Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Saken var helt enkelt den, att ingen rätt kunde med honom.
Man bar för honom en viss respekt, taget i elak mening, man skydde, misstänkte, kanske föraktade herrn till Ristilä.
Familjefäderna skulle knappast kommit sig att göra de så kallade skyldighetsvisiterne, derest ej deras döttrar så innerligen gerna velat helsa på «den söta fröken Irene.»
Fanns det åter unga herrar i huset, så skämde det icke Irenes sak.
Ungherrarne ville gerna se, kanske tala med en vacker flicka.
Kammarjunkaren Emil v.
Assar hade dock en och annan vecka varit till finnandes å Ristilä.
Nu var han der åter sedan en vecka och icke ens ensam utan med två fruntimmer i släptåg.
Den ena var hans syster, fröken Emilie v.
Assar, den andra en sextonårig svensk flicka, vid namn Adéle Hassel.
Assar var egentligen finsk, men ett långvarigt vistande i Sverige hade gjort dem till naturaliserade svenskar, hvadan också hände, att de tillochmed «bröto på svenska,» med hvilket uttryck man i Finland förstår det sorts uttal af svenskan, som brukas i sjelfva Sverige.
De båda syskonen voro fader- och moderlösa, i anledning hvaraf kammarjunkaren hade det vigtiga kallet att vara sin systers riddare, mentor eller förkläde, såsom man, uttrycksfullt nog ehuru litet tvetydigt, plägar uttrycka sig.
Adéles mor hade icke velat följa med, hvadan hände, att fröken Emilie ansåg sig tjenlig nog att vara Adéles förkläde, en omständighet, hvars sanning det icke heller föll någon in att bestrida.
Emilie var elfva år äldre än Adéle, hvaraf man torde finna att hon allaredan lemnat den tidigare «ynglingsåldern,» att hon således ägde stadga nog.
Hvarföre fröken
Assar egentligen hade kommit öfver ifrån det glada Sverige till Finland, detta osällskapliga land, var visst icke af längtan att se de trakter, som varit vittnen till hennes barndom och första ungdom ... af en sådan svaghet som hemsjuka var hon icke besvärad ... snarare var det då för att göra den rika brukspatronessan Hassel, som hastigt fått lust att se Finland, sällskap, och göra henne den äran att vara dess cicerone.
Vill man åter icke det minsta vara elak, så kan man säga, att blott lusten att helsa på sina slägtingar, men visst icke afsigten att låta den mognade skönhet, hvilken i Sverige ännu icke gjort behörig verkan, här på finsk botten imponera på någon man, ledig och möjlig till äktenskap, styrde hennes fot öfver den vådliga, salta böljan.
Sådant, som ingen menniska kan ha reda uppå, är således bäst att lemna osagdt, men hvad hennes lustresa till Ristilä anbelangar, så ville vi visligen förbehålla oss det ord, att det icke egentligen var en lustresa, utan derunder låg en afsigt, eller såsom man säger «en hund begrafven.»
Fröken Emilie åtnjöt sin brors förtroende i hög grad, och det nästan i än högre grad, än det systrar borde åtnjuta af bröder.
Hon var till exempel genom honom invigt i diverse skandalösa historier (ifrån spelbordet, källaren, och kanske än underligare håll) ... det skulle väl vara i förtroende, men dermed menades icke så noga, hvarken af den som gaf förtroendet eller den som tog det.
Skall man då undra, att hon kände sin broders böjelse för Irene, en böjelse, hvilken visst icke var så varm, att han icke i händelse af «hafveri» eller korg lätt tröstat sig äfven utan att skjuta sig för pannan, men likväl så varm och så omfattande, som den han kunde ha rum för.
Hon visste äfven, att brodren genom anspelning på några små hemligheter kunde tvinga Irene till ett ja.
För ett sådant ja var Emilie ingenting mindre än likgiltig och kanske var hon deraf än mera intresserad än brodren.
