Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom finnas 60 ordinarie kommissions-landtmätare, aflönade med 200, och 14 e. o. kommissions-landtmätare med 140 rubel, allt silfver.
(En silfverrubel är lika med 2 rdr 82 öre rmt.) §§na 55, 56 och följ:de bestämma länslandtmätarnes åligganden, och i 56:te §:n förordnas att han skall från kl. 10 f. m. till 1 e. m. vara tillstädes på sitt kontor.
Hos oss åter är förste landtmätaren förbunden blott att förste och siste helgfria Måndagen i hvarje månad vara på kontoret, och således är för menigheten icke tillfälle att under mellantiden få de upplysningaar, hvaraf den kan vara i behof.
Förordningen för Finland utgör i min tanke ett sorgligt kriterium på vår lagstiftning i ett så maktpåliggande ärende som detta, enär frågan om reorganisationen redan i 12 år hvilat, och ännu ingenting är åtgjordt till rättande af de missförhållanden, som tungt kännas af allmänheten.
Jag bade föreställt mig, att då det lilla furstendömet Finland ansetts vara i behof af och kunnat bekosta genomförandet
383 af en reorganisation i detta hänseende, Svea Rikes Ständer icke bort förkasta frågan om dess genomförande äfven hos oss, synnerligast då den icke är särdeles kostsam för”statsverket.
Jag frågar, hvem är det som mest bidrager till skatterna?
Otvifvelaktigt jordbrukaren.
Jordbrukaren betalar större delen af bränvinsskatten, och likaledes större delen al tullinkomsterna, ty icke är det köpmannen, — denne vet nog att med tullbeloppet fördyra varan.
-Det tyckes också som han kunnat förvänta, att någon större uppmärksamhet egnats hans rättmätiga förhoppningar, än Betänk:t ådagalägger.
Jag har icke varit i tillfälle att förskaffa mig några sifferuppgifter öfver de penningebelopp, som i och för landtmäteriförrättningar kunna anses årligen från jordbruket utgå, men då, såsom jag förut nämnt, under år 1861 verkstälts 7,915 laga skiften och 7,122 diverse landtmäteri-förrättningar, kan man döma om huru högst betydliga dessa belopp måste vara.
Här är fråga om milliontal, hvaröfver man måste förskräckas, om man visste deras verkliga summa.
Det är visserligen icke sagdt att alla dessa förrättningar äro började och afslutade inom redovisnings-året, men om jag också icke antoge mer än en ^ för året, komme jag till ett alldeles förvånande resultat.
Jag nämnde att jordbruket betalar en stor del af skatterna.
Jag underlät dervid att anmärka huru mycket jordbruket bidrager till vårt försvar, att det bestrider skjutsen, att det ensamt underhåller vägarne, m. m.
Nog tyckes det vid sådant förhållande som staten borde bidraga till införande af ordning i jordbruket, der detta är deraf i behof; nog tyckes det som äfven jordbruket vöre förtjent af att utaf R.
Skr omhuldas och uppmuntras.
Här vore oändligt mycket mer att säga, men jag är öfvertygad alt jag för länge sedan tröttat
Huset med för mycken omständighet.
Jag anhåller om Hr Gr:s o. Landtm:s propos. på återremiss af denna del utaf Betänk:t, med begäran, att det sammansatta Utsk:t måtte närmare tillse, om icke utvägar kunde förefinnas att förse landtmäteri-styresmännen, en inom hvarje län, med 3,500 rdrs årlig lön, samt, efter länens vidd, med 2—300 rdr respenningar, och, i och för dessa tjenster, vid länslandtmäterikontoren uti Stockholm och Göteborg en tillökning af 1,000 rdr för hvardera, med afseende å högre hushyror och lefnadskostnader inom båda dessa större städer; samt att Utslc.t, i sammanhang härmed, måtte tillstyrka en underdånig anhållan, det K.
