Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Har du inte fattat ditt beslut ännu?
Icke heller nu något svar, men han förstod henne.
”Det skulle du ändå skynda dig att göra.
Om ett par år äro vi gamla båda två.
Tänk på det.”
Hon svarade icke, hon smekte hans hår, hon log mot honom, så att han måtte glömma detta stygga, stygga, och så att hon skulle få ännu några lyckliga minuter att lägga till alla andra innan det kom.
”Står hon inte och håller mig qvar så att jag inte kan gå!” sade han skrattande till sist.
Åh – så många minuter hon stulit!277
Ända till den tolfte November såg hon honom icke.
Det var att gå på glödande kol, det var att få hela sitt inre omvridet med eldgafflar.
Så skref hon.
Lifsbegär och lifsleda stredo med hvarandra.
Hon skref ett bref med förvänd stil, på dålig danska och med ett formlöst innehåll.278
Så kom han d. 13de.
Han skakade henne i axlarne, han kastade henne hårdhändt, smeksamt och hänsynslöst omkring, han gaf henne kindpustar och slag.
Hvad skulle man eljest taga sig till, sade han.
Detta var ju ”den rene Hysteri”.
Stryk skulle det till.
Eller en stor gardesofficer till älskare.
Det var det enda som fattades.
Stryk skulle han också ge henne.
”Känner du; jag slår hårdt!”
”Slå gerna.”
”Nej, se på mig.
Jeg bliver lige saa gal paa dig, naar du ikke kan se paa mig, som jeg bliver paa Edith.
Hvad är det vid dig?
En hysterisk qvinna.
Fy!”
”Du har orätt.
Du tror att jag lefvat hela mitt lif bara som på en presenterbricka, att jag alltid suttit i lugn och haft det godt, att jag aldrig kan ha verkliga sorger och verkliga bekymmer, som icke alls behöfver ha med inbillning och hysteri att göra.”
Och hon började berätta om sig sjelf, blott några rent yttre konturer af hennes nuvarande ställning.
”Men du har ju verkliga sorger!” utbrast han, ”jag tar mina örfil[ar] tillbaka.”
De talade länge och förståndigt.
Småningom blefvo de glada igen och kommo ifrån den sorgsna tonen.
När han ville gå stod hon åter vid dörren och höll honom qvar med sina smekningar.
”Nå, så gå in till dig.”
”Jag vill, men inte i qväll.”
”Nå, när du sjelf önskar då.”
Och han gick.
Det var en lördag, det var den 19de November.
De hade icke gjort något aftal.
Hon hade icke bedt honom komma.
Men hon gick och var så lycklig i tanken på att denhär gången skulle han icke bli borta, hon skulle icke få vänta länge och förgäfves.
Hon hade äpplet att locka det stora barnet med.
Hon gick omkring och dref tills det var tid att hon kunde vänta honom.
Hon såg lykta efter lykta tändas och glänsa fram ur det lätta, blågrå storstadsdiset, och röda sken glödde till ett efter ett borta från jernvägsstationen.
Allt var så vackert, så underbart vackert som hon tyckte sig aldrig ha sett det förr.
Och hon log i sina stilla tankar.
Om han kom i qväll, då visste hon att det skulle ske.
Hon gick hem, fyld af sin starka, unga sensommarglädje.
Hon kände sig så rik, så harmonisk.
Hon längtade, men utan oro och qval, ty hon visste att han skulle komma.
Om icke i dag, så i morgon, och om icke i morgon, så snart.279
Hon gick in i sitt lilla hem, der lamporna voro tända, hon ordnade allt, hon gick omkring der och såg på all denna lugna komfort, som var hennes, och som hon höll af för hans skull.
Han förde henne fram mot skrifbordet, fram till lampan, de stodo och logo hvarandra in i ögonen, nu visste de båda att hon var hans, att hon var qvinna.
Han drog henne till sig och hon var icke kall, bara lycklig, tryggt sluten intill honom.
Och så kom den, hviskad in i hennes öra, frågan:
”Du vill?”
Också den gamla ångesten.
