Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har sett in i åtskilliga folkskolor sedan 1842, men laga förfall måste hafva inträffat för presten att der meddela någon undervisning i religionen, ty jag har äfven efterhört i de flyttbara, att han icke der någonsin infunnit sig under termin, Den 29 Januari. utan först vid examensdagen efter terminens slut att upphemta skörden af hvad en annan fått på egen hand utså, ty religions-undervisningen, om någon sådan vankats, har skolmästaren hestrid! ensam.
Den allmänneliga presterliga undervisningen i folkskolan som stadgan så lofvande föreskrifver, har väl ändock egt rum, fastän jag icke kommit att märka den.
Då så mycken makt emellertid ligger på skolmäslarns duglighet, så borde stifts-styreisen åtminstone hafva en synnerlig omsorg att från församlingarue utsöka de bästa anlagen från de sedligaste husen, i st. f. att nu ofta få blifva skollärare-kandidater de sorn endast på denna väg söka sin utkomst, eller en slags upphöjelse från de lägre klasserne.
Vore dock, med ett och annat undantag, det allmänna förhållandet att uraktlåtenhet af föreskrifterne i den färska skolstadgan oanmärkt fått äga rum, hvad under dä, om den gamla kyrkolagen blifvit ett förtorkadi träd utan frukt och hvad båtar då att
Svenska folket för framtiden göra dessa betydliga uppoffringar för undervisningsväsendet när lagarne om den yppersta, religionsundervisningen, lemnades å sido af sjelfva religions-läraren, sorn i st. f. att, efter gamla lagen, hafva skyldighet att besöka barnen hus från hus, nu beqvämt kan möta dem i folkskolan, klädde, födde, redo och öfvade att vara blott öga och öra för hvad dem meddelas.
O, hvilket fält!
För hvilken verksamhet!
Ingen förmenar barnen att komma, tvertom, den nya lagen ålägger dem inställelse ; men hafva de någon att komma till, som uppmuntrande lärer, att sådane höra Guds rike till? — och hafva de det icke, hvem drabbar ansvaret derföre?
— Jo — i 2:dra rummet äfven oss, som bevilja anslag pä anslag utan att efterhöra eller sörja för att den vigtigaste af all sådan meddelas af presterne, hvilka, enligt den väluppfattade lydelsen i skollagen, sjelfve skola genom förklaring och tillämpning. af de heliga lärorna göra dem lefvande i barnasinnet.
Jag sökte vid 1840 års riksdag motsätta mig utgifvandet af de 65,000 r:dr årligen, som dä- af regeringen fordrades lill löner m. m. åt folkskolelärare innan K. M., såsom Svenska kyrkans öfverhufvud, i nåder dragit försorg att presterskapet i afseende på undervisningen fullgjorde deras pligt och biskoparna deras tillsyn derå, och, vid sednaste riksdag, att icke ytterligare sådant statsbidrag skulle lemnäs förr än man fått veta huru det redan erhållna blifvit användt.
Med ökad erfarenhet om huru nödvändiga desse iakttagelser varit, måste jag äfven nu afstyrka anslagen till ecclesiastikstaten innan i l:sta rummet visshet är vunnen att den undervisning, hvarföre ett helt RiksStänd lönas och födes, blir efter lag fullgjord, och derom på behöflig! sätt reglementeradt, såsom jag redan 1840 föreslog (R. o. Ad:s prot. för d. 12 Febr. f. m. pag. 354) och om hvilket ämne min landsman Hr borgmästaren Thorn vid denna riksdag väckt motion, grundad som det synes på ett förslag, som återfinnes i statsrådsprot:n, som åtfölja K. M:s nåd. propos. om statsverkets tillstånd och behof.
