Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är väl sanning, att 0111 R. o. Ad. nu skulle vilja uppskjuta hela utlåt., sådant vore stridande mot den upplästa §; men annat är att uppskjuta en punkt i ett utlåt, för att deröfver särskildt besluta
Derför linner jag intet hinder uti berörde §.
Jag kan således icke annat än, fastän uppskofvet är stridande mot min önskan, förklara, att det är Frih.
Silfverskjölds rättighet att först erhålla propos. på sin begäran just derföre, att den innefattar en preliminärfråga.
Hr Lefre'ns argumentation har vändt sig kring lika beskaffade propos.T i sak.
I sådant fall är det otvifvelaktig!, att om än 3o meningar under discussionen blifvit framställda, det tillhör Landtm, att afgöra, å hvilken mening propos. först bör framställas, såsom mest öfverensstämmande med Ståndets önskan; men annat är förhållandet, då bland de framställda meningarna en är preliminär och de öfriga gå på sak.
Då behöfva vi icke fråga grundlagen, om den preliminära frågan skall gå förut, emedan det dicteras af sunda förnuftet.
Att någon talares mening blifvit afskuren har varit föremål för denna långa discussion.
Jag säger icke, att Hr Gr. o. Landtm, afskurit eller ämnat afskära någons mening; men jag säger lika med Gr. v. Fersen, alt sådant skulle blifva följden, om icke propos. i preliminärfrågan gifves först, hvilket jag anser vara enda rätta sättet för att komma till slut i saken.
Hr v. Troil har, i min tanke, ensam riktigt uppfattat, huru denna fråga kan behandlas; ty jag skulle förmoda, att, då frågan nu för 3:dje gången är före, den icke vidare kan uppskjutas.
Det finnes icke något hvarken prejudicat eller annat, som kan berättiga oss att gifva en tolkning åt grundlagarna.
Om vi då jemnföra 83 § Rcg.F. med den citerade 49 § Riksd.Ordn., torde det finnas klart, att den af Frih.
Silfverskjöld äskade propos. icke kan framställas.
För min del instämmer jag visserligen uti Frih.
Silfverskjölds önskan, alt, i anledning af det beslut R. o. Ad. fattat öfver i:sta punkten, den 2:dra punkten matte kunna uppskjutas; men jag finner sådant icke lagligen kunna ske, sedan utlåt, tvenne gånger varit bordlagdt, och om derföre propos. på Frih.
Silfverskjölds begäran skulle framställas, anser jag mig skyldig att deremot till protocollet anmäla min reservation.
Jag beklagar, att jag icke kan dela Frih. Cederströms och Hr v. Troils yttrade mening.
Det kommer sig deraf, alt dessa Hrr förbisett, att det morn., de åberopat, handlar just om sak, efter det börjar med orden: ”då saken från Utsk, återkommer, etc.”
Vore fråga att uppskjuta hela utlåt., skulle dessa talare hafva rätt; men då fråga är om uppskof med en punkt i utlåt., som Den 8 Augusti f. m. blifvit punktvis föredraget, kan jag icke se något hinder deremot uti de citerade grundlags-§§:na.
Det är väl möjligt, att Frih.
Cederström och Hr v. Troil hafva rätt och jag orätt; men ehvad så är eller icke, lärer väl ingen annan utväg återstå att komma till slut i saken, än att Hr Gr. o.
Landtm, tillkännagifver, huruvida Hr Gr. o.
Landtm, anser propos. på Frih.
Silfverskjölds begäran kunna framställas eller icke. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att i enlighet med den öfvertygelse, han ägde om grundlagarnas föreskrift, och med den rätt honom tillkom , hade han först framställt propos. till bifall å StatsUtskrs nu föredragna förslag.
Då härå ej lemnades något afgörande svar och det syntes, som Ståndet örn den första propos. ej ville förena sig, hade H. Ex. gjort propos. på den mening, som syntes honom närmast öfverensstämmande med en stor del talares yttrade tanka, nemi. å den förändrade redactionen af Utsk:s förslag.