Hon försökte smeka honom lugn och god, men det gick ej längre.
Han ansigte mulnade och han förde henne bort ifrån sig.
Hon satte sig ett stycke bort i rummet och han blef stående vid skrifbordet i det han endast betraktade henne, mulet och ogillande.
”Hvarför kysser du mig, när du inte vill mig mer?” kom det knotande, i det hans gråa ögon sågo på henne så kallt och förståndigt.
”Är det nu jag, som” – – –
”Nej, nej; låt oss nu inte tala om det.”
Han gick och satte sig på andra sidan bordet utan att se på henne.
Han teg och hon teg.
Det varade länge.
Hon gnagdes af detta tysta missnöje, hon väntade som på en straffpredikan.
Men denna trumpna tystnad var straff nog.
Hon hade endast att vara tålig.
Godt eller ondt – det låg ju allt i hans hand.
Så reste han sig, kom emot henne och räckte fram sin hand.
”Försoning,” sade han blott, och med tacksamhet såg hon upp i det lilla ansigtet, som log så barnsligt och godt.
Hon lade sin hand i hans och så var freden sluten.
De talade om likgiltiga ting.
Hon följde honom till dörren.
Hon kände ett styng i sitt hjerta som om hon gjort honom en orätt eller som om hon undanhållit honom något som tillkom honom.
”Gå inte nu,” bad hon.
Han såg så kall och likgiltig ut, och det pinade henne så.
Hon kunde icke låta honom gå i den sinnesstämningen.
Hon försökte att hålla honom qvar som vanligt.
”Nej, nu gör det ingen nytta.
Nu är jag alldeles kall, nu vill jag gå.”
Hon kallade honom tillbaka från tamburen gång på gång.
”Hvad vill du mig?
Gift dig med en eller annan eller tag dig en älskare.”
”Hur kan du tala så?”
”Jo jag behöfver dig inte.
God natt.”
Hon kände hur ångesten trängde sig ut i blicken då han åter stod vid utgångsdörren, hon sträckte fram händerna, det var som om hjertat ville brista, det var som i fall han nu gick med denna kalla ovänlighet skulle de aldrig se hvarandra mer, det var som om mörkret gapade derute och för alltid skulle uppsluka hans gestalt.280
”Stanna!
– Ett ögonblick bara!”
Hon kände icke igen sin röst, den var halfqväfd och ändå tydlig.
Han kom hastigt och beslutsamt in och stängde dörren.
Hon ville icke af fri vilja, tyckte hon, hon ville för att slippa från en tortyr.
Hon ville derför att hon icke kunde låta honom gå, och detta var enda medlet att hålla honom qvar.
”Ja,” sade hon.
”Men nu är jag alldeles kall, du skulle sagt ja för en stund sedan.
Nu känner jag inte den minsta sinliga dragning till dig.”
”Så gå då.”
”Nej, gå in till dig.”
Hon gick mot dörren, men han hejdade henne på tröskeln.
”Låt oss tala som förnuftiga menniskor.
Nu är jag alldeles klar i hufvudet; jag kan bli kall med ens, när jag riktigt vill.”
”Ja, låt oss vara förståndiga.”
Nu var hon också kall.
Det skulle ju sluta i alla fall, så kunde det likså väl sluta nu.
”Du är en alltför ärbar qvinna,” fortsatte han, ”du skulle inte förr ha gjort det än det skulle harma dig.”
Nu skall jag låta dig gå.”
Han såg skarpt på henne och tvekade.
”Men det kan hända att det dröjer länge innan vi se hvarandra ensamma igen.”
”Kom så.”
”Nej, nu är du ju kall.”
”Jag blir nog varm.
Gå in till dig.”
Det var en kall, torr öfverenskommelse, det förekom henne som ett öde, hvilket icke kunde undvikas.
Hon gick utan ett ord mer.
”Jag stannar här tills du ger mig tecken,” sade han, och hon stängde dörren.
Derinne var persiennen nedrullad, men gaslyktorna kastade en strimmig belysning in genom dess spjelor och glittrade henne i ögonen.
