Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederström har sagt, att hela vårt presterskap och större delen af oss sjelfva skulle, i fall de symboliska böckerna tolkades efter bokstafven, Ben 19 Maj e. m. 307 hemfalla under landsforvisningsstraffet; i så fall anser jag vi ega mycket skäl att antaga denna författning, som åtminstone skulle hindra en fullkomlig folkvandring från vårt gamla Sverige.
Öfverlaggningen uppskjöts till e. hus plenum och R. o. Ad. åtskiljdes kl. J 4 e. m.
In fidem, O. Brakel. lördagen den 19 Maj 1860.
Justerades ett prot.-utdrag för den 9, 12, 15, 16 och 18 dennes samt 2 prot.-utdrag för förmiddagens plenum.
Upplästes ett af Hr von Celsing, Lars Gustaf, inlemnadt, så lydande mern.:
Ad. anhålles om befrielse ifrån mig lemnadt uppdrag som Elektor med bibehållande af min Riksdagsmannarätt.
Uppå framställd propos. blef denna anhållan af R. o. Adbifallen.
Eortsattes profningen af Lag-Utsk:ts Bet:de N:o 21 och l:sta §:n i författmsförslaget, ang:de ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära.
Exc. Hr Erih. De Geer, Louis:
Afsigten med de i K. M:ts Propos. valda ordalag för redaktionen af denna § har varit, såsom jag vid de gemensamma öfverläggningarne haft tillfälle nämna, att icke lägga något band på den fria vetenskapliga forskningen, och detta icke blott om den uppträder i katedern, såsom Erih.
Cederström föreställt sig, utan hvar helst en sådan vetenskaplig undersökning må anställas.
Men detta är likväl något annat än ett offentligt predikande af en troslära, hvars sanningar icke ifrågasättas, utan antagas såsom gifna eller rent af uppenbarade.
Det är ett sådant predikande VI. 20 Den 19 Maj o. rn. af främmande läror, som man velat i den K.
Propos. i allmänhet förbjuda, men som Utsk:t deremot velat tillåta, såframt det icke sker i bestämd afsigt att förmå någon till atfall från den rena evangeliska läran.
Deri ligger egentligen skillnaden mellan K. M:ts Propos. och Lag-Utsk:ts Bet:de i denna §.
Man har såväl nu, som vid de gemensamma öfverläggningarne sagt, att den af Utsk:t föreslagne utsträckningen skulle erfordras för konseqvensens skull, och att, så snart man i lagstiftningen vill införa en ny grundsats, måste man på en gång införa den fullständigt, emedan den allmänna meningen i allt fall kommer att oblidkeligen utkräfva dessa konseqvenser, och man måste då omgöra lagen.
Detta må vara sannt, men ett sådant utkräfvande sker icke alltid ögonblickligen; stundom är det seklers verk.
TJtsk:t har sjelft påpekat, huruledes genom 1781 års kungörelse första steget togs på religionsfrihetens bana här i Sverige, och vi hafva sett huru vid sista riksdagen ännu var omöjligt, att på densamma göra något ytterligare steg framåt.
Någon gång händer det till och med i lagstiftningen, att man vid tillämpningen af en grundsats finner dess yttersta konseqvenser leda till ett mål, för hvilket man hafvar tillbaka, och derför öfverger hela grundsatsen.
Men om man skall antaga alla konseqvenserna af den religionsfrihetens grundsats, som vi nu vilja inympa på vår lagstiftning, då hemställer jag om icke hela den l:sta §:n i detta lagförslag måste utgå, emedan icke heller, efter TJtsk:ts förslag, grundsatsen lärer vara på långt när genomförd, såsom vi här hafva hört förklaras utaf anhängarne till en fullständig religionsfrihet.
Prån dessas ståndpunkt är ock detta resonnement fullkomligt riktigt; men frän Utsk:ts synpunkt torde det icke ega full giltighet.
Jag tror icke att tidpunkten ännu är inne för genomförandet af en alldeles fullständig religionsfrihet; och om staten skall således fortfarande hålla någon uppsigt öfver främmande trosbekännare, så är det väl företrädesvis öfver deras offentliga religionsöfning.
Gr, Sparre har yttrat, att detta förbud mot ett offentligt förkunnande af villfarande lärosatser icke skulle stå i harmoni med gällande lagstiftning i öfrigt och deribland nämnt nya konventikel-förordningen, äfvensom 8:de §:n 2:dra mom. i den nu föreslagna dissenterlagen.
