Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid lärer det till ingenting båta att vidare tala derom sedan K. M:s Propos. blifvit, efter livad man nyss låtit veta, bifallen af de öfriga RiksStm oell således kan anses såsom lag.
Jag får åtnöja mig med att till 11. o.
Ad:jis prot. afgifva min röst mot de framstälda förslagen.
Det kan visserligen synas onödigt att uptaga 11. o. Ad:ns tid med en fråga, hvilken genom 3 Stånds beslut redan är lag, men med antedn. af en fråga som Gr.
Sparre framstälde anhåller jag att till honom få framställa en dylik.
Han talade om cellsystemets alla fördelar och frågade, hvarföre man ieke ville göra afdrag i fängelsetiden äfven för fängelsefångar, då likväl fängelsetidens förkortning var en af cellsystemets största fördelar.
Derpå kan jag svara, att man icke haft för afsigt att göra bestraffningen hädanefter lindrigare än hittills, men en sådan lindring skulle ovilkorligen upstå om man afkortade strafftiden.
Till bevis derpå får jag fästa npmärksamheten på hvilka förseelser det är som isynnerhet bestraffas med fängelsestraff.
De äro: politiska förbrytelser, brott mot lureudrejeri- och bränvinsförfattningarne, och upbördsmän som råkat komma pä balans, m. e. o., en hop förseelser, hvilka oftast begås af personer som äro, att jag så må säga, i en bättre samhällsställning än straff-fårigarne.
För dessa personer innebär gemensamhetsfängelset så många fasor att de verkligen anse det som en lindring att få utstå sitt straff i enrum.
Sparre sjelf hvad han tror skulle blifva svaret, om man gaf en fånge som blifvit dömd till 2 års fängelse rätt att välja emellan att utstå sitt straff i gemensamhetsfängelse eller enrum.
Jag är så säker på hans svar, att jag vågar påstå att han skulle föredraga 3 års ensamhetsfängelse framför 2 års gemensamketsfangelse tillsammans med gröfre brottslingar.
Med anleda, af Hr Carlesons yttrande får jag uplysa, hvad jag äfven anförde förra gången denna fråga förevar, att nemi. ensamhetsfängelset redan temligen allmänt tillämpas på fångar som för tjufnad blifvit dömda till högst
C månaders straffarbete.
Cellfängelser finnas numera upförda uti en stor del af Riket och i några län der sådana fängelser ännu icke äro inrättade förflyttas nämnde straff-fångar till ett närbeläget cellfängelse, t. ex. från Orebro Lin till Carlstads cellfängelse, från Jönköpings län till Wexiö cellfängelse o. s. v. Något särdeles nytt förhållande skulle således icke uti detta hänseende inträda genom antagandet af förevar:de förslag.
Jag nödgas anmärka ett misstag i Frih.
Ugg las sista yttrande; ty utom för de af honom upräknade förbrytelserna kan fängelsestraff ådömas för edsöres-brott, för våld mot telegraferne, och när den iiya lagen om förfalskning och bedrägeri blir utarbetad kommer den att stadga fängelsestraff såsom påföljd i flera Pen 2.1 November f. m. fall.
Således kan förbrytelser af mångå slag dömas till frihetsstraff utan arbete.
Hvad angår den omständigheten att ensamhetsfängelset för vissa personer kan vara en lindring, så är det en egenhet bos detta straff att det nr en synpunkt kan vara en lindring, men ur en annan en gravation.
Olver liela Europa anses likväl ensamhetsfängelset vara ett svårt straff.
Man måste alltid följa en princip vid upgörande af ett straffsystem, och den åsigt hvarifrån jag utgått, är att man i fråga om alla frihetsstraff bör genomföra den princip som ligger till grund för ensambetsfängelset.
För öfrigt har jag sagt, att jag anser så stor skärpa ligga i ensambetsfängelset att afkortning i strafftiden bör ega rum för alla fångar, på hvilka det tillämpas, men medger gerna att någon skillnad må ega rum i behandlingen af det ena och andra slaget af fångar.