Längre hade H.
Ex. ej kommit i framställning af begärda propos:r, men ville nu, och då H. Ex. ej funne sig derifrån af 49 § Riksd.Ordn. förhindrad, framställa propos. på sätt Frih.
Silfverskjöld yrkat.
I anledning deraf hemställde H. Ex., om R. o. Ad. behagade bifalla Frih.
Silfverskjölds förslag, så lydande: att R. o. Ad. malte uppskjuta afgörande! af a:dra punkten, intilldess statsbristsumman blifver känd, på det, i händelse denna befinnes för hög att af bevillningen utgå, spannmålstillökningen för lönerna må kunna af öfverskotten utgå.
Fl. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställde derefter propos. till bifall a a:dra punkten i StatsUtskrs utlåt.
Jag anhåller om votering och att contrapropos. må blifva Hr af Billberghs förslag.
Upplästes till justering och godkändes följande voterrspropos:n; Den, som bifaller 2:dra punkten i StatsUtsk;s utlåt.
N;o 78, voterar ia; den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, beslutar R. o. Ad. den förändring i nämnde af StatsUtsk. föreslagna punkt, att i stället för ordet: statsutgifter, insättas orden; bestämda statsanslag.
Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, som foijer:
Den 8 Augusti f. m. 253 Under voteringens lopp bade H. Ex.
Hr Gr. o. Landtm, bortgått samt öfverlemnat klubban till Gr. Lewenhaupt, Gust. H, R. o Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m.
Fredagen den 8 Augusti i834.
N:o 88 ang:de väckt fråga om försäljning till skatte af de till ekeplantering anslagna Bispmotala kungsgård och 2:ne under Wisingsborgs kungsgård lydande hemman, samt om inköp för ekeplantering af jord å Wisingsö; N:o 89. ang:de afskalfandet af Borgholms garnisons servismedel.
Frölich, Erik, hade inlemnat följande:
Då såväl tjensteåligganden som enskilda angelägenheter icke numera medgifva mitt ständiga vistande i hufvudstaden, kan jag icke egna den odelade uppmärksamhet åt riksdagsgöromålen, som jag anser vara nödig för den, [som hatäran vara ordförande i Utsk.; hvarföre jag vördsamt anhåller alt få frånträda det rum i BeviUnlsUtsk., som jag under innevar. riksdag innehaft.
Fortsattes den i dag på f. m. började pröfning af ej mindre StatsUtsk:s utlåt.
JNT:o 78, i afseende på några med statsregleringen gemenskap ägande allmänna frågor, än ock samma Utsk:s i anledn. af anmärkningar vid nyssnämnde ut-i låt. afgifna och d. 3o sisth Juli e. m, på bordet lagda utlåt.
N:o 212. 3 : d j e punkten.
Hvad Utsk. i utlåt.
N:o 212 tillstyrkt, blef af R. o. Ad. bifallet. 4:de punkten, 1 mom. uti utlåt.
N:o 212.
Att besparingarna inom hufvudtitlarna böra vara K.
M. öfverlåtna hafva föregående Ständer alltid erkänt.
Det måste ock så vara, på det Iv. a 54 Den 8 Augusti c. m. JVI., i fall Han finnér behöfligt, tnå kunna tillskapa nya tjenstemän, äfvensom öka löner för redan befintliga och dertill använda besparingar såväl af indragande embeten, som på annat sätt uppkomna.
Att således vilja frånkänna Konungen rättighet att göra anvisningar lili löneförhöjningar eller tillsättande af nya tjenstemän emellan riksdagarna, är fullkomligt oriktigt; hvadan jag tillstyrker afslag å denna punkt, samt att samma ordalydelse må uti ifrågavar. omständighet begagnas, som hittills varit nyttjad.
Ur så fullständigt motiveradt, att de, som läsa det, icke kunna undgå att erkänna riktigheten af de slutsatser, hvartill Utsk. kommit.
