Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Först och främst är antalet kubikfot i en ark med gifna dimensioner lätt uträknadt och det är tydligt, att den skulle vara totalt otillräcklig att rymma ett par af alla de större djuren såsom elefanter, giraffer, flodhästar, bisonoxar, bufflar, hästar, åsnor, zebror, qvaggor, elgar och de mångfaldiga arterna af hjortslägtet, gnu och andra stora antiloper, lejon, tigrar, björnar och andra köttätare, för att icke nämna något om jordens oerhördt talrika lägre djurverld, fåglar, reptilier, snäckor, insekter o. s. v., hvilka alla förgjordes genom en allmän öfversvämning, som försatte jorden under vatten öfver ett år.
Vi vilja icke heller inlåta oss på de ofantliga förråd af foder för de växtätande och kött för de köttätande, som måste inrymmas i arken för mer än tolf månaders konsumtion eller på omöjligheten för arktiska och tropiska djur att lefVa tillsammans ett år under samma temperatur.
Ej heller är det mindre svårt att inse, huru vid utsläppandet ur arken de växtätande kunde existera tills en ny vegetation skjutit upp ur dén genom en årslång öfversvämning uppblötta jorden, eller hur de köttätande kunde existera utan att uppäta de enda paren af växtätande djur, hvilka voro de enda invånarne på denna jord en lång tid efteråt.
Ej heller är det möjligt att förklara den nuvarande fördelningen af djuren i olika geografiska områden, om alla hade utgått från en gemensam medelpunkt, ett berg i Armenien.
Kunde kängurun t. ex. med ett skutt ha hoppat från toppen af Ararat till Australien utan att lemna något spår efter sig i några mellanliggande trakter?
Eller hur kan berättelsen hålla streck med det faktum, att långt före någon tänkbar tidpunkt för syndafloden en ofantlig mångfald både af species och typer af landtdjur existerade, hvilka gradvis utvecklades till mer och mer specialiserade former och hvilka Jingo sin tillvaro under olika perioder, växte till, blomstrade och slutligen dogo ut och försvunno?
Var mammuthdjuret, hvars skelett, ännu betäckt med kött och hår, upptäcktes vid Lenas frusna stränder, en afkomling af ett par mam-in ut hdjur, som räddades i arken; eller Elephas meridiona-lis, hvars ben två gånger så stora som den största nu existerande elefants, äro funna i den fossila skogsbädden iCromer * eller miocenperiodens menniskolika apa och sabel-tandade tiger; eller eocenperiodens palreotherium och ano-plotherium, eller några af de tidigare invånarne på jordens fasta yta?
Intet utsträckande af dagar till perioder eller annat bruk af ord i deras icke-egenthga bemärkelse, kan i ringaste mån * öfverskyla den tydliga motsägelsen mellan den naiva och nästan barnsliga historien om Noaks ark och fakta, vi vilja ej säga vetenskapens utan det vanliga förnuftets och den vanliga iakttagelseförmågans, hvilka ligga i öppen dag för hvarje något så när beläst skolgosse af den uppväxande generationen.
Den verkliga » skapelsens gryning » är den som genomgått de tre olika formerna af vetenskaplig forskning.
Först astronomiens, som åskådliggör den progressiva förtätningen af nebulosor och solar i olika stadier af deras lifs historia.
För det andra geologiens, som böijar med den tidigaste kända fossilen, Lorenzoflodens Eozoon canadense och fortsätter i en kedja, af hvilken den ena länken hänger fast tillsammans med den andra under den siluriska perioden med dess rikedom på mollusker, krustacéer och maskartade djur samt de första tecknen till fiskar; under den devoniska med dess för-herskande fiskar och första uppträdande af reptilier; den mesozoiska med dess batrachier; under den sekundära formationen under hvilken vatten-, land- och luft-reptilierna förher-skade och de första låga formerna af vertebrerade landtdjur började visa sig; och slutligen under tertiärformationen, under hvilken däggdjuren blefvo talrika och, i det typ följde på typ samt species på species, gradvis skilde sig ifrån hvarandra och specialiserades under eocen,- miocen- och pliocenperioderna, tills vi komma till is- och förhistoriska perioderna och till det positiva beviset på menniskans tillvaro.
