Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min mening var alt förkorta hans bysättning, d. v. s. alt sedan hau suttit 6 månader, skall han vara ovillkorligen förpligtad alt gifva upp sin slat, och att när den vore uppgifven, skulle han befrias ur häktet.
Min mening var således alt förkorta liden vid sådant förhållande till 6 månader i stället för ett år.
För öfrigt gillar jag visserligen den siste värde talarens yttrande i denna sak; men jag tror att bysättningen verkligen icke behöfves för att kunna få penningar, och har förut sagt, att en reel person får ganska säkert penningar ulan alt hafva bysältning i pcrspecliv.
Jag vill endast fusta den siste värde talarens uppmärksamhet derpå, att en person, som har en annan bysatt, kan, utan att afbida 6 månader, få honom att afträda sin egendom, då han så behagar, om han derom gör ansökning hos domaren.
Jag är icke ju rist, men jag nödgas ändå erkänna att jag haller Utsk. räkning för att hafva bibehållit bysättningstvånget.
Det finnes nemi. andra capitaler, än de som evalveras i riksdaler-tal.
Det finnes fysiska och intellectuella krafter, som ofta hos en yngling utgöra hans enda capital.
Dessa gå och gälla för hvad de kunna, så länge bysättningstvånget finnes.
Uppliäf detta, och han är kanske blottställd för att omöjligen kunna göra det första steget på sin bana, derföre att man kanske icke känner honom.
Hr af Grubbens har anmärkt, att den, som är väl känd eller en reel man, alltid kan få credit; men en ung roan är icke känd, han kan vara en pålitlig man eller hafva föresats att betala, men roan känner honom icke.
Är bysättningstvånget <jvar, så haj- han D c n it) S e p t e 111 b c r e. m. 5nj lättare att slä sig igenom de första svårigheterna än annars, och jag skulle blott af denna anledn. vilja tillstyrka dess bibehållande.
Det bar blifvit framstäldt, att afsigten med dess bibehållande kan äfven vara alt framtvinga undanhållna tillgångar hos gäldenären.
Jag skulle vilja tillägga, att afsigten afven kan vara alt förekomma sjelfsvåld och lättsinnig skuldsättning; ty det är och förblifver likvisst en sanning, alt då man vet att bysättningstvånget följer på en sådan skuldsättning, så göres den icke med samma lättsinnighet, som då man vet, att man går fri, man må handla så oärligt som helst.
Jag tillstyrker Utsk., i händelse af återremiss, alt vidblifva sitt betänkande.
Som jag talat för bysättningstvångets bibehållande, har jag nu begärt ordet, egentligen endast för att reservera mig mot att jag skulle hysa den åsigt, att det borde bibehållas såsom ett medel att bereda unga personer lättare tillfälle alt få låna.
Skulle ett undantag i detta stadgande kunna göras för särskildta fall, så skulle jag visserligen tillhöra dem, som ville föreskrifva, att aldrig bysättning i sådant fall må äga rum.
Den lätthet, som beredes dem att låna, tror jag vara deras verkliga förderf, och jag tror jemväl, att om ett sådant undantag för dessa personer kunde medgifvas, skulle man derjemte hafva gifvit dödsknäeken åt allt hvad ockrare heter.
Jag skulle, livad dem beträffar, icke vilja hafva någon bysättning, om jag kunde göra någon skilnad; men jag anser det för andra fall för samhällets stora angelägenheter vara af vigt att bibehålla bysättningen, och derföre har jag ej kunnat tillstyrka densammas afskalfande.
En värd talare i mitt grannskap har ansett bysättningstvånget nödvändigt, emedan en fattig yngling ej skulle kunna göra sina första steg på vädjobanan, utan en lättare tillgång på lån — den lättnad nemi., som genom bysättningstvånget skulle uppkomma — emedan han ännu icke haft lid att göra sig känd.
För min del önskar jag, att hvar och en fattig yngling måtte följa det exempel jag gifvit.
Jag började ilin bana alldeles utan medel och uti andras tjenst, samt har dragit mig fram utan att ens behöfva begagna de försträckningar, som blefvo mig erbjudna till och med utan skriftliga förbindelser.
Jag har sålunda säker erfarenhet, att en fattig yngling kan draga sig fram utan lån, och säkert hinna till sjelfbestånd, hvaremot man 1111 dagligen ser exempel derpå, att de, som börja med att utgifva löpande skuldsedlar och utsätta sig för bysätlning, innan kort förderfvat ej allenast sig sjelfva, utan äfven vänner och slägtingar.
