Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Jag tänkte: får räfven tag i dig, så biter han hufvut af dig som om du vore en gås."
"Ack, far, jag darrade som ett asplöf och du satt så lugn och stilla."
"Kära barn, icke var det första gången, som jag väntat på att döden skulle ta makt med mig, och engång skall man ju deran, om än man gerna ville ha en hederligare död än gåsen.
Dock hoppas jag att Gud förlåter mig mina synder, om jag än kommer och ber derom ett hufvud kortare än förr."
Derpå gaf han pojken en lindrig smäll med flata handen och sade: "Seså, far hem nu med god fart.
Opp på ugnen med dig och bed mor torka din skjorta, jag tänker du ingen annan har att ömsa på dig."
"Nej se, katten far J, var det icke visst och sannt ändå", ropade mannen med knytet, som nu hastade fram.
"Ja väl är det sjelfvaste herr Erik i lifslefvande lif och blod.
Husbond, husbond.
Gud välsigne eder.
Nej maken har jag ej sett."
"Jaså, det är du, Elias.
Nå, hvar håller du hus nu för tiden?"
"På landsvägen, ingenstans nu, herre, om ni ej vill vara så god och ta mig i er tjenst igen.
I och jungfru Sigrid, nå si hvad J har blifvit fager och vuxit.
Så många gånger jag, vettvilling och ostyriga pojke, gjorde eder harm och retade ert fromma sinne att ge mig en smäll, skulle jag inte känna igen er!"
"Nå Elias, du lär ha tyckt att det bestods för mycket af slaget, efter du rymde ifrån mig."
"Herre, si sådan är jag, icke ett strå bättre än förr.
Herre förlåt mig."
"Nå, men hvarföre har du ej kommit och sagt det då?"
"Kunde jag väl det?
Jag tänker ni kanske beskyllt mig för, att ha stulit er häst?"
"Nej, hästen hittades död, och när du försvann, så gissade jag, att du ej vågade komma tillbaka."
"Ja, jag vet ej rätt om jag ej vågade, eller om jag ej snarare tyckte att jag ej mer var värd att se ert signade ansigte och äta ert bröd!
Sannt var det ock, att jag ej det var."
"Nå, hvart tog du sen vägen?"
"Jag blef soldat och kom öfver på Revalska sidan, och der var jag i sex år, och der lefde jag ibland vildt nog; men allt gnagde mig samvetet, och jag tror nästan ändå, att det till slut var er döda häst, som gjorde så pass folk af mig, som jag sen blef.
Allt mer och mer tärdes jag af längtan, att få komma och be husbond om förlåtelse, och jag fick ingen ro förr."
"Nå, hvarföre kom du inte?"
"Det kunde jag omöjligt göra, om jag ej på något satt kunde visa er, att jag hade allvar med, min ånger.
Men se, så kom en vacker dag klubbhären till oss och brände opp godset och förstörde trädgården, och aldrig hittade jag af mina pengar, bara några hopsmälta silfverklumpar, och det var ej värdt fjerndelen af det som brunnit."
"Min husbonde hade sen annat att göra för folket, än laga trädgården i skick, och så blef jag ledig.
Nu hade Gud straffat mig och tagit pengarna ifrån mig och tjensten med, så att jag nu skulle som en riktig arm syndare masta komma till er, utan att ha nån förtjenst att åberopa, utan blott nödgas anropa er mildhet.
Jag tyckte att jag hade ingenting mer att lefva för i verlden, när jag ej hade att hoppas er förlåtelse."
"Nå, hvart ernade du dig nu?"
"Knappt jag sjelf vet.
Men nu, herr Erik, hoppas jag att J icke förskjuter mig, utan tar mig i eder tjenst åter."
"Käre Elias, ser du icke på mig, att jag är en fattig man, som ingen tjenare kan hålla.
Det må du ock få veta, att jag flytt undan hertigen och har säkerhet till lifvet, endast så länge, som ingen förråder mig."