Hon minndes, att brodren med sin lön och sitt arf, som var dubbelt emot hennes, stod sig vida bättre än hon, som knappt ägde mer än som behöfdes, för att befria henne ifrån att räknas till klassen fattiga flickor.
Blefve han nu gift med Irene, så var det troligt, att han med sitt verkeligen goda hjerta ... menade hon ... äfven skulle dela med sig åt en syster, som alltsedan fadrens död fått umbära mången prydnad, månget lifvet förljufvande medel, som icke illa anstått hennes börd, hvilket lämpat sig ganska väl för dottren till ett verkeligt statsråd.
Och dessutom vore det ett ganska gentilt parti hennes käre bror Emil komme att göra ...
Irene var ju ung och skön, rik och af börd.
I det hela trodde hon och hoppades, att något tvångsmedel icke skulle komma i fråga, ty en systers förlåtliga blindhet gjorde, att hon ansåg Emil så älskvärd som trotts någon.
Men gick Irene icke godvilligt in på denna förbindelse, då, menade Emilie, att det kunde vara så godt att tvinga henne dertill.
Hennes samvete skyggade icke tillbaka för något sådant; i sådana fall, som höra till kapitlet kärlek, hade hon fattat en viss sort öfvertygelse, så mycket förlåtligare, som hon aldrig hade älskat sannt och varmt utan endast flyktigt och löst.
Behöfva vi säga hennes öfvertygelse?
Det var densamma, som delas af gamla tanter, gifta fruar och män, samt hela det skrå, hos hvilket åldern förkolnat känslan.
Då fröken Assar en gång, icke så längesedan, hade frågat sin bror, hvarföre han inte gjorde alfvar af sitt frieri till Irene, då han ändå visste huru i alla afseenden godt parti det vore, hade han svarat, att han flere gånger ämnat det, men i sjelfva det afgörande ögonblicket var det som om tungan häftat fast vid hans gom; han kunde omöjligen komma fram dermed.
Derföre var det nu som Emilie fått det infallet att följa med till Ristilä; hennes mening var icke den att hos Irene tala godt för brodren; hon kunde nog efter beskrifning ana, att talmanskap dervidlag icke var på sitt ställe; hon ville genom sin närvaro gifva honom mod; hon skulle utfundera tjenligaste tiden och tillfället, förestafva honom de tjenligaste orden, lära honom det tjenligaste sättet att gå tillväga, och, om så skulle behöfvas, bibringa honom de tjenligaste råd.
Naturligtvis var hon klok nog att göra allt detta så behändigt, att brodren knappt skulle komma på, att han var henne den ringaste tacksamhet skyldig.
Redan hade de varit en vecka på Ristilä och ännu hade ingenting blifvit sagdt af v. Assar.
Och ännu hade icke systren ansett det för nödigt att göra hufvudstorm.
Hon hade emellertid roat sig med att observera fienden, och hade äfven kommit till vissa slutsattser.
Hon fann, att derest hennes broder icke lyckades, så var hindret i hans väg ingen annan än – magistern i gården, denne herr Thalberg ... informatorn.
Emilie var en qvinna, och om icke en särdeles rikt begåfvad, så var hon dock en qvinna.
Derföre såg hon klarare, än både hennes broder och den skarpsynte baronen.
Henne hade icke undgått de blickar
Irene någongång lät hvila på Harald ... dessa blickar voro rädda och skygga, men också ömma.
Emilie förstod, att det kunde vara ifrån detta håll, som vinden blåste.
Harald var ... det kunde hon ej neka ... en vacker karl.
Visst var hans ansigte något för alfvarligt för hans ungdom, men detta klädde honom så mycket mera.
Och när han blef lifvad, lyste hans bruna ögon af en eld, sådan Emilie knappt nånsin sett förut.
Och när han talade, väckte det Emilies förvåning, huru en ung man, som säkert ej varit mycket med i verlden och blott åtnjutit bokvett, kunde tala så öfvertygande, huru han ömsom med alfvar eller skämt kunde intressera så.
