Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Eraste öppnade med darrande hand det lilla brefvet och läste: »Prinsessan Anémone väntar prins Colibri kl. 9, då alla äro på Drottningens Cour.
Själf prétenderar hon migraine för att få gå till sängs.»
Eraste omläste biljetten tre gånger, sade så stilla:
Till hvem är brefvet skrifvet?
Till Clitandre, svarade Valère nonchalant – och nämnde en ung sprätt, hvilken Eraste hatade och som Valère själf gärna ville oskadliggöra, eftersom han med en viss framgång uppvaktade Celinde. – Clitandre, den platta narren – det är impossibelt.
– Godt – låtom oss se till under couren.
Från drabantcorridorens fönster kunna vi, som du vet, regardera trappan till de skönas rum.
Kommer Clitandre där så ...
– Eraste nickade, och feberaktigt räknade han timmar och minuter, tills tiden var inne.
Men Valère talade dessförinnan med Måns, en af silfverknektarne, son till en torpare i hans fars bygd, och lät honom i hemlighet smussla in i Clitandres rum en anonym biljett: »Clitandre, jag tycker om din raka hållning och ditt klara skratt, du har något i rösten, som förtjusar mig.
Smyg dig från couren, gå lilla trappan upp till
Olympen och grattera i mörkret på andra dörren till vänster.
En aimable surprise väntar dig.»
Clitandre lät ej säga sig detta två gånger, och när Eraste stod på sin post, såg han denne i fackelskenet med leende ansikte och bevingade steg springa uppför den lilla trappan.
Eraste vände sig om, och utan ett ord till Valère gick han, ut i slagregnet, ut i blåsten, utan rock eller hatt, och kom först tillbaka sent på natten.
Men Valère hade med ett slag blifvit af med en efterhängsen käresta och en fruktad rival samt fört sin vän dit han själf önskade och var ej missnöjd med sin dag.
3 dec 1766.
Jag har lierat mig med Eric Oxenstjerna.
Jag behöfde en canal till drottningens hushållning för att höra de saker, som passera i hennes krets.
Vi föra till och med correspondance med ett särskildt chiffre, som vi roat oss att göra i stället för de välsignade siffrorna, till hvilka dessutom hvar liten cancellisekreterare har klaven.
Se har några nyckelord;
Kungen – Spiral.
Uppstad.
Drottningen – Pagod.
Cajsa Varg.
Le Prince Royal – Sol.
Hofvet – Marklåda.
Riksmarskalken – Bockfot.
– Nystfot.
Hofstallmästaren – Horatius.
Bileam.
Brita Banér – Skrubben n:o 1.
Ulla Kurck – Skrubben n:o 2.
Nåd – Lack.
Onåd – Våffla, o. s. v.
4 dec. 1766.
Bunge har rest till landet hals öfver hufvudet.
Pauvre Jean-Jacques, när skall du tappa mjölktänderna och få de hårda visdomständerna i stället?
6 dec. 1766.
Sakta vinner jag terrain hos Celinde.
Ambassadricen taquinerade mig till och med för min succès.
Det rapporteras mig, att Brita Aminoff visar mig osminkadt hat.
Själf regretterar jag henne mången gång.
Men det hela var impossibelt.
Fattig flicka med tråkiga släktingar, nattmyssor, gubben en hundsfott, rent ut sagdt, för att använda Oxenstjernas älsklingsord.
8 dec.
Le Prince Royal har kallat mig att assistera i det gröna rummet vid repetitionen af Blaise och Babet, som han och hans syskon skola gifva på drottningens namnsdag.
En ovanlig grace för en hofjunkare, ty i den gröna salongen råkas blott den intimare societeten, som kan tankas komma in i hvita rummet.
Jag såg Arvid Sparres afund, och den var till balsam för min själ.
Brita Aminoff förtalar mig.
Continuerar hon, får man menacera att uppenbara vissa billet-douxer, extraordinairt tendra.
11 dec.
Fruktansvärdt anfall af Malaria.