Jag kan således icke af det skäl, som mot mig blifvit anfördt, finna mig öfvertygad, utan måste vidblifva mitt yrkande om återremiss.
Den 19 September e. m. Ht' Rosenblad, Bernin:
I det liela instämmer jag alldeles i de tankar, som blifvit yttrade af Gr.
Mörner, men jag anser mig dock böra tillägga något af den erfarenhet, sorn jag tror mig hafva förvärfvat, dii jag under 10 år befunnit 111ig i styrelsen af ett bland Rikets disconlverk.
Jag anser, att den personliga crediten skulle lida en högst kännbar skakning, till mycken skada för dem som behöfva namn, i händelse bysättningsrätten skulle upphöra.
Jag tror att detta slag af belåning, ulöfvad af reella långifvare — det må vara publika verk eller enskilde aktningsvärde män, jag talar icke örn ockrarne, — mycket sällan skulle kunna begagnas, särdeles af de officiella verken, om icke denna rätt funnes, och örn icke derjemte en annan sak låge i våra seder, nemi. den missaktning, som åtföljer den som varit bysatt.
Jag tror att man icke bör förvexla 2:ne alldeles olika förhållanden.
Man har afsett det tillfälle, som derigenom uppkommer för slösare att falla i ockrares bänder, och den skada, som i anseende till möjligheten af bysättning skulle uppkomma för släglingar och vänner, då de sålunda blefve tvungne att lemna biträden.
Jag tror att skadan i detta fallet vore lika stor, om bysättning icke funnes: ty man hade då andra utvägar, som till hederns bevarande lade lika stort band på föräldrar och anhörige och lika mycket kunde tjena ockrarne.
Deremot tror jag, att en reel meri fattig person, som ibland kan behöfva lån, skulle lida ofantligt, 0111 icke denna utväg till lån funnes, d. v. s. den yngre fattige embetsmannen, som någon gång kan vara i behof.
I det discontverk, der jag varit ledamot af styrelsen, linnes det ingen dass af medborgare, på hvilken detta verk gjort så ringa förluster, sorn på embetsmännen, de der icke haft någon annan inkomst än hvad tjensten kunnat lemna och ofta icke haft annat än förhoppningarna framför sig.
Betalningen har kanhända berott just af den esprit de corps, sorn ålagt dem alt göra rätt för sig för att undvika bysättningen.
Tag bort den, och man borttager det stöd och den utväg att erhålla lån, som derigenom uppkommit.
Det är få, som vid detta verk, kanske den största långifvare i Sverige, kommit i fråga till bysättning, och de, med hvilka sådant inträffat, hafva varit sädane, som, ifall de icke på detta sätt kommit i häkte, i alla fall på något annat sätt hade blifvit dit insatte.
TI 1- von Hauswolff, Carl Ulrik:
Först och främst uther jag mig alt få uppläst det dictamen jag haft äran i dag inlemna till Ridd.Secret:n.
Jag får prevenera, att det bestrider de argumenter, som den siste värde talaren nu anförde.
Samma argumenter förebragte han äfven vid sista riksdagen, och mitt anförande vid i834—1835 årens riksdag upptog alla hans aigumenter i detta fall precist ord för ord.
Sep te mijer e. m. 23 ord.
DA lian nu upprepat dem, så anhåller jag att äfven få repetera hvad jag anfört, och jag anhåller äfven att till prot. må tagas hvad jag då svarade, och som jag inlemnat till Utsk. i denna fråga.
Nu ber jag, alt mitt anförande, som jag inleinnat till Ridd.Secret:n, måtte blifva uppläst, och jag förbehåller mig att sedan få göra några muntliga tillägg eller en och annan anrnärkn., hvartill anledn. kan förekomma.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att Hr von Hauswolff ägde en obestridlig rättighet yttra sig från sin plats, men hvad anginge uppläsning af hans inlemnade skrift, så vöre den så beskaffad, att Hr Landtm, icke kunde låta den uppläsas.
I sådant fall ber jag ödmjukast alt skriften må lemnäs till mig, så skall jag
Jäsa upp den sjelf.
I anseende till Hr Rosenblads ytt rande, får jag nämna, att under års tid, som jag varit läkare vid Stockholms gäldstuga, tror jag att det är högst 3 eller 4> s°m varit bysatte för Banco-discontens fordringar, hvilket torde bevisa, att banken icke bc hofver löpa någon fara, om bysättningen skulle upphöra.
