Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vet icke om herrn också blifvit förtretad på henne; men säkert är att han icke tordes säga kasch till katten, då frun vid middagsbordet i förrgår yttrade: ”Jag har i dag gifvit hushållerskan sin orlofssedel; den menniskan är just odräglig.”
Orsaken härtill lärer, såsom det lät på frun, varit den att hon öfverraskat jungfru Christin, då hon roade sig med att lyssna.
Sedan min älskade mor erhållit detta bref, kan mor i alla delar vara lugn, och äfven för de välmenande förträffliga råden i farbror Pehrs bref.
Jag misstyder dem icke; men de komma mig, liksom mors, till nytta, då jag begagnar hvart för sig i läglig tid.
Med Guds hjelp skolen j hafva glädje af mig i framtiden.
Och jag saknar icke hopp att med tiden erhålla en sådan tjenst, som den far hade.
Visst kan den vara besvärlig; men det är ett raskt lif.
Och så hurtigt och ståtligt sen att kommendera kronans flagg!
Hvad jag ej hunnit nämna här, skrifver jag i brefvet till löjtnanten.
Helsa hjertligt till Annicka och mina fattiga!
Jag skall nog minnas dem till Jul.
Gud gifve vi icke finge för sträng vinter!
Jag skulle då icke ha en glad dag för tanken på det elände, som vårt lilla fiskläge har att vänta.
Men annars är jag nöjd och fullt belåten och står, såsom mor ser, väl hos herrskapet, som mycket helsar genom mors
– – – – mången storm förut
Den djerfve seglarn lyckligt pröfvat.
Men denna – Store Gud!
Förskräckliga minut!
Mast, segel, tåg förstörs; och hela skrofvets slut
På klippan, dit den vrok, man väntar oförtöfvadt.
Något öfver tre år efter vårt sista besök på Tistelön finna vi, sent under en stormig afton i första Decemberdagarne, dess invånare församlade omkring qvällbrasan i det dagliga rummet.
Erika och den snart sextonåriga, i frisk fägring blomstrande Gabriella sutto tysta vid sina arbeten.
Anton hade krupit in i en vrå vid spisen, der han halfslumrade, stödd mot muren, medan Birger och Haraldson rökte sina pipor och, lyssnande efter ovädrets skärande toner, vandrade fåordiga af och an på golfvet.
Aftonbordet var längesedan afdukadt, och Erika hade redan ett par gånger skjutit på stolen; men en rullande orkan, som åter svepte förbi fönstren och skakade dem i sina fogningar, kom henne att ånyo trycka sig ned.
Det föreföll henne så ovanligen hemskt och ödsligt, att hon nästan fruktade den minsta förändring i sina egna rörelser.
Men icke blott på Erikas, äfven på männernas stormvanda sinnen tycktes denna aftons mörker hafva lägrat sig med en viss hemskhet.
Det var liksom den uppretade naturen här utöfvat sin underbara förmåga öfver menniskohjertat och ur natten af det förflutna uppmanat alla förfärliga minnen till strid.
Gabriella, hon, som icke hade några dystra minnen i sin själ, bröt först tystnaden.
”Så har stormen aldrig förr rasat,” sade hon, ”eller har pappa någonsin upplefvat den värre?”
Den gamle svarade endast med en blick, full af trotsigt hån.
”Det är ju höstens och vinterns vanliga sällskap,” yttrade Erika och sökte genom det lugna uttrycket i sin röst dölja den inre oron.
”Nej,” inföll Birger, ”Gabriella har rätt: maken till oväder ha vi ej haft på många år.”
”Ja, ja,” skrattade Haraldson.
”Det tyckes just som vår Herre i qväll skulle ha lust att välsigna land och strand.”
Erika ryste; men Gabriella uppreste sig och gick till fönstret.
Hennes öga stirrade ut i det djupa mörkret, medan hon lutade sin panna mot fönsterrutan; ingenting kunde dock urskiljas, ingen stjerna förmådde genomtränga de hopade molnmassorna.
