Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke för det gamla Regina så väl förestod hans hushåll, nej, af annan orsak kom det sig, att Ortman var ... ogift.
Saken var helt enkelt den, att han ... aldrig älskat.
Det var icke af tillbakadragenhet och folkskygghet, som det kom sig, att han aldrig erfarit denna mäktiga känsla; han hade i sina yngre år sett sig mycket om i verlden, och ännu var han icke förvandlad till en sådan tafatt landtprest, som den moderna verlden, icke just utan skäl, så gerna gör sig lustig åt.
Å nej; han umgicks öfverallt i socknen och deromkring och gjorde tillochmed stundom, utan affärsorsaker, en utflygt till staden, der många bekanta hus med nöje stodo honom öppna.
Detta oaktadt hade han aldrig känt sitt hjerta slå för en qvinnlig varelse med den styrka han ansåg eller anade böra vara kärlekens karaktär, och aldrig hade han menat det vara kärlek, hvilket blott på sin höjd kunde ha varit ett fantasiens verk.
De, hvilka snusförnuftigt yrka, att den man, hvilken allaredan uppnått sin middagshöjd och än ej varit «kär,» måste vara en träbock och en opoetisk varelse, behagade rätta sitt misstag och skrifva upp sig till minnes, att en sådan man, i händelse kärlekens möjlighet bor inom hans bröst, kan vara mera sannt poetisk, än den som snaskat af kärlekens honing och varit en månskenshjelte i all sin dar.
Efter dessa mellanresonnemanger, hvartill vi måste medge att Reginas uppträdande gifvit en anledning, kan det vara så godt att återvända till – henne ännu en gång.
Hennes steg voro, såsom sagdt, hastigare än vanligt.
Hennes nyfikenhet tycktes spänd på det högsta, då hon utropade:
– En herre och ett fruntimmer, sittande på rackarkärra, veko af ifrån stora vägen hitåt.
Ack, nu öppna de grinden; hvad kunna de vilja ha?
– Regina är då god och sätter mera kaffe i pannan.
Kärran stannade, och ner hoppade en ung man med ett ansigte, vackert och ädelt, kanske tillochmed aristokratiskt och hjelpte sedan ner en ung flicka, hvilken tycktes road af att stödja sig på den unge mannens arm, oaktadt hennes hopp ned på marken skedde med en gazells vighet.
Det väckte sensation hos värden på stället, att den unga flickan med detta fina och ädla ansigte, hvilket svårligen kunde tillhöra den lägre folkklassen, var klädd så enkelt, blott i bomullstygsklädning och silkesduk.
Han beredde sig på någonting märkvärdigt, och nyfikenhet eller andra stridiga känslor kommo hans puls att slå litet tätare än vanligt.
Emellertid steg han upp och gick de två till mötes.
Sedan Harald gjort sig förvissad, att den som kom honom till mötes äfven var den rätte och ... så likgiltigt det än var, med hänsigt på hans egentliga ärende ... för att tillfyllestgöra artighetens lagar, presenterat sig, sade han:
– Detta besök, på denna tid af dagen, till en, för hvilken jag är fullkomligt obekant, bevisar huru vigtigt mitt ärende är, och huru ovanligt.
Här stannade
Harald och tycktes betänka sig.
Sedan, vändande sig till Stella sade han med sakta röst:
– Förlåt, Stella, att vi nu vilja tala på ett för dig alldeles obekant språk.
– Stella förlåter.
Stella förstår, att det är om Stella, och att det är bäst, att Stella inte förstår.
Ännu mera öfverraskad af röstens behag och det besynnerliga språket, begick presten den oartigheten att icke ens bedja sina gäster stiga in.
Medan Harald för sin åhörare nu talade om nattens händelse o. s. v., satte Stella sig på gungbrädet och tycktes endast vara sluten i sig.