Och när han sjöng, förstod Emilie icke huru han med denna medelmåttiga röst kunde så fängsla hennes öra, om icke hela hennes själ.
Af allt detta gjordes Emilies gissning ganska rimlig och naturlig.
– Säkert har Irene blifvit litet förtjust i denne informator och derföre är hon väl litet «nådig» emot Emil.
Men det har väl ingen fara.
Huru må det vara med honom, med herr Thalberg; han tyckes icke betrakta henne med just särdeles förtjusning ... vill jag tycka åtminstone, mån’ jag misstar mig?
Om man kunde få honom helt och hållet likgiltig, så kanske vore mycket vunnet.
Låt mig se, om jag skulle ...
Irene är dock blott en landtflicka i det hela; hennes makt kan väl icke vara oöfvervinnerlig.
Nej, men hvad tänker jag ... nå nå, ja ja ... hvarför inte.
Han är väl inte något parti för mig, men för tidsfördrifs skull ... någon kyss eller så ... hvad gjorde det.
Och kanske han också kan bli någonting stort med tiden ...
Nej hvad tänker jag ... men till tidsfördrif.
Hon ville icke medge ens för sig, att hennes förhoppningar hade aftagit med åren.
Vid sjutton års ålder drömde hon om excellenser!
Hvad de der årena äro ledsamma för flickor, isynnerhet för fåfänga flickor.
Vid sjutton års ålder förakta de djupt en pojke om sjutton år; vid tjugutvå år bry de sig icke stort om en tjugu års yngling ... men vid tjugusju års ålder se de icke mera onådigt på en tjugufyra års ung man.
Vid sjutton år är ingen excellens; vid tjugu år icke ens major, men vid tjugufyra år är man hvad man är, kanske ... ingenting.
Uti Emilies fåfänga hufvud uppstod sålunda redan på andra dagen den planen att locka Haralds hjerta till sig.
Allt skulle uppbådas, koketteriets konster såväl som hennes medvetna verldsvana och alla hennes behag.
Och en ful och obehaglig qvinna var Emilie icke.
Arme blypil, som låter dig skjutas emot en skifva af diamant.
Vet du då icke ditt öde?
All din tyngd är fåfäng; der ligger du och af din udd har du blott minnet qvar.
Stackars, mjuka blypil!
Harald såg, att den fröken, som till en början varit särdeles förnäm, nu i hast blifvit oändligen obligeant.
Han visste ej hvad slutsattser han häraf skulle draga, men detder intresserade honom; han fann en afledning för de känslor, som mera än nånsin bestormade honom, och han ralljerade och skämtade med fröken Assar.
En dag öfverraskade Irene honom så; hennes blick var djupt smärtsam.
Det märkte Harald och han tyckte sig gjort mycket illa.
Irene, den goda Irene, var icke en menniska otillgänglig för svartsjukans qval.
Hon var helt och hållet en jordisk blomma, en menniska med fel, men engeln inom henne förädlade dem alla.
Anser man jern för en oädel metall, så var hon ett stycke jern, som af mästarens hand blifvit den skönaste, finaste bild.
Dock var det inom Harald en dämon ... ty han var äfven ett sådant stycke jern ... som rådde honom att fortsätta med denna oädla lek.
Oädla varelse, som kallas man!
Harald var diamantskifvan, Emilie blypilen.
Vi hafva antydt att Harald under denna lek fann en afledning för de känslor, som mera än nånsin bestormade honom och vi hafva kallat leken oädel.
Dessa yttranden äro sanna blott till en del.
Märkvärdigt nog var hans hufvudafsigt densamma som Emilies; han ville ingifva v.
Assar mod, derigenom att han helt och hållet höll sig undan ifrån dennes flamma; han anade, att den tid var kommen, då v.
