Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var helt annat i staden; hästen, det istadiga kreaturet, tarfvade andra krafter och fordrade en mans förstånd.
Det måste skötas ordentligt och af en riktig karl.
Lottas man var en sådan »riktig karl».
Han hade dessutom ännu en förtjänst, som var ovärderlig.
Han såg bra ut.
Därtill bidrogo hans kläder icke litet.
Redan före »herrns» död -- herrn var fruns man, fast han egentligen aldrig haft något att säga, ynklig och sjuk som han var ända tills han kolade af en dag af idel svaghet -- ja, redan före herrns död fick Lasse kuskrock och hatt med silfverband och kokard.
Nu ståtade han i allt detta; alltsammans var ännu väl bibehållet och snyggt, och när han kammade sitt krusiga skägg och knäppte de blanka knapparne öfver det breda bröstet, visste han, att han var vacker.
Och när kvinnorna sågo efter honom, där han med frun eller fröken for fram på hufvudstadens gator, log han...
Det är en egen behaglig känsla att veta, att allt är som sig bör, att allting är korrekt och tar sig bra ut, åkdon, häst och kusk, hufvudsakligen kusken.
Lasse hade denna behagliga känsla, och så rätade han ännu mer på sig, vred på sina mustascher och klatschade med piskan från fruns höga karriol; han var alltid vid briljant humör och hvarför skulle han icke vara det?
Världen var honom i lag, allt gick honom väl i handom, han hade ett bekvämt och trefligt lif, hade sin goda utkomst och njöt af sin skönhet.
Lotta kände han ända sedan hon var helt ung.
Hon var den tiden ett slags huspiga hos frun och han var dräng hos Agreens...
Lottas funderingar slogo ner mot jorden igen och till det närvarande.
De liknade aftontöcknen öfver dalen, de stego och föllo men kommo aldrig öfver den höga bergsryggen där borta.
Hvad det förvånade henne att sjön kunde vara så lugn efter en så stormig dag!
På bägge sidor voro stränderna höga och beklädda med mörka tallar.
Och längst borta vid andra änden af sjön låg Agreens torp, ett slags gästgifvargård, dit folk färdades till lands och till sjös, ett tillhåll för allt möjligt löst folk.
Ofvanför låg det höga, kala Käsimäkiberget, som nu i skymningen sken med sina hvita stenar liksom en kyrkogård.
Då Lotta såg ditåt, mindes hon hur för några år sedan allt var grönt, trädbevuxet och vackert där uppe och hur i de skuggiga branterna linneablomman grodde och slingrade sina ref öfver mossiga stenar, ljusröd, doftande och täck.
Så kom skogselden; på en dag förstörde den hela berget.
Den tiden var hon själf blomstrande, ung och glad.
Det var sju, åtta år se'n.
Hvem räknade de långa vintrarnes tal?
Då bodde frun där uppe hela våren, vintern och hösten.
Och unge herrn...
Han var en stor, lärd man och läste på studenten.
Han var med när lilla fröken och hon traskade omkring berg och backar, när de plaskade i ån eller rodde ut åt sjön.
Han var nästan lika intresserad som de af att upptäcka nya »oaser»: dalar, fulla af nattvioler och konvaljer, ängar med åkerbär i dikena, hallonbevuxna snår och porshvita öar uppe bland bergens vattenpussar, dit man om hösten vadade för att plocka tranbär..
Han var med, när de i juli månad uppsökte nya djupa sandstränder, där man kunde bada.
För resten var han mycket flitig och satt krokryggig och förvuxen och läste inne på sitt rum.
Och det var märkvärdigt att ehuru han åt så mycket, blef han ändå inte fet eller rödblommig.
Det bet inte på honom, huru mycket hon än bar till honom bakvägen, så att frun inte skulle veta om det.
Hvilka enorma smörgåsar med tumstjockt smör och salt kött på!
När hon kom med tallriken full, belönade han henne med ett varmt, ömt ögonkast.
