Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag finner således redan i grundlagen nedlagd den tanka, som här bestrides.
När man vill nedskrifva ansvarighet i lag och förekomma alla tvister i detta fall, önskade jag, att man ginge ärligt tillväga och sade, att contrasignanten ovilkorligen blir ansvarig för beslutet.
Jag vill derföre hafva i grundlagen inryckt, hvad man menar medansvarighet, antingen här eller i 38 §.
Jag bekänner, det jag tror, att missförstånd legat till grund för discussionen.
Jag tror, att man ej rätt gjort sig reda för hvad vår grundlag menarmed ansvarighet.
För min del har jag sökt, då jag nedskref den motion, som föranledt Utsk:s förslag, att göra mig reda derför.
Jag har trott, att 106 och 107 §§, jemnförda med 9 Den 7 Octo lier. och 38 §§ ådagalägga, hvad lagstiftarne dermed menat.
De hafva menat, att rådgifvaine skulle kunna ställas till ansvar för sina råd, och huruvida de underlåtit att gifva råd.
Mig synes den brist i tillämpningen af dessa §§, som man omtalat, ligga deri, alt rådgifvaine sakna de atlributioner, en sådan person bör äga, och deri, alt formerna hindra deni att tillräckligt verka.
Jag tror, att om man velat tillämpa 106 §, på sätt sorn med denna § varit menadt, bade Konungens rådgifvare, om de under dessa a5 år gjort sig skyldiga till ansvar, kunnat dömas efter densamma; men det ar, såsom Hr Cederschjöld riktigt anmärkt, ansvaret efter 107 §, sorn varit svårare alt tillämpa.
Jag hoppas kunna deltaga i en förbättring i detta afseende oell hemställer till Hr Cederschjöld, sorn ej åsyftat samma ansvar som Hr Dalman, örn ej Utsk. redan föreslagit den ändring, lian vill åstadkomma, då Utsk. här tillagt: "lill den påföljd, hvarom i 106 och 107 §§ vidare stadgas."
Om Constit.Utsk. ej lyckats att rätt uttrycka sig, är det ett fel af Utsk., sorn kan rättas genom uttryckande af Ståndets gemensamma tanka; men jag tror ej, att meningen rättas genom antagande af Hr Dalmans förslag, och jag vågar påstå, att den värde talaren här midt öfver, sorn yttrat sig mot förslaget, ej heller menar detsamma som Hr Dalman.
Jag tror, att ett missförstånd äger rum, och hemställer till den ädle Grefven, om han skulle vilja hafva antaget ett förslag, så beskaffadt som Hr Dalmans.
Hr Gr. har åberopat 16 §, som är Sveriges habeas corpus-act, der Folkets rättigheter äro förvarade; men jag frågar, om man i vårt regeringssätt, som man ej vill hafva till en ministerstyrelse, vill sätta en rådgifvares omdöme öfver Konungens, om t.
ex. en person skall afsättas eller ett embete tillsättas?
Hvad berättigar till den tanka, att Konungens omdöme icke skulle vara bättre än föredragandens; hvarföre underordna Konungens omdöme rådgifvarens?
Detta later sig göra, der ansvaret är collectivt och der ministrarna kunna komma öfverens att ej tjena tillsammans med den eller den personen.
Det kan ej vara meningen, att sådana förslag efter 5 års mognad skola antagas, och jag upprepar, att Utsk. möjligen illa uttryckt meningen och att detta kan rättas.
Jag har velat uttrycka, att Konungens rådgifvare skulle kunna ställas till ansvar både för de råd, de gifvit, och för dem, de underlåtit att gifva.
Må man ändra detta, när vi kommit dit!
Må man bestämma
Representationens rätt att utkräfva ansvar efter 107 §; men må man ej framkasta förslag, sorn icke kunna vinna den andra Statsmagtens bifall!
Jag vill till motionären framställa den fråga, huru ens Konungen skall kunna skilja sig från en halsstarrig minister, då contrasignation af beslutet om hans entledigande skulle kunna vägras.
Jag bar med värma talat mot förslaget, emedan jag anser det overkställbar, och ja.?
Den 7 October. >77 jag är öfvertygad, att det aldrig af Representationen antages.
En ledamot här till venster har förklarat
Nationens enstämmiga tanka vara att önska större ansvarighet hos rådgifvarne, och att Nationen således skulle vara bäst betjent med hans förslag.