Så händer också ofta, att den trogne hunden ligger i sin knut, lugn och likgiltig och tyckes allsicke minnas sin herre, för hvilken dock dess känsla lefver.
Haralds berättelse var naturligtvis mera sammanhängande än Stellas, kanske äfven litet afvikande ifrån hennes genom vissa gissningar, dem Stella historiskt nog uraktlåtit.
Det räckte således en god fjerdedels timme, som de båda herrarne promenerade af och an på den sandade gången.
Ortman afbröt blott sällan sin sagesman genom någon liten inkastad fråga eller reflexion.
Men sedan berättelsen var slutad, gingo de allt ännu tysta der, och Stella satt allt helt stilla, såsom ett beskedligt barn, qvar på sin plats, blicken orörligt häftad vid marken.
Tystnaden blef afbruten af gamla Regina, som frågade sin husbonde, om kaffet skulle intagas ute eller inne.
Väckt ur sin distraktion, tog han med en ledighet, ovanlig hos en bondkaplan, sina gäster en i hvardera hand och förde dem in.
Efter kaffet drogo sig herrarne in i salen och lemnade Stella, stackars barn, åter för sig uti förmaket.
Att kunna måla Stellas själ vid detta tillfälle, vore mera tacksamt, än att söka beskrifva den, än att söka beskrifva hennes tankar och känslor; ty af tankar hade hon väl ... intet, och känslor ... låta sig ju icke beskrifvas.
– Det är klart – sade Ortman – att Stella är ett hittadt, eller snarare ett röfvadt barn.
Men det der hör icke hit; hufvudsaken är, att hon är värnlös.
Att sätta henne i en pension håller jag med magistern att icke duger.
Men någonting måste för henne göras.
Hade Harald endast hört dessa kapellanens ord, så hade han säkert hållit torparhustruns råd att här söka råd för ett dåligt råd, och ansett prestmannen för en doktor Hjelplös; men dennes lifliga och vackra blick, vid det han talade, hade en motsatt verkan, än orden ensama för sig hade haft.
Harald kände, att denne var den rätte och han tryckte Ortmans hand långsamt men varmt.
Under den paus, som nu åter följde, kom Ortman att minnas sin af frosten förstörda gröda.
Närmast derefter leddes han uppå en plan, ett förslag, hvilket han troligen icke kommit uppå, om grödan nu stått herrlig och oskadd.
Ovanligare naturer se så godt som allt här i verlden ur en annan synpunkt, än hvardagsnaturer.
Se de förre också stundom så långt, att de slå öfver sitt mål och förfalla i oriktighet och skefhet, så är det i alla fall säkert, att de se längre, än de sednare.
Det berättas, att Gustaf den tredje, då han, invecklad med Ryssland i ett krig, så mycket mera hotande, som inhemskt uppror äfven förlamade hans kraft, fick dertill den förfärliga underrättelsen, att Danskarne infallit i hans land, vid detta tillfälle ögonblickligen utropat: nu är jag frälsad, ett utrop, hvarvid de närvarande trodde, att deras Konung blifvit vansinnig.
Hans blixtsnabba beslut var nemligen att i egen person uppresa Dalkarlarna, sig och riket till försvar, samt att genomdrifva förenings- och säkerhetsakten.
Hvad följder detta hade, säger historien.
Äfven Ortman i sin lilla verld hade hos sig någonting storsint och konungsligt, då han närmast ifrån tanken på den förstörda grödan leddes på möjligheten att taga Stella till sig såsom eget barn, att föda och kläda Stella, att vårda och skydda henne, att uppfostra och bilda henne.
Och han ansåg det såsom en rik ersättning för förlusten af ett års skörd; han ansåg det såsom en stor lycka, en skörd, som gaf tusende.
Väl var han fattig, men detta blefve en rikedom.
Vi minnas, att äfven Harald för ett ögonblick fattat en sådan plan, men att han förkastat den dels af nödvändighet, dels af misstroende till sin förmåga eller ostrafflighet.
