Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det sist nämda felet är det minst ursäktliga, men det frodas dock hos mänga andra af våra sceniska konstnärer, och riktigt fri derifrån är icke sjelfva fru Hwasser, som dock alltid skall anses som en af den svenska konstens yppersta.
Om hvarken hrr A.lmlöf och Fredrikson eller frökenG.
Åberg äro fullt mönstergilla i » Figaros bröllop », är fru Willman det lika litet.
Grefvinnans roll fordrar mycket, till och med af en fullt öfvad dramatisk skådespelerska, och man kan icke begära, att fru Willman skall kunna uppfylla dessa fordringar, då hon i så många år tillhört sångscenen.
Operavanorna har hon ännu icke kunnat öfver-gifva.
I synnerhet har hon svårt att lämpa rösten efter komediens behof.
Att hon inser hvad rollen kräfver, det på en gång * behagsjuka ocb känslofulla, kärleken till gref-ven, sorgen öfver dennes otrohet och nöjet åf att vara föremål för en ynglings svärmiska tillbedjan, den förnäma damens värdighet och minnet af lilla Rosinas skälmaktig-het, missnöje med sin ställning — allt det der fattar nog fru Willman, som också är en intelligent konstnär, men det kommer dock ej riktigt fram, och dertill är, kan man trygt antaga, hennes mångåriga arbete i operans tjenst väsentligaste orsaken.
Det är sannerligen icke så lätt, som man kanske ofta föreställer sig, att slå sig på skomakeri, när man lång tid varit sadelmakåre.
Såsom förebild i » Figaros bröllop » duger fru Willman icke.
Hvem duger då?
Fru Moberg kanske i Chérubins roll.
Hon är mycket älskvärd, riktigt söt, men det är skada att pagen Chertfbin med allt sitt svärmeri dock alldeles icke skall vara söt.
Han är pojke, sjpansk pojke, och det är fru Moberg icke.
Otillräckligt!
Till och med oriktigt!
Hr Thegerström är en ganska god doktor Bartholo, men kunde dock vara litet saftigare.
Den enda fullt mönstergilla är fru Almlöf i Marcellinas roll, och hennes spel förtjenar väl att studeras, men om det är^ blott Marcellina som duger för de unga att efterbilda, så duger hela » Figaros bröllop » icke mycket i instruktivt afseende.
Man kan icke begära, att sådana konstnärer, som hrr Almlöf och Fredrikson m.
fl., skola taga råd af en sceninstruktör, knapt kanske fru Willman, som ju sjelf är lärarinna, om också ejpå scenen; men om en instruktör verkligen funnes, d. v. s. en som fullkomligt förstode sin sak och hade förmåga att göra sina insigter gällande, så kunde han åtminstone fästa de ungas uppmärksamhet på, att hr Almlöf icke såger sin monolog med tillbörlig lätthet och Figarofiffighet, att hr Fredrikson icke bär sig åt som en både förnäm och fin verlds-
man, att fröken Abergs spel är tvunget och besväradt, o. s. v. Det vore instruktörens uppgift i det fallet, och dermed vore ej så litet vunnet ..
Men nu får det gå som det går, d. v. s. att intendenten icke säger någonting om Almaviva, åtminstone icke något klandrande, och att de unga stå der utan ledning.
Jag har tagit » Figaros bröllop » till exempel, men samma förhållande upprepas ständigt och jemt.
Huru svagt har icke » Läkemedel » utförts!
Stycket saknar tillräckligt kraftig handling, men lemnar så mycket mera tillfälle till psykologisk analys.
Hvart har den tagit vägen på vår scen?
Det duger icke att söka kasta skulden på författaren, då felet så uppenbarligen ligger hos de utförande.
En bland dem är fröken Björkegren.
Hon är en präktig företeelse på scenen, af ett ämne som vid väl inrättade tealrar användes för att göra stora skådespelerskor, i synnerhet för sorgespelet.
Hvad har hon fått lära sedan hon kom till kungl.
teatern?
Lika mycket hon misstog sig på sin roll i » Falska juveler », for hvilken hon dock fått så mycket beröm, och vrängde bort fjerdé akten, lika förvändt spelar hon åtskilliga andra roller.
Men — klapp, klapp, klapp!
låter det, och öfversta raden hurrar, och parkett hyssjar åtminstone icke.
Går det på så ännu ett par år, så är det slut med de stora förhoppningar som allvarligt tänkande konstvänner hyst om de stora anlagens förverkligande.