"Herre är det så, si då är det nu allrabäst, ty då kan jag ju verkligen vara er till nytta.
Har ni ej råd att bestå er tjenare, så har jag åtminstone råd att bestå mig herre."
"Det kan allt vara godt och väl, men jag äger ej ens så mycket att jag kunde ge dig kläder och föda.
Som du vet äger en död man ingenting och hertigen har haft försorg att ge mig arfvingar."
"Nå ja, det vore visst sak, det.
Käre herr Erik, aldrig var ni svårbedd förr i verlden; var nu inte heller omild emot mig, utan tag mig i er tjenst."
"Det är i sanning en präktig tjenst, du är så angelägen om", sade herr Erik skrattande, "men icke har jag heller hjerta att försmå din välmening.
Om icke, så må du få din trohetslön af honom, som ingen olönt lemnar."
"Tack, tack, min älskade och hjertegode herre, för löftet att få stadna hos eder.
Men törs jag nu fråga, hvart J ernen eder?"
"Ja, visste jag det rätt sjelf.
Dessutom är faran att bli upptäckt blott så mycket större, när hon är med, ty nog ser en hvar att hon icke är en bondqvinna."
"Jaha, si just så skall det gå", utropade Elias och knäppte med fingrarna.
"Ja, jag vet, så går det.
En dag var nybyggaren borta och Jussi bodde i hans stuga och skördade hans åker, och lefde af hvad den andre tagit opp."
"Hade han slagit ihjäl nybyggarn?"
"Nej, nog hördes denne sedan ha synts åt andra trakter af socknen, men Jussi var stark karl och lär väl haft hjelpare med sig, och så gjorde de som gökungen."
"Nå, hvarföre gick han icke och klagade för rätta?"
"Åh håh, husbond, rätten den sitter kanske i stora herrars gelag, men i vårt fattiga land är det ondt efter den i vildmarkerna och skogarna, och i afsides socknar.
Det går allt galant, husbond."
"Sigrid, barnet mitt, Gud signe dig, har jag dig åter.
är han död?"
"Han lefver, för guds skull, mor, lugna er."
"Mor Annika sade att du lyckats frälsa honom, men jag vågade ej fullt lita på hennes ord.
Och du har räddat honom, du stilla, du säfliga barn?"
"Med Guds hjelp skall väl allt gå bra, men monne blott ingen hör hvad vi tala om?"
"Gud bevare mig, jag tror jag icke är rätt klok", utbrast fru Metta nu med ens, med sin vanliga röst; "är detta saker att prata om, utan all försigtighet!
Icke tror jag dock, att någon kan höra oss, men du behöfver visst värma dig en smula."
Hon bultade på väggen, till tecken åt tjenstefolket i rummet invid, och befallte den derefter inträdande tjensteflickan, att koka opp öl med honung uti åt Sigrid, och sörja for att hennes skjutskarl finge något till lifs.
"Nå min sann, och här sitter jag och pratar och hör på dig, i stället för att packa i slädan sådant, som kan komma far der i ödemarken till godo."
Ett ögonblick stadnade fru Metta med handen mot pannan och sade:
"Vet du, Siri, så bortkommen har jag varit af sorg och bekymmer öfver herr Erik och dig; men hvem hade väl kunnat vänta sådant mod af dig, lammet, som knappt öppnat munnen.
Visst skall jag söka min rätt för lagen, om jag än skall gå till kungs derom."
"Mor, monne icke J nu måste foga eder i hvad helst det an må vara, för fars skull.
Börjar man röra opp den saken, så rädes jag att det blir upptäckt att han lefver, ty fru Brita och hennes herre vilja visst icke afstå från hvad hertigen gifvit dem; och de sätta säkert alla spel i rörelse, för att vinna saken."
"Barn, barn, skall jag låta våld gå för rätt?
Skall hon njuta hvad mina fäder förvärfvat och lemnat mig i arf?"
"Om än morkär kunde lyckas att återvinna detta godset, (som icke troligt är, ty hvem kan strida emot hertigen); men om J än kunde återvinna det; icke ville ju morkär sätta fars lif i fara, genom att väcka fråga derom?"
