Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att han af lika skäl, som han förut anfört, ansåg sig nu äfven böra förklara orsaken, hvarföre lian föreslagit den ifrågavar. motionens remitterande till Lagutskottet.
Motionen anginge lag för consulers skyldigheter och deras förhållande till Svenska sjömän, bade derföre sammanhang med sjölagen och borde åtminstone med den slå i öfverensstämmelse, hvilket bäst borde kunna bedömmas af LagUtsk., som, om det pröfvade nödigt, kunde söka sammanträde med hvilket annat Utsk. det funne lämpligt.
Af sådan orsak hade Hr Landtm, ansett frågan Den 22 April. 3o5 tillhörn LagUtsk:s behandling.
Då likväl detta Utsk. ansett saken annorlunda, ville Hr Landtm, först hemställa, om R. o.
Ad. behagade gilla LagUtskrs utlåt.
Nr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg ärendet tillhöra Allm.
Besvärs- och Ekon.Utskts behandling.
Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåg målet böra till LagUtsk. ålerlemnas.
Jag hemställer vördsamt till Ståndet, om icke frågan, som angår en anstalt till handelns bästa, bör höra till Ekon.Utsk., och örn cj således målet bör remitteras dit.
Uppå derefter framställd propos., fann R. o. Ad. målet böra af Allm.
Besvärs- och Ekon.Utsk. behandlas.
LagUtskrs den 8 dennes e. m. på bordet lagda utlåt.
N:o 22, i anledn. af väckt motion om tillägg till 17 cap. 3a §:n Rätteg.-b:n, sådan den lyder i K. förordn. den 20 Januari 1779.
Hr Lagerbjelke, Carl Oscar, uppläste följande: 17 cap. 32 §:n Rätteg.-b:n, som bestämmer i hvad fall domaren kan ställa en för svårare brott tilltalad under framtiden, erhöll genom K. förordningen den 20 Januari 1779 ett tillägg, hvarigenom hufvudsakligen stadgades, dels att befrielse-dom, eller förklarande att den anklagade ej kunnat sakfällas, tilIgodonjutes i alla mål, der penningeböter äga rum, med vissa undantag, vid hvilka Hof- och öfverrätter äga målet åter upptaga; dels att befrielsedom alltid tillgodo n j u t c s i afseende på statsbrott; och slutet af förordningen lyder sålunda: ”Målsäganden samt Kronans ombud vare skyldige att genast instämma den, som de för något brott tilltala ''vilja.
Nu kan sådant, för bristande bevis, icke låta sig göra, "och sker thel ej inom tvänne år, bafve sedan ingen rätt "öfver den förmenta förbrytelsen klaga, dock härifrån undantagna följande brott och missgerningar, försmädelse emot Gud &c. &c. och alla andra brott, hvarföre ej "kan bötas med penningar."
Nu föreslås ett ytterligare tillägg af detta innehåll:
"Gedom hvad sålunda blifvit stadgadt, vare målsägande dock ’’ej betaget att söka det skadestånd, hvartill han eljest kan "vara berättigad."
Emot så väl redactionen af detta tillägg, sorn den till grund derför liggande sats, dristar jag göra några erinringar. 5 H. 39 3oG Den 23 Aprii.
Att de relativa orden: ”livad sålunda blifvit "stadgadt,” måste hänföras till innehållet af hela jj:ti, faller sig otvunget för så väl den, som liar någon bekantskap med språket i allmänhet, sorn synnerligast för den, som blifvit van vid lagspråket.
I detta förekomma ofta relativa ord, som skola hänföras, än lil! innehållet afen föregående §, än till flera föregående stadganden i samma §, t. ex. i 3 cap. i §.‘n Missg.-b:n, der orden — "och gånge af dessa ”böter” &c., — ehuru stående i jpns 5 punkt, som handlar om böter för svordom tredje gången eller oftare, äfven hafva afseende på de böter, som omtalas i de fyra förutgående punkterna, och i ^ cap. a §:n Jorda-b:n, der slutorden — "om skifte och gåfva vare lag samma,” — hänföras till så väl §:ns 5:le punkt om fastebrefvels innehåll, som till de 3 första punkterna om sätt och tid för uppbud och lagstånd, ehuru i allt ej hänförliga till nu mera upphäfna mellanliggande fjerde punkten om handsträckning och intygande att köpeskillingen blifvit betald.
