Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För detta vackra fel hos en embetsman fick han’ plikta dyrt, då han, under mångårig knapp utkomst (af öfverskottet eller behållna delen al pensionen) såg sig på gamla, och af en plågsam sjukdom ytterligare förmörkade dagar, urståndsatt att bereda någon möjlighet till bergning för blifvande enka och oförsörjda döttrar; så mycket mera urståndsatt, som vederb:de, hvilka bevaka Kronans rätt, framställde anspråk uppå äfven de obetydliga saker af bohagsting, som han genom små besparingar af sin ur Arméens pensionskassa åtnjutande pension kunnat småningom, under det mest inskränkta lefnadssätt förskaffa sig och dem.
B. St:r pläga ej förneka anslag eller rum på Allmänna IndragningsStaten för Landslns i behöfvande omständigheter efterlemnade enka; och jag förmodar således, att StatsUtsk, ej afstyrker sådant Den 29 November f. m. 455 för denna enka.
Men här är frågan om beloppet och om någon dels deraf beviljande åt döttrarne.
Det uti K. M:s Nåd.
Propos. uptagne belopp visar sig, vid betraktande af de öfverallt, äfven i den aflägsnaste vrå af Riket, så högt upstegrade priserne å nödvändighetsvaror, otillräckligt till 4 personers mest tarfliga underhåll.
Den åldriga enkans förmåga, att genom arbete bidraga till sin försörjning, är ingen; och döttrarnas, af sjuklighet oell redan förut af ansträngning och bekymmer förminskade krafter äro ganska inskränkta.
Jag vågar, med anledn. af dessa mig särskilt bekanta omständigheter, vördsamt hemställa, att den nu väckta motionen måtte vinna tillstyrkande och slutligt bifall — öfvertygad att om WesterNorrlands läns innevånare kunde tillåtas votera härom, skulle ingen röst afslå denna måttliga begäran.
Sprengtporten, Jakob Wilh.:
Motionären har, på ett så öfvertygande sätt framställt det billiga anspråk, som frami.
Mörners efterlefvande kunna ega på E.
St:rs hågkomst i deras betryckta belägenhet, att något yttrande å min sida visserligen icke vore behöfligt; men då jag under många år varit i tillfälle att lära känna den hädangångnes förtjenster såsom embetsman, menniskovän och medborgare, har jag icke kunnat neka mig att begagna detta tillfälle för att hembära en gärd af aktning åt hans minne, och det är på denna grund, som jag förenar mig i det yttrande Frih.
Palmstjerna afgifvit.
Hr Ilagströmers, Johan Jakob, d. 26 dennes, e. m., på bordet lagda motion, ang:de stiftande af en lag, hvarigenom misshandling af husdjuren beliigges med straff.
Det är ett glädjande tidens tecken, att man nu från flera särskilda håll yrkar på en lagbestämmelse, som utan tvifvel vittnar om de ädlaste känslornas uplifvande, den mera fulländade bildningens framskridande.
Mig har blifvit sagdt, att motioner af samma syftning med Hr Hagströmers blifvit väckta äfven i andra Stånd.
Jag anser mig böra understödja hans förslag, ehuru sådant understöd af det humana, säkert på detta rum är öfverflödigt.
Men jag har egentligen begärt ordet för att meddela uplvsningar om några förhållanden, som tilläfventyrs icke äro af alla här närvar:de kända.
Straff för grymhet mot husdjur ålägges i flera länders lagar.
Redan i Georg IV:s tid utkom i England ett stadgande härom.
Engelska lagstiftningen har s^dan, åtminstone 3 gånger, sysselsatt sig med detta ämne.
Sednast under Drottning "Victorias 8:de regeringsår.
Den sista lagen igenfinnes i Stephens uplaga af Blackstone, 4 D. p. 304.
Norska lagen af 1842 belägger grymhet mot djur med böter, fängelse och straffarbete i 5;te graden, d. v. s. från 6 månader till ar.