Stackars fröken Björkegren och alla de andra unga som vilja framåt och hafva förmågan att gå framåt, blott de finge någon förståndig handledning !Att kungl.
teatern saknar bvarje tillstymmelse till någon som kan öfvert aga Edvard Swartz ’ roller är allmänt bekant.
Teatern saknar till ocb med den som kan biträda hr Elm- *
lund!
Huru skall det gå med vårt skådespel?
Om det är någon möjlighet att tänka på efterträderska åt fru Hwasser, så ser man ingen som kan fortsätta hr Swartz ’ verk.
Finnes ens någon som kan gå i hr Hartmans fotspår?
Ingen tragiker, ingen förste älskare i dramen och komedien!
» Icke kan någon skapa sådana i hast », har teaterstyrelsen sagt eller åtminstone låtit forstå.
Och så har styrelsen satt sig och väntat och rökt tålamodets långa pipa.
Det är sant, att goda skådespelare kunna icke i hast skapas, men man bör åtminstone försöka att utbilda dem.
Af sådana försök har man ej sett till ett enda spår under de senast förflutna femton åren.
Och huru ser det ut vid den lyriska scenen?
Kanske ännu värre!
... Vår kungl.
teater är i en belägenhet som hotar med under- ' gång och död.
Länge har det syftat ditåt, och tidningarna hafva i det fallet gjort sin pligt genom de varningsrop som höjts, men ingenting har hjelpt.
Nu står teatern vid bråddjupets rand.
Om något ännu kan hjelpa, och det är ju möjligt, att en kraftig styresman kan ännu för någon tid hindra den olycklige att ramla ned i bråddjupet, så måste detta vara genom att söka utbilda framtida sceniska konstnärer.
Detta går icke fort, men det är det enda medlet.
Bort med elevskolan i hennes närvarande form!
Afven den bästa ledare och de skickligaste lärare kunna der icke uträtta hvad som bör uträttas.
Bilda en verklig scenisk undervisningsanstalt vid könservatoriet och förse denna med tillräckligt antal lärare.
Det är första vilkoret.
Släpp ingen af lärjungarne fram på nationalscenen, förr än han eller hon är dertill fullt mogen.
Låt endast de bästa uppträda på den scenen.
De öfriga kunna ju gå till mindre teatrar och vid dem verkligenuträtta något god t. Öfvergi£ icke de unga, fastän de efter fullt genomgången kürs fått anställning vid teatern, utan håll en sceninstruktör som kan leda dem och vaka öfver dem och på den grund som lågts i konservatoriet utbilda dem till ' verkliga konstnärer.
Detta torde vara det enda medlet.
Det bjelper icke att komma med några invändningar om omöjligheten af att finna sceninstruktörer.
Kan man hitta på föreståndare och lärare i elevskolan, så måste man ock kunna leta upp instruktörer för scenen, äfven om sådant skulle kräfva litet besvär.
Försök åtminstone!
Den fosterländska konstens väl ’ fordrar det.
Det kräfver nog också pengar, det kan ej nekas.
Men hvad får man utan pengar?
Man behöfver icke hysa några lättsinniga förhoppningar om att det nu varande riksdags-flertalet skall vara så synnerligt benäget att bevilja tillräckliga anslag; men det kan väl ej heller å andra sidan nekas, att detta flertal nog låter tala vid sig.
Det har visat sig vid flera tillfällen, då kulturintressen varit i fråga.
Icke må man förvåna sig öfver, att personer som bo i af-lägsna landsorter icke genast kunna lära sig inse, det landet måste hafva en med tillräckliga anslag försedd nationalteater, och ännu mindre bör man falla i förundran öfver, att dessa enkla landtmän icke äro benägne att offra stora summor på en inrättning, som genom sin hela organisation haft utseende af att vara en kunglighetens och hofvets särskilda förlustelseanstalt.
Om nu det senare upphör och om de motsträfviga erhålla tillräckliga upplysningar om vigten och värdet af det föremål till hvilket ett inom statsregle-ringen jemförelsevis ringa anslag fordras; om allt gores for att ställa frågan i hennes rätta belysning, och vederbörande visa sig sjelfve.
lifvade af de bästa afsigter samt ej heller alldeles okunniga i att sköta sitt åtagande, så torde det ej vara alldeles onjöjligt att få penninganslag både för konser-vatoriets tillökande ocb teaterns rätta bedrifvande, med instruktörer och intendenter, som icke äro skådespelare, men väl hafva varit det och derför kunna förstå sin sak och äro lifvade för det ädla mål som föresättes dem.
