Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men skall R. o. Ad. intaga denna plats i samhället, måste den äfven dela lika rättigheter med det öfriga folket.
Den måste t. o. m., om olägenheter åtfölja samhälls-institutlonerne, underkasta sig dessa olägenheter, men samverka med folkel för att utplåna dem.
Detta är mitt svar på de gjorda invändningarna om felaktigheterna i de första instanserne, och finnas dessa felaktigheter, så låtom oss tillse, att de blifva afhjelpte.
Detta är samhällets pligt, men deremot är det ingalunda R. o. Ad:s rättighet, att söka värna endast åt sig ett bättre forum, och låta det öfriga folket lida, i den händelse de öfrige instanserne äro illa sammansatte.
Således, R. o. Ad. kan icke längre åt sig värna en sådan institution.
Lagens och rättvisans idé mäste abstract göra sig gällande och tillämpas så för Adelsmannen som daglönaren och arbetaren.
Det är likgiltigt.
Hvilken grund kunna vi väl söka för bibehållandet af denna institution? jag vill nu genomgå de skäl, som af föreg:de talare blifvit anförde.
Man har sagt, ali de öfrige
Stånden hafva privilegierade domstolar.
Stads-domstolarne har man ansett såsom privilegierade.
Jag fallar det i sanning icke. R. o. Ad. lyder jemväl under deni, och finnes väl någon, som derifrån är utesluten.
Adelsmän, säger man, få icke deltaga lili valen i och för uprättandet af förslag lill återbesättande af de inom stadsdomstolarne ledigblifna befattningar; men herrarne torde hafva förglömt, att för få år sedan uphäfdes det lagstadgande, enl. hvilket det var Adelsmän förbjudet, att vara ledamöter i magistraterna, och vi känna flera ledamöter af detta hus, hvilka äro ordf. i Rådhusrätterne.
Om således R. o. Ad. kommer inför Rådhusrätt, kan den der dömas åtminstone lika väl, sorn af Hofrätt, ty jag kan nämna flera divisioner inom sistnämnda rätt, hvarest det icke finnes en enda Adelsman.
Så förhåller det sig med det åberopade skälet, att R. o. Ad , då den skall dömas af Hofrätterna, skall till domare hafva sina likar.
Helt annat var förhållandet på den tiden, då Hofrätt, såsom högsta domstol, var besatt med endast frälsemän eller pluralileten af ledamöterna utgjordes af frälsemän.
Då dömdes
Ad. antingen af sina likar eller också af embetsmän, hvilka äro R. o. Ad:s vederlikar.
Men, frågar man, är förändringen nödvändig? medför nuvar. förhållande olägenheter?
ja i sanning gör det så! man må säga hvad man vill.
En cessionant eller rättare en Adelsman, som gör konkurs och är bosatt i en landsort, har otvivelaktigt större delen af sina fordringsegare inom den ort, der han är boende, ty, utom hans eget tjenstefolk, har han varit i beröring med flera af allmo - Den 5 Mars e. m. 197 gen.
Vore nu Adelsmans forum domstolen i orten, egde desse förmånen att i konkursen muntligen bevaka sina fordringar.
Nu deremot måste de begagna ombud, eller insända sina bevakningshandlingar till Hofrätten.
Delta medförer för deni kostnader och mången gång, då handlingarne för sent till Hofrätten inkomma, förlust af betalningsrätten.
Ar icke sådant olägenheter.
För en kort t d sedan måste en Adelsman, som, bosatt i Wermland, gjort konkurs, göra en resa lill hufvudstaden endast för att aflägga gäldenärs-edcn inför Hofrätten, derefter och sedan Advokatfiskal en, uppå Hofrättens fråga derom, förklarat sig icke ega anledn. lill annrärkn. mot gäldenären, nödgades Hofrätten till honom säga: ”Ni behöfver icke längre uppehålla eder här”.
Denne man fick sålunda tillryggalägga en resa af öfver (i() mil fram och tillbaka endast för afläggandet af denna ed.
