Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När man tager saken i betraktande, finner man, att för närvarande det är gemenskapens ovedersägliga rättighet att befria sig från detta onus mot 12 öre s!mt.
Att således nu fastställa en så betydlig afgift, som den Utsk, föreslagit, är verkligen att införa en ny beskattning, som betydligen öfverstiger den gamla beskattningen på denna del af nationen.
Jag tror för min del icke, att sådant är lämpligt, isynnerhet som det icke är behöfligt; ty det kan icke vara behöfligt för presterskapets utkomst, särdeles då den sammanlagd är alltför ringa för att hafva någon betydlig verkan på presterskapets löuevilkor.
Jag tror derföre, att en mindre summa bort bestämmas, icke den, som bestämdt motsvarar 12 öre s:mt, hvilken icke skulle utgöra mer än 6 sk. och vore mindre, än hvad efter min tanke vore lämpligt; men jag förenar mig i Hr Thams förslag,, att den finge blifva 16 sk. b:co eller ^ r:dr courant.
I sådant fall hade man följt en medelväg, hvaröfver ingendera parten hade att klaga; icke presten, enär hans rättighet, om soldaten yill begagna sin, ej uppgår till hälften af denna afgift, och 128 Den 16 Augusti e. m. icke heller soldaten, emedan 16 sk. i alla fall blir en måttlig afgift.
Att föreställa sig, att man genom en högre afgifts bestämmande skall förekomma, det soldaten icke vid vigsel och barndop samt dylika tillfallen skall erlägga något till presten tror jag vara orätt; och jag är ö vertygad, att på mångå ställen dylika afgifter skola fortfara.
Jag ser icke, huru, om soldaten af en glad känsla vid ett sådant tillfälle vill gifva en gärd af sin vördnad och välvilja för presten, denne kan vägra att mottaga en sådan skärf.
På dessa grunder tillstyrker jag, att R. o. Ad. måtte afslå Utsk:s betänk, och taga det beslut, att en afgift af 16 sk. b:co för gemenskapen vid de indelta reg:terna skall gifvas till pastor för den dagsverksskyldighet, soldaten förut ålegat.
Jag tror, att om R. o. Ad. fattar ett sådant beslut, Ulsk. kan inkomma med ett jemnkningsförslag, och troe det så mycket hellre, som 16 sk. utgöra en del af livad Preste- oell BorgareSt. redan bestämt, och således på visst sätt 3:ne
Stånds beslut skulle uppkomma i fråga oni den mindre afgiften.
Den här nämnda regeln, att förord bryter lag, tror jag icke gälla, då fråga är om att lägga skatt och tunga på Konungens undersåtare.
Att en soldat har lättare att utgöra dagsverken än en torpare kan vara fallet i somliga orter, men sådant inträffar icke i andra.
Det finnes soldater, som icke hafva mer än 4 tunnor spannmål, föda för en ko och 5 r:drs lön, och dessa kunna icke lättare än torparen utgöra dagsverken.
Att vid sådant förhållande ålägga denna soldat att utgöra 3 dagsverken, eller värdet af arne dagsverken efter markegångspris, anser jag vara en alltför hög beskattning.
Jag erkänner, att det förundrar mig, att en fråga, som synes mig vara af så enkel beskaffenhet som denna, kunnat föranleda en så lång discussion.
Förhållandet synes mig icke vara annat, än att i förra tider presterskapet haft rättighet till en natura-prestation af 3:ne dagsverken, och att den år 1689 förvandlades till en penningeafgift af 12 öre srmt.
Så är förhållandet med mångå af våra äldre skatter, som, ifrån att hafva utgått in natura, blifvit förbytta till penniogeafgifter.
Under de myntevalvationer, som sedermera ägt rum, har det handt, att åtskilliga deribland blifvit bestämda att utgå med förhöjning och andra deremot, såsom djeknepenningarna, utan förhöjning.