Snön faller i hvita flockar, och det mörknar.
Den som vore barn och kunde drömma om da’n före da’n, och »le soir des klapps», som La Roche, min gamle språkmästare, kallade julafton.
Jag hör slädarna klinga.
Bergstjernas släde stannar utanför hvita trappan, och jag hjälper Aurore af med lilla vargskinnspälsen i vestibulen.
26 dec.
I går läste jag i bibeln.
Grand cour i dag.
Jag var helt småkär i Ulla Kurck och röfvade en kyss på hennes skuldra under förevändning att knäppa låset på hennes pärlcollier.
Prinsen har lofvat mig att få recipiera i L’ordre des Mopses, en heder, som Oxenstjerna länge briguerat utan succès.
29 dec. 1766.
Mitt första år på hofvet är förbi, och som ett spel af ombres chinoises ser jag dess événementer glida förbi.
Och jag tänker på Jean-Jacques, Brita och Celinde, och allt det andra.
Nej, ingenting är likt hofvet, så sporrande och eggande, det är där man skall lefva för att bli karl och lära känna människan.
Det är elden, där man kan smida sin klinga böjlig, hård och skarp, och tills jag blir mästare, vill jag läraktigt och lydigt gå i dess goda skola.
15 februari 1774.
Af en slump tittar jag i dag, då jag förnöter en sysslolös och smärtsam afton, i journalen från mitt första år vid hofvet.
Den fick aldrig någon fortsättning, och först nu – åtta hela år efteråt – har jag någon envie att continuera.
Men hvad tiderna äro förändrade och jag själf förändrad.
Så många förhoppningar som slagit fel, och så många som, infriade, visat sig utan värde!
Hur skugglika synas mig ej de många åren, först de glada där hemma, då kungen var ung och jag själf ung och min dag var full af stora desseiner och tokiga äfventyr, sedan de enformiga garnisonsåren i Verdun, och sist de två svenska åren igen efter kungens revolution, under hvilken jag var borta – irreparable, otur! – grå också de, trots alla avancementer.
Jag vet ej själf hvad det är för hypochondrie som förgiftat mig in i själen och det redan innan jag fick, som nu, hälsan altererad.
Gärna skrefve jag därom några maximer och penséer, och om hofvet, regarderadt med en äldre och stadigare mans blick, men är i dag för fatiguerad att orka föra fjädern.
Det är väl min ordinaira misère, som sedan mer än ett års tid förtär min arma kropp, trots herr arkiater Bäcks latinska ordinationer och hofapotekaren herr Ziervogels långa räkningar, Esculaperna – oh, hundra
Molièrer räckte ej till för att persiflera presumptionen i deras vanité.
Jag är accablerad af mattighet.
Hur skall jag kunna soignera min tjänst under April månad?
Dock, kungen är allt för nådig och aimable mot mig, för att jag skulle vilja afstå en occasion att få vara hans person nära.
Öfverkammarherrechargen blir dessutom ledig i sommar.
Den passar mig.
– Kurck är lätt att distancera, men min snälle gode bror Eric Oxenstjerna har sin galanta fru, som han kan employera som soutien för att gagnera platsen.
Blir jag bara frisk, skall jag spela mariage med Ulrika Dohna och så komma i släkt med Scheffrarne.
Det är dock de som sitta vid grötfatet – och ho kan remplacera dem?
Mais n’en parlons plus aujourd’hui.
– Mitt hufvud värker.
Jag vill drömma jag är tjugo år – –
Jean-Jacques och jag gå i Drottningholmsalléen och communicera våra erotiska framgångar och kaskaderna spela sommarlycka bland alla de gamla gröna träden.
1 mars.
Brouillerie med Adolf Hamilton.
Jag vikarierade i går för öfverste kammarherren, som är sjuk.
Hofmarskalken var också förhindrad, hvarför jag utan fråga skulle åka i kungens vagn till börsassembléen men Hamilton prétenderade, att han borde det som capiten vid drabanterna.