Den hittills varande kungliga teatern måste helt och hållet förändras * till en statsinstitution.
Det är vår skåde-spelskonsts enda räddning, till hvilken enskilda teatrar icke förmå mycket, äfven om de skötas aldrig så utmärkt.
Huru är det med vår Nya teater?
Den har en utmärkt ledare i hr Ludvig Josephson, en.
af de insigtsfull aste, kraftigaste och mest uthållige af alla direktörer som funnits och finnas i vårt land eller, for att tala rent ut, den bäste teaterstyresman som Sverige någonsin haft, Edvard Stjernström icke ens undantagen.
Men icke lemnar Nya teatern derfor tillräcklig borgen for att den alltid skall iakttaga konstens sanskyldiga bästa.
Hela denna skara af lösaktiga operetter, offenbachiadernes konstförtrampande slägte, är just icke något vackert vittnesbörd.
Men hvad skola Nya teaterns direktörer göra?
De äro begge, ty hr Holmqvist får ej heller glömmas, ifriga att sätta upp » Faiist », » Macbeth », » Julius Caesar » och en hel mängd storartade dramatiska verk från forntid och nutid, från ut- och inlandet — om inlandet icke har några stor artade, har det dock några stora eller åtminstone långa.
ropar publiken och går till Nya teatern för att se på det storartade.
Det stora i Nya teaterns verksamhet lofordas i tidningarna, handklappas af allmänheten och — sjunker snart i glömskans natt, hvarifrån det blott någon enda gång stiger upp för att gå i sömnen.
Nya teatern firar Lessing och Calderon, reser en tribun åt doktor von Bergen, är estetisk och aktningsvärd, men salongen är stor, och skådespelshusen i Stockholm äro många.
Här gäller det att täfla.
Allmänhetens smak är kanske icke alltid så aktningsvärd, som önskligt vore.
Den kung-liga scenen har just icke varit så ihärdig i sitt uppfostrande kall.
» Macbeth mördar oss, Faust störtar oss i afgrunden », säger en af direktörerne, och det är sannolikt icke hr Josephson.
» Vi måste fram med operetterna! »
Hr Josephson suckar, tiger och samtycker.
Mindre teatern kastar det ena benstycket efter det andra åt den glupska publiken.
Nya teatern måste följa med, måste också visa ben, bättre ben, mer utbildade ben, måste sjunga sitt lahitt lahej, och så får man, bredvid det stora och berömliga, det andligt lyftande och frigörande, en helt då-lig genre, till och med le genre canaille.
Detta kan aldrig undvikas vid en enskild och utan
• offentligt anslag arbetande teater.
Den teatern måste lefva
— anser sig åtminstone hafva den skyldigheten — och kan ej lefva på bara det goda och ädla.
Vår teaters framtid ligger således icke på Blasiiholmen, utan mellan Gustaf Adolf och Karl den tolfte, dit n. v. kungl.
Dramatiska teatern en gång bör flyttas, icke för att köras ihop på den scen, som nu är den lyriska och högdramatiska (aj!
), utan på en särskild i den tillbyggnad som förr eller senare måste göras vid operahuset.
Ber ligger den svenska sceniska konstens framtid.
Dit måste teatervännen rikta sina blickar.
Men innan något der kan göras på fullt allvar har sannolikt mycket annat tilldragit sig.
Den stora katastrofen har kanske inträffat, den som hotar redan om ett år och hvilken icke ens en landssekreterare kan förekomma, vore han också lika modig som den nye öfverintendenten.
Men äfven om Ragnarök kommer och förgör den gamla teaterverlden, så måste dock en ny verld uppstå — Sverige kan icke vara utan en nationalteater, en sådan på fullt allvar och icke en som är blott en utväxt på hoflifvet och som hemtar sin näring af kungligheten.
Låt Ragnarök sopa bort det gamla och murkna, men glöm sedan icke attbygga det nya på den enda grund som eger bestånd — konsten.
Hade den kungl.
teatern förut tänkt på detta, så skulle icke den trassliga » teaterfrågan » någonsin hafva uppstått.