Samma förhållande är med denna ersättning för dagsverken, dervid någon förhöjning af dessa 12 ören icke lärer varit i fråga.
Vid den sednaste myntevalvationen, sorn blifvit beslutad, hafva R.
St. ansett lämpligt, att icke någon förhöjning af skatter af hvad slag som helst skall äga rum.
Således lärer frågan örn soldatens dagsverksskyldighet vara densamma, som den ang:de många andra af ålder utgående natura-preslationer, hvilka nu utgöras i penningar, icke Den 16 Augusti c. m. icke motsvarande deras ursprungliga värde.
Jag vill deribland endast nämna förhållandet med indelt spannmål i de från Danmark eröfrade provinserna, som löses med i r:dr b:co.
Med samma lätt som presterskapet kan fordra, att lösen för ifråga var. dagsverken skall erläggas enligt deras nuvar. penningevärde, skulle alla indelningshafvare i Skåne, Halland och blekinge kunna begära att i stället för i r:dr b:co erhålla spannmål i natura.
Fråga derom har varit väckt vid föregående riksdagar, men R.
St. hafva, såsom jag tror, på ganska goda grunder ansett den böra förfalla; och då denna princip vid alla tillfällen gjort sig gällande, förefaller det mig besynnerligt, att mati vill göra ett undantag för den bäst lönade embetsmanna-corps till betungande för de minst väl lönade.
Det är en följd af vår felaktiga Representation, alt delta betänk, af alne Stånd blifvit bifallet; men det är afslaget af det Stånd, som inom sig räknar de flesta rustoch rotehållare, nemi. BondeSt., och jag förmodar, att detta Stånd, som man anser hafva en så militärisk sammansättning, icke skall visa sig mindre mån om fäderneslandets fattiga soldater.
Jag kan åtminstone för min del icke utan votering tillåta någon förhöjning uti den skatt, som soldater, ryttare och båtsmän till presterskapet skola erlägga, man må föreslå ■§ eller af markegångsvärdet, 16 sk. eller något annat; utan anser jag, att presterskapet såsom hittills bör åtnöja sig med rättigheten att i lösen uppbära 12 öre eller 6 sk.
Jag tror icke, att PresteSt. kan klaga, att dess inkomster äro förminskade; ty om de jemnföra hvad tionden utgjorde, dä dessa dagsverken utgingo i natura, och hvad den nu utgör i följd af förbättring i landets cultur, skola de finna, att denna fråga är så obetydlig, att den aldrig bort väckas.
Jag anhåller derföre om Hr Gr. o. Landtnäs propos. till afslag å delta betänk.
Det kan vara likgiltigt för sakens utgång, hvad beslut R. o. Ad. fattar, sedan jag med tillfredsställelse af Statssecret. för eclesiastikärenderna fått höra den förklaring, att detta är en privilegii-fråga, som således icke annorlunda än genom Konungens och alla RiksStrs sammanstämmande beslut kan afgöras, hvarföre frågan måste vara förfallen, enär ett Stånd redan afslag i t densamma.
Det är således blott på det R. o. Ad. mätte visa sig vara måna om rättvisa och billighet, som jag begär afslag å betänk.
Jag anser rätt behöfligt, att denna tvist en gång slutas, hvilken, såsom Hr Riben anfört, varat i5o år.
De författningar, R. o. Ad. hört uppläsas, och de, som tillkommit i sednare tider, deruti soldaten blifvit ställd i jemnförelse med torparen, visa, att författningarna korsa hvarandra.
Hade det varit så, som Hr v. Troil sagt, att hvad som en gång blif 12 H. 17 Dea 16 Augusti e. m. vit förvandladt tiil penningar borde dervid få förblifva, skulle förhållandet vara afgjordt; men här qvarstår likasom vid prestationens uppkomst, att den får utgöras antingen in natura eller med penningar, och att detta beständigt förorsakar tvister, kan hvarje landshöfding, KammarCoIkm och Eeclesiastik-expeditionen vitsorda.