Kan det sålunda vara en förmån för någon, att Hofrätterne skola nptaga sådana mål i törsta instansen?
uti underrätterna är blott en domare, som handlägger målen, hvaremot inom Hofi ätt 5 ledamöter skola dermed sysselsättas, hvilket, hvad konkursmål angår, är öfverflödigt, ty större delen af de deri förekommande frågor öro af den enkla beskaffenhet, att de vanligen stanna vid första domstolens beslut.
De mera tvistiga frågorna åter dragas gemenligen genom alla instanserna.
Vid besvarandet af frågan om de öfriga Ståndens privilegier glömde jag, att nptaga den här gjorda invändningen, att BondeSt. skulle hafva en egen serskild domstol i så måtto, sorn nämnden utgöres blott af bönder.
I anledn häraf torde det tillåtas mig att få omnämna, hurusom vid denna riksdag fråga blifvit väckt derom, att äfven andra än Bönder skola få väljas lill Nämndemän, och att sättet för nämndens tillsättande skall förändras.
Denna fråga har LagUtsk. uptagit och den skall inom korrt tid komma under R.
St.:rs pröfning, och antages det i denna syftning gjorda förslag, lärer man icke längre kunna påstå, att BondeSt. har en privilegierad domstol.
Såsom ytterligare skäl för bibehållandet af de s. k. fora privilegiata, har man åberopat möjligheten, att kunna i fullständigt skick försätta Riddarhusets genealogier, men jag bekänner upriktigt, alt jag icke kan inse, att i detta hänseende någon fördel kan upkomma.
Hvad frågan om archiven åter angår, så har Utsk. sagt, att Just.-ombudsm. lagt en serdeles vigt vid ordnandet af dessa archiv, och då en talare här yttrat, att Hofrätten» icke kunna bidraga lill ordnandet af dessa archiver, med mindre de ega pålitliga Advokatfiskal^’, får jag nämna, alt Svea Hofrätt helt nyligen ådömt sin Advokatfiskal ett. ganska ansenligt ansvar derföre, att han försummat behörig tillsyn öfver oftanämnda archiver.
Sådant, tror jag,__ skall för framtiden bidraga till archi vernäs iordningställande.
Äfvenledes har man åberopat det förhål lande, att Lagmansrätterne, hvilka voro domstolar åtminstone inom länen, icke destomindre indrogos och att parter, hvars mål skolat af desse domstolar pröfvas, numera måste vända sig till Hofrälterne, hvilka följaktligen blifva domstolar aflägna från den ort, der parten bor, hvarigenom man förmodat mycken skada upkomma.
Härtill får jag svara, att här är endast fråga om första instansen, och att vid den alla parter kunna fordra, att få sina mål pröfvade i deras 198 Den 5 Mars e. m. grannskap.
Sådant blir likväl omöjligt i samma mån målen dragas till de högre instanserna.
Flera exempel hafva blifvit anförda för ådagaläggandet deraf, att det närvar, lagstadgandet om frälsemans serskilda forum innebär otydlighet och förvecklingar.
Man lärer väl icke kunna bestrida, att sä är, och borttagandet af ett lagstadgande, som medför dylika olägenheter, måste således bidraga lill tydlighet i lagen.
Detta skulle jag tro vara otvifvelaktig!.
Afven jag beklagar, att jag i dag måste upträda emot en talare, för hvars insigter jag hyser djup aktning.
Likasom häri, söker jag att värna våra gamla historiska lagar.
Vi hafva olika åsigter om medlen och måhända äro hans bättre.
Jag tror likväl, alt rättaste sättet för bibehållandet och skyddandet af dessa gamla lagar består i vårdandet af det väsendtligaste af deras innehåll, alt afsofra tillfälliga former, hvilka, till följd af förändrade tidsförhållanden, böra uphöra.
