Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En långt vigtigare fråga har blifvit bn agdi å bane af Herr von Hartmansdorff, Den 3 Augusti f. m. 67 nemligen om Ridderskapet och Adeln äger att vägra introduction, eller ej, åt en af Konungen i Adligt Stånd upphöjd person.
Jag tror , att med vårt nu varande Samhällsskick en sådan magt hos Ridderskapet och Adeln icke är förenlig* och anser derföre häst att erkänna det uti RiddarhusOrdningen.
Jag vet väl, att då Riksdagarne inträffade inom korrtare tider, beviljades Introductioneii alltid in Pleno, men de meddelas nii mera oftast af RiddarhusDirectionen.
Jag hemställer i anledning deraf, om det ej vore en uppenbar inconseqvens, att föreskrifva, det Ridderskapet och Adeln in Pleno ägde att neka introduction, då RiddarhusDirectionen mellan Riksdagarne ej kunde Vägra den.
Det vore ej heller med ordning instämmande, att då Konungen äger rättighet upphöja i Adligt Stånd, Ridderskapet och Adeln skulle kunna neka emottagandet af den Konungen sålunda benådat.
Samme varde Ledamot har äfven trott, att en del af de här förekommande reglementariska föreskrifter voro af en för underordnad beskaffenhet att böra inflyta i RiddarhusOrdningen, samt att de rätteligare tillhörde Instructionen för RiddarhusDirectionen.
Härvid får jag äran erindra, att den, som blir upphöjd i Adligt
Stånd, tyckes vara berättigad att hafva ti Ilgång på en författning, sanclionerad af Konungen, genom hvars åtlydaude han kommer i åtnjutande 36 H<. 5 + 68 Den 3 Augusti f. m. af den honora förundte Nådebevisningem Jag tror följaktligen, att dessa föreskrifter böra i RiddarhusOrdningen bibehållas.
Ett bevis, huru mart. råkar i motsägelser, då man utgår ifrån ert orimlig grundsats, finnér man uti en väld Ledamots yttrande.
Såsom skäl emot densamma har blifvit anfördt, att
Ståndet skulle hämta sin hufvudsakliga styrka och sitt oberoende från det stora antalet af dess Ledamöter; och likväl vill man nu förvägra Konungen, att efter godtycko öka detta antal.
Jag skulle tro, att förslaget kan bifallas.
För deri form, som ifrågavarande §. bör hafva, anser jag mig icke behöfva annat stöd än 3y §.
RegeringsFormen, då den säger:
"Konungen ”eger att upphöja till Ådeligt stånd oell ”värde Män, som genom trohet, tapperhet ”och dygd, lärdom och nitiske tjenster gjort ”sig af Konungen och Riket synnerligen ”förtjente.”
Om nu introdiiction här kunde vägras en af Kongl. Maj:t med Adeligt Stånd benådad Person, så vöre ju hela betydelsen af denna §. tillintetgjord.
På denna enkla grund tillstyrker jag bifall till Utskottets förslag.
Jag anhåller om tillgift för det jag ännu en gång uppehåller
Den 3 Augusti f. m. % denna discussion, men då flere af Ridder skapets och Adelns Herrar Ledamöter anse vådligt, att åberopa onämnde författningar, bör jag erindra, att det ligger i en olagligt tillkommen författnings natur, att ej tjena till efterlefnad.
Jag har förut under detta Riksmöte yttrat mig, huru olagligt tillkomne författningar böra behandlas.
Jag kan således icke frångå, hvad jag i ämnet ti 11- kännagifvit vara min åsigt.
För öfrigt är jag ense med Herrar Riben och af Ekenstam deri, att det vore orimligt tillvälla Ridderskapet och Adeln den magt, att neka sanction åt en af Konungen utnämnd Adelsman.
Äfvensom jag instämmer med Herr von Hartmansdorff deri, att det är onödigt i denna införa nya momenter med reglementariska föreskrifter, och att dessa lika gerna kunna införas i Instructionen för RiddarhusDirectionen, eller på hvarje annat ställe som hällst.