En sådan skillnad i behandlingen iakttages äfven i utlandet; ty de fångar som blifvit dömda till emprisonnement behandlas icke så strängt som de öfriga.
Mörner har således helt och hållet misstagit sig om min mening i detta afside.
Jag medger att en mildring i behandlingen kan ega rum, men såvida man icke luter dörren till cellen stå öppen och låter fången gå hvart han vill, hvilket val ej kan vara meningen, så blir denna mildring ej af så väsendtlig art att man ju icke äfven bör medgifva en afkortning i straffet för fängelsefångar.
Ensambetsfängelset kan nu anses vara adopteradt i vårt land; ty vi hafva under 13 å 14 år sysselsatt oss med att upföra sådana fängelser och vi hafva derpå upofifrat millioner, men vi böra också vara konseqventa i tillämpningen af detsamma och icke i ett fall följa ensamhetsfängelse-principcu och i ett annat fall gemensamhetsfängelse principen.
'Vill man dervid följa andra hinders exempel, så bör detta straff isynnerhet tillämpas på lindrigare grader af förbrytelser.
De som tagit kännedom af K. M:s Propos. veta säkert att man ingalunda genom bifall till det K.
Förslaget beköfver befara att, på sätt den siste värde talaren behagade förklara, ensambetsfängelset blir tillämpadt än efter ensamhetsfängelseprincipen och än efter gemensamhetsfängelse-principen.
Jag förmodar således att detta yttrande icke kan hafva undfallit den siste värde talaren utan genom en svårfattlig glömska af detta förslag, hvilket han sjelf säkert mångfaldiga gånger genomläst.
De friheter som kunna förunnas olika slag af cellfångar utan att beröfva fängelset dess karaktär af ensamhetsfängelse äro, enl. hvad jag förra gången uplyste, ganska betydliga, och jag behöfver icke nu uprepa dem.
Jag tror mig således icke hafva missförstått den siste värde talaren, då jag i detta afs:de uptog hans yttrande till besvarande.
Afven ber jag att nu till besvarande få uptaga en omständighet, som jag förbigick i mitt förra anförande, men vid hvilken Gr.
Sparre tycktes lägga en större vigt.
Sparre säde nemi., att LagBeredningen i sitt förslag icke omtalat mer än eli slag af fängelse, ehuru Ilr Grin sedan tilläde att LagBeredningen äfven omtalade förvandlingsfängelse.
LagBeredningen omtalar också verkligen 2:ne slags fängelse; ty för förvandlingsfångar föreslår den icke T71 II e ii 2f> November e. samma inskränkningar som för straff- och arbetsfångar.
K. M.-s Förslag söker att tillämpa den behandling
LagBeredningen föreslog för förvandlingsfångar pä alla fångar dömda till enskildt fängelse, och således innehåller såväl det ena som andra förslaget alldeles samma slag af fängelsearter.
Efter härmed fulländad öfverläggning framstälde Hr Frih:n o. Ordfm att i afs:de på ifrågavrde Utlåt, blifvit vrkadt dels bifall och dels att med afslag derå K. M:s ifrågavale Nåd.
Propos. måtte bifallas; hvarpå propos:r lill bifall å dessa yrkanden framstäldes oell besvarades med blandade
Ja och Nej, samt sedermera, efter förnyad propos. till bifall å Utsk:s Utlåt., hvarvid åter ropades Ja och Nej, Hr Frihm o. Ordfm ånyo hemstälde om R. o. Ad. med afslag å Utsk:s Utlåt, behagade bifalla K.
M:s Propos.. och sedan svaren härvid utfallit med starka
Ja öfvervägande. H. 11. o. Ad. åtskiljdes kl. half 3 In fidem protocollir Albert Munck.
Frih. Åkerhjelm, Johan Carl, fortfor att, i Hr Gr, och Landtm:s ställe, föra ordet.
Justerades 5 prot:s-utdr. för f. m. plenum.
Föredrogs ånyo LagUtskis d. 14 och 16 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 51, i anleda . af väckt fråga om stiftande af lag. angide ordningen och vilkore n för utländsk mans uptagande till svensk medborgare.
