Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skall tala om för er i förtroende, att jag har ätit en stark frukost, fast Wilhelm afrådde mig.
Han gjorde det heller inte, och det var nog klokt, efter han skulle sitta med värdinnan.
— Men hvad var det ni talade om — när min käre svåger — Jo!
Nå, blef det lys over fjældet?
— Om det blef!
Oh, jag får tala om den färden för er.
Det hade regnat de föregående dagarne, det låg dimma öfver fjället, inte någon kompakt dimvägg utan en sådan, som på somliga ställen ligger som bomullstappar, kvarglömda mellan skrefvorna, på somliga ser ut som hvita ångor från bergets innandöme — som röken från ett hexkök, förstår ni.
— Men så småningom höjde sig dimflockarna, och de skarpa bergkonturerna kommo fram.
Så på en gång bröt solen genom molnen, och de mest egendomliga dagrar och skuggor drogo öfver dalen.
Det fanns skarpt belysta, ljusgröna fläckar, omedelbart bredvid skogsdungar, som stodo alldeles svarta, små strålande ljusglimtar öfverst på fjällspetsarna, smala vattenstrimmor, som sipprade nedåt sluttningarna och lyste intensivt hvitt.
Men er hustru vill er bestämdt något.
— Skall jag framföra det?
Fru Säfve skakade på hufvudet, hon kunde inte skrika tvärs öfver bordet.
Hon skickade i stället vaktmästaren öfver till sin man med ett kort, på hvilket hon skrifvit några ord.
Han läste och skakade på hufvudet.
— Inte ännu!
— Nå vidare!
Man får då aldrig vara i fred!
— Det var intet vidare.
Det var bara apropos det där »lys over fjældet», som jag talade om, apropos — ja, det minns jag inte mer.
— Tyckte ni inte att Dovrefjäll-platån påminde er om romerska campagnan?
— Jo visst, den lyste brun och ametist-färgad, alldeles som campagnan.
Finns det något underbarare i färg?
Er hustru nickar till er igen.
— Vet ni, hvad hon vill?
Att jag inte skall glömma att hålla festtalet för er?
— Åh, gör det inte!
Wilhelm är alldeles utom sig vid tanken att behöfva svara, och han gör det inte bra och det är så tråkigt.
Jag vet ingenting dummare än dumma tal.
— Ni är icke mycket uppmuntrande.
Vill ni ha torr eller söt champagne?
— Naturligtvis torr.
Nej, jag menar inte, att ert tal behöfver vara dumt, men jag tycker, att alla sådana där obligatoriska tal äro så onödiga.
Minns ni inte, hvad ni nyss sade om tröttkörda fraser och uttryck?
Vi kunna ju säga hvarandra några vänliga ord då och då, när vi råkas i hvardagslag, istället för att hålla tal.
Vi dricka med hvarandra!
Hon lyfte sitt champagneglas och drack med honom, hvarefter hon med en liten vänlig nick vände sig till fru Säfve och sin man och tömde sitt glas med en min, som att nu var den saken klar.
Men fru Eleonore blinkade åter till sin man.
Det var dödstyst i rummet, redan innan han knackat i sitt glas.
Säfve var verkligen en god festtalare, det han ville säga framförde han ledigt och i hjärtliga, alldeles icke patetiska ordalag.
Ett allmänt höjande af glasen och ett mer eller mindre högljudt mummel!
— Jag ber er om ursäkt, men man är lika litet ostraffadt hedersgäst som värd vid sådana här tillställningar!
Ett ögonblicks paus.
Så knackade Kurt i sitt glas, han var mycket blek.
Säfve sade i detsamma något till Wanda, men hon skakade på hufvudet och hviskade: tyst, så är ni snäll, jag skall passa på.
Kurt harskade sig ett par gånger och började:
— Vår värd har just nu haft vänligheten föreslå en skål för min hustru och mig — jag är ingen talare.
— — Det var som om Wanda väntat på denna replik, ty i detsamma den föll, reste hon sig upp, fullkomligt ogeneradt, med det höjda champagneglaset i sin högra hand och den vänstra lekande med buketten, och tog ordet från sin man.