Första frågan, som visar sig, är den: är det grundlagsvidrigt, att
Ständerna besluta i denna del?
Cederström har tyckts vilja bringa frågan derhän, då han sagt, att Ständerna alltid erkänt K.
M:s lätt att disponera öfver besparingarna.
De hafva dock aldrig erkänt sådant, utan de hafva, för hvarje riksdag, till K.
M. öfverlåtit en sådan rättighet.
Då denna rättighet altså icke uti grundlagen finnes Konungen medgifven, utan endast kan tillkomma honom genom ett särskildt öfverlåtande af Ständerna, måste det vara dessas grundlagsenliga rätt att besluta eller icke besluta ett sådant öfverlåtande.
Att frågan således icke är grundlagsvidrig, tror jag mig hafva ådagalagt, och jag hoppas, att vi derå få en ytterligare bekräftelse uti Hr Gr. o.
Landtm:s troligen uteblifvande vägran af propus., enär punkten blifvit föredragen utan någon reservation i detla afseende.
Det återstår altså nu att undersöka, örn det ifrågaställa stadgandet är nyttigt och om redactionen deraf är fullt öfverensstämmande med grundlagen.
Hvad då beträffar nyttan, erkänner jag, att med andra grundlagar och till mera ändamålsenlighet förändrade administrativa former skulle det visserligen vara riktigare och bättre, att Styrelsen ägde fri disposition af medlen inom titlarna; men med den grundlag och de former, vi nu äga, anser jag, under minne af de färska exemplen af löneförhöjningar och anslag tvärtemot R.
St:s beslut, punkten vara af nytta och behof påkallad.
Hvad sist angår grannlagenheten i uttrycken, medger jag, att dessa kunnat vara mera grannlaga uppställda; men punkten kan gerna bifallas sådan den är, ty den är åtminstone fullt sä grannlaga, sorn de förhandlingar från den andra Statsmagtens sida, hvilka föranledt densamma.
Jag har icke uppträdt för att bestrida, det ju icke R.
St. äga den rättighet, som StatsUtsk. uti förevar, punkt antydt, att nemi. vid hvarje riksdag besluta öfver dispositionen af inom hufvudtitlarna uppkommande besparingar.
Jag har i egenskap af ledamot i Constit.Utsk. haft tillfälle att närmare undersöka förhållandet i denna del, och jag har funnit, att den dis - Den 8 Augusti e. m. 255 positionsrätt öfver dessa besparingar, som K. M. hittills ägt, grundat sig på öfverlåtanden från Ständerna, riksdag efter riksdag; men då R.
St. nu akta nödigt att uti en sådan K.
M:s disposition bestämma vissa inskränkningar, synes det mig, som borde man åtminstone icke nyttja ett språk, som ej höfves den ena Statsmagten emot den andra, utan fast hellre välja sådana ordalag, hvarigenom man, utan sårad grannlagenhet, kan komma till ändamålet.
Om, såsom den siste talaren påstått (hvilket jag icke kan medgifva) en sådan grannlagenhet å andra sidan blifvit uraktlåten, måste man likväl erkänna, att Ständerna sjelfva genom deras beslut gifvit, till det ringaste sagdt, anledning dertill; oell hvarföre, om man finnér rättelse härutinnan nödig, icke välja de lämpligaste medlen att vinna sitt ändamål?
Olli vi sålunda, i stället för alt besluta, att besparingarna icke få användas lill några bestämda löneanslag pä stat, förklara, att vi anse, det ett sådant användande icke bör äga rum, tror jag, att hvad vi sålunda uttryckt: komme att säkrare leda till den åsyftade påföljden, än om vi antaga Utsk:s föreslagna framställningssätt.
Hvarföre skall man genom formen sätta saken på spel?
Det finnes sä många utvägar för den ena Statsmagten att eludera den andras beslut; hvarföre skall man väl gifva anledning till uppsökande af dessa?