Om det icke finnes mer än en dag i veckan, på hvilken undervisning till både ung och gammal kunde af presterskapet meddelas, så skulle jag vilja lemna de unga företrädesrätten, men nu finnes, utom söndagen, som egentligen är egnad åt det mognare för - D t n 29 Januari. förståndets uppfattning af religionslära», de öfriga 6 dagarne i veckan just bestämde för barnundervisningen och det är väl icke för mvcket att några timmar offras af presterskapet åt skolungdomen, sä vida eljest slägtets förädling och en deraf följande brottslighetens förminskning anses såsom hufvudändamålet för alla de anslag till undervisningsväsendet, som en ädelsinnad regering i detta ändamål begärt och sä vida den från altaret ständigt utropade friden på jorden icke oupphörligen skall återsvaras af striden från vära åldrade domare-säten.
Mannen, efter hvilken vår Svenska kyrka nämnes, har yttrat följande: ”Musik är en af de bästa konster; noterne göra texten lefvande, hon förjagar sorgens anda; hon är en half disciplin och tuktomästarinna, sorn gör menniskorna mildare, saktmodigare och förnuftigare, en skön herrlig Guds gåfva, och nära theologien”. —•
Voro icke desse af Luther sjelf vitsordade goda verkningar just hvad slägtet för närvar, behöfde? flans utsago jäfvas icke eller af våra dagar, dä tonernes makt så frikostigt öfvas och erkännes till välgörenhet för konstens idkare.
Manne icke vårt Lutherska presterskap också något står i skuld i detta afseende hos sin kyrka sedan Wallin med biträde af Heeffner och Geijer ordnat coralen, Dillner lättat sättet för undervisningen deri, och man i en och annan församling visat huru den gamla, til! vära dagar räddade kyrkosången kan stämmas och upplifvas?
Jag vägar alltså föreslå: l:o
Att anslagen till elementarläroverken icke beviljas utan med villkor dels att den förhöjda tjenstårsberäkningen, som så menligt inverkar på det yngre presterskapets lif och verksamhet, i allo försvinner, dels att K.
M:s regering föranstaltat om nödig tillsyn å redan befintliga undervisningsanstalter, ä biskopar, konsistorier och underlydande presterskap, så att deras embetsutöfning kan ådagaläggas blifva någorlunda igenkännelig med den i kyrkolagen föreskrifna, besvurna och äfven i folkskolestadgan vidare utförda; och hvad särskildt anslaget till folkskolelärare beträffar, att det icke måtte utgå med mindre än att anstalter fogas för att få, så vidt ske kan, skollärare-kandidater som äro kände för de sedligaste och dertill mest fallne som inom församlingarne kunna utsökas.
Ty att samla barn omkring en mindre sedlig lärare, kan éj lemna goda ulan skadliga följder.
Det som regeringen redan pä kort tid gjort och framställt till förbättring i undervisningsväsendet och de ecclesiastika förhållandena, lemnar oss grundadt hopp om fortsättning af det än mera, som återstår och de begärdte 3000 r:dr b:co tillökning i årligt statsanslag för de ökade göromålen inom ecclesiastik-deparhtet, synas visserligen icke för högt tilltagna.
Men bördorna för barnaundervisningeu i allmänhet, som tid efter annan tillkommit, blifva odrägliga om icke de som till en större del derföre pålagt skatt sjelfva vilja röra dem med ett finger, det nemi. som egentligen är ämnadt att från deras hand verka, och emedan adel och prester, med rätt till hälften i beskattningsmakten, länge utöfvat den helt, dä de blott fått 2 H. 16 242 Den 29 Januari. en bland de öfriga Stånden med sig i det förstärkta StatsUtsk. och hvarigenom det alltjemt sörjts för alt skatterna blifvit ökade under det att pligterne emot de mindre bemedlade, mindre kunnige, mot hela Svenska församlingen kanske allt för litet ihågkommits, till följd alt statskroppens hufvud vuxit under det att dess öfrige lemmar aftynat.