"Visst må jag vara så mycket fru i mitt hus, att jag kan ställa, så herr Erik ej skall behöfva lida nöd.
Det skola de få tro."
Metta var nu åter vid sitt vanliga lynne och rustade och ordnade, för att afträda godset.
"Kära morkär", sade Sigrid en dag, på sitt vanliga lugna sätt, "hvarför gör J er så mycket bråk och vedermöda.
Oxe godset af oss för intet, så må väl hans fru laga här i ordning åt dem."
"Nej, se det skall aldrig ske, att någon, och minst hon, den uppblåsta hönan, skall säga att någon behöft städa efter mig.
Ha de lismat sig till herr Eriks gods, så skola de ändå inte kunna kasta spott och hån på honom för min skull."
"Det var då ändteligen en gång en gladare nyhet", sade fru Metta en dag till Siri. "Grannas Lasse kom i går aftons från Åbo, dit han varit för att sälja fisk, och han visste berätta att Enevald
Fincke kommit hem från sin resa."
Sigrids ansigte for en rosenröd sky och hennes blå ögon fingo en stjernlik glans, men hon svarade intet.
Fru Metta knotade:
"Hvar i herrans namn dröjer herr Enevald.
Nog berättade fru Hellevi om det hördes om honom från Warschau, Nåh, hvad skulle Siri tro hvad något!
Men icke plär sådant fjesk hindra dem, att hålla sitt gifna ord."
"Är det ej nog af, att herr Erik skall måsta gömma sig och lefva som en bonde i ödemarken, och i jemn fruktan för fara, skall man nu få detta till att sörja öfver!"
Och när fru Metta utgjöt sin harm öfver "den löftesbrytarn" och talade om, att han ej skulle tro sig slippa så lätt, då steg
Med något mera liflighet, än hon på länge visat, höjde Sigrid opp hufvudet, men det sjönk åter ned då hon sade:
"Nej, icke få vi ännu söka den glädjen.
Väl vet jag, att far skulle längta derefter, men hans säkerhet måste gå framför allt"; och åter spann hon, som förut.
"Ja, herre Gud", sade fru Metta åter, "man må väl rätt söka, med allt förstånd, att akta för upptäckt.
Herre du mäktige, de arma fruarna alla, som så länge se sina man hotade med bödelns yxa.
Siri, du min flicka, du borde tacka Gud och stråla som ett kyrkljus, att du lyckades i ditt farliga förehafvande."
"Mor, J hafven rätt", sade Sigrid och blickade opp.
"Jag bör i sanning intet annat än tacka Gud för sådan nåd."
"Ja", sade fru Metta och knäppte andäktigt ihop sina händer.
"Jag tänker på huru det månde hafva känts i hjertat på de Wiborgska fruarna, då de fingo höra sina afrättade herrars hufvuden, der de sitta oppsatta på fäporten, midt i julnatten börja sjunga:
'De måste oss låta fara med frid', som det allmänt säges, att de hafva sjungit ur Davids psalmer.
Men hvem är det, som kommer", sade fru Metta i detsamma.
"Hvem kan det vara.
Hvem vill oss något?"
Förvånad utbrast hon:
"Johan Bertilsson, unge herr Johans tjenare!"
Derpå gick hon fram till honom och sade, sorgligt och vänligt: "Stackars Bertilsson, huru orkar ni lefva?"
"Svårt och tungt är det", svarade den gamle tjenaren, i det han förde rockärmen mot ögat.
"Herre Gud, jungfru Sigrid, hvem hade kunnat tänka detta, då J så unga och glada skämtade tillsamman på Åbohus."
Med möda qväfvande sin utbrytande gråt, sade han:
"Förlåt, nådig fru, förlåt, jungfru Sigrid.
Det är mig så tungt, då jag ser eder, som jag sednast såg i hans sällskap, att jag har svårt att icke förgå mig."
