Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då Kalle makade sig tätt intill, slog hon honom med en blomstjälk.
— Du är bestämdt rädd för sjön, du — sade hon spotskt.
— Det ska du få varsna — hviskade han skälfvande.
Med sina starka händer grep han om hennes handled.
— Jo visst, ja — hon kastade sin hvita hals tillbaka.
— Styrman Söderberg kan försöka.
Ett par dagar efter gick Kalle ombord på skeppet Viktoria, destineradt till New York.
Men när februarisolen gräfde rännilar i skärens snö, inlopp underrättelsen, att fregatten Viktoria strandat vid Newfoundlands bankar och att timmermannen Kalle Söderberg för svåra skador afförts till New York.
Budet nådde Blåsut en morgon, då båtsman Söderberg med snuggan i munnen stod ute och belåtet betraktade hur vattnet rann utför bärgväggen.
Först blef han så arg, att hans små ögon gnistrade.
Han hötte med handen åt allt, som tindrade och bubblade.
— Sa jag honom inte det!
Men si ingenting kan di, och inte hvarken tror di på Gud eller fan, så det är bara rättvist, att det går, som det går.
Men då solen steg högre, och skutorna anlände men ingen Kalle kom, då blef gubben tyst och satt mulen, böjd öfver drefven, och på de roliga historierna var det slut.
Om sommaren gifte sig Anna med en stilig styrman.
Men alla dagar stod Lina vid solkulan och blickade ut öfver fjorden och för hvar och en af prickarna, som växte till skepp med segel, tänkte hon, tills tanken kvalde henne: — Kanske är han med.
Frampå hösten en dag steg Kalle in i köket.
Han var som en gammal man, och kläderna voro slitna och dåliga.
— Nej men så roligt — stammade Lina och tog hans hand.
— Du ... du ser ju inte så dålig ut.
— Det var det enda, hon kunde säga.
Men då han rörde sig, såg hon, att han blifvit låghalt.
Josua hade fått brådt att flytta sina giktbrutna ben af soffan.
— Nå se Kalle — sade han, och ansiktet sken.
Det nämnde Kalle, men för rästen yttrade han blott:
— Ja, jag fick min skada, jag.
Därpå såg han sig om och frågade:
Något i tonen kom dem att tveka med svaret.
— Hon är gift.
Ett ögonblick stod han styf och still.
Men så skrattade han till hårdt.
— Jaså, hon är gift ... nå många tusen kära hälsningar då.
Sedan talade han aldrig mer om henne.
Men Lina tyckte, att hvar hon nu såg hän var det ljust och fullt upp som på sommaren.
Kalle fick återvända till sin gamla plats på varfvet.
Af Viktorias besättning var han den ende, som blifvit obrukbar för sjön.
Tung lade sig vintern öfver båtsmanhuset på Blåsut.
Kalles munterhet var gången, och Lina föll af, och aldrig sjöng hon mer till sitt arbete.
En blåsig kväll, när gamlingen för muntrationens skull bjöd på grogg, hände, att Kalle, som druckit litet skarpt, plötsligt slog handen i bordet och talade:
— Ser I, jag trodde hela tiden på djäfvulstyget, och därför skulle jag hållit mig hemma.
Det var jag, som drog olyckan öfver oss, för si den, som bara inte tror, han kan göra ackurat, hvad han vill.
Rödmosig satt gamle
Osynliga länkar
Fru Fasta och Petter Nord 1
Legenden om fågelboet 61
Stenkumlet 75
De fågelfrie 105
Reors saga 135
Valdemar Atterdag brandskattar Visby 145
Mamsell Fredrika 155
En fiskarhustrus roman 169
Mors porträtt 185
En fallen kung 195
En julgäst 225
Morbror Ruben 239
Dunungen 253
Bland klängrosorna 297
FRU FASTA OCH PETTER NORD.
Den lilla staden står för min tanke, vänlig som ett hem.
Den är så liten, att jag kunde lära känna alla dess vinklar och vrår, kunde bli vän med hvartenda barn och lära namnen på alla hundarna.
