Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Länge dröjde det dock icke förr än hennes tankar återvände till dottern.
Hvar kunde Elsa vara så sent, tänkte hon.
Ung och vacker, som hon var — i hennes sinne var hon nu den vackraste i staden — kunde hon lätt råka ut för frestelse.
— Hon var dock värd ett bättre öde än att i alla sina dar sitta under fattigmans tak.
Detta tillägg, som yttrades högt, kom gubben att häftigt brumma till.
— Så du talar, Greta! — sade han och såg upp från sitt arbete.
— Är det icke tillräckligt godt att i dessa onda tider ha tak öfver hufvudet och icke behöfva svälta ihjäl?
— Alltid vränger du mina ord, — svarade hon snäsigt.
— Nog har mången förnäm karl sett sig kär i fulare tös än Elsa.
— Låt dem då ta henne till sig och mata henne med russin och pepparnötter, — sade han, — så får du se, om hon blir lyckligare för det.
Mins du flickan, som syster din skulle fostra upp åt den förnäma grefvinnan.
Gick det inte långa veckolängder, innan hon fick en plåt en gång för besväret.
Nej mor, en ann' kan vara så god som en ann', och en narr är, Gud straffe mig, den, som löper efter de förnämas fåfänglighet.
— Elsa är en god och snäll flicka, Lars, fast glitter och fagert tal lyser för henne, men så är ungt folks sed.
Icke har jag annars märkt någon olat hos henne.
Och inte duger det för hvem som helst att snacka med henne om kärlek, det såg både Gudmund Spetsmakare och halte Sven hos salig prosten.
— God och snäll tycker du hon var, kan tänka, när hon band ett eldkol i svansen på mor Lenas svarta katt?
Men jag säger dig, att kommer hon hem en gång till, när det är nedmörkt, skall jag lära henne hvar daggen faller, så stor jänta hon är, ja, om hon än vore aldrig så hård — för djefvulen i våld!
— Jesus, Lars, så du svär! — utropade mor Greta förskräckt.
— Tänk på, att det är stora böndagsafton i afton.
— Nå än se'n, qvinna.
Jag är väl ingen prest.
— Hon kommer nog snart — svarade Greta lugnande — kanske råkade hon någon af flickorna från vakstugan.
De löpa der hos Klockar-Jonas både bittida och sent.
— Svarta Malin och Fingerlisa!
I vakstugan hålla de bön och sjunga psalmer, kan tänka, för att hålla satan och hans trolldom från stad och land, och presterna prata en hel hop galenskap, men den elake skrattar åt dem allihop, ty han har redan makten i deras hjertan.
— Styr din tunga, karl! — sade Greta allvarligt.
— Den elake kan vara här fortare än du tror.
Mins du ej hvad som hände bryggaren Seipel, när han svor på sista böndagsafton?...
— Hände det dig, mor, komme nog döden tvärt.
Hon såg på honom utan att svara.
Men i blicken låg något, som kom honom att icke fortsätta sitt skämt.
Han böjde sig ned och lade nya stickor till de andra i bundtarne.
— Gud bättre dig, Lars! — sade hon efter att en stund ha sett på honom.
Det dröjde länge, innan någon af dem nästa gång bröt tystnaden.
Väderilarne foro tjutande genom skorstenen och yrde upp askan högt i spiseln.
— Elsa är icke hård, som du säger, — sade slutligen mor Greta, i det hon lyfte kitteln af elden.
— Här om dagen gret hon ju och lipade fasligt, när katten der — hon pekade på en stor gråhvit katt, som malde i spiseln — gjorde sig illa.
Hon fick riktiga anfäktelser deraf, och är hon än kavat vid dagsljus, är hon rädd i mörkret som ett barn.
— Töväder biter aldrig på mig, mor, — sade Lars buttert.
— Jag är för gammal, så mycket du vet, för att inte begripa, att qvinnan skrattar, när hon kan och gråter när hon vill.
Det bultade nu på dörren, och ändtligen inträdde den länge väntade.