Med cordialitet kommer man alltid längst; och om vi så gå tillväga i närvar, fall, är jag öfvertygad, alt några dispositioner, af beskaffenhet som de ifrågavar., icke komma att hädanefter äga rum, utan att nödvändigheten sådant kräfver,och då är jag ock viss, att
Ständerna icke skola tveka att erkänna en sådan nödvändighet.
Jag tror, att det är R.
St. mera värdigt att låta den generella nyttan, än en möjlig missbelåtenhet öfver förhållandet vid något särskildt fall, ligga till grund för deras beslut.
Jag anhåller om propos. till den förändring i Utsk:s förslag, att Ständerna, i stället för besluta, förklara sig anse, att etc. etc.
Gederström: 62 § Reg.F. innehåller: ”Sedan ”statsverkets behof blifvit af StatsUtsk. uppgifna och af R. ”St. pröfvade, ankommer det på R.
St. att en deremot sva”rande bevillning sig åtaga samt att tillika fastställa, huru ”särskilda summor deraf skola till särskilda ändamål använ”das och dessa summor under bestämda hufvudtitlar uti riks”stalen anslå.” 64 § lyder: ”Såväl
Rikets ordinarie statsmedel och inkomster, som hvad, på sätt omförmäldt är, ”under namn af extra ordinarie utlagor eller bevillningar till ”statsverket af R.
St. anslås, vare under Konungens disposition , att till de af R.
St. pröfvade behof och efter, den ”upprättade staten anordnas.”
Af dessa sammanstämmande §§ är det klart, att
Ständerna skola upprätta vissa hufvudtitlar och att Konungen äger inom hvarje titel disponera, hvad dertill blifvit anslaget och således äfven besparingarna; a56 Den 8 Augusti e. m. att hvad Utöfver anslagen inflyter, d. v. s. öfverskotten, äga R.
St. disponera, om de icke denna rättighet åt Konungen öfverlåtit.
Så har tillgått från början af vårt statsskick, och att nu besluta annorlunda vore rakt stridande mot grundlagen; hvadan jag ej heller kan förmoda, att Landtm, derå framställer propos.
Hvad åter beträlfar orden: löner på stat, är det väl sannt, att några sådana icke, utan genom Ständernes medverkan, kunna tillkomma, enär det är Ständerna, som anordna staterna; men i administrativ väg kan Konungen tillsätta nya embetsman, gifva löneförhöjningar etc., allt efter som Han anser ärendernas behöriga gång sådant fordra, och härtill äger Konungen taga medel af besparingarna.
Ehrenborgh föreslagit, införa, det R.
St. anse, i stället för besluta, är lika olämpligt; ty man äger icke rätt att till Konungen förklara, huru man anser, att medel skola användas, öfver hvilka man icke äger rätt att besluta.
Cederströms grundlagstolkning beträffar, hoppas jag, att den skall få en tillräckligen kraftig motbevisning uti den propos., jag förmodar att Ilr Gr. o. Landtm, lärer meddela, öm Frih.
Cederström för öfrigt hade läst Constit.Utsk:s memor. i anledn. af anmärkningsanledningen i afseende å det förhöjda löneanslaget till gardesreg:terna, och hvilket memor. nu finnes hufvudsakligen intaget i StatsUtsk:s utlåt., skulle Hr Frih. hafva funnit, att den ifrågaställda dispositionsrätten aldrig tillkommit Konungen annorlunda, än lill följd af Ständernas öfverlåtanden deraf.
Det är emedlertid beklagligt, att Frih.
Cederström vid sin citation af 64 § Reg.F., örn icke i uppläsningen, åtminstone inom sin föreställning uteslutit orden: ”att till de af R.
St. pröfvade behof och efter den upprättade staten anordnas.”
Om detta stadgande kan stå tillsammans med, att äfven sådana behof, som af R.
St. pröfvats obehöfliga, likväl af Konungen anordnas, så tror jag icke, att Konungen genom grundlagen är förhindrad från att göra, hvad han vill.
Vidare anser jag öfverflödigt att hålla discussionen omkring den förmenta grundlagsvidrigheten uti TJtsk:s tillstyrkande.