”Jag släcker lampan, så att ingen af dina bekanta kan komma upp och fråga om du är hemma.”
Hon kastade kläderna af sig, skälfvande af skrämsel, men besluten att vara ordhållig.
Då hon var halffärdig öppnade han dörren.
Hon spratt till då hon såg honom [i] hvita linnet.
Hennes ögon hade vant sig vid skumrasket, hon kunde tydligt se hans ansigte, som log.
”Vänta ett ögonblick; jag är inte färdig.”
”Hvad gör det?”
Han kom in i rummet.
”Kom,” sade han.
”Men jag skall väl åtminstone ha skorna af!”
Hon sade det med ett litet knot, som ett bortskämdt barn.
Han såg så god ut, hon kände förtroende för honom.
Han strök med sin hand öfver hennes nakna skuldra under linnet medan hon böjde sig ned för att draga stumporna af sig.
”Nu är du väl till mods som en som går till schavotten?”
”Nej,” svarade hon och såg upp i hans ansigte, ”men jag vill ha min nattskjorta på först.”
”Hvad skall det tjena till?”
”Jo, jag skall ha min långa nattskjorta på, min kära nattskjorta!” skrattade hon lågt i det hon fumlade af brådska och förlägenhet.
”Så – var lugn, jag skall vända mig bort.”
Han stod vid hennes säng, påklädd, och med hennes hand i sin.
Hon låg stilla på kuddarne och såg upp i hans ansigte med en stor rik, ren känsla af lycka, af ro, af hederlighet.
Han var mer än allt i verlden, mer än lif och död, mer än arbete och vänner, anseende och ställning.
Han var hennes kärlek.
Håret låg upplöst på kudden, föll kring axlar och nacke, armarne hvilade utbredda på dunbäddens hvita öfverdrag.
Hon kände ingen skygghet, mera.
Så var det att älska helt.
Sådan var den sunda naturliga kärleken, utan råhet, – mjuk och fin, kysk och enkel.
Han hade lärt henne det.
Hon förde andaktsfullt hans hand till sina läppar som i ett tack.
Han stod och såg på henne som i ett stilla vemod.
Gälde denna sorg honom sjelf eller henne?
Han sade ingenting, böjde sig blott ned och kysste hennes panna, så lyfte han upp hennes hand, kysste också den, stilla och som i vördnad.
Så gick han tyst derifrån.
De följande veckorna sågo de hvarandra icke utan i främmande menniskors närvaro och kunde ej tala i förtroligare ton utan om de andra ett ögonblick lemnade rummet.
Hon undrade om allt nu skulle vara slut mellan dem.281
D. 8 Dec. 87.
Det var ett onödigt ”ni” från en föregående dag (d. 3), som hon icke kunde förlåta.
Hon kände sig likgiltig och hon ville visa sig likgiltig.
Hon kom från sitt sofrum när han stod i begrepp att gå, efter att ha lagt sitt visitkort på hennes arbetsbord.
”Jag stod just färdig att gå.”
”Tänk så glad jag skulle ha blifvit, om jag kommit in och funnit visitkortet efter att ha varit borta knappt fem minuter!”
Och så stodo de inne i hennes arbetsrum.
Han ville draga henne till sig, i rättighet eller vana.
Och så kom kylan öfver henne; hon stramade upp sig blott och mötte hans blick tillbakavisande.
”Hvad är der?”
”Ingenting.”
”Hvarför gör ni såhär?
– Han eftergjorde hennes rörelse med hufvudet, när hon drog sig tillbaka från att möta hans läppar.
”Kan man alltid göra sig reda för hvarför?”
”Nej men någonting måste ju då ha händt?”
Ingenting har händt.”
”Men hvad är det då?”
”En stämning, ett ingenting.”
”Men hvad för en stämning?”
”Bara att jag tycker mig ha blifvit främmande för er.”
”Så?” – han skrattade och ansigtet klarnade upp – ”vi ha blifvit främmande för hvarandra!
Är det ingenting annat än det?”
Han drog henne till sig i kraftiga famntag och lidelsefulla kyssar, gladt, friskt, med kropp intill kropp.