"Sitt ned", sade Sigrid vänligt, "ni är trött."
"Tackar ödmjukeligen, jungfru, som har godheten bjuda, men icke skall jag så förgäta mig.
Tillåt mig fråga om jungfrun erhållit något bref från min salige herres syster, den unga jungfru Hebla?"
"Nej, icke på mycket länge i dessa oroliga tider."
"Allt sen min salige, unge herres frånfälle, har min enda återstående önskan varit den, att få frambära hans herredömes sista farväl och helsning till hans fru moder; men kort efter min ädle, unge herres död, nedlade mig sorg och saknad på sjuksängen.
Min salige, käre, unge herres syster, jungfru Karins sinnes- och helsotillstånd lär vara mycket sorgligt, och sedan hennes frudöme lyckats utverka tillstånd att få hafva hos sig en ung vän till henne, hade jungfru Hebla skrifvit för att fråga, huruvida jungfru Sigrid ville till viljes göra jungfru Karins längtan efter henne."
Knappt mera upplifvande var det, om Sigrid någongång försökte, att ge sig i samtal med någon af de få menniskor, som här sågos till.
Hon hade delat sin store makes hjerta, hon hade delat hans åsigter, hon hade ännu efter honom lefvat och kämpat och offrat allt, för samma idée, för "konungen."
Ännu mera blod skulle gjutas, ännu nere ädla hufvuden falla.
De sista helsningarna från sonen och brödren grepo än mera djupt, genom medvetandet om den blodsutgjutelse, hvilken nu som bäst pågick, och på den blodiga grunden af det närvarande målade sig hemskt minnet äfven af alla de i Finland afrättade vänner och deras olyckliga enkor, dem Bertilsson nu omtalade.
Hebla sprang fram, lade sin hand på hans arm och, utan att ens veta hvad hon sade, yttrade hon helt lågt:
"Weli, ännu är solen icke död!"
Peder reste sig hastigt, såg ett ögonblick på Hebla, och tårarna brusto ur gossens ögon; han gömde dem med sina händer, men snart reste han åter opp hufvudet och sade:
"Hebla, Hebla, visste du dock huru förfärliga dagar jag upplefvat."
"Huru se vi dig nu här?" frågade fru Ebba.
"Jag skall till Djursholm, mor ville, jag måste derföre, fast det var så rysligt att lemna henne.
De ville ej släppa in mig, jag trängde mig in nästan med våld, jag måste se er."
Han omtalade ock beskref noga, kvad denne gjort och talat under de sednaste dagarna af sin lefnad och i sin dödsstund.
"fyra bedröfvade enkor och tjugutvå faderlösa barn lemnas här i dag att gråta, deras tårar och vårt oskyldiga blod skall dagligen ropa till Gud.
Och förbannad vare den, som talar illa på vår döda mull."
Nu steg Peder opp från den stol, der han suttit och sade:
"Hebla, jag ville dock tala ett ord med dig."
"Barnsinnet vexlar och glömmer", sade fru Ebba.
"Barnet kan leka med tåren i ögat."
När de båda unga hunnit i det yttre rummet, stängde Peder till dörren och sade:
"Hebla, jag måste tala med dig, derföre bad jag så angeläget att få komma hit.
Hebla! du skall gömma den åt mig."
Hebla ryste, men emottog medaljongen och sade:
"efter du så vill, Weli. Måtte jag blott rätt kunna vårda den.
Hvarföre behåller du den icke sjelf?"
"Jag vet ej hvart jag kommer att kastas omkring, den kunde förloras.
Det blir nu mitt mål, mitt lif!"
"Hvad menar du, Weli, du skrämmer mig."
"Se, i denna gömmes, som jag sagt dig, en droppe af min fars blod; jag här svurit på den, heligt har jag svurit, att hämnas på min fars mördare.
Kan jag icke hämnas på honom, som mördade min far, så lefver sonen, och jag skall söka fadrens missgerningar på honom.
Der är min pant, Hebla, förvara den åt mig."