Då hvar och enär skyldig, att underrätta sig om författningarnes innehåll, möter icke eller något hinder för en till Adelsman upphöjd person, alt förskaffa sig upplysning om hvad han till Introductions erhållande har att iakttaga, utan alt sådant behöfver vara beroende af Riddar husOrdningens föreskrifter.
Det synes mig blifva svårt att reda de båda olika åsigterna så, att man kommer lill ett godt slut i frågan.
Jag föreslår derföre, att hela 7o Den 3 Augusti f. m. första momentet må utgå, och det på följande skäl.
I en tid, då man icke ägde bestämda Riksdagar, som t. ex. emellan 1792 och 1800, samt emellan 1800 och 1809, då kanske utan Revolution icke eller någon Riksdag inträffat, var det nödvändigt äga en Lag, som utstakade, inom hvilken tid man borde utlösa sitt Diplom.
Men sedan Riksdag ovilkorligt inträffar hvart 5:te år, och man icke kan representera för den nya värdigheten, innan man erhållit Introduction, skulle jag anse det göra tillfyllest, att man i slutet af 2:dra mom. tilläde, att den nya värdigheten icke är gällande, förr än man sökt och erhållit Introduction innan nästinstundande Riksdag, samt att, om man då icke söker Introduction, man skulle förlora sin rätt, så vida icke Konungen ånyo utnämner, hvilket alltid står honom öppet.
Jag yrkar således den proposition, att första mom. må, såsom öfverflödigt, utgå.
Jag är först skyldig upplysa, att hvad jag i afseende å 1 §. nyss åberopade ur 1728 års Adeliga Privilegier, var af misstag uppläst ur 1728 års Riksdagsordning; men de stodo naturligtvis i öfverensstämmelse med hvarannan.
Hvad angår närvarande fråga, har man sagt, att det egenteligen är emellan Riksdagarne, som Iritroduclioner komma i fråga, och att de måste gå genom RiddarhusDi - Den 3 Augusti f. m. 7' rectionen, enär en viss praescriptionstid af arne år efter adlandet bör af vederbörande iakttagas, men Riksdagarne deremot icke inträffa oftare än hvart 5:te ar.
Jag har ej velat göra någon rubbning i detta förhållande, utan endast bibehålla det gamla stadgandet under Riksdagarne, då vägran möjligen kan behöfvas, emedan det just är då som de stora Adels-utnämningarne pläga för tillfälliga afsigters skull göras.
Till exempel torde jag få påminna om 171() års Riksdag, då omkring 3oo Adelsmän utnämndes, på del att Hessiska Partiet skulle segra öfver det Holsteinska, och sätta Fredrik på thronen, hvilket också lyckades.
Man har sagt, att sådant nu mera icke kunde inträffa, men vi hafva likväl nyligen sett det samma hända i Frankrike, hvarest PairsKammarens Ledamöter förstärktes, för att skaffa Regeringen en tillfällig öfvervigt, och, med Grundlagarnes förbigående, Pairer utan erforderlig förmögenhet utnämndes.
Denna fråga var äfven å bane vid sistlidne Riksdag, då Grefve von Schwerin hade ett yttrande, som jag ber att få uppläsa.
Ilan anförde nemligen följande: ”Hvad Herr Friherre Wrangel föresla”git, kan jag ej annat än gilla.
Det vill blott ”säga, att Ridderskapet och Adeln måtte bibehållas vid ulöfningen af ett gammalt bruk. ”Ridderskapet och Adeln har ifrån ålder al”lena yttrat sig, då anmälan om introduc - Den 3 Augusti f. ni. ”tion skett; i senare tider först liar Riddar"husDirectionen fått suppleera Ridderskapet ”och Adeln.
Detta bruk ger ej Ridderskapet ”och Adeln någon rättighet att ställa sig i ”opposition rnot Konungamakten, Sådant har ”ej eller någonsin inträffat; men Adelns rättighet att yttra sig, att reservera sig, har "någon gång varit behöflig för att bibehålla "Ridderskapet och Adeln vid sin värdighet ”såsom corps.
