Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– På den tiden, då ni ännu satt i Altona och då jag ansträngde mig för att genomdrifva er utnämning till lifläkare, var ni mera deltagande för en väns bekymmer.
Sedan ni kommit på det torra, har ert hjärta hårdnat.
Men ni får verkligen tillåta andra att intressera sig för damer af ringare stånd, eftersom det icke finns drottningar åt alla – ty både min egen smak och Juliane Maries moraliska grundsatser hindra mig att nedlägga min hyllning för Hennes Majestäts fötter!
Han afbrytes af Struensees privatsekreterare, David Panning, som kommer för att anmäla öfverste Falckenskjold.
Detta besök tilldrager sig i så hög grad Brandts intresse, att han glömmer sitt ursprungliga ärende.
– Falckenskjold! utbrister han lifligt.
– Är Falckenskjold här?
För allt i världen, bed öfversten stiga in.
– Och sedan monsieur Panning försvunnit, tillägger Brandt godlynt småleende:
– Panning och Falckenskjold!
Detta påminner mig om gamla tider i Altona!
Jag inbillar mig nästan, att Wolff i nästa ögonblick skall öppna dörren och förkunna: middagen är serverad!
Men vi äro icke längre i det lilla huset vid Palmaille utan på det kungliga slottet Kristiansborg!
Hvem har återkallat Falkenskjold från Ryssland?
– Jag – svarar Struensee – har fäst kungens uppmärksamhet på Falkenskjolds tjänstgöring vid den ryska armén, där han i flera drabbningar mot turkarna utmärkt sig så, att han utnämnts till öfverste vid ingeniörerna och dekorerats med S:t Georgskorset för tapperhet i fält.
Redan i oktober förra året expedierades till vår legation i Petersburg order om hans återkallande, då kungen ämnar tillgodogöra sig hans militära duglighet och erfarenhet vid en föreslagen omorganisation af den danska armén.
– Så-å! – säger Brandt ironiskt.
– Skall nu också armén omorganiseras?
Finns det då icke i detta arma land en enda institution, som skall undgå att beröras af er reformatoriska tumme?
Var försiktig i era manipulationer, annars kommer man en dag att finna er drunknad under alla de inströmmande klagoskrifterna!
I detsamma inträder öfverste Falckenskjold och Brandt trippar ifrigt fram för att hälsa honom välkommen.
I Struensees väl ombonade inre kabinett brinner en väldig brasa på härden och han själf sitter ensam framför elden, rökande sin pipa, trött af dagens arbete.
Konungen och drottningen och hela hofvet hedra den franska komedien med sin närvaro.
Det är tyst i slottets trappor och korridorer.
Och han känner sig fri.
Dagarna flyga eljes som brokiga fjärilar i storm, en efter en försvinna de ur hans synkrets.
Han har aldrig tid att samla sig, hvila, tänka tillbaka.
Tankarna fladdra ständigt framåt, timmarna fyllas af arbete och nöjen, han måste spänna sina krafter till det yttersta för att hinna med allt.
Ofta har det på sista tiden kommit öfver honom en förnimmelse af längtan efter att få stanna ett ögonblick och hämta andan; men han är icke sin egen herre.
Omständigheternas makt drifver honom framåt på den väg, han inslagit.
Arbetet hopar sig omkring honom.
Hvar genomförd reform drager efter sig tusen nödvändigheter, nya förslag strömma ideligen in, pocka på hans uppmärksamhet, unna honom hvarken rast eller ro.
Allt måste ske fort, fort, i morgon kan det vara för sent.
Instinktivt känner han sin ställnings osäkerhet.
Han vet, att på de samhällets höjder, han bestigit, är marken hal som en gletscher.
Glider hans fot, faller han, och allting störtar samman omkring honom.
Icke dess mindre vandrar han framåt och markerar hvart steg med handlingar, om hvilka historien en gång skall bära vittne.