Med åberopande af det han nyss sagt, att han ingen talare vore, och då hon helt nyligen, alltför nyligen för att hon ännu skulle hunnit glömma det, blifvit tillsagd, att hustrun skall vara sin man till ena hjälp, och man ännu aldrig hört, att en kvinna haft svårt att tala — ville hon göra det i hans ställe.
Hon gjorde det i ett litet förtjusande, ledigt och ogeneradt framfördt tal, i hvilket hon enkelt och varmt tackade värdfolket för deras goda önskningar och för att de så vänligt hälsat henne kommen i sin krets.
Alma Kronfelt växlade med Eleonore en hastig blick, som tydligen sade, att detta var något oerhördt; en ung, nygift fru, som på en stor middag ställer sig upp och håller tal.
När Wanda satte sig, bröt ett formligt jubel löst.
Herrarne klappade i händerna och ropade bravo.
Precis som på varietén, tänkte Eleonore, som skämdes för vaktmästarne.
I synnerhet
Mazère var utom sig af entusiasm.
— Nå var det inte ett bra tal, jag höll den här gången? sade Kurt förtjust.
Han hade med ens blifvit sig lik, trygg och säker.
Talet hade synbarligen tyngt på honom.
Stämningen började bli lifligare.
Säfve fick som vanligt höra komplimanger öfver sin vinkällare och allt som oftast, när någon af årstidens förstlingar eller någon särskildt raffineradt upplagd rätt bjöds omkring, ruskade fruarna på hufvudet åt värdinnan, hvilket betydde ungefär detsamma som herrarnes komplimanger.
Mazère bad om ordet och höll ett mycket kompliceradt tal för kvinnan, slående omkring sig med namnen Heloise, Beatrice, Petrarcas Laura, Werthers Lotte och slutande med Vetsera och Rosa Bonheur, den senare en speciel artighet åt Wanda som målarinna.
— Har ni hört talas om oförmågan att kunna tiga?
Af den sjukan lider min käre svåger, sade Säfve till Wanda.
— Nå, ni kan väl inte begära, att intelligensen skall ökas i mån af rätternas antal?
Gjorde den det, hade de ändå någon raison d’être.
Ni skall få se hvilka middagar Wilhelm och jag komma att bjuda på!
Fyra rätter med efterrätt.
Kanske litet frukt till dessert.
— Inte tror jag, ni får Wilhelm till det.
— Jag försäkrar er, att hans ungkarlsmiddagar voro bland de finaste i staden.
Han förstår sig på hur det skall vara.
— Sådana där ungkarlsvanor lägger han nog bort, när jag ber honom.
För resten har jag hört, att det var er hustru, som bestämde matsedlarna vid hans middagar.
— Ursäkta!
Hvad säger du, Kronfelt?
Jo, det är Bourgogne från 67.
Du har mycket rätt, inte sextiofem, sextiosju!
Jag slår vad med er, att inom ett år så simmar ni med strömmen, det blir enda möjligheten att hålla er uppe!
— Nej, det får ni inte upplefva.
Då sjunker jag hellre.
— Ska vi slå vad!
Kanske inte er första, men er femte middag blir som denna!
Det ropades öfver till Säfve: — Hör, du Konrad, afgör du!
Vi disputera härnere om det var en minut, som Fair Queen kom in före Vengeur vid sista kapplöpningen?
— Hvad säger Otto? frågade Säfve.
— Jag säger, att det var trettiosju och en half sekund.
— Du, afgjorde Säfve och fortsatte så med lägre röst, vänd till sin dam: det är en annan af mina svågrar, Otto Lundbäck, en ung man, som kan misstaga sig på, om Amerika upptäcktes eller krutet uppfanns i tolfte eller femtonde århundradet, men som aldrig misstager sig en fjärdedels sekund, när det gäller att ha reda på tiden vid en rodd- eller kapplöpning.
— Nå, hade han rätt nu?
Apropos sport, ska vi slå vad om den där enkelheten?