De som blifvit bysatte, hafva just varit sådane, som Hr Bråkenhjelm nämnde, unga gossar, som nyss kommit på egen hand och skuldsatt sig, samt så fort de blifvit bysatte blifvit till kropp och sjal förderfvade.
Det är således icke något skäl alt bysättningen skall fortfara för deras skull, och då man ser, att en så stor discontrörelse som bankens icke behöft bysätta mer än 3 eller 4 personer, så kan fördelen endast blifva för ockrarne, och det är just dem, jag ville söka utrota.
Det är ockrarne, som suga merg och mod ur ungdomen, men låt ungdomen, såsom Hr Cederschjöld yttrat, sjelf draga sig fram, så är det ingen som förnekar den obemedlade hvad han verkligen behöfver; han skall då vinlägga sig om ett godt namn, och för ett godt namn får han penningar i Banco-disconten, som är medgörlig och icke vill bysätta, då det kan undvikas.
Jag anser således så mycket större skäl vara alt bysättningslvånget må upphöra.
Med den sista värda talaren förenar jag mig i allt.
De principer, hvarifrån jag utgår, äro anförda uti milt yttrande, som nu blifvit undert-ryckt af ett högre statsintresse, hvars inflytelse vida öfvergå:- allt hvad jag kunde proponeia för R.
St. och delta Stånd.
Jag förenar mig med den sista värda talaren i allt hvad han yttrat, äfvensom jag instämmer med en föregrde talare, som jag också i högsta grad estimerar för hans riksdagsmnnnagrundsatser, hvilka nästan äro en regel alt antaga för livar och en, som följt med våra liksdagstilldragelser.
Jag för :3 H, 66 522 Den 19 September e. m. enar mig med dem, och med detsamma får jag förklara, att jag gör det just för de orsakers skull, som den siste talaren förklarade, nemi. för upphäfvande af det oerhörda procenteriet här i Stockholm, hvilket gifver anledn. till de rysliga vinglerier och catastrofer, hvaraf vi inom få dagar och det inom 11.
St. haft ett exempel, sådant, att de böra darra på de bänkar, der de sitta.
På sådana grunder instämmer jag i anhållan om återrémiss.
Falska eder öro det enda som uppkommer genom proposm från högre ort.
N:o i3 återremitterades.
Till pröfning företogs LagUtsk:s den 5 och 9 dennes på bordet lagda betänk.
N:o ii4, i anledn. af väckt motion om ändring af föreskrifterna i g cap.
Handels-b;n, angide ränta af försträckta penningar eller varor.
Delta är just den fråga jag nyss talade om, och hvilken motion redan är afslagen af 3 Stånd.
Jag tror således det icke vara värdt att uppehålla tiden med discussion derom; men ifall R. o. Ad. skulle vilja med mig uttrycka dess tänkesätt och visa att vi bättre inse förhållandet i denna fråga, än de andra Stånden, så anhåller jag, att detta betänk, måtte läggas till handlingarna.
Jag hade trott, att Lag*- TJlsk. skolat komma till ett annat resultat vid behandlingen af de motioner, hvilka detta betänk.
N:o 114- afser; men då Utsk. afstyrkt upphäfvandet af en lagbestämmelse, som jag anser högst oriktig och ändamålsvidrig, om man vill äga ett ordnadt credit-systeme, så får jag på de skäl derjemte, som Hr Ekholm i sin reservation utvecklat, anhålla om Hr Frih. o. Landtnäs propos. till afslag å detta betänkande.
N.'o 114 afslogs.
Ånyo föredrogs LagUtsk:s den 5 och g dennes på bordet lagda betänk.
N:o 1J7, i anledn. af väckt motion ang;de villkorliga utmätnings-resolutioner.
Då ifråga var. ärende i Utsk. behandlades var jag icke med.
Jag kan derföre icke underlåta att begagna detta tillfälle att framställa de anxnärkn:r, hvartill jag anser detsamma skäligen gifva anledning.
Här är fråga om alt till förmån för ett visst slag af fordringsbevis medgifva en rättighet, som andra fordringsbevis ej äga.
Den som inkommer med ett skuldebref, utgifvet afgäldenären sjelf, och derpå söker utmätning hos Konungens Bef:h:de, han får icke en sådan villkorlig utmätnings-resolution, sorn här är i fråga; men en auetionsförrättare, som kommer med utdrag af ett auetions-prot., som han sjelf sam - Den 19 September e, m. di3 mansalt, får sådan resolution, och dess kraft och verkan heror på det intyg 2tne fjerdingsman för tillfallet lemna honom.
