Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj f. in.
I händelse af ett krig med vår granne i öster, måste armén samlas i Stockholm och trakten deromkring.
Stockholm ligger på en sådan plats, att dess förbindelse åt sjösidan med det öfriga landet aldrig kan afskäras; och man kan med all sannolikhet antaga, att hefästnings-linierna komma att läggas så, att ej heller förbindelsen till lands kan afbrytas, äfven om fienden skulle stå på ömse sidor om staden.
Denna punkt är belägen på det bröst, der Sverige skjuter ut i Östersjön, och en armé der kan försvara landet ända från Dalelfven till Motala ström.
Många af eder, Mina Hrr! torde kanske tro, att Sverige icke eger förmåga att öka sina stridskrafter utöfver deras närv:de numerär.
Jag vill då med några få ord omnämna, hurudan Sveriges krigsmakt var i fordna tider.
Gustaf Adolf egde år 1630 en armé af 38,000 man inhemska och 36,000 man värfvade utländska trupper.
Sverige, dess Österhafs-provinser inberäknade, hade då en folkmängd af endast 1 och f million.
Efter 30:åriga krigets slut, då Sverige egde en befolkning af omkring 2 millioner menniskor, uppgick den stående hären till 52,000 man, 42,000 inhemska och 10,000 värfvade utländska.
Carl X hade en armé af 60,000 man; och Carl XI bragte Sveriges försvarskrafter till den höjd att vid hans död 1697, den stående, i fred underhållna, armén utgjorde 65,600 man.
Under sådane omständigheter, och då Sveriges befolkning nu är ungefär dubbelt så stor, som under de nämnda tiderna, vore det väl besynnerligt, om vi ej skulle vara i stånd att uppsätta och på fredsfot hålla en armé af 50,000 man, helst när alel ar af denna armé, eller 20,000 man, endast öfvas under en tid af knappa 4 månader.
Det är eget, att när en rättsfråga uppstår i Europa, när det gäller sanningens och mensklighetens seger öfver despotismen och förtrycket, då uppstår hos oss en känsla, som manar oss att deltaga i striden, och denna känsla underblåses då af pressen, som tager sina lurar och blåser oss till kamp.
Så var det under Polska kriget.
Då ville man, att vi åtminstone skulle bjuda till att hämma vår östra grannes anfall mot en underlägsen stat.
Så var det ännu mer, då våra stamförvandter, då Danmark led och blödde och måste vika för öfvermakten.
Jag gillar denna känsla och jag gillar den politik, som bjuder att icke undandraga sig striden för frihetens och mensklighetens sak.
Men under sådana omständigheter måste vi ega armar, hvarmed vi kunna något uträtta.
Detta besinna vi dock ej under fredens lugn: vi tro på Guds försyn, och deri göra vi rätt, ty den Högste har under århundraden hållit sin skyddande hand öfver Svea land, och jag hoppas att Han äfven under kommande tider Den 7 Maj f. 111.
105 skall vaka öfver oss.
Men vi böra ihågkomma, att Guds försyn just uppenbarar ^sig i den starka folkanda, som icke skyr några billiga uppoffringar för värnande af fadrens älskade jord och mensklighetens heliga rättigheter, som förutser att stormiga tider kunna komma, som pekar på hvad vi fordom varit och som bjuder att ännu häfda oss en plats bland folkens antal.
För min del kan jag icke annat än gilla Utslcts förslag, och jag anser, att Sveriges sista K. o.
Ad. bör genom ett bifall till detsamma uttrycka sitt godkännande af K.
M:ts förslag till organisation af vår armé, utan att derigenom upphäfva den beväring, hvars närv:de öfningar äro så behöfiiga, på det den, så snart som möjligt, må vara beredd och färdig att ersätta sina i striden fallne kamrater.
Jag röstar således bifall till Utsk:ts förslag.
Frih. Leijonhufvud, Axel Hjalmar:
Bland de yttranden, som blifvit afgifne emot det föreliggande förslaget, är måhända Frih.
Raabs ett af de märkligaste, dels derför att Frih.
Raab, som vi alla veta, besitter vidsträckta kunskaper i militäryrket, och egnat nit och studier deråt, dels ock hufvudsakligen derför att han är den ende af förslagets motståndare, som gifvit en antydning till ett motförslag.
Jag vågar nu anhålla om några ögonblicks uppmärksamhet, för att i mån af min förmåga ingå i granskning af detta motförslag.
Till detta ändamål ber jag att få uppläsa några punkter af Frih.