Hon hade varit nere i staden hos åldermannen Grijs, sade hon.
Der hade varit mycket stök och det hade dröjt, innan hon hade fått sitt ärende uträttadt.
Garnet skulle dock komma, bad åldermannen helsa, så snart fartyget gått upp på strömmen.
När hon gick derifrån, hade hon på jerntorget mött en ung, artig kavaljer, som bedt henne följa med sig hem och spisa qvällsvard, och då hon icke svarat på hans fråga, hade han sökt tvinga henne att följa sig.
Hon hade emellertid slitit sig lös och sprungit ned till vakten samt derifrån öfver isen.
Det var en mycket underlig historia, tyckte mor Greta.
Men efter som det var stora böndagsaftonen, fick udda vara jemnt den gången.
Mor Greta tyckte emellertid, att det gjorde
Elsa godt att en gång få se, hvart de förnäme kavaljererne ville med all sin artighet.
Nästa gång skulle hon dock akta sig att komma hem, sedan det ringt till aftonsången i Maria.
Med en knyck på nacken förklarade hon, att det var så likt far att gnata och gnälla på allt hvad hon gjorde, och det var derför icke underligt, om hon icke ville stanna inne ensam med honom så lång qvällen var.
“Sopa, raka, smörjehorn Sänder jag dig till resedon.
I vårdagjemningens däfna skymning tyckte man sig förr i tiden se något besynnerligt dallra i luften kring högt liggande föremål.
För en liflig inbillning aftecknade sig mot de bleka, oroliga skyarne i norr underliga flockar af djur och menniskor, hvilka på qvastkäppar, ungsrakor och allehanda likadana primitiva fortskaffningsmedel voro på färd till Blåkulla, “den ledes” ohyggliga boning.
De sågos tydligast, när de drogo förbi det spetsiga kyrktornet ned i dalen eller lägrade sig på dess tak såsom en flock kajor för att skafva malmen af klockorna.
Stora kors ritades på dörrarna till ladugården, på det att icke dessa säregna färdemän skulle bortföra gårdens ungboskap, tjärtunnor påtändes, eggjern sattes i gödselhögen och gamla muskedunder afskötos, allt för att bortskrämma “trollpacket”.
Samhället bäfvade för den grufliga trolldomssynden, hvilken kom plötsligt likt en smittosam sjukdom öfver folk, så mycket förfärligare än äfven den svartaste pest, som han sträckte sina verkningar långt utöfver det timliga lifvets gräns.
Verldsliga och andliga myndigheter uppbjödo all kraft, för att hejda satans raseri.
Särskilda domstolar inrättades och vakstugor höllos på flere ställen inom landet, der presterne, under bön och psalmsjungning sökte afvärja “hans” illistiga anslag och “grufveliga raseri”.
En sådan vakstuga hölls hvarje afton hos klockaren i Katrina, mäster Jonas Lång, hvilken derför fått uppbära många loford af stadens presterskap.
Stugan var stor och rymlig samt egnade sig väl för ändamålet.
Hon var utröjd så när som på några bänkar långs väggarne, hvilka upptogos af barn och qvinnor.
Högst få män voro tillstädes, och de som voro der, utgjordes nästan uteslutande af fäder till de barn, som anfäktades.
Det var i skymningen, men magister Bengt, hvilken skulle hålla bönen, var ännu icke kommen.
Han hade flera sådana vakstugor och brukade äfven på vägen mellan dem besöka sådana hushåll, som lidit mest af den svåra hemsökelsen.
Under tiden berättade de närvarande hvad de fått veta om trollpackets tilltag.
Det var i synnerhet en äldre qvinna, med liten hopkrympt växt och skrynkligt anlete, som dervid i synnerhet förde ordet.
Hon beskref i lifliga färger, hur Blåkulla var inredt, både ut- och invändigt.
Hur “han” kom som en förnäm kavaljer och frågade, om de ville gå på gästabud, äfvensom hvad “han” tog sig för “när han spelade med svansen under bordet” o. s. v., allt till mycken uppbyggelse för barnen.