Blir likväl allvarlig fråga, såsom är att hoppas, derom att ej allenast återlemna församlingen till hennes sannskyldige lärare, hvarigenom de med detsamma komma i åtnjutande af den lön de äro värde, utan äfven att betrygga henne genom nödige kontroller alt deras embetspligt fullgöres, och har regeringen härtill vilja och mod, så blifva de äskade statsbidragen lätta att bära, ty, såsom en af PresteStåndets egna ledamöter nyligen yttrat: ju trängre i kyrkan, ju rymligare i fängelset; och i de församlingar der framför andra hällre moralitet ännu är rådande, erfar man vid efterfrågan att sådant vanligen icke härleder sig från de
Hirs tid, hvilka under benämning af lektorer, doktorer, professorer eller K. hofpredikanter mestadels på kort tid varit pastorer, utan från en aflägsnare tid dä en vördig, kär far, som börjat och slutat sitt lärarekall inom församlingen, der lefvat och verkat, som på gamla dagar kunnat säga sig hafva döpt de fleste af församlingens innevånare, sorn broderligen lefvat och delat med dem mot- och medgång (Se Odman: om hembygden och skolan) och som talade icke det lärda, kanske icke ens det städade, än mindre blomsterspråket, men så att han blef förstådd och älskad; ja det var från denna tid, då i sjelfva julleken och dansnöje!, inlades hänsyftningar på fosterländsk trohet, ära och dygd.
— Sjelf till åren, har jag, hört berättelser härom af gamla nu bortgågne män.
Hvad de sagt blir snart bortglömt, men det måste åter blifva sannt och förverkligadt om icke sjelfva reformationen skall blifva en saga.
Om remiss till Stats- och Ekon.Utskm anhålles.
Hr Ribbing uppläste derjemte eli så lydande anförande:
Dä K. M:s nåd. propos. ang:de statsverkets behof innehåller förslag om ökade utgifter för fängelsebyggnader, men dessa, hädanefter såsom hittintills, troligen skola blifva otillräckliga för att rymma det alltjemt stigande antalet af fångar, om icke anstalter från regeringens sida jemväl fogas för kontroller ä en nitfullare pastoralvärd inom Svenska församlingen och utöfning af prestemlietet i öfverensstämmelse med kyrko- och folkskole-lag, så, och med åberopande af hvad jag nyligen anfört i afseende pä statsanslagen för undervisningsväsendet, anhåller jag att genom detta mitt anförande härå fä göra Stals- och Ekon.Utskm uppmärksamme och att slike vilkor måtte fästas vid anslagens tillstyrkande, på det alt ändamålet med de nya fängélsebyggnaderne icke måtte förfelas, alt kunna hålla gröfre förbrytare åtskiljde från de mindre, så att fängelserne icke vidare må blifva högskolor för sättet att utöfva brott och dem förneka.
Ett sådant åtskiljande låter nemi. sig icke göra, äfven med de nu rymligt tilltagne längelsebyggnaderne, om fångpersonalen allt jemnt blir i stigande och de inre banden på passionerne icke mera anlitas, Den 29 Januari. 243 R. o. Ad. biföll att dessa Hr Ribbings, i anledn. af K.
M:snåd. propos. om statsverkets tillstånd och behof, afgifne anföranden skulle få remitteras tild SlalsUtsk.
Anmältes och lades på bordet följande från Utsk:n inkomne utlåt:n och betänkm, nemi. från Stats-Utskottet: N:o 31, i anledn. af K.
M:s nåd. propos., ang:de öfverlåtande till Malmö stad af mark, tillhörande Malmö f. d. fästning N:o 32, i anledn. af K.
M:s nåd. propos., ang:de afskrifning utaf ett aflidne majoren J.
Wernbergs sterbhusdelägare ådömdt ersättningsbelopp för en vid Götheborgs artilleri-ammunitions-förråd yppad balans.
N:o 33, i anledn. af väckt motion, att
Leckö slolt och kungsgård matte såsom lustslott ställas till H. M. Konungens disposition.