Då han tänker på hvad han uträttat, sväller hans själ af stolthet; och medvetandet om, att han utför en historisk mission, fyller honom med ett fatalistiskt lugn.
Han kan tvifla på, att hvar liten människomyras öde länkas af en personlig gud, men att det måste finnas något slags försyn för världshändelserna, tror han visst.
Och för den som fått kallet att ingripa djupt i ett helt folks utveckling, tör vägen vara utstakad på förhand antingen i enlighet med händelsernas inre logik, som förutsätter en historisk nödvändighet, eller i enlighet med en högre vilja, som räknar med hvar drifvande faktors inneboende kraft men också känner hans begränsning och vet hans mål.
I ljuset från samma fixa idé ser han allt.
Också Cupido framställer sig tydligare och tydligare för hans fantasi som en historiens genius, hägnande hvart nattligt möte med sina breda vingar.
Också i drottningens alkov inbillar han sig nästan ha en historisk mission, och han känner sitt öde fastsmidt vid hennes af en högre makt.
Han vet, att om han lämnade henne, skulle den blodets feberhetta, som nu mildras och dämpas af hennes hjärtas djupa böjelse, slå ut i excesser.
Hon skulle drifva vind för våg på sina lidelser och slutligen sjunka så djupt, att eftervärlden med afsky skulle nämna hennes namn.
Således rättfärdigas allt som skett af föreställningen om en händelsernas inre logik, och till yttermera visso har han en legaliserande förnimmelse af, att han i sitt förhållande till drottningen lika väl som i alla de reformer han genomdrifver, endast är ett organ för kungens vilja.
Om han icke ända från början trott sig känna kungens tysta välsignelse i luften, skulle han utan tvifvel kunnat kufva sin fåfänga, sin maktlystnad och sin sinnlighet, ty han mindes alltför väl, att han just då var gripen af en djup och allvarlig känsla för en annan.
– Nu är han inne i labyrinten och det finns ingen återvändo, han måste gå vidare, utan att veta hvart vägen leder.
Så te sig hans lifs senaste händelser i fågelperspektiv, då han med en kall och stolt blick betraktar dem från höjderna.
Men nu då han sitter ensam framför elden på sin härd, har han aflagt både den guldbroderade officiella högtidsdräkten och den historiska fantasidräkt hvarmed han eljes draperar sig, till skydd mot afundens fientlighet.
Han är trött, hvilar i tystnaden och njuter af att känna sig fri.
Hans sinne blir vekt, gamla minnen börja vakna och där lefver upp inom honom en egendomlig längtan efter en varm och solbelyst vrå långt, långt utanför hvardagslifvets strid.
Och han tänker på en afton för fjorton månader sedan – så långt tillbaka i tiden som om månaderna varit år – då han också satt ensam framför elden – och längtade efter två händer, som skulle stryka smekande öfver hans panna – och efter en dämpad röst, som skulle tala barnsligt till honom ur skymningen.
Det var Esther.
Och nu ser han henne komma, och nu minns han, hur hon blef hans.
Som i en feberdröm genomlefver han deras kärleks historia ända till den förfärliga natten och den ännu förfärligare aftonen därefter, då han såg henne för sista gången.
Samvetet bränner som en låga i hans bröst, då han tänker på, hvad hon sedan måste ha lidit, och hur hon ensam kämpat med döden för att ge lif åt deras barn.
– Han sitter med hufvudet tungt tillbakalutadt mot stolens stoppade ryggstöd och hela kroppen hopsjunken, som om han erkände sin synd, och ögonen slutna, som om han blygdes.
Men plötsligt reser han sig upp och börjar gå af och an på golfvet, jagad af en vålnad inför hvilken han åter känner behofvet att rättfärdiga sig.
Han har dock icke helt lämnat Esther i sticket!
