Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huysmans den starkaste och egendomligaste begåfningen och af dem alla har han också haft den starkaste och egendomligaste utvecklingen.
Den mäktige enstöringen med den våldsamma koloriten och den brinnande och mörka fantasien, en modern anförvant till Rogier van der Weyden och Breughel, kunde också från början räkna trogna beundrare i alla länder bland de blaserade, som måste tjusas af hans lynnes föraktfulla och dystra originalitet, af hans själs åtrå efter det ovanliga, af hans temperaments och uttryckssätts furioso.
Med en förvåning, som dock en djupare psykologisk lodning af hans förbittrade och hemsjuka väsen är ägnad att förminska, hafva hans läsare och okända vänner rundt om i Europa sett honom från en hänsynslös materialism med en rent grotesk antipati för allt andligt gå öfver till en lika hänsynslös katolsk mysticism.
Samme man, hvilken begynte som den drastiske skildraren af Systrarna Vatard, dessa lättsinniga slynor från en parisisk bokbindareverkstad, som ej hade den aflägsnaste aning om de visa jungfrurnas dygder, sysslar nu med en hagiografisk monografi öfver det holländska helgonet »la bienheureuse
Lidwine» från Schiedam, som lefde många år i en källare, och från hvilkens bölder steg en doft af vanilj.
Hvilken kurva, lärorik att studera för den, som vill följa den innersta processen i de sista decenniernas själshistoria, är icke denna J. K.
Huysmans’ omvandling från skönlitterär darwinist till asketisk munk.
I denna aftonstund lägger jag ifrån mig hans nyss utgifna, sista roman La Cathédrale, tung i hufvudet af rökelse, berusad af kyrkosång, viljelös, som hvarje sjukt sinne, i hvilkets botten en gnista af förbränningens ande en gång fallit, kan blifva efter långa ensamma timmar i en dom, som den af Huysmans skildrade i Chartres.
Ty hvem kan motstå dessa gotikens mästerverk, där ännu allt, mäktigt som ett oemotståndligt famntag, talar till sargade hjärtan den stora kyrkans befallande och hägnande modersord?
Men när jag blickar ut mot snön och ser den nordiska nattens stjärnor gnistra i stolt ensamhet, fly svaghetens och viljelöshetens drömmar från sinnet.
Jag står utanför portalen.
Den kalla luften kyler pannan.
Den fria tanken spänner sin dom med högre resning än någon af sten och murbruk öfver mitt hufvud.
Icke knäböjande och tårbländad, men klarögd och upprätt ser jag dess hvalfstrålar lysa och hör de stilla vinterrymdernas klang.
Med ett slag är det som denna diktarens utveckling, nyss så skrämmande, står klar för mig in i hvarje enskildhet.
Jag ser och jag förstår korsgången, som ledt honom från den parisiska gatan in i den tysta cellen.
Processen började med förfulningen, uppfattad som sanningskriterium.
Strindberg, som gjort samma kampanjer också han, och med ett enfant terribles frispråkighet utropat de olika fälttågens lösenord, skrifver därom i en af sina dikter:
Det sanna är fult, så länge sken är det sköna,
Huysmans har med en energi och en genialitet, som knappast någon annan af naturalismens lifstolkare trott på satsen och förstått visa det platta och gemena i tillvaron.
Ända från Tristans och Iseults tid brukade den franska dikten älska att skildra den gifta kvinnans otillåtna kärlek som det erotiska lifvets söndagsdrama, därför att ensamt den bar fröet inom sig till de stora tragiska konflikterna af förtviflan, själfuppoffring och död, i kamp som den ständigt måste lefva med inre och yttre lag, ensamt upprätthållen öfver tistel och törnen af sin egen helgelse.
Motivet har sedan dess helt visst otaliga gånger setts i borgerlighetens förflackande och karrikerande lanterna magica, men ett skrattande skämt har dock legat kvar öfver bilden, som ett sista skimmer af lust.
Huysmans har i »En Menage» framställt det med en misantropi, gråare än någon Timons, såsom en härfva af dumhet, brånad och lumpenhet, och den beryktade scen, där mannen af omständigheternas makt tvingas räcka älskaren skjortan, är ett typiskt prof på denna förbittrade, föraktliga lust att göra människor till kräldjur i smutsen.
I en rad böcker af beundransvärd litterär intensitet har han på samma vis med en bäska, som drar samman som tannin, framställt det moderna lifvet.