Naturen derute var ett grafdjup, hvari hennes blick försjönk; men i detta djup fanns likväl icke grafvens frid.
Der tjöto tusende stämmor, och der rullade dån, vilda som afgrundens hånskratt.
Men midtibland dessa skärande läten framträngde emellanåt några harmoniskt klingande ljud.
För den, som var bekant med naturens uppträden och kände dess toner, voro likväl dessa ljud förfärligare än dånet från hafvets vågor.
Det var klangen af isstycken, som
Decemberstormen lösryckt och nu kastade i bränningarne, der de sönderbrötos af svallet.
Rysande drog sig den unga flickan tillbaka.
Men gubben nedtog sin sjömanskavaj, i det han yttrade: ”Nej, jag får väl ner och titta efter båtarne!”
”Herre Gud, hvad var det?” utropade hastigt Gabriella, pekande på fönstret, som hon nyss lemnat.
Till allas häpnad visade sig på rutan en utsträckt hand, som utanföre matt klappade på glaset.
Haraldson och Birger skyndade i ögonblicket ut; och medan Erika och Gabriella ännu i stum förundran qvarstodo på samma plats, återkommo de förre med en förfrusen varelse.
Det var en sjömansgosse, som ifrån något skeppsbrutet fartyg blifvit genom ett halft underverk uppkastad på den ödsliga Tistelön.
Så snart de fingo se en menniska, och i detta tillstånd, förvandlades Erikas och Gabriellas tryckande känslor i det djupaste och verksammaste deltagande.
Den arme gossen erhöll all den hjelp hans belägenhet kräfde, under det alla om hvarandra frågade: ”Hvem är du?
Hvarifrån kommerdu?
Äro ni flera?
Men deras frågor blefvo obesvarade; gossen endast skakade på hufvudet och pekade med en stel rörelse vestvart.
Gubben Haraldson fattade sin hatt; han tycktes tveka mellan begäret att afbida någon underrättelse af gossen, som småningom började komma sig, och lusten att sjelf derute höra efter hvad som kunde vara på färde.
”Stackars pilt,” sade Birger, ”förmår du ej tala?
Om du kunde säga oss huru du kommit upp på vår klippa!
Något fartyg har förmodligen förlist?
Är du ensam bergad, eller fins der flera, som behöfva hjelp?”
”Kapten, min kapten!” utbrast ynglingen.
Det var det första ljud, som den stelnade tungan förmådde frambringa.
”Gud ske lof, du återfår målet!
Din kapten, säger du, hvar har du honom, min gosse?”
”Ack, fråga honom icke så mycket, Birger,” bad Gabriella innerligt; ”låt honom först bättre hemta sig.
Drick, drick!”
Hon bjöd den skeppsbrutne öl, som hon i största hast värmt.
”Min kapten!” utbrast ynglingen på nytt; ”hjelp, hjelp – han är ute på vraket!”
”Är det nära intill?” inföll Haraldson och nalkades dörren.
”Ja, kom, kom, låt oss gå!” sade den unge sjömannen, hvars uttömda kroppskrafter likväl icke ville följa den lifvade själen.
”Kapten står ensam på vraket.
Vi stötte på Pater-Nosterskären, och det är ju långt dit.
Besättningen dref i storbåten, ända tills den kantrade här vid klippan.
Mina stackars kamrater,” utbrast han gråtande, ”ingen af dem kunde bärga sig.
Men så öfvergåfvo de ju också kapten!
Jag ville bli qvar; men han sjelf kastade mig ned i båten.
Men låt oss skynda till hjelp.
ni har väl folk och båtar här?”
”Hå, hå, vid Pater-Noster-skären!” upprepade Haraldson med detta isande lugn, som var otillgängligt för deltagande; ”dit går ingen båt från Tistelön i sådan vestlig storm.
Du skall tro, pojke,” tillade han, i det han åter bortkastade hatten, ”att hafsgubben icke är mas i qväll, fast det lär du väl redan ha frestat på.”
Med en åtbörd af förtviflan nedböjde ynglingen sitt hufvud.