M. täcktes, när anslag i sådant ändamål blifvit beviljade, nådigst gå i författning om förste landtmäteri-tjensternas förordnande till direktörsbefattningar i och för länens landtmäteri-personal och tjensteåligganden, och med de tjensteföreskrifter, som af K.
M. kunna finnas lämpliga att förordna.
Under mitt vistande i många olika delar af landet, har jag kommit till|den öfver - 384 Den 16
Maj. tygelse, att få ändamål finnas, för hvilka penningar kunna af staten så fruktbärande användas som för ordnande af landtmäteriväsendet.
.lag har sjelf öfvertygat triig om hvilka ofta stora felaktigheter finnas på landtmätarens karta, huru hela jordstycken blifvit icke blott oriktigt uppmätta i längd och bredd, utan ofta t. o. m. alldeles icke finnas upptagna på kartan.
Jag kan dessutom åberopa en mängd skiften, som genom landtmätarens förvållande blifvit uppskjutna och utdragna på längden.
Jag kan anföra exempel på skiften, som varat i ända till 15 år, — att sådana räcka i 8 år, är alldeles icke ovanligt.
De kostnader, som, genom onödige uppskof och landtmätares försumlighet, tillskyndas delegare i skifteslag, uppgå till många tusentals rdr årligen och öfverstiga vida det belopp, som för förändringens genomförande blifvit föreslaget.
Jag tror derföre att det både från rättvisans och ekonomiens synpunkt vore ändamålsenligt att anslå medel till en förbättrad kontroll.
Deremot tror jag icke att det vore lämpligt att bestämma viss lön åt förste landtmätarne.
Men att gifva de extra någon löneförbättring, torde vara nyttigt, ehuru denna icke bör bestämmas till silTran, emedan hvad som på ett ställe kan vara högt, på ett annat kan vara lågt.
Jag yrkar derföre, att det Högloft Ståndet måtte bevilja ett anslag af 25,500 rdr årligen under innevarande slatsregleringsperiod, att ställas till K.
M:s disposition, för att, på sätt K.
M. må finna lämpligt, användas till beredande af en bättre kontroll öfver landtmäteriväsendet inom riket.
Att åtskilliga brister vidlåda vårt landtrnäteriväsende, vill jag icke bestrida.
Det är med denna, som med öfrige institutioner, att de tarfva ständig förbättring.
Meri huruvida det kan vara lämpligt att, på sätt bär är föreslaget, ombilda detsamma, är en annan fråga.
Den ärade motionären har andragit ett exempel från Finland.
Han har sagt, att i detta enväldigt styrda land det varit lättare att åstadkomma en författn. än i vårt fria Sverige, och anför detta faktum såsom ett bedröfligt tecken.
Ehuru jag icke vill påstå att Finland är enväldigt styrdt, tror jag att man såsom en grundsanning kan antaga, att det är lättare att genomföra en förändring i en enväldig styrd stat än i en fri.
Dessutom är det en stor skillnad i afseende på landtmäteriet i Sverige och i Finland, och i sistnämnde land har man inrättat en verklig embetsmannakorps af landtmätare.
Huruvida detta kan vara lämpligt hos oss, sätter jag starkt i fråga, och representationen har vid de löregtde riksdagar, då förslag derom varit gjorda, icke så ansett, utan bibehållit den ännu fortvarande grundsats, att landtmätarens inkomster böra bero al deras förtroende, som äro i behof af hans biträde.
Motionären har föreslagit, att kommissionslandtmätarne, i stället att utnämnas för länet, skulle hvardera tilldelas visst begränsadt
3S5 begränsadt distrikt.
Men häraf vore en naturlig följd att den enskilta, som hade behof af landtmälares biträde, blefve tvungen att anlita denne bestämde distriktslandtmätare.
Jag tror att jordbrukaren vore mera belåten att hädanefter som hittills kalla den, för hvilken han hade förtroende.