Då således den närvar, institutionen, såvidt jag kan förstå, icke medför någon fördel för R. o. Ad. i rättegångsväg, men deremot väsendtliga olägenheter för öfrige samhällsmedlemmar, och Hofrätternas organisation gör det omöjligt för dem, att såsom första domstol uptaga alla mål, samt det förhållande numera uphört, på grund hvaraf institutionen tillkommit; så kan jag icke annat än tillstyrka dess uphörande.
Jag uprepar det ännu en gång, att jag vill värna Adelsinstitutionen i sin helhet, men just derföre vill jag äfven sofra från den allt, som kan väcka ovilja mot densamma, en ovilja af sådan beskaffenhet, att folket fattar hat mot institutionen i sin helhet och störtar den.
Man har här framställt 2:ne invändningar, bestående den ena deri, alt, i fråga om försäljning af omyndigs fastighet, Hofrätten kan hafva lättare än Häradsrätt, att inhemta uplysning om de förhållanden, under hvilka en sådan försäljning kan blifva nödig.
Den andra åter, att Hofrätten vid tillsättandet af förmyndare kan mera än Häradsrätten inhemta kännedom om de lämpligaste personer till förmyndare.
Båda dessa frågor reducera sig till den, huruvida Hofrätten skall bibehållas såsom den domstol, hvilken eger att förordna förmyndare för frälsemän.
Frågan derom väcktes vid sista riksdagen, och Utsk. har äfven vidrört densamma uti sitt betänk., men Utsk. fann sig icke för närvar, och intilldess R. o. Ad. äfven vid denna riksdag hade yttrat den åsigt, att R. o. Ad. ville bibehålla denna förmån, likasom den att sjelfve tillkalla boupteckningsmän, kunna utlåta sig eller tillstyrka ett sådant undantag med mindre än att Utsk. gjort sig saker till inkonseqvens.
Skulle likväl R. o. A. önska ett sådant undantag, så tror jag, att Utsk. icke skall motsätta sig Ståndets önskan, och om 11. o. Ad. för sådant ändamål beslutar en återremiss af betänk., så skall jag icke sätta mig deremot och inom Utsk. söka att verka i öfverensstämmelse med R. o. Ad:s beslut.
Sparres yttrande är till större delen endast ett återuprepande af det anförande Gr. vid sista riksdag i samma ämne afgaf.
Jag uptog detsamma då till besvarande och tror således något behof nu icke vara för handen, att med någon fullständighet ånyo bemöta detsamma.
Detta Gr:ns yttrande är lik - Den 5 Mars e. ni.
199 val, med afseende på de deri förekommande satser och principer, af alltför mycken märkvärdighet för alt med tystnad kunna förbigås af den sida, hvilken bestrider Gr:ns åsigter.
Gr:n har börjat sitt anförande med att åberopa nödvändigheten för R. o. Ad. att eftergifva en förmån, som R. o. Ad. eger, men som för andra samhällsklasser medför olägenheter; i slutet af samma anförande säger deremot Gr:n, att den företrädesrätt eller det privilegium R. o. Ad. fortfarande önskar ega, nemi.
Hofrätt till forum, icke vore någon förmån, ehuru den för andra medförde en olägenhet.
När man således, såsom Gr:n, börjar med att orda om en detta Stånd nu tillkommande förmån, och slutar med att denna företrädesrätt icke är någon förmån, så frågar jag, om det ligger någon konseqvens i den bevisning man söker åstadkomma.
Jag vill icke vidare, än jag gjort vid alla de tillfällen denna fråga förevarit, yttra mig, huruvida det är formenligt eller icke, att R. o. Ad. eger Hofrätten såsom forum.
Det må vara nog att hänföra sig till den af Hr Carleson så mä sterligt författade reservation, för att visa vigten och angelägenheten deraf, att, sålänge sjelfskrifvenlieten qvarstår, R. o.
Ad. bibehålies vid det forum, R. o. Ad. egt sedan långliga tider, ja sedan sekler, tillbaka.
Hr Grin har sagt, att R. o. Ad. bör från sig sofra sådana institutioner, de der icke gillas af det närvar, tidsbegreppet.
