Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
X-bladet kom till endast för att förtjena penningar.
Förslagets upphofsman är låtom oss antaga det — en äldre konstförvandt med litet skolbildning.
Han — éller oftast han i spetsen för ett aktiebolag — köper ett tryckeri med tillbehör.
Kontrakt med pappersbruk uppgöres, och§å börjas arbetet, utan de ringaste förutsättningar hvarken i andligt eller materielt hänseende för att lyckas.
Kapitalet är för knapt att tillåta engagerandet af en verklig och van tidningsman.
Utgifvaren klipper sjelf och.
skrifver nödtorftigt ihop en eller annan platsnotis.
Hufvud-saken är dock att nedsätta X-allehanda i publikens ögon och med både möjliga och omöjliga medel draga till sig detsammas abonnenter.
En lifsfråga för nationen, en märklig debatt inom riksdagen eller en yttring af kraft och lif inom konstens verld är för X-bladet och X-allehanda af ojemförligt mindre intresse än ett tryckfel hos motparten, hvaraf man kan begagna sig för att slå ned på honom.
Så pågår kampen utan ände.
Konkurrensen fordrar emellertid utvidgningar och “ redaktören “ hinner ej med allt sjelf.
Så får han för ett par hundra kronor biträde, i bästa fall af en läroverkskollegaj staden eller en nybakad student, som helst, skrifver i “ estetik “, — i värsta fall af någon på dekadans vorden skrifkunnig man af hvad kaliber som helst.
Går bladet en smula framåt binder han vid detsamma med “ fast lön “ den unge studenten, och förhållandet blir då ofta nog detsamma som Gustaf af Gejersstam så träffande skildrar i sin i senaste Svea intagna berättelse “ Ett lefnads-lopp “.
Men redaktören vakar öfver honom, att han icke skall skrifva “ halsen af sig “.
Allt måste gå lugnt och sansadt till väga och han får aldrig “ bråka “, sådant skadar prenumerationen och minskar annonskontots summa.
Göra de magtegande i samhället ett dåligt bruk af denna sin magt — tyst!
de indraga annars sina annonser.
Aro ett teatersällskaps prestationer under all kritik — tyst!
de trycka sina affischer här.
Skrif ej mot regeringen, då blir borgmästaren ond, ej för densamma, då blir köpman Z, sem är rabulist, ursinnig.
3-4..
6Rör ej vid kyrkan, ej vid arméen; klipp notiser om benbrott, olyckor och eldsvådor.
Denna tidning blir hvad man på tidningsspråket kallar « “ hvita plåstret “ d. v. s. ett organ som icke har någon mening alls, och skam att säga lyckas sådana bäst.
Men så händer det också att X-bladet är radikalt och X-allehanda är konservativt, dessa slagord nu tagna i den bemärkelse man gifvit dem, men som ofta icke håller streck.
Nu blir striden än häftigare, ty nu gäller det icke allenast penpingarne, det gäller också en mening.
Dessa fall ' äro dock icke så vanliga i de minsta städerna, der menin-garne få vika för penningarne.
Mången gång händer det att utgifvaren verkligen är besjälad af den rätta andan, att han vill göra allvår af sitt program och föra sanningens talan —.
men ändå gpr han det ej, eller också blott ibland, så der med modifikation.
Den ene vågar han sig på, den andre icke.
August Strindberg säger på ett ställe, jag tror nästan att det var i denna tidskrift, att “ tidningsmannen står utanför samhället derför att han ställt sig öfver detsamma “.
Ja, så borde det vara och är väl ibland så, men redaktören af “ Hvita plåstret?
står icke utanför samhället.
Tvärtom, han har vänner öfverallt i staden, ty han är så beskedlig, och hvarför skulle han väl röra vid någon af dem, äfven om de i offentliga lifvet begå handlingar som förtjena klander?
Han har konsiderationer.
Jag understryker ordet, ty det är .kortsiderationerna som depravera vår press, som drar ned den och gör den till ett sken af hvad den borde vara, som gör den misstänkt i den stora allmänhetens ögon och som hindrar förtroendet för densamma att växa i proportion med folktillökningen och den stigande folkupplysningen.
Det är konsiderationerna som äro pressens olycka och förderf.
Men det finnes någonting annat som, mer än personlig vänskap och dylikt, gör att tidningsmannen har konside-rationer.
Det är något som tvingar honom att ha sådana och det är hans dåliga ekonomi.
Här ligger ytterst orsaken till landsortspressens betryck.