Det är tänkbart att på ett distrikt komme en person, sorn arbetar illa och långsamt, och man skulle dock vara tvungen alt anlita honom.
Under en period kan antalet förrättningar vara mycket ringa; en annan tid kan han blifva så upptagen, att han omöjligen kan medhinna de uppdrag, han måste åtaga sig etc.
Jag vill icke påstå, att närvrde system är det bästa, men representationen har så ansett och förkastat hvarje omslag i annan syftning.
Vid sådant förhållande har Utsk:t icke velat tillstyrka införandet af landtmäteri-direktörer eller chefer för länen, såsom Gr.
Anckarsvärd föreslagit, och första orsaken dertill var — för att säga det rent ut — en viss obenägenhet inom Utsk:t att konstituera en ny embetsmannakorps, som naturligen icke blott under tiden, då de voro i tjenst, skulie uppbära löner, utan efter afskedstagandet skulle vara berättigade till pension.
Till allt detta saknade man penningar, och egde dessutom ingen garanti för förändringens ändamålsenlighet.
En hvar känner att en arbetsam landtmätare förtjenar ganska mycket.
Då frågar jag, är det antagligt att en skicklig landtmätare skulle afsäga sig alla sina inkomster i denna befattning, för att uppbära en lön af 3,500 rdr?
Jag tror det icke, synnerligast om han i sin nya befattning finge trägna göromål.
Till äfventyrs skulle följden blifva den, att de raskaste och dugligaste personerna icke ville eftersträfva dessa sineluirs-platser, utan dessa skulle komma i händerna på personer med mindre mognad och drift.
Dessa skulle då utöfva ett slags chefsskap öfver de öfrige landtmätarne, och ändamålet med deras tillsättande komme att förfelas.
Min öfvertygelse är, alt om raan skulle kunna locka fullt lämpliga personer att mottaga dessa platser, skulle man icke bjuda dem 3,500, utan 7,000 rdr, i hvilket fall det vore utsigt att en duglig landtmätare lemnade det inkomstgifvande yrke, han nu innehar.
Detta skulle med etf betydligt belopp föröka staten, och derföre hyste man inom Utsk:t'betänkligheter.
Anckarsvärd har sagt — och det med mycket skäl --, att staten för ordnings befordrande borde göra uppoffringar.
Men fråga är, huruvida man åt jordbrukarne bör göra uppoffringar, som de icke vilja hafva, och inom Utsk:t var icke någon ledamot af Uonde-St., som icke ville att man skulle ega frihet välja den landtmätare, för hvilken man hade mest förtroende.
Hvad angår det öfvervakande, hvarom siste värde talare yttrade sig, vill jag erkänna att ökade kontroller öfver landtmätares verksamhet erfordras.
Jag ber likväl att med afseende H. IV. 25 386 Den 16
Maj. å denna verksamhet, och särskildt dessa förrättningars långvarighet, lå anmärka, alt tidsutdrägt vid alla möjliga ärenden kan ega rum, samt att det förhållande, att ett skifte fortgår i 10 k 12 år, härrör deraf, att skiftesdelegarne icke vilja hafva slut i saken.
Det är genom processer dem emellan, som skiftet uppehälles och emedan de söka tillgripa alla möjliga remedia juris, för att få det utdraget.
Att kittsliga personer åstadkommit tidsutdrägt har aldrig kunnat undvikas.
Så länge lagar finnas, som skola tolkas af mermiskor, och personer finnas, som uppsöka alla möjliga anledningar till tvister och processer, kan tidsutdrägt icke undvikas, utan att man derföre kan utdöma hela vårt processväsende.
Klagan öfver tidsutdrägt vill jag således icke tillerkänna allt för stor vigt.