Ja! det närvar, tidsbegreppet har t. o. m hos Regeringen gjort sig gällande, så alt, enl. hvad vi sett, denna Statsmakt önskat att R. o. Ad. borde från sig sofra rättigheten, att här såsom en serskild politisk institution representera.
Utgår man ifrån den åsigten, att detta Stånd skall efterskänka rättigheter derföre, att de icke gillas af tidsstormarne och de begrepp opinionens vindkast framkalla, så får man sannerligen sluta dermed, att icke ega någon enda rättighet såsom Adelsman, och i sådant fall är det bäst, att vi här ju förr destoheldre upoffra den rättighet, som Hr Gr:n med så mycken ifver försvarat, nemi. respresentationsrätten och följaktligen deltagandet i Svenska nationens lagstiltningsbestyr.
Likaledes har Gr:n yrkat, att R. o. Ad. måtte dela lika rättigheter med det öfriga folket.
Jag hemställer till hvar och en af Eder, Mine Hrr, om R. o. Ad., hvad privaträtten angår, eger någon annan rättighet, än den hvarje annan samhällsmedlem tillkommer.
Endast den rättigheten att i vissa uti 8 kap. R.
B. omförmälda fall blifva dömde af Hofrätt qvarstår, och denna rättighet är af så ringa betydenhet, att det förefaller mig besynnerligt, att Gr.n velat förorda afsägelsen utaf densamma.
Hr Gr:ns varning till R. o. Ad. att icke åt sig bevara ett bättre forum, sorn det öfriga folket icke eger, tyckes visa, alt Gr:n upskaltar Hofrätterna, såsom domstolar högre, än de öfrige domstolarne i riket.
Om nu detta Gr:ns omdöme är sannt, så utgör det ett ytterligare skäl lör R. o. Ad. att bibehålla rättigheten, att få dömas af Hofrätt, ty det måste ju alltid vara en fördel att dömas der, hvarest man vet, att det blir bättre dömdt, än der, hvarest man misstänker ett motsatt förhållande.
Grin har omtalat, huruledes inom åtskilliga divisioner af Hofrätterne, ingen enda ledamot tillhör R. o. Ad., hvilket, enl.
Hr Grins åsigt, skulle bevisa, att R. o. Ad. icke dömes af sina likar.
Svårligen hade jag trott, att ett sådant skäl skulle af Gr.
200 Den 5 Mars e. m.
Sparre begagnas.
Jag betraktar livar och en med bildning, förstånd och erfarenhet i samhället såsom min like, hail må vara Adelsman eller icke, och jag respekterar de ofrälse ledamölerne i Hofrättéme lika högt som de, hvilka tillhöra detta Ständ.
Fråga är icke derom att R. o. Ad. skall dömas af sina Ståndsbröder, utan derom, att Adelil skall för sina personer hafva Hofrätten till sitt forum, antingen ledamölerne derstädes tillhöra frälse- eller ofrälse Stånden.
Således in verkar-förhållandet i sistnämnde hänseende icke på sjelfva saken, men väl kan det lända lill belysning af Grins begrepp om densamma.
Vidare har Grin omtalat de olägenheter, som skulle vara förknippade med det omedelbara uptagandet hos Hofrätt af alla inom R. o. Ad. inträffande konkurser.
Afven detta skäl åberopade Grin vid sista riksdag, då Grin försvarade ett med det förevar, likartad! förslag.
Jag anmärkte då såsom beklagansvärd!, att man ansåg de fleste bland R. o. Adis ledamöter vara cessionsmessiga, så att man förthy måste, för de andra samhällsklassernas skuld, förflytta Adelsmäns konkursmål till uuder-domstolarne.
Det bevis på olägenheten jemväl för frälsemännen sjelfve, att Hofrätt nu omedelbarligen uptager dessa mål, som Hr Grin velat hemta derifrån, att en inom Wermland boende ledamot af detta Stånd nödgades begifva sig till hufvudstaden, således öfver 30 mil, för att aflägga gäldenärs-eden, föranleder mig endast att beklaga, det Svea Hofrätt icke hos sig infört samma praxis, som hos Götha Hofrätt städse eger rum.