Raabs anförande.
Ilan säger: »Om vi hysa betänkligheter vid att antaga förslaget att uppsätta en liten armé någorlunda öfvad och försedd med ett högst ringa och otillräckligt antal befäl, så finnes kanhända dock andra grunder för en organisation, såsom att af indelta och värfvade armén upprätta starka och väl utbildade befäls- och underbefäls-stammar till en större styrka; att deremot åtnöja sig med mindre öfning för den allmänna beväringen än den för beväringssoldaterne afsedda, men att på samma gång orubbad bibehålla den gamla grunden, allmän beväringspligt lika för alla.
Om t. ex. hvarje af de föreslagna 50 bataljonerna i fredstid erhölle officerare och underofficerare för 2 fältbataljoner, om hvarje stamsoklat, sedan han blifvit approberad, äfven måste genomgå en korporalskola vid regementet, och sedan de soldater, som dertill voro passande, äfven finge genomgå de af komitén föreslagna underbefälsskolorna distriktsvis, huru mycket skulle detta kosta och huru skulle armén komma att se ut.
Jo, kostnaden uppginge, utöfver den af komitén för befäl och stamtrupp beräknade, till omkring 300,000 rdr, eller mindre än hvad beväringssoldaternas öfning skulle kosta, och deras afUtsk:t före - 106 Den 7
Maj i', m. slagna aflöning blefve alldeles inbespard.
Och huru skulle armén komma att se ut vid krigstillfälle ?
Jo, genast från början skulle alla hundra bataljonerna uppsättas i mån af behof, till en styrka af 5, 6, 7, 800, eller till och med 1000 man hvardera, och på samma gång ett depotkompani för hvarje bataljon bildas.» Frih.
Raab har ansett, att den af landtförsvarskomitén föreslagna armé-styrka af 50,000 man väl öfvade trupper, som vore att genast vid krigets början tillgå, är allt för liten.
För min del tror jag dock, att om man vid krigets utbrott hade att välja emellan denna mindre styrka och den större, som Frih.
Raab föreslagit och som skulle komma att bestå af 20 å 30,000 man befäl, underbefäl och befälsämnen och 60, 70 till och med 80,000 man rekryter, hvilka möjligen icke hunnit ens till det första stadiet af soldatbildning, så vore den förstnämnda styrkan vida att föredraga.
Denna mindre trupp vore nemi. under freden fullkomligt öfvad och organiserad; den af Frilen föreslagna saknade deremot så väl behörig organisation sorn öfning och skulle i följd deraf vid krigets utbrott ej ega stort mera värde än en sammanrafsad folkhop, om än lifvad af det högsta mod.
Besinnar man vidare kostnaden för utrustningen af en sådan armé, kostnaden för underhållet midt under fredens lugn för den enorma materiel, som dertill erfordrades, kostnaden för ökadt antal artilleri- och ingeniör-trupper, för ökadt antal hästar, för ökadt behof af sjukvårdspersonal, af personal för uppbörd och redovisning etc. etc., så torde man nödgas medgifva att dessa kostnader vida öfverstiga, om icke landets krafter, så åtminstone förhoppningen och till och med önskvärdheten af att sålunda anstränga dessa krafter under fredens lugn.
Men, oafsedt allt detta, är det äfven en annan omständighet uti Frill.
Raabs orgasisations-förslag, som jag ber att få påpeka.
Huru lång tid tror Frilen skulle åtgå, innan den af honom föreslagna organisation skulle kunna genomföras?
Den af komitén föreslagna förändring skulle kunna fullbordas på 5 år, i hvad den rör beväringsmanskapet, och efter den tiden skulle vi hafva en armé af 50,000 man väl öfvade trupper.
Deremot skulle enligt min tanke genomförandet af Frih.
Raabs förslag draga ofantligt mycket längre tid.
Det grundar sig hufvudsakligen derpå, att större delen af arméns personal skulle blifva i tillfälle att genomgå befälsskolan.
Frih:n nämner i sitt anförande, att då kommitterade föreslagit, att 8 af hvarje bataljon skulle genomgå sådan skola, så kunde detta antal tredubblas, så att 24 af hvarje bataljon vid befälsskolan utbildades.
Men huru lång tid sknlle ej härtill åtgå!
Om man kastar en blick på programmet för dessa skolar, sådant det af landtförsvars-komitén blifvit
Den 7 Maj f. m. 107 uppgjord t, hvilket dock upptager endast det allra nödvändigaste, så synes dock deraf tydligen, att man icke kan hafva någon förhoppning, att gamla soldater, som tjenst 10 å 15 år, skola kunna genomgå skolan på ett sätt, att de deraf kunna hafva åsyftad nytta.