Han, som hade all världens lärdom inombords, hvarför skulle han läsa?
Det fanns väl inga professorer, som visste mer än han.
Lotta tyckte, att det var stor synd, att han inte fick gå fri från bråk och bekymmer, läsning och funderande.
Hon visste nog hur klok han var, det var inte en fråga, som hon gjorde, hvarpå hon icke fick en hel föreläsning till svar.
Mot hösten blef han ännu flitigare, han vakade om nätterna, magrade och gick blek om näsan omkring i rummen med en lång pipa, som osade fin herrskapstobak.
En dag for han till staden, var borta en vecka och återkom med en lyra i den hvita mössan.
Nu blef det en glädje.
Hvad hans röda hår sken vackert och hvad hans tänder lyste glittrande hvita!
Nu var han ung ... nu först.
Hans sätt var som förvandladt, han såg på henne med helt andra ögon än förr.
Långa stunder betraktade han henne och log så godt och belåtet.
»Hvad du har blifvit vacker, Lotta», sade han en dag, »du ser ut som en riktig herrskapsflicka!
Vet du hvad, till staden får du inte fara, ty du skulle bara bli bortkrånglad där, och du är bra som du är.
Nu ska' vi roa oss alla tre, Anna, du och jag, och vill du veta ännu en sak, jo, det var för att få vara här ute med er två, som jag inte var med på kalasen borta i Helsingfors.
Jag sa' nej till alltihop och kom hem strax.
Nå, är du glad nu?»
Om hon var glad?
Men hennes känslor voro bundna af det slags uppfostran hon fått.
Hon visste redan som litet barn, att en sådan flicka som hon måste lägga band på sig, icke gifva luft åt sina känslor.
Återhållsamhet i allt hade man lärt henne -- stilla gick hon och solade sig i sin lycka, smålog åt allt och fann lifvet oändligt skönt.
Det var en sommar!
Ute från tidigt på morgon till sent på afton.
Fröken och unga herrn ströfvade omkring i skogar och fält och botaniserade, fiskade, fångade kräftor och seglade på sjön och åarne, och Lotta var med.
Frun hade icke den minsta nytta af henne den tiden.
Lotta lefde som i ett rus af stilla sällhet, han var alltid i hennes närhet och hon lyssnade till allt hvad han sade och gömde det i sitt hjärta, som om det varit guldkorn.
»Vet du hvad, mamma», sade han en dag till frun, när det blef fråga om inflyttningen till staden, »jag vill stanna här ute.
Här är jag lycklig och där vantrifs jag med mina råa kamrater.
Jag kan ju läsa här.
Och här har jag Lotta», tillade han skrattande.
»Det är nog för mig, mamma lilla, alldeles nog.»
Då började frun bli uppmärksam.
Hon svarade ingenting men gjorde sina kalkyler.
Hon började korrespondera med en af vännerna i staden, och om några dagar hade det kommit främmande i huset, tvenne unga studenter, kamrater till hennes son, och en ung flicka, kusin Aurora...
När september kom, flyttade de alla in.
Det var en lång vinter för Lotta.
Men hon arbetade så att dagarne knappt ville räcka till -- det var otroligt, hvad allt hon hann med!
Redan i maj kommo de tillbaka från staden.
Nu var studenten förströdd och såg förnäm ut, de första dagarne var det som om han skämts för sin forna vänskap med den lilla tjänstflickan.
Hon å sin sida höll sig undan, de vackra blå ögonen sågo sällan upp.
Hon såg »död» ut, sade unga fröken, ansiktet stod liksom stilla på henne.
Allt det lif, som fanns hos henne, var tryckt inåt..
Det yttre var som en frusen sjö.
Men hur det var, började det igen med studenten.
De gamla utfärderna till lands och sjös, de långa aftonpromenaderna, samtal, förda af honom med svar af henne, som knappt sträckte sig utöfver ett sakta nej, eller jo, ja.
Lotta fick ej mer gå ut med herrskapet, hennes göromål inomhus afstängde henne från allt.