Hon var lugn och glad och harmonisk igen, på en gång älskande och lidelsefri, så, som hon alltid känt sig i hans armar.
Hon gjorde intet motstånd och hon log mot det välkända ansigtet, trygg under dessa häftiga smekningar, som öfverraskat henne som ett yrväder, och som icke talade om könslig kallsinnighet eller fysisk afsmak.
Han grep med sina händer kring hennes hals som om han ville strypa henne och så att det knakade i halslinningen, han slängde henne härs och tvärs som om hon varit ett viljelöst ting eller en tom klädnad, och hon skrattade friskt och ungt.
Främmande för hvarandra – de två!
”Jag har sådan lust att misshandla dig,” sade han.
Och hon skrattade vid en jemförelse mellan denna hårdhändta kärlek och den förra själstortyren.
Med blicken sänkt i hennes förde han henne fram till chäslongen och hon var glad och lycklig.
Den gången hade hon ju ett fullgodt skäl att ställa mellan sig och det grofva, okyska, som nu kunde komma in emellan dem.
Så hon längtade de dagar som följde!
Han kom så sällan nu.
Kallsinnighet således!
Nu hade han egt henne helt.
Hon hade brutit alla gamla fjettrar och varit fullt naturlig – en halftimma.
Och så var han nöjd, så hade de intet mer att säga hvarandra, så kunde de skiljas.
Nu var det tid att gå.
Men att gå var icke att bli fri; att gå var att lida en långsam och qvalfull död, skymfligt och opåaktadt.
Bättre dö strax.
Bättre att lida kort och få ett slut.
D. 12 Dec.
Hon satt ensam och skref ett bref till honom, deri hon ville fråga om han önskade att hon skulle resa bort eller stanna kvar.
Det kändes den ständigt gnagande smärtan i bröstet, tomheten, der hvart andetag luft försvinner utan att ge lättnad, det stora svarta djupet af lifsleda.
Det låg en stor död, tung tystnad öfver rummet, hvilken stadens buller och vagnarnes skrammel gjorde endast dess mer påtaglig.
Allt detta som saknaden och hennes längtan efter honom gifvit henne till ett nu gammalt och invandt sällskap, – det vidriga, tryckande sällskapet af en, som man aldrig skall bli kvitt.
Nu skulle det börja, detta, som hon alltid fruktat, – eller rättare det hade redan börjat, detta, som hon ända från första stund vetat skulle komma: det gradvisa nedsjunkandet, det förödmjukande nedsjunkandet till något som först är likgiltigt, sedan motbjudande – – – Hade hon då icke egt kraft att bryta innan detta kom? som hon hela tiden vetat skulle komma.
Så öppnades dörren.
Det var han.
Hon såg ännu en gång detta kära ansigte, der hvarenda skiftning i uttrycket var henne så välbekant.
Hon gick emot honom, hon lade sina händer på hans axlar och hon såg, hon såg och såg in i detta ansigte, som hon så snart skulle ha sett för sista gången.
Hon log mot honom, men hennes strupe snördes samman af allt lefvandes ångest för att dö; hon höll sig från honom på armslängd och bara såg in i detta ansigte med sina spelande drag, sin grundton af själsfin nästan kvinlig vekhet.
Älska och dö, älska och dö! – – – Hade detta varit lycka?
Ty hon ville ju icke ha det ogjordt, icke lefva om sitt tomma, solskensfattiga lif igen och stryka ut denna smärta derur.
Det var ett sådant jubel att se honom, det var en sådan ångest att dö.
”Hvad är det vid dig?
Du ser så underlig ut,” sade han vekt och med sitt varma leende.
Hon andades djupt innan hon kunde svara:
”Jag blef bara så glad öfver att se dig.
Jag hade längtat.
Åh, jag hade längtat så!”
”Längtat?
Efter mig!
Kan man tänka sig något så dumt!”
”Ja det är dumt.
Jag kan inte låta bli.”
”Hvad vill du mig då?”
”Bara se dig!
Om jag sett dig en enda minut, så är jag nöjd, så är jag glad för en hel dag.”