Lyckligtvis är kungen själf den störste connaisseuren i fråga om etiketten, och den insolenta lurken fick svälja förtreten i tysthet.
Min triumf var fint modererad, med idel »mon cher», »mon cher», men jag kände, hur mina ord stucko som nålar.
Åh nej, därför att man gift sig med en mamsell Petterson, som går i små hvita ridbyxor, för att visa problematiskt vackra och i alla händelser omöjligen fullblodseleganta ben – så får man ändock iakttaga en viss måtta i sina exigenser.
»Det är ej nog att vara hängd, man bör ock höflig vara.»
3 mars 1774.
Elakartad gyllenåderskolik har tillstött, och Pyrmontervattnet, som jag dricker, ger mig ingen lindring.
Oh, la pauvre charogne humaine!
7 mars.
Knesebecks mercurialpiller och ingen annan jouissance hela veckan.
10 mars.
Jean-Jacques reste redan i går till landet – ty han har jour först i juli, och sedan han ärfde Elfsjö gamla slott och blifvit rik, är det blott på drottningens specifiqua bön som han stannar vid hofvet.
Han har blifvit en hel rustique landtjunkare, som frossar af lagårdslukt och våta långstöflar.
Jag kände mig helt rörd till sinnes, jag vet icke hvarför, när han kom på congévisite hos mig.
Vi hafva ju alldeles kommit ifrån hvarann och mötas numera tids nog ofta eller – tids nog sällan, hur man vill ta det.
11 mars.
Frossa och hetta omväxlande, precis som i qvartana febern.
Bäck har konsulterat Schulzenheim, och i morgon slå de åder, och sedan kommer väl turen till herr Fleurants klassiska sprutor.
– Oh, la médecine, quelle farce, malheureusement pas si drôle du tout pour les assistants que pour les spectateurs!
20 mars 1774.
Jag har legat i fjorton dygn i feber, är i dag uppe men kan på intet vis sköta min månad hos kungen.
Penibelt att nödgas afstå tid och tillfälle till andra, som af vänskap, reconnaissance eller släktkärlek samvetsgrant komma att passa på att stjälpa en så godt de kunna.
Hela dagen har jag skrifvit och déchirerat igen billetten härom till kungen, nu är den definitiv som följer:
En sjukdom, som ytterst stammar från Ers Kongl.
Majestäts charmanta opera och sedan visat en olycklig gout för att complicera sig, nödgar mig att söka orlof från min månad som uppvaktande kammarherre hos E. K. M.
Jag behöfver ej säga, med hvilken sentiment af regret och sorg jag afstår från hedern att få tjäna Ers Majestät och nalkas Ers Majestäts dyra person, men mitt hopp är, att en dylik privation ej mer skall behöfva hända mig.
Mitt eget ordspråk »Ce que Dieu veut, ne veut pas le médecin» – ett af de rara proverb, som behålla sin vérité, om de vändas upp och ner – är föga encourageant, men med arkiater
Bäck är jag dock böjd att tro mig blifva restituerad med ett par månaders repos.
I tur att tjänstgöra äro Arvid Sparre och Eric Oxenstjerna, och öfverstekammarherren hemställer genom mig, om Ers Majestät täckes låta den ordinaira survivancen gå eller har någon annan dessein.
tacksammaste och ödmjukaste
serviteur et sujet
Fredrik Ungern v.
Mitt sätt att själf rekommendera mina båda antagonister är en coup de génie.
Ty dels ser det nobelt ut, och dels hoppas jag, att de skola gâtera occasionen för sig själfva, Sparre genom sin fumlighet, när han fäster blå bandet etc. och Oxenstjerna genom sina flatskratt à la knallbygden ...
Åh, jag är trött, trött.
I dag skulle min tjänstgöring hafva börjat och jag stått vid kungens lever.
Jag vet, att jag fått god accueil ... det är hårdt att vara prisonnier i sitt rum.
Jag ser Sparre för mig, impertinent, och hur hans pappa, min käre oncle, som jag aldrig tycks komma till ultimo med, ler af belåtenhet, när sonen sätter stolen för första gången in i riksrådet.