Då jag befarar, att Utsk. i fråga om detta förslag kommer att beskyllas för samma crimen heste sorn i afsule på de å f. m. behandlade, eller rättare, att Utsk. skall erhålla förebråelser derför att det ställt sig den af två Stånd beslutade Den 25 November e. m. m återremiss till efterrättelse, anhåller jag att få redogöra för de ändringar som Utsk. här gjort.
1 det till följd af K.
M:s befallning utarbetade förslaget stod nemi. i st. f. ordet oafbrutet, hvilket Utsk. uti 3:dje mom. af 2 §:n intagit, orden med vederbörligt tillstånd.
Dervid anmärktes inom Utsk., att sedan 1812 års föriattn. som stadgar huru med utlänningar skall förfaras, blifvit genom sednare utkomna Fördordmr ändrad, voro dessa ord icke lämplige.
Utsk., likasom Hr Just.
StatsMinistern, med hvilken jag råd fört mig, ansågo ordet oafbrutet böra intagas, emedan någon terminus a qtto icke finnes, och äfven derföre att ordet oafbrutet icke utesluter möjligheten för en person, som vistats i Riket, utan tillstånd, att ändock undfå medborgarerätt.
Den andra ändringen angar Norrska män.
I det al's:det hafva 2:ne motioner från R. o. Ad. blifvit till Utsk. remitterade, och för den åsigten, att
Norrska tulin icke skulle behandlas såsom utlänningar, talade så manga skäl, att Utsk. ansåg sig böra göra afside derpå.
Redan genom K. Brefvet d. 31 Maj 1826 och K. Förordmn d. 19 Febr. 1811 samt K.
Brefvet d. 12 Dec. s. fl. är stadgadt, att för utlänningar som söka svensk medborgarerätt erfordras K. M:s Nåd. tillstånd, men icke. för Norrska män, för att i den ordning förfat.tmna medgifva, i Sverige vinna burskap till idkande af handel eller handtverk.
Vidare innehåller K. Brefvet d. 1 Nov. 1839, att K.
M:s särskilda tillstånd icke erfordras för Dess Norrska undersåtare som vilja i Sverige bosätta sig och idka utrikes sjöfart.
HandelsOrdmn d. 12 Dec. 1826 innehåller, att i alside å den rätt som må tillkomma Våra Norrske undersåtare äfvensom utlänning att i stad vinna burskap å handel, galle hvad särskildt stadgadt är.
Fabriks- o.
HandtverksOrdmn innehåller, att i fråga om den rätt som må tillkomma Våra Norrska undersåter äfvensom utlänning att i stad vinna burskap å handtverk eller att idka fabriksnäring, galle hvad särskildt är stadgadt.
Då således uti dessa författmr utlänningar förekomma i motsats till Norrmän, ansåg Utsk. de sednare böra sättas vid sidan af utlänningar, destohellre som, att döma af förenämnde författmr, det är tvetydigt, huruvida ordet utlänning inbegriper äfven Norrmän, eller rättare, just dessa författmr utvisade att Norrmän icke voro inbegripne under detta ord.
Jag hoppas, att R. o. Ad. skall godkänna dessa af Utsk. företagna förändringar.
Ilr von Koch, Nils Sam'uel; Enl. hvad mig är sagdt, har denna fråga redan vunnit 3 Stånds beslut.
Jag anhåller således, att Riddarh.Sekretm måtte få uplysa om prot:s-utdr. ifrån de öfriga Stånden ankommit rörande deuua fråga, I anledn. häraf tillkännagaf lindert. Riddarh.Sekret,., alt endast från BorgareSt. prot:s-utdr., angille pröfningen af tor vide Betänk, ankommit, och att detta protis utdr., som nu icke var intaget, skulle ofördröjligen inkomma från Kansliet.
Vid detta förhållande anser jag mig icke böra uppehålla R. o. Ad. med några efterforskningar, utan begag - 778 D«n 2.7
Not ernber e. m. nar jag mig af de uplysningar jag redan fått.