Assar skulle spela antingen i grandissimo eller spader och det sednare ville han visst icke befordra.
Detta var hans enda verkliga beräkning och den var ändå ädel och undfallande.
För Irene lefde blott hans känsla och denna känsla skyggade tillbaka för alla beräkningar.
Hade hans fåfänga någon del uti det, som vi kallat leken med Emilie, fanns dervid någon biafsigt, så var den åtminstone omedveten, hvarföre vi böra ursäkta honom och moderera våra smädliga uttryck emot Harald.
Ja vi kunna tillochmed försäkra, att han egentligen icke fann någon afledning för sina stormande känslor, utan blott ville finna en sådan.
Och stundom kände han dervid tillochmed en bitter plåga.
Femte dagen, efter det Emilie gifvit anledningen till en lek, hvilken hon trodde allt komma att bli en lek, för henne åtminstone, hade det infallet att besanna ordspråket: den som gräfver grop för en annan, faller gemenligen sjelf deruti.
Leken hade blifvit en strid, der utgången var oviss och segern ganska problematisk.
Emilie började analysera sitt hjerta och analysen nästan förskräckte henne.
– Kan det vara möjligt – sade hon till sig – att han fått ett sådant välde öfver mig?...
Men om så är ... månne äfven han ... älska mig?
Säkert, säkert – svarade hennes fåfänga.
Hon glömde dock icke bort hufvudafsigten, hvarföre hon åtföljt sin broder till Ristilä och då hon sökte att i lugn reflektera, tyckte hon sig finna, att den tjenliga tiden nu var inne för honom att löpa till storms.
Hon hade en öfverläggning med sin broder, men i den förvirring hon var, kunde hon troligen icke uttänka de tjenligaste orden, tiden och tillfället hade hon äfven helt säkert valt mindre väl.
Kan man begära bättre af en, som just nyss funnit, att den lilla, blinda guden sändt sina pilar i hennes hjerta?
Irene var ensam i salongen; hon hade slutat med inöfningen af en duett ur friskytten, den hon nästa sångtimme skulle sjunga med Harald.
Hon stod ännu och bladade i några noter och tycktes söka med mycken ifver, då Emil v.
Assar inträdde.
Hans hållning var mindre stolt och hans kinder mera bleka, än vanligt.
– Förlåt min fröken, att jag stör er i en kär sysselsättning – sade han med en röst, som nästan darrade.
– Jag ber så mycket – svarade Irene – tiden räcker nog till sådana småsaker en annan gång.
Men kors så blek herr kammarjunkaren är, är ni sjuk?
Denna anmärkning var v.
Assar ej beredd uppå och han svarade intet dertill.
Men hans röst darrade ännu mer och än blekare vardt han, då han, begagnande sig af det fransyska språket, utlät sig:
– Hör mig, min fröken, lyssna för ett par ögonblick till mina ord ...
Ni har säkert gissat till mina känslor; ni har säkert anat, hvarföre jag så ofta föredragit ... ja, hvarföre jag så ofta framför de nöjen, ungdomen så högt älskar, föredragit denna enslighet på landsbyggden.
Det har kommit sig deraf, att denna enslighet haft att framvisa en flicka, som i skönhet och förstånd vida öfverträffar hvad man annorstädes får se.
Ja, sköna fröken, ni har för alltid eröfrat mitt hjerta och nu lägger jag det för era fötter och hyser den djerfva förhoppning, att min bekännelse icke helt och hållet misshagat er.
Härtill svarade Irene alldeles intet, med anledning hvaraf v.
Assar återtog:
– Ni svarar mig icke och hvarföre icke, min sköna älskade fröken?
Har jag förtjenat ett sådant öde?
– Jag svarar ej, emedan jag ej vet, hvad jag skall svara.
Och ändå förstår jag, att jag måste svara.
Man må icke tro, att Emil v.
Assar var en man utan all erfarenhet och verldsvana.