”Sådant prat!”
Det låg sol öfver hans ansigte och stämman var mjuk som när man talar till ett kärt barn.
Han drog henne till sig och hon lade sitt hufvud på hans axel; de smögo sig intill hvarandra att bara kyssas, att bara le mot hvarandra och kyssas, bekymmerslöst, barnsligt, tillgifvet, – som hon tyckte.
Hvarmed skulle hon strida emot?
– ”Icke här,” sade hon.
”Hvad?
Blygsamhet?
Skygghet?”
”Låt oss gå in i ditt sofrum då.”
Som en lysmask glimmade en liten lampa derinne med blekt sken, från höjden af ett skåp, och rummet var skumt.
Hon begärde intet, hon fruktade.
Det var hans närhet, hans åsyn, hans vänlighet hon åtrådde, hon skulle kunna köpa hvarje minut för sin ära, för sitt blod, för allt hvad hon egde att ge.
Skilsmessan var ju döden, att se honom var att lefva.
Och hon älskade lifvet.
Hon stod stilla framför honom på mattan med armarne tryckta intill kroppen som en slafvinna kan stå inför sin herre.
Och hon log emot honom med hela sin dödsdömda hängifvenhet.
Han såg på henne liksom undrande.
”Nu vill jag dig ingenting,” sade han sakta.
Och i den skumma belysningen sågo de på hvarandra igen, och som två mörkrädda barn smögo de sig samman, men till en lång kyss.
”Du skall inte se så högtidlig ut.
Du skall ta det bara som en förnöjelse.
Om några veckor är det öfver för oss båda,” sade han.
Att hela lifskraften var knäckt?
Att hon var bara skuggan af en menniska?
Att hon lidit sig trött till döds?
Att det, att gifva hälften af sin varelse åt en annan, är att dö; när den hälften skall ryckas lös.
”Du skulle älska en stor karl på fyra alnar, som kunde passa åt dig sjelf.”
Hon skakade på sitt hufvud med ett leende af sorg.
Och så blef han varm igen, eller han ville gå, eller hon visste icke hvad.
Hon tänkte bara på att han skulle säga farväl och att hon icke skulle se honom.
Han frågade, och hon teg, han befalde och hon stod ännu orörlig framför honom i sin mörka klädning, tvekande, rädd att han skulle gå.
Och så kom det, hårdt, kallt.
”Vill du inte?”
”Jag skall göra allt hvad du vill, bara du lofvar att jag får se dig.
Bara en minut om dagen!”
”Ja, ja,” sade han afvisande.
Hon kände hans händer hastigt knäppa sig samman med hennes.
Han bröt henne ned, nästan kastade henne handlöst på mattan.
– Köpa dessa minuter – – – köpa dem från hans likgiltighet, köpa dem med armarne kring hans hals i sin gränslösa, lidelsefria dödsdömda hängifvenhet!
Och hon log, derför att han tyckte om att se henne le; hon log i denna stulna, brottsliga, hopplösa lycka.
– Fordra och underkasta sig –
Hon stod stilla framför honom på golfvet i sin mörka klädning.
Hon var brydd och osäker.
Så vände hon sig skälfvande om och fäste upp sitt hår, som fallit ned.
Så hade det kommit in, – detta råa, grofva, föraktalstrande mellan dem, detta som hon vikit tillbaka för.
Så hade hon gifvit ut sitt sista stackars kopparmynt och stod der bankrutt.
Hon visste det.
De smögo in i hennes arbetsrum, de satte sig tysta.
Nu kände hon att han skulle gå, nu hade hon intet att betala med.
Nu återstod intet annat än gälda sin skuld till samhället och moralen.
”Så dumt att gå och älska mig.
Hvad i all verlden ser du på mig att älska?
Jag är ju rent af ful.”
Han gick bort och såg sig i spegeln.
”Allting i mitt ansigte är ju snedt.
Har du inte gifvit akt på att det är snedt?”
”Hvad hjelper det, om jag ser det eller inte!”
”Men din stolthet bör ju vara nog att hindra dig från det.