Jag tror att undantagslagar i allmänhet äro af vådlig beskaffenhet och ser icke hvarföre ett auetions-prot. skall anses vara ett bättre document, än böcker, förda af handelsmän, eiler skuldsedlar, utfärdade af gäldenärerna sjelfva, särdeles då på landet auetionsförrättarne icke äro dertill ständigt antagne personer, utan för tillfället begagnade.
Det kan vara ett annat förhållande i städerna, der auetionskamrar äro inrättade, men att på landet, der auetionsförrättaren är hvilken gårdsfogde eller klockare sorn helst, ett sådant privilegium för honom skulle finnas, anser jag för min del icke på något sätt lämpligt, och får jag på denna grund yrka återremiss af betänkandet.
Cederström, Anders: Gr.
Mörner har vis serligen ganska rätt, att detta är ett undantagsstadgande, mea det grundar sig likväl på landssed.
Det finnes icke nugot stadgande härom intaget i lagen, men då likvisst det varit vedertagen sed i de flesta landsorter alt så beskaffade resolutioner blifvit meddelade, så har LagUtsk. trott det vara bättre alt gifva en sådan landssed kraft af lag, än att den utan stöd af lag skulle följas.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, örn R. o. Ad behagade bifalla LagUtskts betänk.
N:0 117.
Anmärkmn om o likheten i behandlingen af skuldfordringsmål är visserligen riktig, men jag skulle anse såsom en verklig skada för executionsverket, om det förslag, som här blifvit gjordt af LagUlsk.
, icke antoges.
Förhållandet är verkligen nu, och det lära alla domare i Hofrätterna äfven veta, att, ehuru en sådan författning som den ifrågavar. icke finnes, landshöfditigarne likväl meddela villkorliga resolutioner, och att detta föregår, med bifall af så väl de personer, hvilkas mål äro i fråga, som af öfverdomstolarna.
Att afslå detta betänk, lärer således icke tjena till att få lagstiftningen i detta fall likare, utom i bokstnfven; ty i verkställigheten kommer, efter hvad jag förmodar, samma förhållande som hittills att fortfara så länge icke något ansvar derpå följer.
Jag tillstyrker derföre bifall till saken, men vill man jemka något i ordalagen, så må det gerna vara.
Jag har icke yrkat, alt något förbud må utfärdas emot ifrågavar. resolutioners meddelande.
Nu beror det på landshöfdingarna sjelfva, att pröfva hvad de tro sig till, och det blir på deras risk, om de förgå sig; men om det blir en allmän rättighet att utfärda sådana resolutioner, så lärer också ali ansvars-påföljd hvälfvas från dem, helst det lärer blifva svårt att stadga på hvad sätt granskningen af auctionslängderna skall ske.
Jug har baft erfa - Den 19 September e. m. renhet of att auetionsräkningarna förfalskas, oell det på dubbelt sätt.
Jag kan med handlingar styrka, att auetionsförrältare lemnat ett utdrag åt inroparen och ett annat åt den som sålt varan, samt behållit ett 3:dje för deras egen räkning
Att nu vid sådant förhållande tillägga dem rättighet alt på sådana handlingar få utmätning, blott de få ?,:ne personer, sorn säga att inroparen ingenting invandt, tror jag vara alltför äfventyrligt för att införas i någon lag.
Jag begärde ordet e gentligen på den grund, att jag tyckt mig höra en värd tatalare yttra, att om äfven ett stadgande i detta afseende gjordes, skulle det icke tjena lill något.
Jag lärer dock hafva misstagit mig om detta yttrande, och på en annan värd ledamots anförande får jag svara, att om det äfven händer att auetions-utdragen ej aro fullkomligt riktiga, så äro också dessa resolutioner alltid villkorliga.
Jag anser deras nytta ej vara mycket stor, men att också deras skada ej kan vara stor, emedan den som mottager en sådan resolution på dess auetions-debet, äger ovillkorlig rättighet att förklara sig, och verkan af resolutionen, ifall han det gör, upphör alldeles, då ett nytt utslag i saken kommer alt fällas.
I alla fall har LagUtsk. i sitt betänk, ganska visligen förebyggt, att kostnaden må blifva större för den lagsökle, emedan förslaget innehåller, att kostnaden ej må för gäldenären blifva ökad utöfver den som skolat uppstå, derest den villkorliga ulmätnings-resolutionen ej varit gifven.