Hon har åtnjutit den bästa vård; han har sörjt för att ingenting fattats henne; han har redan sändt hennes far beaktansvärda penningesummor och skall aldrig undandraga sig sina förpliktelser i detta fall.
Hvad mera skulle han väl kunnat göra?
Se henne, vågade han icke, han fruktade den långa och svåra uppgörelsen dem emellan.
I det tillstånd hon befann sig skulle den oundvikliga sinnesrörelsen kunnat skada henne; och själf fruktade han smärtan, ty han var fullt medveten om sitt hjärtas svaghet.
Dessutom ha tusen ting tagit hans tid i anspråk.
Men i afton är han fri.
Han stannar och drager djupt efter andan; hans hjärta bultar oroligt.
Hur skulle hon väl emottaga honom, om han komme nu?
Gråta en liten pers och sedan falla i hans armar?
Han är hennes barns far, hon hyser utan tvifvel ännu kärlek till honom – och i ensamheten har hon måhända redan försonat sig med tanken på, att hon icke är den enda?
Hon är icke en dam med ett rymligt hjärta och en spetsfundig själ, full af världsklokhet.
Hon är blott en liten kammarjungfru, som satt in allt hvad hon ägde af andakt och illusioner i sin kärlek.
Men just därför skall hon aldrig kunna glömma den brutala våldsbragd, hvarmed han sköflade hennes Eden – och i mörka stunder, då han känner sig ensam och trött och vek som nu, skall han alltid förnimma samma brännande sveda i bröstet – alltid minnas de stelt stirrande ögonen och hennes ansiktes smärtfyllda uttryck.
En half timme senare smyger han uppför trappan till hennes bostad och stannar lyssnande vid dörren.
Han hör ingenting annat än sitt eget hjärtas bultande och är till mods som en gymnasist, bidande med ängslan, längtan och spänning utanför sin tillbeddas hem.
Ändtligen öppnar han dörren och trefvar sig fram genom salen, som är mörk och kall, in i kabinettet.
Där sitter hon i ljusskenet, lutad öfver bordet och stickar på en hvit liten socka.
Då hon ser honom, blir hon mycket blek och för handen till hjärtat.
Så reser hon sig upp och kommer honom till mötes.
Det finns ingenting uppstyltadt eller tillgjordt i hennes hållning; den är full af naturlig, enkel värdighet.
Och hennes mörka pupiller glänsa exalteradt under de tunga ögonlocken – icke af älskarinnans lidelse, icke af någon blodets förväntan, utan af den hjärtats värme, som strålar ut i undergifvenhet och tålamod, den stora och starka känsla, som en mor hyser för sitt barn, när barnet sänkt hennes lif i sorg.
Hans ögon fyllas af tårar.
Han skulle velat falla på knä för hennes fötter, som den förlorade sonen; men han nöjer sig med att kyssa hennes hand.
Ingen af dem säger ett ord och han vågar icke smeka henne.
Han respekterar hennes tillbakadragenhet och välsignar hennes hjärtas ödmjuka stolthet.
Han står stilla och ser på henne och njuter af att andas luften i detta rum, varm och ren som hennes egen kyska själ.
Ändtligen säger han sakta:
– Detta har varit en svår tid för dig, Esther – Tro åtminstone, att också jag – – –
Han kan icke fortsätta, ty han blygs för att ljuga.
– Tack för all omtänksamhet – svarar hon stilla.
– Jag har aldrig saknat någonting under min sjukdom.
Skammens rodnad stiger honom till kinderna; han känner att han icke ens uppfyllt sina mänskliga plikter gent emot henne.
– Skall jag gå efter barnet? frågade hon.
– Ja, tack – låt mig få se vårt barn.
Där låg en förstulen smekning i den ton, hvarmed han uttalat de två sista orden.
Hon vänder sig om och öppnar dörren till den inre kammaren; och han följer henne.
Så enkelt och rent och hvitt allt är härinne!