Det syntes att han inom sig var öfvertygad om omöjligheten att arbeta emot sjögången.
”Ja, det är ogörligt att komma ut i natt,” sade Birger; men det hördes på rösten att denna visshet grämde hans manliga sinne.
”Ingen mensklig kraft förmår framtvinga en båt en enda tum tvertemot en sådan öfverbrytande sjö.
Du måste tåla dig tills i morgon, min raske gosse; då ska vi försöka att hjelpa dig.”
”Men min kapten, hur skall det gå med honom?
Är det omöjligt att komma ut i natt?
Jag är stark, jag skall arbeta, jag skall ro så att blodet spricker fram under naglarne.”
”Det är fåfängt!” upprepade Birger bestämdt.
”Berätta oss nu huru det var med kapten och fartyget.
Kanske är det icke så illa med vraket, som det kan tyckas.
Vid skeppsbrott är det ofta klokare att bli qvar ombord, i fall fartyget icke genast sjunker, än att kasta sig i båtarne.”
”Hvad förde han för last?” inföll Haraldson.
”Vi kommo med bjelkar från Westervik.
Det var för lätt last för vår granna skonare.”
”Åh, då flyter hon nog, om hon också arbetat botten ur sig.”
”Vi måste låta däckslasten gå,” återtog den unge sjömannen; ”och när vi stötte på, bräcktes genast hela bogen.”
”Men hur fick ni då ut storbåten?” frågade Birger, som med en sjömans interesse följde ynglingens uppgifter.
”Kära Birger,” inföll Erika och trädde med husmoderlig fryntlighet fram till den skeppsbrutne, ”låt honom nu först få vederqvicka sig, han behöfver det nog; och sedan han ätit, berättar han alltsamman så mycket redigare.”
Nu dukades hastigt upp på ena ändan af bordet.
Gabriella lade före, och sjömannen åt med god matlust.
”Hvad heter du?” frågade hon och såg vänligt på honom.
”Petter Lindgren.
Det var nu fjerde resan jag gjorde med kapten Rosenberg.
Jag är jungman, men hade gerna fått bli lättmatros, om jag varit lite äldre.”
Under det ynglingen, trots sin stora bedröfvelse och ehuru den ena tåren efter den andra rullade från hans kind ned på tallriken, förtärde de framsatta läckerheterna, hade Anton närmat sig och slutit sig till kretsen.
Han gjorde inga frågor; men hans uppmärksamma blick vittnade om deltagande och interesse, då den unge sjömannen efter maten på nytt började sin berättelse.
”Ack, herre” – han tycktes af instinkt serskildt vända sig till Birger – ”det är en fördömd kust, den här skärgården!
Vi ha nu haft en vestlig storm i tre dygn, som pressat oss ända ifrån Anholt.
I går afton gick förtoppen öfver bord, och vi kunde omöjligt sätta opp en ny; ty skutan hotade också att slingra stormasten ifrån sig, och derföre kunde vi icke heller hålla upp.
Kapten tänkte allt söka hamn, fast det annars inte är hans sak.
Han tyckte det var harmligt, och vi skulle försöka att hålla sjön, tills stormen gaf sig.
Då det blef dager i morse, tyckte vi också att skadan på förmasten icke var så farlig; men på eftermiddagsvakten kom en tjocka, så att en inte kunde se hand framför sig.
Det värsta var att en sjö bröt sönder nakterhuset och förstörde både lampa och kompass.
Vi sökte hålla upp ifrån Pater-Noster-skären, der kapten sade att vi skulle vara, efter hans räkning; men rortaljan sprang, och då fartyget vände sidan till, bräcktes stormasten och gick öfverbord.
Vi måste nu kapa; men då hon hvarken lydde styret eller mera kunde berga sig för störtsjöarne, började vi drifva.
I solnedgången stötte vi på.
Vid första stöten gick också fockmasten samma väg som de andra.
När vi kastade däcklasten i sjön, blef storbåten lösryckt och åkte ned på bagbordsrelingen, så att vi hade lätt att få den i sjön, då skutan gjorde en öfverhalning.
