Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Sedan anlägger ni, löjtnant, en munkdrägt, Annchen en nunnedrägt, förstås.
För sådana ha de vilde krigarne ännu en smula vördnad.
Jag bar lyckligtvis två dylika härinne."
Annchen gaf genast sitt bifall.
Icke så Joseph von Bierich.
Han hade länge beundrat den unga flickans utomordentligt vackra hår och var tvehågsen huruvida han skulle tillåta att det afklipptes eller ej.
"Kan det ej gå att lägga upp det", sade han derför.
"Se bara på detta hår", fortfor han och upplöste detsamma, så att det flöt i vågor ända ned till golfvet, "är det ej både synd och skam att förstöra en dylik prydnad?"
"Detta medgifver jag gerna", svarade mäster Wolf, "men tänk bara på hvad som kan hända om..."
"Det är derför inte sagdt, att mästers onda spådom ska' slå in", afbröt löjtnanten.
Mäster Wolf svarade käckt:
"Men, jag tycker att det är bäst att taga det säkra för det osäkra."
"Så tycker äfven jag", svarade Annchen.
"Du vill då låta afklippa din utomordentligt vackra hårprydnad?" sade Joseph von Bierich.
"Ja, heldre än att falla i de påfviskes händer", svarade den unga flickan raskt.
"Rätt så, min flicka", inföll mäster Wolf, "det höres att du rätt fattat storleken af den fara, som hotar er."
Slutet på denna tvist blef den, att ett försök gjordes, huruvida Annchens hår nödvändigt behöfde klippas af, och följden blef den, att detta alls icke var af nöden.
Kapuschongen skylde ändock tillräckligt den unga flickans hufvud.
"Nu gäller hon för eder korgosse, löjtnant", sade mäster Wolf.
"Glöm inte det."
Den gamle pistolsmeden förde derefter sina skyddslingar till en liten bakport, der allt ännu var lugnt.
"Men ska' inte ni, mäster Wolf, också följa med?" sporde Joseph von Bierich.
"Nej, jag stannar hemma och hoppas, att den svenske konungen nog skall komma till vår räddning nu liksom för ett år sedan."
"Men, han är ju i södra delen af landet", inföll löjtnanten.
"Sant, herre, men ett bud, som i förgår kom från Nürnberg, berättade annorlunda.
Mäster Degel, guldsmeden vid stora torget, har nemligen en son, som arbetat i den nämnde staden, och det är han, som berättat, att den svenske konungen skyndar hit uppåt.
Har Tilly fått stryk vid Breitenfeld, ja, ja, förlåt mig, löjtnant, så kan också Wallenstein få detsamma vid Lützen.
Se så, skynda er nu, jag hör att det kommer folk borta på gatan."
Den gata, vid hvilken mäster Wolf bodde, var både krokig och smal.
Den gamle pistolsmedens bostad och verkstad lågo just i sjelfva krökningen.
I samma ögonblick som mäster Wolf stängde bakporten efter de båda flyktingarne, bultade det på främre porten.
När pistolsmeden förstulet tittade ut genom en glugg öfver porten såg han till sin stora häpnad, att det var kejserlige soldater, som stod nedanför.
Men ännu mera häpen blef han, då han igenkände Franz Gründler bland dem.
"Det är han, som förrådt Annchen och löjtnanten", tänkte pistolsmeden.
"Jo, du är mig just en skön fogel du.
Önskar att du vore hängd i närmaste träd."
"Öppna genast!" skrek den österrikiske befälhafvaren.
"Vänta till dess jag får tag i nyckeln", hördes mäster Wolfs röst innanför porten.
"Hvad är ni för folk, som inte kan låta en ärlig menniska sofva i fred om nätterna?
Jag har nog styft arbete om dagarne, och behöfver derför hvila, när jag så kan få."
"Ja, nog ska' du få hvila och det för alltid", skrek österrikaren.
"Öppna bara genast!"
Den grofva bommen för porten blef i detsamma aflyftad.