Den 29 November f. m.
Uti vårt nya strafflagsförslag är grymhet mot husdjur icke omförmäld.
Men den utan allt tvifvel utmärktaste af lagberedningens ledamöter har uti en reservation (p. 15 0) föreslagit ett lagstadgande, enl. hvilket uppenbar grymhet vid behandling af egna eller andras kreatur skulle straffas med böter eller fängelse från 1 till 6 månader.
Detta förslag, hvars antagande äfven flera af LagBeredms ledamöter och bland dessa Proflne Schlyter och Bergfalk tillstyrkte, torde kunna tjena till ledning vid upgörande af den önskade författningen i ämnet.
Upriktigt mäste' jag dock erkänna, att jag hyser en betänklighet i denna fråga.
Uti ett land, der grymhet mot menniskor ännu är tillåten, eller endast belagd med ett löjligt ringa ansvar, der utslående af öga eller afhuggande af näsa, arm eller fot kan försonas med 80 D:l:r S:m:t böter, der torde tiden ej vara inne att straffa djurplågaren.
Jag vet icke hvad man kan vänta af 1850 års LagUtsk. i afseende å brottmålslagstiftning, Jag vill dock hoppas det bästa och att de utaf Konung, StatsRåd, Högsta
Domstolens ledamöter och andra män, som egnat hela sin lefnad åt lag studier, gillade förslagen skola slutligen hos R.
St:r tillvinna sig något afseende.
Af de blinda försvararne utaf 1734 års, väl för sin tid goda, men nu föråldrade lag, hafva de äldste afträdt från stridsfältet.
Att de yngre blifvit äldre och efter mitt omdöme klokare, tyckte jag mig redan 1854 förnimma.
Om ej någon dertill mera oförhindrad och bättre qvalificerad vid denna Riksdag väcker förslag ang:de mera omfattande ändringar i brottmålslagen, så vill jag framlägga ett sådant.
Vinner det bifall, så skall mau här i landet ej vidare kunna ansvarsfritt plåga hvarken menniskor eller djur.
Hr Sandströmer, Anders Peter:
Jag tror, att enhvar af oss, som varit i tillfälle att erfara de misshandlingar, för hvilka djur ofta äro utsatta, skola, lika med motionären, inse billigheten deraf, att äfven Sverige vidtager en lagstiftning, som aflägsnar dylika grymheter.
Jag vill icke ingå i något yttrande om lämpligheten af de lagbestämmelser, som blifvit i detta afseende föreslagna, utan önskar blott, att
Utsk. måtte taga saken i allvarligt öfvervägande.
Besv. o. Ekon.Utsk. Hr Geetes, Sten Erik, d. 26 dennes, e. m., på bordet lagda motion, ang:de tillåtelse för Annex- eller Kapell-församling, som har egen kyrka och prest, att frånskiljas moderförsamlingen och utgöra eget pastorat.
Po sses, Gustaf, d. 26 dennes, e. m., på bordet lagda motion om grundskatternas succesiva kapitalisering samt de derigenom inflytande medels användande till byggande af Statens jernvägar.
Den 29 November f. m. 457 Gr. Gyldenstolpe, Anton Gabr.:
Den motion, som Hr Gr.
Posse framställt, betraktar jag naturligtvis endast från den synpunkten, att dermed afses att anskaffa penningar till jernvägars anläggande, samt att motionens egentliga syftemål således ieke är att afskaffa grundskatterna.
Jag vill följaktligen endast fästa mig vid penningefrågan, eller det föreslagna sättet att anskaffa medel till jernvägsföretagen.
Men innan jag det gör, anser jag mig böra i förväg yttra, att den ifrågavar:de motionen, enl. min mening, icke är så fullständigt utvecklad, som den bort hafva varit.