Till all lycka hade kocken surrat fånglinan om spelet, så att båten icke gick ifrån oss.
Fartyget begynte genast att hugga och bröt sönder bogen.
Vi försökte väl att fira ut ett ankare akterut; men sjön körde oss allt högre upp på grundet, och hon arbetade hela botten i stycken.
Då ropte styrman att vi skulle lemna vraket och berga oss i storbåten.
’Ja, så får ni gå,’ sade kapten; ’men jag blir qvar så länge här fins en planka i behåll!’..
Herrskapet må veta att kapten är en karakarl, han!” afbröt Petter Lindgren sig sjelf med en viss stolthet.
”Jag tror inte många likar till Calle Rosenberg gå på svenskt däck.
Visst sparar han inte på daggen, men så kan han också segla; och när han tar in ett ref, så blåser det värre än sjelfva hin!”
”Den här gången tycktes han ha gjort klokast, om han refvat i tid,” inföll Haraldson.
”Ja, i dag hade vi refvat,” fortsatte Petter Lindgren; ”vi hade alla segel fast, utom förmärs, och det var bottenrefvadt.
Men si, när skutans timma är slagen, då hjelper hvarken ref eller manöver.
Det var förbi med vår vackra skonare!
Aldrig trodde vi att de fördömda Pater-Noster-skären skulle bryta nosen af ’Tre Systrar.’”
Den djupa suck, som tanken på Pater-Nosterskären afpressade skeppsgossen, fann ett genljud i Antons bröst.
En ryckning ilade genom hela hans kropp; men han teg och lyssnade blott, liksom de öfriga, på Petter Lindgrens okonstlade berättelse.
”Ja, som sagdt, när vi såg att det var förbi med skutan, beslöt vi försöka att gå i storbåten.
Vi ville att kapten skulle följa oss; men det var o död!
Då ville jag med all makt också bli qvar; jag gret och bad: jag ville för själ och pina icke öfverge min kapten; men se kapten Calle har aldrig tålt motsägelser, han.
Innan jag visste ordet af, högg han mig i kragen och kastade mig sjelf ned i storbåten. ’Gud välsigne er, gossar!” var hans sista ord.
’Jag hoppas ni bergar er; för min del vill ...’ vi hörde inte resten.
Båten satte af, styrman styrde, och vi rodde allt vi förmådde och dref undan för hvarenda sjö.
Ja, nog sträfva’ vi, för att rädda lifhanken; men kantra inte båten ändå!
Det var en bålstor störtsjö, som kom öfver oss och bröt sig just i bränningen.
Hur jag kom opp här på ön, vet jag inte; men kamraterna blef borta.
Deras rop gnyr än i mina öron – det var det värsta jag öfverlefvat.
Men jag ville ändå ge mig tillfreds, om bara kapten, min hederlige kapten, blef räddad.”
”Vi få väl se hvad som kan göras i morgon!” sade Birger.
”Det kan åtminstone vara en möjlighet att vi ej komma för sent; en stark natur kan uthärda mycket.
Tack emellertid för din berättelse!
Du behöfver nu hvila, stackars gosse!
Vill du laga, kära Erika, att han får komma till ro?”
”Och lasten var bjelkar, säger du?” upprepade Haraldson, liksom för sig sjelf. ”Den kommer att flyta opp!”
Petter Lindgren bugade sig emellertid och tackade för god välfägnad, hvarefter han följde den vänliga husmodern, som sjelf anviste honom en liten kammare.
När skeppsgossen var borta, skingrades snart hela hushållet.
Gabriella ville äfven gå till ro; men hennes hvila stördes af den beständigt återkommande tanken på den olycklige skeppsbrutne kaptenen, hvilken på sitt vrak måste uthärda alla nattens och ovädrets fasor, utan att någon mensklig hjelp förmådde finna vägen till honom.
Anton, den bleke, dystre Anton, blef ensam qvar i stugan.
Han vankade grubblande af och an, och i hans ansigte målade sig uttrycket af ångest och fasa.