Vid det entoniga ljudet af hennes stämma retades deras inbillning.
Den ena rodnaden efter den andra uppsteg på deras kinder, medan de i häpen förvirring stirrade mot den berättandes fula, motbjudande anletsdrag.
Plötsligt reste sig en af de äldre flickorna, med vackra anletsdrag och ståtlig växt, från sin plats och ropade häftigt åt klockaren:
— Se dit, fader Jonas, se hur hon sticker in nålen efter svarte Gudmunds Brita!
Det nämnda barnet, en flicka af omkring sex års ålder, for förskräckt upp från bänken, och de andra stirrade i andlös spänning mot den utpekade fläcken på väggen.
— Du såg nog miste Lisa — sade klockaren, sedan han andäktigt läst sitt fader vår två gånger.
— Hit vågar nog ingen sig, så länge vi hafva vår hederlige magister Bengt att stöda oss till.
— Nej far, nej far — återtog flickan — Nu ser jag henne åter, om I bara hade en yxa ville jag dräpa henne.
Barnen började nu också att se något märkligt röra sig i fogningen mellan stockarne, och i deras uppjagade inbillning vardt det snart ett stort hufvud, som försökte sticka sig in.
De skreko derför och greto öfverljudt.
Några kastade sig ned och läste böner och psalmer, andra fattade i klockarns kläder och bönföllo om att han ej skulle lemna dem.
Flickan, som först fått syn på trollpackan, hade emellertid fattat en stor yxa och rusat mot det ställe der hon sade sig hafva sett trollnålen.
Här började hon nu af alla krafter att hugga i de murkna stockarne.
— Sågen I om jag träffade? — frågade hon och lät sin arm utmattad sjunka till sidan.
— Nej, nej, inte ännu! — skreko barnen på en gång.
— Hon drog nålen tillbaka strax du kom.
— Nu kryper hon fram igen! — ropade en liten gosse och smög sig förskräckt bakom bänken.
— Ja, ja der är hon! — ropade flere af barnen.
Lisa, eller som hon vanligen kallades Fingerlisa, för sina vackra händers skull, skyndade att på nytt göra bruk af yxan, och ändtligen började barnen att skrika högt af glädje.
Der ligger hon och låter! — ropade de om hvarandra.
Och verkligen låg det någonting svart under bänken, som rörde sig oroligt åter och fram.
Klockaren läste sina böner och fick ändtligen mod att närmare undersöka föremålet för deras förskräckelse.
Men det var endast en knippa dref, sådan som öfverallt stack fram mellan stockarne.
Det var sannolikt, att trollpackan förvandlat sig på detta sätt, när hon fann dem påpasslige och gudfruktige.
Barnen hade nämligen tydligen sett, att
Fingerlisa råkat hufvudet på henne, och på yxan upptäcktes äfvenledes verkliga menniskohår.
Medan de grufvade sig häröfver, öppnades dörren och Elsa steg in.
— God afton! — helsade hon glad — är någon här som vill följa med på gästabud?
De närvarande sågo förskräckta på hvarandra utan att svara.
— Hvad
I se'n högtidliga ut! — fortfor hon.
— Henrik Sporrmakare har gille i qväll, och der kommer att gå muntert till, med öl och spelmän.
Kom du Lisa, träffar du Petter Linväfvare — tillade hon skrattande och tog henne under armen — samt många andra raske gossar för resten.
— Nej tack, Elsa.
Det är icke rätt att dansa nu; magister Bengt säger, att det är vår lättfärdighet, som är största orsaken till den elakes raseri.
— Lättfärdig kan han vara sjelf.
Men inte tänkte du på synd, när du ville narra till dig gröna sidenkoftan af mig härom dagen.
— Hvem har sagt, att jag ville narra dig? — frågade hon och fäste en ursinnig blick på Elsa.
— Känd sak är så god som vittnad — fortfor Elsa kitsligt — men du ska' ej vara så afundsjuk på mig Lisa, ty du får nog hvilken förnäm kavaljer du vill.
