Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Märta om huvudet med bägge händerna och kysste henne.
De köpte bakelser i ett hembageri och en butelj madeira i en kryddbod vid Malmskillnadsgatan.
I våningen vid
Döbelnsgatan väntade dem en dov och skum dager bakom de nedrullade gula gardinerna.
-- Vi måste skrämma undan spökena ur rummen, sade Märta.
Hon satte sig till pianot och spelade de larmande första takterna ur Carmen.
Tomas tutade i sin trumpet.
-- Vad ska grannarna säga? frågade Tomas.
-- Det finns inga grannar, svarade Märta.
Alla människor ha flyttat ut på landet.
Vi ä ensamma i hela huset.
Hon slutade upp att spela, och ingen av dem sade något.
Det blev en tystnad som i ett insomnat sagohus.
Den gamla väggklockan hade stannat och betraktade dem tigande och envist med sitt runda, kloka ansikte.
-- Vad har du i paketen? frågade
Tomas för att säga något och bryta tystnaden.
-- Midsommargåvor, svarade Märta förstrött, med stora, allvarliga ögon, som om hon tänkte på något annat.
Det där är randiga förkläden åt jungfrurna, och det är en veckad remsa att ha kring halsen åt Elsa, och det här är åt Johan...
Det är "Nio små negrers underbara äventyr".
Märta tog bort det rödrandiga överdraget från den långa, gammalmodigt svängda förmakssoffan, vars blekröda tyg lyste matt genom skymningen.
-- Det är så tråkigt att sitta på möbler med överdrag, sade Märta.
Hon gick in i sängkammaren, som låg åt den soliga gården, rullade upp gardinen och öppnade ett fönster.
Genom den öppna dörren föll en ruta sol in i förmaket.
Därefter tog hon fram en bricka och ett par glas.
De åto bakelser och drucko vin och satte sig i soffan för att läsa i "Nio små negrers underbara äventyr".
Den var icke lång; de läste igenom hela boken tillsammans på fem minuter och hade mycket roligt.
Sedan sutto de tysta och sågo på varandra.
De sågo på varandra så länge, att det slutade med en lång kyss.
Genom det öppna sängkammarfönstret hördes ett barns sång från någon av de små våningarna åt gårdsidan.
Det var en liten flickas gälla röst, och hon sjöng på någon självgjord barnmelodi.
Pappa är inte hemma, mamma har gått på torget, vad ska vi göra...
Och det blev åter tyst.
Tomas slog i det sista av vinet, och de drucko ur.
Vinresterna tindrade dunkelröda på bottnarna av de slipade glasen.
-- Tänker du på mig ibland, när du är ensam? viskade Märta.
Han lekte förvirrat med hennes urkedja.
-- Om kvällarna, när vi ro ut på sjön, fortsatte hon.
Och om nätterna, när jag ligger vaken.
Hon hade en tår i ögat.
Hon lindade sakta bägge armarna om hans hals och kysste honom på håret.
Gång på gång kysste hon honom på håret -- på tinningen -- på ögonlocken.
Tomas blundade och frös.
Han visste icke var han befann sig.
Drömde han, eller var han vaken -- -- Det skimrade för hans ögon och susade för hans öron.
Han gömde huvudet vid hennes bröst, och hans armar knöto sig krampaktigt hårt om hennes midja.
Hon sökte förgäves resa sig och vrida sig lös ur hans famntag.
-- Nej, Tomas -- vi måste gå -- klockan är visst mycket --
Tomas släppte henne icke.
Han var het av vinet och vild av hennes smekningar.
Hon slöt ögonen och sjönk tillbaka med en frossbrytning, och han tog henne stormande, övermodigt, nästan med våld.
Pappa är inte hemma, mamma har gått på torget -- ......
Vinresterna glödde i glasen.
Märta höll en kudde för ansiktet och snyftade sakta.
-- Gå! viskade hon bönfallande.
Tomas sökte trösta henne, lugna henne.