På någonting sådant kom Ortman icke att tänka, och äfven derföre var han mera vuxen en sådan befattning; ty för utförandet af en plan är ju en viss sjelfförtröstan eller sjelfkänsla nödig, då deremot sjelfmisstroende icke bådar någonting godt.
Och när han för Harald yppade sin benägenhet att åtaga sig detta barn, var det i hans röst en fasthet, i hans blick en varm vilja, som gjorde Harald godt att åse.
Ännu en gång kände Harald, att denne var den rätte, och ännu engång tryckte han prestens hand.
Sedan gingo de in till Stella, hvilken nu steg med häftighet upp och frågande såg på Harald.
Denne sade:
– Stella bad mig föra Stella till ett sådant ställe, der du inte mera behöfde se den du kallade padre och ej heller någon af de andra.
– Ja, så vore bra för Stella.
Till ett sådant ställe ja.
– Här är detta ställe och han, som hädanefter vill bli din far, står der.
– Det är stor skillnad emellan min förra padre och min nya.
Min nya padre kan jag se midt i ögonen.
Ortman eller Harald hade hoppats, att Stella så fermt skulle finna sig vid sitt blifvande öde.
Men Stella var blefven så passif, att ett litet barn kunnat styra henne, så mycket mera Harald, hvilken hon var skyldig sitt lif och sin erkänsla.
Men efter en liten paus sade hon, i det hon ängsligt såg upp på Harald:
– Men du skall ju ändå bli min fratello?
– Så länge jag lefver, skall jag vara dig en bror.
– Och du skall äfven bli här, så att vi ha samma padre.
– Nej; men icke långt härifrån skall jag bo, så att jag kan se Stella rätt ofta.
– Förlåt mig, min far – sade hon till Ortman – förlåt mig, för det jag trodde, att han der äfven skulle bli här.
Men nog är det väl bäst, att han inte är här, så att, när han far bort, skall Stella inte gråta alls.
Ortman utbad sig af Harald, att denne ville stanna qvar en eller par dagar, under hvilken tid de gemensamt skulle öfverlägga om ett och annat rörande Stella.
Som Harald antog detta tillbud för en dag, fanns för nödigt att hemförlofva skjutskarlen försedd med nöjaktig skrifvelse om dröjsmålets orsak.
Harald glömde icke att för sin kamrat under den märkvärdiga natten gifva en nödtorftig upplysning om ett och annat, som denne naturligtvis var lysten att veta, ty Harald ville icke, att Stellas vidare öden skulle höljas i natt och mörker, minst för den, som varit med om hennes räddning.
Ovanliga händelser tillsammans upplefda verka ett vänskapsband emellan menniskor, och när den beskedlige skjutskarlen skulle bort, så var han helt rörd och kysste såväl Harald, som Stella ... på handen.
Sedan satte han sig på sin kärra, lät hästen lunka helt makligt och vände sig flera gånger om, tills han försvann ur deras åsyn, för att icke vidare återkomma ... i denna berättelse.
Vid frukosten, hvarvid äfven en liten madeirabutelj kom i dagen, ansågo de båda herrarne, och det nära nog liktidigt, att ett heligt och gemensamt sträfvande icke kunde tillåta dem kalla hvarandra annat än du.
Med Stella öfverenskoms, att hon skulle kalla Harald du eller bror; Ortman åter skulle hon få kalla allt huru hon behagade, ömsom far eller bror, vän eller du, slutligen äfven Erik, hvilket var hans dopnamn.
– Stella vill helst säga vän – sade flickan – efter Stella får kalla Erik så.
Och sedan hon så sagt, föll hon i en häftig gråt; hon såg upp, liksom för att förvissa sig, att allt detta var verklighet, och när hon fann, att så var, blef hennes gråt än häftigare och hennes snyftningar spasmodiska.