Österrikarne stormade in under det deras anförare skrek:
"Undersöken noga hvarje vrå i det här rucklet; ja, hvarenda springa, ty affällingen kan lätt gömma sig der!
Satan tycker om sitt folk."
Under hånfullt jubel spridde sig knektarne öfverallt.
De vände upp och ned på allt och strödde under hånskratt mäster Wolfs arbeten vida omkring, bemägtigade sig hans redan färdiga vapen och bröto sönder allt hvad de kunde komma öfver.
Officeren sjelf höll sig icke för god att hålla till godo med ett par rikt inlagda dubbelpistoler, dem mäster Wolf hade till lagning från Lützens borgmästare.
Hans knektar, som vid plundringen föregingos med goda exempel, ratade icke heller hvad de kunde komma öfver.
Mäster Wolfs hela bo var således inom mindre än en half timme helt och hållet utplundradt.
Under det detta pågick höllo tvenne soldater vakt om Franz Gründler utanför verkstadsdörren.
Den stackars pojkens belägenhet var i sanning icke den bästa, ty för hvarje underrättelse som kom, att de eftersökte ej kunde anträffas, svor officeren de förfärligaste eder öfver den, som narrat honom att göra denna långa omväg, allra helst som bytet ej blef så rikligt som han hade väntat.
"Men, jag försäkrar, att de ska' finnas här inne", jemrade sig Franz Gründler.
"Det var inte så länge sedan jag träffade dem här i verkstaden."
"Nå, så ska' vi väl röka ut dem då", sade officeren hånskrattande.
"Tutta på rucklena!"
Förgäfves bad mäster Wolf om förskoning; de österrikiske pikarne stötte honom tillbaka.
Förgäfves bedyrade han, att Joseph von Bierich icke befann sig inom hans egendom.
Officeren sade i stället:
"Har han gömt sig, den kanaljen, så ska' jag nog röka ut honom."
Mäster Wolfs hus var icke det enda, som i dessa ögonblick stodo i ljusan låga.
Så långt blickarne kunde nå öfver staden syntes brinnande boningar och rundt omkring Lützen var en lysande krans af påtända byar och enskilda hus, en sorgligt skön tafla i den mörka novemberqvällen.
Just som Wallenstein höll in sin springare på Lützens torg och med skadeglädje i sina blickar såg på sitt hemska verk, framsprängde en af hans adjutanter i vildaste karrier.
Då hästen stannade framför hertigen af Friedland, segnade den sakta ned och uppgaf andan.
Adjutanten berättade med andan i halsen, att Gustaf Adolph icke var långt borta.
"Hur långt är han härifrån?" sporde friedländaren, icke utan synbar oro.
"Ungefär tre mil."
"Och ni har ej förr gifvit mig underrättelse derom", sade Wallenstein med en grym blick på den af trötthet nästan uppgifne officeren.
"Herre", svarade denne oförskräckt och såg Wallenstein modigt i ögonen, "om ni såsom jag skulle jagas i öfver åtta dagar utan att komma ur sadeln, tre dagar vara utan mat, instängd i en eländig håla, utanför hvilken Stålhandskes finske ryttare hålla vakt, och ändock lyckas smyga er ut, så tror jag, att ingen menniska, vore det än kejsaren, skulle ha något att förebrå er för.
Jag vet dock att jag gjort min pligt."
Wallenstein, som visste, att adjutanten var en af hans skickligaste och mest pålitlige officerare, öfverräckte till honom en börs och gaf honom tillåtelse att begifva sig till hvila, för att med friska krafter kunna uppträda i den stundande striden.
Friedländarens tåg gick derefter ut ur staden och lägret uppdrogs strax i norr om densamma vid de väderqvarnar, som der gjorde ett välkommet afbrott i den öfverallt rådande enformigheten.
För att försvåra den svenske konungens anfall lät Wallenstein gräfva en bred och djup graf tvärs öfver landsvägen och planterade der några batterier grofva kanoner.
Så rustad inväntade han "snömajestätet."