Om jag nu härigenom lyckats fästa uppmärksamheten derpå, att så väl ett allmänt, som lagens särskildta språkbruk fordrar, att orden i föreslagna tillägget "hvad sålunda blifvit stadgadt” refereras, så vidt lämpligt är, till hela §:ns innehåll; så är tydligt, att K. M., som genom 1779 års ofvananmärkta förordn. afsagt sig rättigheten att tillåta ny ransakning i mindre brottmål och i mål, som angå statsbrott, der den anklagade blifvit genom iagakraftvunnen dom frikänd, skulle ånyo besväras med en mängd ansökningar om en slik tillåtelse, och sålunda till stor del icke uppnå utsigten med berörda förordn.; hvarförutan man bör taga i betraktande, om det vore conseqvent, att Hofoch öfverrätter af egen myndighet ägde ånyo upptaga större brottmål, men Konungens samtycke skulle fordras till ny ransakning i de mindre brottmålen, och om det vore nyttigt, att en för statsbrott frikänd skulle ånyo ställas inför rätta, derest någon enskild påstår, att härigenom statsbrottet lidit skada.
Till förekommande af en så beskaffad, omotiverad, icke påtänkt lagförändring, torde livar och en, äfven om han gillar grundsatserna i föreslagna tillägget, finna nödvändigheten af en förändrad redaction, och derföre icke bifalla betänk., sådant det nu förefinnes.
Med ledning af Calonii 1785 utgifna academiska afhandling om praescription i brottmål, vill jag söka visa, att såväl det civila som criminella ansvaret tillintetgöres genom praescriplion.
Härom har väl Caloirius icke särdeles utlåtit sig, men af uppgifna grunderna är slutföljden lätt dragen.
Hans kända skarpsinnighet i forskning och säkra praktiska omdöme äro en borgen för, alt grunderna aro riktiga.
Den första grund för all praescription är ”främjande af mennisko"släglels fred och säkerhet, och den deraf härledda regel, att
Den na April.
"öfvergifna ting må tillerkännas dem, som deni hittat, saint ”alt en ägare bör använda sorgfällighet om sina tillhörighe”ters förvarande och återvinnande.”
Stadgandet alt åtal afen del brott, nemi. de gröfre, ej bör afskäras genom praescription, inen deremot de mindre vara praescriplibla, hvilar på den säkraste grund, någon lagstiftning kan hafva; ly den grundar sig på beskaffenheten af menniskors lynnen, som snart glömma små, lätt godtgjorda oförrätter, som icke störa sammanlefnadens lugn eller frihet och gods, men ständigt ihågkomma sådana förbrytelser, hvarigenom egen eller andras säkerhet blifvit utomordentligen förolämpad.
Wärmare utredning, hvarföre de gröfre brotten icke böra vara praescriptibla, hör ej hit; men försvar för prsescription å mindre brotten lemnäs i ofvananförda disputation; den 3 §:n lyder sålunda i öfversättning:
"De, som försvara den criminella praescriptionen, resonera ”ungefär sålunda:
Det är, säga de, alldeles icke någon naturlig ' ”nödvändighet att brott straffas, ty då skulle afven benådnings”rättigheten bortfalla, som likväl ingen påstår böra från Staten "förvisas.
Det vore derföre endast afseendet på allmänna välfär"den, som skulle afgöra, huruvida straff skulle utkräfvns eller "eftergifvas.
Denna, säga de, fordrar, nästan på samma grun”der , som de för praescription i civil-mål gällande, äfven för "brottmål en praescriptionstid, på det att en gräns måtte sättas för anklagelser, och på det de för något brott misstänk"te ej måtte blott i följd af Statens försumlighet att ransaka, under hela deras lefnad, sväfva mellan hopp och fruktan.
Det vore visserligen sanni, att Statens gemensamma "säkerhet sorgfälligt bör bevakas; men till denna säkerhet ”bidroge visserligen ick^, att fordom begångna, redan i glöm"ska begrafna brott, för hvilka hatet redan saktat sig, och "'hvaraf man ej har att befara något för sedligheten menligt, ånyo blefvo af en misstänksam vaksamhet framdragna "på skådeplatsen: och att medborgares goda namn oell ryk"te, förvärfvadt och stadgadt genom ett förbättrade och i en "längre tid visadt ostraflligt uppförande, ånyo sättas på spel; "eller att redan väl läkta sår af en otidig grymhet upprif"vas; eller att en hetsig ungdoms lättsinnighet, som, snarare "värd medömkan än hämnd, af hvarje billig menniska öfver"ses, skulle på den ålderstegna sätta en fläck, som ofta på "flerelianda vis skulle skada en oskyldig maka eller oskyl"diga harri och slägtingar.