N:o 34, i anledn. af väckt motion, ang:de befrielse för en del hemmansägare pä Gottland från skyldigheten att leverera ved till den s. k. kronokalkugnen i Wisby. - Allm. Besv.- o.
Ekon.Utskottet: N:o 7, i anledn. af väckt motion om utfärdande af förbud emot marin-soldaters permittering m. m.
N:o 8, i anledn. af väckt motion om befrielse för Färs och Frosta härader i Malmöhus län från skyldigheten att deltaga i underhållandet af Långebro i Christianstads län.
N:o 1), i anledn. af väckt motion om upphörande eller inskränk ning af marknader; N:o 10, i anledn. af väckt motion om upphörande af ekonomiska besigtningar å kyrkoherde- och kapellans- samt å landt- och militie-staternas boställen; N:o 11, i anledn. af väckt motion om ett apolheks anläggande i Hemsö socken pä Gottland samt om förändrad boningsort för proviucial-läkaren för södra delen af ön; N:o 12, i anledn. af väckt fråga om ett förändradt användande af den ^aleis procent, som af sterbhus inom Wermland erlägges; N:o 13, i anledn. af särskilda motioner, dels i fråga onl rapporters och general-sammandrags afgifvande af vederbör, embetsmyndigheler till upplysning om de kommunala inrättningarnes verksamhet, dels ock om rättighet för ledamöterne i kommunalnämnder att för deras besvär af kommunen njuta ersättning; N:o 14, i anledn. af väckt motion om förändring i sättet för fångars forsslande; N:o 15, i anledn. af väckt motion om rättighet för delägarne uti arméens pensions-kassa, att derutur erhålla lån; N:o 16, i anledn. af väckt motion om det till Westerås län hörande Wåhla härads förläggande till Upsala län.
Upplästes och lades till handlingarne ankomne 16* 244 Den 29 Januari.
PresteSt. af d. 19 och 22 samt från Borgare- och BondeSttn af d. 22 och 26 dennes. H. B. o. Ad. åtskildes kl. 1 e. m.
Onsdagen den 2 Februari 1848.
Justerades 7 prot.utdr. för d. 29 samt pleni-protm 22 och 26 sisth Januari. för d.
Föredrogs ånyo StatsUtsk:s d. 26 och 29 sisth Januari på bor- det lagda utlåt.
St., om förnyadt anslag till lagberedningen.
Jag börjar med att hembära
Stats- Ulsk. min tacksamhet för det att Utsk. utredt hvad de för lagverkets ordnande nedsatte comitéer kostat staten från det frågan derom först väcktes; och jag kan dervid tillika icke undertrycka min förvåning öfver den af Hrr Schartau, Lindström m. fl. i detta afseende afgifna reservation, liksom om del vore vådligt att låta Stånden få förnimma verkliga förhållandet.
Men efter det en sådan utredning blifvit lagd i dagen, kan jag icke med Utsk. instämma uti det afgifna tillstyrkandet, nemi. alt R.
St., utan något bestämmande af tiden, inom hvilket arbetet ovillkorligen borde vara fullbordadt, borde anvisa visst belopp årligen intill nästa riksdag för fortsättande af lagberedningens arbeten.
Det arbete som återstår, är icke vidlyftigare än att det bör kunna i god tid före nästa riksdag hinna afslutas.
Åtminstone bör förslag till rättegångsordning uppgöras så tidigt, alt all föreg:de granskning deraf må vara undangjord, till nyssnämnde tidpunkt; enär R.
St. icke dä kunna granska det blifvande civillagförslaget, utan att jemväl hafva ett förslag till rällegångs-ordn. uppgjordt.
Jag skulie derföre önska alt detta betänk, mätte blifva återremitteradt, på det Utsk. mätte komma i tillfälle att förändra sitt tillstyrkande derhän, att R.
St. skulle för innevar. år bevilja 9000 r:dr, för nästa och följande år intill nästa riksd. 12000 r:dr, utom särskildt anslag till trycknings m.