Nu fordras långt större krafter än förut varit af nöden, ty nu måste allt göras om från första början, och dit hör, såsom redan sagdt, i främsta rummet att grundligt och samvetsgrant utbilda fullt konstnärliga skådespelare samt icke längre nöja sig med mer eller mindre t&amp;langfulla dilettanter och ensidiga autodidakter.
Dilettantismen hotar nog också en annan sida af våra konstförhållanden, de bildande konsterna, men der finnes dock en fast grund i vår konstakademis undervisning.
Att den undervisningen icke är att förakta fann man nu senast vid utställningen af elevernas arbeten.
Vid alstren från de lägre skolorna kunna dock många anmärkningar göras.
Ingen bör begära, att dessa alster skola vara lika goda som de äldre elevernas, men man kan med skäl begära, att flertalet af dem skall motsvara den punkt, på hvilken äfven den yngre bör befinna sig, så vida något verkligt godt skall väntas för framtiden.
Hvarje konstvän måste lägga mycken vigt vid den första undervisningen.
Visar den som under någon tid åtnjutit denna undervisning sig icke ega tillräckliga anlag, må.
lärarne då allvarligt afråda från att vidare kräla eller vackla fram på konstens väg.
Der finnas förut redan allt för många odågor.
Bort med allt skräp!
Det är en hjertlös lära, tycker kanske mången, men det är den enda som i det fallet duger.
Mycket skräp fans onekligen • bland de yngre elevernas arbeten på utställningen.
Hade den gamla » principskolan » ännu varit i lifvet, skulle man trott, att det underhaltiga kom derifrån, men hon är för länge sedan död.
Nu finnas blott akademi-skolor — skulle finnas åtminstone, och betraktade man de äldre elevernas i år utstälda arbeten, fann man nog att så verkligen måste förhålla sig.Det var glädjande att se flertalet af sist nämda arbeten.
Sällan, om ens någonsin, bar man på en gång sett så många riktigt goda, och detta icke blott i jemförelse med de yngres, ty det hade icke bevisat mycket, utan i och for sig, på den punkt som de äldre böra stå.
Men så hade akademien ej heller sparat på pris.
Sex kungliga medaljer, utom alla andra uppmuntringar!
Det är riktigt storartadt.
När skola alla dessa sex medaljtagare få sina resestipendier?
Ty stipendiet för studier utomlands är dock det väsentligaste som skall folja med den kungliga medaljen.
Det är för öfrigt nog flera än de nu prisbelönta som gå och vänta på stipendium.
Månne icke antalet af medaljer kunnat något inskränkas?
Förtjenade t. ex. bägge Loke-framställarne medalj?
Är det för konstvännen utanför akademien så alldeles tillfredsställande, att det landskap som nu utmärktes skulle hafva kunglig medalj?
Man har hört många försäkra motsatsen.
De båda figurtaflorna som belönades med medaljen äro deraf onekligen förtjenta, men så mycket det gläder hvarje vän af menniskorätt att se äfven qvinnan komma till sin rätt, kan man derför icke blunda for de fel i teckning som den belönade qvinliga eleven låtit komma sig till last.
Det har anmärkts, att hön i sin uppfattning visat sig allt för teatralisk, och det kan nog vara sant, men värre är, att hon ej tecknar säkert.
Huru skulle hennes kung Hans se ut, om hon klädde af honom?
Hvarför icke låta eleverna täfla i målning af den nakna menniskokroppen?
Det vore dock onekligen både det mest akademiska och det hvaraf de unga skulle hafva största nyttan för framtiden.
Det är icke nog med att måla naken figur såsom förberedelse till en kommande täflan, utan just i denna täflan borde det framfor allt, att icke säga uteslutande förekomma, vara stadgadt, göras till ett oefter-gifligt vilkor.Hufvudsaken for de bildande konsterna är att väl framställa en naken man eller en naken qvinna.
Det var Ben-venuto Cellini som sa&lt;Je det, och det borde ingen konstnär och ej heller någon akademi glömma.
Kan man oklanderligt måla den nakna menniskokroppen, så kan man också måla den kroppen utstyrd i de praktfullaste medeltidsdräg-ter eller höljd i trasor eller snörd i frack och modernt klädningslif.
Det är konstnärens uppgift att framställa det nakna, d. v. s. det sköna utan några påhängda förvillelser.
Dilettanten kan aldrig komma dit, men man blir dilettant, om man icke lär sig konstnärens höga uppgift.