Koncentrerad kan man finna denna stämning i en oförglömlig liten novell af hans hand »Med strömmen» (»A Vau l’eau»).
Det är den hemskaste, mest blyfärgade lilla historia, man kan läsa.
Det är berättelsen om en liten halt ämbetsmans försök att på sin svältlön slå sig fram i en världsstad.
En billighetsrestaurant, där han kan få en mjuk stol, icke alldeles förgiftad mat och förfalskadt vin, se där hvad
Mr Folentin – så heter den lille mannen med det hopknipna, stereotypa leendet under cylindern med den afborstade luggen – har till ideal men aldrig lyckas hitta.
När du promenerar i Paris, skall du ständigt se honom stå trefvande på tröskeln till en Duval eller i förstugan till billighetsställena i Palais Royal.
En germansk pauvre-honteux är i sin fattigdom en Aladdingestalt mot denne olycklige automat.
En german har alltid ett stycke gemüth att värma fingertopparna på, när de sista vedpinnarna kolnat ner, några tokiga hugskott till sofvel för sin torra kaka, men man får leta efter en mer nerstämmande kompars i den stora tragikomedien än denna dödsgrämda, franska mannekin, hvilkens lif är en meningslös upptäcktsresa efter en kopp kaffe, som icke består af bara cikoria.
Så använde Huysmans sin ungdom till att med lidelsefull kraft visa, att lifvet var en slagdänga, tillvaron ett osmakligt färgtryck.
Grå och kall utan en illusion låg världen för hans öga.
Men medan han slet bort slöja efter slöja från tingen, blef hans eget inre allt ängsligare och tommare.
Ungdomskällans flöde försinade i sanden, och föryngrelsens safve ville icke stiga i denna gren, som sträckte ut sina löf för haglet och blåsten, ropande: »Se masken tär dem, rötan förstör dem, höstsmutsen breder dem hviloläger».
Den torra grenen vred sig för vindarna och sökte förgäfves dagg och sol.
När verkligheten omkring icke hade en lustgård eller en hviloplats att bjuda på, sökte hans längtan mot drömmen.
Han sökte till dikten och konsten, till länder, som människotanken skapat och människohanden bildat, för att i dem finna hvila, glömska och förströelse.
Men också här stod han kall för allt, som speglade lifvet i dess fyllighet och blomma, för det allmänmänskligas enkla och varma blodström.
Det han älskade var de sällsamma bilderna af skräck och åtrå, trädgårdens ensamma, dunkla löfgångar, i hvilkas obeträdda skugga bidade underliga syner och okända möten, en mörk luft med hetta och rysningar.
Så hyllade han poeter som Baudelaire, dekadentskaldernas stamfar, ledans och ångestens magiker, spleenens och de artificiella paradisens herre, eller prisade Rops, den store tecknaren, den sataniske raderaren, hvilkens etsnål med dämonisk kraft förevigat lustans hemligheter, och som symbol för Paris ställt på Notre Dames torn den djäfvulska såningsmannen af det onda sädet, kastande som giftfrön sina nakna kvinnor öfver de gaslysta, absintdrömmande gatorna.
Det var nu han i sin kanske mest fulländade roman, »Au Rebours», skildrade des Esseintes, den absolut lifslede, skönhetsförfinade dekadenten, som vill gyckla bort det lif, han ej har kraft att släcka, med artificiell fantasmagori, i hvilken allt verkligt ersättes af konstnärligt tillredda afbildningar och surrogat.
Ensamt befriade från spåren af det triviala och fula, som nu en gång alltid måste häfta vid det verkliga, först när de förvandlats till ett skuggspels flyktiga uppträden kunde tillvarons scener njutas af denna själ med den genomfördärfvade andliga matsmältningen.
Des Esseintes gör det ensamma slott, i hvilket han lefver allena, till en teater, där han själf är både författaren, som skrifver pjesen, skådespelaren, som utför den och publiken, som ser den.
Han gör inbillade resor med hjälp af till ångbåtshytter inrättade rum, han upplefver kärleksäfventyr genom att äta sällsamt kryddade bonboner, konsten i sina mest raffinerade skickelser bjuder honom sina sensationer af fjärran.
Han uppodlar blomsorter, som icke finnas.