När Joseph von Bierich och Annchen Mayer väl hört den lilla bakporten stängas efter sig, slöto de sig intill hvarandra och tackade innerligt Gud tur, att de befunno sig utanför pistolsmedens hus.
Mäster Wolf hade nemligen sagt sig hysa starka misstankar på Franz Gründler, såsom den der skulle vara nog lågsinnad att kunna förråda dem för österrikarne.
"Ja det tror jag honom nog om", sade nu Annchen, "det är inte första gången han visar sin svartsjuka."
"Så mycket större skäl för oss att söka komma ut ur staden", inföll Joseph von Bierich.
"Om någon af mina bekanta finnes i Wallensteins här, och jag är säker på att många dylika finnas, ska' inte munkkåpan förmå skydda mig, så mycket är säkert."
"Men hvart skola vi fly?" hviskade Annchen bestört och ända till det yttersta rädd.
"Bara vi komma ut ur staden, sa styr nog Gud våra steg", svarade Joseph von Bierich förtröstansfullt.
Öfferallt på gatorna svärmade lutheraner och katoliker om hvarandra.
I hvartenda hörn var det mer eller mindre blodigt slagsmål.
Våra båda förklädde älskande höllo en gång på att bli indragne i ett dylikt slagsmål.
Joseph von Bierichs kännedom om munkarne kom honom dock väl till pass.
Mot sin vilja måste han likväl nu predika korståg mot lutheranerne, och detta gjorde han stående på en hörnsten, så kraftigt, att alla lutheranerne i en enda blink jagades från platsen.
"Det är förfärligt", yttrade han derefter till Annchen, under det de skyndade framtill stora torget, för att derifrån leta sig en väg ut till landsbygden, "men jag kunde icke handla på annat sätt."
"Inte förebrår jag dig", svarade Annchen och tryckte ömt hans hand, "du har ej kunnat handla på annat sätt för att rädda oss."
På stora torget var en förfärlig villervalla.
Menniskor, hästar, kanoner, allt blandades i en gräslig förvirring, genom hvilken dock hördes detta rop, i början dämpadt, sedan starkare:
"Svensken kommer!"
Joseph von Bierich och Annchen trodde knappt sina öron när de hörde detta, men de skulle snart få bekräftelse på denna glada tidning.
Skyddad af sin munkdrägt gick Joseph von Bierich fram till en grupp officerare, som han såg vid ena hörnet af torget, höjde sin hand och uttalade den betydelsefulla formeln:
"Pax vobiscum."
Officerarne korsade sig andäktigt.
Den föregifne patern fortfor:
"Är det sant, att den gudlöse kättarkonungen är i antågande?"
"Ja", svarade den ene officeren spotskt, "den heliga jungfrun vare lofvad!
Sedan han förut brutit hornen af sig mot Alte Veste, ska' han väl nu helt och hållet gå under."
Joseph hade hört nog.
Fattande
Annchen vid ena handen skyndade han efter de ut ur staden ilande trupperne, men hade icke hunnit mer än till halfva torget, då en hand plötsligt ryckte honom i kåpan.
Den falske munken vände sig häftigt om och drog till hälften dolken, färdig till försvar.
"Stilla, stilla". hviskade mäster Wolf, ty det var han, som af en händelse träffat på sina vänner.
"Stanna här, så få vi nog se ett skådespel, som vi aldrig ha sett förut, åtminstone ej du, Annchen."
"För Guds skull tala ej så högt", inföll Joseph von Bierich.
"Lyssnande öron finnas öfverallt."
Den gamle pistolsmeden sänkte tonen en smula då han sade:
"Det är Franz Gründlers slut, som vi få se."
Annchen kände hur hon bleknade.
Benen ville knappt bära henne och hon skulle ha fallit till marken, om ej Joseph von Bierich och mäster Wolf gemensamt uppehållit henne.
"Men hvarför ska' han då dö?" sporde hon, under det kallsvetten rann utefter hennes panna.
"Ja, hvarför ska' han dö?" frågade äfven Joseph von Bierich förvånad.