Till och med Frih.
Ehrenborgh, som icke gillat, att Ständerna begagna deras rättighet i detta fall, har dock medgifvit, att de grundlagsenligt äga den; och för att nu återkomma till Frih.
Ehrenborghs yttrande, är jag visserligen bland dem, som icke älskade några ytterligheter från den ena eller andra sidan, och skulle gerna begifva mig till antagande af Frih.
Ehrenborghs redactionsförslag, såvida nemi. jag deruti icke verkligen sage olägenheter, uppå hvilka Frih.
Ehrenborgh i sitt fortsatta yttrande sjelf gifvit mig anvisning.
Ehrenborgh har nemi., sedan han uppgifvit sitt förslag, sagt, att det Den 8 Augusti e. m. det funnes så många utvägar att eludera fattade beslut., i fall man ville begagna dessa.
Utaf detta yttrande har min uppmärksamhet blifvit fastad på nödvändigheten att nyttja sä bestämda ordalag, att beslutet icke kan eluderas.
Vidare har Hr Frih. sagt, att det icke vore något tvifvel underkastadt, att ju icke Konungen lyssnade till hvad Ständerna uttryckte vara deras önskan.
Det är likväl just ett sådant lyssnande, som jag befarar komme att uteblifva; jag skulle eljest genast ingå på Frih.
Ehrenborghs förslag, ty ehuru jag visst icke är förskräckt för ordet besluta, medger jag dock, att det, som Frih. proponerat, låter något Jenarei
Men det är fara värdt, att, om vi stalla vårt beslut i sådan form, Konungen också anser det endast såsom en from önskan.
Jag vill emedlertid icke vara envis att bibehålla just de ordalag, Utsk. föreslagit; och om ordet besluta skulle finnas stötande, föreslår jag, att man må uttrycka sig i öfverenstämmelse med Constit Utsk.
Då beli öfver man väl icke frukta, att någon ografinlagenhet skall kom ma i fråga.
Constit.Utsk. har sagt, att Konungens dispositionsrätt öfver besparingarna varit ett öfver låtande af 11.
St., och derföre är det val icke stridande mot grannlagenheten, om man nu säger, att R.
St. anse sig icke kunna till K.
M. öfverlåta etc. etc.
Man har då vunnit säkerhet för ändamålet och an vändt, i ordets egentliga bemärkelse, constittsenliga uttryck.
Jag anhåller, att R. o. Ad. måtte antaga denna redaction, och all delicatess, som med rättighetens bevarande kan stå tillsammans, torde då vara iakttagen.
Icke heller jag älskar att upplifva sår, sorn hålla på att läkas.
Jag vill visst icke nyttja ord, som kunna anses stötande; men jag ville icke heller bortskänka Ständernas rättighet att i bestämda ordalag förklara, hvad de uti ifrågavar. afseende vilja.
Ehrenborghs förslag innefattar visserligen en lenare utväg; men om man ock förut kunnat vara benägen att derpå ingå; hemställer jag dock, om det väl numera är möjligt, sedan Frih.
Cederström uppträdt och yrkat såsom rättighet för Konungen, hvad grundlagen uttryckligen försäkrat Ständerna.
Nar en så högt uppsatt embetsman påstår, att det är Konungens rätt att, huru han behagar, disponera anslagen under de särskilda hufvndtitlarna, hemställer jag, om man väl bör frångå de termer, som uttrycka beslutanderätt, för att gifva ruin för dem, som innefatta en önskan.
För min del kan jag icke, efter hvad nu och förut passerat, samtycka till begagnande af något annat ord än besluta, och anhåller således om propos. till bifall å Utskts förslag. 11 H, 33 a58 Den 8 Augusti c. m.
Jag är utaf 90 § Reg.F. förhindrad att besvara Gr.
Cronhjelms yttrande om Konungens anordningar till löneregleringar, och mäste altså förbigå det samt hålla mig till ämnet.
Cronhjelm har föreslagit den redåction, att Ständerna må förklara, det de icke öfverlåta etc.