"Weli, hvad har du gjort!
Det är ju synd, förfärlig synd."
"Gode Gud! och hvem kan lösa dig, hvem kan lösa dig från denna förfärliga ed?"
"Ingen kan, eller skall göra det!
När jag infriat mitt löfte skall jag afhemta min pant", sade gossen med djupt allvar.
"Farväl Hebla, kanske se vi icke hvarandra på länge.
Framför du min helsning till fru Ebba, jag törs ej dröja längre."
"Peder, Weli, res för Guds skull icke, utan att medtaga den förfärliga panten.
Gå till en prest, kanske kan han lösa dig."
Hennes enda barn, sörjande, och bedröfvad för den löftesbrytarn Enevald Finckes skull!
"Nå ja, nog vet man hon, lammet", sade hon vid sig sjelf, "hvad skulle hon nännas oroa honom.
Skall jag behöfva se mitt barn blekna och lida för edra meneder?"
Hon hade ju ovedersägligen rätten på sin sida.
Det var rätt så bra att Sigrid var borta, hon skulle väl ändå vara för "tafatt" för att vilja "taga itu med saken på allvar."
"Hvad man dock lättast finner är stjernornas verkande i väderleken såsom ock temperamenterna i lefvande och växande ting, ja ock i de nedra elementer, och de kunna visserligen temperamenterna höja och afficiera till något; men kunna de väl tvinga menniskan emot sin vilja.
Mycket beror ock af den ställning och konjunktion stjernorna skola utvisa."
Efter att en stund hafva suttit försjunken i tankar, sade han i det han reste sig från sin plats:
"Jag måste förskaffa mig en ny lappmudd för att begagna under nätterna, jag tar ju dock mesta delen min hvila derute, och den gamla pelsen är helt blanksliten af denna stora och värdefulla astrologiska skatt, (han lade härvid handen på en stor bok i folio) hvilken är min trogne följeslagare under mina vakor, och som då ligger på mitt bröst.
Ack Daniel, Daniel", sade han efter en stunds begrundande, "hvart hafva dina syndiga tankar och sträfvanden efter orätt gods och falsk ära fört dig?
Sådan är guldets demoniska makt, då det beherskat oss, och vi ej förstå att fängsla den gyllne draken och det röda lejonet."
Sigfrids tjenare inträdde varsamt och sade att en fru, som sade sig heta fru Metta Liljeholm, begärte att få tala vid mäster Sigfrid, och icke gaf sig till tåls, ehuru han invändt att hans herre vore sysselsatt med sina lärda beräkningar.
"Moder till den unga jungfru Sigrid förmodligen", sade mäster Sigfrid.
"Bed henne stiga in och sitta ned i den yttre kammaren.
Jag har redan slutat mitt arbete och vill blott ställa det undan, emedan jag i dag ej mera ernår återtaga detta.
Sedan skall jag genast uppvakta henne."
Denna svarade, sedan hon kastat en litet misstänksam blick på ett par underliga käril, som stodo på ett skåp: "Mäster Sigfrid, den som väl gör blir ofta sökt.
Skall hon derföre öfvergifvas och smädas, liksom den, som ondt skulle gjort?"
"Det är sålunda er mening att biskopen och domkapitlet må ålägga honom att hålla sitt löfte och gifta sig med jungfrun."
"Mig synes, att hans högvördighet denna gång icke skall kunna neka mig rätt, då jag kan skaffa vittnen på, att herr Enevald lofvat henne tro; och då jag äfven kan åberopa eder, som vet huru kärleksfullt hon betett sig emot honom."
"Gillar jungfrun sjelf, att söka förmå honom hålla sitt löfte?"
"Sigrid var ännu nästan ett barn, då han trolofvade henne", svarade fru Metta, undvikande ett direkt svar, "hon har nu länge fäst sig vid honom, såsom sin blifvande herre och man.
Hon lider alltför mycket af den sorg och nesa han tillfogat henne, att icke hon gerna skulle vilja hafva allt godt igen."