Det är nemi. bekant, att sistnämnda domstol, med den rätt, som blifvit honom af lagen eller åtminstone af gammal häfd tillerkänd, förordnar, att en aflägse boende ledamot af R. o. Ad. som Pörsättes i konkurstillstånd, skall till den under-domstol, som är belägen närmast den ort, der cessionanten bor, icke allenast ingifva sin boupteckning, utan jemväl der aflägga gäldenärseden ; och derigenom har Götha Hofrätt undanröjt den olägenhet Grin omförmält.
Såsom ytterligare skäl för den föreslagna förändringen har Grin erinrat, att i Hofrätt måste på en gång 5 ledamöter deltaga i konkursmålens pröfning, ehuru många uti dem förekommande frågor äro af den enkla beskaffenhet, att endast en ledamot behöfdes för desammas afgörande.
Derigenom har Grin nedsatt Häradsrätternes anseende, enär inom dem Rättens ordf. är den enda lagfarna ledamoten, men Grin torde ihågkomma, att emot detta förhållande finnes en motvigt derutinnan, att nämnden, i händelse den är enhällig, öfverröstar ordfin, och då måste denne ende ledamots åsigt ligga neder emot den pluralitet, som sålunda gjort sig gällande.
Dessutom och då Grin sagt, att de fleste frågor i konkursmål icke medföra serdeles mycket besvär och hvilket jag af erfarenhet vet vara förhållandet, så bevisar ju detta riktigheten af hvad reservanten emot LagUtskis betänk, anfört, eller att dessa mål icke tillskynda Hofrätten synnerlig möda, hvaraf också måste följa, att det icke heller fordras mycken tid för de 5 ledamöterna, att afgöra desamma.
Till svar på en med mig liktänkande talares anmärkn., att allmogen nu dömes af allmoge, i så måtto att nämnden utgjordes blott af allmoge, har Grin erinrat, hurusom LagUtsk, nu skall hafva under pröfning en väckt fråga om förändring i Häradsrätternes Den 5 Mars e. m. 201 sammansättning, så alt andra samhällsklasser, än blott allmogen, skalle der vinna inträde.
Möjligen kan LagUlsk. tillstyrka en sådan förändring, men dess antagande eller förkastande beror likväl på R.
St., så att hvad Laglltsk. i den delen kan finna för godt att, för sin del, tillstyrka, ingalunda bör inverka på R. o.
Ad:s beslut i förevar, fråga.
Till bemötande af min i mitt första anförande gjorda erinran om den ringa säkerhet för handlingars vård i Häradsrätternas archiver, har Ilr Gr:n omförmält, hurusom Svea Hofrätt med ett ansenligt ansvar belagt sin Advokatfiskal för den försummelse, hvartill han i afseende på tillsynen öfver besagde archiver gjort sig skyldig och Gr:n har yttrat förhoppning derom, att denna Hofrättens åtgärd skulle vara en lexa, som för framtiden borde förhindra eller afvärja dylika försummelser.
Jag har, som Hr Grin väl vet, den visserligen icke afundsvärda lotten att vara en af åklagare-maktens organer och på grund af min derigenom vunna erfarenhet, kan jag försäkra Hr Grin, att fastän mången tjensteman blifvit, för brott och förseelser dömd till ansvar, sorn understundom varit ganska drygt, såsom t. ex. tjenstcus förlust och förlusten af rättigheten alt i rikets tjenst vidare nyttjas o. s. v.; detta likväl icke hindrat att ju lika beskaffade brott och förseelser, ånyo blifvit begångna.
Således om en Advokatfiskal blifvit dömd till ansvar för försummelse, ligger deruti ingalunda nilson garanti, alt ju icke en lika beskaffad försummelse kan inträffa hos en af hans efterträdare, äfven om sådant icke skulle ske på ett eller annat tiotal af år.
