Men hvarföre vederbörande ej genom sin afgörande medverkan vilja, genom en hög afgifts påläggande på brännvinsbränningsrättigheten, afskaffa fylleriet, och med detsamma förskaffa landet den mest välsignade statsintrad, se det är något, sorn vi hvarken kunna förklara eller begripa, utan torde den gåtan säkrast kunna redas af de aristocratiska brännvinsfabrikörerna, så framt
Nb. det vore möjligt, att någon af dem kunde på en stund lemna sin rykande brännvinspanna.
Jag skulle vördsamt hemställa, om det sist upplästa anförandet är en motion.
För min del finner jag den ej vara det; och inser jag ej, hvarken till hvilket Utsk. det kan remitteras, eller hvilken behandling det hos något Utsk. skulle få.
U. Ex, Ilr Gr. o. Landtm, yttrade, att då Hr Gripenstedts anförande icke innehöll något lagstridigt, kunde dess intagande i protocollet icke förvägras, och komme detsamma altså att läggas på bordet; om och hvart det borde remitteras, vore en fråga, hvilken komme att afgöras, då det för andra gången för B. o. Ad. föredroges.
Den i Mars e. m. Frih;.
Stjernstedt, Lars, hade inlemnat 2:ne så lydande anföranden: 1:0
Uti underdånig skrifvelse af d. 11 Jan. i83o föreslogo Fikets då församlade St., att g §. i 17 Cap. HandelsB:n måtte derefter blifva så lydande: ”Efter dessa komma de, som hafva klara skuldebref och ”pantförskrifningar i den skyldiges fasta gods eller hus i starden, och dem å häradsting eller rådstufva offentliga inteckna låtit å den ort, härad eller stad, der egendomen ligger; ”och tage hvar betalning utur sin pant med dess afgäld in”till betalningsdagen.
Ar en pant till flera förskrifven och ”räcker den ej till för alla, håfve den företräde, som äldsta ”inteckningen viser.”
Ändamålet med förändringen, bestående i tillsatsen af orden ”med dess afgäld intill betalningsdagen,” var att i bestämda ordalag få uttryckt hvad i afseende på det redan gällande lagbudet i g §. af nämnde Cap. äfven dittills blifvit tillämpadt, nemligen att den förmånsrätt, hvilken tillkommer innehafvare af inteckning i fast egendom, må sträckas äfven till den iutecknade egendomens afkastning.
Vid lind. föredragning af detta förslag ansåg Högsta
Domstolen anmärkning böra göras emot de nyttjade ordalagen ”afgäld intill betalningsdagen” såsom icke nog tydliga, flogsta Domstolen fann det ligga i sakens natur, att betalningen eller utdelningen till borgenärerna sällan korn att ske samma dag, som fastigheten upphört att tillhöra concursmassan; men längre än till sistnämnde dag borde ej borgenär äga anspråk på afgälden.
Dessutom saknades, enligt Högsta Domstolens omdöme, i det föreslagna stadgandet nödig bestämdhet i afseende på möjliga collisioner emellan inteckningshafvare, arrendatorer och sådana fordringsägare, som fått utmätning å gröda.
I följd häraf afstyrkte Högsta
Domstolen antagandet af berörde förslag; och d. g Mars i83o förklarade K. M., med godkännande af de utaf Högsta Domstolen andragna skäl, sig ej vilja förslaget gilla och antaga.
De skäl, som förauledt 11.
St. att framställa berörde lagförslag, äro likväl, enligt min öfvertygelse, så fullkomligt grundade pä billighet och rättvisa, att jag, endast åberopande den utid. skrifvelsen, deri berörda skäl finnas upptagna, får, till vinnande af det utaf R.
St. åsyftade ändamål samt i anledning af de emot förslaget af Högsta Domstolen framställda anmärkningar, hvaraf likväl den örn möjr lig collision emellan inteckningshafvare och arrendatorer torde vara mindre vigtig, enär, i händelse panten är utarrenderad, det ligger i sakens natur, att arrendeafgiften utgör pantens afgäld och att, derest arrendatorn, på sätt lag förmår, beredt sig rättighet att med arrendet fortfara, endast nämnde arrendeafgift, jemte egendomens köpeskilling, kan lill inteckningarnas betalande användas, härmed vördsammast
Den i Mars e. m. föreslå, att g £. i 17 Cap. HandelsB:n måtte erhålla följande lydelse: ’’Efter dessa komma de, som hafva klara skuldebref "och pantförskrifningar i den skyldigas fasta gods eller hus "i staden, och dem å häradsting, eller rådstufva, offenteli"ga inteckna låtit, å den ort, härad eller stad, der egendomen ligger; och tage hvar betalning utur sin pant med "dess afgäld, intilldess panten lagligen försåld "och till nya ägaren afträdd är.
Har någon borgenär i laga ordning fått utmätning och för säl j"ning af gröda, tage inteckningshafvare hvad af "köpeskillingen derför öfrigt vara kan, sedan den "fordran, för hvilken utmätning skett, jemte nödiga kostnader, först guldna blifvit.