Hvilken grace skall han ej utveckla, den stornästa Arvid, ensamt surpasserad af djuret
Rhinoceros, som jag läst om i Agrells resa.
3 april.
Arkiater Bäck har ordinerat absolut stillhet ... jag har legat en dag och läst bibeln och la Pucelle med ungefär lika uppbyggelse.
Så kom Aurore Bergstjerna och frågade om mitt befinnande.
Gammal kärlek rostar aldrig, et on revient toujours.
Det gäller visst henne, ty hvad mig anbelangar, är jag lyckligtvis curerad från alla barnsjukdomar.
Det är bara bror Bunge, som orkar gå hela lifvet igenom med den sentimentala messlingen.
Jag minns, hur det impressionerade mig i gamla dar när man brände någon compromettant billetdoux eller någon délicieux épître, som vållat omåttlig glädje eller sorg.
Jag brukade bränna dem på ett litet émailfat, och sedan höll jag länge askan i handen.
Den brände först ett ögonblick och gaf en smula chaleur åt handen och blod åt hjärtat, och man fick en ridicule håg att gjuta tårar.
Så blef allt blott svart och låg som kall mull i handen.
Aska, som icke värmer och icke doftar, är det jag går och bär på, grå, renlig aska.
Capitlet Jean-Jacques intriguerar mig.
Hur mycket har det ej bavarderats om amouren, och ändock är amitié något vida konstigare.
Kärleken har så många döfvande medel att lugna blodet med, men vänskapen, hur sys den samman, när den en gång fått en rispa?
Jag vet ej, om Jean-Jacques någonsin såg i korten mitt spel med Brita Aminoff.
Och ändock, bara därför att jag röjde gudinnans incognito, blef det en abîme mellan oss.
Tänk, om han då découvrerat min cabale!
Ja, mon cher, ändock hade du bort tacka mig.
Brita Aminoff var en liten adlig mamsell, utan en fyrk på kistbotten.
Brodern kom på Marstrand för malversationer.
Olycklig familj, men hon var ravissante, det minns jag.
Dock kjortel som kjortel, l’une vaut toujours l’autre.
Det essentiella här i världen är att lefva stolt och considererad och hålla god min i det elaka spel, den s. k. försynen satt oss i.
Men du är inte resonlig, Jean-Jacques.
Vänskap, det är en offensiv och defensiv allians, vanligtvis afslutad mellan en stark och en svag makt.
Den starka har det vackra coquetteriet att beskydda, den svaga i sin tur äran att vara privilegierad hofman hos den starka.
Arrangementet är förträffligt för båda parterna gent emot alla de andra – men det är alltid vanskligt med den inre balancen.
Att exigera att den starke skulle sacrifiera intérêt och amourpropre är ej rimligt.
Nej, du är för romanesque, Jean-Jacques.
Undransvärdt, att det gått dig bra här i världen, men Vår Herre är de dårars förmyndare, heter det.
Le sot métier!
De kloka älska inga förmyndare.
Nej, du är oresonlig, Jean-Jacques, men det är kanske därför jag estimerat dig och har så svårt att glömma dina torra ord och dina kalla handslag.
Häftigare gyllenåderkolik än någonsin och feber.
Tänk om det vore vraiment sérieust!
Om något hände!
Hvad har då varit meningen med dig, Fredrik Ungern Sternberg?
Onödigt spörsmål, mon cher Frédéric, när blef du tillfrågad om den saken?
Tag dina piller i lugn och bida leende hvad som händer!
20 april.
Konungen har i egen person hört sig för om min hälsa.
En oerhörd grâce, som kommer att väcka envie i hela hofvet.
Han var själfva amabilitén, och jag är helt ragaillardi.
Gud vet hvad det är för dumma spectres som dessa veckor pinat mig.
1 maj 1774.
Första maj.
– Gummorna på strömmen ha sälgkvistar och gröna löf att sälja.