Om Ständerna ägde rätt att disponera besparingarna, kunde de visserligen antingen lemna eller vägra öfverlåtande af en sådan rätt; men hvad man icke äger, kan man icke öfverlåta.
Den siste talaren har förblandat besparingar med öfverskott.
De förra tillkomma Konungen att disponera; de sednare tillhöra deremot Ständernas disposition, såvida de icke öfverlåta den till Konungen.
Jag förnyar min begäran örn afslag å den föredragna 4:de punkten.
Jag kan icke dela Frih. Cederströms åsigt, som skulle Konungen äga ovilkorlig rätt att disponera besparingarna.
Jag är öfvertygad, att en sådan rätt mäste öfverlåtas af.
Ständerna; och möjligheten af missbruk vore i annat fall vådligare, än olägenheterna deraf, att den ifrågavar. dispositionsrätten af Ständerna vägrades Konungen?
Cronhjelm har rcleverat mitt yttrande, att Statsmagterna kunna eludera hvarandras beslut.
Jag beklagar, att så kan ske; men det är en följd af sakens natur, och erfarenheten har vitsordat sanningen deraf.
Jag önskar, att det icke skedde, och just derföre önskar jag, att den ena Statsmagten icke må bringa den andra i en sä trång belägenhet, att bivägar mäste anlitas, utan att kunna på raka och öppna vägar gä fram till sina mål.
Jag vill icke upprifva sår, som hålla pä att läkas, och vore i alla fall af' min pligt och 90 § hindrad att nu ingå i några reflexioner öfver särskilda tilldragelser.
Jag vill nu endast förnyadt hålla mig dervid, att dä man kan vinna det ändamål, man söker genom begagnande af samma ordställning, som fordna Ständer gjort, gör man orätt uti atl förändra den.
Jag har mycket skal att tro, det PresteSt. fattat ett nära nog lika beslut, och jag anhåller, att punkten , i enlighet dermed, må erhålla följande lydelse: ”Att R.
St. förklara, det besparingarna hädanefter ej böra” etc. etc.
Härmed torde ändamålet vinnas, utan att man derför användt anstötliga termer, som, i min tanka, äro fullkomligt obehöfliga.
Då jag i förmiddags under en discussion, som Frih.
Cederström öfver var, sjelf sökte utreda skillnaden mellan öfverskott och besparingar, hade jag icke väntat mig, att ett möjligt misstag af ord skulle föranleda ett upplifvande emot mig af förblandningen utaf de olikartade medlen.
Det är tydligt, att jag menat besparingar, om jag än sagt ett annat ord.
Hvad sjelfva saken beträffar, skulle jag icke motsätta mig att intill nästa riksdag åt K.
M. öfverlåta dispositionsrätten af besparingarna; så långt ville jag gå.
Men då man är uppfordrad till en bestämd opinions - Den 8 A 11 g u s t i e. m. yttring, huruvida vi äga rätt att sjelfva beskatta oss och besluta, hvartill våra skattebidrag skola användas, måste man anse vigtigt, att vi qvarblifva vid vår rätt och derom besluta, pä det frågan icke må förblandas med ett önskningsmål.
Då man i 62 § Reg.F. finner, att det på R.
St. ankommer att åtaga sig bevillning, motsvarande de pröfvade behofven, samt att tillika fastställa, huru särskilda suramor deraf skola lill särskilda ändamål användas, och vidare i 64- §, att ”dessa summor vare ”under Konungens disposition, att lill de af R.
St. pröfvade ”belli f och efter den upprättade staten anordnas;” så är det klart, att Konungens disposition beror uppå huru staterna af Ständerna äro upprättade; och då man tillika vet, att det blott är på grund af Ständernas öfverlåtande, som
Konungen varit i utöfning af dispositionen öfver besparingarna, är det lika tydligt, att Ständerna kunna inskränka eller borttaga en sådan dispositionsrätt.