Hans själ var synbart skakad af de minnen skeppsgossens berättelse framkallat.
Tiden bredde väl ett ytligt lugn öfver den stackars ynglingens inre strider; men i hans ögon lästes alltid en stilla sinnesförvirring, hvilken likväl icke mera oroade någon.
Haraldson och Birger stodo på bryggan och stirrade ut i den stormiga natten.
Det brakade och tjöt omkring dem; det salta skummet yrade i hvirflar öfver sjelfva den klippiga ön, på hvars läsida de stodo.
Endast en kännareblick kunde här finna att Birgers galeas låg qvar på sitt ställe och att den för säkra ankare på god grund gerna kunde rida ut en storm, sådan som af värsta slaget vankas i Bohusländska skärgården.
Med uppmärksamhet betraktade
Birger de fina, vaggande konturerna af sitt fartygs tackling, der det för hans skärpta blick framskymtade mellan töckenmassorna.
Ett mindre öfvadt öga hade ej kunnat urskilja det ringaste af den symmetriska tågväfnaden.
Sedan de båda männerne öfvertygat sig att allt stod väl till vid deras egen strand, återvände de tigande.
Ingendera syntes hugad att meddela sig åt den andre.
De hade visserligen alltid varit fåordiga; men fordom möttes deras tankar och beslut i handlingar.
De fortforo väl att lefva tillsamman, men i grunden mera skilda, än om stora haf legat emellan dem.
Hade lusten efter den fordna rofgirigheten och hågen på vilda äfventyr återvaknat i den gamles bröst, så måste han likväl med våld qväfva den, ty han visste att i sonens själ hvarje tanke på det förflutna öfverdådiga lefvernet endast väckte afsky.
En omedveten suck öfver Haraldsons läppar innehöll kanhända en afskedshelsning till de sjöröfvarebragder, hvaraf hans syndiga lif kunde skryta.
Efter en sömnlös och orolig natt sågo ändtligen Tistelöns invånare den gråa dagranden skymta fram vid horisonten.
Stormen hade visserligen saktat af; men det blåste ännu tillräckligt för att göra det tilltänkta förehafvandet osäkert.
Erika glödgade vin, som Birger skulle hafva med sig, och Gabriella var oändligt beställsam att framleta filtar och skinnfällar; ty hon kunde omöjligen öfvertygas att värmen skulle vara skadlig för den skeppsbrutne kaptenen, i händelse han fanns vid lif.
Tillredelserna voro emellertid snart slutade; och innan dagsljuset ännu var fullt klart, gåfvo sig de otålige sjömännen ut på sin vanskliga färd.
Haraldson hade icke följt med, ej derföre att hans sextio år kändes tryckande för ett dylikt äfventyr – hans kropp var stark och härdad; men Gabriella hade förmått honom att bli hemma, och Birger hade tillstyrkt det, för att sjelf få föra befälet, hvilket var otänkbart, då gubben var närvarande.
Hemma i huset lät Haraldson det bero vid Birgers vilja; men på sjön hade han sin egen, och från den rubbade honom ingen en hårsmån.
De begge fruntimmerna qvarstodo länge på bryggan, med bekymrade blickar följande båtens rörelser.
Än lyftades den af en skummande störtsjö, som i ett ögonblick slungade den så långt tillbaka, som männernas ansträngning under flera minuter drifvit honom fram, än hotade en ismassa att krossa den; och endast Birgers öfvade arm, som förde styret, förmådde undvika den hvarje ögonblick förestående undergången.
”Ack, det är ingen möjlighet: de komma aldrig till vraket!” suckade Gabriella och såg forskande på den mera erfarna Erika.
”Kanske, och kanske icke, alltsom Gud vill!
Birger är dock rask och kraftfull.
Jag såg på hans ögon att han skulle anstränga hela sin förmåga.”
”Ja, men om vraket skiljt sig, och den del drifvit långt bort, på hvilken den raske kaptenen står, huru kunna de då någonsin hitta den?
I Gabriellas vackra öga svällde en stor tår.