Och en dag kallades hon upp till frun.
»Lotta», sade hon, »jag har födt upp dig och klädt dig och gjort dig till folk, föräldrar har du inte, och något hem har du inte heller.
Nu kan jag inte ha dig längre, men vill du, så skall jag skaffa dig tjänst i sta'n.»
Lotta grät.
Det var hennes enda invändning.
Till staden ville hon inte.
Studenten hade ju sagt, att det var dåligt där, och på honom trodde hon.
Frun rördes af tårarne.
Hon klappade henne på hufvudet och frågade, om hon ville ha tjänst på landet.
Till exempel hos Agreens.
Men Lotta bara grät.
Till dem ville hon alls inte.
Där kunde hon inte få gå i fred för drängarne.
Frun såg misstänksamt på Lotta, öfver hennes gamla karlavulna ansikte kom någonting hårdt och strängt.
»Nå», sade hon slutligen, »du kan få stanna här då, men på ett villkor.»
Lotta anade, att det skulle komma någonting, som hon måste säga ja till, om hon också icke ville.
Hon kände, hur hennes hjärta nästan upphörde att slå och hon väntade.
»Jag vill ha Lasse gift», sade frun, »han vill ha dig och ni kan hålla bröllop till mikaeli.»
»Ja», sade Lotta och neg.
Ingen frågade om hon älskade honom, ej ens hon själf.
Det föll sig ju så naturligt, detta parti, och hon tänkte: det är väl Guds vilja och -- fruns.
Hur väl mindes hon nu ej allt!
Hur frun pekade ut på gården, där Lasse stod och tvättade hästen, ryktade och putsade den, så att skummet stod om den.
Ännu var blott hufvudet färdigt -- det glänste och sken som atlas.
Det var en renlig, ordentlig och bra karl.
Hon borde ju vara tacksam, om hon råkade så väl ut.
Hon neg ännu en gång och frun klappade henne på kinden...
Obegripligt att hon icke förstod att vara gladare.
Det var nästan som om något steg henne upp i halsen.
Men hon sväljde det och kysste fruns hand.
»Tacka Gud för din lycka, kära Lotta», sade frun, »nu skall jag tala med Lasse, han blir nog glad han med.
Se så, gå nu!
Och du får strax börja väfva på din utstyrsel.
Lasse skall få köra med mjölkbudet och köpa upp garn hos Stribulaieffs i morgon dag...
Och Lotta, tilllade frun efter en liten paus, »sköt väl om stugan där nere ... där blir du kanske en gång värdinna.»
Samma afton dracks förlofningstéet på verandan ... och studenten drack det med konjak i.
Man behöfde något starkt, och när man nu en gång var karl, så var det bäst att vara det på allvar -- tyckte han.
Lotta mindes alltsammans, som om det varit i går, och ändå var det hela sex år se'n...
Lasse skulle således komma hem i afton, ja, denna samma afton, och herrskapet med...
En gång i månaden kom herrskapet om sommaren och stannade då ett par dar; om vintrarne såg hon sin man och dem mera sällan.
Hon visste, att han brukade säga till mjölkbudet: »Hälsa käringen och barnen, det är godt di ä' tre stycken där nu, så hon inte ä' ensam».
Som han inte kunde skrifva, fick hon aldrig bref.
Saknade hon honom?
Var hon olycklig?
Hon visste icke, om man fick vara olycklig, om man fick vara missnöjd, då man hade födan och mera till.
Hon tänkte icke.
Hon lefde endast, födde upp sina barn och arbetade.
Det var blott efter en mödosam arbetsdag, efter storm och oro, när solen höll på att sjunka och dagens värf var slutadt, som Lotta tänkte, medan hon hvilade sig ... tänkte tillbaka.
Hallå!
Det prasslade bakom henne i videhäcken vid brunnen, och någon steg fram.
Han kom med stora steg, sprang öfver diket och stod framför henne i ett nu, brun och vacker, rak och glad.