Det är ganska vanligt att från ett visst håll fä höra satser framkastas, att allm. opinionen är den och den, att alla vilja sä och så.
Deraf följer dock icke, att dessa
Hrr sökt samla pluralitetens tankar, och jag diar i tvifvelsmål, att de gjort sig den mödan alt ens söka vanliga upplysningar, utan de göra upp på sina kamrar för sig sjelfva, huru de önskade, alt den stora allmänheten skulle tanka, och de böra ej begära, att man skall tro dem.
Utgående från denna synpunkt förklarar jag, att i denna stora nationalfråga är fråga om ingenting mer eller mindre, säga hvad man vill, än att komma ett steg närmare den rent ministeriella styrelse, som skulle göra Konungen hos oss lill hvad Konungen i England är.
Jag respecterar visserligen Konungen i England och dess regeringssätt, men tror ej, att det förtjenar alla de loford, som slösas derpå.
Men det gifves blott en säker utväg att fä veta, hvad Svenska folket troligen skail tänka derom.
Denna utväg är att återgå till historien, som, alltifrån den tid, då den börjar blifva tillförlitlig, visar ingenting annat än en fortgående strid emellan Konungen och Aristocratien.
Sverige har mången gång stått på höjden af ära, likasom på branten af sitt fäll; den ena gången har Konungen lyckats blifva segrande, och roagten har urartat till despotism.
När åter aristocraterna fått magten, hvilka Svenska folket först ansett som sina befriare, men snart funnit vara förtryckare, har folket, säger jag, återvändt till konungamagten.
Jag vågar påstå, att Svenska folkets tanka troligen är, att man ej bör i någon män frångå Konungens nuvar. rättigheter, för att åter intränga på aristocratiska gebitet, äfven om det sker under namn af frihet.
Jag uttalar denna enkla mening, emedan jag ej hör tili detta hus af födsel.
Jag hör till medelclassen och har medfört hit en sansad democratisk anda, sorn dicternr hos mig det beslut att ej med min röst bidraga till återinförande af något, som liknar sig till hvad i Sverige infördes efter Carl Xll:s död, och hvilket system efter 1756 års blodiga uppträden slutligen föll 1772, emedan folket då var moget att inse, hvad det innebar.
Hvad 1S09 års män beträffar, hade de den sans, att då det berodde ensamt på dem att stifta lagar, de togo varning af erfarenheten och framfarna förvillelser med den urskillning att icke underlåta begagna sig af det goda, som fanns i den förhatliga Förenings- och Säkerhetsakten, nemi.
Konungens rätt att börja krig och sluta fred; de togo ej miste om det vätta, då de ville undvika en styrande Rådkammare, sorn 14 H. , 23 Ben 7 October. skulle blifva en stämpclmästarckammare, såsom Frib.
Cederström sagt, ty de viste, att Svenska folket ej ville blifva uppätet af magtägande ministrar.
Jag ber R. o. Ad. om förlåtelse, att jag ånyo tröttar med att upprepa motiverna för min framställning; men då mina motståndare ej ledsna att idkeligen upprepa samma anmärkningar deremot, får jag ej heller ledsna att upprepa min vederläggning.
Jag får derföre lemna Hr Lefre'n det svar, i anledn. af bans påstående, att jag skulle önska återinföra aristocratiens välde, att ingen hatar aristocrati mer än jag, och att jag af uppriktigt hjerta anser den constitutionelt-monarkiska styrelseformen vara den enda lämpliga på de Europeiska samhällenas nuvar. ståndpunkt; men det bekänner jag, att jag icke läst vår historia såsom Hr Lefren, nemi. att aristocratiens välde för oss varit mera olycksbringande, än våra souveräna monarkers.
Jag tror, att i detta afseende ganska väl det ena kan quitta med det andra.
Men detta hör egentligen ej hit.
Undersökning derom skulle dessutom blifva ett nytt tvistämne, hvilket jag ej vill väcka.
Jag förklarar altså, att jag vill behålla det regeringssätt, som vi nu äga.
Hvad sjelfva öfverläggningsfrågan angår, har man gjort den konstigare, än den är, och sökt, vare sig af afsigt eller icke, att fullkomligt embrouillera densamma.
Jag ber således att ånyo få upprepa, att mitt förslag endast går derpå ut, att den, som undertecknat ett Konungens beslut, derför skall vara ans irig.