Min gamla tante från landet har varit här och lämnat Arndts Vrai Christianisme och Fresenii tractat om syndares rättfärdiggörelse inför Gud.
Tror man, att jag är så dålig?
2 maj 1774.
Det är underligt med böcker, som man hört läsas, när man var barn.
Min mor läste alltid den franska versionen af Arndt, jag hör ännu hennes djupa röst och de gamla högtidliga orden.
Men hvad kommer det mig vid?
Jag vet ju, att människan betyder lika litet i solsystemet, som en körsbärskärna, hvilken en pojke spottar ut i trädgården en sommardag.
Öfverallt äro världar, som gå sina banor, och öfverallt lif, som vandra sina utstakade vägar.
I oföränderligt kretslopp multnar allt och står upp igen, – ständig död och ständig förnyelse.
Evig är bara rymdens oändliga tomhet och atomerna, som leka sitt dammstrimmelif.
5 maj 1774.
Jag har ej orkat skrifva.
Jag är allt rätt sjuk.
Jag har ej orkat skrifva, haft feber och lär hafva yrat curiöst om hvita rummet, om att hela hofvet satt på gröna sidentaburetter och åto Knesebecks mercurialpiller, i tur och ordning.
Kungen bjöd dem själf ur en blå bonbonnière, som Ulrik Scheffers grefvinna haft med från Frankrike.
Ridicult.
Oncle Sparre har varit här – plein de pitié et de suffisance.
Åh, jag vill lefva och spela dem ett puts allesammans, Collegium medicum först och Sparren först och sist.
17 maj.
Präst.
De tala med mig om präst, Komminister Anger.
Jag minns nog, han är från Halland, det är en af de släta och lågmälda – Låt gå.
Låt gå för präst.
Ingen skandal, när man är hofman, då är det ens plikt att hålla etiketten.
Låt oss sluta irréprochabelt, om det är nécessairt att sluta.
Låt oss tömma själfförnekelsens dryck i botten.
Nå låt gå.
– Skulle det verkligen därhän?
Bara han ej orerar länge.
Åh, tystnaden är skön, det har jag redan lärt, tystnaden, djup som i natten under snön, när det är frost och kallt på de stora fälten och allt är hvitt, hvit mark, hvita trän, hvit himmel.
10 juni.
Jean-Jacques, je vais mieux.
Jag känner mig betydligt bättre.
Jag kommer ej att dö denna gång.
Jag kommer att repa mig.
I september skall jag vara retablerad och kan sköta om afgörandet med survivancen, för öfverkammarherrechargen.
Men till dess, om du kan, kasta in Oxenstjerna i någon stor folie.
Han är farlig.
Sparre gör sig lyckligtvis själf impossible.
– För resten, medan jag håller fjädern i gång, ber jag dig, ehuru det ej behöfs, blifva executor testamenti – jag menar ej för contanterna, det får min herr far reda, men för papperen.
Brita Aminoff skall ha igen sina bref och Ulla Kurck också.
Du ensam får se på den här lilla boken.
Det blir en god leçon för dig, mon pauvre Jean-Jacques, men salutaire.
Sedan du fått den, kan du antingen svälja les crapauds okokta eller – – Ja, det där vet du bäst själf.
Hvad mig angår, begär jag ingen sorts indulgence.
Jag har handlat för mig och min lycka.
Hvem gör inte det?
Du kanske?
Que veux-tu!
Jag minns dig sen så långt tillbaks, och kanske har ingen varit så mycket i min tanke.
Que veux-tu?
Kanske kan du minnas mig utan hat.
Om inte – bonne nuit, Jean-Jacques!
Här slutade de bristfälliga anteckningarna.
Bunge slöt med darrande händer det lilla bandet af maroquin.
Han satt som i en dvala och kunde icke tänka.
Allt han läst var så nytt och ändock så anadt, fast han aldrig försökt eller velat klargöra det.
Oron i hans egen puls’ bultande slag skrämde honom själf.
Han hade ingen förebråelse – och medlidande skänkte man ej ens då han var död den stolte Ungern, hvilken ingen sett annat än leende och ingen hört annat än glad.