Den tanken var så outsägligt bitter, att kanske hjelpen kom för sent, kanske också aldrig nådde den, för hvilken hon var bestämd.
”Vi måste lemna detta i Guds hand, min Gabriella!” sade Erika lugnande.
”Vi ega åtminstone den trösten att hafva gjort hvad vi förmått.
Men ser du att far och Anton, som stå deruppe på bergspetsen, besvara någon signal från båten?
Med Guds hjelp är det ett lyckligt tecken.
Låt oss nu gå in; vi kunna i alla fall ej mera urskilja något, och vattnet, som stigit så högt upp, går dig öfver fötterna.
Du förkyler dig!”
”Ack, det är lappri; jag är ju så rask.
Du är också våt om fötterna, Erika; men du talar aldrig om dig sjelf.
Se der kommer Anton ner; kanske har han något tröstande att förkunna.”
Emellertid sträfvade Birger, som hade satt tvenne af sina raskaste karlar vid årorna, rätt på Pater-Noster-skären, der vraket, efter skeppsgossens beskrifning, borde ligga.
Färden var svår; men de djerfva sjömännen tröttnade icke.
Hvarje gång de förlorade genom en sjö eller en omväg, ersatte de det med förnyade ansträngningar.
De begynte att bland isstyckena märka spillror af fartyget, och det var denna upptäckt de tillkännagåfvo för Haraldson.
Här hade en hög af bjelkar sammantrasslat sig, der ett isstycke slingrat omkring sig något takel, och stycken af en mast jemte målade bräder af relingarne dansade öfver vågorna.
Skeppsgossen, som hela morgonen varit stum, satt i fören och pekade med uttrycksfulla åtbörder på hvarje förbiilande stycke af den honom så kära skonerten.
I hans unga bröst rasade dervid en smärta, närmast lik den, som erfares vid åsynen af ett härjadt fädernesland.
Men det var nu ej tid för honom att öfverlemma sig åt blödiga känslor.
Han måste söka sin kapten; och hvarje tanke i hans själ, hvarje nerv i hans öga spändes, för att uppfånga någon skymt af den älskade gestalten.
Slutligen urskiljdes en punkt bland ismassorna.
För Petter Lindgrens trogna öga innehöll den allt; för de andra oredig, liknade den närmast en hafsfogel, öfver hvilken skummet slungade sina vilda hvirflar.
”Det är kapten, det måste vara han!” ropade ynglingen uppspringande.
”Omöjligt!” svarade Birger.
”Ingen lefvande varelse synes till vid Pater-Noster-skären.
Har här funnits något vrak, så är det längesedan bortspoladt.
Vi se ju bara bränningarne, som hoppa öfver skären.”
”Der ligger det,” fortfor Petter Lindgren bestämdt.
”Ser ni inte något grönt?”
”Min själ är det inte liksom en grön buske midtibland isstyckena,” anmärkte en af karlarne.
”Det är gångspelet,” ropade Petter jublande; ”och der bredvid står kapten.”
”Sannerligen,” inföll Birger, som ansträngt hela sin synförmåga, ”det liknar sig till ett vrak.
Håll ut, gossar, friska tag!”
Och med kraftfulla årtag tvingades båten att skära de skummande böljornas kammar.
Birgers uppmärksamhet följde med spänd väntan de allt mera urskiljbara delarne af vraket.
”Det gröna gångspelet ser jag väl,” yttrade han till Petter; ”men icke syns der någon menniska.
Däcket lärer ännu till största delen vara helt; men relingarne äro borta.”
”Ja, men nog kan kapten vara der ändå,” inföll Petter med ångest.
”Han kan ej vara på annat ställe; jag känner på mig att han är der.”
Rodden fortsattes, och emellan is och bränningar uppnådde ändtligen båten det nakna vraket.
Allt, som ger ett skepp dess luftiga prydlighet, allt det poetiska i den flytande skapnaden, menniskosnillets och beräkningarnes mästerstycke, var borta, var ett rof för de stormande vågorna; och på det rymliga däcket, som nu ensamt utgjorde hela vraket, höjde sig det gröna gångspelet, likt en gigantisk neckros öfver hafssvallet.