BorgareSt. liar nemi. antagit K. M:s Propos. och BondeSt. likaså, hvaremot PresteSt. bifallit samma förslag med ett tillägg gående derpå ut, att ingen skulle få blifva svensk medborgare som icke tillhör den kristna eller mosaiska trosbekännelsen.
Vid detta förhållande är saken nästan afgjord, och det är således föga värdt att tala mycket om densamma.
Eljest hade jag ämnat afgifva ett förslag till förebyggande af de farhågor, som icke här, men inom Preste- och Bondesen kunnat upkomma i fråga om den religion, hvartill naturalisation-sökande utlänningar sig bekänna.
Hvad sjelfva hufvudsaken angår, så ehuru hon redan genom 3 Stånds beslut är afgjord i en annan rigtning, måste jag instämma i de åsigter som yttrades vid remissen till Utsk., nemi. att Norrmän icke böra sättas i samma kathegori som utlänningar.
Det är tvifvelaktigt, huruvida en Norrman bör anses som utländsk man, isynnerhet som sådant icke tyckes stå i full harmoni med vår förenings akt, då vi stundom skola regeras af ett lika antal Norrmän och Svenskar.
Jag skulle således helst önska, att förslaget redigerades ungefärligen lika med Erih.
Itaabs, men anser mig ändock kunna antaga §:ti 5.
Hvad åter angår 3:dje mom. i §:n 2, lemnar jag derhän hvilket förslag är bäst, antingen K. M:s eller Utsk:s. Emellertid anser jag orden vederbörligt tillstånd öfverflödiga, ty man får val antaga att en person som varit under flera år bosatt i landet haft vederbörligt tillstånd dertill.
BorgareStis öfver förev:de Betänk, fattade beslut, som härefter, då nu prot:s-utdr:t derom blifvit inhemtadt, blef upläst, befanns innehålla : »Betänk, afslogs och det af K.
M. framlagda förslaget till lag.i ämnet godkändes med uteslutande af orden: med vederbörligt tillstånd, uti 3:dje moni. af §:n 2 i samma förslag.» Frih.
Visserligen hade jag önskat att Utsk. annorlunda upställt ifrågäv:de förslag, och tror att inom de öfriga Stånden frågan fått en annan utgång, om Utsk. redigerat förslaget i enl. med mitt yttrande vid remissen till Utsk., men då Utsk. i så måtto gjort ai's:de på min framställning, att Norrske män förekomma i en särskild §, vill jag icke längre tvista derom, utan bifaller hellre Utsk:s än K. M:s förslag.
Hvad angår orden oafbrutet och med vederbörligt tillstånd, anser jag att de böra utgå, emedan jag föreställer mig, att mau emot en utlänning som varit 3 år bosatt i Sverige, men under tiden vistats i utlandet några månader, kan göra den invändning, att han icke varit i Sverige i 3 år.
För öfrigt synes mig förslaget hafva bordt få en annan rubrik, emedan den talar endast om utländske män, men icke destomindre förekommer i sjelfva texten ordet Norrman, och för dessa är särskild föreskrift meddelad.
Sedan frågan numera är afgjord tjenar vidare ordande till intet, utan anhåller jag om bifall till Utsk:s förslag med uteslutande af ordet oafbrutet i 3:dje morn. af 2 S:n.
Den 25 November e. m. 777 Gr.
Först och främst får jag: erinra, att, enl. det tiplästa protis utdr., liar BorgareSt. bifallit K. M:s Förslag, och vidare anhåller jag att K. o. Ad. ville bibehålla ordet oafbrutet.
Den siste talaren har visserligen sagt, att det skulle kunna leda till den (»egentlighet, att en utlänning som varit tre år bosatt i Sverige, men vistats någon tid utrikes, skulle kunna siigas icke hafva vistats eller bott 3 år i Sverige.
I förslaget står likväl oafbrutet boende, och om han på en eller annan månad eller till och med ett halft år vistas utrikes, lärer man viii icke kunna säga, att han icke varit i landet oafbrutet boende i 3 år, ty man är boende der man nedslagit sina bopålar.