Junikvällens klarhet flöt genom det öppna fönstret med ett blekrödt skimmer, som strömmade direkt från västerskyarna och föll öfver sängtäcket och den afnötta förgyllningen på stolskarmarna.
Strömmens aftonsvalka och Logårdens syréndoft fyllde den blå luften.
Mekaniskt blickade
Bunge ut mot borggården.
Det skulle blifva cour på aftonen, och han såg hoffouriren Gylling med den bleka näsan, som varit pagernas drift i ett par decennier, skynda med order in i västra hvalfvet.
Hofmästaren
Björk trippade med korta små balettsteg öfver borggården, följd af en bordspage och en taffeltäckare, och kungliga dessertmålaren herr Olavus Meurling steg just på.
Han skulle ordna plat de ménage’n för soupén.
Det var festdag.
Alltså stor gala.
Silfveruppsatserna med Svea och Lejonet skulle komma fram.
Konungen var hemkommen från operan.
Ty där sågs lifförridaren Andersson göra sin vanliga lof, med stora plymen i hatten för att blända fatburspigorna.
Och m:me
Leblond gick utåt Slottsbacken med en kartong under armen.
Damerna voro friserade och skulle gå upp i stora galleriet.
I ett ögonblick susade tusen bilder för Bunges syn – reverenser och grimacerande ansikten – maskineriet var i gång och satte alla hjul i rörelse.
Men ur fjärran susade för hans öra Elvare å, som flöt ur Elfsjön med de hvita näckrosorna, den lilla floden, bredvid hvilken hemmet låg, där han födts, där han vandrat och lekt som barn, där han gått med præceptor som yngling, och dit han alltjämt kommit tillbaka.
Pilarna, som böjde sig ner öfver vattenytan, susade ständigt vemodiga historier om honom själf och om allt som varit och var hans.
Men i detsamma knackade det på dörren.
Bunge for till.
Han lyfte handen mot ögonen, rädd att de skulle vara våta, och ropade:
Det var en präst, som kom med ett mörklagdt ansikte, som såg blekt och hungrigt ut under peruken, och en böjd hållning, som vore han rädd att uppenbara hela sin längd.
Han gjorde en djup reverens på tröskeln, och ett par tre innan han steg vidare, som om det suttit ett halft dussin personer i det lilla rummet.
– Är det kammarherren hos H. M.
Drottningen, grefve Bunge, med hvilken jag har den förmånliga äran att tala ...
Bunge nickade.
– Jag är komminister Anger.
Jag är från salig barons hemtrakt och fick vara vittne till herr baronens för en andans tjänare så uppbyggliga hädanfärd.
Herr hofsekreteraren Osengius har på hofmarskalkens nådiga uppdrag gifvit mig det ansvarsfulla värfvet att komponera salig kammarherrens personalier ...
Bunge nickade åter.
– Jag ville hasardera en bön – komministern sväfvade på rösten – att få underställa mitt lilla opus, nerskrifvet som det är i all enkelhet, sine retorica et arte – herr grefvens upplysta ...
– Var så god, herr komminister, och Bunge pekade på en stol midt emot sig, men vände själf blicken utåt mot den djupa himlen, där svalorna kretsade som små svarta punkter.
Komministern kröp så djupt han kunde ner i sitsen för att ej bli så anstötligt lång och begynte:
– Personalier öfver Herr Kammarherren hos H. M.
Konungen, baronen högvälborne herr Fredrik Rutger Ungern v.
Sternberg, som i sitt 33 ålders år afled i tron på sin frälsare den 3 juni 1774 ...
Komministern harklade sig – och stämman blef själfsäkrare, men Bunge hörde ej hvad han läste.
Hans blick såg långt bort i fjärran.
Han hörde den dödes ur gå på kakelugnskransen otåligt och darrande, som han själf en gång hört Ungerns hjärta klappa, då de båda voro små och lågo i syskonbädd, med armarna kring hvarandras hals.