— Jag slår aldrig vad!
Men det blir en hederssak för mig.
Sådana här middagar äro inte i min smak.
Vi ha suttit vid bordet två och en half timme.
— Men nu är det också slut!
I den stora salongen med de förgylda möblerna och det röda sidenöfverdraget rådde en stund en ganska liflig konversation, så länge herrarne på stående fot och med kaffekoppen i hand underhöllo damerna.
Mazère, som observerat det ovanliga intresse, Säfve ägnat sin dam, beslöt att också »odla» henne.
Hon stod framför den lilla skizz, hon sista gången uppmärksammat, då hon ryckte till vid ljudet af hans röst, alldeles bakom sig.
— Hvad säger ni om denna lilla juvel?
— Den påminner verkligen om Rousseau.
— Hon sade det snarare till sig själf än till honom.
— Rousseau!
— Confessions! — Emile!
— Nej, ursäkta, fru Kurt, den vitsen förstår jag inte!
Hon såg förbluffad på honom utan att svara.
Mazère kände sig så osäker, att han ögonblickligen lämnade henne för att direkt hos Säfve underrätta sig om, hur han skulle ta saken.
— Hon sa’
Rousseau och jag sa’ Emile.
Var det nu inte rätt?
— Jo alldeles, från din synpunkt betraktadt.
Nej, käre bror, låt mig slippa i afton!
En annan gång.
— Det finns, ser du, en alls icke obskyr målare, som också heter Rousseau.
— Kom nu, så gå vi in och röka.
Den ene efter den andre af herrarne försvunno, och damerna voro hänvisade åt sig själfva.
Wanda gick bort till fru Kronfelt, som hon hört nyss kommit från Paris, men fick ej mycket utbyte af samtalet med henne.
De minnen, fru Kronfelt medförde från världsstaden, rörde sig nämligen uteslutande om lifvet, maten och serveringen på de stora restaurationerna, besöken i modemagasinen, föreställningarne på Champs Elysées varietéer, Guilbert Yvettes visor och liknande.
På alla Wandas frågor: nå var ni inte där, såg ni icke det? fick hon till svar:
— Nej, dit kommo vi aldrig, vi voro ju så kort tid i Paris, bara tre veckor, så vi hunno endast med det nödvändigaste.
— Nej, hon var omöjlig!
Wanda flyttade sig litet närmare värdinnan, som gjorde plats bredvid sig i soffan.
Gruppen kring henne talade uteslutande om middagen.
»Hur hade det varit möjligt för Eleonore att skaffa sig den fisken, som inte fanns?
Hade hon förskrifvit kronärtskockorna från Hamburg?
Hvem hade gifvit kokfrun idén att servera gåslefverpastejer i de små kristallskålarne, som väl egentligen voro ämnade till desserten?
Det var något att lära och taga efter!»
Var inte middagen ännu slut? tänkte Wanda.
Hon hade ingenting att säga om den och försökte få samtalet in i en litet mindre materiell fåra, men den nyss öfverståndna middagen hade verkligen varit för öfvermäktig och tagit för mycket på krafterna, för att damerna skulle kunna anstränga sin intelligens.
»Jo, fru Ekström och fru Lund talade litteratur, de diskuterade den »förtjusande Ohnet» och den »söte Malot» och Delpits sista bok, som var »öfverdådigt spännande».
»Ja, ser du», tillade fru Lund upplysande, »jag läser den på franska; i öfversättning blir det aldrig detsamma.»
Så började de tala om den ovanligt tråkiga supén, som de inte kunde glömma, och som Wanda snart tyckte sig ha varit med om.
Hon satt och bläddrade i ett familjealbum af blå plysch med stora förgylda beslag.
Slutligen frågade fru Ekström henne hvad hon tyckte om Göteborg.
Hvarpå hon svarade ett hastigt: »Det är en vacker stad!»
Det kunde nu ingen förstå, — när man kom från Stockholm!
— Har fru Kurt ondt i handen?
Wanda hade tagit af högra handsken och gned ifrigt näsduken mot handleden.