Den, som gick framåt gatan, visste vid hvilket fönster han skulle lyfta blicken för att få se ett vackert ansikte bakom rutan, och den, som promenerade genom stadsparken, kände noga till, när han skulle gå där för att få råka den han ville råka.
De vackra rosorna i grannens trädgård väckte ens stolthet, nära nog som om de stått i ens egen.
Skedde något, som var småaktigt eller simpelt, blygdes man, som om det händt i ens egen familj, men öfver det allra minsta äfventyr, öfver en eldsvåda eller ett torgslagsmål bröstade man sig och sade:
»Se blott hvilket samhälle!
Ske sådana ting annorstädes?
Hvilken underbar stad!»
Och i denna min älskade stad förändras intet.
Kommer jag åter dit en gång, skall jag återfinna samma hus och bodar som jag känner sedan gammalt, samma gropar i stenläggningen skola bringa mig på fall, samma styfva lindhäckar, samma rundklippta syrenbuskar skola fängsla min beundrande blick.
Åter skall jag se den gamle rådmannen, som styr hela staden, komma vandrande nedåt gatan med elefanttunga steg.
Patriark och försyn, hvilken trygghetskänsla är det ej att veta dig vandra där!
Och den döfve Halfvorson skall alltjämt gå och gräfva i sin trädgård, medan hans vattenklara ögon stirra och söka, som ville de säga: »Allt, allt ha vi genomforskat, nu, jord, skola vi borra oss ända in i ditt innersta.»
Men hvem som icke mer skall finnas kvar där, det är den lille trinde Petter Nord.
Den lille värmländingen, ni vet, som stod i Halfvorsons krambod, han, som roade kunderna med sina små mekaniska uppfinningar och sina hvita möss.
Om honom är det en hel historia.
Det finns en historia att berätta om allt och alla i den staden.
Ingenstädes ske så förunderliga ting.
Han var en bondpojke, den lille Petter Nord.
Han var kortvuxen och trind, han var brunögd och leende.
Hans hår var blekare än björklöf om hösten, kinderna voro röda och duniga.
Och från Värmland var han.
Ingen, som såg honom, kunde tro honom vara kommen från något annat land.
Med ypperliga egenskaper hade det förträffliga hemlandet utrustat honom.
Rask var han i sina göromål, kvick i fingrarna, snabb i tungan, redig i tanken.
Och därtill en tok, en rent förflugen tok, godmodig och stormodig, beskedlig och stridslysten, nyfiken och sladderaktig.
Den galningen, han var ur stånd att visa mer vördnad för en borgmästare än för en tiggare!
Men hjärta hade han, förälskad var han hvarannan dag, och hela staden hade han till förtrogen.
Arbetet i boden skötte detta de rika gåfvornas barn på något öfvernaturligt sätt.
Kunderna blefvo betjänade, allt under det att han matade de hvita mössen.
Pengar växlades och räknades, medan han satte hjul på sina små själfgående vagnar.
Och medan han för kunderna berättade om sin allra sista förälskelse, höll han ögonen på stopet, i hvilket den bruna sirapen sakta ringlade ned.
Och det fägnade de beundrande åhörarna att se honom plötsligt sätta åstad öfver disken och rusa ut på gatan för att få sig en dust med en förbidrifvande gatpojke, liksom att se honom med lugn panna återvända för att knyta till knuten på ett paket eller mäta färdigt ett stycke tyg.
Var det icke naturligt, att han skulle bli hela stadens gunstling?
Vi kände oss alla förpliktade att handla nere hos Halfvorsons, sedan Petter Nord kommit dit.
Om det så var gamle rådmannen själf, så var han stolt, när Petter Nord tog honom med sig in i en mörk vrå och visade honom burarna med de hvita mössen.
Det var oro och spänning med att visa råttorna, ty Halfvorson hade förbjudit honom att ha dem i boden.
Men så kom i den ljusnande februari ett par mörka dagar med disigt töväder.
Petter Nord blef med ens allvarlig och tyst.