-- Förlåt, sade han gång på gång och smekte hennes hand.
Men hon stammade endast åter och åter detta "gå, gå!"
Det var som om hon hade glömt alla andra ord.
Tomas gick.
Märta stod framför spegeln.
Var hon densamma som förut?
Eller hade hon blivit en annan?
-- -- Och i kväll skulle hon dansa kring majstången med de andra -- med syskonen -- --
Hon drev av och an i rummen.
Hur mycket kunde klockan vara?
Fyra går båten.
Märta hade kommit ut i jungfrukammaren.
På väggen fanns en liten hylla av kartonnage, på vilken stod broderat med kornblått silke:
Livets Ord.
Hyllan var full av små röda, blåa, gula och gröna papperslappar.
Märta tog en röd lapp.
Hon rullade upp den och läste:
Herren ser dina vägar.
I gårdsvåningarna var det tyst.
Den lilla flickan hade slutat att sjunga.
Märta gick in i sängkammaren, stängde fönstret och rullade ner gardinen.
Därefter gick hon in i förmaket för att lägga överdraget på soffan.
Grisen och trumpeten lågo undanslängda i ett hörn.
Plötsligt måste hon småle för sig själv.
Hon hade kommit att tänka på alla de tanter med nickande spetsmössor, som så många gånger suttit uppradade i denna soffa...
I nästa ögonblick kastade hon sig framstupa mot en kudde och föll i en våldsam gråt, som skakade hela hennes späda kropp.
Tomas stannade mitt på kyrkogården.
Vart skulle han gå?
-- -- Nej, detta var inte bra.
Kunde han göra det ogjort...
Han blev stående framför en gravsten.
Han läste ett namn och många titlar, ett födelseår och ett dödsår.
Därunder hade man alltså grävt ner någon som hade levat, och som nu var död.
Besynnerligt...
Kyrkdörren stod öppen.
Tomas stod länge och läste på ett anslag, som tillkännagav att kyrkan under sommarmånaderna var öppen varje dag från tio till tre.
Slutligen gick han in och satte sig i en bänk.
Han förföljdes ännu alltjämt av tanken på denna enkla och alldagliga inskription, som han nyss hade läst på gravstenen.
Född då och då.
Död då och då.
Så erinrade han sig, att en dödskalle alltid skrattar.
Vad skrattar han åt?
Med vad rätt ligger han där i lugn och ro och hånskrattar åt den släkt, som nu leker i solen?
-- -- Han hade kommit att tänka på Ellen.
Hennes bild stod för honom som en urblekt fotografi med suddiga konturer -- som en han hade känt någon gång -- ett annat år --
Han hade blivit sömnig.
Valven voro så höga och mörka, och orgeln spelade så sakta...
Det lät som susande träd i en skog.
Kanhända spelade den icke alls...
Han visste icke själv hur länge han hade suttit, då han spratt till vid att någon rörde honom.
En man stod bredvid honom och ruskade honom i armen.
-- Kyrkan skall stängas, sade han.
Gatstenarna brände under fotsulorna, och husens väggar glödde vita som aska.
Staden låg i sommardvala, domnad av hettan under en egyptisk himmel.
Människorna förbannade solen och smögo sig framåt i skuggan, varhelst en mörk strimma stod att få, tätt under murarna och djupt inne i alléernas skymning.
I Webers våning var det tyst.
Professorn hade rest till Tyskland, Greta var i Skåne.
Fru Weber satt i ett soffhörn i sängkammaren och läste Thomas a Kempis och grät.
Det kunde emellanåt hända henne, att hon med en gång kände sig så ensam och övergiven mitt i sin familj, att hon icke visste någon annan råd än att gråta.
Hennes barn växte ifrån henne.
Vad visste hon om deras vägar?
Det föll över henne en frossbrytning av ångest, var gång hon tänkte på allt det onda, som nästa morgon eller nästa nyår kan hålla i beredskap åt oss, utan att vi veta det och utan att vi kunna göra något.