Det är öfver en Konungs för”måga och höfva att kunna personligen pröf”va alla omständigheter, som tala för eller ”emot, när någon till Adeliga värdigheter "recommenderas, eller sjelf söker dem.
Vet "man att Adeln äger tillfälle att yttra sig, ”när fråga om introduction uppstår, så tor”de en och annan nogare pröfva sig sjelf, "innan han söker en värdighet, som Adeln ”naturligtvis ogerna ser förlänas åt mindre ”värdiga personer, en känsla som Konungen ”sjelf gerna ser bibehållas i helgd.
Jag kän"ner ett exempel från Drottning Christinas ”tid.
En man, jag vill minnas att han het"te Guslaf Olsson, hade på RiksCantzlerens ”recommendalion blifvit upphöjd till Adelig ”värdighet.
Han anmältes till introduction, ”Då frågade en af Riddarhusets medlemmar, ”om RiksCantzleren ville, alt Adeln skulle ”emottaga tjufvar och skälmar.
Följden här”af blef en undersökning af mannens förhållande, och i stället för att vinna inträde på Riddarhuset, blef lian upphöjd i "galgen.”
Den 3 Augusti f. ro. 7* Den RiksCanzler, som då misstog sig», var likväl den Store Axel Oxenstjerna.
Kunde han misstaga sig, så kan det äfven hända en annan.
Jag har dessutom läst ett Adelsbref utfärd,idt i Stura roes älskade namn; hvari står ”att Adliga värdigheten blifvit förvänt bland annat för Peder Michelsons kär-, ”liga böns skull'' o. s. v. — Grefve von Schwerin erindrade äfven vid discussionen i detta ämne 1823 om ett i Carl XII:s tid utfärdadt Adelsbref, hvarå först erhölls I11- troduction vid 180g års Riksdag.
Jag tror icke, att Ridderskapet och Adeln bör efterskänka en rättighet, som framdeles kan likaväl behöfvas, som hittills.
— Att delta stadgande kan förenasmed nuvarande grundlagar, bevisas bäst deraf, att det redan bestått lika länge, sorn de.
Jag yrkar alltså, att gamla §. må, såsom jag föreslagit, qvarstå, med uteslutande af sista meningen.
Jag får först utbe mig att få yttra några ord i afseende på bvad Grefve Frölich sagt om det reglementarisk» i frågan.
Då det onekligen är Konungens rätt, alt upphöja uti Adligt Stånd, och deras, som blifvit det, alt kunna få intro-, duction bär på Riddarhuset, är det nödvändigt, att de småsaker, hvilka i sådant afseende skola iakttagas, finnas intagna uti en för alla till efterlefnad förbindande lag; men så [kan ej Instructioiien för RiddarhusDirectionen benämnas, emedan den4 ej 74 Den 3 Augusti f. m. såsom RiddarhusOrdningen är sanctionerad af Konungen.
Herr von Hartmansdorff har, genom framdragande af händelser från äldre tider, med exempel velat visat nödvändigheten af, att Ridderskapet och Adeln ej efterskänker rättigheten att bevilja eller neka introduction åt en till Adelsman utnämnd person.
Till undanrödjande af allt missförstånd, får jag förklara, att ingen skulle högre än jag önska, att härom vore något bestämdt stadgadt; men efter min öfvertygelse är en sådan rättighet redan för Slåndet förklarad.
Då alla Propositioner här skola med Ja och Nej besvaras, hemställer jag, i fall frågan, huruvida en Nobiliterad person skulle erhålla introduction, besvarades med Nej, om väl någon LandtMarskalk skulle anse sig berättigad att framföra till Konungen, det Ridderskapet och Adeln nekat att emottaga en af Kongl. Maj:t i Adeligt Stånd upphöjd person.
Jag tror det ej, och hvad blefve väl då följden; jo, att frågan om introduction icke kan besvaras med annat än Ja.
Är sådant formligt?