Vill han ej ikläda sig detta ansvar, så får han nea gga sitt embete, och Konungen tager då en annan rådgifv re, som icke drager i betänkande att bifalla Konungens åsigt.
Svårligen kan jag finna, huru man, lika med Frih.
Ehrenborgh, kan anse detta overkstallbart.
Skulle Konungen vilja utfärda sådana beslut, att ingen af hans rådgifvare ville derför åtaga sig ansvar, vore det sannolikt för fosterlandet ganska väl, att sådana beslut icke blefvo utfärdade.
Men om Konungen vore mera insigtsrik, än alla hans rådgifvare, om han ägde större statsmannaplaner, än dessa rådgifvare kunde fatta, så är det väl föga sannolikt, att han bland 3 millioner menniskor icke skulle finna en enda, som vore mägtig att uppfatta hans vishet och som således contrasignerade hans beslut.
Jag hemställer, om det ens kan vara uppriktigt att deruti vilja förespegla en ministerstyrelse, ett Konungens beroende under aristocratien, en syftning till oligarkisk styrelseform.
Man vill ju ingenting annat, än att coutrasignanten skall ansvara för beslutet såsom för egen skuld; och då Konungen , såsom oansvarig, sjelf ej kan till Nationen betala skulden för sina regeringsåtgärder, mäste väl Nationen äga rätt att utkräfva denna fordran af löftesmannen.
Detta är det enda sätt att förekomma, att missnöjet samlar sig öfver Konungens eget hufvud; och om Frih.
Ehrenborgh tager detta Den 7 October. >79 i betraktande, är jag öfvertygad, att han skall finna, hvilket tomt spegelfäkteri hela motståndet innefattar, och huruledes det icke är ämnadt till något annat, än att uppskräma de förskräckta.
Jag är öfvertygad, att Gr.
Horn uppfattat saken på samma sätt som jag och icke heller vägrar att öppet tillkännagifva det.
Jag är skyldig den förklaring af mina ord, att jag afser samma ansvarighet som Hr Dalman, nemi. att den, som undertecknat ett beslut, derför skall ovilkorligen vara ansvarig på det sätt, constitutionen bestämmer.
Huru detta bestämmande skall lyda, derom är nu ej fråga.
Jag kan ingalunda för min del inse den fara, man velat förespegla oss, att Konungen ej skulle förmå aflägsna en rådgifvare, som icke inginge på hans planer.
Jag kan ej fatta detta, ty Konungen äger ju att till- och afsätta ledamöterna i sin Conseil, och ingen kan tvinga sig att sitta qvar vid rådsbordet; det skulle då vara en så utmärkt man, att Nationen ansåg honom der behöflig.
Jag kan således ej inse den minsta våda för den monarkiska principen af detta förslag; tvärtom är det ett skydd för denna princip, så framt man ej vill framkalla Roms vilddjur och medeltidens tyranner.
T_,ika med Hr Lefre'n tror jag, att det skall blifva svårt att säga, hvad Nationen tänker om denna sak; men hvad som är säkert är, att £ af folket äro missnöjda med hvad som nu är.
Det tillhör
Representationen att tillse, huru delta skall kunna ändras; och då torde man ej utan skäl anse ansvarighetslagens brister vara bland de vigtigaste anledningarna till delta missnöje.
Vi hafva hört Konungens rådgifvare sjelfva medgifva sig för närvar, vara nollor, och jag kan ej instämma med Frih.
Cederström, att man kan blindt trygga sig till den moraliska känslan hos Regenten; ty det conslitutionella samhällsskicket förutsätter controller för att kunna motverka det onda, man möjligen skulle vilja åvägabringa.
Det förslag, Hr Dalman uppgifvit, finner jag dertill fullkomligt ändamålsenligt.
Det är Regentens pligt att befrämja det goda; men det ur äfven rådgifvarens skyldighet att stå till ansvar, om han gjort sig till verktyg att befrämja, hvad som är skadligt.
Skulle den princip göra sig gällande, att ansvarsfrihet skulle äga rum, då rådgifvaren reserverat sig, tror jag, att landet dermed blir föga belåtet.
Sinnesstämningen blir ej bättre för det folket får höra, att rådgifvaren reserverat sig mot ett skadligt beslut; ty Nationen fordrar direct ansvarighet hos den, som befordrat beslutet till verkställighet.
Jag anser denna fordran så billig, att den hvarken kan eller bör afslås.
Ehrenborghs yttrande beträffar, att Constit.