Fröet är kanhända redan sått, kanske i går eller i förrgår, kanske också någon hemlig olycksdag för många år sedan, det gror i tysthet, och en dag skjuter det upp med giftiga blommor och grönsvarta bär...
Men Tomas låg på soffan i sitt rum.
Han hade rullat ner gardinen, oaktat det var mitt på förmiddagen och hans rum låg åt skuggsidan, ty den motsatta väggen stack och pinade hans ögon med sitt vita eldhav.
Den bok han nyss tagit ner från hyllan hade fallit på golvet.
Han kunde icke läsa.
Märta...
Vad trodde hon, vad tänkte hon om honom?
Gång på gång hade han satt sig ned för att skriva något till henne, och han hade grubblat och tänkt och icke funnit några ord.
Och då han äntligen fått ett brev färdigt, fyllt av ånger och bittra självanklagelser, läste han igenom det, en gång, två gånger, lade det i ett kuvert och bröt upp det och läste det på nytt och brände det vid ett ljus.
Hur går hennes dag?
Läser hon, syr hon som förut, leker hon med sina syskon?
Och vad talar hon om med de sina?
Gatans larm trängde in genom det öppna fönstret.
Det var ett skrammel, som om helvetets alla bryggarkärror fått befallning om att dagen i ända köra fram och åter just på deras bakgata.
Tomas gick upp och stängde fönstret; därefter kastade han sig åter på soffan.
Kanhända går hon ensam i skogen dagarna igenom.
Och om natten...
Stiger hon upp om natten, går hon ut på bryggan och ställer sig att stirra ned i vattnet?
Hur många dar hade det gått sedan midsommaraftonen?
Fem dar, sex dar hade det redan gått.
Nära en vecka.
Han hade blivit en smula förlägen, då hon frågade honom, om han tänkte på henne ofta.
Han visste med sig själv, att han oftare tänkte på Ellen än på henne.
Det var då...
Nu tänkte han på henne ständigt, ständigt.
Och Ellen hade han glömt.
Stackars Ellen...
Han hade icke handlat rätt emot henne.
Flugorna surrade kring hans huvud och dansade i virrigt sicksack omkring för hans ögon.
Kanhända var det dumma och elaka människors små svarta själar, som blivit dömda att fladdra omkring för att plåga de dumma och elaka människor, som nu befolkade jorden.
Det kunde vara ett värdigt påhitt av någon dum och elak gud...
De kröpo i hans öron och kittlade hans mungipor, och på hans näsa satt en och tvättade sina bakben.
Tomas gick ut i köket efter flughåven och började en ursinnig jakt.
Efter ett par minuter hade han tröttnat, öppnade fönstret, skakade ut flugorna och lade sig åter.
Hans vackra dröm om vinterkvällar framför brasan, med huvudet i hennes knä...
Fördärvat, förstört, förbi!
Och bröllopsnatten...
Alltid skulle han taga ut i förskott...
Det var orätt, det borde man aldrig göra.
Och aldrig mera skulle hon le mot honom och linda sina armar om hans hals och kyssa honom på ögonlocken och giva honom vackra namn, som han icke förtjänade, men som det ändå var roligt att höra.
Han bet i den kudde han hade under huvudet, så att den nötta sidenvåden gick sönder och han fick munnen full av dun och fjäder.
Han vände sig mot väggen, domnad av hettan i rummet, och lät blicken irra sig trött i de trånga farlederna mellan tapetens slingor, till dess att hans ögon kände samma längtan efter en stor, ljus yta, som seglaren efter havet.
Havet...
Det var längesedan han såg havet.
Det stora, blå havet.
Tomas gick villrådig av och an på Blasieholmskajen.
Han längtade efter att andas salt luft.
Vilken båt skulle han välja?
En herre, som hade mycket bråttom, hälsade på honom vänligt och familjärt.
Tomas besvarade hans hälsning artigt, förstrött.