— Nej, men jag har fått en fernissfläck, som inte vill gå af.
Jag fernissade en hylla, innan jag gick.
Ingen af fruarna visste någon råd för detta.
De hade aldrig haft någon bekant, som fernissade hyllor.
De tego således, och Wanda gned.
Tre damer, som sutto i en klunga med hufvudena lutade tillsammans, sågo ut, som om de hade mycket roligt, men också som om de ej ville bli störda.
Clara Mazère, som var en af dem, talade om »något förskräckligt», som de andra omöjligt kunde tro, förr än det upplystes, att den där ryslige Karl von Beck var inblandad i saken.
— Men ha ni hört det nyaste — — — —?
Hvem har berättat det?
— Det har jag hört af min man, men det är väl ingenting mot — —
— Ja, det har jag alltid trott.
Nej, det här kunde Wanda inte alls följa med, och det var väl inte heller meningen.
I detsamma kom Amelie Rickner fram till gruppen.
Wanda skyndade mot henne.
— Nå ändtligen!
Jag har sökt efter er sedan middagen.
Kom, vi sätta oss för oss själfva!
— Uppe och hälsat på barnen.
— Åh, gå upp dit igen med mig!
Jag vill så gärna se dem, isynnerhet Baby.
Er bror är alldeles entusiastisk, när han talar om henne.
— Ja, han är mycket svag för alla barnen, mest för Baby.
Hon sof nu; men jag går gärna med er upp igen.
— Fast det är kanske bäst vi säga till Eleonore.
— Wilhelm berättade, att han råkat er i går afton, när han kom från kontoret.
Hade ni varit och läst för den blinda frun, ni talade om?
Hon sitter mycket ensam, stackare, och ni förstår, i mörkret!
Hon bor hos en väninna till mig, Alida Claeson, och både hon och hennes döttrar äro mycket vänliga och goda mot den gamla, men flickorna äro upptagna hela dagen hvar på sitt håll, och Alida har sitt hushåll, — så nog blir min gamla Jeana glad, när jag kommer till henne och hon får prata med mig om nytt och gammalt.
Hon har varit hushållerska hos mina och Konrads föräldrar, och hon har ett ofantligt intresse för allt, som på minsta sätt rör oss.
I morgon har jag mycket att berätta.
— Kan ni tala om all den här lyxen?
— Ja, för gumman Beck.
Inte för Alida, för henne skäms jag.
Jag skulle i alla fall ej kunna komma ihåg hälften, om jag ej försökte lägga det på minnet för Jeanas skull.
Hon tycker det är roligt att höra om allt öfverdådet — mig pinar det att tala om, isynnerhet där.
Men jag går ändå gärna dit, både för Alidas skull och för att se gumman sitta framför mig i mammas gamla länstol, det är ändå något af det gamla hemmet, som nu är så fullkomligt utplånadt.
— Ta mig med dit en gång, så är ni snäll.
Men kanske hon alls inte kan intressera sig för hvad jag har att tala om.
Det får väl bli om mina resor, om Paris, Italien, Spanien.
— Om hon har intresse för er!
Herr Kurts svärdotter och »lille Wilhelms» hustru!
Jag har fått beskrifva er både utan och innan.
— Har fru Säfve något emot, att jag går upp med er svägerska och ser på barnen?
Eleonore stod framför dem.
— Visst inte, om det roar er.
Jag skall gå med.
Det hör till mina principer att aldrig låta barnen vara nere, när vi ha främmande.
Tonvikten på ordet mina var så skarp, att det ögonskenligen ej tycktes vara alla de närvarande fruarnas princip.
Öfver åtta, då ligga de redan.
Några af fruarna reste sig för att göra sällskap till våningen en trappa upp, där barnkamrarna voro belägna.
Det ansågs nästan som en skyldig artighet mot värdinnan.
En mattbelagd trappa förde till öfra våningen.
Barnen hade sin särskilda tambur däruppe, i hvilken deras ytterkläder hängde och från hvilken man kom direkt in i de tre stora barnkamrarne, hvar och en försedd med sängar, bord och stolar, leksaksskåp, skrifbord och bokhyllor af hvitt, poleradt trä.