Utsk. icke skulle upptaga till handläggning rn sådan yt - Den "j Octoher. trail mening, tror jag, att om Ståndet förklarar den för sin gemensamma tanka, blir det svårt för Utsk. att icke upptaga den, äfvensom för Regeringen att icke gifva gehör deråt, om Repx-esentationen derpå enstämmigt yrkar.
Åtskilliga hördes yrka propostn.
Den obehagligheten möter mig, emedan jag blifvit så sent uppropad, att höra ropen om proposm.
Jag skall derföre söka vara sä kort sora möjligt.
Jag får då förklara, att jag är af samma tanka i afseende på ansvarigheten hos Konungens rådgifvare som vid sista riksdagen, och åberopar, hvad jag då skriftligen sade mot det myckna, som talades för att bortadvocera ansvarigheten.
Jag anhåller få förklara, att jag aldrig önskar inskränkning i konnngamagten och derföre ej kan instämma med den siste talaren i det yttrande, han, förmodligen af ovarsamhet, fällt, att controller borde finnas för att hindra Konungen att göra det oratta.
Jag är ej, säger jag, af denna tanka.
Konungen äger enligt grundlagen alt allena styra Riket.
Frågan är ej att hindra Konungen att begå äfven det orätta, utan frågan är, om rådgifvaren skall behålla sin plats i rådkammaren med eller utan ansvarighet.
Del är ganska sannt, som Ilr
Dalman yttrat, att man ej här behöft uppskräma sinnena med bilder ur frihetstiden, eller upprepa exempel på olyckliga följder, då man inskränker konungamagten.
Yi tala blott, om rådgifvarne skola vara ansvariga eller icke, och jag förklarar, att jag anser hufvuddraget i den conslitutionella monarkien just vaxa, att rådgifvarne äro ansvax-iga.
Då xnan sagt, att ali annan ansvarighet, än den moraliska, vore af intet värde, frågar jag, hvad meningen är dermed?
Äro ej då grundlagarna äfvensom i'ådgifvare öfvex-- flödiga, och äro de ej impedimenter för den moraliska kraften att handla både väl och illa?
Är ej detta att publicera Konungen som despot?
Despoten bindes endast af det moraliska ansvaret, inför Gud aliena svarar han; men när Konungen ej är despot, utan en constitutionel monark, så må man tala om den monarkiska principen bäst man vill, den utesluter ej begreppet, att exsecutorn af Konungens vilja står till svax-s för beslutet.
Hurudan är då denna ansvarighet?
Kedskrifven i lag, blir den juridisk; och huru verkliggöres denna ansvaxäghet?
Är det bättre, såsom Frih.
Ehrenborgh sagt, att den alding bör visa sig i effect annorlunda, än att hela folket uppstår och begär rådgifvarens entledigande, än att den peiron, som genom sin contrasignation skulle gifva verkställighet åt ett beslut, vägrar denna contrasignation oclx träder från sitt embete, då han tror, att of beslutets verkställande någon fara vore å farde?
Är det bättre, fingar jag ännu en gång, att ett helt folk skall uppstå och begära en rådgifvares entledigande, än att denne säger till sin Konung: jag kan ej underteckna detta beslut?
Konungen ager tillkalla andra rådgifvare.
Jag frågar: har man häri - Den 7 Octobcr. 181 genom inskränkt konungamagten, har man förmenat Konungen att ensam regera?
Allt detta visar, att man ej vill hafva någon ansvarighet, och jag ser således ej annat, än att skulden för det onda, som sker, och det goda, som underlåtes, kommer att vältras på Konungen.
Jag förenar mig i det förslag, som blifvit kalladt Hr Dalmans, ehuru det är detsamma, som finnes i grundlagarna och väl en gång kommer att göra sig gällande.
Må det tillåtas mig att med få ord yttra min förundran öfver de motiver, som, här öppet bekända, legat till grund för ena sidans talare.
Man har sagt, att den moraliska ansvarigheten vore af noll och intet värde, eller der den juridiska saknades, der funnes ingen ansvarighet.
Jag må säga, att den stat vore att beklaga, der säkerheten och trefnaden ensamt söktes i den juridiska ansvarigheten.
Så har ej hittills varit fallet med Svenska folket.
Man har talat om, att moralisk kraft saknades.
Det är visserligen vigtigt, att, då den saknas, den juridiska sättes i stället; men man tillägger då 180g års lagstiftare en menlös tro på moralisk kraft, hvarigenom man nedsätter sin egen tid.