Hade hans hjerta icke haft den minsta del uti denna kärleksförklaring, så hade han kanske lyckats bättre.
Han, som aldrig egentligen älskat, han älskade nu så rent och starkt, som det för honom var möjligt ... häraf och härigenom blef han kastad uti för honom helt och hållet ovana och fremmande förhållanden, hvilka måste neutralisera hans fallenhet för galanteri och amortisera den skicklighet vid vändningar, hvaraf han eljest möjligen varit mäktig.
Ty kärleken, som på vissa naturer har en sporrande och lifvande verkan, kan på andra, troligen mindre höga naturer, verka i visst fall nedstämmande och mattande.
Att v.
Assar instinktmessigt ansåg sig höra till dessa sednare naturer, torde kunna härledas deraf, att han så beredvilligt lyssnade till sin systers diktamen.
Med denna diktamen gick det dock såsom det plägar gå, när man förut läst öfver något tal eller så.
Det uppstår nästan alltid fall, som göra att det öfverlästa icke vill passa i stycket, åtminstone ej i längden.
Ända till Irenes svar hade det nog gått för sig, men detta svar var nu af den natur, att hans lexa här tog slut och han lekte länge med sin handske, innan han hittade på att säga:
– Var icke rädd min fröken.
Svara mig nu ändå, svara mig någonting.
Smittad af hans tilltagande förlägenhet, blef äfven den stackars Irene mycket förlägen och bladade ifrigt i de några notblad hon hade i hand.
Men genom en liten ansträngning fann hon sig dock snart och vågade tillochmed se sin plågare i ögonen då hon sade:
– Herr kammarjunkarens bekännelse är visst för mig mycket smickrande.
– Min sköna fröken – sade v.
Assar och ämnade visst säga mera, men orden stockade sig i hans mun och blekheten på hans kinder lemnade rum för en hög rodnad.
Det var icke utan, att Irene betraktade honom med ett visst medlidande.
Men hennes blick antogs af Emil v.
Assars fåfänga uttrycka blott deltagande eller än bättre.
Detta ökade hans mod i icke ringa grad och åter runno honom i hågen några ord af lexan:
– Det beror således på frökens uppriktighet att svara, huruvida jag lyckats ingifva er de samma känslor, som frökens älskvärdhet ingifvit mig.
Den läsarinna, som någon gång gifvit en korg, har troligen funnit, att det just ej är något roligt göra.
Jag ville tro, att en flicka vill så länge som möjligt uppskjuta de ruskiga orden.
Men är hon ädel och god, samt ej en flärdfull, vanlig kokett, så skall sanningen inom henne ändå snart taga ut sin rätt; hennes hjerta skall bäfva tillbaka för att gifva äfven det minsta falska hopp åt en man, den hon ej kan älska.
Lägg härtill, att hon älskar en annan, och redan blifvit medveten af denna kärlek, så skall hon så mycket mindre vilja ingifva falska förhoppningar, som hon då icke allenast uppskjöte sanningen utan äfven gäckade sin kärlek.
Irene var nu uti ett af dessa ledsamma moment af lifvet, då sanningen är svår, men måste fram.
– Jag skulle vilja – sade hon – att herr kammarjunkarens bekännelse icke innehållit den ringaste sanning, ty de känslor ni sade er hysa för mig, kan jag visst inte besvara.
Detta svar hade på v.
Assar visst icke en så häftig verkan, som det kanske haft på någon annan.
Med temligen stort lugn gjorde han en frontförändring och sade:
– Hvad icke äger rum i dag, kan visst inträffa i morgon.
Och för ett lyckligt äktenskap behöfves icke denna passionerade kärlek, som förekommer i romaner och i diktens verld.
Endast aktning och förtroende och vänskap äro nog och på dem äro de flesta lyckliga äktenskap grundade.
– Men herr kammarjunkaren tycktes för några ögonblick sedan mena, att de känslor ni hyser för mig äro af ett annat slag, än de ljumma ni nu anser tillräckliga till ett lyckligt äktenskap?