Hvad deremot lörtjenar afseende, är behofvet af bättre kontroller, och jag betviflar icke, att ju, såsom siste värde talare anmärkt, felaktigheter kunna begås, utan att blifva rättade; men Utsk:f, som för sin del icke kunde gilla förslaget om inrättande af landtmäteri-direktörs-tjenster, tvekade om hvilken utväg i detta afseende borde vidtagas, och har derföre inskränkt
Sig till ett förslag, det måtte R.
St:r i underdånighet anhålla, att >>K.
M. täcktes i nådigt öfvervägande taga, orri icke ändamålsenligare och mera verkande åtgärder, än de hittills stadgade, kunde påbjudas för befordrande af tillsynen, huru de till landtmäteristaten hörande tjenstemän uppfylla dem i tjensten åliggande skyldigheter, äfvensom för erforderlig granskning af landtmätares räkningar öfver verkställda förrättningar.» Ulsk:t, som icke vill ingå i ett bedömande af lämpligheten af den ena eller andra utvägen, ville endast anmäla och fästa K.
M:s uppmärksamhet på ärendet, öfverlemnande åt K.
M. att vidtaga de åtgärder, som kunde finnas lämpliga.
Jag skulle derföre tro, att den siste värde talaren borde vara tillfredsställd med Utskits hemställan.
Hvar och en, som känner vår allmoge, vet huru benägen den är att, så fort anledning till klagan mot landtmätaren är eller synes vara, genast anmäla det; och det slår icke felt, att ju landshöfdingen, om han inom sitt län åtnjuter förtroende och, såsom han bör, vill hafva tillsyn öfver landtmätarne, inom kort tid känner samtlige länets landtmätare på sina fem fingrar.
När klagomål mot någon landtmätare inkommer, remitteras det till förste landtmätaren, som deröfver algifver utlåt.
Så tillgår det i det län, om hvars styrelse jag har speciell kännedom, och, jag antager, äfven inom andra.
Jag lörmodar att i flesta fall förste landtmätaren bor i residens-staden — är så icke händelsen, är det ett fel, som landshöfdingen bör söka rätta; — är så fallet, kan landshöfdingen med honom rådgöra i ärendena och intager i viss mån den plats, Gr.
Anckarsvärd önskat åt honom anvisa.
Jag tror att institutionen, äfven sådan den är, icke bör förkastas, utan att på samma grund mycket godt kan byggas.
Likaledes tror jag att Konungens Bellude icke underlåter att Den 16 Maj. 387 inhemta erforderlig kännedom om personen, innan han för honom utfärdar förordnande.
Jag har aldrig läst skiftesstadgan så, att Konungens Beflude skall utfärda förordnande för den, som af skifteslaget begäres, utan kan Konungens Befhrde, om mot personen i fråga klagomål ofta förekommit, vägra förordnandet, hvarigenom vinnes, dels alt landtmätaren för framtiden är mer påpasslig, dels ock att förordnandet icke kommer i händerna på olämplig person.
Jag tillstyrker bifall till Utsk:ts hemställan.
För min del skall jag in skränka mig till att yttra mig allenast öfver den punkt, sorn är föredragen.
— Jag kan dervid icke underlåta att uttala min ringa förhoppning att förste landtmätaren, för det han får förbättring i karakteren och upphöjes till rang, heder och värdighet af direktör, skall ådagalägga större duglighet eller nit.
Jag tror alt han lika väl kan handhafva silt embete under sin nu egande titel, som under den föreslagna nya.
Hvad beträffar den kontroll, sorn af honom skulle utöfvas, kan jag icke förneka att jag hyser någon tveksamhet.
Icke kan han resa till hvarje ställe, der ett skifte pågår, och anställa mätningar med mera, utan han måste rälta sig efter kartan, sedan den är färdig.
Skulle han jemföra denna med marken, tror jag icke att en persons verksamhet kunde räcka till.
Jag befarar att förste landlmätareljensten, synnerligast om man förvägrar dess innehafvare att företaga förrättningar på egen hand, blilver en sinekur, kanske angenäm för honom, som får den, men till löga gagn lör allmänheten.