Att man må få ett slut i detta ämne och dervid tager billigheten till grund synes mig vara angeläget.
Jag förenar mig derföre i hvad Grefvarne Gyldenstolpe och v. Platen anfört om förändring i den föreslagna lösen från ^ till £ af markegångsvärdet.
Derjemte tror jag, att det vore skäl, att i slutet af det första betänk.
N:o 67 tillädes, med uteslutande af sista morn.: ”samt ”att gemenskapen medelst utgörande af ifråga var. skyldighet ”är för sig, hustru och minderåriga barn ifrån alla andra ”afgifter till presterskapet fri, och att presterskapet förbjn— ”des alt af elem för deras presterliga biträde något annat "mottaga.”
När tvisten varat så länge, måste man önska ett slut derpå, och jag ser icke, hvarföre man ej skulle vilja ingå på detta förslag, hvarigenom man håller sig till billigheten.
Jag har hittills undvikit att yttra mig i detta ämne, emedan jag ej velat förlänga en, efter min tanke, redan för långt utsträckt discussion; men i anledn. af Gr.
Gyldenstolpes yttrande har jag trott mig böra äfven gifva mina tankar tillkänna.
Jag skall icke betrakta saken såsom Hrr v.
Troil och Gunther, hvilka ingått i den fråga, huruvida presterskapets inkomster äro stora eller små; jag skall blott hålla mig till hvad min öfvertygelse säger mig vara rätt och billigt.
Författningarna synas mig i ett visst fall vara bestämda, nemi. deri, att pastor har rätt att af gemenskapen fordra 3 dagsverken.
Det är äfven förklaradt i författningarna, att dessa 3 dagsverken, dä soldaten ej vill utgöra dem in natura, skola be talas med 12 öre s:mt; mendet är icke bestämdt, huruvida dessa 12 öre skola gå ut efter mynlevalvation eller icke, samt ej heller huruvida soldaten, vid utgörandet af dessa dagsverken, skall af pastor erhålla eller sjelf skaffa sig kost.
Således uppkomma tvister i detta ämne, och det är dem man bör undanrödja, hvarföre också Utsk. ansett en förklaring i sådant ändamål vara nödig.
Jag tror, att den, som ej vill medgifva, att en sådan förklaring utgår, handlar lika litet i soldatens som presterskapets interesse.
Men en annan fråga är till hvad belopp afgiften skall bestämmas, då soldaten icke vill in natura utgöra sin dagsverksskyldighet.
För min del hade jag trott och tror ännu, att hvad Utsk. föreslagit icke vore så obilligt; ty under de g år, jag varit landshöfding, har jag icke funnit, att markegångspriset å 1 dagsverke varit upptaget öfver 18 sk., men oftast till 16 sk., och således skulle den betalning, soldaten komme att utgifva, ej uppgå till mer än Den 16 Augusti e. m. 3a sk., hvilket jag ansett ej vara för mycket.
Men jag har hört åtskilliga värda ledamöter yttra, och jag vill ej bestrida, livad de framställt, emedan förhållandet kan vara olika inom olika län, att dagsverkspriset i somliga län blifvit bestämdt till 24 sk. b:co.
Skulle det vara förhållandet i dera län, så har Utsk. föreslagit för hög lösen; ty då uppgår deu nära nog lill hvad presterskapet i åtskilliga särskilda conventioner betingat sig eller 1 r:dr b:co, hvilket jag anser vara för högt och just varit skälet, hvarföre jag gillat betänk., enär jag trott det böra förekommas, att presterskapet af gemenskapen betingar sig så hög afgift.
Af dessa anledningar förenar jag mig i Gr.
Gyldenstolpes förslag, att 3:ne dagsverken må utgöras på prestens kost, samt att soldaten, då han ej vill in natura utgöra dem, bör i ersättning derför utgifva i£ dagsverke efter markegångspris.