II. kostnaders bestridande; allt likväl med villkor att arbetet skulle vara färdigt alt aflemnas till K.
M. sednast ultimo Dec. 1849.
Dervid kunde tillika medgifvas eomitéens ledamöter att, ehvad arbetet då först eller förut blifvit afslutadt, alltid vara försäkrade om fullt arfvode intill slutet af år 1849.
Det är icke så mycket kostnaden, som härvid bör afses, utan nyttan af att fä arbetet så Del) 2 Februari f. m. 245 fort färdigt, att K.
M. kan hinna före nästa riksdag inhemta underoch öfverdomares samt andra vederböns omdöme öfver detsamma samt ärendet således före nästa Ständers sammanträde vara fullt utredt.
Sedan såväl lagberedningen fått tillfälle yttra sig öfver de gjorda anmärkn:ne, som ock högsta domstolens embetsutlåt. blifvit infordradt, torde det ej vara ur vägen om Just.statsministern lät upprätta en tablå öfver de olika meningarne till ledning sä väl för K. M. o. Statsrådet vid beslutande af nåd. propos. i ämnet, som ock för Rikets då blifvande Ständer.
Rääf, Leonh. Fredr., anförde skriftligen:
Vid Utsk:s behandling af denna fråga, har jag yttrat en full komligt motsatt tanka, men då hon derstädes icke vann något afseende, och jag ej elier medhann alt genom skriftlig reservation bringa henne till Ständernas kännedom, torde mig tillåtas att nu fä upprepa och vidare utföra hvad jag inom Utsk. yttrat.
Då vår nuvar. lag slutligen utarbetades och anlogs, ägde fäderneslandet det lyckliga lugn som vanligen efterföljer häftiga stormar, och det ägde den endrägt som alltid'inträder sedan stora faror hopatvingat de olika åsigterna till ett, gemensamt bemödande för landets räddning.
Den unga friheten, ännu icke skändad af partiers hat, framräckte då endast frukter af vettiga och lugna fortskridanden, men från en enda och fast utgångspunkt, i Carl Xl:s ordningsanda, sedan alla de rubbningar, som krigets nöd åstadkommit, blifvit upphäfna.
Samhället styrdes då af män, hos hvilka Carl XII ingjutit sina egna dygder, redlighet, kraft och beslutsamhet.
Under ett sådant tidehvarf var en god lagstiftning möjlig; och den blef verklig uti 1734 års mästerverk, som byggdes på Sveriges gamla lagar, vanor och sedeförhållanden, icke på theoretiska hugskott, främmande för hvarje man utom författarne.
Ett annat lynne äger vår samtid.
Dess grundtanke är sjelfviskhet ; och då denna egenskap upplöser allt samhälle i dess verklighet, vill man bygga sig ett annat i förhoppningarne, och för dem stifta en lag.
Man vill försöka det omöjliga att, under striderna mellan 2:ne alldeles motsatta och oförenliga åsigter, mellan omstörtandet och bevarandet, utföra ett arbete som inga stridigheter bör innehålla.
Otåligheten är så stor att under det en comité arbetar på lagverket i stort, utgifvas eller föreslås i särskilda ämnen en mängd förordna- och lagar, hvilkas belopp snart sagcjt är oräkneligt, och som, endast för denna riksdags bearbetning, utgöra ett ansenligt antal.
Under dylika förhållanden kan ej en allmän lag stiftas: ty ett af 2 mäste inträffa: antingen skall lagberedningen icke taga någon kännedom om dessa tillfälligtvis och utan sammanhang med det hela tillkomna författningar, hvaraf skulle följa att, vid den allmänna lagens lifgifvande, alla dessa några fä år gamla eller kanske ännu knappt i verket trädda stadganden skulle bortsopas och såsom odugliga förklaras, eller ock skall lagberedn. söka att, så fort dylika utkomma, injemka deni i sitt arbete, eller detsamma efter dem rälta, hvaraf äter den följden uppstode alt lagberedningens verk, om det 246 Den 2 Februari f. m. någonsin under ett sådant omgörande, hvartill anledn:r beständigt lemnäs, kunde nå ett slut, skulle nödvändigt blifva olikartadt och till sin grundtanka sönderbrutet.