Deremot är det, enl. min åsigt, ganska riktigt, att den som tillfälligtvis varit i landet boende och emellanåt farit bort, icke bör komma i åtnjutande af den förmån lagen lemnar de utlänningar som i densamma afses, hvarföre jag anser ordet oafbrutet böra qvarstå.
Raabs anmiirkn. i fråga om rubriken angår, får jag erinra, att t)tsk:s afsigt var att göra samma inskränkning i begreppet utlänningar som redan vunnit häfd i våra författn.r, och då bör rubriken bibehålla sin nuv:de lydelse, emedan lagen handlar om utländske man oell i 5 §:n är sagdt, att lagen icke gäller Norrmän.
Detta är orsaken till Utskis upställning.
Jag anhåller om bifall å Betänk.
Af BorgareSt:s prot:s-utdr. erfar jag att detta Stånd uteslutit orden med vederbörligt tillstånd.
Enskildt nr mig meddeladt, att de andra Stånden äfven så gjort, och jag vill destomindre bibehålla dem som de synas mig olämpliga.
Hvad åter angår oidet oafbrutet, anser jag af mindre vigt att det qvarstår, emedan en person som under tre år vistats i Sverige och varit här bosatt mäste mantalsskrifvas.
Vid remissen till Utsk. af förev:de fråga yppades hos 11. o. Ad. tvenne meningar, emellan hvilka LagUtsk., enl. min åsigt, gått en ganska lyckad medelväg.
Björnstjerna ville tillerkända svensk medborgareriitt åt hvarje utländsk val frejdad man, och Frih.
Haab framställe ett annat förslag, hvarom han nyss gjort antydan.
Utsk. har i §:n 2 under vissa vilkor medgifvit K.
M. rättighet att meddela svensk medborgarerätt åt utlänningar, och sedan har Utsk. i §:n 5 sagt. att de bestämmelser som gälla för utlänningar icke skola tillämpas på våra Norrska bröder; sålunda har Utsk. anvisat dem en plats, som, enl. mitt förmenande, är den rätta.
Gr Sparre har redan angifvit orsaken hvarföre ordet oafbrutet inkommit i förslaget.
Hvad åter angår rubriken, är jag af något olika mening med Gr.
Sparre, emedan jag anser Frih.
Raab för sin framställning icke sakna grund.
På flera ställen i våra lagar antyder nemi. rubriken di t hufvudsakligaste af texten; och i etil. dermed hade i rubriken bordt omnämnas eller antydas sättet för äfven Norrmäns uptagande till svenska medborgare.
Emellertid anser jag denna lilla anmärkn. vara af underordnad vigt och icke kunna föranleda till afslug å Betänk., hvarå jag således fastmera anhåller om bifall. 778 Den 25 November e. m.
Hr Frih:n o. Ordf:n framstält, att i afs:de på Utsk:s Betänk. blifvit vrkadt dels, bifall, och dels af Frih.
Raab den förändring att i 2 §:ns 3:dje morn. af Ut.sk:s förslag ordet: »oafbrutet», uteslutes, biet propos. till bifall å Utsk:s Betänk, framstäld och med Ja besvarad.
Föredrogs ånyo Const.Utsk:s d. 14 och 16 dennes på bordet lagda Mern.
N:o 52, med utlåt, om K. M:s Nåd.
Propos., anguie ändring af 5 och ö gg;ne Reg;sF;n, i afs:de å StatsRådets sammansättning.
Paykull, Johan Gustaf; Const.Utsk:s majoritet, som icke var synnerligen stor, hvilket synes af de många Betänk, vidfogade reservationer, har afstyrkt bifall till K.
M:s Propos. i fråga om inrättandet af ett nytt StatsDepart. och tillsättandet af ett nytt konsultativt StatsRåd.
Utsk. har icke kunnat förneka nödvändigheten af det liva Depart.. men Utsk som icke ville tillstyrka tillsättandet af ytterligare ett konsultativt StatsRåd', afstyrkte antagandet af den K.