Den siste värde Talaren har sökt bevisa nödvändigheten af det andra momentets bibehållande, på grund deraf, att Ståndets säkerhet skulle fordra ett bestämdt utsättande af vilkoren för in» troductionens beviljande.
Jag får, under instämmande i samma ändamål, eller nöd - Den 3 Augusti f. m. 7$ vändigheten af Momentets bibehållande, blott förklara, att jag anser Konungens säkerhet fordra det, ty om det berodde på Ståndet allena, att genom en af det enskilt stadgad instruction utsätta vilkoren, så skulle de kunna blifva sådana, att värdet af uppliöjelser betydligen inskränktes.
Jag tror det derföre vara nödvändigt, att äfven Konungen får veta och sanctionera de vilkor, under hvilka introduction beviljas, och tillstyrker således Momentets bibehållande.
I anledning af de skäl flere personer yttrat för uteslutande af de ord, som röra citationen af Författningarne af 1775 och 1800, vill jag ej derom envisas; och jag tror,att §. kan blifva lika tydlig, om i stället insättes: enligt gällande Författningar.
Här har blifvit yttradt, att det ena Momentet af denna §. snarare hörer till RiddarhusDirectionens Instruction, än RiddarhusOrdningen.
Deruti skulle jag instämma, om icke, i enlighet med den siste Talaren , jag önskade en lika säkerhet för Styrelsemagten att veta , hvilka förbindelser den ålägger, som för den person, hvilken den upphöjer.
Fullkomligen instämmer jag med Grefve Frölich och Herr
Riben i bifall å tillämpningen af det Moment, som rörer introduction.
Jag gillar alldeles hvad Utskottet i detta afseende yttrat.
Herr Roseublad:
Angående det första 7® Den 3 Augusti f. tu.
Momentet skall jag ej yttra mig, endast om det sednare.
Jag anser, lika med Utskottet, nödvändigt, att det för klarheten skull blir infördt i RiddarhusOrdningen.
De skäl , som af Herr von Plarlniansdorff blifvit anförde, kan jag ej godkänna.
Jag ber honom erindra sig, att de åberopade händelserne och missbruken, hvilka han uppräknat, ägt rum under andra Grundlagar, än de nu gällande, och då inga föreskrifter funnos, huru Adelskapet skulle utdelas.
Numera är det stadgadt, att det icke är för Peder Michelssons kärliga bön skull, utan för egert trohet, tapperhet och dygd, lärdom och nitiske tjenster, som personer kunna till Adelsmän upphöjas.
Det är visst möjligt att häruti, likasom uti alla menskliga handlingar, misstaga sig uti omdömet, men oberäknadt den controlj, som för alla Regeringsåtgärder ligger uti 107 §.
RegeringsFormen, der pröfningen förekommer, om StatsSecreteraren med oväld uppfyllt sitt förtroende kall, och hvartill målte höra, om lian med oväld uppfyllt det i afseende på Adelskaps utdelande, ligger en ganska kraftfull controll uti deu allmänna opinionen.
Skulle icke det Momentet finnas i RiddarhusOrdningen, och skulle de gamla formerna qvarstå, skulle man väl anse, att introduction kunde nekas?
Kunde den ej nekas, ser jag ej, hvarföre den gamla ceremonien blott under loppet af Riksdagar skulle äga rum.
Kunde inlroduclionen Den 3 Augusti f. m. 77
Sfer nelins, vore i alla fall stadgandet otillräckligt, ty det agde endast rum för dem, sorn under Riksdagar introduceras.
Vore det åter tillräckligt, och lagstiftningen för introduclionen stöde i full harmoni med detta påslående, vore vådan af missbruk utaf en sådan magt större , än den af missbruk på andra sidan.
Äfven dervid kunde orden trohettapperhet och dygd, lärdom oell hitiska t/enster blifva missförstådda, och en ensidig majoritet efter egna afsigter bestämma, cm den Adlade personen ägde alt tillgodonjuta föremålet för sin upphöjelse, ty det är förmodligen icke för att bestämma, hvilka som få bära Adlig sköld i vapnet, eller snören på sina livréer, som Sveriges Grundlag bestämmer vilkoren och sättet för Adlig värdighets vinnande, utan för att bestämma, hvilka sorn få deltaga i Nationens representerande genom dess forsta Stånd.