Mig synes som förhållandet snarare är tvertom: att Utsk:ts förslag i denna del icke står väl tillsammans med nämnde lagstiftning.
Då det nemi. i förordn, af den 26:te Oktober 1848 om konventiklar är stadgadt förbud och i vissa fall straff mot hållande af andliga föredrag, som kunna leda till söndring i kyrkligt hänseende, äfven om dessa föredrag icke egentligen afvika från statskyrkans lära, sa synes mig härmed föga öfverensstämma, om det icke skulle finnas något förbud, såsom enligt Utsk:ts förslag, för ett offentligt predikande af rent villfarande meningar, l ikaså synes mig vara besynnerligt att då i 8:de §:n 2:dra morn. uti den af K.
M:t föreslagna, dis - Den 19 Maj e. m. 309 senterlagen det förbjudes främmande trosbekännare att vid sammankomst till andaktsöfning för Svenska kyrkans medlemmar hålla äfven renläriga föredrag, det icke skulle vara dem förbjudet, att vid offentliga sammankomster, blott de icke äro bestämdt afsedda till andaktsöfning för Svenska kyrkans bekännare, men der sådane likväl kunna vara tillstädes i huru stor mängd som helst, hålla föredrag, som innefatta villfarande meningar.
Sparre anmärkte, att han icke kunde inse huru 2:dra mom:t 8:de §m af den föreslagna dissenterlagen skulle kunna tillämpas på samma gång som den nu ifrågavide af K.
M:t föreslagne lista §:n.
Mig synes likväl att tillämpningen icke kan vara svårare än i de flesta andra fall, då kollision af brott uppstår, och då det är öfverlemnadt åt domaren att pröfva huruvida straffpåföljder skola sammanläggas, eller det ena brottet anses endast såsom försvårande omständighet vid det andra.
I detta fall förefaller mig klart, att det större i 'lista §in heskrifna brottet skulle inbegripa det preventiva polisstadgandet, som finnes i 8 §in.
Men utom denna § finnas äfven andra, med hvilka jag finner K. Mits Propos. sfå bättre i öfverensstämmelse än Utskits förslag.
Då t. ex i. lista §:n af dissenterlagen är förbjudet för främmande religionsbekännare, som tillhöra tillåtet samfund, att på andra ställen än egen kyrka, bönehus eller kyrkogård hålla offentliga religionsöfningar, så skulle, enligt TJtskits förslag, vara tillåtet för sådan främmande religionsbekännare, som icke tillhör tillåtet samfund, att hvar som helst predika sin villfarande lära.
Desse skulle således få större frihet, än de som tillhöra tillåtna samfund.
Icke heller finner jag
Utskits förslag stå fullkomligt väl tillsammans med gällande tryckfrihetsförordning, som stadgar ansvar för den, som i tryck förnekar den rena evangeliska läran, utan afside på om det sker i afsigt att förmå någon till affall.
Sparre har vidare anmärkt, att redaktionen i den K.
Propos. skulle vara olika och strängare än den af Lag-Utskit vid sista riksdagen föreslagna, emedan nemi. den K.
Propos. belägger med ansvar utspridandet af lärosatser, som strida mot den evangeliska läran, då deremot i Utskits förslag, vid sista riksdagen, endast talades om sådana föredrag, som strida mot evangeliska lärans grundsanningar.
Obestämdheten af ordet grundsanning, torde dock genast falla i ögonen.
Den anmärktes äfven, då förslaget granskades i II.
Domstolen, och denna anmärkn. bemötes i statsrådsprot. sålunda, att man med detta ord ansett sig kunna benämna sådana sanningar, om hvilka icke något tvifvel är, att lärarne äro ense.
Jag hemställer hvad vinst eller hvilken större frihet med en sådan tolkning skulle uppstå genom detta ords tilläggande, och någon annan tolkning har jag icke hört uppgifvas.
Det är vidare sagdt, att K. Mits Propos. är strängare än nu gällande lagstiftning, i det hänseende, att nu är föreskrifvet, det straffbestämmelserna för ifrågavide förbrytelse icke skola tillämpas förrän varningar 310 Den 19 Maj e. m. egt rum; hvaremot sådana varningar icke behöfva föregå, enligt K
Men just för att införa något eqvivalent med denna varning, är det som K. M:t föreslaget i sin Propos., att sådant åtal icke må anställas med mindre än att vederb:de domkapitel tillåter det.