Hvar och en vet nemi., att grundskatterna här i Sverige äro af en mängd olika naturer, men vi få icke af motionärens framställning veta, huruvida hans mening är, antingen att alla grundskatterna, och således äfven de, som äro af mindre betydenhet, skola afskaffas och kapitaliseras, eller att så skall förfaras endast med sådana grundräntor, hvilka ingå direkte till Statsverket.
I saknad af en sådan utredning, känner man egentligen icke omfånget af Gr.
Posses motion; men det är anledn. att antaga, det Hr Gr:n afsett endast den s. k. ordinarie räntan och kronotionden, enär sammanlagde beloppet af dessa skatter upgår, enl. den i K. Proposin om Statsverkets tillstånd och behof gjorda beräkning, till omkring 6 milhr R;dr rmt, eller just den summa, genom hvars kapitalisering efter 5 proc. man skulle erhålla de 120 milhr, hvarmed, enl.
Hr Gr:ns förslag, jernvägar skulle byggas under loppet af 12 år för 10 milhr årligen.
I enlighet med denna upfattning går jag nu att skärskåda sjelfva motionen.
Posse anser, att det troligtvis blefve ganska svårt för Staten att genom lån anskaffa de till jernvägsanläggningarna erforderliga penningarne, och föreslår derföre, att dessa medel skulle åstadkommas genom grundskatternas inlösande af de skattdragande, då, enl. nyssnämnde beräkning, 10 milhr årligen skulle erhållas under en tid af endast 12 år.
Men Hr Gr:n säger derjemte, att det är mycken brist på kapitaler i landet, och jag frågar då, huruvida det i sjelfva verket blefve så lätt för de skattdragande, att anskaffa dessa 10 milhr?
Jag för min del betviflar, att det läte sig göra.
Motionären uplyser oss icke heller, huruvida hans mening är, att landets skattskyldige innebyggare skulle ovilkorligen förpligtas att verkställa den föreslagna aflösningen.
Ar meningen sådan, så måste jag tillkännagifva, att jag högeligen betviflar, att K. M. och E.
St:r äro berättigade till ett sådant maktspråk, hvilket, i min tanke, skulle innebära ett groft våldförande af eganderätten.
Jag antager således, att aflösningen skulle blifva frivillig, så att det stöde jordegarne fritt att derpå ingå elier icke.
Det skulle då kunna hända, att af de beräknade årliga 10 milhrna icke hälften, ja kanhända icke en gång fjerdedelen verkligen komme att inflyta.
Och är det, vid sådant förhållande, riktigt att på en så oviss inkomst grunda ett företag, för hvars utförande erfordras be* stämda årliga tillgångar?
Men låtom oss äfven antaga, att motionärens sanguiniska förhoppning skulle gå i fullbordan, och att således, genom grundskatternas frivilliga inlösande, en årlig tillgång af 10 milhr för jernvägars byggande skulle beredas.
Bni. motionärens förslag skulle då 458 Den 29 November f. m.
Sverige, efter 12 års förlopp, ega jernvägar till ett värde af 120 milla-.
Huru mångå mil dessa jernvägar komma att utgöra, är alldeles likgiltigt att uträkna, och vi antaga således endast, att vi skulle få en massa med jernvägar till 120 millås värde.
Under den omnämnda tiderymden skulle, till följd deraf att de nu inflytande grundskatterna årligen minskades, upkomma en årlig brist i denna inkomstkälla af tolftedelen utaf 6 milla-, eller V-j mill. årligen, hvilken brist måste af landets öfriga skattskyldiga innebyggare fyllas.
Således skulle denna brist utgöra, första året ]/2 mill., andra året 1 mill., tredje året 1 '/2 mill. o. s. v., till dess på det 12:te året, då alla grundskatterna voro inlösta, bristen för Statsverket uppginge till grundskatternas hela belopp, eller 6 milhr.