Det är underligt, att akademien ej erinrar sig det, allra underligast att sådane konstnärer som akademiens n. v. direktör och hennes nyss hädangångne sekreterare icke låtit den sanningen vara bestämmande vid valet af prisämne, om det nu ovilkorligt » kall gifvas ett bestämdt ämne och detta icke kan öfverlemnas åt elevernas fria val.
Men fritt eller icke, så bör ämnet röra sig inom området af naken figur.
Det är det allra vidsträcktaste på samma gång som det allra vigtigaste af alla tänkbara täflingsämnen.
Frånvaron af detta ersättes ingalunda af den förberedande undervisningen i att teckna och måla efter lefvande modell, hvarpå elevernas utställning i år visade åtskilliga prof, icke alla tillfredsställande.
Det är just okunnigheten eller i bästa fall osäkerheten i konstnärligt återgifvande af menniskokroppen som alstrar den dilettantism, hvilken hemsöker våra konstföreningar och
— stundom berättigar till agréskap vid akademien.
Det bekymrar en sådan dilettant icke det ringaste, att han icke kan teckna och måla en naken figur: han kläder på sina figurer hvad han tycker vara » pittoreskt », och då är det icke så noga, om kroppen hänger i hop eller icke.
Icke ser publiken det.
Köper icke Konstföreningen — så elak kan den föreningen någon gång verkligen vara —, så har man
5ju Föreningen för nordisk konst, der det bestämdt går åt, bara det är billigt.
Ocb är det alldeles omöjligt att få i hop en kostymfigur — modell komjner naturligtvis icke i fråga, på sin höjd en snedbent och vindarmad mannequin —, så slår man sig helt djerft på landskapsmålning.
Jag nämnde modell.
Huru mången målare bland oss begagnar väl modell?
Frågan kan synas oförskämd, men är verkligen berättigad.
Sjelfve Scholander, denne snillrike tanke-, ord- och färgskald, nyttjade icke modell.
Den okunnige tror, att det icke gjorde något ondt.
Se på hans figurer!
De äro präktigt målade, d. v. s. tjusa genom all den öfvertalning som ligger i skickligt sammansatta färganordningar — kunde dock äfven i det afseendet vara litet friskare —, men de bära alla vittne om att vara målade på fri hand och tåla i sin anatomi ingen strängare granskning.
Huru mycket verksammare hade dessa aqvareller icke varit, och huru myckét längre skulle de ej bafva stått sig inför efterverlden, om den konstnärligt återgifna arkitekturen li£-vats af menniskobilder, tagna ur lefvande lifvet, i stället för af uppstoppade figurer, om mästaren målat icke blott sin arkitektur utan ock sina figurer efter modell, om han kunnat måla efter modell.
Det hade han dock aldrig lärt sig, och det må för honom, arkitekten, vara ursäkligt, men det är icke ursäktligt for någon som på fullt allvar vill kallas figurmålare, genremålare, historiemålare.
Det är ej heller ursäktligt, att den som verkligen är god framställare af menniskokroppen, som förstår vigten af att måla efter modell och tyckes för öfrigt vilja drifva målningen i akademiens modellskola i den rätta riktningen, i ett tillbörligt uppskattande af det nakna, jag menar naturligtvis * akademiens direktör, icke yrkar på att äfven täflingsämnet måste gälla denna hufvudriktning.
Han har ännu ej varit länge vid styret, det är sant, och man bör derfor kanske icke rikta några förebråelsertill honom, men den som litet känner till forhållandena inom akademien har skäl att frukta, det grefve von Rosen icke ämnar gå ifrån kostymfordringarna i täfiingsämnena.
Måtte denna fruktan komma på skam!
Det önskar hvarje uppriktig vän af vår konst.
Den önskar äfven den nye direktören for öfrigt all framgång.
Han bör hunna uträtta ganska mycket, ty han är en man med förmåga och icke utan kraft.
Vid hans sida står för närvarande såsom konstakademiens sekreterare under åtminstone ett år en annan verklig konstnär, professor Gellerstedt, hvilken sannolikt kan godt understödja direktören, utan att derför jemka det ringaste på egen sjelfständighet.
Om jag icke hört orätt, så fick hr Gellerstedt alla röster, utom en (naturligtvis hans egen), ett vackert intyg på den aktning hvarmed akademien betraktar denne sin ledamot och ett lika vackert intyg på, att äfven direktören förstår att lämpa sig efter den allmänna meningen imom samfundet.