Det finge väl derför så tillgå, att hvarje approberad soldat skulle, efter afslutad rekrytskola, genomgå denna kurs.
Häraf synes hvilken lång tid skulle åtgå, innan de äldre hunnit blifva ersatta al de yngre, äfven om man, i likhet med komitén, nedsatte den beräknade tjenstetiden för soldaten af indelta arméen till 20 år.
Jag har velat påpeka detta förhållande, så mycket mer, som det något svär emot hvad Frilen i sitt nämnda anförande yttrat derom, att de närv:de politiska förvecklingajne i Europa kräfva en snar omorganisation af våra stridskrafter.
Jag har redan vid ett föregående tillfälle uttalat mina åsigter i denna Iråga; och jag skulle vilja instämma uti det yrkande, som blifvit af Gr.
Björnstjerna framstäldt, såvida icke deri förekomme en punkt, deri framhålles, att ifrågav.de organisation skulle byggas på en allmänt utsträckt öfning för beväringen.
Jag tror, att detta skulle medföra så stora kostnader, att det icke är att antaga, att det kan vinna bifall.
För den händelse denna punkt uteslötes, vore jag villig att biträda detta förslag.
Axel: (Yttrandet har af talaren icke blifvit återlemnadt).
Det må ursäktas mig, om jag något förlänger diskussionen, men jag nödgas till besvarande upptaga några anmärkningar, som blifvit gjorda mot förev:de förslag.
Alan anser, att förslaget innehåller allt för litet befäl, för att kunna antagas.
Det förslag, som nu är under öfverläggning, afser icke organisationen i sin helhet, och jag skulle således kunna förbigå denna anmärkning.
Sorn den emedlertid blifvit framställd, vill jag i förbigående upptaga densamma.
Jag får då bedja de Hrr, som framställt den, ytterligare genomläsa organisations-förslaget i denna del, och jag tror då, att de skola komma till ett annat resultat.
Villigt medgifver jag, att jag önskat att befäls-styrkan skulle något mera förökats, men lika så visst som laad tför s v a r s -k o m i té n hade att besvara frågan huru Sveriges stamtrupper efter komiténs åsigt borde ordnas, lika visst är ock, att komitén måste tänka på icke blott behofvet, utan äfven på möjligheten att tillfredsställa detsamma.
För min del anser jag icke tänkbart, att B,.
St:r eller den kommande representationen skola bevilja anslag till löner åt ett så talrikt befäl, sorn det man här 108 Den 7
Maj f. m. förklarat vara af nöden, och jag skulle vara fullt tillfreds, om blott befälsstyrkan blefve så stor sorn komitén föreslagit.
Min öfvertygelse är dessutom, att det icke är rätt och nyttigt att i fredstid hafva allt för mycket befäl, ty man bör äfven tillse, att befälet skall kunnajöfvas och hafva något att göra.
En annan hufvudanmärkning är den, att den föreslagna truppstyrkan skulle vara för liteu.
I detta fall skulle jag gerna vara med 0111 att sätta upp en större styrka, ty i min] tanke är den föreslagna, om icke för liten, åtminstone den minsta möjliga.
Men jag frågar ännu en gång, om det är tänkbart, att man skulle kunnat med hopp örn framgång föreslå en större styrka, ty man må säga hvad man vill, så är dock fråga icke blott om en massa, utan om enhofvad massa.
Jag hyllar den åsigt, att det är bättre att hafva en liten, men stridsfärdig styrka, än att hafva en stor styrka, om hvilken det kan vara tvifvelaktigt huruvida den kan föras ihop i kompanier, för att icke tala om bataljoner.
Då jag således utgår från nödvändigheten af att hafva en genast stridsfärdig styrka, och nöjer mig med ett mindre antal, återstår frågan om sättet att vinna detta mål.
Såsom jag vid förra tillfället på detta rum och äfven inom Utsk:t gifvit tillkänna, är jag icke någon anhängare af uttagnings-systemet.
Detta är en nödfalls åtgärd, men ingalunda så förhatlig, sorn man här velat låta påskina.
Jag tror ock, att när man en gång kunnat öfvervinna den motvilja, sorn för närv:de finnes deremot, så skall man blifva ganska belåten dermed, ty långt ifrån att den förstör idén om allmän folkbeväpning, utgör den sjelf en del deraf.