"Derför att han velat förråda eder."
"Mig."
"Förlåt mig, mäster Wolf, men jag begriper sannerligen ingenting."
"Då ska'
ni få höra.
Medan den österrikiske officeren var som bäst i farten med att tutta på mina hus, ni kan se branden der borta, strax till höger om kyrkan, lyckades jag smyga mig undan och fick då höra hvad österrikaren sade till Franz.
Just så här sa' han:
'Du har bedragit oss.'
'Nej', sa'
Franz, 'han finnes bestämdt här inne.'
'Men, du ser ju sjelf, att här inte en gång finnes en katt', svarade officeren.
'Dumt att jag inte kunde få tag i honom och betala honom för gammalt i Wien.'
Slutet på visan blef att officeren befalde sina män att föra den stackars Franz Gründler till stora torget och skjuta honom.
Ja, se der kommer tåget.
Ser ni inte der vid lyktskenet hur hvitt den olycksalige pojkens ansigte är?
Det är svartsjukan, som drifvit honom till detta steg."
Under det mäster Wolf talade, hade Annchen plötsligt fått en idé.
Utan att närmare redogöra för densamma, hviskade hon:
"Det är synd om Franz, jag vill rädda honom."
Joseph von Bierich och mäster Wolf betraktade henne med förfärade blickar.
"Är du galen?" sporde den först nämnde och kramade den unga flickans hand så våldsamt, att hon nära nog uppgifvit ett rop af smärta.
"Ja, det samma frågar jag också", sporde mäster Wolf.
"Nej", svarade Annchen.
"Låt mig bara hållas och allt ska' gå bra."
Mäster Wolf visste förut, att det skulle vara omöjligt att försöka hindra den unga mjölnardottern från att sätta sitt beslut i verkställighet.
Tillsammans med Joseph von Bierich trängde han sig för den skull fram mellan de tätt sammanpackade menniskohopar, som dels af nyfikenhet, dels af medömkan strömmat till för att åse exekutionen.
Franz Gründler var hvit i synen som ett lakan, då han fördes fram på torget.
Det fladdrande skenet från oljelamporna och från soldaternas facklor gjorde hans utseende ändå hemskare.
Soldaterne voro uppstälde och officeren skulle just gifva tecknet, då Annchen modigt trängde sig fram mellan knektarnes led.
"Hvad vill ni, vördade syster?" sporde officeren då han varseblef Annchens nunnedrägt.
"Hertigen vill ej, att fången skall skjutas", svarade den unga flickan utan att blinka.
Officeren tog ett par steg tillbaka.
"Vill inte", sade han förvånad, "hur vet du det?"
"Jag har hans befallning att föra fången med mig till ett kloster."
Med dessa ord visade hon för den förbluffade officeren ett papper med Wallensteins namnteckning och sigill.
Officeren, som ej kunde läsa, trodde att det var på hertigens af Friedlands befallning, som den unga nunnan handlade och öfverlemnade derför utan prut den stackars lifdömde Franz Gründler i hennes vård.
Allt detta hade försiggått på mindre tid än fem minuter.
Officeren ämnade just aftåga med sitt folk, då en svartmuskig karl, en af dem, som förgäfves sökt att vinna Annchens hand och hjerta, framträdde och berättade, att alltsammans var en list af den unga mjölnardottren.
Anklagaren yttrade till slut:
"Hon är lika mycket nunna som jag är munk."
"Men skriften", utbrast officeren brydd, "hvad säger du om den?"
"Antagligen falsk", svarade garfvaren Friedrich Krone och skrattade hånfullt.
Att han blifvit så grundligt lurad, detta retade den kejserlige officeren till det yttersta.
"Tusen gulden åt den, som leder mig på förräderskans spår", skrek han så högt, att det hördes öfver halfva torget.
Friedrich Krone var genast beredd att förtjena de tusen guldena.
"Jag vet hvar hon bor", sade han.
"Dessutom har hon nog inte ännu hunnit utom staden."