Är en pant "till flera förskrifven och räcker den ej till för alla, håfve "den företräde, som äldsta inteckningen viser."
Att denna min motion måtte till LagUtsk. remitteras, får jag ödmjukast anhålla. 2:0 K. Förordn. d. 5 Mars 1746 stadgar: "att den, som "olofligen bryter upp annars bref och derutur tager pen"ningar, Bankens eller andras sedlar, som för penningar "gälla, eller annat penningevärde, samt således stöld begår, "bör dödsstraff undergå och varda hängd."
Genom K. Brefvet d. 23 April 1752 är jemväl föreskrifvet, att, vid fråga om stöld utur bref, snatteribot ej äger rum, utan bör den, som olofligen uppbryter andras bref och derutur tager mycket eller litet, derför dömas att undergå dödsstraff.
Slutligen innehåller K. Brefvet d. 10 Aug. 1784, att af det, som genom K. Förordn. d. 20 Jan. 177g, ang:de ändring af åtskilliga allmänna lagens rum, är stadgadt, ej får dragas någon följd i anseende till deras straff, som uppbryta andras
Bref och derutur stjäla penningar, utan skola, vid afgörandet af dylika mål, K. Förordn. d. 5 Mars 1746 och K. Brefvet d. 23 April 1752 tjena till efterrättelse.
Af ingressen till K.
Förordn. af d. 5 Mars 1746 inhemtas, att K.
M. ansett den, som stöld på ofvanomförmälda sätt föröfvar, vara ej mindre straffbar än den, som uppdyrkar, uppbryter, eller på något våldsamt eller listigt sätt öppnar skap, kista eller skrin, hvilken sistnämnde, efter K. Förordn. d. 20 Dec. 1745, skulle utan skonsmål varda hängd, och att K.
M. förty i Wäder velat förutberörde Förord, utfärda. 1745 års åberopade K. Förordn., som sålunda synes hafva tagits till grund vid bestämmandet af straff för stöld utur bref, har längesedan blifvit upphäfven; äfvensom dödsstraff för annan i [erera d eller qvaiificerad stöld, i följd af mildare principer i lagstiftningen, blifvit i de flesta fall afskaffadt.
Ännu qvarstår dock K. Förordn. d. 5 Mars 1746, som, ehuru groft det brott än må vara, hvilket nämnde
Den i Mars e. ra.
Förordning afser, likväl, vid jemnförelse med de för andra stölder stadgade straffbestämmelser, utsätter svårare straff, än på dylikt brott följa bör.
Skulle riktigheten af denna min åsigt jäfvas, torde jag, till styrka för densamma, endast behöfva åberopa den omständighet, att K. M. i sednare tider alltid behagat af
Nåd förskona den brottslige från undergående af honom, enligt 1746 års Förorda., för stöld utur bref ålagdt dödsstraff.
I följd af hvad jag sålunda haft äran anföra och i den öfvertygelse, att behofvet af en förändrad lagstiftning i förevarande ämne länge varit insedt, får jag härmed vördsammast föreslå, att, med upphäfvande af K. Förordn. d. 5 Mars 1746 och de i ofvan åberopade K.
Bref till följd deraf gifna föreskrifter, så vidt de afse stöld utur bref, sorn icke äro å postcontor eller under annan allmän säkerhet inlemnade, i hvilka sistnämnda fall den förut varande straffbestämmelsen torde, af skäl, som jag nu ej anser mig behöfva andraga, äfven hädanefter böra bibehållas, måtte genom utfärdande Förordn. stadgas, ”att den, som olofligen ”uppbryter andras bref, hvilka icke äro å postcontor eller "under annan allmän vård inlemnade, och derutur tager "penningar eller penningevärde, skall undergå det straff, ”sorn för annan stöld med inbrott finnes i lag stadgadt.”
Om remiss till LagUtsk. af denna min motion anhålles vördsammast.
Hr Roos Carl, Ulr., hade inlemnat följande:
Ad. får jag vördsamligen föreslå, att det arfvode, som, med undantag af ordföranden, hittills blifvit utgifvet till hvardera af de öfriga ledamöterna i Ridd.-Direct., för det kommande måtte indragas och besparas.
Såsom motiver för denna min motion får jag den äran framställa: 1:0
Att medlen till ifrågavarande utbetalning erhållas genom en capitationsafgift å R. o. Ad:s medlemmar, hvaruti millionären bidrager precist lika mycket som den, hvilken intet äger, — ett beskattningssätt, som redan länge rätteligen blifvit ansedt såsom det mest lastvärda. 2:0
För hvar och en af R. o.
Ad:s ledamöter, som deltagit i val af Ridd.-Directörer, lärer det listlöperi och, om jag så får säga, röstvärfveri, som vid sådana tillfällen äger rum, icke vara obekant.
Det hela deraf torde också kunna utmärka, att saken mera betraktats såsom en pensionsanstalt för sig, än som något egentligt uttryck af R. o. Ad:s utmärkande förtroende; och jag tror fast, att R. o.