"Underbara äro visserligen vägarna!
Och likväl beror det ju af menniskan att handla efter sin fria vilja, och icke bestämma stjernorna om vi skola handla rätt eller fördömmeligt, men fåfängt skall dock äfven detta aflöpa och just så mycket klarare för mig uppenbara förutseendets sanning, då jag sjelf vill arbeta på att förhindra dess uppfyllelse."
Men nu vidtog han åter:
"Nåväl, jag vill vara, eder till den tjenst jag kan och förmår, och skall, för eder lägga mitt ord i vågskålen, till den tyngd det kan hafva.
Domprosten, herr Peder Melartopeus, är nu den som embetet förrättar."
CARL JONAS LOVE ALMQVIST
Första kapitlet
Ett intagande och märkvärdigt mellanting!
Lantflicka inte, bondflicka alls inte --men inte heller riktigt av bättre klass
En skön torsdagsmorgon i juli månad strömmade mycket folk förbi Riddarholmskyrkan i Stockholm, och skyndade utför backen emellan Kammarrätten och Statskontoret, för att i rättan tid hinna ned till Mälarstranden, där ångbåtarna låg.
Alla hastade till Yngve Frey, sprang över landgången med snabbhet, ty tiden till avresan var redan slagen, och ångbåtskaptenen kommenderade "främmande från bord!"
De främmande tog därför ett snabbt avsked av sina bortresande vänner och gick tillbaka till stranden.
Landgången drogs in och ångbåten lade ut.
Efter några minuter var den långt borta på vattnet.
"Förgäves! det är för sent, min fru!" muttrade en och annan resande skalkaktigt mellan tänderna, då ett åldrigt fruntimmer sågs komma ned på Riddarholmsstranden, och med näsduksviftningar och häftiga åtbörder gav tillkänna, att hon var en passagerare, som borde med.
Ingen slup fanns tillreds vid landet, och ångbåten själv var kommen mitt för Owens, ja, sköt pilsnabbt förbi Garnisonssjukhuset.
Dock väckte det en viss, ehuru hastigt övergående rörelse hos de resande, då de hörde ett par halva utrop: "Moster!
Moster!" ifrån en ung passagererska på fördäcket, vilken tycktes för skams skull inte vilja ropa högt, men som man dock förstod på ett ledsamt sätt hade blivit skild från en sin släkting, troligen ett påräknat och för henne angeläget resesällskap.
Men man är ofta så egoistisk, att man glömmer sin nästa; och folk, som köpt biljetter till salong och akterdäck, frågar inte särdeles efter vad som händer pöbeln därframme på fördäcket och vid skansen.
De "bättre" resande utgjordes denna gång av äldre herrar, nästan allesammans med ledsamma ansikten.
De åtföljdes av fruar och barn, inte just av allra yngsta slaget, men i den gängliga åldern då naiviteten förgått och ännu inte efterträtts av känsla och förnuft.
Alla sådana människor är högst egoistiska, och det av begripliga skäl.
De där väl uppfostrade barnen är vanligen så ur stånd att hjälpa sig själva, att de i varje ögonblick ropar på hjälp: än har kängbandet lossnat än en handske fallit i sjön, än är de hungriga, än törstiga, och hela världen står för dem i olag.
Deras mödrar har därför mycket besvär, utom all möda de måste göra sig med sina egna kroppar, för att komma upp och ned i de trånga ångbåtstrapporna; och familjefäderna, slutligen, de försöker väl uppmuntra sig med snusning och tidningsläsning, men även detta tyckes knappt förslå.
De kan inte ägna så mycket uppmärksamhet åt andra, emedan de har nog att syssla med sitt eget upprätthållande, sina fruar, sina barn; och framför allt måste de med stor omtanke överlägga, vad de kan våga förtära ombord, för att inte bli alldeles kaputt; allt av den naturliga orsaken, att då själens rena glädje, som är det bästa läkemedel emot kroppens opassligheter och svagheter, saknas, är man ständigt åtkomlig för vad som helst, och mår gärna illa både av vad man äter, och av vad man låter bli att äta.