Tänk bara på, att det fins omkring ett dussin andra qvinnor, som gå och älska mig.”
Men jag har ingen stolthet längre.”
”Du är verkligen ett allt för godt hufvud att gå och älska mig.
Jag är icke ett föremål att älska.”
”Hå!”
”Och vid dina år!
Det är ju rent vanvett!”
”Men kom och låt oss tala förståndigt.”
Han satte sig framför henne.
”Är det verkligen sant, att du älskar mig på fullt allvar?
Tout de bon?”
”Är det din mening att din vilja icke längre är fri?”
”Vid dina år!
– – – Att du älskar som när man är ung?”
”Hur älskar man när man är ung?”
”Så att man går helt upp i den känslan, så att den fyller hela ens varelse, så att man går och längtar.
– Längtar?
Kan du längta efter mig!”
”Har du då aldrig sjelf längtat?
– Förr.”
”Jo, så att ögonen kunde tränga ur hufvudet.”
”Ja men vid dina år!
– Är det på det sättet du älskar mig?”
”Ja, ja.
Det trodde jag du hade förstått.”
”Nej, det har icke gått upp för mig förr än i qväll.”
”Men hvad har du då trott om mig hela tiden?!”
”Seså, börja nu inte med det!”
Hon talade om att hon tänkt resa till Paris för att aldrig komma tillbaka.
Han skrattade och sade att det påminte honom om en dam, som rest till Fyn för att glömma honom.
Nej, hvarför skulle hon resa.
Nej, det skulle icke tjena till något.
Hon skulle bara låta bli att tänka på honom.
En sorgsen skakning på hufvudet.
Så gjorde han sig i ordning att gå.
”Jag skall öfvervinna det på ett eller annat sätt, efter du önskar det,” sade hon, i sitt sinne kastande skulden för hennes död öfver på hans ansvar.
”Det är rätt,” sade han, och så skildes de.
Hon satt qvar på sin plats, då han gått.
Det hade kommit en död, tung förtviflan öfver henne med en tillsats af skam.
Hvad hade han trott om henne?
Hon hade icke blott varit ett tomt tidsfördrif för honom, hon hade också i hans tanke varit en lättfärdig qvinna, och han föraktade henne.
Döden för hans skull var det enda som kunde rentvå henne.
Då skulle han se att hon ändå varit hederlig, att hon älskat honom helt, öfver allting, och det var derför hon hängifvit sig.
Ja – – – döden! – – – 282
Två dagar, som varit evigheter af själsqval och dödsångest, två dagar, hvilka hon aldrig skulle ha hållit ut om hon varit ensam.
Två dagar, som gjort henne till en gammal qvinna.
Bara två dagar!
Och detta var den tredje.
Hon skulle icke dö den qvällen, men den nästa.
Den förra sårbarheten för tanken på det var borta.
Hon var lugn.
Men det lugnet var ödsligt och ofruktbart som en hedmark.
På qvälln hade kamraten lofvat komma.
Minuterna skredo fram så öfvermenskligt tunga, hon längtade efter en menniska.
Tanken på honom, som hon icke mer skulle se, var liksom utstruken.
Men hon längtade så brännande efter den enda menniska, som kände hennes historia, efter den ende, som skulle stanna qvar till det sista och göra det mindre tungt.
Det kunde icke ringa på korridorklockan utan att hon sprang till dörren för att öppna och se om det var han.
Minuterna svälde och svälde.
När skulle denna evighet ta’ slut?
När skulle hon få dö!
Der ringde det.
Nu måste det ju vara han.
Hon gick ända fram till trappdörren och öppnade den.
Och så ryggade hon tillbaka för det leende ansigte, som mötte hennes blick, och som för ett spöke, en innevånare från en annan verld än den som nu var hennes gick hon baklänges mot dörren till sitt rum, alltjemt hållande samma afstånd mellan honom och sig.
Det låg ju långa, långa år mellan deras förra möte och detta.
Hon var en gammal kvinna, hon var en dödsdömd, hon var en för hvilken det icke mer fans en tanke på denna verlden.
Det som skall dö har intet att säga den som skall lefva.