Han föreställer sig ett ögonblick lyxen i sin egen sängkammare och den yppiga prakten i drottningens; och han finner vid jämförelsen, att Esthers sofrum nästan ser armt ut; men aldrig har han trädt in i drottningens budoar med samma förnimmelse af helgd, som genomtränger honom nu, då han stiger öfver tröskeln till Esthers kammare.
– Likväl vet han att också drottningen snart skall bli mor.
På golfvet vid sidan om Esthers bädd står en hvit vagga och på hufvudkudden hvilar en liten röd boll med små antydningar till mänskliga drag.
Han betraktar den med måttligt intresse; hans faderskänslor slumra lika djupt som barnet.
Hans hjärta är så fullt, att det värker af ömhet för den unga modern, som står vid hans sida.
Han föreställer sig hennes lidanden och ångest och vånda så lifligt, att kallsvetten pärlar på hans panna.
Esther lutar sig öfver vaggan, betraktar barnets lilla ansikte med en mors solstrålande ögon och hviskar:
– Han sofver.
– Skall jag väcka honom?
– Nej för all del – hviskar han tillbaka.
– Jag vill hellre komma igen en annan gång, när han är vaken.
Hon svarar icke.
De smyga på tå tillbaka till kabinettet därutanför.
Hon stänger försiktigt dörren efter dem och återtager sin plats och sitt handarbete.
Han sitter och ser på henne och drömmer.
Hit skulle han vilja smyga sig alltid, då hans själ behöfver hvila, ro och fred från tankarna, som eljes jaga hvarandra utan rast.
Här skulle han vilja aflägga alla hvardagslifvets bekymmer och bli barn på nytt och jollra med de båda barnen, af hvilka det ena är det andras mor.
Hon skall sitta med den lille på sitt sköte och hennes ansikte skall vara idel strålande lycka, ty moderskärleken, som försonat henne med sitt öde, skall ha strukit bort den stora smärtan ur hennes själ och samvetsagget ur hans egen.
– Esther! – säger han och lutar sig fram emot henne.
Och det tonfall, hvarmed han nämner hennes namn, kommer henne att bäfva.
Jag har gjort dig mycket ondt?
– Min vän har bara gjort mig lycklig – svarar hon stilla.
– Det andra var Guds straff – och jag visste alltid, att det måste komma.
Hennes ögon äro fuktiga af återhållna tårar men hennes darrande läppar småle.
Han böjer sig längre och längre fram emot henne, och hans blickar söka hennes själ.
Han talar sakta:
Jag ansåg det vara bäst för oss båda, att vi glömde hvarandra.
Jag har försökt men kunde icke.
Det bevisar, att jag i grund och botten har dig kär.
Det andra flammar upp häftigt och slocknar fort; det är någonting rent yttre, som icke berör det djupaste i mitt väsen.
Det djupaste – tror jag nu – tillhör dig.
Jag skall alltid betrakta ditt och vårt barns hem som mitt.
– Vill du låta mig komma och gå – och hvarken fråga mig hvarifrån jag kommer eller hvart jag går?
Jag vill aldrig bedraga dig.
Lifvet har tvingat mig in i förhållanden, som jag icke kan bryta – – men till dig vill jag ha rätt att gå när själen är tung och mitt hjärta hungrar efter godhet.
– Får jag då komma?
Han betraktar henne med dessa stora, blåa, inträngande ögon, hvilkas makt hon aldrig kunnat motstå.
Hon förstår, att han känner djupt hvad han sagt, men hur kan han tro, att hon skulle kunnat neka?
– Allt här tillhör ju icke mig – svarar hon.
– Och barnet är ju icke heller ensamt mitt.
– Nej! vidhåller han energiskt.
– Jag vill aldrig komma, om jag stör ditt lugn.
Hvad säger ditt hjärta och hvad säger du själf.
Tårarna rinna utför hennes kinder, när hon svarar:
– Också mitt hjärta är icke mitt.
Det tillhör min vän.