Jag anser således icke någon våda uppstå och instämmer i yrkande örn återremiss, för att ändring må ske, ifall fog dertill tinnes.
En ledamot af LagUtsk., om jag icke irrar mig, har försvarat detta betänk., ehuru han icke tyckts ogilla de sköl deremot, som af en annan ledamot blifvit anförda.
Han har nemi. försvarat det på den grund, att ett bruk i detta afseende redan skall vara hos embetsmyndigheterna infördt, och att det då vore bättre, alt gifva detta bruk en laglig sanction, än alt låta det äga ruin utom lag.
Jag erinrar mig i detta f.dl, att våra gamla lagar gifva benämningen osed åt sådan sed, sora icke är tilllåten, och då skulle jag tro, alt om embetsmyndigheterna tillåtit sig hvad som är emot lag, så finnes deruti icke anledn. att stifta en lag, som gillar deras förfarande, utan snarare en anledn. all tillhålla dem att icke dermed fortfara.
Den siste värde talarens yttrande tycktes, om jag rätt uppfattat det, antyda, att antingen skulle detta förslag icke innebära något emot gäldenären, och då skulle det icke tjena till något, eller också skulle det verkligen innebära något emot honom, och då vore det ganska olämpligt, enligt hvad förut blifvit fratnstäldt, så att jag för min del, efter hvad jag med mitt icke juridiska omdöme kan uppfatta, tycker Den 13 September e. ra. 5a5 alt Gr.
Mörner liar ganska riktigt uppfattat ämnet, hvarföre jag också anser lämpligt att afslå betänkandet.
Detta betänk, har till ändamål att göra en lättnad för så väl fordringsägaren som gäldenären.
Om härvid skulle tillgå såsom lagen eljest föreskrifver för utsökning af fordringar i allmänhet, så skulle först fordringsägaren hos Konungens Bef:h:de begära utmätning.
Sedan skulle ansökningen communiceras gäldenären och viss tid utsätta», inom hvilken han hade att sig förklara, och först sedan denna förklaring blifvit afgifven, finge utmälnings-resolutionen meddelas.
Derigenom skulle lagsökningskostnaden blifva mycket betydligare och ofta uppgå till högre belopp än hela den ursprungliga skulden.
Della kan undvikas då den lagsökte ej har någon invändning att göra emot krafvel, och om han viii förklara sig, så blir hans rätt, oaktadt denna resolution, bevarad ; ty i betänk, står tydligen: ”dock att utmätning, enl. så beskaffad! beslut, ej må verkställas innan utmätningsförrättaren tagit skriftligt bevis, det gäldenär emot krafvet ej gör invändning, antingen af -gäldenären sjelf, eller, derest han ej är skrifkunnig el lör ej viii beviset meddela, af 2 ojäfvige män; äfvensom ett sådant behandlingssätt icke i något fall och således ej heller i den händelse, att gäldenär emot krafvet gör invändning och målet förthy kommer att fortgå, på sätt eljest är i allmänhet föreskrifvet, må för gäldenär medföra någon ökad kostnad utöfver den, som skolat uppstå, derest ofvanberörde utttiätningsresolution icke varit gifven.’’’
Jag kan således ej inse den våda, som häraf skulle uppstå, eller att en osed derigenom skulle sanctioneras, utan tror tvertom att sålunda lättnad skulle uppkomma både för fordringsägaren och för gäldenären.
Med den värde talare, som yttrat, att om ett oskick insmugit, så bör det afskaffas, instämmer jag fullkomligt; men jag får äfven äran upplysa, att om jag yttrade mig att det icke betydde något, alt sådana resolutioner existerade eller icke, så har det varit ett fel i mitt sätt alt uttrycka mig.
Jag har velat sägn, att jag icke anser deni betyda något i det afseende, att dessa resolutioner vanligen börjas med orden : ”derest närlagde auetionsdebet erkännes, så ålägges gäldenären att betala,” men derest han icke erkänner det, så är han berättigad att inkomma med förklaring, hvarföre resolutionen för honom icke betyder något.
Det var endast denna upplysning jag ville lemna.
Förhållandet med ifrågavar. auetioner i allmänhet, hvad allmogen beträffar, är verkligen, så vidt jag kunnat under en längre tid observera, alt sältet för sådana krafs gäldande har bildat sig efter förtroende och landssed utan behof af annan laglig åtgärd, än den som den siste värde talaren nämnde, hvilken någon gång kom - Deii 19 Sep t em lier e. m. mer i fråga.