Den blå dahlian lyser i hans rum, och minnet omskapar liksom i en trollspegel, men en trollspegel, hvilkens gestalter träda ut och lefva, hans gångna lefnadsöden till halft nya, halft väl bekanta passionsdramer.
Sällan har den ensamme excentrikerns oförmåga att trifvas med sin nästa och hvardagsvärlden skildrats med sådant välbehag.
På boken stod som motto en gammal glömd (men nu särskildt genom Maeterlinck ånyo känd) mystikers ord – »jag måste roa mig öfver min tid, ehuru den ej förstår min sorg och ryser för min glädje».
Redan nu skymtade i bokens slut den katolska mystiken, ehuru i ironiskt samband med kolik och andra kroppsliga skröpligheter.
Sedan dess har Huysmans genom de tre romanerna om sig själf – Durtal kallar han sin litterära dubbelgångare – gått så långt man kan gå in i mystikens förvildade underland, och denna cykel af illa komponerade böcker, utan spår af gallisk arkitektonik, men skrifna i ett blixtpråk af energi, kommer alltid att stå som ett af de intressantaste vittnesbörden om 1890-talets franska känslolif.
I den första af dessa är författaren ännu blott den uttråkade dilettanten, som närmar sig mystiken i sitt behof af nya kryddor och ny retelse och det är – karakteristiskt nog – via synden han når den.
Boken, Là Bas, skildrar satanismen och den svarta mässans hemska och hädande förkunnare, kyrkans skabbiga får bland affallna prelater och hysteriska kvinnor.
Men ett par år efter denna bok, där Durtal ännu blott som tidsfördrif i sitt allt växande äckel närmade sig kyrkan, kom En Route, i hvilken man ser honom som förtviflad pilgrim med värkande fötter fly till La Trappe, för att få frid och göra den första stora generalbikten öfver sitt förödda och nersölade lif.
Det är hans stora kris’ bok, och man får leta efter en mer uppskakande teckning af dödsförtviflans ångest och skam.
Öde och sterilt, utan ett frö, som ett fjällpanorama med tinnar, täckta af is, synes honom hans själ.
Han törstar blott att känna trons staf vidröra förstelningen och låta tårarnas förfriskande ström flyta fram.
Ah! utropar han till slut om sina litterära kamrater, om de visste, hur underlägsna de äro den sämsta af de omvända, om de kunde inbilla sig, hur mycket mer den gudomliga rusigheten hos en svinaherde i La Trappe intresserar mig än alla deras samtal och alla deras böcker.
I den sist utkomna delen La Cathédrale se vi slutligen Durtal installerad i den katolska kyrkan.
Han lefver hos en präst i Chartres och bereder sig att träda in i ett benediktinerkloster.
Hela boken är fylld af betraktelser öfver gotikens arkitektur, medeltidens legendvärld, primitivt måleri och dogmatik, som visa ett fullkomligt uppgående i katolsk anda.
Man måste lyckönska författaren att så kunnat bakbinda all kritik.
Hans mystik, liksom all mystik, snuddar vid det puerila och löjliga.
Det stillastående religiösa lifvets petitesser, finter och barnsligheter tränga sig fram öfver allt i denna bok, hvilkens hjältinna och andliga ledarinna är en kaplans hushållerska, som gör parabler öfver sin tvätt och sina grytor.
Å andra sidan omsluter Chartres’ storartade katedral hela boken.
Dess pelarskog omhvärfver en, och endast som en overklig dröm i grå och fula färger ligger utanför dess purprade och djupblå fönster den profana världen.
Så är skalan löpt ut.
Klosterdörren kan falla igen om författaren till Systrarna Vatard och Katedralen.
Jag har redan antydt likheten i Huysmans utveckling och Strindbergs.
Helt visst finnas där också djupa skiljaktigheter.
Huysmans har alltid varit samma passionerade konstnärliga sensualist, för hvilken det intellektuella lifvet blott lämnat bränsle till frätande känsla och inbillning, för hvilken spekulationen med sina objektiva uppgörelser och sin personliga resignation aldrig haft någon betydelse.
Strindberg var allt från början lika mycket resonnör som skald.
Hur odisciplinerad hans vetenskaplighet varit, har han dock långa tider af sitt lif förstått, att det kunde finnas en sanning, en världsförklaring, oberoende på om den skänkte den subjektiva lyckan.