Då böjer han knä för henne, slår armen omkring hennes lif och ser henne in i ögonen som likna två mörka, daggstänkta penséer:
– Döm mig icke som andra!
Jag har stora mål!
Får jag komma till dig när mitt sinne är mörkt?
Hon tager hans hufvud mellan sina händer och ser på honom med en blick full af lycksalighet och full af smärta.
– Ja, ja! – säger hon innerligt.
– Må andra dela din glädje, blott jag får dela din sorg.
(28 Mars.)
Lyktan på hörnet glosar i frostdiset, Pilestræde ligger mörk.
Snön mellan gatstenarna skriker under hvar vandrares fötter.
Alltsomoftast skallrar den spruckna klockan på dörren till Peder Larsens ölhus, och en ljusstrimma faller ut öfver trappan.
Därinne är luften tjock af utdunstningar och tobaksrök.
Rundt om det aflånga bordet i skänkstugans midt sitta hedervärda småborgare, blossande på lerpipor, hvar med sitt ölstop framför sig.
De mindre borden i vrårna äro upptagna af mera tillfälliga gäster.
Mellan dem alla rör sig madam Larsen, lik en mummans genius, utdelande sina håfvor med rund hand, själf trind som en gräddmunk och huldsaligt leende med hela sitt mjuka, röda fysionomi.
Från hennes läppar flöda muntra ord, som krydda den skummande drycken i stånkorna och stopen.
Men bakom sin disk står Peder Larsen tyst, streckande den svarta taflan för hvart stop han utskänker, allt med en min så allvarlig, som skrefve han sin samtids historia.
Han har ett färglöst cirkelrundt ansikte med en liten blå tapp till medelpunkt.
– Till trots för förbudet af den 11 februari, bränner han i hemlighet brännvin af sin råg.
Ett örondöfvande sorl fyller salen, och tobaksröken hvirflar som ur en kokande häxgryta.
Högt uppe vid bordsändan, närmast disken och faten, ha stamkunderna sina bestämda platser, och här är kannstöpandet i full gång.
– En orättvisa är det och förblir det! – bedyrar hökar Povelsen.
– Tänka sig!
Där går jag och köper rågen i dyredomme, så mycket jag rår med, i förväntan på stabila priser.
Och just som jag skall börja sälja, fås kronans råg till halfva inköpspriset.
Är det någon rim och reson i det?
– Rim och reson? – upprepar bagare Jockumsen föraktligt – Det finns hvarken rim eller reson i det nuvarande regementet!
Gud låte mig aldrig säga mer än hvad jag kan stå för – men nog ser det ut som om man ville taga brödet ur munnen på alla oss småborgare.
– Brödet ur munnen på bagaren, och i munnen på de fattige! anmärker svarfvare Bruun torrt.
– Fattige?
– Povelsen tömmer sitt stop och knackar i bordet efter ett nytt.
– Hvem är icke fattig i dessa tider?
– Nej, nej men! – suckar färgarelagets ålderman, Schneider, i det han ser på sin granne med en menande blick.
– Därför är det ju också både rätt och billigt, att fattigrågen till sist hamnar i ditt magasin, Povelsen!
Povelsen rodnar af förbittring och slår sitt stop hårdt i bordet.
– Hvad angår det färgaren, hvart rågen tar vägen?
Du svälter min själ icke!
För det du doppar ditt hår i din egen kyp, behöfver du icke lägga näsan i andras affärer?
För resten ser du snedt på allting.
Detta är en anspelning, som gör kraftig verkan.
När Schneider blir vred, börjar han alltid vinda med ögonen.
Och nu då alla skratta, slå Schneiders vredesgnistrande blickar kors i luften framför hans egen näsa, medan han häftigt vänder sig mot Povelsen!
– Ja du – du – du hör alltid till dem som jama!
Men ju värre du gnyr, dess mer vet man ju, att du lägger på kistebottnen!