Sedan den tjocke sergeanten blifvit upphjelpt på en häst, skyndade officeren med sin trupp ut mot de norr om Lützen liggande väderqvarnarne.
Under det Joseph von Bierich låg sjuk hade Annchen en dag bland hans papper, öfver hvilka hon sjelfmant tagit tillsyn, träffat på ett stort plakat, som retade hennes nyfikenhet.
Det var en fullmakt, utfärdad af Wallenstein.
Utan att vidare tänka derpå hade hon gömt detta papper och kom ihåg, att hon bar det på sig; just då mäster Wolf omnämnde att Franz Gründler skulle skjutas.
Som en blixt från en klar himmel slog henne genast den tanken:
Berta Funcke
Den tyveaarige Forfatterinde til »Berta Funcke» har bedt mig skrive et Forord til hendes Debut.
De var, skriver hun, den förste, der lærte Berta Funcke at kende, den förste, som fattede Venskab for hende – nu, hvor hun staar i Begreb med at gaa ud i Verden, hvor saa mange skal se og dömme hende, maa De fölge hende som Ven et Stykke paa Vei.
Jeg gör det uendelig gerne, og ikke alene, kære Stella Kleve, fordi det giver mig en fattig Leilighed til at bevise
Dem mit Venskab, men ogsaa fordi det er mig en Glæde at indföre i Literaturen et eiendommeligt og frcmtidsrigt Talent.
Det var i Sommer, hen mod Hösten, en ung svensk Dame paa Gennemreise fru Sweitz opsögte mig i Köbenhavn og bad mig læse en Novelle, han nylig havde skrevet ...
Det er en ung Piges Historia, sagde hun, indtil hun bliver gift.
– Den slutter ved Brylluppet?
– Ja – naturligvis – og den unge Dame lo – om Bryllup ved jeg virkelig ingenting.
Den Novelle – »Flirtations», hed den – om hvilken den svenske Dame önskede at vide min Mening, var det fragmentariske Udkast til denne Bog.
Næppe blev nogensinde et Manuskript læst med större Interesse end »Flirtations» snart blev af mig.
Ti midt under vrimlende Paavirkning fra her og fra der fandt jeg hos den unge Forfatterinde en saa dyb psykologisk Kundskab, en vidunderlig Oprigtighed, en næsten naiv Sanddruhed – Egenskabe, der forbauser hos enhver Begynder, men som hos en ung, tyveaarig, debuterende Kvinde rentud maa besnære.
Efter nogen Tids Overveien oversatte jeg Novelle- fragmentet og lod det optage i »Literaturtidende» i den danske »Nationaltidende».
Skitzen gjorde ikke ringe Opsigt, blev meget læst og meget efterspurgt.
Spörgsmaal meldte sig om at udgive »Flirtations» som Bog.
Det altfor fragmentariske og spredte i Skildringen syntes mig imidlertid at göre Udgivelsen som Bok utilraadelig.
I Stedet derfor opfordrede jeg Stella Kleve til at udföre sin Skitze og söge at göre et Maleri af sin Studie.
Jeg bad hende fremfor alt dvæle nærmere ved Bertas Barndom.
Ti Skildringen af Barndommen vilde forklare Bertas Liv og vilde blive det Lys, i hvilket vi siden saa Kvinden.
Stella Kleve fulgte Raadet, og »Flirtations» blev til.
»Berta Funcke».
Egenlig er jeg kun en slet
Dommer over det hele Værk.
Ti hvert Kapitel er jo blevet til næsten under mine Öine, og mens jeg saaledes har levet sammen med det fremmede Arbeide, er det blevet mig kært, som var det mit eget.
Der er maaske derfor ogsaa i denne Livsskildring Feil, jeg ikke har haft
Öie for, maaske er der Fortrin, jeg overdriver.
Men hvis saa er, skyldes det i siste Instans kun selve det overordenlige Talent, som findes i Stella Kleves Roman.
Berta Funckes Billede er en Akvarel.
Malet med Akvarellistens lidt blaserede Farve, en smule fornemt gjort som al Akvarelkunst, eier Verket en vis distingueret Skönhed.