Han lät de hvita mössen bita i sina ståltrådsburar utan att mata dem.
Han skötte sina sysslor oklanderligt.
Han slogs ej med gatpojkarna.
Kunde då ej Petter Nord tåla, att vintern slagit om?
Ånej, saken var den, att han hittat en femtikronsedel uppe på en af hyllorna.
Han hade trott, att den blifvit uppslängd med ett tygstycke, och helt oförmärkt hade han stoppat in den under en packe randig domestik, som var omodern då och aldrig togs ned från hyllorna.
Gossen gick och bar på en stor vrede mot Halfvorson.
Denne hade slagit ihjäl en hel råttfamilj för honom, och nu ämnade han hämnas.
Ännu såg han för sina ögon den hvita modern midt ibland sina hjälplösa ungar.
Hon hade ej gjort ett enda försök att fly, utan legat kvar på sin plats i orubbligt hjältemod, stirrande med röda, brinnande ögon på den hjärtlöse mördaren.
Förtjänade då icke denne en liten stund af ängslan?
Petter Nord ville se honom komma dödsblek ut från kontoret och börja söka efter femtikronan.
Han ville se samma ångest i hans vattenklara ögon, som han sett i den hvita råttans granatröda.
Handelsmannen skulle få söka, han skulle få vända upp och ned på hela boden, innan Petter Nord lät honom finna sedeln.
Men femtikronan fick ligga på sitt gömställe hela dagen, utan att någon frågade efter den.
Den var helt ny, mångfärgad och lysande och hade stora femtital i alla hörnen.
När Petter Nord var ensam i boden, reste han en stege mot hyllorna och klef upp till domestikpacken.
Så tog han fram femtikronan, vecklade ut den och beundrade dess skönhet.
Midt under den ifrigaste handeln kunde han bli ängslig öfver att något skulle ha händt femtikronan.
Då låtsade han söka något på hyllan och famlade in under domestikpacken, tills han kände den glatta sedeln frasa under sina fingrar.
Den sedeln hade med ens fått en öfvernaturlig makt öfver honom.
Månne det inte var något lefvande i den?
De af breda ringar omgifna femtitalen voro som sugande ögon.
Gossen kysste dem alla och hviskade: »Sådana som du ville jag ha många, förfärligt många.
Han började göra sig allehanda tankar om sedeln, och därom att Halfvorson ej frågade efter den.
Kanske den ej var Halfvorsons?
Kanske den legat långa tider i kramboden?
Kanske den ej längre hade någon ägare?
Tankar smitta.
– Vid kvällsbordet hade Halfvorson börjat tala om penningar och penningmänniskor.
Han berättade för Petter Nord om alla de fattiga pojkar, som samlat sig rikedom.
Han började med Whittington och slutade med Astor och Jay Gould.
Halfvorson kände allas deras historia, han visste hur de sträfvat och försakat, hvad de uppfunnit och vågat.
Han blef vältalig, då han kom in på sådant.
Han genomlefde de unga penningmänniskornas lidanden, han följde dem i framgången, han jublade vid deras seger.
Petter Nord hörde på alldeles förtrollad.
Halfvorson var fullkomligt döf, men detta utgjorde intet hinder för samtal, ty han såg på ens läppar allt hvad man sade.
Däremot kunde han ej höra sin egen röst.
Denna rullade därför fram så underligt entonig som bruset af ett fjärran vattenfall.
Men det underliga sättet att tala gjorde, att allt han sade bet sig fast i öronen, så att man ej kunde bli fri från det på många dagar.
Den stackars Petter Nord!
»Hvad som nödvändigt behöfs för att bli rik,» sade Halfvorson, »det är grundplåten.
Men den kan ej förtjänas.
Märk, att de alla ha hittat den på gatan eller funnit den mellan fodret och yttertyget på en rock, som de köpt på pantauktion, eller att den vunnits på spel eller gifvits dem som allmosa af en skön och barmhärtig dam.
Men sedan de väl funnit detta välsignade mynt, har allt lyckats dem.