Under denna tiderymd, eller de 12 år, som skulle åtgå till grundskatternas aflösande, upginge således de årliga belopp, som erfordrades för att ersätta grundskatternas successiva minskning, till en sammanlagd summa af 39 milla-, hvilken summa Svenska folket således finge erlägga för att få sina jernvägar färdiga.
Om vi nu lägga dessa 3 9 milhr till de 120 milhr, som skulle till jernvägarne användas, så hade Staten fått vidkännas en utgift af 159 milhr på 12 årstid.
Sedan grundskatterna blifvit afskaffade, upkomme naturligtvis ett ständigt årligt behof af 6 milhr för att kunna fylla de Statens behof, som nu gäldas medelst grundskatterna.
Om man deremot begagnar statsskuldssystemet och uplånar de medel, som erfordras för jernvägsbyggandet, så utfaller kalkylen helt annorlunda.
Man lånar då under det första året 10 milhr och sedermera under de elfva följande likaledes 10 milhr årligen.
Den ränta och amortissementsproc., som med beräkning af 4 V2 proc. i ränta och l/a P1'00- kapitalafbetalning, eller tillsammans 5 proc. årligen, skall under de 12 åren erläggas för dessä medel, upgår sammanlagdt till 39 milhr, och således harman, efter 12 års förlopp, sina jernvägar färdiga till ett värde af 120 milhr, emot en beskattning å Pikets alla innebyggare af 39 milhr.
Under de följande åren erfordras, till ränta och amortering, 5 proc. å de uplånade 120 milhr, eller 6 milhr årligen, hvilka efter förloppet af 40
V3 år successive minskas med 500.000 årligen, så att hela lånet är amorteradt efter förloppet af 52 l/3 år från dess uptagande.
Men, som lånet successive under 12 år uptagits, så kan det icke heller blifva helt och hållet amorteradt förr än 64
V3 år från den tid de första 10 milbrna uptagits.
För anskaffandet af jernvägar, till ett värde af 120 milhr, erfordras alltså till ränta och amortering 314 milhr, hvilka komma att af de skattskyldige erläggas under loppet af 6 4% år.
Men om man afskaffade grundskatterna och således, på sätt jag nyss nämnde, måste ersätta hvad som derigenom felades för Statsbehofvens fyllande, skulle Svenska folket, sedan dessa skatter blifvit uphäfda, under de följande 52 V3 åren hafva i bevillning nödgats, efter 6 milhr årligen, erlägga ett sammanlagdt belopp af 314 milhr.
Lägger man till dessa 314 milhr de 159 milla-, som jernvägarne under den 12-åriga byggnadstiden kostat, så upkommer en summa af 473 milhr, som för jernvägarne utgifvits under 64 V3 år.
Efter denna tids förlopp skulle således Sveriges jernvägar, enl.
Posses förlag, hafva ådragit oss en ut - Den 29 November f. m. 459 gift af 473 milhr och beröfvat Statsverket derjemte, för all framtid, en inkomst af 6 milhr i grundskatt, hvaremot, om penningar uplånas, jernvägarne visserligen hafva under samma tid kostat 314 milhr, men man har då icke blott dem, utan äfven grundskatterna i behåll.
Om man nu drager 314 milhr från 473 milhr, så upkommer en summa af 159 milhr, hvilken utgör den ökade utgift, som skulle drabba Svenska folket, om det, för jernvägars anskaffande, antoge Gr.
Posses finansförslag, i st. f. att uplåna penningar och amortera skulden.
Och dessutom blefve det i evärdliga tider en brist i Statsinkomsterna af 6 milhr, hvilken brist måste fyllas genom annan beskattning.
Slutligen ber jag att få vidröra en omständighet, hvilken jemväl torde böra tagas i betraktande och noga öfvervägas af dem, som möjligen skulle finna sig hugade, att, på det af Gr.