Figuren hæver sig frem med Damens Holdning, den unge Piges Ynde.
Men fremför alt bærer hver eneste Linie, bringer hvert mindste Træk Bud fra et mærkeligt Temperament, fra et moderne Liv.
Vasa i Finland 5 Maj 1885.
HERMAN BANG.
En lång hvit herrgårdsbygnad med veranda, en stor grusad gårdsplan med trädgrupper på sidorna; midtför den stora trappan en väldig sandhög – torr, hvitgul i det starka solskenet.
Helt uppe i sandhögen satt en liten flicka – mycket liten, hon såg icke ut att vara äldre än tre år.
Hufvudet var bart, det korta, ljusgula håret glänste som silfver mot solen.
Det lilla ansigtet var nedsöladt af knapt torkade tårar, och läpparne darrade ännu nervöst, som efter en skrikparoxysm.
Den hvita, broderade kolten var ohjelpligt tillskrynklad och nedsmord, och sanden låg strimmvis i vecken.
Bredvid henne stod ett par små skor, som tydligen nyss voro afsparkade, ty hon höll just som bäst på med att draga af sig strumporna.
Hon lyckades också att kränga dem af sig och kastade dem öfver skorna.
Gned den ena lilla bara foten emot den andra, och stack dem så båda två resolut in i den varma, mjuka sanden tills halfva benen voro begrafna deri.
Så skrattade hon och drog ut dem igen, för att genast på nytt utföra samma manöver, under det hon drog ihop ögonbrynen och tätt tryckte tillsammans läpparna.
Borta vid kökstrappan på gafveln satt en piga på det nedersta trappsteget och pratade med drängen, som nyss hade burit fram vatten och ännu stod med oket på axlarna.
De talade mycket högt och brusto slutligen ut i ett bredt, skallande flatskratt.
Så – med ett slags skämtsamt koketteri – slog hon honom midt i ansigtet med den grofva stickstrumpan.
Gaf till ännu en skrattsalfva och sprang sin väg med ullgarnsnystanet rullande efter sig, – bort till den lilla flickan i sandhögen.
Hon satt nu slapt hopsjunken, nästan som domnad i den starka, lumra värmen, och drog fötterna långsamt – halft mekaniskt – upp och ned genom gruset.
Då och då lyfte hon upp benet och sparkade kring sig ett regn af hvitgul sand.
Pigan tog henne omildt i armen och drog henne upp.
»Usch, så Berta ser ut!
– Fy skäms!
Hvad skall mamma säga då hon kommer hem – hva?
Hon skakade henne och begynte slå bort sanden från klädningen.
Den lilla började fläbba igen och ryckte sig lös, i det hon sade med denna förnäma muttenhet, som barn så ofta antaga mot tjenstfolk:
»Anna tan då – Berta vill va här.»
»Och utan skor och strumpor?
– Gud tröste oss för den ungen!»
Hon grep den ena strumpan och drog till sig den lilla foten för att sätta den på.
Men nu blef barnet rasande.
»Inte ha det otätta på – Berta vill tänna sannen.»
Och så borrade hon sig ånyo ned i sin sandhög.
Pigan stod rådvill med strumpan i handen och mumlade något om »olidligt bortskämda ungar.
I detsamma svängde en liten öppen vagn in på gården.
En herre hoppade raskt ur och hjelpte sedan damen ned.
Han var en stor blond karl med breda axlar och högburet hufvud.
Och der låg något godsint, glädtigt i ögonen och kring munnen.
Hon var liten och temligen fet – något som framträdde ännu synligare genom den ljusa mantiljen.
Ögonen, som tittade fram under kapotthatten, voro ovanligt skarpa och blixtrande, och hennes rörelser voro mycket lifliga.
Hon gick rakt fram till den lilla flickan.
»Se här är nu ändtligen mamma igen hos sin lilla Berta» sade hon med ömt jollrande röst och böjde sig ned öfver barnet.