Tiderne från 1720 till 1772, då partierne alltid sökte att öfvermanna hvarandra, har man exempel på, att personer ville tillsluta inträdet för Ledamöter.
Man sökte då äfven att inskränka Konungens rättigheter derigenom, att man bestämde ett visst antal, som skulle få adlas.
Vi hafva äfven från främmande länder dylik erfarenhet, såsom lill exempel att, just vid den tidpunkten i England på 1720-talet, då man ville inskränka Thronföljarens förmåga att göra sig fri från en herrsklysten Ministers förmynderskap, mai^ 78 Den 3 Augusti f. m. bjöd till att inverka på Konungamagtens rätt i detta afseende; en bill gick igenom i Öfverhuset, som skulle inskränka Konungens rätt att utse nya pairer inom ett visst för alltid bestämdt antal; men Underhuset förkastade den.
För min del får jag säga, att i afseende på Sverige skulle det vara ganska besynnerligt, om möjligtvis den rättigheten skulle tilldelas ett Stånd, att utesluta dem, hvilka Grundlagen gör berättigade till vissa förmåner.
På de skäl jag an-fört, tillstyrker jag Utskottets förslag.
En värd Ledamot har påstått, att Konungen, i fråga om upphöjande i Adligt Stånd, ensam har initiativet, samt Ridderskapet och Adeln den andra rösten, att bifalla eller afslå, hvad Konungen, på grund af initiativet, framställt.
Den Ledamot, som framkommit med denna lära, är en af de mest nitiska att följa Grundlagen, och det förvånar mig, att man kan framkomma med en sådan sats, då man ej har någon §.
i Grundlagen till stöd för densamma.
Jag ber, att han ville citera den §., der detta initiatif finnes stadgadt.
Detta försök alt utvidga Ridderskapets och Adelns rättigheter, emot tydliga föreskrifter, bevisar ännu klarare nödvändigheten, att destadganden, rörande introduction, som nu äro under öfverläggning, bifallas af Ridderskapet och Adeln, emedan dessa för alltid afskära försöken att Den 3 Augusti f. m. 79 tillvägabringa motsatsen.
Man har framdragit ur historien åtskilliga anekdoter.
Jag hemställer, om de ej äro talande mera emot, än för, den sats man vill föra.
Samma person har talat om garantier för de personers caracterer, som Konungen upphöjer.
Det bör ej vara oväntadt, om en person, som sjelf befinner sig bland de nyadlade, frågar: hvar garantierne finnas för de till representation födde personernes caracterer.
Om en purifications-junta skall inrättas, bör den sträcka sig längre, än blott till den nya Adeln.
Jag vill svara på den fråga Herr Rosenblad gjort, hvartill det skulle tjena, att fråga här framställdes, om en person borde få intröduction eller icke.
Det skulle tjena bland annat dertill, att man kände personalen här, så att det icke må hända, att den man ena dagen träffar på gatan, den andra träffas här på Riddarhuset, utan att man vet, hvem lian är.
Skulle man följa den siste Talarens princip, ser jag ej annat, än att man borde börja våra Riksdagar med att uppläsa de legitimationer, hvarpå hvarje Ledamot grundar sitt inträde här, jemte fullständiga upplysningar om hans lefnadsföi hållanden.
Jag hemställer, att, om första Momentet bibehålles, man 8o Den 3 Augusti f. m. lios Konungen må anhålla om en enda Författning i analogi med detta Första Moment, hvarigenom man kunde undvika att nämna Författningarne af 1775 och 1800, hvilka ligga utom spheren ai’ vår nyare lagstifning.
Herr 'Von Hartmansdorff:
Om det Sednare Momentet har man sagt, att det tfore vigtigt för dem, som skulle introduceras, att veta, hvilka skyldigheter dem ålåge, och att desse borde Föreskrifvas, på det de ej mätte utvidgas, eller Kongl.