Det var häradshövding Ratsman; han såg fet och glad ut och hade en ljus halsduk, och han steg ombord på Lidingöbåten, just då den lade ut.
Han bodde icke på Lidingön utan i Vaxholm, men han skulle väl hälsa på några bekanta...
Tomas hade stannat framför en liten nedsotad, gammalmodigt byggd ångbåt.
Den hette Utö, och den skulle avgå till Utö om en kvart.
-- Utö...
Det låter som om det skulle ligga allra längst ute vid havet...
Han skrev några rader till modern och lämnade dem åt ett stadsbud, därefter gick han ombord.
Det hade blåst upp en frisk östlig vind.
Måsarna på strömmen skreko och larmade, seglade i vida kretsar fram och åter över vattnet, tindrande vita, sköto pilsnabbt ned mot vattenbrynet som lysande stjärnfall mitt på dagen och stego åter upp med något sprattlande och blankt i näbben.
Ångvisslor skuro genom luften, slupar och farkoster av alla slag korsade varandras väg, och solen blänkte fram som en mattröd kopparskiva genom moln av stenkolsrök.
Tomas stod betagen och följde med ögonen en bländvit mås, som nyss hade strukit så tätt förbi hans huvud, att han kunde känna fläkten från hans breda vingar och se hans vildfågelsjäl tindra fram i det lilla kolsvarta ögat.
Han spände långsamt en vid halvcirkel in över Skeppsbron, vilade några sekunder över popplarna och blodlönnarna i den lilla tysta och oåtkomliga sagoträdgården mellan slottets flyglar, tog därefter vägen åt öster, ut över strömmen, och blev borta i det blå.
Ångbåten lade ut.
De trånga Skeppsbrogränderna defilerade förbi som en rad av svarta källargluggar, och i det nät av broar och viadukter, som bildar övergången från Staden till Söder, kröpo människorna om varandra som myror.
I Stadsgården var det svart av kolångare med rött i vattengången och av kolbärare, på vilkas ansikten han trodde sig kunna se, hur kraftigt de svuro över hettan.
De höga granitväggarna med de i berget utsprängda trapporna väckte till liv hos honom ett dunkelt minne av att han någon gång i skoltiden hade gått upp för dessa trappor i sällskap med Märta och Greta -- någon dag i jullovet, med snö och grå himmel...
På den tiden hade han ännu icke upptäckt, att Märta Brehm var vacker, och det var hon kanske icke då.
De båda flickorna hade gjort narr av honom hela tiden, av någon anledning som han icke längre erinrade sig...
På södra bergen tog idyllen vid, småstadsidyllen med stugor och plank och mörka, svala fläckar av grönt.
I en hängmatta under ett stort kastanjeträd låg en rödklädd ung flicka och sov.
Djurgårdens villor dansade förbi, och Blockhusudden passerades.
Det gamla förfallna tullhuset med sitt branta tegeltak badade i solen, och på gårdsplanen, där gräset växte högt mellan kullerstenarna, låg en lat, gul hund tillplattad som om han varit målad på marken och sträckte alla fyra benen ifrån sig så långt han kunde.
Ute på Värtan friskade vinden upp.
Skummet yrde kring bogen och stänkte ända upp i ansiktet på Tomas, som stod uppe på kommandobryggan och pratade med kaptenen.
Han hade glömt alla sina sorger och åter kommit i glatt humör.
Då klockan närmade sig fyra, gick han ner i matsalongen för att äta middag.
Det var nästan tomt därnere.
Två rödbrusiga lantbor hade just slutat att äta, då Tomas kom in; de betalade och stego upp på däck.
Vid ett bord satt styrmannen ensam och åt med religiöst allvar.
Det var en solbränd man med mörka ögon och svart hakskägg.
En blek ung flicka passade upp honom med mjuka slavinnerörelser, utan att säga ett ord.
Tomas drack två glas brännvin och en flaska öl.
Han var i ett äkta reslynne och hade kommit i en stämning som om han vore ute på upptäcktsfärd efter okända världar.