Slutligen har Grin sagt, att R. o. Ad. icke bör omgifva sig med en ringmur af privilegier, de der reta till anfall.
Jag hemställer till Eder, Mine Hrr, om R. o.
Ad. numera eger några privilegier.
Det enda, som oss återstår, är rättigheten att deltaga i lagstifningen och rådslagen om rikets angelägenheter.
Denna rättighet eller detta privilegium har man, sedan längre tid tillbaka arbetat på att beröfva oss, och jemförelsevis är det privilegium, som nu utgör föremål för öfverläggningen, visserligen af föga eller ingen vigt eftersom det egentligen rörer privaträtten, men nekas kan dock ej, att det i viss, icke så ringa mån sammanhänger med den politiska institution, som vi f. n. ega, och utgör, åtminstone i min tanke, den ringa ännu återstående delen af den ringmur, hvarmed denna politiska institution varit omgifven, och efter hvars borttagande man kan vara förvisssad, att det icke skall draga långt på tiden, förrän sjelfva institutionen tillintetgöres.
Jag tillstyrker fortfarande afslag å betänk.
Inom LagUtsk. har jag ensam varit af skiljaktig mening i denna fråga, som vid alla riksdagar sedan år 1828 förevarit och blifvit agiterad, och det har synts mig som om orsaken till denna agitation härrörde hufvudsakligast derifrån att man i stadgandet i 6 § i de adliga privilegierna samt 8 och 9 mom. i 8 kap. 2 § R. R., hvilka lagrum härflutit från samma § i privilegierne, endast velat se ett prerogativ för R. o. Ad., utan sammanhang med samhälls-institutionerna i öfrigt.
Så tror jag, att man betraktat frågan, då man yrkat, att nyssnämnde föreskrift i privile— 202 Den 5 Mars e. m. gierne och de dermed sammanhang egande lagrum mätte uphäfvas.
Alan ihågkommer icke alt i 6:(e § af omförmälda privilegier och 8 kap. 2 § 8 och 9 mom. R.
B. något forum privilegiatum ingalunda blifvit åt R. o Ad. i allmänhet förbehållet och att på grund af dessa föreskrifter tillkommer Hofrätterna uptagandet af endast några vissa R. o. Ad. rörande mål.
Efterser man hvilka dessa mål äro, så finnér man deni utgöras af förmyndare-ärenden, konkursurarfva, och boskillnadsmål, brottmål, der frälseman förverkar lif, ära, adelig frihet, gods eller arfvelig rättighet, samt duellsbrott och slutligen boupteckningar efter frälsemän, samt arfs- och testamentstvister, och då härvid i betraktande tages att bouptekningarne måste af Hofrätterne uptagas, derest förmynderskaps-ärenden, som angå frälseman, skola tillkomma Hofrätts pröfning, och att deras åliggande i afseende å arfs- och testaments-lvisterne torde vara beroende af det förra, eller boupteckningarnes uptagande, tror jag att pä frågan, af hvilken orsak Hofrätterne fått skyldigheten att omedelbarligen handlägga dessa ärenden sig ålagd, svaret skall blifva det, att man ansett sådant vara en ovillkorlig följd af föreskrifterne om Ad:s representationsrätt.
Bland de största medborgerliga rättigheter, är otvifvelaktigt den att deltaga i behandlingen af Statens allmänna angelägenheter, och jag hemställer, om det skulle vara lämpligt, att utöfningen af en sådan rättighet, i den utsträckning som den tillhör R. o. Ad., skulle bero på de lägsta domstols-instansernes beslut.
Vid den tid de stadganden, hvilkas uphäfvande nu är i fråga, tillkommo, kunde högsta domsrätten anses utöfvas af Hofrätterna, till hvilkas uptagande förenämnde mål då hänskjöts och det synes mig också vara i sin ordning, att högsta instansen i första och sista handen afgör just de ärenden, hvarpå beror rättigheten för en ledamot af R. o. Ad. att utöfva sin representationsrätt.