Guldströmmen vällde fram ur det som ur en källa.
Det första, som behöfs, Petter Nord, det är grundplåten.»
Halfvorsons röst ljöd allt dofvare och dofvare.
Den unge Petter
Nord satt i ett slags domning och såg idel penningar framför sig.
Öfver matbordets duk lägrade sig högar af dukater, golfvet svallade hvitt af silfver, och de smutsiga tapeternas orediga mönster förvandlades till banksedlar, stora som näsdukar.
Men midt för hans ögon fladdrade femtital, omgifna af breda ringar, och lockade honom som de skönaste ögon.
»Hvem kan veta,» logo ögonen, »kanske femtikronan uppe på hyllan är en sådan där grundplåt?»
»Märk nu väl,» sade Halfvorson, »att näst grundplåten äro två ting nödvändiga för dem, som vilja nå höjderna.
Arbete, järnhårdt arbete, Petter Nord, heter det ena; och det andra heter försakelse.
Försakelse af lek och kärlek, af prat och skratt, af morgonsömnen och skymningspromenaden.
I sanning, i sanning, två ting äro nödvändiga för den, som vill vinna lyckan.
Arbete heter det ena, och det andra försakelse.»
Petter Nord såg ut, som om han ville gråta.
Visst ville han bli rik, visst ville han bli lycklig, men lyckan skulle ej komma så där ängsligt och surt förvärfvad.
Lyckan skulle komma alldeles af sig själf, hon.
Bäst som Petter Nord slogs med gatpojkarna, skulle den ädla damen hejda sin karm vid butikdörren och inbjuda värmlandspojken till platsen vid sin sida.
Men nu rullade Halfvorsons röst alltjämt i hans öron.
Hela hans hjärna blef full af den.
Han trodde intet annat, visste intet annat.
Arbete och försakelse, arbete och försakelse, det var lifvet och lifvets mål.
Han begärde intet annat, tordes ej tro, att han någonsin önskat något annat.
Nästa dag vågade han ej kyssa femtikronan, tordes inte en gång se på den.
Han var tyst och förstämd, ordentlig och flitig.
Alla sina sysslor skötte han så oklanderligt, att hvar och en kunde förstå, att det var något på tok med honom.
Gamle rådmannen blef bekymrad för gossen och gjorde hvad han kunde för att trösta honom.
»Har Petter Nord ämnat sig upp på fastlagsbalen i kväll?» frågade gubben.
»Jaså, det har han inte.
Ja, då bjuder jag Petter Nord.
Och låt se, att han kommer, annars talar jag om för Halfvorson hvar han har sina råttburar.»
Petter Nord suckade och lofvade att gå på balen.
Fastlagsbal, tänk att Petter Nord skulle på fastlagsbal!
Petter Nord skulle få se alla stadens vackra damer, fina, hvitklädda, blomstersmyckade.
Men Petter Nord skulle naturligtvis icke få dansa med en enda af dem.
Nå, det var också det samma.
Han var inte i lynne att dansa.
På balen stod han och hängde i en dörr och tog inte ett steg till dans.
Några hade försökt att få upp honom i dansen, men han hade varit ståndaktig och sagt nej.
Han kunde icke de här danserna.
Icke heller ville någon af de där fina damerna dansa med honom.
Han var alltför ringa för dem.
Men bäst han stod där, började det tindra och lysa i hans ögon, och han kände glädjen glida fram genom lederna.
Det kom sig af dansmusiken, det kom sig af blomdoften, det kom sig af alla de vackra ansikten han hade framför sig.
Efter bara en liten stund var han så tindrande glad, att om glädjen vore eld, skulle det stått höga lågor om honom.
Och om kärleken vore det, som många säga att den är, så skulle det ej gått bättre.
Han var alltid kär i någon vacker flicka, men hittills bara i en i sänder.
Men när han nu såg alla dessa vackra damer på en gång, var det inte längre en ensam brasa, som förhärjade det sextonåriga hjärtat, det var en hel skogsbrand.
Ibland såg han ned på sina stöflar, som alls ej voro några balskor.