Han visste ingenting om Utö.
Kunde det bo några människor därborta?
Några stackars fiskare troligtvis, som frukta Gud, ty det bruka fiskare göra, och mörda och stjäla litet, när det faller sig så, och leva av sur strömming...
Så erinrade han sig, att han någon gång hört talas om Utö gruvor.
Skulle det alltså finnas gruvor där?
De voro väl för längesedan nedlagda.
Styrmannen förde ett viskande samtal med uppasserskan borta i andra ändan av rummet.
Det slutade med en kort handtryckning; flickan rodnade svagt, och mannen gick upp på däck.
Tomas beställde kaffe och chartreuse.
Det hade blivit en smula sjögång ute på Baggensfjärden.
Båten gungade sakta i sneda rörelser från för till akter och från babord till styrbord, och vågorna skvalpade sövande mot salongens väggar.
Då Tomas vände sig om och såg ut genom det lilla runda fönstret, liknade fjärden ett snöfält.
Fönstret befann sig så nära vattenytan, att blicken nästan endast uppfångade det vita skummet på böljornas toppar.
Det var härar av vita blixtar, som tändes och slocknade, och som oavbrutet behärskade synvidden med sitt fosforaktiga ljus.
Solen brottades redan med den västra horisontens blodkantade skymurar, då man lade till vid Utö brygga.
Tomas hade fått kaptenens tillåtelse att ligga i aktersalongen över natten.
Han steg i land och gick långsamt vägen uppför, förstämd, uttröttad på förhand.
En brant och stenig väg, ett vitt hus uppe på backens krön, några röda stugor, från vilkas eldstäder röken steg upp i den aftonstilla luften, lodrätt som vid Abels offer.
Varför hade han rest hit?
Vad hade han med havet att göra?
Det var icke ens säkert att man kunde se havet härifrån.
Då han nått kullens högsta punkt, stannade han och vände blicken tillbaka.
Fjärdarna bredde sig blanka som glas för hans fötter, stumma, vida, kalla.
Solen hade nyss gått ned och brett ett rödviolett töcken över den smala landremsan längst i väster.
Två eller tre fiskarbåtar sökte långsamt mot land med slappa segel och jämna årtag, vilkas plaskande i vattnet indelade tiden lika tröttande regelmässigt som ett urverk.
Dagens alla vita strömoln hade drivit undan och samlat sig till stillastående skybankar längst nere vid synranden, och över hans hjässa välvde sig en tom, blå kupa, kallare och mera tom med varje minut som rann.
Tomas stod som förstenad och betraktade landskapet.
Slutligen vände han sig bort med en frossbrytning och fortsatte att följa vägen inåt ön.
Plötsligt trodde han sig höra på ljudet av sina steg, att han gick över en bro.
Han såg upp och varseblev ett räck på vardera sidan av vägen.
Då han böjde sig fram över räcket, drunknade hans blick i ett schackt så mörkt och så djupt, att han icke kunde skönja någon botten, endast något grönaktigt fuktigt, som glansen av synd ur ett svart öga.
Det var alltså gruvan...
Rädd att låta fascinera sig av denna mörka, gröna glans slet han sig med våld från platsen och fortsatte inåt skogen, där vägen nu smalnade av till en starkt sluttande gångstig.
Skogen teg omkring honom.
Men långt bortifrån, långt nedifrån hördes ett regelbundet och tungt stönande, suckarna från en jätte, som vrider sig i sömnen.
Tomas stannade och lyssnade.
Mellan trädens glesnande stammar varseblev han en snörrät rand, som skilde den mörknande östra trakten av himlahavet från något ännu mörkare och ännu blåare, havet.
Det var havet.
Dunkelblått, oändligt, tomt.
Tomas drev fram och åter nere vid stranden, med uppvikt krage och händerna i fickorna.
Skymningen hade tätnat till ett blåaktigt mörker.