Majrts rätt derigenom vidare förnärmas.
Om det är skälet; så borde §. hafva varit litet omständligare, ty der stå icke introductionsafgifterne upptagne till deras belopp.
Ville man genom detta Moment förekomma, att RiddarhnsKamereraren icke kräfde dem till större belopp, än de rätteligen utgöra; så borde man utsätta, luiru mångå Riksdaler RiddurhusCassan , Adeliga JungfruStiftet, CadeftSkolefonden hvar för sig böra åtnjuta.
Man har sagt, alt en proposition om introduction kunde endast besvaras med .Ta, icke med Nej.
Men då ingen introduction kan af Ståndet beviljas, utan proposition, och hvarje sådan skall framställas till bifall eller afslag; ser jag intet, som hindrar någon Ledamot, att derpå svara Nej; så länge nuvarande Riddarhusordning gäller.
Man har yttrat, att hvad som fordom tilldrog sig med Peder Michelsson, nu Den 3 Augusti f. m. 8. nu mera ej kumle hända.
Men innan man säger det, hade man bordt läsa de Protocoll, sorn för ConstitutionsUtskottet varit tillgänglige.
Jag vill ej omnämna enskilta händelser, men jag har hört af dem, som varit Utskottets Ledamöter, att man der förnummit händelser, som ej varit särdeles olika förhållandet med Peder Michelsson.
Man har sagt, att det skulle vara större våda, om Ridderskapet och Adeln kunde säga
Nej till en introduction, än om Konungen kunde göra huru många Adelsmän sorn helst.
Men hvarföre uppgifver man icke skälen dertill, då jag å motsatta sidan anfört vådorna både ur Sveriges och andra Rikens häfder?
Man säger, att det var på den tiden, då Rikets Ständer voro enväldige här, som ett visst antal Adelsmäns utnämning bestämdes.
Det blef ej fastsläldt förr än efter Revolutionen 1772.
Jag hade nyss framme den §. i 1719 års RegeringsForm, som angår detta ämne, men kan nu ej finna den.
I 44 §• 1720 års
Rege ringsForm heter det så här:
Rätten att benåda någon med Grefve-, Friherre- och J[ dels Stein det j förblifver vid den Konungsliga Tlögheten.
Dock lärer Hans Maj:t, för närvarande myckenhets skull af Adel, allenast benåda någre få märkeligen och välförtjente med Adelig Sköld vid Dess Kröning , och blifva sedan inge Adelsmän g/or36 H. ' "6 82 Den 3 Augusti f. m. de, till dess Riket kan sådant tillåta.
Nu vet man, att detta tilläts sedan under partitiderna. 1772 års RegeringsForra, som var uppsatt af Gustaf III, innehåller deremot i ir : ”Kongl.
Maj:t äger allena upphöja ”till Adeligt stånd och värde dem, som ge”nom trohet, dygd, tapperhet, studier och ”erfarenhet sig af Kongl. Majit och Riket ”välförljente gjort; men som uti Sverige är ”stor myckenhet af Adel, så lärer Kongl. ”Majit vara så nådig, och inskränka detta ”antal till etthundrade femtio, hvilka i5o ”nya Ätter Ridderskapet och Adeln ej kun”na vägra introduction.
Likaledes kan ej ”Ridderskapet och Adeln vägra introducJ*tion för de Riddersman , hvilka Kongl. ”Majit med Grefligt och Friherrlig! stånd ”benåda vill, och sig dertill gjort välför”tjente, genom stora och besynnerliga tjen”ster.
Af de i Grundlagen således bestämda undantagen finnér man, både att
Adelns rätt att vägra introduction var grundlagligen erkänd, och att ett bestämdt antal Ätter , dem introduction icke finge nekas, först utsattes, då Ständernas öfvermagt upphörde.
Man har här omtalat, att då en dylik fråga i England förekom, var det ej Lorderna utan Underhuset, som satte sig deremot.