Posse föreslagna sättet, befria sig från grundskatterna; och denna omständighet är, att i och med detsamma jorden befrias från grundskatterna, ökas dess värde med det belopp, som motsvarar det kapital, hvarå grundskatten utgör ränta, hvilket åter har till. följd, att den bevillning, som genom taxering åsättes jorden, ökas ucL således kommer att drabba samma jordegare hårdare än förut.
Följaktligen skulle jordegarne snarare förlora än vinna på den ifrågasatta förändringen, och den gifna förlusten för Svenska Staten vore, att den för evärdliga tider blefve i mistning af sina 6 milhr grundskatter.
Jag är visserligen öfvertygad, att StatsUtsk., utan någon ledning af denna min utredning af frågan, skulle hafva kommit till samma resultat som jag, men då jag erfarit, att man på några håll fästat en viss vigt vid Gr.
Posses förslag, har jag ansett mig icke böra underlåta att i min mån söka bevisa, att förslaget icke skulle lända fäderneslandet till någon verklig nytta.
Såsom motiv till sitt förslag har Hr Gr.
Posse hufvudsakligen framhållit möjligheten att få jernvägar anlagda i landet, utan att behöfva anlita Statsskuldssystemet.
Den föreg:de talaren har redan ådagalagt, till hvilka olika resultater motionärens finansförslag och medlens anskaffande genom uplåning skulle leda.
För min del vill jag, vid denna frågas bedömande, hufvudsakligen fästa mig vid den omständighet, huruvida, med afseende å våra beskattningsförhållanden, den föreslagna åtgärden vore lämplig.
Den första tanke, som dervid möter oss, är den af Gr.
Gyldenstolpe redan omnämnda, eller huruvida det ens kunde vara lagligt, att ålägga egarne till den skattskyldiga jorden, att, till skatternas utlösande, erlägga deras kapitalbelopp på en gång.
St:r äro visserligen berättigade att pålägga skatter, men det är dock tvifvel underkastadt, huruvida de ega att föreskrifva, att den eller den medborgaren skall vara skyldig att, i st. f. en viss årlig framtida skatt, erlägga en viss summa på en gång.
Men om än man skulle anse R.
St:r vara befogade att utöfva en så beskaffad beskattningsrätt, återstår dock att öfverväga, huruvida en dylik åtgärd vore lämplig och fördelaktig, både från Statens och den skattskyldiges synpunkt.
För min del betviflar jag, huruvida det vore för - 460 Den 29 November f. m. manligt för Staten, att, till betäckande af ett tillfälligt behof, för alltid afsäga sig en inkomst, som är behöflig att till ständiga utgifter användas.
Tager jag åter i betraktande de skattskyldiges fördelar, så anser jag det äfven vara tvifvelaktigt, huruvida de skulle kunna finna det vara med sin fördel öfverenssstämmande, att, i st. f. en viss årlig skatt, ikläda sig en kapitalskuld, hvars ränta motsvarade samma skatt.
De flesta skattskyldiga skulle derigenom icke vinna något annat, än att, i st. f. en skatt, som de utan särskildt besvär afbördade sig i sammanhang med öfriga utskylder, måste nödgas förskaffa sig lån, för att dermed utlösa skatten, och sedermera med större besvär och möjligen äfven kostnader nödgas årligen erlägga samma belopp såsom ränta.
För min del kan jag då icke finna, att det vore någon egentlig vinst för jordegaren att få en kapitalskuld löpande med ränta, i st. f. en lika stor ränta i grundskatt, men utan kapitalskuld.
Men härförutan måste man afse möjligheten för de skattskyldige att anskaffa de summor, som erfordrades för skatternas aflösande.
Då man besinnar, att dertill, enl. motionärens förslag, skulle behöfvas icke mindre än en totalsumma af omkring 120 milhr, som skulle under loppet af 12 år anskaffas, så torde man nödgas medgifva, att stora svårigheter skulle möta den ifrågasatta aflösningen, om än densamma af de skattskyldiga på det lifligaste eftersträfvades.