För det tredje embryologiens- eller allt individuelt lifs utveckling från den primitiva protoplasman och kärncellen, i hvilken allt lif far sitt första ursprung — hvilken, lik förhållandet mellan typer och species, under sina progressiva stadier af specialisering öfvergår från det lägsta, amoeban, till det högsta, menniskan — som lik alla andra djur leder sitt ursprung från en cell och utvecklas under stadier oskilj-
f By i England i grefskapet Norfolk.
1aktiga från fiskens, reptilens och däggdjurets, tills cellen slutligen uppnår quadrumanas höga specialiserade utveckling och slutligen sist af alla menniskotypens.
På samma sätt kan man söka » gryningen af det religiösa begreppet » i de flintyxor och andra grofva husgeråds-saker, hvilka nedgräfdes jemte den döde, liksom vildarne göra ännu i våra dagar, vitnande om någon sorts tro på andar och ett tillkommande lif.
Detta bruk förherskade nnder den neolitiska perioden och möjligen äfven under den ofantligt mycket äldre paleolitiska, ehuru bevisen för det senare äro mycket svaga och det första föremål, som med någon säkerhet kan bevisas vara en afgud eller ett försök att framställa en gudomlighet förskrifver sig först från den neolitiska perioden, liksom kannibalfesterna, hvilka kunna bevisas icke sällan ha åtföljt begrafningar af någon mäktig höfding.
Vilja vi finna något mer än detta måste vi gå tillbaka till den historiska perioden och rikta vår uppmärksamhet på tidiga monument, myter och heliga böcker.
De ojemförligt tidigaste minnesmärkena äro de egyptiska grafvarna från de fyra första dynastierna och de säga oss föga mer än det, att jemte en högt utvecklad civilisation begreppet om ett tillkommande lif egentligen var föreställningen om en fortsättning af det nuvarande lifvet i en graf, som gjordes lik den aflidnes eget hem och med om-gifningar som påminde om hans forna tillhörigheter, under det att hela den invecklade egyptiska mytologien om symboliserade gudar och till gudar upphöjda djur var af senare ursprung.
Om vi vända oss till den ariska och den blandade semitiska samt de vestasiatiska rasernas tidigaste mytologier finna vi dem till ett stort antal leda sitt ursprung från personifikationen af naturkrafter, hufvudsakligen af solen, på hvilka begreppen om familj-, stam- och nationalgudar samt heroer äro inympade.
Stundom då den ursprung- » liga meningen med dessa gudars namn och attribut råkat i glömska utgrenade sig mytologierna i otaliga fabler; stundom förkastades af de mer okonstlade och råa raserna ellei af mer filosofiskt anlagda sinnen inom ett ärftligt presta-dörae polyteismens fabler, under det att i stället den idén förherskade, antingen om en enhet i naturen, spm tydde på en enda upphofsman, eller om ett sådant öfvervälde hos nationalguden öfver alla andra gudar, att det på olika väg ledde till samrrth resultat af monoteism ..
Den judiska rasensoch de hebreiska skrifternas verkliga förtjenst är att tidigare hafva fattat denna idé och att säkrare ha hållit fast vid den än någon af de mindre filosofiska och mera osedliga af gamla verldens religioner och detta är en förtjenst, som icke kan frånkännas dem, huru mycket än den bokstafliga riktigheten och följaktligen ingifvelsen och de underbara attributen af dessa vördnadsvärda böcker kunna dragas i tvif-velsmål och förkastas.
Arbeten sådana som Gladstones äro, ehuru välmenta, i sjelfva verket djupt irreligiösa, ty om religionen — lik tärningen, på hvilken spelaren, då han har otur, låter allt eller ingenting bero af ett fortvifladt kast — hvilar på den enda hållhaken, att otroliga berättelser äro sanna och dikterade af guddomlig ingifvelse, så kan blott ett resultat uppstå.
Hvarje dag bringar i ljuset nya upptäckter, som bekräfta vetenskapens slutledningar och strida mot berättelserna om menniskans och verldens skapelse samt om syndafloden, hvilka innehållas i gamla testamentet Hvarje dag sprider kännedomen om dessa upptäckter allt vidare omkring bland millioner läsare.
Hvad måste bli följden, om upplysta och ledande män förkunna för verlden, att om dessa vetenskapens slutledningar äro sanna är det ute med religionen?
Uppenbarligen densamma som George Stephenson förutspådde kon, som stod på skenorna och försökte hejda lokomotivet: » det går i putten för kon ».