Det skulle mera lända medborgare till scandal, än blifva bevekelsegrund för äibar vandel, om, i följd af lagens obevekliga hårdhet, ej ens något i "första ungdomsåren begånget fel skulle kunna genom stora "dygder utplånas.
Och emedan det vore obetridligt, att ju "längre tid efter ett brotts föröfvande förflutit, desto tjoc"kare vore det mörker, hvarmed gerningen och dess särskilda omständigheter omgifvas; så skulle, om ingen gräns ftin - 3o8 D cn 2a A pi il. ”nes för anklagelser, stor svårighet uppkomma, än för brottslighetens, än för oskuldens bevisning, och derigenom en ”så stor ovisshet om brottet, att den äfven genom den er"farnaste domares mest ihärdiga möda näppeligen kunde öf”vervinnas.
Derigenom skulle för den vederstyggliga och ”afskyvärda angifvarehopen, hvilken helst fiskar i grumligt ”vatten och sorgfälligt flyr dagsljuset, öppnas en bred väg, ”att genom falska anklagelser och di k tade skäl, som åtminstone lemna skuggor efter sig , oroa och kringgå hederliga ”menniskor, hvilka svårligen undgå att vara föremål för de ”dåliges hat.
Häraf skulle oundvikligen följa, att domslo”larne, utan nytta för det allmänna, blefve belastade med ”långt utdragna ransakningar om tvetydiga brottmål; men ”att grundligen förekomma alla dessa, och de dermed i sara"manhang stående olägenheter, vore prasscriplion det enda ”och verksammaste medel, och derjemte så beskaffad!, att om ”det med klokhet användes, Statens säkerhet ofelbart dervid '"kunde vara skyddad och fredad.”
Alla skälen för den criminella prsescriptionen gå således ut på att inskränka rättigheten att få undersökning, om någon är skyldig lill eli brott.
Man har icke ett enda gällande skäl att påstå straffrihet, så framt der skall ransakas om brottet; emedan prsescriptionens ändamål då är förfeladt.
Frihet från böter och skadeersättning är den verkan en lagligen bevist prsescription medför.
Så bör K. förordn. den 20 Jan. 1779 förstås.
Den sager: ”sker t het (instämningen) "ej inora tvänne år, håfve sedan ingen rätt öfver den för"menta förbrytelsen klaga.”
Den säger ej: vare sedan från straff för förbrytelsen fri.
Den afskär åtrdet, och, som en följd deraf, både det criminella och civila ansvaret.
Föreslagna tillägget skulle således icke, på sätt LagUtsk. föregifvit, innefatta ett förtydligande af vedan gällande lag, utan en förtydning deraf.
Den fordran, som härleder sig från brott, är betydligen olika fordringar i allmänhet, hvarå lagen stadgat tvåårig prsescription; ty vid dessa sednare, uppkomna genom contract, förser sig fordringsägaren gerna med bevisningsmedel, och derföre likaså den andre contrahenten, då han fullgör sin förbindelse; men ett uppgörande i godo af små förseelser, 0111 hvilka bevisning förmodades saknas, skulle mycket försvåras, örn den felande nödgades förse sig med vittnen, att han erkände sin brottslighet, på det han eller lians arfvingar (ty civila ansvaret skulle väl sträcka sig ända till dem, kan jag tänku!) icke skulle om tio år påminnas, och om 20 å 3o år hemsökas af nya ersättningsanspråk.
De få, sorn i godo och hemlighet försonade tpålsäganden för sitt brott, skulle, efter en lång tids förlopp, ånyo blifva prejade, om lian af kitslighet eller elakhet så fordrade, eller om hans arfvingar finge kännedom örn brottet, men cj Den 22 April. 3og om förlikningen, eller lotsade intet veta om denna.
— Detta äro betänkliga följder nog, om föreslagna lagförändringen antages.
I anseende till ovissheten, om någon, och huru stor skadeersättning för brott kunde komma i fråga, har en sådan fordran mera likhet med de civila rättigheter, sorn äro beroende på, huruvida de underkastas domstols pröfning eller åtgörande inom ett år eller kortare tid, t. ex. hustrus rättighet att återtaga utan hennes vetskap försåld odalfasta, testamentslagares rätt att bevaka och tillgodonjuta testamente oell arfvinges att klandra det, rättigheten att tala å förmyndares eller ombudsmans räkning o. m. d.