Jag har derföre yrkat, att, under ett sådant samhällsförhållande, man mäste uppgifva all förhoppning på ett allmänt lagverk af bestående art; att man mäste gifva de nya tänkesätten råderum att sig fullkomligt i all sin glans utveckla; och alt man måste låta den omskapning, hvilken vi med så mycken skyndsamhet blifvit underkastade, verkligen alstra den lofvade gyllene åldern, och öfvertyga oss alt vi uti detta från ofvan till nedan och i alla riktningar nydanade samhälle, finna oss lyckliga och belåtna.
När sä skedt när detta storverk är fullbordadt, då först är tid att i en codex sammanfatta alla de särskilda författningar som åstadkommit vår nydaning, och dä är tid att på sådant sätt (rygga äfven efterkommandes besittning deraf.
På sådan grund har jag yrkat att lagberedningen må under några år njuta hvila med erhållande ersättning af \ års eller annan lämplig tids arfvode för ledamöternas redan beräknade utgifter.
Jag har stödt detta förslag äfven på rikets närvar, (mandelia ställning som, enligt den någorlunda fullständiga öfversigt jag kunnat mig förskaffa, är af den högst beklagliga art att, om R.
St. icke genom ökad bevillning föröka kronans inkomster, skall man äga val endast mellan de 2:ne lika olyckliga vägarna, antingen al t skuldsätta landet eller inskränka utgifterna utöfver allt hvad skäligt och tillbörligt vara kan; och äfven härifrån har jag hemtat en anledn. att bespara en icke obetydlig summa till utgifter som kunna bära frukt, och från ett företag sorn omöjligen kan bära någon.
Flera och vigtiga skäl gifvas äfven.
Detta arbete har, under skiftande namn, fortgått i 36 ä 37 år. af lagen äro utkomne: ^ återstår.
Under denna tid hafva 3 till 4 omarbetningar skedt, i vissa fall efter alldeles motsatta äsigter.
Man säger nu att det återstående snart blifver färdigt; men hvem går i borgen att grundsatserna icke ännu en gång ombytas och nödga till en ny revision af det hela; och hvem kan beräkna den tid som erfordras att inflicka . de ändringar som blifva en följd af domstolars och collegiers nya organisationer, af dessa hopade författningar och lagar som ingalunda alla äro uppställda i förenlighet med comitéens eller beredningens förslag, hvarom jag vill åberopa, såsom närmaste beviset, den lill närvar.
Ständer atlemnade nåd, propos, N:o 28, om handelsboks vitsord.
Instruktionen ålade comitéen alt ordna och codifiera våra befintliga lagar och förhållanden.
Så har ej skedt.
Sverige har blifvit behandladt som ett ödesland, Svenska folket såsom om det före comitéen ägt hvarken lagar, vanor eller inplantade åsigter.
Comitéen har ansett sig hafya en liflös bild att forma; Sverige och Svensk hafva under dess mejsel försvunnit och ett ideal, men ett fult ideal, har alstrats, Att rättfärdiga detta uttryck äger jag goda sagesmän.
Den störste bland de många stora, som dessa olyckliga år oss beröfvat, häröfver detta arbete dikterat en förkastelsedom, den efterverlden skall De» 2 Fe b r u a i i f. ni. 247 med beundran läsa, och i hvilken, såsom vanligt hos den oförgätelige Carl Johan, konungsliga tänkesätt, snille, med kärlek till land och (olk, täfla om företrädet.