»Lotta!»
Hon såg skrämd upp, reste sig mödosamt och neg:
»Unge herrn.»
»Kors, hvad du är blek om nosen, Lotta, är du inte rask?»
Han tog henne i hand och tryckte den.
»Joo.
Lotta var nu icke blek längre, hon hade den egenheten att bli röd, just då hon minst ville det; och så blef hon ledsen på sig själf och skrattade, för att han inte skulle tro, att hon alltid satt och latades så här.
»Joo, jag är nog rask, jag satt bara och såg på träsket», sade hon, »fisken nappar så bra i kväll; vi får regn i natt.»
»Längtar du efter mannen din, Lotta?» frågade unge herrn.
»Säg om du gör det!»
Lotta såg upp.
Hon förstod inte längre hans språk, det var längese'n hon hört en sådan röst och sådana tonfall ... här på landet talade man ej så.
Om hon längtade...
Visste hon det?
Hon rodnade i stället ännu en gång och vände sig bort.
»Du ser riktigt dålig ut, Lotta», sade unge herrn, »sitt ner och låt oss tala som i forna dar!
Eller -- var snäll och ge mig lite smörgåsar och öl, om du har!
Mamma och Lasse komma först om en timme.
De stannade hos prästens.
Gör det, så är du snäll, Lotta, och låt oss sedan äta och prata!»
Lotta gick långsamt in i köket och återkom snart med det begärda.
Han åt och han pratade.
Hela tiden berättade han.
Det var nästan som den »sista» sommaren, den för sex år tillbaka.
Han skämtade med henne, fann henne snart mer lik sitt forna jag, försäkrade henne halft på lek och halft på allvar, att när han såg henne, var det inte så utan att hans ungdoms drömmar återkommo.
Och hon lyssnade, som om hon hört på en märkvärdig främmande fågel, hvilken hon känt till i sin längese'n bortglömda ungdom.
Slutligen tystnade han.
Det skymde starkt och ifrån ån steg dimman upp.
Han såg på henne -- alltjämt -- hans ögon växlade uttryck, det kom något vemodigt i dem, någonting frågande och beklagande.
Lotta stirrade ut mot träsket ... fisken hoppade ännu i vassen, men dimman skymde bort för henne hela den vackra utsikten, dock såg hon dit, som ville hon genomtränga dess skymmande och fuktiga slöjor.
Han tog sakta hennes hand.
»Stackars Lotta!»
»Det blir allt regn i natt», sade hon liksom i tankarna.
»Den stiger inte, den faller allt.»
»Hvilken?» frågade han.
»Misten», svarade Lotta och såg bort ... det betyder regn om afton, men om morgon betyder det vacker dag.»
Nu hördes hofslag borta vid bron, och en piskas skarpa smäll skar genom aftonens tystnad.
Därefter blef allt åter stilla, nu körde schäsen i den mjuka mullen vid stranden bakom tvättstugukullen, den skulle nu strax vända mot gården, köra igenom den öppna grinden, svänga in och stanna framför verandadörren.
»Redan», hviskade unge herrn med en suck, i det han steg upp och borstade af en del strå och sand från sina kläder ... »redan, så fort.»
Lotta jämkade sitt röda bomullsförkläde till rätta, torkade med ärmen bort något från ögat och gaf den lilla packlådan en stöt, så att den låg mera symmetriskt, närmare brunnen.
Så såg hon på unge herrn ett enda ögonblick med en beundrande, djup, i skymningen skimrande blick.
Lasse hördes nu kraftigt smacka åt bläsen, han körde alltid i frisk fart upp på gården, och hästen behöfde uppmuntras, så trött och löddrig som den var.
Så stannade de, unge herrn hjälpte sin mor ned, och frun kom mot Lotta med handen utsträckt.
»Så blek du är, Lotta», sade hon, »nå, hur står det till?
Mjölkbudet sade i går, att du var rask, fast nu borde det inte vara långt kvar till din svåra dag -- eller hur, Lotta lilla?