Ett rikt naturbarns glädje gaf sig luft och yttrade sig så.
Då hon åter såg upp, fann hon sina båda vänner delande med henne den vällust tårar så sällan ge.
Då hemtade sig Stella, och småleende i tårar sade hon sakta:
– Detta är den första dag i Stellas lif.
Det förra var en dröm, en stygg dröm.
Kyssande henne på det lockiga håret, sade Ortman:
– Gifve Gud, att din framtid blefve verklighet, eller – tillade han sakta – eller ock en dröm, men en ljus och vacker!
Resten af dagen tillbragtes på det angenämaste och ovanligaste.
Många voro tillfällena att framlocka Stellas slumrande föreställningar, mest dock denna dag genom skämt, ty alfvaret skulle Erik mest ha för egen del, och Harald utrymde åt honom platsen med nöje och utan «svärdsslag.»
Erik visade Stella den kammare, der hon skulle komma att «bo.»
Det var ett litet, men ljust och gladt rum, med utsigt åt kyrkan och ån.
– Och detta blir då verkligen min egen kammare – sade Stella och klappade i små händer.
– Stella, som aldrig haft någon egen kammare och aldrig ens fått bo i ett rum mera än några dagar.
– Och denna lilla byrå blir Stellas, och snart får Stella något att sätta i den.
Här afbröts Erik af Harald, hvilken åter, på det Stella intet skulle förstå, talade på finska:
– Erik du beviljar mig säkert en bön.
Låt det vara jag, som fyller denna lilla byrå.
Erik smålog, ty han förstod det väl, att gifva var för dem båda detsamma som att få.
Han missunnade icke sin vän denna lilla lycka; han ville icke behålla allt det goda för sig.
– Må vara, efter du så vill, min bror; men endast första uppsättningen.
– Och delar af den andra och tredje? – invände Harald.
– Delar, nå ja; vi få väl se – smålog Erik.
Det dröjde icke länge, innan en medelålders fru ifrån kyrkbyn uppå Ortmans anmodan anlände, för att taga mått af Stella till klädningar o. s. v.
När hon såg Stella, gaf hon till ett rop af öfverraskning; hon menade, att Stella så fullkomligt liknade ett fruntimmer, hvilket hon sett i sin ungdom, men hvem det var, kunde hon icke påminna sig.
Syfrun var af Ortman känd såsom en särdeles hederlig fru, hvarföre åt henne anförtroddes och uppdrogs att icke allenast förfärdiga Stellas gångkläder, utan äfven verkställa de nödiga uppköpen af nödiga tyger m. m.
Man verkställde en kalkyl öfver det ungefärliga beloppet af ett visst antal klädningar, hvilkas qvalité äfven var bestämd, samt af sjalar och linnekläder &c. ... och Harald, hvilken vid detta tillfälle tyckte sig ofantligt rik, ansåg, för hela uppsättningen per summa, hundra
Rubel silfver vara mycket lindrigt tilltaget.
Frun å sin sida sade sig tillochmed komma att vinna på företaget, så att kalkylen verkställdes till ömsesidig belåtenhet.
Och då Harald förskottsvis erlade en god del af summan, skämde det icke alls bort saken, och syfrun bortgick nöjd men förvånad och hängifven åt gissningar om Stellas mysteriösa personlighet.
Litet hade väl Ortman låtit henne veta, men frun tyckte, att det lilla icke var nog.
Mot aftonen af denna intressanta dag, som gjort tre dessförinnan för hvarandra okända personer snart sagdt till syskon, tyckte sig både Erik och Harald finna, att Stella både bättre förstod deras språk, och äfven sjelf talade ett språk, hvari det svenska elementet nästan var öfvervägande.
Antingen detta nu var en inbillning eller ej, så gaf Erik sig deraf det bästa hopp om hennes läraktighet, ehuru han å en annan sida medgaf, att menniskan, innan reflexionen vaknat, har ganska lätt för språkens praktiska del.