Bagar Jockumsen tager parti:
– Povelsen har min salighet rätt!
Aldrig såg man i kung Frederiks tid sådana spektakel som nu.
Och hvad hjälper det, att kungen gör sig gemen och blir bagare åt de fattige?
Jag såg hur det gick till utanför kronobageriet, när åttaskillingsbröden såldes.
Bara ett fördömdt slagsmål om kakorna!
Och den, som krånglat åt sig ett par, sålde dem strax.
Nej, brödet kan aldrig bli så billigt, att alla ha råd att köpa det – saken är bara den, att den fördömde doktorn, som nu har så mycket att säga, förföljer alla oss handtverkare – – ja, så är det!
– Och värre blir det nog, om karlen får hållas! profeterar
Povelsen dystert.
Hör! ropa småhandtverkarna från nedre ändan af bordet.
Skomakare Börresen reser sig och slår handen i bordet:
– Det är natyrligtvis meningen – skriker han – att våra gamla skrån ska upphöra.
Det har talats om den saken länge – och vi gick ju till kungs med en bön om skydd mot frimästare och andra frifräsare.
Men vi fick till svar, att arbetsfrihet skadar ingen.
Nu vill jag fråga – skadar den ingen, om den skadar mig?
Är jag ingen?
Nej, jag är mästare!
Men är det rätt att behandla mästare så?
– Nej! Nej! ropas det i korus omkring honom.
Men från ett af de mindre borden hörs ett kraftigt:
Jo! Alla se dit.
Där sitta tre studenter, som hittills i lugn och ro diskuterat dagskrönikan och druckit sitt öl.
En af dem höjer nu sin röst:
– Ser I, mäster.
I har en gång gjort mig ett par stöflar, som klämt värre än om de varit spanska.
Därför beställde jag nästa gång mina stöflar hos en gesäll, som gjorde dem bättre och till på köpet billigare.
Det kallas för fri konkurrens och är nyttigt för alla som slita skor.
– Men jag skall säga honom – utfar Börresen i vredesmod – att vi mästare icke vilja veta af slika nymodiga påhitt!
Rätt är väl rätt nu som i gamla tider – och så länge det finns lag i landet, skall den skydda oss för intrång – –
– Gör bättre skodon – infaller studenten – så skyddar ni er bättre själf!
– Fördömde likbärare! – ryter Börresen i det han flyger upp och med knuten hand störtar fram mot studenternas bord.
– Hvem har I lärt er veta hut af?
Studenten sitter stilla med handen på värjfästet, och svarar godmodigt småleende:
– Åtminstone kan det icke ha varit af er, mäster.
I tycks vid gud icke ha någon att lära bort!
Salen genljuder af skratt, och Börresen sätter sig åter, efter att ha uttömt sin vrede i ett par glåpord, som ingen hört.
Men färgare Schneider plirar förtroligt till honom med ögonen och nickar:
– Det är rätt, Börresen.
Dina stöflar må vara hur goda som helst, men ditt munläder är icke tillräckligt garfvadt för att duga åt de där spolingarna!
Studenten tycks emellertid ha fått blod på tand, ty då det blir tyst i salen, höres åter hans röst:
– Jag vill föreslå en skål för den nya tid som af alla tecken att döma håller på att rinna upp, och som inaugureras af reformer, större än vi sett här hemma i mannaminne.
Jag vill erinra om tryckfriheten och om den nya hofveriförordningen, hvarigenom bönderna åtminstone fått ett slags rättsställning gent emot godsägarna.
Allt tyder på att dessa gagneliga reformer skola följas af flera, ty människorättens tid är kommen, och omsorgen om de små och förtryckta lyser fram ur alla regeringshandlingar.
– Nummerlotteriet! anmärker Povelsen torrt.
Och det fnissas föraktligt omkring bordet.