Man får nemi. ej förbise, att de Svenska jordbrukarne i allmänhet äro betydligt skuldsatta, att deras jord är mycket intecknad, så att stora, för flertalet kanhända oöfvervinnerliga svårigheter skulle möta den uplåning, som erfordrades för att få medel till skattskyldighetens afbördande.
Den säkerhet, som för en sådan uplåning borde ställas, kunde sannolikt af de flesta ej erbjudas, och huru skulle det då tillgå?
Om det bestämdes, att Staten ovilkorligen borde af jordegaren erhålla den summa, som fordrades till skattens aflösning, måste den betalas, och måhända funnes då, i många fall dertill icke någon annan utväg, än att exekutift försälja den egendom, som skulle blifva från skatten befriad.
Jag tror att jordbrukarne i allmänhet icke skulle blifva särdeles belåtna med ett sådant sätt att upnå det eftersträfvade målet.
Erfarenheten har dessutom ådagalagt allmogens obenägenhet att erlägga en större summa penningar på en gång, för att derigenom bereda sig framtida fördelar, t. ex. att innehafvarne af kronojord få, enl. författningarne om skatteköp, emot erläggande af en obetydlig summa eller några års räntor efter kronovärdi, skattelösa jorden och derigenom komma i åtnjutande af alla de fördelar, som äro förenade med full eganderätt; men äfven för en så obetydlig utgift drager sig ofta mången tillbaka och upoffrar hellre de påtagliga fördelarne, hvarigenom skatteköpen fortgått högst långsamt.
Huru mycket svårare skulle det då icke blifva, derest hvarje jordegare skulle vara nödsakad att anskaffa ett kapital, som motsvarade grundskatternas hela belopp för 20 år, efter markegångsförändring.
Ville man ordna aflösningen på det sätt, att den skulle vara frivillig, så vunnes först och främst icke det dermed åsyftade ändamålet, eller penningarnes snara erhållande i och för jernvägsanläggningarne, och dessutom
Den 29 November f. m. 461 skulle för vårt skatteväsende någon särdeles vinst ej upkomma, ty resultatet blefve endast, att den skattefria jorden ökades i samma mån aflösningsrättigheten begagnades, under det att skiljaktigheterna i jordbeskattningen ändock i allmänhet komme att qvarstå.
Detta kan jag ej finna utgöra någon väsendtlig fördel, och får således afstyrka bifall till motionen, vid hvars remitterande till vederb.
Utsk. detta mitt yttrande torde få åtfölja.
Eaab, Carl Adam, anförde dels muntligen dels skriftligen :
Till en början får jag förklara, att jag kommer att tala för motionen, ehuru ieke i dess nuvande skick, utan med vissa modifikationer.
Jag vet alltför väl, att det gifves vissa företrädesvis ömtåliga ämnen, om hvilka man sällan bör tala, emedan de upväcka en allmän rörelse, samt att till sådana ämnen hörer frågan om skatterna å Svenska jorden.
Så snart man förer talet på skatternas jemnande eller afskaffande, upstår genast ett häftigt tumult i sinnena.
Denna fråga är i närvande ögonblick och har under många föreg:de
Eiksdagar varit en särdeles förargelseväckande fråga, och orsaken dertill är utan tvifvel, att sjelfva saken i och för sig är hvad man kallar en förargelseklippa, hvarföre det vore bäst, om E.
St-.r ju förr desto heldre toge ihop med saken, för att en gång ändtligen få slut derpå.
Eedan vid 1809 års
Riksmöte förspordes en högljudd klagan från BondeStis sida deröfver, att skatterna vore ojemnt och orättvist fördelade.
På 1820-talet väcktes åter frågan om vissa modifikationer i jordens beskattning, men den rönte envist motstånd och strandade, samt har allt framgent sedan den tiden, ända till denna dag, legat nere.