– Huru ärnar du nu till en början ta på med Stella?
Hvilken metod ärnar du använda – frågade Harald med ett leende, något sardoniskt ... kanske vid ordet metod ... men godt och fullt af tillit till den äldre vännen.
– Hvad jag ärnar, till en början ja?
Föra henne omkring i Guds herrliga natur, låta henne se åkrar och ängar, skog, berg och dalar och derunder ...
Och här i hemmet ... äfven här skola vi tala tillsammans, hon för att lära af mig; jag för att lära af henne.
Eriks ansigte var vid dessa ord eftertänksamt och blygsamt.
Han anade det så väl, huru mycket äfven han å sin sida kunde lära af denna barnsliga och säkert så okunniga varelse.
– Du vet – återtog Erik, omkastande sin tanke – du har säkert märkt af denna enda dag, huru mycket jag älskar vårt finska språk, vårt modersmål.
Dock måste jag öfverge tanken att tala till Stella på detta språk ... till en början åtminstone; jag hade icke hjerta att se och bevittna, huru en menniska, som är i behof af upplysningar i sådana själens förhållanden, som af språket äro oberoende, först skulle måsta kämpa med ett språk, fullkomligt fremmande för dess organer.
Under lärotiden kunde månget anlag, mången slumrande idé, ännu frisk, vek och böjlig, förstenas och förhårdnas.
Men svenskan är ett språk, vid hvilket hennes öra redan är vant; efter en månad talar hon detta språk försvarligt ... af svenskan vilja vi således begagna oss ... till en början.
– Förlåt mig dock – sade Harald – att jag ens väckt fråga om sättet, huru du ärnar förfara med Stella.
Jag tycker mig finna, att du, om någon, är den rätte mannen och jag önskar dig den framgång, som himlen kan gifva.
Och dig Stella önskar jag, att du må börja hålla af Erik mer än af alla menniskor på jorden.
Uti en blick, som från den ene irrade till den andre, svarade Stella: «ni båda ären för mig de enda, och jag skall hålla af er mer än af andra menniskor på jorden.
– Och nu Erik – sade Harald, liksom han med våld velat lösslita sig ifrån ett sällskap, som blifvit honom så kärt – nu får jag påminna dig om ditt godhetsfulla löfte, att ge mig häst till Ristilä.
– Jag vill icke öfvertala dig att qvarstanna, då du, enligt hvad du säger, ändå kommer en dag senare än ditt löfte.
Men ett glas af den dryck, som vi Finnar påstås tycka så mycket om, kan väl inte skada; du behöfver verkligen litet mod, när du skall första gången inom Ristilä portarne, detta de elaka sagornas föremål, och när du skall träda i beröring med denna mystiska och aristokratiska familj:
Men jag tror jag börjar bli litet elak, hvartill jag dock för min del visst icke har anledning.
– Man har nog varnat och sökt afskräcka mig ifrån hela denna kondition, men, sanningen att säga, detta har just eggat mig att försöka.
Kanske jag eljest aldrig tagit kondition.
– Jag önskar dig emellertid lycka, och ... i alla fall, så har du uti mig en vän att stundom fly till.
För att förstöra den något för mycket alfvarliga meningen i dessa ord, skrattade Erik, liksom satiriserande sig sjelf.
Men Harald tog saken från en alfvarsam sida och sade:
– Ja, Erik ... i alla fall har jag uti dig en vän att fly till, att begära råd af, om så ... skulle behöfvas.
Många voro icke mera de ord, som vexlades, innan Harald gaf åt Erik ett varmt handslag och åt Stella en kyss på dess panna, och satte sig i schäsen.
De båda andra följde honom till stora landsvägen, hvarifrån man redan kunde se Ristilä.
– Jag tycker inte om det gråa slottet, dit min bror skall resa – sade Stella för sig sjelf – kan han komma ut derifrån åter?