Men så han skulle kunnat stampa takt med de breda klackarna och snurrat rundt på de tjocka sulorna!
Det var något som ryckte och slet i honom och ville slänga honom framåt golfvet som en piskad boll.
Han stod emot än så länge, fast rörelsen inom honom blef allt starkare, ju längre det led med natten.
Han blef yr och lifsvarm.
Hejsan, han var inte längre den fattige Petter Nord!
Han var den unga hvirfvelvinden, som lyfter hafvet och vräker omkull skogen.
Rätt som det var spelades där upp en hambopolska.
Bondgossen blef rent utom sig.
Han tyckte det ljöd som polska, som värmlandspolska.
I ett nu klef Petter Nord fram på dansgolfvet.
Alla herremansfasoner voro glidna af honom.
Han var icke längre på rådstugubal, utan hemma på logen på midsommardans.
Han gick fram, krokig i knäna, med hufvudet neddraget mellan axlarna.
Utan att bjuda upp slog han armarna om lifvet på en dam och ryckte henne med sig.
Och så började han dansa polska.
Flickan följde honom, halft motvilligt, nästan släpad.
Hon var i otakt, hon visste ej hvad detta var för en dans, men plötsligt gick allt af sig själft.
Dansens hemlighet uppenbarades för henne.
Polskan bar henne, lyfte henne, hon fick vingar på fötterna, hon blef lätt som luft.
Hon tyckte, att hon flög fram.
Ty värmlandspolskan är den underbaraste dans.
Den omskapar jordens tungfotade söner.
Ljudlöst sväfva de på tumstjocka sulor fram öfver ohyflade loggolf.
De hvirfla omkring, lätta som löf i höststorm.
Den är mjuk, snabb, tyst, glidande.
Dess ädla, måttfulla rörelser frigöra kropparna och låta dem känna sig lätta, spänstiga, sväfvande.
Medan Petter Nord dansade sin hemlandsdans, blef det stilla i balsalen.
I början skrattade man, men så gick det upp för alla, att detta var dans.
Detta bortsväfvande i jämna, snabba hvirflar, det var sannerligen dans, om något.
Så märkte Petter Nord midt under yrseln, att rundt omkring honom rådde en underlig stillhet.
Han stannade tvärt och strök sig öfver pannan.
Intet svart loggolf, inga löfklädda väggar, ingen ljusblå sommarnatt, ingen munter bondtös fanns det i den verklighet han skådade in i.
Han blygdes och ville smyga sig bort.
Men han var redan omringad, bestormad.
De unga damerna trängdes omkring krambodgossen och ropade: »Dansa med oss, dansa med oss!»
De ville lära sig polska.
Alla ville lära sig dansa polska.
Balen blef ryckt ur sin gång och kom att likna en dansskola.
Alla försäkrade, att de ej förr vetat hvad det var att dansa.
Och Petter Nord vardt en stor man den kvällen.
Han måste dansa med alla de fina damerna, och de voro öfvermåttan vänliga mot honom.
Han var bara en pojke, och en så munter tok för resten.
Ingen kunde låta bli att skämma bort honom.
Då kände Petter Nord, att detta var lyckan.
Att vara damernas gunstling, att våga tala till dem, att vara midt uppe i ljusskenet, i rörelsen, att bli firad, bortklemad, visst var detta lyckan.
Då balen tog slut, var han för lycklig att vara sorgsen ens öfver detta.
Han behöfde komma hem för att i stillhet få tänka öfver det, som skett med honom i kväll.
Halfvorson var ogift, men han hade i huset en brorsdotter, som arbetade på kontoret.
Hon var fattig och beroende af Halfvorson, men hon visade sig ganska högdragen både mot denne och Petter Nord.
Hon hade många vänner bland de anseddare i staden och blef bjuden i familjer, dit Halfvorson aldrig fick komma.
Hon och Petter Nord hade sällskap hem från balen.
»Vet Nord,» frågade Edith Halfvorson, »att Halfvorson snart blir åtalad för olaga brännvinshandel.