Samma makt, som sålunda domkapitlet hittills egt att förhindra åtal för villfarande mening derigenom, att det underlåter gifva de formella varningsgrader, som äro föreskrifne, samma makt skulle nu tilldelas domkapitlet derigenom, att det egde undertrycka sådana åtal, som åklagaren skulle vilja anställa.
Det har nemi. icke, såsom en talare här framställde, om jag fattade rätt, hittills berott på justitiekanslern att undertrycka åtal för villfarande meningar, utan det var endast i fråga om olaga sammankomster, der icke villfarande läror utspridas, som justitie-kansleren, enligt det gamla konventikel-plakatet, egde denna pröfning.
Och de få åtal, som hittills blifvit anställde, torde sål. i främsta rummet böra tillskrifvas den omständighet, att domkapitel och själasörjare icke velat väcka sådana, och derför underlåtit att gifva officiella varningar.
Jag ser således ingen våda af att det fortfarande lemnäs dem en sådan rättighet; och då det icke ansetts behöfligt, att frågan om dessa åtal skulle hänskjutas till justitie-kanslern, medan straffen voro strängare än nu, finner jag det mindre behöfligt, då straffen blifva mildare.
Ytterligare anmärktes mot den K.
Propos. såsom en brist, att enligt densamma prest, som blifvit beträdd med utspridande af villfarande lärosatser, icke drabbas af någon annan påföljd än embetots förlust, då Utsk:t deremot tillagt, att han utom denna påföljd skall äfven dömas till den, som är i §:n stadgad.
Man har velat finna skälet härför i den omständighet, att den prest, som är undervisad och aflagt kunskapsprof i den kristna lärans sanningar, är dubbelt straffbar mot den, som icke njutit samma undervisning.
Jag hemställer likväl, huruvida icke det jemväl bör tagas i betraktande, att en prest, som har skyldighet att dagligen och stundligen predika läran, och icke alltid har tillfälle att dertill bereda sig, kan vara ursägtligare om en mindre villomenings ouppsåtliga uttalande kommer honom till last, än den . om icke har skyldighet att uppträda såsom lärare, och som derför icke bör göra det offentligen, utan att noga öfvertänka hvad han har att säga.
Här har blifvit framstoldt af flere talare, att den Norska dissenterlagen är i alla afs:den mycket förtjenstfullare och mera frisinnad än det IC. förslaget, och man har uttryckt den önskan, att den Norska dissenterlagen här bort blifva nästan oförändrad antagen.
Det är sannt, att om man läser den Norska dissenterlagen ensamt, innehåller den färre inskränkningar än det förslag till dissenterlag, som K. M:t framställt; men man tycks likväl hafva förbisett, att den Norska dissenterlagen utgör icke hela den Norska lagstiftningen i ämnet.
Det finnes t. ex. i Norska grundlagen stadganden, som suppleera
Den 19 M.\j e. m. 351 dissenterlagen, och derför icke behöft i densamma intagas; der är t. ex. stadgadt, att den evangeliskt-lutherska läran skall vara statens religion, som det åligger Konungen att handhafva och beskydda; att icke något statens embete får uppdragas åt någon annan än den rena evangeliska lärans bekännare; att desse bekännare icke få uppfostra sina barn i annan lära än deras egen; och vidare att icke allenast ingen munkorden får inrättas, utan icke en gång Jesuiter tålas i landet.
Men utom desse stadganden i Norska grundlagen, som äro strängare än i vår grundlag, är att märka att den Norska dissenterlagen gäller endast för kristna dhsenter, och för alla andra är ännu i gällande kraft
Kristian den ödes gamla lagbok, hvilken innehåller förbud mot alla sammankomster för religiösa ändamål.
Denna lagbok qvarstår icke blott såsom en död bokstaf, utan den har blifvit tillämpad, efter det dissenterlagen utkom.
Sålunda inträffade 1853, att Mormoner inom Norge började predika sin lära och ville utöfva sin religion, samt gjorde anmälan derom hos vederbörande Amtman, med uppgift å den föreståndare, som de antagit för att ansvara - för församlingens angelägenheter i öfverensstämmelse med dissenterlagen.
Denna myndighet förklarade sig likväl icke kunna erkänna denne föreståndare, emedan Mormonerne icke kunde anses vara kristna; hvadan Amtmannen förbjöd dem att utöfva sin religion intill dess Regeringens åsigt i ämnet hunnit inhemtas; och då de icke ville afgifva löfte att afstå från religionsöfning under tiden, så häktades de och ställdes under tilltal efter Kristian den ödes lakbok samt fälldes af underrätt till böter derför, att de såsom icke varande kristna haft religionsöfningar för sig.