Vårt lands högsta domstol har öfver denna civil-lag yttrat, att, af de deri förekommande förändringar, en stor del äro hvarken gagneliga eller af någon erfarenhet gillade, eller af nationens yttrade önskan framkallade; i följe hvaraf högsta domstolen ansett lagförslaget icke kunna läggas till grund för en så beskaffad omarbetning af lagboken, som högsta domstolen skulle vilja tillstyrka K.
St:s antagande framlägga.
Dertill komma likartade omdömen af andra utmärkte och lagfarne män, äfven af en fordom ledamot i lagberedningen.
Försvararne af arbetet hafva sagt: vi böra ej dömraa ohördt; verket bör fä slutas; vi böra granska det i sin helhet; vi vilja hafva någon valuta för rikets derå använda kostnader.
Så vore ock fullt skäl uti en obekant och ogranskad sak; men af denna känna vi mera än hälften; öfver denna hafva Konung, högsta domstol och omdömes ägande enskilda yttrat sitt ogillande; och örn än den närvar, tiden anser att redan ulgifne 300,000 r:dr böra med en obestämd summa ytterligare förhöjas, och att några volumer mera böra beredas åt samlare af misslyckade försök, hyser jag dock en säker förtröstan att den s. k. valutan för dessa uppoffringar aldrig blifver lag för Svenske män.
Frih. Cederström, Jakob: för det närvar, hvarken vill eller kan jag ingå i någon slags pröfning af det förslag lagcomitéen redan aflemnat eller framdeles kommer alt aflemna; men jag anser hvarje representants pligt i frågans närvar, skick vara att så begå saken, att icke frågan vid nästa riksd., i saknad af så väl domstolarnes, som K.
M:s eget utlåt, komme att förfalla.
För min del vill jag göra hvad jag kan till förekommande deraf, emedan jag anser en sammanfattning af alla de särskilda lagar som synnerligast sedan 1809 blifvit utfärdade vara af behofvet påkallad.
Utan att vilja ingå i något bedömande hvarken af lagväsendets nuvar. tillstånd eller af det projekt till förändrad civil-lag, som nu är under arbete, vill jag blott förklara, det jag icke kan instämma med de värde talare, som här yrkat afslag å StatsUtsk:s tillstyrkande om fortfarande anslag till lagberedningen, och skälet dertill är att jag anser, alt då R.
St. långt före detta vid flerfaldig» tillfällen uttryckt sin opinion om behofvet af ett nytt lagverk, och Konungen låtit utarbeta ett förslag i det hänseendet samt sednast, på Ständernes egen begäran, tillsatt en beredning för att ytterligare genomgå och granska hvad i ämnet förut varit åtgjordt, så skulle det utvisa en hög grad af inkonseqvens, om R.
St. nu skulle vägra de för arbetets afslutande nödige medel.
För öfrigt anser jag det nu jemväl vara för tidigt att företaga någon slags pröfning af det till R.
M. öfverlemnade förslag lill kriminal-lag; det blir tids nog när LagUtsk. afgifvit sitt utlåt, deröfver'.
Men om man äfven icke skulle anse detsamma vara ändamålsenligt, så följer ju af en sådan åsigt, att man bör önska det tillfälle beredes till upprättande af ett annat; och detta kan endast 248 D c n 2 F e b r u a r i f. m. ske derigenom, ali man ställer medel till K. M:s disposition.
De, som förneka beliofvet af en ny lagstiftning, borde anse sig skyldige att bevisa sitt påstående, eller åtminstone ådagalägga att de af så väl Konung som Ständer flere gånger erkända brister i detta hänseende numera blifvit afhjelpta.
Jag kan lika litet instämma i den åsigt Frih. Jakob Cederström yttrat, alt man vid ett bifall till Utsk:s tillstyrkande borde fästa det vilkor, alt det ifrägakomne arbetet borde vara fullbordadt inom viss tid; ty man kali icke föreskrifva någon viss bestämd tid för afslutande utaf ett litterärt verk.
För min del tillstyrker jag således bifall lill betänk, i dess helhet.
Ilr Gripenstedt, Joli.