– Nästan dagligen skall jag vara hos er – svarade Harald – måväl så länge Erik, och måväl Stella!
Och han försvann och nu var Erik ensam med Stella.
Hvarföre klappade hans hjerta så våldsamt nu, då han var blefven ensam med denna okunniga flicka?
Emedan han nu först verkligen förstod, hvad han åtagit sig, nu först då han var blefven ensam med henne.
Haralds, den tredje personens närvaro hade verkat försonande, förmedlande, och nu var Harald borta.
Således skulle Eriks lärarekall nu begynna, men med hvad skulle han begynna, hvad skulle han om också blott tala till henne nu; den frågan gjorde han icke sig sjelf, men hans känsla gjorde frågan.
Napoleon påstås utöfvat en sådan makt på känslan, att personer, som första gången voro ensamma inför honom, icke visste hvad de sade eller gjorde.
Att ytterligheter beröra hvarann, är en satts tusendetals gånger upprepad, och ändå kan det ej skada att upprepa den tusendetals gångor till, ty det ordspråket är åtminstone sannt.
Ensam med denna djupt okunniga flicka, erfor Erik ett sådant intryck, som om hon varit en öfverlägsen herrskaresjäl.
Och detta intryck var ännu starkare, ty han hade ju åtagit sig att bilda henne, att lära henne det, som man bör veta på denna stoftets jord.
Och nu tviflade han på sin förmåga.
Ja, han tviflade äfven öfver sin rena vilja, sina bevekelsegrunder.
Kanske var en af dem den romantiska idén, den fåfänga idén att bilda en qvinna efter hans eget sinne, att göra af henne en sådan, som han ville ha till .....
Beherrskad af dessa strömmande föreställningar, såg han åt jorden.
Han blef väckt af Stellas röst:
– Se icke så der åt jorden, min vän.
Se på Stella och på himmelen, så ser Erik icke så mörk ut.
Och dessa ord hade på honom en elektrisk verkan
Han såg på himmelen och varmt i Stellas öga och sade:
– Ja på himmelen skall jag se och på Stella; jag skall se på Stella och på himlen, så lär jag, huru jag skall lära Stella allt sådant, som fordras för att Stella en gång skall komma i himlen.
Gud, som har skapat, gjort himlen och jorden och oss menniskor och dig flicka, Gud, som ser oss, skyddar och vårdar oss, det är han, som af nåd, genom mig, skall lära dig hans vägar.
Har Stella nånsin hört talas om Gud.
– Gud, det är Dio.
Icke ofta hörde jag dem säga Dio, men ofta nog addio.
Men Stella har ändå förstått, att det finnes en Gud, och när Stella varit ensam, så har Stella ofta fallit ner så här.
Och vid hon sade detta, föll hon på knä, en botfärdig Maria Magdalena, fast hon intet ondt hade gjort.
Då föll äfven Erik på sina knän och förödmjukade sig inför sin Gud.
Och han hemtade tröst och råd och styrka.
Aspens löf darrade icke mer och solen hade gått ned.
Kap. IV.
Informatorn och familjen.
Att draga ut på kondition, kan med skäl anses såsom den sista nödfallsplanka en yngling stadd i läroåren bör gripa i.
Den kraft han så väl behöfde för att höja sig sjelf förlamas genom det förtidiga bemödandet att höja andra, sällan nog rätt tacksamma naturer.
Man hör ofta personer, mest af det qvinnliga könet, beprisa konditioner såsom särdeles bildande för ynglingar, «hvilka dittills blott haft bokvett men saknat folkvett.»
Vid denna sin åsigt anse de (sig omedvetet) för en särdeles vigtig sak, att den unge mannen tager sin stol nätt och väl, att han icke är i förlägenhet för sina händer, att han lär sig använda vissa stereotypa artighetsfraser (sådana man finner i parlörer); med ett ord, att han för sig skickligt och hyggligt.