BORGERLIG
ROCOCO.
Bref från enkefru Sidenfabriquerskan Nora Wolfram til sin syster Prostinnan Louise Megander.
15 aug. 1779.
Min aldra käraste Syster!
Min systers aimabla bref skulle iagh redan i förra wickan hafwa beswarat, om iagh icke warit så öfwerhopad af både glada och serieusa saker, at iagh för pressanta occupationer ey haft et ögonblick à moi- même.
Men nu är Gudi lofwat Anne- Charlottes alla ajustements i ordning, ja til ock med hennes skodon beställda hos Drotningens skomakare wid Träskporten.
Syster lärer
wäl imaginera sig, at barnet nu är i sjunde himmelen, öfver at brölåppet blir redan i september, och at hon tackar Gud för sin lyckliga förbindelse med en så god och älskanswärd man som pastor Hesselius, hwilken redan gifwit hänne hundratals prof på sin ömhet, och kommer at sätta hännes framtid utom alt bekymmer, men dess i stället hwad giör hon?
Gråter, suckar och är bedröfwelig, har jemt enskyllan för at få wara ensam och försjunka i meditationer utan at wilja eclairera sin dyra mor om grunden till sina bekymmer.
Iagh befrucktar storligen, at den unge Stenfelt, som på sista masqueraden lärer upträdt som hännes adorateur, kållrat bort hänne med sina galanterier, så at hon nu går ock hågfällas på slik kiärlek, och ej widare finner någon charme hos pastor Hesselius, som Gud bewars icke är någon alamodisk petitmaître, i entoilagemancheter och denteler med bårgad häst ock laquaij utan en betänksam man, alfwarlig til wäsen och klädsel, ogement braf och qwick, fast icke fallen för kliffs, smek och fåfänglighet.
Hesselius är Gud ware låf wälbergad man, rår om hus på Österlånggatan och har konungens ord på nästa lediga pastorat.
Sådant är inte fy skam i wåra dåliga tider, och min lilla Anne-Charlotte borde kiänna sig frögdefull öfwer den hederlige mannens fria och ädelmodiga anbud.
Men wåra stålliga flickor, de gifwa naturligtwis pré åt hwarje ung cavalier, som läspar fransyska glosor, framför en rejäl och menlös man, hwilkens kiärlek syftar på hiärtat och icke på penningelådan.
Men så länge iagh lefwer skal ingen tåcken der sprätthök, som går på assembléer och picniquer, badinerar och giör cour, sitter dagarne om på dryckesclubbar och caffehus, dorgar och rumlar, tils det hela slutar med cedera bonis och gäldstufwa, blifva min swärson, wore han än så pickhågad på saken, at han erbiöd sig betala Brudwigseln.
Min sötaste Louise, mycket annat skulle iagh skrifwa om, men iagh kommer inte i håg alt, ty iagh har så mycket at anställa til brölåppet.
Och det wärsta är, at iagh måst tjöra min tjökspiga på porten – det war en näsperla, grufwelig at ordkäpla.
Och du kan tänka dig, min Louise, när drängen war ute i går, såg han hennes markatt-ansigte på näringsstället Gröna Hälgeflundran i Beswärsbacken och debiterade hon der allehanda sottiser och impertinenta propos om mig, hvilka drängen, som är en beskedlig gåsse, berättade.
Sådant är tjenstfålcket nu för tiden.
Sannerligen hade icke min venerable Hesselius rätt, när han häromdagen sade at tiden var ond och full af upstudsighet.
Står wärlden til nästa Olsmessa, har man ordsak at låfva Herren.
Framför min lyckönskan til din högt estimerade mans convalescens, och giör mig den stora gracen at hålla til godo med hosföljande lilla sändning.
Det är superfint Soulan och Hysan thee, som iagh kiöpt af en Coopwardie-skeppare på Holländska Dyhn, Muscatrussin från Wännerdahl i Kyrkobrinken och et par flaskor af Prof. Bergii högst recommendabla Stickelbärsvin.