Därför synes mig Huysmans’ omvändelse långt mer organiskt framvuxen ur hans inre än Strindbergs, hvilkens Inferno trots allt gifver intrycket af en tanke, som fått en plötslig remna.
Huysmans hade djupt i sin natur ett arf från det mystiska Flandern, hemtrakt för urkatolsk konst och urkatolskt grubbel sedan medeltidens djup.
Den medeltida legendvärlden i dess blodbestänkta och stigmatiserade glöd passade hans naturs mörka sinnlighet.
Låtom oss hoppas, att vi slippa få vara med om det osmakliga spektaklet att se den protestantiska frondören, Lokesonen, slå sig på att berätta katolska legender, så litet hopstämda med hans fantasi, lättrörlig, orolig, men klar som en svensk skärgårdsfjärd.
Men den psykologiska motiveringen gifver samma andliga grunder för bådas själsprocess.
Båda begynte med det bildstormeri, som tror sanningen ligga i att störta alla illusioner, alla drömmens stoder, att ropa:
»se sådant är lifvet, smuts och afskräde, ryck bort doken från ansiktena, och I skolen se det, som det är, vidrigt och naket».
Båda hafva gått allt vidare, ledda af den förbrännelse, hvilkens gnistor aldrig slockna, förr än allt står rykande och förkolnadt – och när människan då irrar hopplös och öfvergifven på oändliga svedjeland, brista tanke och vilja och med händerna för ögonen ropar hon som ett hjälplöst barn, som gråtit ut, på fader och förmyndare.
Så meddela den franska och den svenska enslingens sista verk samma vemodiga läxa – att fara mildt fram med lifvet och dess illusioner, för att ej förfulningens dämon skall bli ens herre och att vakta sig för förbränningens ande, hvilkens eld aldrig rastar.
När allt kommer till allt, är det dina egna ögon, som göra världen grå eller strålande, dina egna fingrar, som knyta och slita sönder banden med lifvet.
Önska, att din blick länge må vara ung, bländad af glans och fylld af ljus, att din hand må vara varsam och ädelmodig mot hvad du möter, på det att du ej en dag skall nödgas i skam och utan värdighet abdicera allt.
Viktor Rydberg.
Det går icke att sysselsätta sig med något annat, ty tanken hvarken vill eller kan lämna Ekeliden, där den svenska bildningens vapensmed, den svenska diktningens patriark ligger död.
Jag ser septemberhimmelen öfver den sofvande mästarens hus blifva vintrigt blek och klar med bud om fattigdomens och det tryckande mörkrets årstid; jag hör höstens hårdt och nyckfullt förödande blåst storma och slita i träden, kanske aldrig så älskade och så ståtliga som i ålderns och undergångens kungaskrud.
Öfver filosofgången, som leder upp till Viktor Rydbergs Tusculum, ligger solstrimman orörlig och förstenad, ett epitafiums sista, oförglömliga versrad af guldbokstäfver.
Jag ser mot studiekammarens fönster, där hans lampa aldrig mer skall tändas – arbetslampan med den jämnt och klart brinnande lågan, som jag så många gånger sett tindra däruppe.
Sent på nätterna, då man gick på Djursholmsvägarna, såg man den lysa, talande sitt språk om oförtröttad möda, om kunskapsbegär, som ej fick ro, tanke, som aldrig rastade, och dröm, som spann och spann sin gyllene och äkta tråd.
Man kände blygsel för allt det myckna lilla och likgiltiga, med hvilket ens ungdom gaf sig tid, inför denna ständigt brinnande lampa, och erfor på samma gång en känsla af tacksam vördnad.
Det var den svenska bildningens väktare, som, redan grånad, men utan att låta öfvermanna sig af natten, satt på sin post med gjallarhornet, lyran och infolion, och kring hans kastell hördes suset af den svenska odlingens vårdträd, som tycktes hafva en af sina rötter på hans egen gård.
Den vackra lampan, som brann så jämnt och klart!
Den var bilden af honom själf.
I ett land, där snillena gärna hafva meteorernas sprakande flyktighet eller på sin höjd lysa som dessa intermittenta stjärnor, hvilka blott med långa mellantider få den första ordningens skönhet och strålkraft, var den ett undantag, Viktor Rydbergs dubbelstjärna af dikt och tanke, aldrig förbländande, men alltid på fästet med sin milda glans.