Jag skulle instämma med Hr v. Troil, 0111 jag icke funnit, att författningarna medgifva prestön rättighet till tionde af soldatens skörd, i följd af hvilket stadgande jag ser, att utöfver dessa 12 öre, som äro bestämda för lösen af dagsverksskyldigheten, äfven ett annat åliggande om afgifts utgörande till presterskapet finnes för soldaten; och derföre tror jag, att bestämmandet af en enda viss afgift i detta fall endast är att anse såsom ett accord eller en öfverenskommelse emellan presterskapet och dess åhörare, ett accord, som af R.
St. föreslås att af K.
M. sanctioneras för att gälla öfver liela Riket.
Jag har förut yttrat, att jag för min del tror 16 sk. b:co i detta afseende vara en lämplig afgift, och jag kan ej linna, att denna fråga på något sätt kan anses såsom en privilegii-fråga.
Här torde likväl icke vara stället att utreda detta, utan lärer det vara tillfyllestgörande, att R. o. Ad. fattar sitt beslut i frågan.
Posse kan jag icke förena >nig deri, att afgiften må bestämmas efter markegångspriset å dagsverken, då jag icke kan anse detta vara annat än ett enkelt accord, som bör bestämmas i penningar och icke i arbete.
När man i sednare tider, då arbetsskyldighet kunnat bestämmas i penningar, har antagit såsom grundsats att afskaffa dessa prestationer i natura, och sålunda dagsverksskyldigheten till kungsgårdarna dels blifvit afskalfad och dels förvandlad, ser jag icke, hvarföre man skulle införa en dagsverksskyldighet för gemenskapen till presterskapet, då ett lämpligt sätt finnes att afskaffa den och deremot gifva presterskapet ersättning.
På denna grund kan jag ej finna, att man bör bestämma afgiften efter de hvarje år olika markegångsprisen.
Nu, när vi en gång fått ett bestämdt mynt, kunna vi äfven bestämma en skatt i den nya myntsorten, för att måhända i framtiden utsträcka en så helsosam åtgärd till alla öfriga skatter.
Början är visserligen ringa; men jag tror, att grundsatsen är riklig och kan Den 16 Augusti c. m. således icke frångå min öfvertygelse, att det lämpligaste och rättaste vore att bestämma afgiften i penningar.
Jag har förenat mig med Hr Tham, hvilken föreslagit afgiflens bestämmande till 16 sk. b:co.
För min del tror jag icke, att det vore nyttigare och bättre att nu, mera än fordom, bestämma afgiften i penningar, emedan man ser, huru det går med deras värde.
Åtminstone behöfde man en på längre erfarenhet grundad säkerhet om beståndet deraf, på det icke tiondetagarne må derigenom blifva lidande.
Det torde således vara bäst att hålla sig vid rnarkegångspriset på sätt Utsk. föreslagit.
Hvad beträffar jemnförelsen med sådana utskylder, som i de inkräktade landskapen utgå i penningar och icke kunna utföras in natura, så synes den vara sökt något långväga.
Wärmare vore en jemnförelse med kronooch räntedagsverken; och de af R. o.
Ad., som hafva dem indelta på sina löner, veta bäst, om de ej utgå efter markegångspris.
Hvarföre skola de då icke utgå på samma sätt till presterskapet?
En värd talare har yttrat, att denna utskyld till presterskapet af ålder varit en natura-prestation, som år 1689 förbyltes till penningeafgift.
Den värde ledamoten har glömt, att indelningsverket stiftades endast några år derförinnan, och att således denna utskyld icke kunnat af ålder åligga en dass af medborgare, nemi. indelta soldaten, som då först uppstod.
Man säger, att presterskapets inkomster äro så stora, att någon tillökning deri ej beliöfves.
Det är vanligt, att dylika yttranden fällas, utan att några bevis anföras.
Jag kan deremot styrka med bouppteckningarna i presterliga sterbhus, som söka nådår, att presterna sällan efterlemna någon behållning.