Våra dagars sant religiösa skriftställare äro de, som grundligt uppfattande och erkännande vetenskapens fakta, frimodigt kasta öfverbord hvad som strider mot dem, öfver-gifva alla teorier om inspiration och underbara afvikelser från naturens ordning och i stöd af religionen vädja till den verkliga skönhet och sanning i kristendomen, som ligger inunder de myter och dogmer, hvilka växt upp omkring dem; hvilka framför allt vädja till det faktum, att den existerar och är en produkt af menniskoandens utveckling, tillfredsställande bättre än allt annat många af de renaste rörelser och högsta sträfvanden, hvilka i lika mån äro en nödvändig och oundviklig produkt af denna utveckling.Ett och annat om Stockholms teatrar
jemte en revy för februari.
Passepartout.
En svensk författare leilnar in ett dramatiskt arbete till kungliga teaterdirektionen.
Pjesen är naturligtvis utmärkt, och författaren väntar att bli en ryktbarhet samma qväll den gifves for första gängen, spelad af fröken Björke-gren, fru H. Kinmansson och fru Hartman och herr Fredriksson och etc. etc.
Pjesen blir ej lagd i ett kålfat såsom i » det nya rikets * dagar.
Den hamnar ej i hofmarskalkens våning och återlem-nas på författarens upprepade begäran utan ett ord såsom förklaring, hvarför den ej blir uppförd.
Den kommer ej heller tillbaka till författaren, loljd af ett artigt bref från öfver-verintendenten, hvari denne uttrycker sin ledsnad öfver att ej kunna antaga ett så talangfullt stycke, men publikens amak är tyvärr ej sådan att den senterar etc. etc.
Nej, det blir vänligt mottaget och svar skall komma med allra första.
Teaterns literatör förordar stycket, direktionen har läst det, men det är så svårt att afgöra.
Kan det icke fä bli liggande tills vidare?
Repertoaren är bestämd för hela spelåret.
Nej, författaren är envis.
Han vill ha bestämdt svar, den bråkmakaren.
Och på utsatt dag ett par veckor senare kommer han för att få höra det afgörande ordet
Ovissheten är dock ej mindre nu.
Det fins så många pjeser liggande — se bara — två, tre år gamla.
Men om direktionen far behålla stycket.
Det kan ju komma ett lämpligt tillfälle.
Om repertoaren måste ändras — det kan iu inträfia sjukdomsfall.
Då kan det ju vara en möjlighet.
Vr Dagms Krönika.
4Men med utsigten till sjukdomsfall är inte författaren nöjd.
Han tar sin rulle och går sin väg.
Och han har nu ett godt minne för teaterdirektionens synder, både gamla och nya direktioners.
H varför mästerverket inte bl ef antaget?
Ja, säg det den som kan!
Der var just ingenting att anmärka på det Men det skulle alldeles säkert komma att dröja i åratal, innan det kom upp — och då var det onekligen bättre att lemna tillbaka det.
Der fans som sagdt högar — och då tog man ändå inte med i räkningen de af den förra direktören antagna stycken, som inte skulle komma upp under den nuvarande styrelsen, ej heller öfversättningar, antagna och betalade men som aldrig skulle spelas.
Man räknade endast det, som verkligen var ämnadt att gifvas.
Der lans ett historiskt skådespel, som legat i ett par år, medan yngre anförvandter dertill blifvit utförda och nedlagda, der funnos svenska enaktare i långa banor, som det aldrig lämpat sig att instudera, derför att man hade en hel rad nya utländska dylika att taga upp.
Der funnos nya original, det ar sant, skrifna af teaterns nuvarande eller för detta tjenstemän och de skulle ju ha företrädet.
Der fans dessutom verkligen också hela tre större originalstycken, det ena till och med skrifvet af en maskulin penna.
Mästerverkets författare går som sagdt och är vred med sin lunta under armen.
Bus ner till herr Josephson.
Men det är dock inte alldeles det samma att ia det speladt på Nya som på Dramatiska teatern.
Jag talar inte om sakens ekonomiska sida, fast gud nå ’ s nära nog allt skrifvande folk måste tanka på den i både tid och otid.
Jag säger heller intet ondt om Nya teaterns krafter — tvärtom, se här nedan!
Men det kan inte hjelpas att en komedi, uppförd på Dramatiska teaterns lilla scen af dess pröfvade krafter, ger ett annat intryck mot när man ser den, omsorgsfullt fastän i största hast instuderad af Nya teaterns ungdom.
Tänkom oss Madeleine Bunge spelad på Nya teatern.