— Och du är ett elakt frö — inföll nu klockaren och grep Elsa i armen — aldrig gör du annat än retas och stiftar ofred.
Vore bättre af dig att gå ordentligt på våra bönestunder, än att löpa trakten öfver på gillen och fläng.
— Jag tigger ingen om lof att gå hvart jag vill — svarade Elsa stolt och slet sig lös.
— Akta dig barn — återtog klockaren varnande — högmod går förfall.
— Ja, är någon högfärdig, så är vackra
Elsa det — inföll nu Fingerlisa.
— Härom dagen svor hon på, ska'
I veta, att hon ej ville gå i brudstol annat än med en förnäm adelsman...
Derför, kunnen I förstå, vill hon vara olika oss alla andra!
— Nu ljuger du Lisa — sade Elsa uppbrusande, under det de kringstående började skratta.
— Ljuger jag, min tös?...
Nej du, skeppar Lars stuga ligger för långt ifrån mig, för att jag skulle kunna den konsten.
Men, seså, trösta dig vackra Elsa, nog får du bröllop utan barnsöl.
Barnen började nu att skratta med full hals.
— Alltid skall jag träffa dig, du otäcka, — sade Elsa med ett flammande ögonkast.
Med tårfylda ögon och blossande kinder skyndade hon mot dörren.
På tröskeln vände hon sig häftigt om:
— Akta dig — ropade hon ursinnig — akta dig, när vi råkas ensamma.
När hon vände sig om, var hon nära att knuffa omkull den lärde magister Bengt, som med handboken under armen, långsamt och högtidligt kom för att predika mot den lede och hans onda anslag mot församlingen.
En stund derefter hördes klockaren med entonig, snörflande stämma upptaga en af de brukliga psalmerna mot trolldom.
Magister Bengt höll derefter ett mycket uppbyggligt tal om satans välde, samt bad dervid den Högste skydda alla renhjertade mot “hans” svåra pina och trollpackornas hiskliga oväsen.
Sedan ännu en psalm sjungits, gick magister Bengt åter sin väg, och de ifrigaste gjorde sig i ordning att vaka öfver de barn, som sade sig varda förda nattetid till Blåkulla.
För att förkorta tiden, började de äldre qvinnorna å nyo att berätta historier om troll och spöken.
En berättelse, som slog mycket an, handlade om en ung piga, som vardt gift med en prins.
Och dervid gick underligt till.
De närvarande lyssnade med särdeles andakt till de underfulla beskrifningarna på jättar och tomtar, som voro henne till hjelp.
Och när berättelsen var slut, gaf den anledning till mycket tal, förnämligast om den vackre prinsen, som pigan gick ut för att råka i verlden.
— Men hur kunde hon veta hvar han fans och hur han såg ut? — sporde en af de mindre flickorna nyfiket.
— Åh, det var inte så underligt — svarade gumman, som förde ordet, med hemlighetsfull min.
— Hon hade, förstås, förut gått i årsgång.
— Gått i årsgång, hvad menen
I dermed, mor Karin? — frågade
Fingerlisa förvånad, — det har jag icke hört.
— Kors, veten I icke det, vackra Lisa.
Jo på julaftonen, innan det blir dager, går man till skogs, säger man.
Men man får hvarken tala ett ord eller, se sig till baka, ej heller se på någon eld, eller äta, eller dricka eller höra tuppen gala.
När man så, när solen gått i skog, går på kyrkvägar, ser man så många likfärder, som skola komma under året, och på åker och äng ser man hur årsväxten blir, äfven ser man om eldsvådor skola tima, och hvilka som skola rida med brudfölje under året.
— Ha'n
I sjelf gått i årsgång mor? — frågade Fingerlisa, ännu mera nyfiken.
— Icke jag, men nog vet jag den som gjort det, och det har slagit in hvartenda grand, ska' jag säga.
— Annars kan man ock erfara mycket, — inföll klockaren och strök sig om hakskägget, — om man, när månen är i första nyet, tar fram psalmboken, och medan man oafvändt ser på honom, slår upp tre ställen.