Der däcket satt fast, inkiladt mellan tvenne klippor, bildade det ett litet lä, hvarest båten lade till; och knappt rörde fören af farkosten vid vraket, innan Petter Lindgren med ett språng kastade sig upp och flög till spelet, hvarifrån han uppgaf ett glädjerop. ”Kapten är här! kapten är här!” upprepade han, men andra gången med en röst, hvaruti glädjen gifvit vika för sorgen.
Birger, som var skeppsgossen i hamn och häl, stannade vid den syn, hvilken, närmare betraktad, förvandlat Petters lifliga glädjekänsla till djup smärta.
En man låg verkligen fastsurrad vid spelet, men liflös; och det syntes tydligt att han användt sina sista krafter att slingra ett tåg om sin midja, för att sålunda hålla sig qvar.
Det var en ung man; de bleka anletsdragen skuggades af ett mörkt tjockt hår, och de stelfrusna lemmarne röjde kraftfulla former.
I ögonhåren sutto isdroppar; men hvilken känsla, som lockat de förstenade tårarne i liflösa ögon, visste endast Gud och han sjelf, så framt det icke var droppar ur hafvet, som frusit fast vid hafvets döende son.
”Här tyckes ingenting vara att rädda!” sade Birger med rörelse.
”All mensklig hjelp, fruktar jag, kommer för sent.”
”Ja, nog ser det så ut,” snyftade Petter; ”men vi skola föra honom med ändå.”
”Hur vill du få liket i båten?” yttrade en af karlarne. ”Det är så godt att det blir der det är.”
En blick af Birger bjöd tystnad.
I nästa ögonblick hade Petter Lindgren med sin fällknif afskurit tågen; och med en styrka, som man icke skulle tilltrott hans ungdom, upplyftade han sin älskade kapten och bar honom några steg framåt.
Med Birgers biträde kom han i båten.
”Och nu, gossar,” sade Birger med den korta, lugna ton, som alltid gaf fart åt hans befallningar, ”nu gäller det att ro!
Utgången af vårt företag beror på huru snart vi komma hem – ännu kan finnas lif.”
Den kraftfulla handen fattade genast styret; och utan att spilla ett ord, lade karlarne ut.
Återfärden var lyckligtvis icke förbunden med de svårigheter, som mötte på ditresan.
Båten dref raskt undan för vågorna, och under tiden gned Petter, efter Birgers anordnande, den stelfrusne kaptenens ansigte och händer med is.
Snart nog förspordes lätta ryckningar i ögonlocken, och ju märkbarare dessa blefvo, ju högre ljödo Petters ohejdade glädjerop, hvilka snart besvarades med välkomnande hviftningar från Tistelön.
Förd med hurtiga årtag, svängde båten om udden i lä för holmen, och lade till vid dess brygga.
Hela husets befolkning var de återvändande till mötes, främst Erika och Gabriella.
Men Birger tecknade med handen på den sanslöse kaptenen, och ovilkorligt drogo de sig tillbaka.
”Allt hopp är icke ute om ett litet afdrag på min stora skuld,” hviskade han till Erika i en ton, som blott af henne kunde förstås.
Han tryckte henne i sin famn, och hastade sedan att föranstalta det den skeppsbrutne blef inburen i ett oeldadt rum.
”Men, herre Gud, jag fick ju knappt se honom!” klagade Gabriella.
”Hvad han såg blek och förstörd ut!
Han har säkert lidit grufligt, innan sansningen öfvergaf honom – men hvarföre skall han icke föras in, pappa?”
”Det duger inte, mitt barn,” svarade Haraldson i den mildare ton, hvilken enkom var för Gabriellas räkning.
”Är du dotter till en gammal sjöman och vet inte att varmt rum ej passar för isfrusna lemmar!”
”Åh ja, nog har jag hört det,” sade vår unga hjeltinna; ”men man kan icke komma ihåg allt hvad man hört.”