Jag vill svära på att resultatet skulle blifvit helt annat än hvad det nu blef.
Så ock om Väninnor, som ju ärainadt var, kommit fram på Dramatiska teatern.
Man hade ej blundat för styckets svagheter för det, men nog hade det gått många, många gånger fler än summa fem som på Nya teatern.
Men att Madeleine Bunge på Nya teatern ej skulle gått fem gånger, det är jag ^fvertygad om.Nya teaterns lokal lämpar sig föga för den finare komedien.
Salongens akustik tillåter ej detta tillspetsande af replikerna, dessa små finesser, som äro oskiljaktiga från Dramatiska teatern, och sujetterna lägga ej heller an på att pointera detaljen, låta tvärtom dessa allt för ofta gå förbi spårlöst, medan den dramatiska scenens artister deremot mynta ut enskildheterna allt hvad ske kan, ibland till och med stryka under dem allt för skarpt.
Jämför till exempel spelet i Geografi och kärlek — mot det i Hur man gör godt eller till och med i Barnet, som likväl i sin helhet kom mycket godt till heders på Nya teatern, — ehuru äfven i det stycket en och annan replik blef uppäten af den stora salongen.
Också lämpa sig Nya teaterns nuvarande krafter — i synnerhet om de äldre ej fa bli med utan » endast de försökande ungdomarna, såsom var fallet i Väninnor — mindre för den fina komedien.
Vi ha sett dylika spelas bra der torr, till exempel Konseqvenser, som utfördes förträffligt af fruarna Engelbrecht och Fahlman och hrr Hillberg, Holmqvist och Engelbrecht, samt Sanna kvinnor, som stälde kungliga teaterns försök med samma stycke helt och hållet i skuggan.
Men i allmänhet blir intrycket och följaktligen äfven resultatet ej det samma som om vi såge samma stycken på dramatiska scenen.
Jämför till exempel de båda teatrarnes rivaliserande uppsättning af Sällskap der man har tråkigt eller Stora barn.
Och de gåfvos ändå på Nya teatern på en tid, då dess personal var till större delen en annan än den nuvarande.
Och medan Paillerons stycke gick mer än femtio gånger på Dramatiska teatern, lades det ned efter fa representationer på Nya, der det dock ej spelades iUa.
Ar det ej en fars eller en folkpjes, vår mästerverks-torfattare hade skrifvit, blir han således lömsk på kungliga teaterstyrelsen öfver det afvisande eller snarare det uppskjutande utlåtande, hans stycke ådragit sig.
Ty ett dramatiskt arbetes öde beror ju mera än andra slags dikters på en tillfällighet.
Ar en roman bra, så arbetar den sig i de flesta — dock ej i alla — fall till erkännande förr eller senare.
Men en pjes!
Blir den ej antagen vid den teater, der den bäst lämpar sig, så har författaren att antingen trycka den — på egen bekostnad fastän möjligen med en förläggares namn som skylt på titelbladetT — i hvilket fall dennaturligtvis ej blir läst, ty vår allmänhet köper ej teaterpjeser, om det ej står fru Edgrens namn på titelbladet, eller ock att lämna den till en annan teater, der den i bästa fall blir uppförd ett par gånger och sedan glömd.
En slump beror dess öde ofta på.
Direktionens lynne, repertoarens tillfälliga tillstånd, personalens dito dito, årstiden, då stycket kommer upp, väderleken, om det spelas på vårsidan, slutligen och ej minst rollbesättningen.
Det fins dåliga pjeser utan ett spår af literärt värde, som tack vare direktioner och skådespelare nått stor framgång, och det fins goda pjeser, som till följd af dåliga konjunkturer helt och hållet förfelat sin uppgift.
Ty på teatern får ännu mindre än eljes i literaturen varan tala endast for sig sjelf.
Och här är det ej endast de vanliga biomständigheterna, som bidraga tilt utfallet: Tendensen i stycket, dess så kallade moralitet eller immoralitet, författarens partiståndpunkt m. m.
Vi ha hört besynnerligheterna i Madeleine Bunge applåderas, derfor att de gisslade de nyare idéerna, — och vi minnas hur raderna hurrade åt utfallen i Hur man gör godt Vi minnas Herr Bengts hustrus öde — detta trots den allmänna hänförelsen på första representationen — och det olika öde, som drabbade En räddande engel mot det som kom Sanna qvinnor till del, då dessa båda stycken samtidigt uppfördes.