Lotta kände en liten rysning ... aftonen var kylig, men hon smålog vänligt och förekommande, i det hon gick och öppnade dörren för sin matmor... »Tackar som frågar, frun», sade hon, »jag är så bra så, och de må alla bra där inne, fyran med.»
Frun såg helt skrämd ut.
»Herre Gud, Lotta, är det öfver?»
Lotta. småskrattade, hon ville gärna visa frun hur duktig hon var.
»Ja, bevars», sade hon, »och nu blef det igen en pojke.
Agreens mor, som var här, tyckte han var så duktig så.»
»Människa, är hon rent ifrån vettet, när skedde det?»
»I går afton sent», svarade Lotta och drog lite på svaret, »men vill inte frun att jag skall stänga fönstret, det kan komma fukt in från ån...»
Lotta började nu syssla omkring i rummet och tycktes icke böjd att tala vidare i ämnet, men frun var frågvis och fortsatte en stund att halft ogillande, halft välvilligt tala om hvad som händt.
»Men, Lotta», sade frun slutligen allvarsamt och strängt, »hvarför ligger du inte -- åtminstone ett par dar, kan du inte begripa att du kan dyrt få ångra detta?»
»Jag har aldrig haft tid att ligga mer än natten öfver liksom mor min och flera af de andra hustrurna här från socknen, och det är nog, skall frun tro; jag tänkte för resten inte i går, att det var så nära, och jag ville ha huset riktigt fint, både inne hos mig och hos herrskapet, när budet kom att frun skulle komma hem till natten.»
Frun teg och blickade med en halft medlidsam, halft beundrande blick på Lotta, som gick omkring i rummet och ordnade fruns ressaker.
Så såg hon ut på gården.
Där kom Lasse, som spänt ifrån och nu drog schäsen in i skjulet.
Frun undrade, om denne välfödde, själfbelåtne man, som glad och hvisslande gjorde sina sysslor, kunde ana, hvilka mödor hans hustru med så stort mod och så stor sjelfbehärskning gått igenom?
Hon undrade, om han förstod att med ett vänligt ord godtgöra henne för allt, om han satte hälften så stort värde på sin friska och präktiga, unga hustru som på hästen, hvars rykande och svettiga hud han just nu ömt smekte.
»Gå nu till din man, Lotta», sade frun, »tror du han blir glad?»
»Vet inte», menade Lotta och vände sig bort; hon blef orolig öfver frågan, som berörde henne en smula obehagligt.
»Han förstår sig inte på barn», tillade hon efter en stund.
»Tycker du om dem, då?»
Frun höll på att öppna sin lilla resväska och plockade upp en massa småsaker, handarbeten och toalettartiklar om hvart annat; hon kastade fram frågan helt likgiltigt, som om hon egentligen tänkt på tandborsten och håroljan, men gjort en ansträngning för att fortsätta samtalet.
»Hm»...
Lotta hängde upp regnkappan, slätade ut skrynklorna med sin grofva hand och svarade otydligt: »När di ä' snälla, så är det nog bra.
Men...»
»När di ä' som värst, får en ju tänka på Guds vilja.
Och efter det inte kan vara annorlunda, så får en vara nöjd.
Jag har det ju för resten bra.»
Så gick Lotta ned.
Nu var hästen i stallet, och Lasse kom med ett stort bylte under armen gående öfver gräsplanen hem till sig.
Han nickade vänligt åt Lotta, kastade klädbyltet på golfvet i stugan, som var tätt beströdt med nyss plockadt enris, och satte sig, pustande af belåtenhet.
»Här får du lite att tvätta», sade han, »det torkar ju fort här ute, så vi får det med oss, när vi resa hem på torsdag.
Hva'?
Lotta svarade inte.
»Nu ska' maten riktigt smaka», fortsatte Lasse, »du har väl färskt kärnadt?»
Hon dukade bordet: hårdt bröd och strömming, smör och filbunke, ett stort krus med svagdricka.