Det är en stor organisationslråea, som blifvit väckt, men sällan har det väl hittills fallit K.
Sl:r in att, innan någon auktoritet blifvit hörd elier någon plan uppgjord, utanordna medel till en sådan ny institution.
Jag tror alt man måste vänta härmed, tilldess en sådan granskning lörsiggålt, och då Ulsk:t i en af de sisla punkterna i Betänk:t föreslagit en underdånig skrifvelse i ämnet till K. M., synes mig försigtigast vara att för närvarande stadna dervid.
Jag förenar mig med de talare, som anhållit om bifall till Utskds hemställan i denna punkt, och gör det så mycket hellre, som jag erlärit alt ilen är bifallen af två Stånd, deribland äfven utaf Bonde-St., sorn torde ega tillräcklig kännedom om huru förhållandena i verkligheten förete sig, för att bedöma lämpligheten af förändringen.
Jag tror att den rättvisa måste göras mig, att jag aldrig blott för ett slags rätthafveri upptagit U. o. Ad:s tid med att gendrifva de inkast, som mot mig blifvit gjorda; men då Gr.
Sparre i ett längre anförande motsatt sig mitt förslag, må det tillåtas mig att med några ord bemöta hans påståenden. 388 Den IC
Sparre har sagt att jag velat inrätta ett nytt embete.
Jag ber Hr Gr:n härvid uppmärksamma, att det icke är fråga om att inrätta ett nytt embete, utan att bringa det. som redan är, till något verkligt och icke blott imaginärt.
Vidare har såväl Gr.
Sparre som Gr.
Mörner yttrat att förste landtmätaren, om han icke finge företaga landlmäteriförrättningar på egen hand, skulle förlora allt för mycket i inkomster.
Men det vet jag, att för en chef är det icke möjligt att, på samma gång han fullgör de honom i denna befattning åliggande pligter, äfven bestrida de värf, som tillkomma hans underordnade.
Huru skäll han dessutom kunna kontrollera de andra landtmätarne, om han sjelf åtager sig landlmäterilörrättningar?
Här är sagdt att han icke kan resa ikring och jemföra kartan med marken.
Detta har jag icke ifrågasatt, men jag anser deremot att han någon gång bör företaga inspektionsresor.
Blotta tillvaron af ett beläl, som det åligger att utöfva kontroll, gör att Hrr landtmätare icke våga slarfva så som de annars skulle göra.
Elfsborgs län att hafva en höfding, som sjelf åtagit sig att göra förste landtmätaretjenslen, och som försäkrat att i hvarje län, som har en sådan landshöfding som Gr.
Sparre, icke göres behof af någon förste landtmätare; men med all aktning för Gr.
Sparre, tror jag mig hafva så pass kännedom om landshöfdingens befattning, att det förefaller mig omöjligt att landshöfdingen skulle kunna, jemte det han fullgör sina skyldigheter, utöfva någon kontroll öfver landtmätarnes arbeten.
Sparre anser att lönerne skulle bestämmas till dubbelt så högt belopp, som det jag föreslagit.
Jag kan icke anse rätt att öfvermåttan uppdrifva lönerna, utan anser det belopp, jag föreslagit, böra vara tillräckligt.
I de utgifter, som blefve en följd af förändringen, skulle t. o. m. någon besparing kunna ega rinn.
Ar nemi. förhållandet i Elfsborgs län sådant som Gr.
Sparre uppgifvit, behöfdes icke lön anslås åt någon landtmäteridirektör i detta län, åtminstone så länge det har förmånen att räkna Gr.
Sparre såsom sin höfding.
Hr Gr:n har äfvenledes sagt att allmogen i allmänhet icke vill hafva någon förändring.
Detta skulle förutsätta att allmogen icke förstår sitt bästa i denna sak, och då är det vi odalbönder som böra taga saken om hand.