Ofverrätten ansåg Mormonerne såsom kristna, men dömde dem icke desto mindre till straff, derför att de utöfvat sin religion, utan att hafva en erkänd föreståndare.
Men Iiöieste Ret ansåg, lika med underrätten, Mormonerne icke vara kristna, och dömde derför hvar och en af de sakfällde till 10 spcciedalers böter.
Sammanhåller man nu Norska grundlagen med dissenterlagen och Kristian den ödes lagbok, så tror jag att Norska lagstiftningens större liberalitet, som Erih.
Cederström uppskattat, om jag hörde rätt, till 700-fallt,, skall reducera sig till ganska små dimensioner.
Då jag vid de gemensamma öfverläggningarne redan vidlyftigt yttrat mig i detta ämne, vågar jag icke nu upptaga R. o. Ad. med något vidare bemötande af de framställda anmärkningarne, utan får blott anhålla om bifall till §:n, sådan den af K.
M:t blifvit föreslagen.
Hr Carleson, Edvard Henrik: Af Gr.
Sparre har blifvit anmärkt att denna §, efter den redaktion den har i K.
M:ts Propos., skulle komma i kollision dels med 8:de §:n 2:dra mom:t i den föreslagna lagen ang. främmande trosbekännare och deras religionsöfning, och dels med K. förordningen den 26:te Okt. 1858, ang. särskilda sammankomster för andaktsöf - Den 19 Maj e. m. ningar.
Denna kollision är likväl ingen annan än den som eljest kan uppkomma emellan de i allmänna brottmålslagen för hvarjehanda rättskränkningar upptagne straffbestämmelser, samt de till förekommande af dylika rättskränkningar särskildt gifne ordnings- eller polisstadganden, och det förhållande att någon genom en handling öfverträdde på en gång den ifrågav:de §:n ang:de villomeningars utspridande och tillika den omförmälde föreskriften i lagförslaget, angtde främmande trosbekännare, eller den åsyftade bestämmelsen i 1858 års konventikelplakat blefve icke svårare att bedöma än något annat fall, då en person genom en handling på en gång gjort sig skyldig till en af allmänna lagen bestraffad rättskränkning och tillika öfverträdt ett polisstadgande, gifvet att förekomma en sådan rättskränkning.
Dylika fall skulle jag tro hafva mångfaldiga gånger förekommit i Gr.
Sparres praktik och äro alldeles icke sällsymte.
Don förmenta svårigheten härutinnan är således, efter min tanke, af ringa vigt.
Icke heller torde vara ur vägen att fästa uppmärksamheten derpå, att 1858 års nyssomförmälde förordning ang:de konventiklar redigerades af samma Lag-Utsk., som förordade ett lagstadgande om villfarande meningars utspridande, hvilket i hufvudsaken var öfverensstämmande med det i K. M:ts Nåd.
Propos. nu upptagne, och att en sådan kollision, som den af Gr.
Sparre anmärkte, hvarken hort undfalla nyssnämnde Lag-TJtsk., hvaraf Gr:n sjelf var medlem, eller sedermera H.
Domstolen, som granskat den af K.
M:t föreslagne lagen.
Yid detta tillfälle må det tillåtas mig att jemväl erinra, att i det förslag till författning ang:de en utvidgad religionsfrihet, sorn låg till grund för K.
M:ts vid förra riksdagen aflåtna Propos. i ämnet, och blef H.
Domstolen till granskning förelagdt, fanns ett stadgande så tydande: »Hvar som annorstädes, än inom sudan församling, hvilken icke tillhör Svenska kyrkan, offentligen framställer eller på annat sätt utsprider lärosats, som mot den rena evangeliska lärans grundsanningar stridande är, straffes med böter.” —- •—- Yid granskningen af detta lagförslag anmärktes i H.
Domstolen bland annat att redaktionen af nyssberörde stadgande var sådan att derigenom möjligen skulle kunna läggas något hinder i vägen för den offentliga undervisningen, och, till förekommande af en sådan misstydning, erhöll detta stadgande en förändrad redaktion i öfverensstämme se med den, som i K. M:ts Propos. vid denna riksdag blifvit antagen.
Den härvid begagnade ordalydelsen lemnades ock vid förra riksdagen af Lag-Utsk:t utan anm., och, så vidt jag kan påminna mig, yttrades icke heller under ärendets behandling i EiksStånden någon betänklighet deremot.