Om tionden blifvit större genom nya odlingar, utbekommer deremot ingen prest sin tionde efter författningarna utan med mindre belopp, till följd af häfd eller öfverenskommelse!'.
Då jag hör, att numera, sedan Gr. v. Platen äfven instämt med Gr.
Gyldenstolpe, ingen af de värda talare, som här yttrat sig, vidhåller Utsk:s betänk., vill jag äfven afstå derifrån och förena mig i Gr.
Gyldenstolpes propos., icke derföre, att jag anser den vara den rätta, men derföre, att jag anser den vara mindre obillig än de öfriga, och att, om deh antages äfven af PresteSt., man kunde vinna det ändamål, som Hr v. Hohenhausen och Gr.
Posse af egen erfarenhet såsom Iandshöfdtr funnit vara så vigtigt.
Posse, har medgifvit, att sedan år 1689 det varit ryttares, soldaters och båtsmäns rättighet att, derest de icke velat frivilligt utgöra ifrågavar. dagsverken in natura, lösa dem med 12 öre s:mt; men han har sagt, att det icke vore bestämdt, huru deskola evalveras.
Jag hemställer, om det icke är gifvet, då in - Den 16 Augusti e. m. 133 gen evalvation blifvit bestämd, att de skola fa utgöras efter nominalbeloppet, likasom alla öfriga skatter, för hvilka ingen förhöjning genom mynlevalvationen blifvit bestämd.
Samma förhållande inträffar med de vid denna riksdag afskedade djeknepenningar.
Palmstjerna bar sagt, att bär vore fråga om ett contract 0111 en afgift i stället för linndén, och i sådant fall skulle soldaten icke förlora; men jag tror icke, att det någonsin ägt rum, att soldaten betalt tionde, utan att dessa dagsverken uppkommit såsom tionde-ersättning, ty jag kan icke föreställa mig, att man på 1600-talet varit nog orimlig för att besluta, det soldaten skulle betala både tionde och dagsverken och således dubbelt emot hvad andra borde betala.
Den siste välde talaren, Hr v.
Hartmansdorff, liar yttrat, alt jemnförelsen med de efter kronovärdi utgående räntorna i f. d.
Danska provinserna varit något långväga.
Kanske han menade, att dessa provinser äro något aflägsna; ty jag kan ej finna, att något annat mot jemnförelsen kan anmärkas.
Deremot liar han framställt en jemnförelse, som icke passar, då han frågat, om icke de till indelningsverket anslagna dagsverken betalas enligt markegångspris.
Detta är sannt; men del kommer deraf, att aldrig någon rättighet blifvit de dagsverksskyldig medgifven att erlägga lösen till bättre pris.
Detta är således ett motsatt förhållande, och det förundrar mig, att man vill jemnföra ett förhållande, hvarvid rättigheten att lösa efter bestämdt pris blifvit fastställd, med ett förhållande, hvarvid sådant icke varit ifrågasatt.
Hvad för öfrigt samma värde ledamot anmärkt, att jag sagt, att denna afgift af ålder utgått in natura och att deruti skulle ligga ett misstag, enär indelningsverket var nytt år 1689, får jag besvara med den upplysning, att ehuru indelningsverket kort förut blifvit reorganiserad t , var det icke nytt, utan funnos indelta soldater äfven långt förut.
Då jag både som rust- och rotehållare oell äfven som officer varit vittne till de mångfaldiga stridigheter, som ägt rum i detta afseende emellan soldater och pastorer, kan jag icke annat än önska, att dessa stridigheter må slutas; och då jag från början, i likhet med hvad Gr.
Gyldenstolpe och Gr, v. Platen sedan yrkat, yttrat, att lösen för soldatens dagsverksskyldighet borde bestämmas till hälften af markegångspriset, instämmer jag så mycket hellre i Gr.