Golfven voro oljedränkta, det ansågs nyttigare än mattor.
Eleonore fäste Wandas uppmärksamhet på de stora eukalyptusträden och på gasapparaterna i väggen, medels hvilka man kunde få varmt vatten inom några minuter, de olika baljorna och kannorna till öfversköljning o. s. v.
Barnen lågo redan i sina madrasserade järnsängar och visade sig så resignerade öfver besöket, som små, sömniga barn kunna vara, när de äro riktigt väluppfostrade.
Den treåriga babyn låg i ett inre rum och sof med ena armen kastad öfver hufvudet, medan det rödbruna håret ringlade sig på kudden.
Wanda böjde sig ned och kysste den lilla handen.
— Hur barn ha det nu för tiden! sade fru Ekström, då de återkommit in i Wilhelminas rum.
När jag tänker på min barnkammare, och hur ni hade det, Eleonore!
Minns du, alla ni fyra flickor i ett rum!
— Vi hade det förskräckligt, svarade Eleonore med öfvertygelse, det är därför jag anser det för min plikt att låta mina barn ha det så godt som möjligt.
Nå, du hade det också bra otrefligt, Amelie, fortsatte hon vänd till svägerskan, fast du kunnat haft det så bra.
Konrad har beskrifvit ditt flickrum, den lilla vindsskrubben, jag använde till garderob, när vi bodde därnere.
— Jag hade det utmärkt, svarade Amelie ifrigt, nästan sårad.
Jag tror inte, någon kan ha eller få en lyckligare barndom att minnas än jag.
— Apropos barn, sade Clara Mazère, som kommit upp efter de andra, så har Hugo köpt en pony till Annie.
Hon skall rida med honom.
Det blir roligare för henne än att gymnastisera, hon har anlag för snedhet.
— Det är kanske roligare, men kan det vara lika nyttigt för ett nio års barn? frågade Amelie.
— Mycket nyttigare.
I England rida barn, så snart de äro en fyra, fem år, säger Hugo.
Hur länge har du ridit, Wilhelmina?
— Ett år nästan, svarades från sängen.
— Ja, och hon mår ju bra af det.
Sedan Wilhelmina börjat rida, har Annie inte gifvit sig någon ro, förr än hon fått sin pony.
— Jag har fått min af farbror Kurt, sade Wilhelmina upplysande.
Fru Kronfelt förfrågade sig mycket ifrigt hos Eleonore rörande ridlektionerna.
Det var något hon förut aldrig tänkt på, men när det ansågs nyttigt för barn att rida, måste de rida.
Hvad gör man icke för sina barn?
— Nu är det bäst att vi gå, annars blir det här ungherrskapet alldeles yrvaket, sade Eleonore, i det hon öppnade dörren till den långa korridoren.
— Åh, Eleonore, du måste visa oss din vind!
Du har ju fått elektrisk belysning där.
Eleonore lät bedja sig — inte kunde det intressera fru Kurt.
— Åhjo, hvarför inte?
Det skall kännas skönt att få röra på sig.
Eleonore gick före dem in genom en dörr vid bortersta ändan af korridoren.
Det är min enskilda vind, sade hon i en ton, som om hon förevisat en af Louvrens eller Vatikanens salar.
I ett nu strålade den i stark belysning från tre elektriska lampor.
— Det är charmant, alldeles utomordentligt!
— Jag undrar, om det är mycket svårt att få inledt, sade en af fruarna.
— Jag tror nog det är dyrbart, svarade Eleonore i afrådande ton.
— Det är nog inte så farligt, när man har elektriskt ljus öfver allt som vi, sade Caroline Lemke.
En sådan massa lårar du har!
Bara de nödvändiga.
Den här är för mattor, den här för gardiner, den här för innanfönster, den här för bordskifvor, de här sex lårarne för olika sorters kläder, som ska’ lämnas till tvätten.
Wanda var förvånad.