Nu liar den åter blifvit uptagen och jag vill, så mycket i min förmåga står, söka bringa den till en för landets jordbrukande befolkning lycklig lösning.
Ty det kan icke förnekas, utan är af erfarenheten till fullkomlig evidens bekräftadt, att innehafvarne af den oprivilegierade jorden, eller kronooch kronoskattehemmansegare, erlägga så stora skatter, att jordbruket deraf på det kännbaraste betungas.
Och derföre har äfven hos denna del af landets befolkning herrskat en känsla af afund till alla dem, som ega privilegierad eller mindre beskattad jord, och denna afund, denna missbelåtenhet ligger allt fortfarande och glimmar under askan, under afvaktan på lägligt tillfälle att bryta ut.
Om ett sådaut tillfälle skulle yppa sig, om en statshvälfning möjligen inträffade, skulle skattefrågan utan tvifvel bringas å bane, samt måhända afgöras i hvad man kallar en hastig vändning.
Jag hyser derföre den fasta öfvertygelse, att det vore nyttigast, om frågan i tid blefve afgjord, och jag anser, att Gr.
Posses motion innefattar ett medel att komma till detta önskvärda resultat.
Hvad jag egentligen har att anmärka emot denna motion är, att deruti är föreslaget alla grundskatters afskaffande.
Hade den värde motionären inskränkt sig till att föreslå alla skatternas jemnande eller lika fördelning, så hade frågan, enl. min öfvertygelse, varit lättare att lösa.
Ty det är klart, att om alla grundskatter skulle försvinna, derigenom att de skattdragande på en gång löste sig 462 Den 29 November f. m. ifrån dem; så skulle deraf blifva en gifven följd, att jorden skulle få sig åsatt en högre bevillning, som motsvarade den skatt, hvarifrån dess egare frigjort henne.
Denna bevillning skulle, vid jemförelse af kronoskattehemmans-egares fåtalighet till hela den skattdragande allmänheten, blifva vid fördelningen ringa.
Men skulle alla jordegare, af både privilegierad och oprivilegierad jord, företaga sig denna skattelösen, då blir denna åtgärd knappast annat än förändring i sätt för skatternas utgående; den häremot svarande bevillning kommer hårdast att träffa jordbrukaren, som icke kan upgifva sin rörelse mindre än hvad den verkligt är.
Motionären har yttrat, »att om blott Statskrediten framträder under ett ögonblick, då det redan förut är brist på kapitaler, så är klart, att denna brist derigenom skall blifva ännu mera kännbar.»
Ja, det är en sanning, att i närvande ögonblick är det en ganska vigtig sak, huru man skall bete sig för kapitalers anskaffande till dessa jernvägar, hvilkas anläggande är af så stor vigt för landets förkofran.
Om man beslutar sig att bygga hela företaget på Statskredit och uplånar de erforderliga medlen, så blifver första frågan den; hvar skall man erhålla dem?
Uplånar man dera, i likhet med våra Hypotheksföreningar, i utlandet, så måste en årlig ränta på medlen erläggas till de utländska kapitalisterna, så att, om sammanlagda kostnaden för alla jernvägsanläggningarne antages upgå till 120 milhr, skulle årlig ränta efter 5 proo. erläggas med 6 milhr.
Vill man åter försöka att få uplåna dessa penningar inom landet och hopsamla de kapitaler, som här 'finnas, så följer deraf, att Staten, under den beräknade byggnadstiden, årligen drager 10 milhr från den enskilda industrien, så att hvad man vinner för den stora industrien, det förstör man för den enskildta.
Det är vid sådant förhållande af stor vigt, att finna det rätta sättet för jernvägarnes åstadkommande, och jag tror derföre, att om man kunde, utan att anlita vare sig det utländska eller inländska skuldsystemet, genom egna tillgångar fullborda det stora företaget, skulle man derigenom bereda landet en oberäknelig vinst.
Man har sagt, att de skatter, hvilka, enl.