Det är den Svenske jordbrukande
Adelns uppgift att skydda allmogens intressen och bevaka dess fördel, ty representanterna i Bonde-St. äro långt ifrån representanter af den Svenska allmogen på landet.
Mycket vore att tillägga, men jag vill icke upptaga R. o.
Jag har formulerat mitt förslag; det står R. o. Ad. fritt att antaga det eller förkasta det.
Jag vill icke bestrida rigtigheten af en föregående talares påstående, att dröjsmål vid landtmäteriförrättningar kan föranledas af skiftesdelegarnes processlystnad, men ännu långt oftare torde detta dröjsmål kunna tillskrifvas landt - mätaren, som åtager sig så många förrättningar att han icke kan hinna i ordentlig tid afsluta dem.
Han företager resor hit och dit, lyser ut sammanträden och tyckes påbörja arbeten, hvilkas afslutande han dock ingalunda påskyndar, enär det ligger i hans eget intresse att draga ut på tiden.
K. Beflude kan visserligen genom en ovanlig raskhet något afhjelpa detta missförhållande, men det är derföre icke säkert att K.
Befh:de deråt egna sin omsorg.
Särskildt inom Gr.
Sparres län återstår mycket i detta afseende att önska, och just inom detta län är det som ett skifte fortaått i 15 år och nu är i det skick, alt det helt och hållet måste göras om.
Allmogen har en särdeles fruktan att klaga öfver landtmätares förrättning; den befarar att stöta sig med honom och derföre blifva lidande.
Om klagan anställes, måste alltid någon herreman gå i spetsen.
Första gången målet är före, uteblifver landtmätaren; lian förelägges ny tid och vite.
Han infinner sig likväl icke och pliktar.
Tredje gången är han kanske tillstädes och nu förelägges han att företaga arbetet.
Emellertid utdrages tillen och arbetet iir fortfarande oafslutadt.
För de vitén, han får betala, bekymrar han sig löga, ty han vinner på andra arbeten under tiden.
Här talas om omöjligheten att utöfva kontroll med mindre den, som har sig densamma uppdragen, går ut på marken och der anställer mätningar; men en landtmätare, som har vana, ser en hel del saker a priori.
Till kontrollanter böra användas äldre landtmätare, som förlorat sin vigor och icke stå ut med att hela året ute på marken anställa mätningar, men som, till följe af sitt utbildade omdöme och den erfarenhet, de förvärfvat, kunna vara särdeles lämpliga till en sådan befattning.
Likväl tror jag icke att dessa kontrollanter, oaktadt det stora gagn de komme att uträtta, borde förses med läst lön, eller att hela organisationen borde omarbetas.
Jag har endast begärt att bättre kontroll skulle införas; men härför behöfves penningar, och ehuru det visserligen är vackert att vänta och se hvad K.
M. anser böra göras, synes mig bäst vara att, då man begär tillsättande af personer, som skola handhafva kontroller, man tillika anvisar medel till dessas afiönande.
Detta yttrande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af Hr Stats-Rådet Thulstrup, som å K.
M:s höga vägnar öfverlemnade åtta Nådiga Propos:r till R.
St:r. Gr. af Ugglas, Ludvig: Ehuru Utsk:t afstyrkt Gr.
Anckarsvärds motion i denna del, har det dock erkänt, såväl att skäl finnas till klagan öfver det sätt, hvarpå landtmäteri-förrättningar försiggå, som ock behofvet af ökade kontroller. 39Q Den 16 Maj. 1 Gr.
Sparre har väl förklarat att orsaken till tidsutdrägten med desse lörättningar icke vore att söka i institutionen, och att ingen skulle kunna hindra tratolystna menniskor att åstadkomma uppskof; men om ock den sednare delen af påståendet kan ega sin rigtighet, tror jag dock att åtminstone i två fall af tre tidsutdrägten förorsakas, dels genom brist på god vilja hos förrättningsmannen, dels derigenom att han åtager sig för mycket på en gång.