Proposm deriöre, att man måste antingen bifalla eller afslå densamma i sin helhet.
Det är otvifvelaktig!, att såväl folkmängdens förökning som industriens framåtgående förorsaka StatsRådens öfverhopande med göromål.
Det är bekant, att inom CivilDepart. hafva ärenderne nästan fördubblats mot hvad de fördom varit.
Behofvet af inrättandet utaf ett nytt Depart. tor allmänna arbeten iir således påtagligt.
Hvad den konsultativa StatsRådsplatsen betriiffar så afsågs med densamma att mindre ärenden och isynnerhet besvärsmål skulle kunna afgöras af de konsultativa StatsRåden och vederbörande Depart:sChef, utan att de öfrige Rådens närvaro erfordrades.
Det är väl också temligen klart, att, för att kunna sysselsätta sig med större och vigtigare ärenden, DepartrsCheferne behöfva ganska väl sin tid, och kunna icke upoffra den för att vara närvule i StatsRådets öfverläggningar då en mängd mindre mål skola afgöras.
Nu säger Grundlagen, att dylika mål kunna afgöras i StatsRådet då blott 3 ledamöter jemte Föredraganden äro närvrde.
Antager man nu såsom princip, att de konsultativa StatsRåden jemte Föredraganden skola utreda och sedan inför K.
M. besluta öfver dessa ärenden, skulle aldrig finnas någon som kunde supplera De,part:sChefen i händelse af något hans förfall, ty hvarken hans närmaste man eller någon annan får adjungeras.
At.t få dessa och åtskilliga andra mindre ärenden skiljda från StatsRådet hafva å olika tider olika förslag blifvit afgilna.
Man har t. ex. föreslagit, men utan framgång, att Högsta
Domstolen skulle uptaga dessa mål.
Man har velat att en s. k.
Regeringsltätt skulle inrättas för samma ändamål, men äfven detta förslag har blifvit förkastadt, hufvudsakligen af det skäl att svenska folket vill hafva sina mål afgjorda af K. M. Före Depart:sStyrelsens införande utgjordes antalet af StatsRådets ledamöter 13, d. v. s. 0 StatsRåd och 4 föredragande StatsSekret.
Detta antal ansågs behöfligt år 180 9, men 31 år sednare förminskades det till 10, och K. M. har Deri 2ft November e. m. 77? nu begärt 1,2 ledamöter i Sitt StatsRåd, hvilket i sanning icke synes vara för mycket.
Af dessa 12 skola 8 vara Depart:sChefer, och af dessa 8 skulle en blifva Chef för ett nytt Depart., nemi. för allmänna arbeten.
De konsultativa StatsRåden skulle blifva 4.
Detta är allt hvad K. M:s Förslag afser, och som jag finner detsamma bygdt på goda grunder, yrkar jag afslag å Betänk, och bifall till K. M:s Propos.
Hr Gripenstedt, Johan Åugust:
Såsom Betänk, utvi sar, sönderfaller K.
M:s Förslag i 2:ne delar.
Den ena angår inrättande af ett nytt Depart., och den andra tillsättandet af ett ytterligare konsultativt StatsRåd Emot den lörsta delen har Utsk. icke halt någon anmärkn. att göra, hvaremot Utsk. afstyrkt bifall till den sednare.
I motiverne för det K.
Förslaget äro upgifna frenne skäl för tillökningen af de konsultativa StatsRådens antal.
Det första är, att de konsultativa StatsRåden skulle supplera de Depart:sChefer som af något förfall voro förhindrade att förestå sina embeten.
Det andra: att genom en tillökning af de konsultativa StatsRådens antal kunna erhålla en tillräckligt talrik och mångsidig afdelning af StatsRådet för att dymedelst befria Depart:sCheferne från mindre angelägna ärendens beredning, och lemna dem tillfälle att kunna egna sin tid åf de mera maktpåliggande frågornas utarbetande, och slutligen det tredje: att besvärsmålen, som man förgäfves på flera sätt sökt afskilja från StatsRådet, skulle kunna handläggas af de konsultativa StatsRåden för att sedermera i korthet inför K. M. föredragas.