Det är nemi. icke fråga om att blott en del af beväringen skall vara pligtig att strida för fosterlandet, utan frågan är blott om hvilken del som först skall gå ut.
En värd talare har nyss sagt, att han så mycket mindre kunde tillstyrka lottning, som denna skulle förstöra hela begreppet®om allmän folkbeväpning.
Men jag vill fråga samme talare, huru han skulle vilja bete sig, om icke hela beväringsmanskapet, utan blott en del, skulle behöfvas vid uppbåd till krigstjenst.
Jag kan icke finna annat, än att, då man icke kan använda hela manskapet, måste man använda blott en del deraf.
Vid förra tillfället tog jag mig friheten erinra, att en lag finnes, som tillerkänner hvarje regemente rätt att ur beväringsklasserna plocka ut hvilka man vill.
Anse Hrr:ne kanske detta vara rättvisare?
eller kanske mindre mannamån eger rum med en sådan lag?
Jag tror det icke, och anser snarare att de, som anse nödigt att uttaga blott en del, borde förena sig om att försöka borttaga det motbjudande i uttagningssystemet.
Maj f. m. 109 Under öfverläggningarne liar man Hera gånger omtalat den Schweitziska militärorganisationen såsomgsärdeles förträfflig.
Nåväl, der eger också lottning rum.
Man liar äfven anmärkt såsom oriktigt, att beväringsålderns början, enligt förslaget, skulle framflyttas.
I detta afseende får jag nämna, att då man uppgör ett organisations-förslag, stöder man sig gerna på den erfarenhet, som uttalats af bepröfvade män.
När nu alla de auktoriteter, civila och militära, som hafva befattning med beväringsmanskapets mönstring och möten, enstämmigt förklarat, att beväringsåldern borde framflyttas, då är det väl icke underligt, örn de män, som haft sig uppdraget att uppgöra förslag till arméns organisation, fäst sig vid ett sådant förklarande.
En värd talare har yttrat, att förslaget innehölle en sammanblandning af systemer.
Jag kan icke neka, att det förvånat mig, att man från det hållet skulle klandra att vi sökt konservera hvad som möjligt var af det gamla.
Man har äfven sagt, att den ena principen aflöste den andra: de olika Dep:ts-cheferna hade olika principer till skötebarn; så hade en, sade man, haft till princip att skaffa penningar och derför skapat elit-systemet.
Elitsystemets värde må nu skattas ringa eller högt, men tanken, som låg till grund för detsamma, var den, att man borde försöka att ur beväringen hemta ämnen till ett blifvande befäl.
Det är icke första gången en sådan, om jag så får säga, illusorisk förhoppning misslyckats, och icke bör man derföre kasta löjlighet öfver sjelfva uppfinningen.
Mycket har blifvit ordadt om friköpningen, som man anser borde tagas bort.
Friköpningen eger emedlertid redan nu rum, och om jag i allmänhet hyser betänkligheter vid att förändra, är detta synnerligen fallet då förändringen skulle gå i den rigtning, att man skulle upphäfva en redan medgifven frihet, denna må för öfrigt vara riktig eller ej.
Jag älskar tro, att den är rigtig, men äfven om den det icke vore, bör man dock akta sig för att bortaga den.
Man kan icke framvisa något land, der friköpning från beväring icke är medgifven, och den vackra tanken, att alla skola personligen deltaga i landets försvar, kan icke tillämpas utan undantag.
Detta visar andra länders erfarenhet, och jag tror, att man handlar klokt, om man stöder sig vid hvad andra länders erfarenhet gifver vid handen.
Man finner det icke vara konseqvent att vilja framflytta beväringsåldern, då i landstormen ingå personer, som äro yngre än det nuv:de beväringsmanskapet.
Men detta betingas af de olika förhållanden, under hvilka de båda olika organisationerna skola uppträda, och för de 110 Den 7 Maj f. m.
Hrr, som studerat sig in i denna fråga, torde detta vara så klart, att det är öfverflödigt att jag på försvaret af denna del af förslaget spiller många ord.
Man har gått så långt i sm förkastelsedom öfver den föreslagna organisationen, att man förklarat sig hellre vilja tillstyrka att steget toges fullt ut och att beväringssoldaten förlädes ett helt år i kasernen.
Jag hemställer, huruvida detta kan vara behöfligt, då vi äro nog lyckliga att redan ega den stam, sorn man i andra länder söker förskaffa sig genom kasernerande.