Jag öfverlemnar till en hvar att bedöma, om 106 och 107 §§, begagnade af ett kraftfullt folk, äro utan värde, och likaledes om Svenska folket vill se en Konung, som styr, eller blott en skugga.
Men sådan är ej karakteren hos folket.
Hela Hr Dalmans förslag synes mig omotiveradt och litet öfverensstämmande med statsläran.
Kan man väl antaga, att ett sådant förslag, af ett Utsk. framstäldt, skulle af Konungen gillas?
När förslaget saknar allt sammanhang; när det borttar folkets ära och kraft och sätter juridisk ansva- , righet i stället för moralisk, så önskar jag, att R. o. Ad. äfven med kraft må afslå ett sådant förslag.
En värd ledamot har upptagit ett yttrande, som jag vidkännes, alt nemi. den moraliska ansvarigheten är den enda, man kan vänta hos en rådgifvare.
Må det tillåtas mig förklara, att annat är en lag i och för sig sjelf, annat är den i verkställigheten.
Jag förklarar, att 106 och 107 §§ Reg.F., jemnförda med den särskilda ansvarighetslagen, göra tillfyllest äfven för det juridiska ansvaret; men då jag sagt, att man fåfängt skall söka något annat, än den moraliska, så låtom oss rådfråga erfarenheten.
Jag frågar då: har under loppet af de 25 år, vi ägt vår nu var. constitution, den juridiska ansvarigheten blifvit använd?
Jag svarar nej, och klandrar det icke heller, ty den har ej be- ? höft användas.
Efter man ej är nöjd, efter man klandrar detta, må man säga oss, i hvilket land den juridiska ansvarigheten blifvit satt i verkställighet.
Man åberopar
Julii— revolutionen, och jag svarar: på sådana vilkor önskar jag ej, att den må användas i Sverige.
Hr Lagerhjelm ett svar. ▲ k.
Ilan har på det högsta missförstått mig, då han sagt, att jag yttrat, att den moraliska ansvarigheten vore af noll och intet varde.
Jag har sagt, att 25 års erfarenhet visat, att den moraliska ansvarigheten hos Konungens rådgifvare varit otillräcklig och af intet värde.
Jag har grundat detta yttrande på det factum, att det ofta högt uttalade missnöjet med den rådgifvande personalen hitintills icke lyckats göra sig gällande, men varit utan påföljd.
Detta måtte bevisa, att den moraliska känslan hos dessa rådgifvare icke varit så stark, som jag åtminstone tror den hafva bort vara.
Ansvarighet finnes nu endast för rådslagen.
Jag vill, att den skall finnas åtminstone hos någon, äfven för handling.
Är denna stridande mot grundlag eller allmän lag, då ansvaras visserligen enligt 106 § Reg.F.; men 107 §, som är lika vigtig, stadgar icke något ansvar för den rådgifvare, som, ehuru han afstyrkt ett Konungens beslut, stridande mot Rikets sannskyldiga nytta, likväl genom sin contrasignation möjliggjort dess verkställighet.
Mitt förslag åsyftar således endast att utvidga den ansvarighet, sorn finnes inför opinionen.
Det åsyftar, att folket icke skall blifva tvunget att genom revolutioner befria sig från oansvariga Konungar, som det fordom gjort.
Då man här föreslagit oss en departementalstyrelse, har man trott sig äfven öka den moraliska ansvarigheten hos rådgifvarne.
Man kan deruti hafva rätt; men skall allt bero af monarkens vilia, så lärer det varg svårt för departementscheferna att ikläda sig detta ökade ansvar.
Skola de vara förhindrade att vägra sin åtgärd till ett beslut, som strider mot Rikets väl, så är det mindre sannolikt, att en mera duglig och sjelfständig rådgifvarepersonal kommer att finnas inom den nya Styrelsen, än den, som någon gång tillförne funnits.
Den afsatte Gustaf Adolph hade äfven oansvariga rådgifvare; men hvart ledde detta?
Yi veta det alla.
Just genom att vilja skydda ministrarna från ansvar blottställer man Konungarna och framkallar derigenom de fasor, hvilka åtfölja revolutionerna.
Det har blifvit sagdt, att den juridiska ansvarigheten aldrig tillämpades; men blott den omständigheten, att ansvarigheten är stadgad i lag, innefattar redan en garanti och en större control], än man föreställer sig.