Därför blef den också fyrflamman, som alla sågo efter, både de som voro villrådiga om seglatsens kosa, och de andra, som hade sin kurs gifven, men ändå älskade att glädja sig åt dess vackra, stilla skimmer.
Alldeles likartadt var intrycket af mannen själf, sådan jag i denna skymning minnes honom från de få gånger jag råkat honom – just detta intryck af en stilla, men ren och klar, alltid brinnande låga.
Hvarje gång han kom emot en – ända in i de sista åren, förvånades man öfver den ungdomlighet, som låg öfver hans gestalt.
Så många och djupa andliga strider, så många sträfvanden, så stor lärdom – ty utan att kanske direkt vara född och danad till vetenskapsman i modern mening var han ju en ihärdig forskare på öfverraskande vida och skilda fält – så många vakor vid skrifbordet och bland böckerna.
Men allt detta tycktes han bära lätt, och ständigt när man såg honom, liksom när man läste honom, hörde man inom sig en och samma sentens – Augustini vackra ord:
Qui amat, non laborat.
Nej, den som älskar, den anstränger sig ej, den har ingått det enda förbund med ungdomen, som består.
När han talade, och samspråket af sig själf kom in på spekulationens allvarligaste problem – det var lika naturligt för honom att tala om metafysik som för andra om väder och vind – var det återigen samma bild, som tedde sig, bilden af den aldrig slocknande tempellampan framför en osynlig gudoms altare.
Den upplyste ej som en elektrisk gnista, blixtlikt hela hemlighetsfulla djup af mörker, den eklärerade ej med en brands mäktiga och bjärta glöd, men den kastade en varm ljusflod, som aldrig försvann, och som räckte så långt in i dunklet, som det var rådligt för de flesta (om också ej för de dristigaste) att gå.
Men den spekulationens hänförelse, som var centralpunkten i hans väsen, och den milda, kärleksfulla värma, som var hans själs temperatur, de kommo fram i en form, som var konstnärligt monumental och som gaf hans idéer marmorns skönhet och oförgänglighet, också när de själfva kunnat tänkas fördjupade.
Det var detta, som gjorde honom till en i vår litteratur så enastående man.
Framtiden skall säkert rubba och nagelfara hans forskning, kritisera hans idébyggnads väsen och konsekvens – den eftervärldens dom väntar äfven de största af döda män – men hans form och uttryckssätt skola oanfäktadt beundras, så länge svensk språkkonst står i helgd och svensk diktning lefver.
Det gäller främst hans vers.
Prosan kan vara för puristisk, för arkaiserande.
Versen är så godt som ofelbar, och hans lyrik, som tolkat all tankens längtan, hopp, svärmeri och missmod, väller väl i denna stund för allas öron som det kristallklara flödet i en skogskälla, speglande aftonens djupblå himmel öfver de mörka granarna.
Men allt detta: fulländningen i hans konst, den fullkomligt enastående ställning af landets stora undervisare, som han intog, och det förunderliga inflytande han öfvade – ty det var något ovanligt att en så lidelsefri och så litet agitatorisk stämma kunde göra sig så hörd – kan man ej i denna skymning ens göra något bemödande för att karakterisera eller mäta.
Därom komma många böcker att skrifvas.
Nu kan man blott stilla taga fram det af den sofvande mästarens verk, som man älskar högst, och i en ny känsla af vemod omläsa välbekanta ord.
Ingen har så vackert som Viktor Rydberg talat om trösten i, att det finns en skörd, som »undan döden bärgas och som hör evigheten till» – och dock är det med en känsla af gemensam familjesorg, som man i afton, så långt svenskt språk läses, sätter sig ned vid hans böcker, medan rundt om i bygderna breder sig den stilla och vördnadsfulla tystnaden kring ett högsäte, som nyss blifvit lämnadt tomt.
Den 21 sept. 1895.
När talet i ett sällskap under dessa sista år fallit på Viktor Rydbergs verksamhet som andlig stridsman, saknades det nästan aldrig någon ung Hetsporr, som citerade den ryktbara frasen om »spjutet slungadt mot fienden i krigarens lofliga uppsåt att såra och döda» tillfogande några häftiga (och vanligen litet deklamatoriska) ord om män, som af rädsla eller obeslutsamhet svika ungdomsfanan.