Vid de rättigheter, som äro underkastade tioåra prrescriptionen, vela både fordringsägaren och den förpligtade, huruvida den ene förskaffat sig en rättighet och den andre åtagit sig en skyldighet, och domaren har endast att undersöka, om samtycke finnes å begge sidor, och om förbindelsen redan blifvit fullgjord; men vid rättigheter, som äro underkastade kortare lids praescription, är det just samtycket å ena sidan, alt nemi. emottaga erbjudna rättigheter, som skall behörigen tillkännagifvas inom bestämda tiden, vid rättighetens förlust.
Den som lidit skada af en annans förseelse, har derföre icke förklarat sin vilja att emottaga er sättning; och rättigheten till skadeersättning liknar deri de rättigheter, som äro underkastade en kort tids praescription, och bör af sådan orsak icke underkastas den lånsta tioåra O proescriptionen.
Kan man mer begära, än alt lagen låter målsäganden i två år gå och tänka på, om han vill blifva förhulpen till skadeersättning; och är det icke nog, att den felande så länge sväfvar i ovisshet derom , enär andra rättigheter, som likt denna icke härleda sig från ett ömsesidigt samtycke, mäste göras gällande inom ett år?
Hvarje regel har sina undantag, och det gifves fall, der civila påföljden qvarstår, ehuru criminella ansvaret ej mer äger rum.
Hit räknade Calonius horsbrott, innan ännu den särskilda, nu gällande prsescriptionen derå blifvit stadgad.
Jag vågar tillägga olaga intaga och lägersmål, det sednare hvad barnets rättigheter beträffar; ty vid åtal af begge dessa brott beror det på käranden att fördölja, att intagan skett utan lof, eller påstå , alt lägersmålet skett i ett s. k. borgerligt äktenskap, och sålunda alltid förskaffa sig undersökning vid domstol och derigenom förekomma, att afsigten med prsescriptionen uppnås.
Vidare och då inga andra rättigheter äro underkastade praescription, än dem man har lof afsäga sig; men rättigheten till en viss jordäga är, till förekommande af Kronans lidande, tillförsäkrad hvarje kommande ägare af ett visst hemman, om icke föreskrifna villkor vid upplåtelsen blifvit iakttagna: så följer deraf, att rättigheten alt återfå olaga intaga ej är prscrcriptibel, och detta så Don 22 Ap r i I. mycket hellre, som om fast egendom gäller den speciella lagen i 4 eap. g §:n och i5 cap. Jorda-h:n.
Det kan ock med skäl påstås, att oäkta barnets naturliga rättighet till föda och uppfostran ej är praescriptibel, emedan modren, som förut är fullt förp
I ig t ad bidraga dertill, ej kan-minska barnets rätt, genom att öfverflytta fadrens skyldighet på sig sjelf, då hon derigenom icke blir mera förpligtad än förut.
Slutligen är icke barnet den, som sjelf eller genom andra bör tilltala fadren för brottet, och som således enligt förordningens ord är skyldig inom två år klaga öfver förbrytelsen, vid föidust af rättighet till föda och uppfostran.
Viglen af criminella proescriptionen torde ursägta, att jag dristat uppehålla R. o. Ad:s tid med mitt försök att visa, det redactionen af föreslagna tillägget ej är fullt så riktig, att stadgandet deri, snart sogdt, tillintetgör afsigten med proescriptionen; att rättigheten till skadeersättning mera liknar de rättigheter, som äro underkastade en kortare tids praescription, än de, som hafva den tioåriga; och att några undantag gifvas, vid hvilka väl det criminella, men ej civila ansvaret afskäres genom praescription.
— Om jag lyckats i min afsigt, torde betänk, icke antagas, sådant det är, utan antingen afslås eller återremitteras.
Jag anhåller alt få i prot. antecknadt, att jag til! alla delar förenar mig i Hr Lagerbjelkes anförande, och tror det innefatta tillräckliga skäl till återremiss. LagUtskts utlåt.
N:o 22 blefafR.o. Ad. ålerremitteradt.
Ånyo föredrogs och bifölls LagUtsk;s den 8 dennes e. m. på bordet lagda betänk.