Kammarjunkaren var icke förberedd på ett sådant inpass emot hvad han sjelf tyckte vara en skicklig vändning och en luminös idé.
Sjelfva hans sednast yttrade ord voro en del af lexan, men inkastade på ett temligen opassande ställe, lemnade de Irene tillfälle att afgifva omnämnda svar, hvars salt hade en bundsförvandt uti en ironisk min, den hon icke kunde rätt väl dölja.
Det hjeltemodiga lugn v.
Assar nyligen antagit blåste nu bort och efter en djup förvirring stammade han några ord, i hvilka hans syster knappt hade någon del, och hvilkas hufvudmening tycktes vara, att hans kärlek visst var varmare än blott vänskap, men att om ock Irenes icke var mera än så, så vore det väl inte hindret för den äktenskapliga lyckan.
Irenes kind antog färg af öfvertygelsen, kanske ock af en lätt förtrytelse, då hon utlät sig:
– Har jag rätt förstått herr kammarjunkarens ord, så skulle vår äktenskapliga lycka kunna bli stor, oaktadt jag icke älskade er med en värma motsvarande den ni känner för mig.
Men jag tror icke att det är alfvar i sådana ord.
Skall icke en qvinna förakta sig sjelf, om hon fastkedjar sig vid en man, den hon icke kan älska!
Och handlar hon icke orätt emot denne man, förtjenar hon icke äfven hans förakt, då hon så illa belönar hans ömhet.
Att få kärlek och gifva vänskap, så skall det icke vara.
– Men jag är dermed belåten; det är för mig nog – sade kammarjunkaren kanske på grund af en half öfvertygelse ... åtminstone voro hans ögon ganska ärliga dervid.
– Antingen missförstår jag era ord, eller är min lycka för er någonting, som icke tages i beräkning – svarade Irene och allt högre steg färgen på hennes kind, och sårad qvinnlig fåfänga eller än högre känslor lyste i hennes ögon, spelade ikring hennes mun, då hon fortfor: – men ingen mensklig eller gudomlig makt kan tvinga en flicka, så svagt väsende hon äfven är, att uppoffra sig för det starka, sjelfviska väsende, som heter man.
Ja, om jag äfven kunde göra er lycklig ... det jag dock föga tror, ty det låter så onaturligt ... om jag äfven hade den vissheten, så skulle jag dock aldrig blottställa min egen lycka genom en sjelfuppoffring, den mitt hjerta och min tanke lika fördöma.
Så sjelfviska kunna väl vi svaga qvinnor få vara!
Här stadnade Irene, liksom hon låtit hänföra sig för långt, men då kammarjunkaren ingenting svarade eller sade, tillade hon med en alfvarlighet och en mildhet på en gång så väl i de dunkelblå ögonen, som i den sakta rösten:
– Jag har kanske sagt förmycket och kommit in på ämnen, som nästan äro öfver en qvinnas begrepp.
Jag hade icke bordt säga mera, än hvad den bittra sanningen och min känsla inger mig att säga.
Jag älskar er ej och kan således ej bli er maka.
Och låtom oss glömma dessa visserligen mindre behagliga ögonblick, liksom sådana aldrig funnits till.
Och förlåt mig, om ej för annat så för det att sanningen varit mig dyrbar.
När v.
Assar såg i hennes sköna ögon, som småningom begynte fuktas af tårar, så uppstod inom honom en strid emellan ädelmodet och sjelfviskheten.
Hade hans kärlek varit ren och ogrumlad, så hade väl ädelmodet segrat; men såsom denna kärlek icke var ren utan grumlad af mångahanda jordiska beräkningar, så var den naturliga följden deraf, att ädelmodet fick bita i gräset.