Man är ofta mera angelägen att äga en rätt än att begagna den.
Yttranderätten t. ex. i tryck, huru många begagna den; men försök att fråntaga ett fritt folk denna rätt, och motståndet skall utveckla sig äfven hos den otaliga massa, sorn hvarken sjelf författar eller läser andra tryckta skrifter än psalmboken och catechesen.
Så är äfven nationens rätt att kräfva ansvar af sina embetsman en bland de rättigheter, sorn ett fritt folk fordrar och ej vill afsäga sig.
Den tankan hör utgöra öfverskriften på den constitutionella chartau, att Konungen ej är enväldig; och jag vill ej tro, att någon kan vilja göra grundlagens ord, att Konungen allena må styra Den 7 October. 133 Riket, liktydiga med att han är enväldig.
Pä sätt Gr.
Frölich anmärkt, är enahanda princip nedlagd i grundlagen och innefattar endast en utveckling af dess stadgande.
Jag vikar således endast denna princip.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade till grundlagsenlig behandling enligt 56 § Reg.F. godkänna Constit.TJtsk:s förslag till förändrad redaction af 9 § Reg.F. _ Ropades starka ja, blandade med nej; hvarjemte votering begärdes af Hr Stuart.
Den, som till grundlagsenlig behandling enligt 56 § Reg.F. godkänner Constit.Utsk:s förslag till förändrad redaction af 9 § Reg.F., voterar ja; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, förklarar R. o.
Ad. som sin gemensamma tanka, att den föreslagna förändringen af g § Reg.F. bör erhålla följande redaction:
Uti alla mål, som hos Konungen i Statsrådet förekomma, skall prot. föras.
Statsrådets tillstädesvarande ledamöter vare ovilkorligen förbundna att sina meningar yttra och förklara; Konungen dock förbehållet att allena besluta.
Skulle någonsin den oförmodade händelse inträffa, att Konungens beslut vore uppenbarligen stridande mot Rikets grundlag eller allmän lag, eller Rikets sannskyldiga nytta, åligge det Statsrådets ledamöter, att kraftiga föreställningar deremot göra.
Den föredragande, sorn co n trasig n er a t ett Konungens beslut, vare ovilkorligen, och annan medlem af Statsrådet, såvida han ej särskild mening till prot. antecknat, för beslutet ansvariga, kåsom hade de styrkt Konungen att detsamma fatta.
Upplästes och lades på bordet nedannämnda memor. och utlåt:n från StatsUtskottet: N:o 265. öfver den del af K. M. till R.
St. aflåtna nåd. skrifvelse N:o 11, som angår det, vid sisth riksdag, i och för regleringen af Armöens accord på Riksg.cont. anvisade creditiv; 184 Den 7 October.
N:o 267. i anledn. af erhållen återremiss på StatsUtskts utlåt.
N:o 268. i anledn. af erhållen återremiss på StatsUtsk:s utlåt.
N:o 179; N:o 269. i anledn. af erhållen återremiss på StatsUtskts utlåt.
N:o 227; N:o 270. i anledn. af erhållen återremiss på StatsUtsk:s utlåt.
N:o 248; N:o 271. ang:de dispositionen af öfverblifvande exemplar af bihanget till RiksSttns prot. vid innevar. riksdag; N:o 272. i anledn. af väckt motion om understöd af allm. medel åt de nödlidande invånarne i Bohuslänska skärgården; BevillningsUtskottet:
N:o 29. ang:de stora sjötullsbevillningen; N:o 3o. i anledn. af gjorda anmärkningar vid Utskrs betänk.
N:o 21, ang:de förehafd granskning af posttaxorna för inrikes brefvexlingen; N:o 3i. på grund af gjord anmärkn. vid betänk.
N:o 25, i anledn. af K.
M:s nåd. propos., ang:de fortfarande lindring och befrielse i afseende på bevilln. för staden Botås; N:o 32. om särskild aflöning för den person, som under en cancellists sjukdomsförfall kommer att förrätta hans tjenst; N:o 33. till H. R. o.
Ad. i anledn. af dess återremiss af memor.
A:o 24, rörtde anmärkn. emot betänk.
N:o 4ang;de den af Hr Frih. Sprengtporten och Hr af Robsahm hos H. R. o.
Ad. väckta fråga om fastställande af en viss accisafgift å brännvin, som till Stockholm och Rikets större städer införes; BancoUtskottet: N:o 4g- i anledn. af K.