N:o 23, öfver väckt motion om ändring i 8 cap. 7 §:n Ärfda-b:n. Hr Dalman, Wilh. Fredr.:
Sedan R. o. Ad. numera bifallit betänk., vill jag ej försöka alt upprifva beslutet, men får reservera mig emot detsamma, och anser LagUtsk. icke hafva tillräckligt motiverat sin mening.
Det är ej tillfälle och anledn. att numera ingå i någon ytterligare juridisk utveckling af mina skäl; men jag anhåller, att det i prot. måtte få stå för min räkning, alt jag anser det obilligt att neka ett oäkta barn att få ärfva åtminstone sin moder.
M:s den 1 t dennes e. m. på bordet lagda nåd. skrifvelse till R.
St., angtde förslagen till ny civil— och criminal-lag.
Innehållet af denna nåd. skrifvelse tyckes egentligen gifva vid handen, att Konungen velat lemna R.
St. underrättelse om de hinder, som vållat att Regeringen icke kunnat vid denna riksdag inkomma till Ständerna med någo-n propos., ang:de nya civil- och criminal - Den 22 April. lagförslaget; och vid folsta påseende skulle det således synas, sorn något annat icke bär vore att göra, än alt lägga den ad acta.
Ämnet synes inig likväl för vigtigt, likasom de följder skrifvelse!! kunde medföra, om sådant skedde för att låta det bero vid en sådan åtgärd.
Det är troligen bekant för II. 11. o. Ad:s ledamöter, att en motion af en ledamot af BondeSt. redan är väckt om antagande af liela det nya lagverket, och ■ LagUtsk. är således redan förpligtadt att behandla ämnet.
Det vore då, enligt min tanke, ganska illa, om det, som yttras i denna nåd. skrifvelse, skulle medföra ett hinder för Utsk:s handläggning af berörda motion; och det är för att förekomma sådant, som jag anser mig böra anhålla att få fästa närmare uppmärksamhet på dess innehåll.
Konungen har deruti tillkännagifvit, att Han icke varit i tillfälle att företaga någon granskning af criminal— lagförslaget, emedan Högsta
Domstolen ännu icke hunnit granska detsamma, och hvad civil-lagförslaget beträffar, att granskningen deraf ej kunnat medhinnas eller någon propos. aflåtas, dels i anseende till de öfriga regeringsärendenas mängd, och dels derföre, att åtskilliga straffbestämmelser blifvit ur det nya civil-lagförslaget uteslutna saint införda i criminal-lngförslaget; i följd hvaraf antingen begge förslå gen borde på en gång antagas, eller också dessa straffbestämmelser börde utryckas ur criminal-lagen för att såsom ett bihang vidfogas civil-lagen.
Granskar man likäl dessa skäl närmare, så tror jag icke, att de böra hindra LagUtsk. och sedan Ständerna, altåt ärendet lemna den handläggning, hvartill den i BondeSt. väckta motionen gifvit initiativet.
Det är visserligen beklagligt, att Regeringen ej hunnit få saken i det skick, att propos. vid denna riksdag kunnat framställas, och man hade bort kunna tro, att då Ständerne, när ärendet och må förekomma, äro förpliglade att afgöra detsamma under de få månader den lagliga riksdagstiden varar; så hade 6 år kunnat varn tillräckliga för stikens pröfning af Styrelsen, hvars ledamöters antal icke är så stort som Ständernes, och hvilken arbetar uti enklare former, utan hinder af det tröga machineri, hvaraf Ständernes verksamhet är beroende.
Men efter min tanke hafva Ständerne icke att förebrå sig någon delaktighet i delta dröjsmål, såvidt det ansetts härröra från nödvändigheten af tableauens uppgörande i och för förslagens granskning.
Jag ber att i detta fall få fästa uppmärksamhet på innehållet af Ständernes skrifvelse vid sista riksdag.
De anhöllo då, ”att Lag-comite'ens ledamöter, eller, derest hinder för dem skulle möta, andre skicklige personer måtte ofördröjligen lörordnas, att författa och i god tid innan nästa lagtima riksdag från trycket utgifva en sammandragen och lätt öfverskådlig framställning af de så väl till allmän civil- som criminal-lag afgifna förslagens plan samt allmänna grundsatser, med hän - Den aa A prål. visning till de i lagförslaget upptagna motiv, jemte uppgift oell jemförelse af de väsendtligaste skiljaklighelerna emellan den nu gällande lagens stadganden oell dem, som till antagande äro föreslagna; hvarvid i 1834- års lag befintliga föreskrifter, som comiteen ansett vara af ekomisk beskaffenhet och derföre utur förslaget uteslutit, lionie tydligt utmärkas, med förslag lill stadganden härutinnan, tjenliga jemväl att, om så nödigt pröfvas, i Lag-comite'ens förslag införas; äfvensom anvisning borde lemnäs, hvarest i den föreslagna criminial-lagen de ansvarsbestämmelser igenfinnas, som från civil-lagförslaget äro uteslutna, så alt denna framställning under fortgången af 11.