Men en nyligen afskedad mönsterskrifvare, som gått ut att dränka sina framtidsbekymmer i öl, vänder sig mot studenten och talar i bitter ton:
– Hvad hjälper förordningar och reformer, när de styrande utan barmhärtighet öfverlämna oss alla åt svältdöden?
Hur många af statens tjänstemän, högre och lägre, ha icke redan kastats ut på gatan med hustru och barn?
Det är ett gudlöst regemente, och guds hand hvilar därför tungt öfver land och stad.
Hårdare vinter än denna ha vi icke haft i mannaminne, köld och hunger härja värre än någonsin förr, trots alla omsorger om de så kallade fattige.
Och tack vare de ekonomiska reformer, som företagits, blir det mer och mer ondt om pengar.
Handel och industri ligga nere.
Högadeln och de rika godsägarna lämna staden så att handlande och handtverkare gå miste om all förtjänst – men gatorna äro fulla af lösa trashankar och drifvare.
På landet ha bönderna ingen säd, markerna ligga obrukade, kreaturen dö af svält och pest – och till råga på allt går rykten om örlig – min tro är, att den yttersta domen stundar!
En djup tystnad breder sig för ett ögonblick öfver salen vid den hemska spådomen, och alla tömma sina stop, som gällde det att snarast möjligt reglera sina jordiska affärer.
Men bagaren Jockumsen bryter förstämningen genom att knacka i bordet efter mera öl.
– Och hvad betyder det väl, – frågar han för att åter få lif i diskussionen – att vi fått denne Holstein till öfverpresident?
– Det betyder – säger Povelsen högtidligt – att vi borgare beröfvats våra gamla rättigheter, som vi ha kungsord på, att styra vår egen stad.
– Natyrligtvis! – bekräftar skomakare Börresen med inbiten förtrytelse.
– Den där doktorn lägger sin näsa i allt.
Det dröjer nog icke länge innan hela magistraten blir afskedad liksom geheimekonseljen.
Men jag säger icke mer, annars kan hända, att jag kommer på fästning – och då har ju min gumma rätt att gifta om sig.
– Tror du, att käringen har lust till det? – frågar svarfvare Brunn.
– Ne-ej – men sådant kan man aldrig veta! svarar Börresen.
– Och det är ju i alla fall förbjudet i Guds lag.
– Ja! – erinrar mönsterskrifvaren från sitt hörn.
– Hvad Gud har förenat, skola människorna icke åtskilja.
– Nå, nå – säger Povelsen – vi veta alla, att slika nymodiga påhitt icke komma från kungen.
Kungen är mån om sitt land och sitt folk.
Hvarifrån de komma, är icke godt att säga – bäst att hålla tungan rätt i mun och icke förklena höga herrar.
Somliga mena ju, att allt det onda härrör från den svarte, som huserar på Kristiansborg
– Moranti eller Brandti heter han visst och kanske är han den lede i egen person.
Det är han som drifver herremännen från staden, till stor förlust för oss borgare, och i stället mönstrar fullt af pack till matroser, som drifva om på våra gator och ställa till slagsmål och spektakel.
Det heter ju till på köpet, att vi ska börja kriga med en annan svart satan där nere i Afrikas land och att det därför är sådan rörelse på Nyholm – – nog vill det både Mod och Dristighet till för att slåss mot själfva den lede – – –
– Slidder sladder, mäster Povelsen – ropar en annan af studenterna – I vet lika väl som jag, hvarför det arbetas dag och natt på varfvet.
Och skulle det bli allvar af, att ryska flottan lägger sig utanför och kastar bomber och kanske tänder eld på ert eget spannmålsmagasin – så behöfvas nog alla de nye galioterna – både Modet och Dristigheten – att hålla ryssarna i schack med.
– Å – invänder Povelsen – det är min själ så dags då, när magasinet redan brinner!
– Nå, nå – replikerar studenten, skrattande – om också magasinet brinner, kan källaren kanske ännu räddas!