De psalmer, man då får upp, visa hvad man kommer att möta under året.
— Så lär man ock kunna lägga tyg på logen, — sade Fingerlisa lågmäldt.
— Den synden skall du akta dig för, barn, — sade klockaren, tystande henne.
— Så I talen, fader Jonas!
Hvad är väl det för synd deri?
När halmen är uttröskad, tar man — hon sänkte rösten till en hviskning — af sig lintyget på qvällen och lägger det på halmen i logen.
Om man då ser efter nästa morgon och finner ärmarne hopvikna öfver bröstet, betyder det, att man dör under året, men är blott en ärm uppviken, blir man gift med den man vill ha... och är det uppviket nedtill blir man vigd utan prest... ha!... ha!...
Kan tänka, vackra Elsa hade det viket ända upp till linningen.
Ett fnissande och småpratande uppstod nu, som tycktes aldrig vilja taga slut.
En ung man med ljust hår och öppet, ärligt ansigte hade inträdt, under det hon talade.
Han hade sett sig omkring, liksom han skulle sökt någon.
När Fingerlisa slutade, gick han fram till henne.
— Du borde blygas, Lisa — sade han, då det vardt något tystare — att utskämma en så hederlig qvinna.
Men du har alltid varit hennes afundsman.
— Hör på, Anders Barberare! — ropade Fingerlisa, alltjemt skrattande.
— Han tror väl ej, att I redan äro fästefolk, han och vackra Elsa.
Men rosa inte fisken, innan den står på disken.
— Han tror mer än du, — svarade Anders, rodnande — han tror, att du har en sned tunga, Lisa.
Men låter du henne löpa för fort, fins nog den som kan stäfja dig.
Du har nog icke allt rent för egen port.
Han aflägsnade sig härpå, efter att hafva frågat klockaren, om han visste hvarthän Elsa gått, men tills solen gjorde molnen ljusa öfver Djurgårdslandet, fortfor man i Jonas Klockares stuga att berätta sagor om troll och spöken.
Anders Barberare — barberare var den tiden det samma som fältskär — hade känt Elsa i många år.
När hans föräldrar lefde, hade de varit Lars skeppares närmaste grannar.
Men det var egentligen först på sista tiden, som han kommit att se närmare på henne, ty han var nu snart utlärd i sitt yrke, kunde börja tänka på att vara sin egen mästare, och ville då gerna hafva en hustru med.
Hvarken mor Greta eller Lars, visste han, hade något emot om denna blefve Elsa.
Mor Greta hade till och med sagt honom, att han snart borde sjunga ut med hvad han hade på hjertat.
— Flickan — hade hon sagt — följde ju honom med ögonen, hvart han gick, som hade hon velat äta upp honom lefvande.
Han hade äfven tyckt sig märka någonting ditåt hos Elsa.
Men hennes ögon voro icke att lita på, sade grannarne och klandrade henne mycket, derför att hon ej velat gifva sitt ja åt Gudmund Åkesson, som var en så hederlig karl och hade flere stora gårdar på malmen.
Men Gudmund var dock både ondsint och ful, och halte Sven hos prosten, som friat efter honom, var icke mycket bättre.
Så egenkär var han, att nog borde han få henne lättare än dem, tänkte Anders, och för hvarje dag som gick började hän mer och mer tycka, att Elsa passade till hustru åt honom.
Hade han råkat henne denna qväll, skulle han bestämdt tagit mod till sig och sagt henne det.
Derför hade Elsa flyttat ut väfstolen på gräsbacken utanför stugan, der det var skugga under det höga päronträdet.
Här fick spolen löpa raskt undan mellan väfslagen, under det hon ömsom hvisslade, ömsom sjöng.
Solen hade gått ned bakom grannens tak.
Det var kallt, att sitta längre ute utan tröja i blåsten.
Hon böjde sig derför ned för att upptaga den, då hon såg hönsen komma kacklande och pipande med uppspärrade vingar genom inhägnaden.