Så gick hon till vaggan, tog upp den nyfödde, satte sig utan ett ord på sängen och lade barnet till sitt bröst.
Lasse såg förvånad på.
Så slog han handen i bordet och gaf till ett gapskratt.
»Nå, är den här redan, det var mig en rackare!
En hel häst att äta, hungrig som far sin och svart hår.
Hahaha!»
Lasse skrattade och tog sig en bra klunk, så skrattade han igen.
»Du passar riktigt bra på, Lotta», yttrade han till slut, »vi hinner just jämt till prästen till torsdagen.
Det var mig en rackare att skynda sig.»
Lotta satt, som om hon inte hade lif.
Icke en muskel rörde sig i hennes ansikte vid mannens skämt.
Hon betraktade barnet med en viss sorgmodig ömhet, och hennes ögonlock lade sig tungt och skuggande ned öfver hennes trötta ögon.
Elden i spiseln lyste svagt.
Den ena efter den andra af bränderna slocknade småningom och glödde blott i askan där nere, och rummet blef efter hand nästan mörkt.
Aftonrodnaden bleknade, skuggorna växte, dimmorna stego upp ända mot gården, dolde träden vid ån och kommo de stora björkarne omkring brunnen att se mörka och underliga ut.
Vid Agreens torp, borta i öster, skymtade snart månen fram.
Mot natten blef det visst alldeles klart; godt att dimman låg där och skyddade mot frost...
När aftnarne voro kalla och vinden stilla som nu, kom den gärna smygande, den ödeläggande, öfver allting fruktade frosten, och lade sig öfver fälten likt en svepduk.
»Nu är den välsignade ungen visst mätt», sade Lasse och torkade bort filbunksresterna från sitt präktiga skägg, »lägg honom och gå själf till kojs, jag är sömnig.»
Han sträckte på sig och började gäspande kläda af sig.
Modern lade det sakta i vaggan och tog sig till att småsjungande röra vid meden.
Den lille sof lugnt och sundt, modern tyckte sig kunna se på det mörkröda och ännu formlösa ansiktet att det skulle bli vackert och likt sin far.
Hennes ögon fingo för ett ögonblick ett sken af modersglädje; för ett ögonblick klappade hennes hjärta af lycka och omedveten stolthet.
Hon hade födt detta friska barn till världen och måste ju glädjas...
Från fållbänken borta i stugans andra ände hördes djupa andedrag.
Alla barnen sofvo djupt.
Snart slocknade de sista kolglöden i spiseln.
Stugan låg i mörker.
»Gå nu och lägg dig», sade Lasse, »hvad sölar du för?»
Lotta steg upp.
De glada tankarne flögo bort lika fort som de kommit och hon suckade lätt, så lätt att han icke kunde höra det.
»Jag är strax färdig», sade hon och tog af sig skorna, knäppte upp kjolen och tröjan ... »strax.»
»Det är alltsammans Guds vilja, mumlade hon för sig själf och steg i säng, »alltsammans Guds vilja.»
Natt.
I ett par år hade de lefvat lyckliga, ända se'n mannen gjorde slag i saken och beslöt upphöra med drickandet..
Men de föregående åren?
»Det» hade kommit med ens, då »herrskapet» -- det vill säga frun, ty de unga voro gifta och borta -- flyttade ut till landet och Lars kusk blef förvaltare på Brobacka och fick hand om allt möjligt.
Högfärden for i hufvudet på honom, han skulle vara herreman, lefva som »folk» och lyckades så väl efter ett par års bemödanden att han, som prosten sade, »var blefven till ett fä och såg ut som ett kreatur».
Han söp så att det knakade.
Först bara vid kalas.
Så med en eller annan kamrat hemma.
Slutligen kunde det gå för sig helt allena, helst när ingen såg det.
Den tiden var Lotta för det mesta i onåd.
Hvem kunde också vara nöjd med en sådan gnatig hustru, som jämt var sur och missnöjd?
Barnen höllo med modern, Callo och Lisa, Jussi och Olli, allihop.