Havet sov, men det arbetade i sömnen, hävdes och sänktes, suckade och stönade som en jätte under onda drömmar.
Han hade kommit ut på en klippa, som smal och tvärbrant sköt långt ut från land.
Havet var där -- runtom, vart han vände blicken -- överallt var havet.
Tomas visste icke själv hur länge han stod där orörlig som en bild och stirrade ut över vattnet.
-- Märta! mumlade han för sig själv.
Märta, Märta.
Havet överröstade honom.
Han kände läpparna röra sig, men hörde intet.
-- Märta! ropade han slutligen med ansträngande av sina lungors yttersta kraft.
Och häpen, förfärad över att höra ljudet av sin egen spröda och tonlösa röst tunt som ett knivblad skära genom dyningarnas brus, vände han om, darrande i hela kroppen och med en blick, som letade efter gömda lönnmördare i varje snår, sökte upp gångstigen och kom springande tillbaka till den vik på andra sidan av ön, där båten låg förtöjd.
Han gick icke genast ombord, ty han kände att han icke kunde sova.
Han satte sig på en sten och lät blicken glida, än ut över fjärdarna, än ned på ångbåten, en liten underligt hopkommen människoleksak, som låg inklämd därnere mellan klipporna och speglade sig i det mörka, grönklara vattnet.
På överdäcket rörde sig två gestalter i skarp avskuggning mot den gulröda aftonluften.
En kraftig man -- två mörka ögon, ett svart skägg -- och en mjuk slavinnegestalt med ett blekt ansikte.
Det var hon som talade, och han hörde på -- oroligt otåligt, medan han flyttade kroppens tyngd över från det ena benet till det andra, stack händerna i fickorna och åter tog dem bort.
Vad talade hon om?
Hennes röst lät gråtfärdigt bedjande och dock behärskad -- som om hon erinrade honom om ett löfte... något gammalt löfte, som han kanske helst ville glömma...
Och han vände bort huvudet och mumlade något, medan hennes blickar oavvänt hängde vid hans mun...
Så gingo de in, och det blev tyst.
Klockan hade blivit elva.
Tomas steg ombord, gick ner i aktersalongen och lade sig halvt avklädd på en soffa.
Han låg länge vaken, ty han tänkte på Märta.
Långt fram på natten somnade han äntligen med örngottskudden hårt pressad mot sitt bröst.
Det duggregnade ihärdigt, och gatan luktade våt makadam, och klockorna ringde till högmässa, ty det var söndag.
Tomas kom ut från en rakstuga, blek och med rödkantade ögon; han sov dåligt om nätterna på de sista veckorna.
Han skulle möta sin mor i Jakobs kyrka.
Det hade blivit en sådan tomhet ini honom och omkring honom, att han utan lång tvekan gav vika för ögonblickets alla växlande impulser, och då modern kom in till honom på morgonen, medan han ännu låg, och med sin blidaste röst bad honom att följa sig i kyrkan, hade han icke hjärta att säga nej.
Han gick ju nästan aldrig i kyrkan; men det var kanhända icke rätt.
Om det kanske denna dag kunde ske ett omslag i hans liv...
Han tänkte på dessa saker, medan han långsamt gick Grevturegatan utför.
Han hade ingen psalmbok i handen, ty han var rädd att möta någon bekant.
En gammal fru, klädd i en brun, trådsliten kappa, kom ut ur en port i sällskap med en ung gosse i gymnasistmössa.
De gingo båda i samma stillsamma söndagstakt, och båda hade psalmböcker i händerna.
Tomas kände genast igen den gamla frun: det var Ellens mor.
Han hade sett dem tillsammans i Humlegården någon söndagseftermiddag i maj.
Gossen var alltså hennes bror, han som så gärna ville bli läkare...
Och det var här de bodde.
Tomas hade stannat utanför porten.
Ellen hade verkligen också sagt någon gång, att hon bodde på Grevturegatan, men det föll av sig själv att han icke hade kunnat besöka henne.