Nord kan gärna säga mig hur det är med den saken.»
»Det är ingenting, som är lönt för dem att bråka om,» sade Petter Nord.
Edith suckade. »Naturligtvis är det något.
Och det blir rättegång och böter och skam utan ände.
Jag skulle önska, att jag riktigt visste hur det är.»
»Det är nog bäst att ingenting veta,» sade Petter Nord.
»Jag vill komma mig upp, jag, ser Nord,» fortsatte Edith, »och jag ville dra upp Halfvorson med, men han dimper alltid ned för mig igen.
Och rätt som det är, gör han något, så att jag blir omöjlig, jag med.
Jag ser på honom nu, att han har något för sig.
Vet inte Petter Nord hvad det är?
Det vore godt att veta.»
»Nej,» sade Petter Nord, och inte ett ord mer gitte han säga.
Var det mänskligt att tala om sådant med honom, som kom från sin första bal.
Innanför boden fanns en liten skrubb för bodpojken.
Där satt Petter Nord från i dag och gick till rätta med Petter Nord från i går.
Så blek och feg den lymmeln såg ut.
Nu fick han veta hvad han gick för.
Tjuf och girigbuk.
Kunde han sitt sjunde bud?
Med rätta borde han ha tjugu par spö.
Det borde han.
Gud vare tackad och lofvad, som låtit honom komma på balen och få ett nytt sinne.
Usch, så fult det varit inom honom, men nu var allt annorlunda.
Som om rikedomen vore värd, att man offrade samvete och själafrid för dess skull!
Som om den vore värd så mycket som en hvit mus, om man ej fick vara glad på samma gång!
Han slog ihop händerna och ropade jublande, att han var fri, fri, fri!
Inte en längtan efter att äga femtikronan fanns i hans själ.
Så godt det var att vara lycklig!
Då han lagt sig, tänkte han på att han skulle visa Halfvorson femtikronan tidigt nästa morgon.
Sedan blef han orolig för att handelsmannen kunde komma in i boden före honom nästa dag, söka efter sedeln och finna den.
Då skulle han väl tro, att Petter Nord gömt den för att behålla den.
Den tanken lämnade honom ingen ro.
Han försökte få bort den, men det lyckades ej.
Han kunde ej somna.
Då steg han upp, smög sig ut i boden och famlade reda på femtikronan.
Sedan somnade han godt med sedeln under hufvudgärden.
En timme senare väcktes han.
Ett skarpt ljussken slog honom i ögonen, en hand famlade under hans hufvudkudde, och en mullrande röst grälade och svor.
Innan gossen var fullt vaken, hade Halfvorson redan sedeln i handen och visade den för två kvinnor, som stodo i dörren till skrubben.
»Ser ni, att jag hade rätt,» sade Halfvorson.
»Ser ni, att det lönade sig för mig att köra upp er och få vittnen på honom!
Ser ni, att han är en tjuf?»
»Nej, nej, nej,» skrek den stackars Petter Nord. »Jag ville inte stjäla.
Jag bara gömde sedeln.»
Halfvorson hörde ju ingenting.
De båda kvinnorna stodo med ryggen åt skrubben, liksom beslutna att hvarken höra eller se.
Petter Nord satt i sängen.
Han såg med ens ömkligen svag och liten ut.
Tårarna strömmade.
»Farbror,» sade Edith, »han tjuter.»
»Låt honom tjuta,» sade Halfvorson, »låt honom tjuta!»
Och han gick fram och såg på gossen.
»Kan nog tro, att du tjuter otroligt,» sade han, »men det tar inte på mig.»
»Oj, oj,» ropade Petter Nord, »jag är ingen tjuf.
Jag gömde sedeln för roskull – för att reta er.
Jag ville straffa er för råttorna.
Kan ingen höra mig.
Jag är ingen tjuf.»
»Farbror,» sade Edith, »har du pinat honom nog nu, så kanske vi få gå och lägga oss?»
»Jag kan nog tro, att det låter ohyggligt,» sade Halfvorson, »men det kan inte hjälpas.»