Jag frågar ytterligare, huruvida det är tänkbart, att man, om man ryggar tillbaka för att låta ynglingen exercera i 60 dagar, icke mycket mera skulle rygga tillbaka för att förlägga honom ett helt år i en kasern, oafsedt de kostnader, som deraf skulle förorsakas.
Då ett organisations-förslag uppgöres, måste man tillse, att det icke får blott utseende, utan äfven kärna.
Detta är just hvad komitén bemödat sig om, och det är derföre den icke kunnat tillstyrka, att allmänna beväringen skulle fortfarande öfvas såsom hittills, ty då hade man verkligen egt skäl att tala om en stor apparat, utan innehåll.
Förslaget, säger man, kringskär skarpskytterörelsen.
Detta yttrande förstår jag icke; ty om skarpskytterörelsen hittills kunnat bära sig vid sidan af allmänna beväringen, inser jag icke huru den skulle kunna lcringskäras deraf, att en del af Sveriges befolkning får mera vapenöfning härefter än hittills.
Man har ånyo stödt sig vid citater ur General Lefréns yttranden.
Jag är ledsen, att äfven nu behöfva säga, att man icke läst till punkt, ty General Lefrén förklarade, att när beväringen öfvat sig i 17 dagar 2 år å rad, så kunde den, »efter några veckors gemensam öfning med stammen», rycka in.
Denna sednare del af hans anförande har man alldeles icke aktat om.
Det har yttrats, att fördelaktigare, än förslaget, vore ett inkorporerande af t. ex. 3:dje klassen.
I likhet med den talare, som framställt denna åsigt, tror jag, att det vore förmånligare att taga den 3;dje än den l:sta klassen, men jag ber den värde talaren räkna efter huruvida icke 3:dje klassen skulle vara för liten, då den icke utgör mer än 22,000 man.
Förslag till försvarsväsendets ordnande hafva här blifvit framställda i åtskilliga ristningar.
Jas; varnar O O O o E. o. Ad. för att antaga dessa förslag, icke derför att jag vill på något sätt förringa deras värde, utan derföre, att för dem, som haft sig uppdraget att efter bästa förmåga medverka till framläggandet af en fullständig plan till landtförsvarets ordnande, för dem framstår tydligen, att
Maj f. m. lil man icke bör vara snar att antaga nya förslag, ty de tåla att skärskådas från mera än en sida, innan de kunna antagas.
För min del skulle jag helst önska, att det förslag, som nu är under öfverläggning, blefve af R. o. Ad. bifallet; men jag finner allt för väl, att man bör noga besinna sig, innan man antager ett förslag af så vidtomfattande betydelse, samt att det derför icke är orätt, om förslaget får hvila ännu någon tid.
Ehuru jag önskar, att förslaget måtte antagas, och sjelf är beredd att rösta för detsamma, anser jag mig dock böra förena mig i det af Gr. af Ugglas framställda yrkande.
Med förmälan att tiden nu var långt framskriden samt att 10 ledamöter anmält sig för att afgifva ytterligare anföranden i ämnet, hemställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida R. o. Ad. behagade uppskjuta ofverläggningen till e. m:ns plenum samt åtskiljas; hvilket bifölls. R. o. Ad. åtskiljdes kl. A 3 e. m.
In fidem, O. Bralid. 112 Dea 7 Maj e. m.
Plenum kl. 6 e. m. .
Justerades ett protok:s-utdrag för förmidd:ns plenum.
Fortsattes föredragningen af Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Utlåt.
N:o 5, i ani. af K. M :ts Nåd.
Propos. ang. förändring i grunderna för beväringsinrättningen samt om bildande af en landstorm. o O Hr Rosensvärd, Johan Henrik:
(Detta yttrande har af No tar ier ne icke kunnat till protok:t uppfattas.)
Hr Reuterskjöld, Fabian Alexander Zephanias:
En värd talare besvarade under förmiddagens plenum med nej den frågan, huruvida vi hafva så stor och väl öfvad försvarsstyrka, som erfordras för ett väl ordnadt försvar.
Hvar och en, som tänkt i detta ämne, skall säkerligen instämma med honom.
För att afhjelpa denna brist, har K.
M. låtit en komité utarbeta ett förslag till våra försvarskrafters ordnande på ett sätt, som våra tillgångar och behof kräfva, och detta förslag har blifvit öfverlemnadt till R.