Så att inte är det dikternas inre värde, som ensamt bestämmer deras öde.
Från våra granländers hufvudstäder höra vi ofta klagas öfver att teatrarna skötas utan någon plan, utan några deras verksamhet reglerande grundåsigter.
Antingen lefva de på en öfverlägsen kraft och rätta sig dä helt och hållet efter den, eller är det — och det händer oftare — den ekonomiska vinsten, som ensamt utgör målet för konstanstaltens sträfvan.
Hur är det stäldt hos oss?
Vi måste rättsvisligen med-gifva, att två af Stockholms teatrar skötas med ett bestäoidt mål.
Om en af dessa, den Södra, ha vi ej mycket att saga, annat än det goda, att den ej sträfvar till annat än att roa men fyller sin uppgift som en förstadsteater forträfligt, görgodfc bruk af sina fa men gedigna krafter, länipar sig efter dem och gör sällan något misstag.
Nya teatern är mera oroligt sökande, sökande efter hvad som kan fylla i kassan.
Detta helt naturligt, ty utan kassa lär ingen teater och ingen gedigen konst kunna hållas nppe.
Och herr Josephson sträfvar, som vi alla veta, att bilda vår smak för äkta konst och stor konst.
Han måste uppblanda Sin repertoar med saker, som han, stode finanserna bättre, säkerligen aldrig skulle öda en timmes tanke på, men som betala sig och som äfven betala det andra, det gedigna, han i konstväg bjuder sin publik.
Och det är ej litet
Man behöfver ej i allo dela herr Josephsons åsigter for att uppskatta hans okufliga energi, lians rastlösa verksamhet och märkliga förmåga att utbilda skådespelare.
Han har ofta haft så obetydliga eller outvecklade förmågor att arbeta med, att resultatet blifvit klent, men detta är ej underligt, ty äfven för en teaterdirektör fins det, trots Sjövalls ord, omöjligheter.
Men plan är det i hvad han gör, det är intet vacklande, ingen osäkerhet Arbetet går med sjudande fart, är ibland rent af fruktlöst, ofta med något så när goda resultat, någon gång — dock allt för sällan — verkligt godt Det kan väl ej förnekas att Nya teatern rätt ofta pröfvat sina sujetters krafter vida öfver deras förmåga.
Men så har samma scen andra gånger visat så mycket mera lyckade prof på hvad äfven ungdom kunnat åstadkomma, då ledningen varit god.
Under ojämförligt bättre förhållanden arbetar kungliga teatern, och till den drar sig också publiken af gammal vana i högre grad än till den rymliga salongen på Blasie-holmen.
Det är ytterst sällan ett program misslyckas på Dramatiska teatern.
Det har händt med Severo Torelli och Inackorderingarne, men bland öfriga stycken ha till och med de misslyckade gått sina tio gånger minst.
Kungliga teatern har haft många olika slags direktioner, af hvilka de allra flesta fått en föga smickrande orlofssedel af det offentliga ordet.
Naturligt nog, då det så ofta varit mindre lämpliga personer som blifvit satta till trädgårdsmästare.
Nu är styresmannen för de kungliga scenerna en man af facket, kunnig i sina stycken och som menniska och kamrat allmänt afhållen.Men det brummas ändå.
Man kan ju ej underlåta att göra jämförelser.
Kungliga teatern ger Kung Erik och Nya ger Kongsemnerae, kungliga Madeleine Bunge och Nya Over Evne.
Det var Nya teatern, som gaf Mäster Olof, Et Besög, På hemvägen, Elfvan.
Det såg en * gång ut som ämnade kungliga teatern uppmuntra inhemska dramaturger till ifrig täflan.
Fru Edgrens, fru Agrells, hr Molanders stycken gåfvos då.
Men den tiden var kort och de svenska originalen ha sedan dess blifvit främmande for kungliga scenen, som nu lefver på tysk föda af vexlande näringsvärde.
Man beklagar att vår tids teater i allmänhet har så föga med literaturutvecklingen att skaffa.
Att upprätthålla en literär repetoar är naturligtvis otänkbart för en teater, som kämpar med ekonomiska svårigheter, men vi ha likväl sett att en dylik teater icke bättre tjenar de literära intressena än den scen, som har statsanslag och som omhuldas af publiken, och detta fastän Nya teatern så ofta upptager just de stycken, som vrakats af kungliga teatern.