Efter dem kom grannens stora katt, försigtigt smygande sig fram mellan trädstammarne.
Med ett hopp stod hon på marken och, gripande den första sten hon fick tag uti, skyndade hon efter honom.
En vild hetsjagt började, som slutade dermed, att spetsmakarens Janne ilade upp i närmaste träd.
Elsas öppna barm häfde sig våldsamt, och stora svettdroppar lackade från pannan, medan hon andtruten undersökte trädet från alla sidor, för att utfinna bästa sättet att fånga sitt byte.
Derpå började hon att kasta till måls.
Men afståndet var långt, och Janne satt der uppe helt lugn, betraktande henne retsamt med sina gröna, gnistrande ögon.
— Måtte den lede ta' dig! — ropade hon utmattad och måttade ett sista kast mot honom.
Hon såg, att han vacklade.
Det prasslade sakta i löfverket, och i nästa ögonblick låg han för hennes fötter.
Han gaf intet tecken till lif.
Stenen hade råkat midt i hufvudet.
Så illa hade hon icke velat, tänkte hon, och smekte och klappade honom, samt sökte få honom att stå.
Men han sjönk åter tillsamman mellan hennes händer.
Tårarne stodo henne i ögonen.
Så illa, hade hon icke velat honom.
Ett prassel i buskarne kom henne att vända sig om.
Det var Anders Barberare, som gick öfver täppan.
Han hade kanske sett henne gråta, tänkte hon förargad, och torkade bort tårarne med lintygsärmen.
Hvarför skulle just han komma så olägligt.
— God afton, jungfru Elsa! — helsade han vänligt och räckte henne handen.
— Frid till baka Anders! — svarade hon likgiltigt.
— Så sent I ären ute.
Hon skyndade att taga på sig tröjan och satte sig derefter åter i väfstolen samt började ifrigt syssla med väfven.
Han hade emellertid följt efter och satte sig på pallen bredvid, samt började att med ett ledigt väfspröt slå framför sig i gräset.
— Hvad skall Matts Spetsmakare säga, när inte gamle Janne kommer åter? — sade han slutligen, då hon inte syntes hågad att bryta tystnaden.
— Åh, han får säga hvad han vill.
— Men det var inte rätt af Er jungfru att slå honom så hårdt!
— En katt?
— Gamle Janne var ett snällt djur.
— Han bet ihjäl två kycklingar i förgår, och det var icke snällt.
— Matts Spetsmakare kommer nog att hämnas.
— Det må han!
— I ska' ta'
Er i akt jungfru, grannarne vilja Er inte väl!
— Vilja de inte?
— Men I är mycket mån om mig, kan man höra!
Hon lät spolen hvila och fäste sina bruna ögon med ett sällsamt leende uttryck på honom.
— Farväl jungfru! — sade han liknöjdt och reste sig.
— Farväl! — sade hon och såg icke på honom, när hon svarade.
Anders talade härefter en stund med de gamle inne i stugan.
När han gick, tyckte han sig se genom inhägnaden, hur Elsa följde honom med ögonen.
Grannarne ha rätt, tänkte han.
Hon vill endast hafva roligt med karlarne utan att gifva dem något igen, — fast mig skall hon inte fånga.
Några dagar förflöto, innan han ånyo besökte Lars Skeppares stuga.
Men han hade lofvat gubben att hjelpa honom med fisket, och detta löfte måste han hålla.
När de gåfvo sig i väg, hjelpte Elsa dem att bära ned näten i båten samt att länsa den från vatten.
— Så tyst I ha'n blifvit, junker — sade hon leende, då de skulle stöta ut båten.
— Tron I att det nappar bättre, jungfru, om man pratar och grufvar sig?
— Det fån
I försöka — svarade hon stolt och vinkade med handen till afsked.
De hade haft god fångst, och det dröjde länge, innan de hunnit bära allt samman uppför berget.