Hon som var van vid utrymmet i pariservåningarne!
— Men nu få vi gå ner.
Det här är språkröret till andra våningen.
Språkrör ha vi också i sängkammaren och i barnkammaren.
När de kommo i tamburen, trängde en stark cigarrök ut från Säfves rum, och man hörde ett sorl af röster därinifrån.
— Är det här rökrummet?
Då går jag in ett ögonblick och ser hvad
Wilhelm har för sig, sade Wanda.
Herrarne tycka inte om att bli störda, sade fru Säfve hastigt men ej tillräckligt hastigt för att icke Wanda kunde hinna in genom dörren, bakom hvilken ett välkomnande sorl trängde ut till damerna, som långsamt vände tillbaka till salongen.
— Nå, det var vänligt att titta in till oss, sade Säfve, i det han hastigt reste sig upp och kastade en varnande blick på en grupp äldre grosshandlare, hvilka höllo på att öfverbjuda hvarandra i berättandet af skabrösa historier.
De sågo samtliga mycket echaufferade och lifliga ut.
— Vi gå väl in och spela då, sade Kronfelt, men glöm för all del inte, att vi få slutet sedan, tillade han i en halfhög hviskning.
Den tilltalade småskrattade, han visste, att slutet skulle bli gouteradt.
— Jag är rädd, att den, som inte röker, omöjligt kan härda ut här, sade Säfve, i det han sökte slå undan en röksky, som hvälfde fram mot Wanda.
— Därför tänker jag också röka.
Har ni en cigarrett att ge mig?
Säfve sträckte fram en cigarrettlåda och räckte henne ljuset för att tända.
— Nej, jag skall tända på Wilhelms cigarr, annars smakar det inte.
— Han sitter därinne och spelar.
Vi få tala tyst, annars störa vi.
Wanda gick in i det inre rummet, där några spelbord voro ordnade.
Det hade varit ett tillfälligt uppbrott för läskedryckernas inmundigande, men nu hade alla herrarne återvändt till spelborden.
Wanda ställde sig bakom Wilhelms stol och lade sin hand på hans axel.
Han nickade belåten till henne men yttrade ej ett ord, innan spelet slutat, då han lät henne tända cigarretten på sin cigarr och hviskade:
Du kan gå in ett ögonblick och vänta på mig i biblioteket, jag är ifrån vid nästa omgång.
Hon vände tillbaka till det första rummet och slog sig ner i en mjuk länstol, som Säfve sköt fram åt henne.
Han satte sig bredvid.
— Spelar ni inte? frågade hon.
Det var roligt, att jag fick visa er hur jag har det!
Det är det vackraste rum, jag sett i Göteborg, utbrast hon förtjust, i det hon såg sig omkring.
Jag kunde väl tro, att ni inte kunde nöja er med bara sammet och siden.
Hvad det är roligt att ni har det så!
Jag tänker alltid:
»visa mig ditt hem och jag skall säga dig hvem du är.»
Det där om »hvem man umgås med», håller långt ifrån streck.
Ens umgänge kan bero af släktskapsförhållanden och andra omständigheter, men ens hem, det är bara beroende af en själf.
Jaså, det tror ni inte.
Jo, hemmet ger intryck af ens personlighet, jag talar inte om inhyseshjon och dylikt.
Har man däremot ingen personlighet, ja, då syns också det för dem, som kunna se.
Han såg på henne, som om han velat utforska, om det låg något under orden.
Men hon låtsade ej, som om hon märkte det, utan fortsatte:
— Så många böcker ni har!
Hvar ä’ handskrifterna?
Inlåsta, hvad!
Jo, när jag har främmande, som inte frågar efter dem, bryr jag mig inte om att få dem skärskådade, tummade och inrökta.
— Det förstår jag så väl.
Jag känner detsamma för taflor, som jag håller på.
Jag tål inte, att någon, som jag vet ej har sinne för konst, ser på dem — det tar bort fraicheuren och nöter den.
Och talar någon om konst, på ett konventionelt sätt eller därför, att det skall så vara, är det lika pinsamt som att höra en falsk ton.