När nu sedermera samma uttryck blifvit godkändt af samtlige H.
Domstolens ledamöter, hvilka granskat det vid innev:de riksdag framlagda Nåd. lagförslaget, och bland dessa ledamöter åtminstone en, om icke två, deltagit i så väl granskningen af det förra förslaget som omförmälde
Den 19 Maj e. m. 313 anm. deremot, så torde de inkast, som Lag-Utsk:t vid denna riksdag framställt mot §:ns redaktion, kunna skäligen lemnäs utan afs:de.
Till hvad af H.
Exe. Justitie-Statsministern i denna fråga anförts, har jag för öfrigt ingenting att tillägga, utan anhåller endast att, med afslag å Lag-Utsk:ts förslag, K. M:ts Propos. i denna del matte bifallas.
Då jag icke haft tillfälle deltaga uti de gemensamma öfverläggningarne rör:de denna fråga, torde det tillåtas mig att anmäla de allmänna skäl, som hindra mig att antaga, så väl det ena som det andra förslaget.
Jag vill nemi. hvarken den lössläppta frihet, som baserar sig på de menskliga begärelsernas och passionernas kraf, eller det tvång, som genom menskliga lagar i mer eller mindre mån söker hämma all frihet.
Bland de motiver, som TJtsk:t anfört, äro åtskillige, som jag icke kan gilla.
Först förekomma motiverna för införandet af ordet »afsigt” i don l:sta §:n, hvarigenom Utsk:t ansett sig hafva undantagit sådana offentliga förkunnanden, som möjligen stå i strid med vår antagna lära, men som framställas från en kateder.
Jag anser ingalunda detta ord i ringaste mån befria, tvertom binda dem, som tltskrt önskade dervid ställa utan ansvar inför denna lag.
Tjr, man bör väl ej föreställa sig, att en Professor termin efter termin arbetar med och föreläser sådant, som han anser såsom lögn; men, tror han det vara sanning, så måste det ligga i hans intresse att inskärpa det och göra det trodt och antaget såsom sanning af sina lärjungar.
Det blir då hans »afsigt», i fall han lärer det, som är lögn, att utsprida villfarande lära.
Men, då icke blott Utskrt, utan många andra anse, att ordet »afsigt» på detta ställe kunde medföra den åsyftade befrielsen, skulle det i tillämpningen troligen blifva så användt; och ett lagförslag, som i sina motiver stödjer sig på principer, så stridande emot rätt och sanning, och redan i sin födelse visar sig kunna leda till sådana missbruk, innebär för mig tillräckligt skäl till förkastelse.
* Jag skulle tro att en person, som aflagt ed på att lära enligt vår evangeliska trosbekännelse, och sitter på sin plats för att undervisa ungdom, bör drabbas af ett vida strängare ansvar för förkunnandet af villfarande lärosatser, än någon annan, och icke dertill liksom bemyndigas af en Kungl, fullmakt.
Man har yttrat att den fria forskningen icke bör hindras, men det är väl en himmelsvid skillnad mellan att tillåta fri forskning och att legalisera förkunnandet af uppenbara lögner från en kateder.
Här är icke fraga om dogmer, utan de djupaste sanningar i vår lära.
Jag kan således icke gilla Utsk:ts förslag, och då det väl egentligen lärer blifva fråga om antagande af den K. Propos., vill jag nu vända mig mot denna.
Här står i l:a §:n att ”den som offentligen förkunnar &c. straffas med böter från och med 50 till och med 300 rdr, eller fängelse från och med 2 månader till och med 314 Den 19 Maj e. nr. 1 år.”
De förseelser, som äro belagde med desse straffbestämmelser, kallas sedermera längre fram i förordningen för ”brott.”
Jag trotsar likväl någon att kunna utfinna en qvalifikation, som kan gifva den här ifrågav:de handlingen karakteren af brott.
Det är väl alldeles orimligt att stifta en förordning för något, som icke är sanning, ty det blir i allmänhet svårt att bevisa en menniska hafva utspridt lärosatser för att förleda någon annan.
Yidare heter det: ”Yarder prest beträdd med utspridande af villfarande lärosats, derom är särskildt stadgadt.”
Nu lärer val ingen vilja bestrida att presten äfven såsom enskild person blifvit beträdd med utspridande af villfarande lära, och då bör han väl vara skyldig att stånda samma ansvar som andra: underkastas böter och fängelse och icke ett ringare straff, derför att hans brott är qvalificeradt.