Alla dessa skäl har Const.Utsk. icke ansett tillfyllestgörande, utan förklarat, att förslaget vore obehöfligt och skulle uplösa det samband emellan de olika lörvaltningsgrenarne som med införandet af Depart:sStyrelsen afsågs, och att den antydda utvägen för besvärsmålens afgörande vore stridande emot andan och föreskrifterne i Grundlagarne.
Jag anhåller att få granska dessa skäl och hoppas kunna visa att de icke äro giltige.
Obehöfligheten af ett större antal konsultativa StatsRåd har Utsk. sökt styrka dermed, att då man icke kunde öka antalet derhän att hvarje DepartrsChef kunde erhålla sin ständiga suppleant, hvilka med mera speciel upmärksamhet följde detta Depart:s ärenden, ansåg Utsk. de konsultativa StatsRådens nuv:de antal vara tillräckligt.
Först och främst anhåller jag, att R. o. Ad. måtte noga öfverväga, huruvida icke Depart:sCheferne då och då måste anses vara i behof af någon ledighet.
Jag tror åtminstone för min del, att dessa befattningar äro så arbetssumma att hvarken fysiska eller intellektuella krafter öro tillräcklige för någon att under en längre tid innehafva ett dylikt embete.
Det är visserligen sannt, att politiska skäl understundom kunna göra ett ombyte af personal önskligt, men ser man frågan från embetsverksamhetens synpunkt, torde det ingalunda vara nyttigt att sådana ombyten alltför ofta inträffa; ty det lärer icke kunna nekas, att i detta likasom i alla andra fall det är af stor vigt att under en längre tid hafva samlat insigter och erfarenhet i de ämnen hvarmed man är sysselsatt.
Om det således är vigtigt att krafterne icke alltför snart utnötas, ifall 780 Den 25 November e. m. jag så får uttrycka mig, tror jag att man måste så anordna att Depart:sCheferne någon gång kunna erhålla ledighet.
Jag vill i detta afs:de göra en jemförelse.
Högsta Domstolen t. ex. består af 1.2 ledamöter, hvaraf 5 alltid äro tjenstlediga; men StatsRådets ledamöter hafva deremot aldrig annat än tillfälligtvis någon ledighet.
Jag hemställer emellertid otn det vore för mycket, att af nuv.de påräkna tjenstledighet.
Om de nu af hvarjehanda orsaker behöfva ledighet, så är, enl. nuv:de förhållande, de konsultativas antal genast reduceradt till 2.
Med någon erfarenhet af konseljens verksamhet känner man, att de konsultativa ledamöterne spela der en stor och vigtig roll.
Det är visserligen föreskrifvet och juridiskt gifvet, att ansvarigheten delas lika af alla, men det är faktiskt nära nog en omöjlighet att alla Depart:sCheferné kunna så uteslutande följa hvarje ärende som de konsultativa ledamöterne.
Det beror således ytterst på dessa, att den ständiga och oafbrutna upmärksamheten samt mångsidiga kunskap som aldrig bör saknas vid den dagliga beredningen af ärenden förefinnes, och då hemställer jag om det kan vara nyttigt att dessa ledamöters antal minskas — förutsatt att någon möjlighet till hvila emellanåt bör beredas StatsRådet — och om icke derigenom hela institutionen försvagas.
Den siste talaren har anmärkt, att man på åtskilliga andra sätt sökt befria StatsRådet från handläggningen af besvärsmålen.
Man har i detta fall föreslagit flera utvägar, men som icke befunnits antagliga, vare sig att man velat inrätta en särskild auktoritet för dessa måls afgörande, eller att man velat öfverflytta dem på Högsta Domstolen.
Af dessa alternativer torde man i allmänhet hafva ansett det sednare vara det lämpligaste, men denna utväg har likväl icke vunnit bifall inom representationen och jag anser den icke heller fullt riktig.