Sits gransknings-arbete, ehvad det kommer att å en eller flera riksdagar försiggå, måtte kunna tjena till ledning och rättelse.
Det synes häraf, att Ständernes begäran egentligen gick ut på, icke att uti den nya Lag-comiteens arbete få ett, snart sagdt, lika vidlyftigt lagverk, som det hvaröfver lableauen skulle upprättas, ej heller att få veta den nya Lag-comite'ens ledamöters opinioner om den gamla comiteens förslag, utan endast att få detta till sina hufvudstycken så classificeradt, att de hvar för sig kunde antagas med de derunder subsumerade detaljerna.
Det hade således, efter min tanke, legat i Regeringens makt och måhända äfven inom dess åliggande, att, ifall den velat hafva saken fram vid denna riksdag, tillförbinda Lag-comite'ens ledamöter att följa den föreskrift, som R.
St. lemna.
Nu har deremot ej allenast arbetet blifvit försvåradt genom den allmänna planen samt den visserligen annars i åtskilliga hänseenden förtjenslfulla utförlighet, hvari comite'ens ledamöter inlåtit sig, utan också Regeringen lemnat så liten ledning åt saken, att ledamöterne ansett sig kunna följa hvar sin egen väg vid uppställningen af de balkar, öfver hvilka de uppgjort lableauen.
Resultatet häraf hlir, att sedan Staten haft en betydlig kostnad, återstår ej annan utväg alt komma till ett slut, — om man någonsin skall komma till ett sådant, — än att man nödgas lägga den nu uppgjorda tableauen å sido och hålla sig endast till den gamla Lagcomiteens arbete; ty annars finner jag, för min del, icke någon möjlighet att någonsin komma till ett afgörande.
I sådant skick befinner sig nu ärendet.
Regeringen har väl lofvet att vid denna riksdag framställa åtskilliga propos:r, som icke stå i omedelbart sammanhang med grunderna för det nya lagförslaget ; men Regeringen har dock icke med ett ord antydt, hvaruti dessa proprosrr skola komma att bestå, hvarförutan det åtföljande Statsråds-prot. utvisar, att detta beslut blifvit vidtaget, innan den nye Just.Statsministern tog sitt inträde i Rådet, Han kan således icke precist anses tillförbunden att rätta sig efter detta beslut, hvilket blifvit tillstyrkt af andra afgående rådgifvare; men om också man hade visshet om, att samma beslut skall iakttagas, inser jag icke, Den 22 April. icke, ntt det kan lända R.
St. lill någon ledning, då inan icke vet, hvarom proposrne skola handla.
Emedlertid kunde, om LagUtsk. tog något intryck af dennn nåd. skrifvelse, det komma alt dröja ännu öfver en riksdag innan något i della ämne blefve afgjordt, och sedan kunde ju nya betänkligheter och hinder uppstå.
Jag tillstår åtminstone, att jag för min del icke vet någon orsak, hvarföre det icke framdeles äfven så väl som nu kunde sägns, alt Regeringen, i anseende till mängden och vigten af andra regerings-ärenden, icke medhunnit granskningen af lagförslaget.
Man kan visserligen invända, att R.
St. nu hafva hopp om en riv ministere, men jag hemställer om icke erfarenheten från det föregående är tillräcklig för att icke i detta fall bygga för mycket på blotta tomma hoppet, isynnerhet då vi hafva sett, att de af pressens organer, som anses tillhöra Regeringens sak, ifra för att de nyligen tillsatte ledamötcrne af Styrelsen mätte så snart som möjligt åter gå bort.
Jag tror då, att äfven om man har förtroende för den nye Just.Statsministern, hvilket jag för min del icke vill minska, man icke uppå detta förtroende kan bygga mycket för en kommande riksdag, emedan man icke vet, om denne minister då står qvar.
Derföre är det jag anser, att Ständerne, då de från början tagit initiativet i denna sak, äfven böra foitfaia qlt befordra dess handläggning.
Frågan är helt simpelt den: skola vi få en ny lag eller icke?