Han var munter, riktigt uppspelt.
»Jag har haft ögonen på dig länge, du,» sade han till gossen.
»Alltid hade du något att sticka undan, då jag kom in i boden.
Men nu är du fast.
Nu har jag vittnen på dig, och nu går jag efter fiskalen.»
Pojken satte i med ett skärande skri. »Kan ingen hjälpa mig, kan ingen hjälpa mig?» ropade han.
Men så var Halfvorson borta, och madamen, som förestod huset, kom fram till honom.
»Upp och kläd på sig, Petter Nord!
Halfvorson har gått efter fiskalen, och under tiden kan han löpa sin kos.
Fröken kan gå ut i köket och skaffa honom litet i matsäcken.
Jag skall plocka ihop hans saker.»
Den förfärliga gråten upphörde genast.
Efter en kort stund af brådska var gossen färdig.
Han kysste de båda kvinnorna på hand, ödmjukt som en piskad hund.
De stodo i dörren och sågo efter honom.
Då han var borta, drogo de en suck af lättnad.
»Hvad skall Halfvorson nu säga?» sade Edith.
»Han blir nog nöjd,» svarade hushållerskan.
»Han har väl lagt ut pengarna för pojken, tänker jag.
Han ville nog bara bli af med honom.»
»Hvarför då?
Den gossen var ju den bästa vi haft i boden på många år.»
»Han ville väl inte ha honom till vittne i brännvinssaken.» –
Edith stod tyst och andades häftigt. »Det är så nedrigt, så nedrigt,» mumlade hon.
Hon knöt näfven mot kontoret och mot den lilla rutan på dörren, genom hvilken Halfvorson kunde se in i boden.
Hon kunde ha lust, hon med, att fly ut i världen från all denna uselhet.
Hon hörde ett buller långt inne i boden.
Hon lyssnade, gick närmare, letade sig fram efter ljudet och fann ändtligen bakom en silltunna buren med Petter Nords hvita möss.
Hon tog upp den, satte den på disken och öppnade burluckan.
Mus efter mus ilade ut och försvann bakom lådor och burkar.
»Måtte ni trifvas och förökas,» sade Edith, »låt se att ni gör skada och hämnas er husbonde!»
Den lilla staden låg vänlig och nöjd under sitt röda berg.
Den var så inbäddad i grönska, att nätt och jämt kyrktornet stack upp därur.
Trädgård vid trädgård trängde sig på smala terrasser uppåt branterna, och då de ej kunde komma längre åt detta håll, störtade de med buskar och träd tvärt öfver gatan och utbredde sig mellan de glesa gårdarna och på den smala jordremsan nedom dem, tills de hejdades af den breda älfven.
Det var alldeles tyst och stilla i staden.
Där sågs inte en människa, bara träd och buskar samt ett och annat hus.
Det enda buller som förnams var klotens rullande på kägelbanan, och det lät som en aflägsen åska en sommardag.
Det hörde med till tystnaden.
Men nu gnisslade torgets ojämna stenläggning under järnskodda klackar.
Ljudet af grofva röster dånade mot rådstugans och kyrkans väggar, återkastades från berget och ilade ohejdadt nedåt den långa gatan.
Fyra vandrare störde förmiddagslugnet.
Ack, den ljufva tystnaden, den årslånga helgdagsfriden!
Hvad de förfärades!
Man kunde liksom förnimma hur de gåfvo sig på flykt uppåt bergstigarna.
En af de bullrande, som bröto in i småstaden, var Petter Nord, värmlandspojken, som för sex år sedan rymde från staden, anklagad för stöld.
De som följde honom voro tre sjåare från den stora handelsstaden, som ligger bara ett par mil därifrån.
Hur hade det då gått den lille Petter Nord?
Väl hade det gått honom.
Han hade fått en den allra förnuftigaste vän och ledsagare.
Då han sprang bort från småstaden i den mörka, regntunga februarimorgonen, sjödo och brusade polskmelodierna i hans öron.