Många herrar här hade ännu lämningar av koleran i minnet.
Inte underligt då, att var och en blott tänkte på sig själv, och med ett allvar i åtbörderna, som skulle ha anstått en romersk senator, överlade begrundade, rådslog och slutligen, så vitt möjligt var, avgjorde planen för sin mat och övriga viktiga omständigheter under resan.
Om det bland salongspassagerarna funnits någon mansperson av yngre och ogift slag, så hade en sådan förmodligen haft tid att tycka synd om det stackars fruntimret på fördäcket, som blivit skilt från sin moster; åtminstone hade han utgrundat hur hon såg ut; och frågat efter hennes namn.
Denna gång fanns det bland det bättre folket på Yngve Frey ingen dylik mansperson.
Men bland fördäckspassagerarna befann sig en lång och vacker underofficer--ja, utan förbehåll sagt, en sergeant--som, antingen av penningförhinder eller andra orsaker, på denna resa inte frågat efter att vara bättre än däckpassabel.
Hygglig och städad, samtalade han dock med en och annan av salongsfamiljernas medlemmar.
Han avvisades inte av dem; ty hans mustascher var mörka, uppböjda och nästan sköna; hans tschakot nätt nog för att inte misshaga fruarna; och en viss manlighet i väsendet gjorde, att de eljest förnäma och stela herrar-fäderna tillät sig samtala med en person, som tycktes medföra ett tyst löfte om att inte stanna inom underofficersgraden, utan med tiden beträda, om inte en kaptens eller majors, dock en löjtnants bana.
Den unge, hygglige sergeanten hade på fördäcket varseblivit henne, som skilts ifrån sin moster; och det väckte hans uppmärksamhet, att hon vid avresan stått i en liten nätt fruntimmershatt av vit kambrik, men efter en stund låtit hatten försvinna från huvudet, visande sig i stället nu med en silkesschalett över hjässan, såsom "jungfrur" bruka.
Frågades alltså: var denna passagererska mamsell eller jungfru? och, i vilketdera fallet, hur kom det sig, att hon bytt huvudbonad?
Sergeanten, intresserad för henne genom hennes första missöde, började allt mer och mer hålla sig på fördäcket, dit han också rättvist hörde, och han övergav allt mer och mer samtalet med salongsnoblessen.
Mig förefaller det, sade han till sig själv, att denna vackra flicka är mamsell--från någon landsort troligen--och befinner sig på väg att fara hem, åtföljd och skyddad av en äldre släkting, men som av sin kaffekopp hindrades att i tid hinna ned till ångbåten.
Då detta hände, bortlägger flickan hastigt utseendet av mamsell, genom hattens avtagande, så att hon må undvika det oskickliga i att resa utan beskydd; och med schalettens påsättande gör hon sig i stället till jungfru, i likhet med de övriga fyra à fem jungfrurna här framme på fördäcket, varefter hon som sådan kan resa fram hela Mälaren åtminstone, utan förtal, fast utan moster.
Grundligt tänkt, eller inte, fäste sig likväl sergeanten vid detta lilla uppträde.
Det förekom honom alltid oavgjort, om flickan var bättre eller sämre folk i sig själv; hon var emellertid ganska nätt och snygg i sin mörkblå kapott.
Den stora silkesduk av fint, ljusrött, skärt, nära vitt sidentyg, med några smala, gröna ränder här och där, vilken hon knutit under hakan, och smakfullt ordnat till huckle över sin kam i nacken--eller, som det fordom kunde ha hetat, slöja--behagade sergeanten, och kom honom inte att längta tillbaka efter kambrikshatten.
Han gick ned till kaptenen för att hämta upplysning om hennes namn.
Efter en stunds ögnande på passagerarlistan, befanns hon heta Sara Videbeck, och vara glasmästardotter från Lidköping.
En ovanligt omständlig underrättelse på en ångbåtspassagerarelista!