Det var nämligen ingen hemlighet, att direktören ännu ett par dagar före valet önskade en helt annan person till akademiens sekreterare, besynnerligt nog en icke-konstnär.
Visserligen låter det tänka sig, att sekreteraren kan sköta sin tjenst utan att derför tillhöra konst-närerne, men säkert är, att tjensten skötes med större lätthet, om innehafvaren sjelf idkar eller idkat konsten.
Någon kollision mellan konst och embete kan dervid icke kotnma i fråga, ty konstakademiens sekreterare kan i sin tjenste-utöfning icke jemföras med teaterns intendenter.
Från ett annat håll betraktad, tyckes konstakademien icke heller kunna jemföras med kungl.
teatern — från allmänhetens synpunkt, men den synpunkten är att beklaga.
Hvilket uppseende väckes icke inom allmänheten, då kungl.
teatern får en ny direktör!
Om den stora tilldragelsen talar hela hufvudstaden, hela landet, för den intresserar sig hvarje liten extra ordinarie tjensteman i stadens verk likaväl som rikets högste embetsman.
Kryddkrämarens biträde talar derom med skräddarens piga — det har jag sjelf hört
— och äfven de fromma, de som anse teatern for djefvulens verk, kunna icke visa sig alldeles likgiltiga — det har jag också hört.
Det är således något riktigt allmänvigtigt.
Hvem bryr sig deremot om tillsättandet af en ny direktör för konstakademien?
Några målare möjligtvis, ett par bildhuggare, en arkitekt, det är allt i hop.
Den stora allmänheten är af den saken alldeles oberörd.
De flesta tyckas icke ens känna till, att konstakademien har någon direktör.
Man går upp och ser på elevernas arbeten efter prisutdelningen, ty man har ganska visst någon bekant bland ut- ' ställarne eller har åtminstone hört talas om, att de som bo fyra trappor upp i samma hus eller der midt öfver gatan ha en dotter som skall bli artist och går på akademien.
Man måste således se hvad hon gjort.
Men icke bekymrar man sig om den ganska vigtiga drifkraft som kallas direktör.
Och sekreteraren?
Det är ungefår samma förhållande med intresset for honom.
Helt annat är det med svenska akademiens sekreterare.
Han är en person för hvilken man känner stort intresse.
Om det berättades, att hr af Wir-sén skulle utses till svenska akademiens sekreterare, skulle man tala derom bittida och sent, göra sina anmärkningar, skänka sitt gillande eller rent af förkasta det.
Men när det sades, att samme hr af Wirsén skulle kanske bli sekre-terare vid konstakademien, mottog man den underrättelsen med ett likgiltigt jaså.
När Scholander dog, väckte det uppseende, saknad, sorg.
Men det var icke för att han i lång tid innehaft sekrete-rareplatsen vid konstakademien; det var icke ens för att han var en mycket talangfull arkitekt och kanske en ännu mer betydande lärare i byggnadskonsten, utan det var för att han gjort sig känd på en mängd olika konstområden och kanske icke minst för att han skrifvit så förträffligaottave rime.
Och dock var Scholander af stor betydelse såsom sekreterare, skulle kanske hafva varit af ännu större, 0111 han icke från barndomen tvungits och sedan af gammal vana tvungit sig sjelf att icke alltid uppträda så öppet, som hans stora förmåga berättigade honom och som bans i grund och botten lika ädla som omutliga karakter borde hafva uppmanat honom.
Den starke mannen teg stundom, och det var till oberäknelig skada, når hans styrka kunnat gifva.utomordentlig vigt åt hans ord.
H * vad känner allmänheten deromV Intet!
Och likväl borde intresset for konstakademiens angelägenheter vara lika vaket som för teaterns.
Hvem känner något deltagande för att Helgo Zettervall, Scholanders värdigaste lärjunge, nu ändtligen vunnits for akademiens byggnadsskola?
Icke har man hört många tåla om den vigtiga, för vår arkitekturs värdiga utveckling kanske epokgörande tilldragelsen.
Det är blott de få verkliga konstälskarne förbehållet att glädja sig åt Helgo Zettervalls flyttning till hufvudstaden, men de känna den glädjen så mycket lifligare.
Redan nu Scholanders efterträdare på den akademiska lärareplatsen och såsom ledamot af öfverintendentsembetet, är Helgo Zettervall i tillfälle att göra den fosterländska konsten stora tjenster.