Visserligen är det yttre sättet en rätt vigtig omständighet här i verlden – genom ett hyggligt sätt förljufva vi sammanlefnaden och kunna tillochmed vinna många fördelar – men detta lyckliga sätt kan ju en yngling, så framt han ej har det af naturen, vinna i sällskapslifvet i allmänhet, utan behof af konditioner.
Med skäl uppstår äfven en fråga, huruvida det sätt en yngling vinner genom sin kondition alltid just är så i allo lyckligt.
Såvida en familj i och för sig alltid har i sig någonting ensidigt, så kan äfven genom smitta ynglingens sätt anta ton och färg efter denna familj, hvarigenom han lätteligen blir ganska skrufvad, manererad och löjlig.
Mer än en gång har man sett ynglingar, som konditionerat t. ex. i förnäma hus, lemna sin plats såsom helgjutna narrar.
Två omständigheter kunna vara giltiga orsaker till antagande af kondition.
Den ena: en total brist på kredit – ty får man låna och hushållar något så när väl med sina pengar, så skall den skuld, i hvilken man försatt sig, icke tynga så mycket i den ena vågskålen, som i den andra den tidsspillan och stagnation, kanske utbråkning och lefnadströtthet, som uppkommer af konditioner.
Den andra orsaken må äfven nämnas.
Ifall ynglingen aldrig försökt sig i det finare sällskapslifvet, och ettutre känner hos sig någon lust dertill, men bunden af bondblyghet eller någon annan caussa mali icke kan komma sig att bli «introducerad i kretsarne,» så må han taga kondition.
Visserligen kunna undantagen vara många och skiftande; dock lär man i allmänhet medge, att det ofvan sagda icke är helt och hållet löst prat, om ock tillåtande motsägelser.
Man är väl artig nog mot förf. att medge, det konditioner för en yngling, sjelf stadd i läroåren, under vanliga förhållanden äro mera skadliga än nyttiga.
Helt annat är förhållandet, om den platssökande icke mera är en i kunskaper och lefnadsvett omogen yngling, utan en man, hvilken sjelfständig och klarsynt kan bjuda aktning.
Läggom härtill, att han af fri vilja, utan egentligt behof beslutat antaga kondition, så blir denna kondition för honom ett studium, en lärorik förströelse.
Att han åtagit sig sin befattning af fri vilja, lemnar en garanti på att han icke skall bli uttråkad eller utbråkad; till följe af det ofvan sagda kan han icke mera förfalla i ett visst maner – dertill är han ju alltför mogen och sjelfständig.
Hvad han egentligen förlorar, är tid, en tid, som kunnat användas till ett säkrare betryggande af framtiden; men sjelfva denna tid är nu icke så farlig att förlora, som i de yngre och oerfarnare åren, ty han ersättes i fullt mått genom en rik skatt af menniskokännedom och således äfven sjelfkännedom.
Det är väl sannt, att de fleste unga män, sedan de slagit sig igenom sina examina, anse sin vigt på embetsmannabanan så stor, att omöjligen någon tid blefve öfrig för någonting så lumpet, som konditioner, men hvad de fleste göra är dock icke så heligt och oantasteligt, att ju icke en och annan, som ser sakerna ur annan synpunkt, derifrån kan göra afvikelse.
Och en, som nu, såsom vanligen, såg sanningen ur annan synpunkt än andra, var visserligen Harald Thalberg.
Han började med konditionerande, då andra pläga sluta.
Kanske skulle han dock icke fallit på en sådan idé, om icke en lindrig grad fåfänga härvid eggat honom.
Det var redan ett halft år, som baronen på Ristilä sökt att få någon till lärare för sina barn, och som det utsatta priset icke var oäfvet, voro äfven en efter annan af unga män i förstone hugade dertill, men afskräckta af det dåliga rykte Ristilä och dess egare hade om sig, drogo de sig snart ur spelet.