Gyldenstolpes förslag, som jag med stöd qf 73 § Riksd.- Ordn. tror mig kunna hoppas att få se sakeq afgjord vid denna riksdag.
Jag hade icke ämnat begära ordet i denna långt utsträckta och numera förmodligen tillräckligt upplysande discussion; men då Hr v. Hartmansdorff begärt en upplysning, som af de sista värda talarne icke blifvit 134 Den 16 Augusti e. m. leornad och hvilken jag kan meddela, liar jag trott mig höra lemna detta ytterligare bidrag till ämnets utredning.
Hr v. Hartmansdorff har begärt, att någon af de Hrr inom 11. o. Ad., som hade sig tilldelade indelta räntor och dagsverken till sina löner, skulle upplysa, om icke dessa löningsbidrag alltid utginge efter markegängspris.
Vid det reg:le, deri jag tjenar, är detta förhållandet; men vid Bohusläns regrte (och, om jag icke missminner 111ig, är detta äfven förhållandet vid Helsinge reg:te) har en stor del af indelningshafvarne sådana räntor, som lösas efter det kronovärdi, sorn sattes på 1600-talet, och detta är långt lägre i förhållande till nuvar. markegångsvärdet, än priset å den spannmål, sorn af Hr v. Troil nyss blifvit omnämndt.
— Jag vill icke längre uppehålla denna discussion; men jag begagnar detta tillfälle för att förklara, att om jag i Utsk. deltagit i behandlingen af detta ämne, hade jag säkert vid delta betänk, fogat min reservation, hvilken jag skulle grundat på de författningar, som Hr Riben citerat, och hufvudsakligen på de skäl, som Hr v.
Troil i sitt första yttrande framställt.
Jag röstar således för afslag A Utskts betänk, samt anhåller om Hr Gr. o. Landtnäs propos, derå.
Jag ber om förlåtelse för det jag ännu en gång begärt ordet; men då bär är fråga om jemnlörelser, vill jag ännu framställa en jemnförelse, hvilken jag skulle tro vara lämplig, nemi. med prestetaxan.
Denna taxa har förut utgått i oxar m. m.; nu utgår den efter ett lågt kronovärde.
Om presterskapet vill medgifva, att denna afgift skall utgå in natura eller efter markegängspris, skall jag icke längre bestrida, att äfven nu ifrågavarande afgift må på samma sätt erläggas; men så länge presterskapet vill betala sina skatter efter lågt kronovärdi och deremot vill efter primitiva beloppet uppbära de skatter, som till dem utgöras, kan jag icke bifalla deras önskan, utan vidblifver min anhållan om afslag, Hr von Hartmansdorff:
Jag anhåller blott att få upplysa Hr v, Troils misstag i anseende till prestetaxan.
Denna utskyld bär under nära 3oo år icke blifvit utgjord på det ursprungliga sättet genom truppers mottagande i borgläger, utan dels i natura-persedlar och dels i penningar, och R.
St;s beslut vid denna riksdag har icke varit att förvandla denna taxa i penningar, utan att låta den utgå såsom hittills, äfven i persedlar.
Således synes detta icke utgöra någon lämplig bevisning.
Utan att i öfrigt deltaga i discussionen, vill jag blott upplysa i afseende på den såkallade gärdetaxan, som åligger presterskapet, att denna taxa till början af 1600-talet utgått dels i oxar och dels i smör, alt den sedan utgått efter ett lågt kronovärdi i penningar, Den 16 Augusti e. ra. 135 samt att det sålunda är ganska bestämdt, att förhållandet är sådant, som Hr v. Troil yttr at, att under sednare tider gärdegifvarne haft förmånen att få betala i5:de eller i6:de delen af hvad samma gärd först utgjorde.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. till bifall å Oecon.Utskts utlåt.
K;o 97.
Ropades starka nej, blandade med ja. H. Ex. framställde propos. till bifall å Oecon.Utskrs förslag med den af Gr.