Det har förut såväl under de gemensamma öfverläggningarne som äfven inom hvarje Stånd särskildt blifvit så noga skärskådadt i alla rigtningar, att jag nu, af fruktan att trötta R. o. Ad., icke vill upptaga hvad som förut blifvit anfördt för eller emot detsamma.
Tanken på de stora härskaror, vår farligaste granne kan uppställa, skulle möjligen kunna ingifva oss misströstan om att kunna försvara oss mot en så öfvermägtig nation, men jag tror dock, att hoppet härom icke ännu bör öfvergifvas, och att, jag är förvissad derom, när den olyckliga stunden kommer, att fienden vill angripa vårt sjelfbestånd, vi skola visa, huru Svenska stålet biter och huru Svenska hjertan klappa. K. M:t har i hufvudsakliga delar gillat landtförsvarskomiténs betänk., hvilket visar, huru vi skulle kunna erhålla en försvarsstyrka, som i första Dea 7 Maj e. m. 113 första rummet skulle vara kraftig och dessutom bereda oss möjlighet till ett lifligt och långvarigt försvar, men K.
M. har dock, enär de föreslagna grunderna för vårt /> O ö försvars reorganisation så nära beröra håde allmänna och enskilda förhållanden, ansett att nationens tankar deröfver bort inhemtas.
Under diskussionen hafva anmärkningar blifvit gjorda mot Iv.
M:ts Propos., andra förslag hafva blifvit framkastade och många hafva tvekat, hvilket parti de borde taga; detta förhållande utvisar, att K.
M. rigtigt uppfattat frågan, då K.
M. vädjat till nationens omdöme, innan K.
M. framlagt förslag till lag.
Jag är öfvertygad om, att denna fråga har bättre framgång, ju närmare den blifver öfvertänkt af dem, som hafva lust och förmåga att göra det.
Jag har visserligen antecknat åtskilliga anmärkningar, som jag ämnat besvara.
Men, enär jag icke vill upprepa hvad som förut blifvit sagdt, inskränker jag mig till att yttra några ord med afseende å den fråga, som vid den gemensamma öfverläggningen i detta ämne företrädesvis berördes, nemligen att K.
M. ansett, att öfningarne för den del af beväringen, som icke skulle ingå i den föreslagna krigsförstärkningen, borde upphöra.
Jag får dervid fästa uppmärksamheten derå, att i K. M:ts Propos. finnes uttryckt en önskan, att öfningarne för hela beväringen måtte bibehållas, och att således, om R.
St:r skulle finna dessa behöfliga, något motstånd från K.
M:ts sida i detta afseende icke torde möta.
Det är i första rummet nödvändigt att kunna uppträda med en större styrka än våra stamtrupper och att dessa kunna förstärkas med en så öfvad trupp, att den med tillförsigt kan föras mot fienden, men, då vi icke hafva råd och i allmänhet icke heller lust att lägga så stor öfning å alla beväringsklasserna, blir det naturligtvis en nödvändighet att afgöra, huru detta fåtal skall uttagas.
K. M. har ansett detta kunna lämpligast ske genom lottning.
Denna lottning har blifvit mycket klandrad, men jag har icke hört någon lämpligare utväg föreslås.
En talare har yttrat, att han icke kunde gilla den grund, hvarpå K.
M:ts förslag är bygdt, samt att vårt försvar borde grundas på folkbeväpningen.
Det är sannt, att, om folkbeväpningen afser så vidsträckt vapenöfning, att verkliga soldater utbildas, är den det kraftigaste försvar, sorn kan erhållas.
Här har framställts ett förslag, att ynglingarne skulle vapenöfvas redan i skolorna och derefter intill beväringsåldern fortsätta sådana öfningar inom kommunerna, så att de utbildades till soldater, men jag hemställer, huru en lag, som påbjöd, att ynglingar, sorn icke uppnått beväringsåldern, skulle under vissa tiH.
V. 8 m Den 7 Maj e. ro. der samlas till vapenöfningar, skulle kunna upprätthållas.
Ynglingarne i våra folkskolor hafva vid skolgångens slut i allmänhet icke uppnått manlig ålder samt skulle anse sådana vapenöfningar endast såsom en lek; dessutom skulle, i anseende till de långa afstånden i vårt land, några öfningar å gemensam samlingsplats högst sällan kunna inträffa.
Således skulle vapenfärdigheten endast förvärfvas genom enskild öfning, men sådan är ingalunda tillräcklig, och jag vet icke, huru man på detta sätt skulle komma derhän, att ynglingarne kunde anses hafva ens den öfning, som rekryter erhålla i rekrytskolan.