Allt är tomma ord.
Döden har intet språk.
Döden är stum; den har blott sin kalla andedrägt, som kommer allt att vissna.283
Anteckn[ingar]284
Lif på nytt!
”Se på mig.
Nej, se mig in i ögonen!
Ser jag ut som om jag skulle vara så dum, att jag skulle missförstå dig till den grad?”
”Tror du jag är en så dålig psykolog, att jag skulle taga dig för en lättfärdig kvinna!”
”Med ett utseende som den tragiske Muse skulle man bli tagen för en Columbine?
Nej, min tös, det går inte.”
”Men du sade – – – ”
”Tillgif.”
Han lade sig på knä och upprepade ordet om och om med sina vackra tonfall.
”Skämta inte.
Det plågar mig så obeskrifligt.”
”Inte är det något att sörja och gräma sig öfver.
En verkligt djup känsla tycker jag borde ge glädje i stället.”285
”Sådana menniskor, som jag, borde slås ihjäl vid födseln,” sade hon då hon låg på chäslongen och kamraten satt bredvid henne, ”det förefaller mig som hade min panna endast en mjuk hud, der andra menniskors ha fast ben.”
”Nej, jag tror nog att ben och hud fins i de riktiga proportionerna hos dig.
Du är visst en mycket välskapad individ.”
Hon låg sedan tyst och såg på det yttrandet, vände det och log emot det, som om det varit en frisk bukett hon fått.
Det verkade så helande på hennes söndertrasade sinne som daggiga rosor på svidande brännsår.
– ”En välskapad individ,” en menniska när allt kom omkring.
En menniska – – – – Och han visste allt!
Så tacksam och trygg och sann hade hon aldrig känt sig förr – ty han var den förste till hvilken hon sagt allt, den ende hon skulle kunna säga det till, och som icke skulle förkasta henne.
Och så talade han om sitt förhållande till den unga flickan.
”Det är ingen erotik, eller åtminstone nästan ingen – – – ja, den fins väl, på bottnen – – men inte mer.”
Alltså ingen förlofning!
Intet helt!
Intet der hon sjelf var skjuten helt i bakgrunden!
Hon häpnade vid det jubel, som fylde hennes inre vid dessa ord.
Och detta jubel tystnade icke under hela kvällen, då de efter aftonvarden vandrade gata upp och gata ned under tända lyktor.
För första gången kom den frågan smygande: när var det du började fästa dig vid honom – bergkungen?
Du jämrade och kved när ni två hade brutit i harm öfver sårande ord.
Under de dagarne således, under sorgen och smärtan öfver det, då du var ensam och värnlös.
Då drack du trollens dryck.
Så omedvetet var det då – – – vänskapen.
– – Så – – – Nej tyst!
Slut ögonen och låt lifvet spira och formas, växa och dö, utan vidrörande af dina förmätna menniskohänder.
Låt inte vilja och medvetenhet sudla det som är rent som oskrifvet papper.
Låt det vara hvad det vill!
Slut ögonen och knäpp dina händer i andakt.
Du är lycklig.
Forska icke.286
18 Dec. 1887.
Nu skall det arbetas!
Nu skall det bli helsa till kropp och själ.
Han säger att mina sist skrifna noveller äro riktigt bra, i synnerhet Förbrytarblod och Medan kaffet kokar.
De äldre novellerna äro icke dåliga, men något svaga.
I de sista fins det kraft, ”Lune” och en icke obetydlig framställningsförmåga.
Jag har gjort afgjorda framsteg.
När man jemför Ola Hansson och mig är det afgjordt jag, som är ”manfolket”.287
Om hon var lycklig i dag!
Molard kunde han med svårighet smälta och Lundegård kan han inte låta bli att tala om.
Och så gör han narr åt svartsjuka män.
Det är så löjligt att vara svartsjuk.
Och så talade han om sina ”Kärester” och så grimaserade han, gapskrattade och skakade mig i begge axlar och jag grep honom i peruken med mina tio fingrar.
Frågade om jag ännu tänker på att slå mig ihjel.
”Inte ett dugg.