Alla sågo de snedt på fadern, när »det» kom på honom.
Och frun uppe i herrskapshuset tog honom i upptuktelse tidt och ofta.
Hon bad, varnade och grälade.
Han grät, suckade och lofvade.
Stor i orden var han, talade vackert för sig liksom ett godt barn, såg ångerköpt och from ut, men sina löften -- dem höll han inte.
Lasse hade medhåll, där man minst skulle ha väntat det.
Kronofogden själf hade en viss svaghet för den gladlynte och tokrolige Lasse, länsman fick i honom den länge saknade fjärde man till sitt lilla parti; och alla kommo de öfverens om att man icke kunde tro att han en gång varit kusk, så väl som han nu förde sig i herrsällskap.
Förstås att det var herrar därefter.
Kronofogden var afsigkommen nu, var alldeles för tjock för att kunna sköta om sig, men äta och dricka det kunde han.
För resten var han ogift och behandlades som ett omyndigt barn af sin hushållerska, samt hämnades för de af henne lidna oförrätterna med att gräla och bråka med sitt biträde, som skötte tjänsten åt honom.
Och länsman!
Han var en enstöring också han, änkling och barnlös.
Men spela kort, det var han med om.
En präktig fyrväppling: kronofogden, länsman, klockaren och Lars, förvaltaren.
Tyvärr gick det alltför fort utför med Lottas man.
Han kunde inte hålla sig uppe, så som han stormade på.
Af kamraterna sade klockarn först ifrån.
Han ville inte vara kamrat med en, som jämt gick och var dödfull.
Man kunde godt tycka bra om starkt och glada sig åt lifvet, men när man skulle visa sig för folk, måste man vara presentabel och inte så där gång på gång dumma sig.
Så började länsman dra öronen åt sig.
Lasse var så lösmunt, när han fått något i sig.
Hade han inte gått och talt om en hel hop, skvallrat för Per och Pål, berättat hvad han hört af socknens mysterier, sådant, som blott länsman kunde ha reda på, skrutit och skadat sin sagesman på allt möjligt sätt.
Sist svek kronofogden.
Lasse var hans ålders tröst, den ende, som inte lät honom känna hur afsigkommen och förfallen han var.
Lasse var hans bästa själsfrände, ingen förstod såsom han, hur man kunde längta att glömma allt, då lifvet varit så kargt och världen så blind, att den låtit det gå illa för den, som förtjänat ett bättre öde.
Men Lasse blef för svår.
Han bara skrålade och skrattade och ville alls inte mer sitta tyst och dåsa bort i en stilla bedöfning, såsom kronofogden önskade.
Det blef skilsmässa också där.
Lasse fick sämre sällskap ... gästgifvarn och hans folk, Agreens och den gamle smeden borta vid byns utkant.
Till slut blef han, som sagdt, ensam.
Det var bara för Lottas skull, som frun ännu behöll honom.
En dräng hade man i huset, han visade sig ha utmärkta anlag både att se till andras arbete och att själf arbeta.
Han skötte den lilla gården, som emellertid nu, se'n frun bodde där både sommar och vinter, såg helt annorlunda ut, gjorde med
Lottas hjälp åtskilliga goda reformer, utvidgade landtbruket och inrättade ett litet mejeri, som snart nog ansågs vara socknens bäst skötta.
Callo var femton år och kom i smedslära.
Lisa var barnpiga hos adjunktens och fick redan lön -- en mark i månaden och allt fritt.
Hon var moderns stolthet, men hade aldrig tid att komma hem; prästgården var ju så långt borta och barnen där så små.
Olli och Jussi voro hemma.
De hade faderns exempel jämt för ögonen, blefvo skygga och dolska, ville inte göra något, utan lågo bara och plaskade i ån och trätte om fiskstackarne, som de metade upp.
Det var sällan, som modern hade någon glad stund genom dem.
Alla på gården beundrade Lotta för hennes, arbetsduglighet.