När Anders skulle gå, sade Lars med en nick åt Elsa:
— Du kan följa honom flicka och ro öfver till Kornhamn, så slipper han väsnas derborta vid bommen.
Knektarne äro fulla så här dags, och det kan lätt bli krakel.
Äfven under öfverfarten hade de intet att säga hvarandra.
Vattnet kom i månlysta vågor och sqvalpade sakta mot båten och det var detta, som tycktes taga deras tankar i anspråk.
När de hunnit öfver till andra stranden, krokade Elsa fast båten vid en påle och tycktes vänta, att hennes följeslagare skulle hoppa i land.
Men i det stället gick denne öfver till hennes plats i fören af båten.
— Mins I den der qvällen jungfru, när I slog grannens katt? — frågade han och sökte hennes ögon.
— I såg då så underligt på mig?
— Gjorde jag? blef junkern stucken kan hända?
Hon sänkte hufvudet och lekte med handen i vattnet.
— Jungfru Elsa!
Nu måste jag säga det rent ut.
Hon såg häftigt upp och drog sig förskräckt till baka.
— Nej Anders, så I talen! — sade hon.
Och många gånger har jag tänkt, jungfru, att fråga Er, om I ej ville bli mitt äkta vif.
När året är ute, kan jag börja som egen mästare.
Jag har godt om gynnare.
Schultz är gammal, och om I bara ville, skulle det nog gå bra för mig.
— Nej Anders!
Jag skulle arbeta för fyra.
Vi kunde köpa Matts Spetsmakares lilla stuga...
— Säg blott jungfru, att I vill hålla mig kär.
Jag kunde hoppa i sjön, om I inte sägen det?
— Kunde du?
Men hon stirrade tankfullt framför sig.
Hennes händer föllo långsamt åt sidan.
Der borta vid Söderport hördes stadsknektarnes sorl och rop, när de aflöste hvarandra för nattvakten.
— Det är sent junker! — sade hon.
— De vänta mig åter der uppe!
— Elsa! — ropade han lidelsefullt och ville hålla henne qvar.
— Nej nej, fråga mig icke mer.
Men grannarna ha nog rätt, som säga, att du är en besynnerlig flicka, Elsa.
— Jo de säga, att du är en flöjel, som blott vill leka och aldrig fästa dig.
Men du har handlat orätt med mig.
Du har visat mig något, som du aldrig menat.
Dina ögon ha inte talat sanning Elsa.
Om du visste hur mycket jag håller af dig!
— Så sade äfven Gudmund Åkesson, och han gifte sig strax efteråt med svarta Malin!
— Ja, du har haft många friare Elsa!
Han såg en stund utåt vattnet.
Derpå reste han sig upp och hoppade i land.
— God natt Anders Barberare! — sade hon vänligt och stötte ut båten.
Men han låtsade inte höra henne.
— Akta dig för vackra Greta på “Hvita stjernan” — ropade hon efter honom.
— Hon är kär i dig!
Nu vände han sig om och ämnade svara, men hon var redan ett godt stycke ute på fjärden.
Han såg en lång stund efter henne.
— Hvad jag var dum — sade han halfhögt — som nämnde det.
Grannarne ha nog rätt.
Hon vill endast fjäsa och flina, men aldrig allvar.
Fast inte skall hon se, att jag tar mig något deraf som de andre.
Med denna föresats fortsatte han vägen till sin bostad.
Nästa lördagsqväll var han emellertid äfven ute med Lars och fiskade, och äfven då följde Elsa honom ned till båten.
När de kommit utför branten, gjorde han sig i ordning att hjelpa henne att skjuta ut båten.
Han var lika glad, tänkte han, om hon följde med eller ej.
— Då kom det sig, liksom af en händelse, att hon råkade luta sig något nära intill honom, och mera behöfdes icke för att denna tanke skulle visa sig vara osann.
I nästa ögonblick hade han slagit sina armar kring hennes hals.
— Hvad jag håller hjertligt af dig Elsa, — hviskade han och smekte henne ömt.
— Är du ond på mig? — frågade hon sakta.