Derpå skarpt:
»Men Gud bevare oss väl så hon ser ut!
Hur kan Anna låta henne hållas på det viset?»
»Jesses, frun – – hon –»
Barnet hade kastat sig öfver modern och klängde sig nu uppåt henne hållande fast i klädningen med både sina små smutsiga händer.
»Berta vill inte bli fattad – fy, tant vann!»
Hon ryste lätt och dolde hufvudet mellan vecken af moderns vida klädning.
»Men hon ser ju ut som en liten gris; frun vände sig rådvill till sin man.
Han tog upp den lilla i sina armar och kysste hennes smutsiga ansigte; lyfte henne högt upp i luften, så att de bara fötterna sprattlade öfver hans hufvud.
»Åh, Herre Gud, Emmy, låt bara flickan hållas.
– Man skall aldrig tvinga barn.»
– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Denna scen var egentligen det enda rigtigt klara minne Berta hade från de tre första åren af sitt lif.
Hon kunde icke begripa hvarför – den var ju icke alls på något sätt märkvärdig – men hon kom bara så tydligt ihåg det alltsammans.
För öfrigt mindes hon endast – och det berättade de också för henne – att hon som mycket liten alltid var så ytterst ängslig och kinkig af sig.
Och så envis – hon grät i timtal.
Icke högt, skrek ut, som andra barn bruka göra; nej, hon bara jemrade sig – ömkligt, hjelplöst.
Sjuklig var hon också.
Hennes föräldrar klemade med och skämde bort henne.
Men de kunde aldrig begripa, hvarför Berta hade blifvit en sådan liten klen stackare, »ty både far och mor voro ju så friska och duktiga.»
Modern påstod emellertid, att det kom sig deraf, att hennes amma låtit henne svälta, medan hon ännu var mycket liten.
Den der amman skulle i alla fall ha varit en besynnerlig och lättsinnig varelse, sade man.
Berta mindes henne icke alls.
Då hon grät, var det ingenting som kunde trösta henne så som blommor.
Hon hade en ordentlig passion för dem.
När hon såg dem, grep hon efter dem med båda händer – isynnerhet dem, som voro stora och i lysande färger.
Blommor och parfymer.
Fru Funcke vågade knapt låta en eau-de-cologneflaska eller en pomadburk stå framme – Berta hälde det alltid på sig.
En af hennes förnöjelser var också, att i skymningen smyga sig ut i pigkammaren.
Der sjöng köksan för henne – vemodiga gamla folkvisor och romanser, om »Hjalmar och Hulda», om »Skön Anna» och om »det gångande skepp som fullt med grefvar var».
Hon älskade sorgliga historier och grät, då de slutade olyckligt.
Men voro de muntra, så ville hon alls icke höra dem.
Sedan då hon blef litet äldre, började hon tycka mycket om dockor.
Hon klädde ut dem i högsta grad fantastiskt i alla möjliga lysande trasor.
Och när hon lekte, pratade hon mycket, härmade alla vuxna personer, som hon kände.
Folk tyckte att hon var ohyggligt lillgammal.
En gång hade hon varit i staden och fått gå med på theatern.
Hon var då sju år.
Stycket gjorde ett vidunderligt intryck på henne.
Om qvällen då de kommo hem, ville Berta alls icke gå och lägga sig.
Hon gick fram och tillbaka på golfvet, talade för sig sjelf och härmade skådespelarne.
Fadern skrattade åt henne, men modern ångrade att hon fått gå med:
»Nu glömmer hon det aldrig igen».
Sedan spelade hon alltid komedi; hade gossarne, ett par kusiner, som brukade vara ute hos dem öfver sommaren, att spela med.
De satte sjelfva ihop pjeserna och uppförde dem ute i en förfallen paviljong nere i parken.
Fadern gladde sig åt, att Berta började bli så »hurtig».
Hon lekte nu alltid helst med pojkarne, sprang i kapp med dem, slogs, brottades, och ansträngde sig till det yttersta för att icke synas »våpig» eller »flickaktig».
Det var emellanåt.