Detta är åtminstone tvärtemot all annan lagstiftningsprincip.
Ser man efter hvad som nu är stadgadt rör:de prest, så finner man att det först är varning, så embetets förlust och landsförvisning.
Således behandlas den, som icke allenast såsom enskild man, utan dertill, så att säga, å embetets vägnar och tvertemot aflagd embetsed begår ett brott, vida mildare än den, som möjligen i värsta fäll icke begått det ifrågasatta brottet.
Ty i denna fråga kan en misstydning, om ej något värre, ofta blifva det, som bestämmer handlingens egenskap af brott.
Yidare, då nu landsförvisningsstraffet är borta, så återstår af prestens, enligt detta lagförslag tillagda straff intet annat, än att han får lemna ett embete, som han redan de facto öfvergifvit, då han predikat en annan lära.
Då han likväl, enligt min åsigt, borde straffas vida hårdare än någon annan, och jag dessutom finner sådana inkonseqvenser i detta förslag för öfrigt, och ovilkorligen skulle fordra 7:de i$:ns förändring, jemte de redan nämnda, men en sådan fordran här ej synes hafva några utsigter till framgång; får jag förena mig med dem, som icke antaga det K. förslaget.
Men, medan jag ännu har ordet, känner jag mig manad att äfven yttra något i anledning af TJtskrts motiver, som till en del tydligen röra sig omkring en af mig vid denna riksdag väckt motion, ang:de den, i vårt så kallade kristna land, sammansatta högsta maktens öfver stat och kyrka ovilkorliga pligt att vaka öfver att en okristlig rationalism icke får fritt utbreda sig, vare sig inom högre eller lägre läroverk.
Utsk:t utbreder sig i stora ord öfver den fria forskningens rätt vid Universiteterna, samt vådan af att lägga band på denna och dess frihet att uttala sig.
Något är detta redan vidrördt, men jag måste tillägga: hvarför är man så mån om att häfda denna rätt åt lögnen, när den på offentiige lärostolar, under skydd af statens autorisation, söker draga ungdomen bort ifrån den tro, som man härmed vill tvinga den att ena dagen i en examen afsäga sig, för att den andra dagen, vid inträde i ett embete, framskrymta en mened, hvarmed man Den 19 Maj e. m. 315 fortfarande pro forma låtsas förbinda den att tro, bekänna och försvara en lära, som man under åratal lärt den att förneka ?
Hvarföre förgäter man sina principer om forskningens frihet och dess yttranderätt, när fråga är om den enskilda menniskans verkliga och oförytterliga rätt att pröfva Guds ord och uttala sitt hjertås och samvetes bekännelse?
Hvarföre söker man så långt det är möjligt strida emot den på Guds ord stödda och derigenom häfdvunna sanningens påtryckande makt (emot hvilken det är svårt att spjerna), för att kringskära den enskilda rätten, under det man söker inkräkta och värna denna rätt åt det offentliga, dit den ingalunda hörer, emedan det offentliga måste bindas af offentligen antagen lära och bekännelse ?
Till många sådana frågor gifva Utsk:ts motiver anledning, och icke mindre riksdagens förhandlingar i öfrigt; men för denna gång må dessa vara nog.
Phariseernas, de Skriftlärdas och Saduceernas historia lemnar svar på allt detta ”hvarföre»; — för lögnen kämpas, sanningen bekämpas.
Skenbart går detta an till en tid.
Men de, som härtill bidragit, vare sig i handling, eller ock stillatigande, då det varit deras pligt att, antingen på en upphöjdare eller ringare plats i samhället, vaka öfver det uppväxande slägtets uppfostran, undervisning och värd, samt att i samhället låta gälla och göra gällande hvad Guds ord lärer om sanning och rätt; — vilja de icke låta öppna sig ögonen, i tid inse och i Christi blod aftvå så väl denna, som andra synder, — så kommer dock en dag, som, men för sent, skall öppna dem ögonen, den stora räkenskapsdagen, hvilken, med den förfärliga domsbasunen, skall tillropa dem: ”hvar är din broder Abel?»
Förfärligt skall denna fråga skalla öfver allt detta själamord, som man i bildningens namn velat försvara, på de unga själarnes, på sanningens, på himmelrikets bekostnad.
Det duger icke att stifta lagar under okunnighet om och liknöjdhet för Guds ord.
En sådan lagstiftning drager förbannelse öfver lagstiftarne och sprider förbannelse rundt omkring sig.