Om förmynderskaps-ärenden eller konkursmål, rörande Adelsmän, skulle afgöras af Häradsrätt, så kunde det inträffa, att Häradsrätten, i anledn. af derom väckt påstående, förklarade Adelsmannen omyndig eller försatte honom i konkurstillstånd och alt detta beslut öfverklagades i Hofrätt, som möjligen fastställde det, och vidare i Högsta Domstolen, sorn slutligen uphäfde detsamma; och om under tiden ett riksmöte inträffade skulle dä denne Adelsman obehörigen vara beröfvad en den förnämste af sine politiske rättigheter, nemi. representationsrätten.
Härvid invändes kanhända, att samma förhållande äfven nu kan ega rum, enär Hofrättens beslut kan af Högsta Instansen uphäfvas, men denna omständighet visar endast att de ifrågavar., från sjelfva statsförfattningen härflytande stadganderne om Adelsmäns forum i vissa mål numera icke stå i den fullkomliga öfverensstämmelse dermed, som förefanns så länge ännu Hofrätt verkligen var Konungens Högste Nämnd och så länge den äfven ansåg sig på grund af berörde stadganden pligtig att omedelbarligen uptaga och afdöma alla åtal emot Adelsman för vanfrejd medförande brott; och såsom svar på invändningen får jag erinra, att det i allt fall måtte vara så mycket bättre att de mål, på hvilkas afgörande en frälsemans representationsrätt beror, uptagas i första hand af Hofrätt i st. f.
Häradsrätt, som derigenom instansernes antal för Den 5 Mars e. m. 203 dessa mål förminskas.
Emot uphäfvande af 6 § i de adlige privilegierne samt förenämnde sladganden i K. B., talar dessutom, såsom jag i min redan npläste reservation anmärkt, äfven den omständighet att dessa stadganden innebära den enda kontroll R. o.
Ad. har och sannolikt kan få derå, att representationsrätten inom Adeln icke utöfvas af obehöriga personer.
Det är sannt att i följd af en under sednare åren npkommen praxis, varder icke alltid åtal emot Adelsman för vanfrejdande brott af Hofrätt uptaget till omedelbar pröfning, så framt icke brottet är af den beskaffenhet alt lagen derför uttryckligen stadgar, såsom påföljd, ärans förlust.
Om jag icke missminner mig, är det knappast ett tiotal af år sedan i Svea Hofrätt en dylik åsigt torst gjorde sig gällande.
Derigenom har väl äfven nyssnämnde kontroll blifvit mindre än den förr var, ty åtskilliga brott finnas, som, utan att lagen derför stadgar ärelöshet, likväl i allmänna opinionen medföra vanfrejd och äro af beskaffenhet, att den derför dömde är, till följd af såväl Riksdags- som Ridd.- Ordn., skiljd från rättigheten alt utöfva representantkallet, men än sämre blefve förhållandet, derest, såsom LagUtsk. föreslagit, de allmänna Under-domstolarnes domsrätt ytterligare utsträcktes.
I min reservation har jag yttrat, att enl. min åsigt all den kontroll, som i ofvanberörde hänseende erfordrades, f. n. förefunnes, men jag erkänner, att jag begagnat ett mindre lämpligt uttryck, emedan jag endast velat uttala den mening, att den hufvudsakligaste kontrollen förefanns, hvilken består deruti att endast några få och bestämda domstolar ega att uptaga förmynderskaps-ärenden och konkurser rörande Adelsmän, samt afdöma de brottmål, i hvilka frälseman blifvit tilltalad för en missgerning, som å ära går.
Öfrige brott, hvilka skulle kunna för en Adelsman medföra förlust af hans representationsrätt och öfver hvilka det oaktadt de allmänna Under-domstolarne f. n. döma, äro ganska få och temligen sällsynta äro de händelser att frälsemän blifva för dylika brott anklagade.