Hvad den sceniska ledningen vidkommer, så hör man nu för tiden alls icke talas om någon regissör vid kungliga teatern.
Herr Lindberg makades bort, sedan han efter en hel vinters försök öfverbevisats om att han ej kunde göra underverk.
Herr Personne har gjort scenanordningarna i de nyuppsatta styckena denna vinter — med godt resultat, det skall ej nekas.
Och verket tycks ju gå utan regissör.
De gamla krafterna röra sig med pröfvad vana, nya oprof * vade krafter finnas just inga, ty hvarken herr Palme eller herr Baeckström äro nya på tiljan.
Hvem som leder dem.
som skulle behöfva undervisning, vet man ej.
Med god ledning skulle säkert till exempel fru Rundberg kunna utvecklas med en helt annan fart än hvad nu sker, då hon står totalt stilla.
Och fröken Seelig, som väckte så berättigade förhoppningar i Vildanden, har sedan dess varit ointressant att skåda i båda de roller, hon fatt sig tilldelade.
Nog vore det skada, om hennes talang ej skulle fa behöflig ans.
För henne äro dessa år, som borde upptagas af grundliga, ihärdiga studier, säkert af stor betydelse.
Dramatiska teaterns krafter äro välkända och ansedda.
Om ej alla göra framsteg, så veta de flesta att bevara det rykte de vunnit.
Vidare utveckling hos medelålders förmågor förekommer som vi veta sällan i vårt klimat Man sätter sig, sedan man väl vunnit en position.
Och är posi-tonen något sä när hög, sätter man sig ofta med riktigt eftertryck.
Men just derför följa vi de unga med största medkänsla.
Så länge de inte ge sig, är ingenting att frukta för den närmaste framtiden.
Nu ha vi nästan vant oss att vänta föga af det yngsta skådespelareslägtet En stor förmåga har trädt fram i första ledet af de våra, ett par aktningsvärda krafter ha vun-nité — men för öfrigt föga att vänta.
Kungliga teaterns manliga rekryter äro båda förut välkända af vår publik.
Det dröjde innan den ena af dem fick visa hvad han förmådde.
Af herr Baeckströms komiska kraft, som vi hade i godt minne från Leonarda, Kråkfötter, Reif von Reiflingen och flera stycken, fingo vi ej se mycket på hela höstterminen, och någon för honom riktigt lämplig roll iick han ej förr än han nu fick spela Thurman.
Hans tid kommer dock säkert.
Såväl fröken Björkegren och fru Bosin som herr Thegerström började sin bana vid kungliga teatern med en lång osynlighet, som likväl ej skadade dem.
Litet hvila för en ¿ång skärper blicken och lusten att pröfva sin kraft.
Har herr Bseckström sålunda varit undanskjuten, så har herr Palme så mycket mera direkt fått gå in i hetaste elden.
Han var liksom förutbestämd till framgång.
Och det går an, när framgången berättigas af så ärligt och insigtsfullt arbete som det, herr Palme visat Men hvarför använda honom i tid och otid?
Han har på förståndigt sätt spelat både kung Erik och gossen Axel i Madeleine Bunge, hvar-jämte hans göteborgska glansroller Hjalmar Ekdal och Ambrosius lågo fårdiga för honom här.
Nu har han spelat Tygesen — och är hans repetoar då icke omvexlande nog, så blir väl hans härnäst följande roll Fregattkaptenens.
Hvad danske författare längta efter: ett ungt stycke, speladt af unga krafter, det kan man få se på vår Nya teater.
Dess personal har alltid bjudit på ungdomar, men de ha oftast försvunnit derifrån igen, antingen för att inte mera synas till eller för att på annat håll utveckla sig för kungliga scenen.
Hur det skall gå med Nya teaterns nuvarande unga garde, vet ingen, säkert är likväl att det kommit med vackra löften och att dess utveckling hittills väckt det varmaste intresse.
Herr Gründer var den förste.
Hans föregående kandelansdortsborna ensamt till.
Han fick också boija har med småroller, men i dessa var en färgläggning, en individuali-sering, som förvånade.
Redan när han först var med i Herr Bengts hustru som » vitnett, en af styckets obetydligaste roller, var der något hos honom, som tilldrog sig uppmärksamhet.
Nu är han en af denna scens mest pålitliga förmågor
— alltid bra, hur ofta han än blir använd i de sins emellan mest skiljaktiga uppgifter.