Det är tydligt, att så skulle ske, emedan det vanligen är från Underhuset, som personer utnämnas att inträda i Öfverhuset.
En annan Ledamot bar sagt, att hvad jag yrkat, vore att utvidga de rättig - Den 3 Augusti f. m. 83 heter Ridderskapet och Adeln äger.
Till vederläggning får jag blott hänvisa på innehållet af 5o §.
RiddarhusOrdningen sådan han för närvarande befinnes, och åberopa min önskan, att Ridderskapet och Adeln måtte bibehålla den, sådan han i detta hänseende är.
Man har påstått, att ej ett ord i lagarne funnes, som gåfve mig anledning alt yrka hvad jag gjort.
Så länge 5o §. icke blifvit ur RiddarhusOrdningen utesluten, och denna icke upphört att vara lag; så finnes i lag flera tydliga ord örn den saken.
Jag anhåller, att om Ja-propositionen ställes å bifall lill Utskottets förslag, contra-propositionen måtte blifva på den gamla §:ns bibehållande till och med orden: tillstånd gifvit.
När man genom citalioner af författningar vill styrka ett närvarande förhållande, eller sin mening, är det lyckligt, om man inskränker sig lill dem, som äro gällande.
Jag hemställer, om 1720 eller 1772 års RegeringsFormer äro gällande, då de äro afskaffade genom 1809 års Grundlag, och ser ej anledning att gräfva upp döda §§., utan tror, att de i ro må få hvila.
I afseende på de historiska upplysningar Herr von Hartmansdorff meddelat, får jag erinra, att det var 36 H. 6* 84 Den 3 Augusti f. ra. år 1763, sorn det bestämdes, alt antalet af Ätter, hvilka fingo introduceras, skulle blifva r5o, inbcräkuadt dem, som redan voro adlade, men ej introducerade.
Jag kan intyga det med så mycket mera säkerhet, som den famiile, af hvilken jag är en medlem, var ibland dem, hvilka ej kunde af sådan orsak introduceras.
Att detsamma intogs i 1772 års RegcringsForm, torde mindre förvåna, då man erinrar sig, att denna RegeringsForm, som var byggd på farhågorne för både Konungens och Ständernes ömsesidiga magt, öfverflödade af hämmande föreskrifter för begge magle enes missbruk, men saknade dem, som kunde gifva dem deras vederbörliga kraft.
Den hade också den olyckliga utgång, som vi alla veta.
För öfrigt har Herr Lefren ganska rätt uti hvad han sagt, att hvarken 1720 eller 1772 års lagar höra hit.
Men om inan, såsom Herr von Hartmansdorff, skulle befara det missbruk, att Sveriges Konung och Svenska Konungens Rådgifvare, i stället för att afse trohet, tapperhet och dygd, lärdom samt nitiske tjenster, mera skulle afse Peder Michelssons kärliga bön, om man anser det vara inom möjlighetens gräns, så är det äfven inom möjlighetens gräns, att Ridderskapet och Adeln, vid introductions beviljande, ej skullo afse trohet, tapperhet och dygd, lärdom och nitiske tjenster, utan mera, huruvida den eller den personens upptagande inom Riddarhuset vore fördel - Don 3 Augusti f. m. 85 akligt för majoriteten.
Om cn sådan möjlighet finnes, så skulle Ridderskapet och Adeln kunna bilda sig till en Egyptisk kast, hvarigenom all kommande förtjenst och dygd ej hos Ståndet skulle vinna inträde.
Huruvida icke på detta sätt ett enda Stånd skulle kunna ingripande verka på hela naturen af representalionen, öfverlemnar jag åt hvarje opartisk att bedomina.
Jag trodde, efter hvad Herrar Lefren och Rosenblad yttrade, mig ej behöfva upptaga Ridderskapets och Adelns tid, men sedan Herr von Hartmansdorff å nyo uppträdt och åberopat afskaffade lagar, vill jag fästa uppmärksamheten på ingressen till Grundlagen, deruti tydcligen alla föregående Författningar och stadgar äro upphäfne.