Det var någonting snarlikt kärlekens oädla foster, hämden eller hatet, som löste förlägenhetens eller förvirringens boja och lade honom ord i mun, dem hans syster icke hittat på:
– Fröken sade, att ingen gudomlig eller mensklig makt kan tvinga det svaga väsende, som heter qvinna, till det steg, som heter äktenskap.
Men om det nu ändå funnes en sådan makt ... låt vara blott mensklig, som kunde tvinga er till äktenskap med den man, som står framför er, denne förskjutne och gäckade person, som är djerf nog att ännu se er i ögat?.....
– Det kan icke finnas en sådan makt.
Hvad menar ni med detta gräsliga tal?
När Irene så talade, blef hennes hållning stolt som en drottnings, tårarne försvunno ifrån hennes ögon, som nu sände utmanande blixtar. v.
Assar blef dock icke slagen häraf utan skadefröjden lyste i hans ögon, då han svarade:
– Föreställ er, att en flicka, om hon icke gör det lilla offer, som kallas äktenskap, derigenom blottställer en menniska, hvilken hon är skyldig lifvet.
Och föreställ er att det icke är fråga blott om det, som i era upphöjda tankar troligen är en bagatell, det vill säga gods och penningar, utan äfven om ära och rykte, kanske lifvet.
– Och dessa ord lämpar ni, på er och mig – sade Irene i den ängsligaste spänning, den hennes stolthet dock ännu förmådde dölja.
– Ja, jag gör så.
Just på mig och er och en till lämpar jag mina ord.
– Men säg mig, vid Gud, är det sanning i dessa ord?
– Vid Gud och himlen, det är sannt.
Lättsinnigt hade v.
Assar ofta svurit, men att han icke gjorde det nu, det fann Irenes känsla.
Hon bleknade.
Kammarjunkaren, som ville fullborda sin seger, hviskade henne i örat:
– Ni förstår, att det är er fader jag menar.
– Vet äfven han af det? – sade Irene mekaniskt.
– Ja, han vet det.
– Då ... då – stammade Irene betäckande ansigtet med handen och vacklande emot pianot.
Mera kunde hon ej säga nu.
Hon såg för sig den städse så hotande fadrens bild och hon såg förskräckliga syner; hon såg tillochmed det vilda våldet användt emot henne, den värnlösa.
Bloden stockade sig ikring hennes hjerta och hon var nära att qväfvas. v.
Assar tvekade icke att begagna sig af ett så gynnande ögonblick.
– Då, då – sade han liksom för att fullborda den mening Irene sannolikt haft för afsigt att säga – då förstår ni, att jag icke talat ord utan betydelse, att det finnes en makt, som kan ...
Under dessa ord förvandlades Irene hastigt som kameleonten.
Hennes kinder blefvo åter lifaktiga och hennes ställning åter herrskande och hennes ögon glänste af ett underbart, öfverjordiskt uttryck och hon afbröt v. Assar:
– Hvad än må ske, intet skall tvinga mig till en förbindelse med er.
Må hvilken fara som helst hota mig eller hvem annan i verlden som helst ... er maka blir jag aldrig.
Njut er triumf och gör ert värsta.
Så beslutsamma ord af en så späd varelse kunde ej annat än i hög grad väcka häpenhet hos den, som väntat en helt annan utgång af sin sista kraftåtgärd.
Det räckte länge, innan kammarjunkaren kunde säga någonting; hans kinder skiftade ofta färg och hans ögon vågade ej se på Irene.
Slutligen sade han med skenbart lugn:
– Detta kan vara obetänkt och ett verk af ögonblicket, som så ofta råder menniskan till hvad hon sedan får ångra.
Jag vill ge fröken betänketid och den icke ens så särdeles kort ... låt mig se till nästa nyår.
– Jag tackar herr kammarjunkaren för ett sådant ädelmod, fast jag spår, att det är öfverflödigt.
– Innan dess vill jag icke besvära fröken med tal om kärlek eller mina känslor; jag skall dittills stänga sådant kram inom mitt eget bröst.