När en yngre landtmätare börjar praktisera, dröjer det vanligen icke länge förr än han anmodas att förrätta ett laga skifte.
Ar han då ordentlig och fullgör sitt åtagande med skicklighet, kommer han snart i ropet och får inom kort tid en mängd uppdrag, Han åtager sig dem alla och det dröjer icke länge förr än han befinner sig i en ställning, fullkomligt lika med de förre landtmätarnes, d. v. s. han har så många förrättningar, att han icke behörigen kan afsluta dem.
Sparre har sagt att K.
Befhtde skall undersöka deras förfarande, som skola förordnas till skiftesmän, men, oaktadt icke något åtal mot personen inkommit, när K.
Belhide utfärdar förordnandet, kunna fel vara begångna och landtmätaren kan redan vara öfverlupen med arbete.
En talare har anfört exempel på långvariga skiften.
Äfven jag har kommit i erfarenhet af ett skilte, som nu påeått sedan 1851, utan att någon tvist fördröjt det och som först i år avancerat så långt, alt det är fråga om egodelningsrält.
Detta skifte är visserligen ganska stort, men 12 år är just icke synnerligen kort tid. 2 gånger bar jag klagat hos K.
Beflude; landtmätaren har fått förständigande att påskynda arbetet, samt slutligen fått sig förelagdt, att icke åtaga sig några flera förrättningar, förr än han skiljt sig vid dem, lian nu har i uppdrag.
Jag vill icke gå så långt som siste värde talare och påstå att allmogen icke vågar klaga på landtmätaren; men orsaken till deras ovilja att klaga är att söka i den beskedlighet, som utmärker vårt folk, och som gör alt de i det längsta undvika det.
För min del anser jag Gr.
Anckarsvärds förslag, i hvad det afser förste landtmälarens förordnande lill kontrollant inom länet, hafva mycket för sig.
Om förslagets öfriga delar, som dermed stå i samband, såsom förste landtmälarens befattning med egodelningsrätten, m. m., vågar jag likväl icke nu a priori uttala mitt omdöme; men hvad som för livar och en måste vara tydligt, är omöjligheten lör landlmäterifiskalen att ensam bestrida den stora mängd af göromål, som, enligt Utsktts egen recit, åligger honom.
Anckarsvärd har formulerat ett förslag till återremiss, men på detsamma kan jag icke ingå, utan önskar en enkel återremiss, på det Utsk:t må sätta Gr.
Anckarsvärds förslag om införande af en bättre kontroll i samband med den af (Jtsk:t löreslagna skrifvelse till K. M. Hr Nordenfelt bar visserligen yrkat beviljande af den summa, Gr.
Anckarsvärd föreslagit, men då det icke torde vara lämpligt
Den 16 Maj. 391 att, när man hos K.
M. anhåller om utarbetande af ett förslag, a priori anvisa ett bestämdt anslag för bestridande af kostnader, på hvilka man icke kan göra någon beräkning, torde icke vara skäl att härtill lemna bifall.
Jag anhåller om Hr Gr:s och Landtnäs propos. på ren återremiss.
Taube, Henning Adoif:
Såsom tillhörande den korps, som nu är i fråga, hade jag ämnat icke deltaga i diskussionen; men då jag i det närmaste lemnat denna korps, anser jag mig böra, på samma gång jag uttalar de åsigter många års erfarenhet hos mig grundat, äfven yttra några ord till bemötande al det klander, som mot denna korps blifvit uttaladt.
Det ligger i sakens natur, att en tjensteman, hvars åliggande det är att tillmäta hvar och en sin behöriga andel, huru oväldig han är, dock måste utsätta sig för somligas missnöje, alldenstund det icke låter sig göra att förena allas intresse, utan alltid någon finnes, som icke fått så som han velat.