Om Ellen är hemma, är hon alltså ensam, tänkte han.
Men hur kommer det sig, att hon inte vill gå i kyrkan med sin mor och sin bror...
Kan hon vara sjuk?
Stackars Ellen, han hade förbrutit sig svårt mot henne.
Så svårt, att han knappast vågade tänka på det.
Vad skulle hon tro om honom?
Hon var kanske redan död.
På tre veckor hade han icke sett henne.
Hon kunde mycket väl vara död, utan att han visste något.
Livet är besynnerligt.
Nej, han måste se henne och veta om hon levde.
Tala med henne, förklara sig på ett eller annat sätt, falla ned för hennes fötter och tigga om förlåtelse...
Han var redan i trappan.
Den var smal och brant, och det var så mörkt i förstugorna, att han måste riva eld på den ena tändstickan efter den andra för att kunna läsa namnen på tamburdörrarna.
På en spräckt och smutsig enkeldörr, som tycktes höra till ett kök, såg han med förvåning elden från sin tändsticka lysa upp över ett namn, som han kände från böckerna och tidningarna, och vars ägare han många gånger hade sett på gatan och kaféet, alltid glad och elegant.
Tomas hade föreställt sig, att han måste bo vid Sturegatan, eller vid Strandvägen...
Först i tredje våningen fann han det namn han sökte.
Han stod en stund och betänkte sig med klappande hjärta och återhållen andedräkt innan han kunde besluta sig för att dra i det lilla röda och svarta klocksnöret.
Han visste icke vad han skulle säga henne.
Skulle hon tro honom, om han sade, att han hade varit sjuk, eller bortrest ett par veckor?
Nej, hon hade kanhända sett honom gå förbi handskbutiken någon gång.
För övrigt borde han egentligen bryta med henne; det var därför han hade gått upp.
I vad fall som helst måste han fatta sig kort, ty inom en kvart eller högst tjugu minuter skulle han ju vara i kyrkan, det hade han lovat.
Han litade på sin ingivelse och drog sakta i strängen.
Han ringde ännu en gång, hårdare; det hördes steg innanför, och Ellen stod framför honom.
Hon hade ett stort vitt förkläde med högt bröststycke och liknade en kysk ung husmoder, som blir överraskad mitt i sina bestyr.
Tomas kunde icke säga något; han stod röd av blygsel.
Han tyckte sig aldrig förr ha sett, hur vacker hon var, och likväl var hon mycket blek.
Ellen betraktade honom länge med en stel blick.
-- Kom in, sade hon slutligen lågt med en liten skälvning på rösten.
Lägenheten bestod av två små ljusa rum och ett kök.
De blevo stående mitt på golvet i det yttre rummet, och ingen av dem sade något.
-- Varför har du inte gått med din mor och din bror i kyrkan? frågade
Tomas äntligen lågt, med ett osäkert tonfall.
-- Jag har så ont i huvudet, klagade hon sakta, Han lade sin hand på hennes panna.
Den var brännhet.
Ellen brast i gråt.
-- Å, Tomas, snyftade hon, var har du varit så länge?
Han kunde icke svara något.
Hon drog honom ned på soffan, och hennes händer lekte i hans hår, och hon snyftade alltjämt med huvudet mot hans bröst.
-- Var har du varit hela tiden, Tomas, du måste säga var du har varit...
Du har säkert varit sjuk, säg har du inte?
-- Jo, svarade Tomas.
Båda sutto tysta.
Kyrkklockorna ringde därute, och regnet droppade mot fönsterblecket.
-- Om jag kunde tro dig, viskade Ellen.
Tomas svarade ingenting.
-- -- Hur skulle detta gå...
Han måste ju bryta med henne -- --
-- Om jag bara kunde tro dig, återtog Ellen.
Jag vill så gärna, men jag kan inte.
Du bryr dig visst inte mycket om mig!
Tomas var orolig.
Hans mor stod kanske redan och väntade på honom.