— Om det skär!
Då förstår ni, hvarför handskrifterna äro inlåsta för i dag, men en annan dag skall jag visa er åtskilligt, som är värdt att ses, isynnerhet för en artist.
Hvad säger ni om det här till exempel?
Han böjde sig ned öfver ett stängdt skåp, låste upp dörren och tog fram en bok, som han visade henne.
Ett beundrande utrop undslapp henne.
Han höjde varnande pekfingret.
— Åh, så härligt, hviskade hon.
De kunde något de där illuminatorerna, sådana färger, sådan känslighet!
Jag ville ge något till, om jag kunde få kopiera det här.
Hon flyttade lampan närmare.
— Det kan ni få.
Jag skall komma upp med den en dag, ni skall till och med få behålla den öfver natten.
Det är inte mången, jag skulle vilja anförtro den åt, men jag ser, att ni uppskattar den, som den förtjänar, eller nästan som den förtjänar.
Se på det här till exempel!
Och innehållet sedan!
Det doftar af krusmynta och rosor.
Har ni någonsin ströfvat omkring i en sydländsk klosterträdgård, då vet ni hvad jag menar?
Det är lika mycken skillnad mellan en vanlig trädgård och en dylik klostergård som mellan en vanlig bok och den här.
Det ligger något kontemplativt, inåtvändt, drömlikt öfver dem.
— Jag kan inte tänka mig ett lyckligare lif än de där gamla munkarnes, fortsatte han.
Att få stänga in sig i sin cell och sitta dag ut, dag in, år ut, år in och syssla med ett arbete, som man går fullt upp i — och sedan om aftnarne, när man är trött — det måste vara en annan trötthet, det arbete man älskar lämnar efter sig — liksom mättad med feberaktig längtan att börja på nytt nästa morgon — att då få sätta sig och drömma på någon gammal, kullfallen pelare i en af de där doftande klostergårdarne.
Och så veta, att när man afskrifvit en sådan här bok, så har man gjort ett arbete, som lefver, när man själf är död och borta.
En sådan medeltidsmunk hade jag bäst passat att vara och helst velat vara.
Ni ser kritisk ut.
Tror ni inte, att jag menar det?
— Därför — hon höjde på axlarna.
— Ni menar askesen!
Jag erkänner, att af den har ni inte fått ett fullödigt intryck i dag, men jag försäkrar er, att jag för min egen del kunde lefva under långt enklare förhållanden — och vara lyckligare.
I detsamma Kurt reste sig från spelbordet inne i andra rummet, tog Säfve med en hastig rörelse boken från Wanda, lade den på dess förra plats och låste till om den.
Han hade knappt vridit om nyckeln, förrän den stämning, som legat öfver honom under deras hviskande samtal, var som bortblåst.
Han var som förut den artige, uppmärksamme värden, ingenting mer.
Ett par af herrarne följde med Kurt fram till bordet och började samtala.
Wilhelm böjde sig ner öfver Wanda och sade: »Skall du inte gå in till damerna?
Det är allt bäst.»
— Nej, omöjligt!
Ni får ge mig något att göra, fortsatte hon, vänd till Säfve.
Jag kan inte sitta sysslolös, medan jag röker.
Hon drog ett par djupa bloss.
Gif mig den där tallriken, herr Säfve, nej, inte den, den hvita där borta!
Är ni mycket rädd om den?
— Nej, ni får gärna kasta den i luften och misslyckas i att fånga den, om det roar er.
— Det är intet konststycke.
Det är litet konst.
Gammal förresten som gatan.
Sotritning.
Hon höll tallriken öfver ljuslågan och lät röken svärta den.
Med en guldnål, hon tagit ur klädningen, började hon skrapa och radera och fördela dagrar och skuggor.
Jag ville ge er en liten föreställning om högfjällsnaturen, jag talade om i middags.
Herr Säfve, låt bli att titta på min handled!
Det vill inte gå bort, det är fernissa.
Du vet, hur jag gnidit, Wilhelm!