Vi böra lomma i håg alt nuctionisten nästan alltid är en person, som åtnjuter betydligt anseende inom det district, der lian håller auctionen.
Det ligger således redan lili hans uppträdande såsom auctionist ett slugs borgen för att han icke gör obehöriga kraf.
Dernäst har han rättighet alt icke anteckna en inropare vid auctionen, 0111 han icke anser honom vara sådan alt lian vill göra rätt för sig.
3Mär det nu i praxis visat sig, alt indrifvandet af sådana obetydliga auctionsinrop kan ske genom dylika resolutioner, som den siste talaren nämnde; så tror jag verkligen, lika med Gr.
Mörner, att det kuntje vara vådligt att etablera en lag, enl. hvilken kraf skulle kunna dagligen göras af förmenta auctionister och på grund af förmenta protocoller, samt med ett ord sagdt, verkligen sådana händelser och olägenheter kunde uppkomma, som alltid måste inträffa när reglementen och lagar utkomma, der de verkligen icke beliöfvas.
Jag tror således, för min del, och efter allt hvad erfarenheten sagt mig i en ort der det är ganska vanligt att auctioner ske nästan hvarje vecka, att icke någon förändring i det nu sedvanliga sältet är af nöden, eller bör föranleda till stiftandet af någon lag.
Jag befarar, att åtskillige af Ståndets ledamöter måhända icke fattat hvad som är skälet till min önskan, att en författning i detta hänseende måtte utfärdas.
Orsaken hvarföre dylika resolutioner af landshöfdingarna meddelas, är, så vidt jag känner, icke någon annan än besparing i kostnader och tid för de personer, som äro i fråga.
Om en bonde, en dräng eller någon annan person nf den ringare folkclassen på en auction gör ett inrop, som går till 1 r:dr 16 sk., 2 r:dr eller något dylikt, och han lagsökes derför, samt lagsökningen skall ske med alla vanliga formaliteter; så händer det honom att få i lagsökningskostnad erlägga 3 r:dr 16 sk. eller något dylikt, d. v. s. dubbelt mera än hela skulden utgör.
Hvad man kan åt honom i det fallet bespara är ju en välgerning, Om nu, till förekommande af de (lerfalldiga omgångar, sorn nyss nämndes, landshöfdingen utfärdar en villkorlig utmätnings-resolutron, som innehåller' ungefärligen de ordalag, hvilka nyss af en värd ledamot uppgåfvos, att derest gäldenären erkänner fordringens riktighet eller icke deremot gör invändning, så äger kronobetjeningen att densamma utmäta; så besparas både kostnad och tid.
Vill man nu icke medgifva delta, så gör man ej annat än alt man låter bestå utom lag ett bruk, som uppkommit just för deras bästa, Hvilkas fördel man tror sig försvara genom afstyrkande af LagUtskts förslag.
Jag kan ej finna, att man dermed vinner något annat, än att man låter gäldenären, såsom det heter, dö efter konstens reglor, hvilket alltid kostar mera, än om man låter saken gå en genväg, sorn icke skadar rätt - Den 19 September c. m. visan, roen kan gagna parlernn.
Oin likväl R. o. Ad. icke skulle finna för godt alt bifalla della betänk., så är jag förvissad alt saken kommer att i alla fall gå sin vanliga gång.
Dervid är dock den skilnad, att man ej vill erkänna i lag hvad som sker i verkligheten, samt att R.
St. såsom lagstiftare ej vilja medgifva hvad Hofrätterne och Högsta Domstolen låta gå opåtaldt i lagskipningen.
LagUlskls betänk.
Klo 117 återremitterades.
Besvärs- och Ekon.Utsk:s den 5 f och 9 dennes på bordet lagda betänk.
Nio 99, i anledn. af väckta motioner, ronde förändrad reglering af consuls-districten samt utfärdande af en ny consulad-stadga.
Hr von Hauswolff, Carl Ulrik; Detta är ett mål, hvaruti jag visserligen tror en del af de närvar, böra anse mig äga någon rättighet att tala.
Ett så långvarigt vistande i de orter och de länder, der consulater nu skola finnas, och hvarom nu en lag föreslås, detta vistande och det i politiskt och merkantilt, så väl utländskt som fosterländskt afseende, gör mig berättigad att tala i detta mål.
Jag i högsta grad understödjer den motion, som är gjord, men jag tror att den icke är nog tillräcklig.