Gyldenstolpe föreslagna förändring.
Hohenhausen har föreslagit ett tillägg i redactionen, som jag tycker kunde inflyta, och jag får derföre anhålla, att dessa buda propositioner mätte förenas.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla Oecon.Utsk:s utlåt, med den af Hr v. Hohenhausen föreslagna förändring.
Jag anhåller om votering och att afslag å Utsk:s betänk, må blifva contrapropos:n. Upplästes till justering följande voter:spropos:n: Den, som biläller Oecon.Utsk:s utlåt.
JV:o 97, ang:de ryttar es, soldaters oell båtsmäns dagsverksskyldighet till församlingarnas pastorer med den förändring, att den deruti föreslagna lösen beräknas till hälften af värdet å mansdagsverken efter årliga markegången i hvarje ort, äfvensom att gemenskapen medelst utgörande af ifrågavar. skyldighet är för sig, hustru och minderåriga barn från alla andra afgifter till presterskapet fri, samt att presterskapet förbjudes alt för sina embetsbiträden större eller andra afgifter emottaga, voterar ia; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, anses R. o. Ad. hafva afslagit ofvannämnde utlåt.
Jag borde visserligen begära, att först mätte afgöras, hvad som bör blifva contrapropostn, ty jag har framställt ett förslag, som här är alldeles förbigånget.
Ehuru jag ännu anser det som det rätta, vill jag likväl ej uppehålla R. o. Ad. vidare med detta ämne, utan skall jag för min del rösta nej till den framställda proposln.
Men jag tar mig friheten att hos den delen af R. o. Ad., som ämnar rosta ja, fästa uppmärksamhet på uttrycken i den upplästa proposJn.
Der omnämnas afgifter för minderåriga barn, och jag har aldrig någonsin hört, att afgifter för soldaters minderåriga barn hvarken nu eller i fordna tider blifvit utgjorda till presten, eller att tvist derom uppstått.
Jag i36 Den iG Augusti e. m. hemställer derföre, om icke detta uttryck gränsar till något, som aldrig borde inflyta i en propos. till R. o. Ad. och således lämpligen kunde borttagas.
Jag finner tillägget i anseende lill minderåriga barn så mycket mera behöflig t, som det händer, att de dö, och soldaten bör vara befriad från afgifter till pastor för deras begrafning.
För att förekomma tvister i afseende på ifrågavar. afgift tror jag det vore bäst, att uti denna propos nämna soldatens hushåll, hvaruti äfven innefattas de, som kunna vara i soldatens tjenst.
Jag vill derföre gerna medgifva, att ordet hushåll i propos:n införes i stället för minderåriga barn.
Uppå derefter af H. Ex. Hr Gr. o.
Landtm, gjord framställning
Lief ofvanstående voter:spropos. godkänd med den förändring, att i »tallet för ordet: minderåriga barn, insattes ordet: hushåll.
Efter voteringens slut och sedan, i anseende till lika röstantal, den förseglade sedeln blifvit öppnad, befunnos rö sterna hafva utfallit, som följer:
Under discussionen i detta ämne, hvarom nu votering försiggått, yttrade Hr Rosenblad, att jag meddelat en oriktig uppgift i fråga om prestetaxan.
Jag har nu tagit fram StatsUtskls betänk.
N:o 147> ang:de detta mål
Der står sidan 27 mitt rättfärdigande, och jag anhåller att få uppläsa följande mening: ”Af de utlåtm, som bemälde K.
Colhen såväl som K.
Statscont. i ämnet afgifvit, irohemtas först i afseende på prestetaxan i allmänhet, att den i olika län utgår efter högst olika grunder, nemi. dels i penningar, dels i persedlar, såsom spannmål, oxar, smör, lax, strömming, hvilka lösas antingen efter ett oförändradt pris eller efter ortens markegång.”
Denna taxa utgöres således icke blott i penningar, såsom Hr Rosenblad sagt.