Ilar är blott fråga 0111 den inskränkning, att besparingarna icke må användas till bestämda löner, och detta är alldeles nödvändigt för bibehållandet af Ständernas beskattningsrätt; ty huru vore sådant väl möjligt, 0111 den andra Statsmagten, så snart den funne några besparingar, genast tillsatte nya embetsman eller förökade de gamlas löner, hvartill utgifterna derefter allt framgent komrne att drabba statscassan.
Häraf torde man inse nödvändigheten att med klara ord uttrycka en mening i detta fall, särdeles dä vi erfarit, att sista riksdags beslut i detta afseende icke gjort tillfyllest.
Att just nyttja ordet besluta, tror jag icke vara behöfligt; jag skulle vilja föreslå grundlagens ord: fastställa.
Måhända är det likväl bättre att med PresteSt. säga: förklara.
Icke heller är jag emot, att Gr.
Cronhjelms förslag antages, blott något bebestamdt uttryck begagnas, hvarigenom all förtydning för framtiden kan förebyggas.
Jag hade icke önskat taga till ordet i denna öfverläggning; men jag finner mig af en särskild anledning dertill uppmanad.
Det är alltid bedröfligt, om tvist emellan båda stätsmagterna skall uppstå om hvad som är den enas eller andras rätt; någon nytia kan deraf aldrig härflyta.
Min pligt är visserligen alt stå på tje K. prerogativernas sida; men min pligt är icke att utsträcka ett sådant mitt försvar utöfver grundlagens gränser, och det begär icke heller Konungen.
Derföre tvekar jag icke att uttala min öfvertygelse i denna fråga.
En talare har åberopat 62 och 64. §§ Reg.F. Jag får öppet förklara, att om dessa §§ skola tolkas efter ordalydelsen, ager icke Konungen den ifrågavar. dispositionsrätten.
Men 1810 års
Ständer gåfvo klarhet åt lagbestämmelsen, i det de öfverlälo åt Konungen den omförmälda rättigheten.
Derefter 26* Den $ Augusti e. ra. hafva flera åtgärder oell beslut utaf Ständerna vidblifvit en lika beskaffad tillämpning af stadgandena i denna del; och derföre hvarken vill eller kan jag påstå, att någon talman skulle kunna vägra propos. på hvad Ulsk. föreslagit.
Men sedan jag öppet förklarat detta, hemställer jag till hvars och ens rättskänsla, om det icke i alla fall är lämpligt att nyttja ord, som icke äro stötande; och om man altså nu kan begagna ordet besluta, hvarföre dock hellre göra det nu än förr?
Då man vill sak, äro orden likgiltiga.
Jag föreslår altså antagande af Frih.
Ehrenborghs redactionsförslag.
Jag har förut yttrat mig böjd för att antaga något redactionsförslag, sorn för ett och annat mera finkänsligt öra kan ljuda något lenare; men jag fann mig i sjelfva saken motsagd af Frih.
Gederström på ett sätt, som visade det för mig vjgtigt att icke ens till orden bortskänka något.
Efter det loyala yttrande, i rak motsats med Hr Kammarpresidentens, sorn vi nu fått höra af H. Ex Hr Gr. af Wetterstedt, erkänner jag likväl, att några strängare ordalag icke behöfvas för att afväpna en sådan tolkning, som Frih.
Gederström ville göra gällande, saint att man altså nu kan ingå på de lenare förslagen, helst vi alltid i prot. igenfinna, huru Statsministern år 1834 såg saken.
Jag tvekar sålunda icke numera att instämma i Hr Cederschjölds förslag, att Ständerna må förklara &c. Måhända kunde mitt förslag vara lika godt; men som jag aldrig hyser någon förkärlek för en sak derföre, att jag proponera! den, vill jag icke yrka någon annan propos,, än å Hr Cederschjölds förslag.
Äfven jag anser H. Ex. Hr Gr. qf Wetterstedts yttrande innefatta tillräcklig garanti för att numera icke behöfva nyttja ord,et besluta; och jag instämmer altså i Hr Cederschjölds förslag.