Ingenting vittnar om en större brist på verklig uppfattning af den på en gång andligt rättrådige och känsligt ömtålige man, om hvilken det talades, ingenting heller om en större oförmåga att i allmänhet uppfatta och förstå en författarpersonlighet än detta barnsliga och dessutom ej så litet oärliga sätt att lägga de tre häftigaste rader (eller sidor), som en man skrifvit, i vågskålen mot en hel produktion, hvilken låter oss i detalj förstå, hur långt den skrifvande, sin natur likmätigt, ville sträcka sin kamp.
Nej, Rydberg var aldrig en jacobin, liksom han aldrig blef en renegat.
En andlig girondist skulle man kanske rättast kalla honom, om ej detta namn förde med så många här falska idéassociationer om högröstad och opraktisk deklamation.
Ty Rydbergs stridssätt var så stilla, och den inre eld som värmde hans ord brast så sällan ut i brand.
Hans känsla af, att skärfvor af det rätta, som af en söndersprungen ädelsten, letat sig väg till alla läger, gjorde hans hand mild och varsam.
Och mer än på sina åsikters konsekvens tänkte han på det uppfostrarkall, för hvilket han kände sig danad.
I intet arbete af hans hand kommer allt detta så tydligt fram som i det, hvilket också är det viktigaste minnesmärket af hans gärning som polemiker – Bibelns lära om Kristus.
Utkommet 1862, midt i den Napoleonska positivismens, i Littrés, Taines och Renans ålder, markerar det öfverallt i tankegång, plan och operationsbas Rydbergs redan från början begränsade ståndpunkt.
Det är ett verk af en protestant, som väl ställer sig utanför kyrkan, men knappast utom den kristna församlingen.
Han sluter sig till de många germanska lekmän och präster, för hvilka reformationen, sådan den påbegynts af Luther är en ännu alltjämt fortgående och oafslutad rörelse – och inom hvilkens vidsträckta cirkel af på bibelns kärna hvilande tro hardt nog oändlig utveckling är möjlig.
För dem som ej delade denna åskådning, men gåfvo den religiösa striden en annan och radikalare formulering, för dem var hans undersökning blott en teologisk traktat, skrifven med en värme, en sanningskärlek, ett allvar som ovillkorligen ryckte med – men dock en teologisk traktat, riktad till dem som visserligen voro spörjande och trängtande, men som dock stannat inom templet.
Den hade intet att säga till alla, som för sista gången i besviken ensamhet stigit ner för dess trappor.
Ingenting är därför mer obehörigt än att jämföra hans verk med Strauss’ eller Renans, ty dessa äro ej blott betydelsefullare och genialare.
De äro af helt annat slag.
Det tjänar till intet att sammanställa stridsskrifter med en utläggning, och i jämförelse med sådana verks världstilldragelser är Rydbergs en liten familjehändelse af vikt blott för släkten.
Men det var en talrik släkt han vände sig till, en stor del af sitt lands bildade majoritet, hvilkens världsordning hans milda och vackra bok med så mycken lärdom och samvetsgrannhet sökt stämma öfverens med bibeln.
Så kan Rydberg kallas våra dagars ypperste svenska sektbildare, om man från ordet sekt tager bort allt hvad det kan rymma af snäfhet och ofördragsamhet.
Men viktigare än de resultat, till hvilka Rydberg kom, var andan, som dref honom till strid.
Hans sanningskamp var innerst alltid en humanitetskamp.
Innerst voro kränkta rättsbegrepp och svidande människoömhet de källsprång, ur hvilka hans åskådningar flöto.
För hans milda och kärleksfulla optimism kunde en sådan lära som de eviga straffen ej finnas i bibeln, och ingen möda eller ansträngning skulle vara honom för stor att klargöra detta liksom hans häpna harm och sorg inga gränser kände, när han ändtligen fick ögonen upp för, att lifvet själft i mammonsgudens grottekvarn ägde ett helvete med eviga straff.
Den andliga förnyelsens män äro af tre hufvudtyper.
Den första är reformatorn, det underbara förkroppsligandet af en hel folkrörelse, som oemotståndlig bryter fram hos denne ende, i hvilkens bröst många släktleds erfarenhet tyckes vara samlad, genom hvilkens stämma oräkneligas längtan och behof tala.
Sådan är Luther, den store nyskaparen, hvilkens själ har en grufvas djupa och oräkneliga schakt och hvilkens hjärta som en jätteek har tusen rottrådar i nationens jord.
Vid hans sida står hans verktyg, agitatorn.