Men är det då så nödvändigt att landsortstidningarne skola ha dålig ekonomi?
De skylta ju med förhållandevis rätt höga prenumerationssiffror och deras “ yttersidor “ äro nästan alltid upptagna af annonser?
Skulle de icke kunna.
stå sig bra?
Jag framhåller nu, att jag här icke talar om alla landsortstidningar — många äfven af dessa göra briljanta affärer — utan jag talar om det mångtal tidningar som i 5: te klassens städer år från år vingla sig fram, ena, året med förlust, andra med några hundra kronors vinst, med ett ord, om dessa tidningar som nätt och jemt kunna hålla sig uppe.
Låtom oss då se till.
Hvad inbringar en dylik tidning?
Siffrorna måste naturligtvis här alltid blifva blott approximativa, men jag tror mig dock kunna säga att de skola komma rätt nära sanningen.
X-bladet har — enligt hvad postuppgifterna gifva vid handen — 500 postprenumeranter.
Om vi taga medelpriset 5 kr., gör detta 2,500 kronor.
Vi lägga dertill 300 stads-prenumeranter efter sainma pris och vi äro uppe i en summa af 4,000 kronor.
Bruttot- af en trevecklig och sexspaltig tidnings annonsinkomst pr år kunna vi beräkna till 10,000 kronor och bruttot af accidenstryck till 3,000 kronor.
Vi äro nu uppe i en inkomstsiffra af 17,000 kronor.
Utgifterna göra: arbetslöner cirka 100 kronor i veckan
En vinst skulle således uppstå af 5,000 kronor.
, Men nu komma rabatterna å annonser och tryck.
De utgöra i medeltal 33 proc.
och utgå således med cirka 4,000 kronor.
Återstå 1,000 kronor.
\ Detta är då vinst!
Jo, vackert.
Den lysande postsiffran ljuger; en stor del af dessa exemplar som uppgår i postsiffran har redaktionen,sjelf prenumererat på, det gör penningar.
Så komma provisioner till prenumerantsamlare, osäkra fordringar o. d., och nettovinsten går upp i rök.
Oftast blir det i stället förlust.
Tidningarna måste dessutom lemna vidsträckt och långvarig kredit.
En köpman som annonserar tycker sig icke få någon valuta.
Han kan ej taga på, ej känna på hvad han fått för sina pengar och är aldrig lifvad att betala kontant.
Så måste tidningsmannen ligga i händer på bankerna för drifkapitals skuld och dessutom “ se sina vänner “ då och då på ficklån på några hundra kronor.
Derför har tidningsmannen konsiderationer.
Derför
är han så underligt slapp mot en och morsk mot en annan, och derför kan aldrig en liten landsortstidning ta till sitt valspråk “ åt hvar och en hvad han förtjenar “.
Det synes för mig som skulle blott ett enda medel stå till buds för att undanrödja detta sakernas dåliga tillstånd, och för att höja landsortspressen i både ekonomiskt och om jag så må säga moraliskt hänseende.
Och detta är en nära sammanslutning till hvarandra af tidningstitgifvarne i småstäderna.
Bildandet af en tid-ningsmannaring utan afseende å “ farg “ och politiska åsigter.
Denna ring skulle då ha till sin uppgift att borttaga först och främst den personliga polemiken platsbladen emellan och skamliga spaltstrider om hvem som förtjenar mest.
Härigenom skulle mycket vinnas, ty folfcet, den läsande allmänheten kan ej ha och får aldrig den aktniqg för pressen som borde finnas, då hon ser huru pressens organ fara fram mot hvarandra, ofta tagande heder och ära af hvarandra för ett 50- eller 100-tal prenumeranters skull.
\ För det andra skulle denna ring verka för ett bestämdt vidhållande af det prenumerationspris som u^pgifves å hvarje tidning, men hvilket ofta blott är nominelt, då utgifvaren för att skada sin konkurrent säljer billigare under hand.
Likaledes skulle ett bestämdt annonspris hållas och ett bestämdt rabattsystem följas, om nu rabatt nödvändigt skulle finnas.
Häremot kan kanske anmärkas att .annonspriset måste ställa sig olika allt efter de resp. tidningarnas spridniqg.
Men det är icke härom jag talar, utan om att hvarje blad skulle vidhålla det å bladets första sida uppgifna pris, hvilket ju kan ändras ett annat år om upplagan växer, men då också måste tillkännagifvas.
Härigenom vunnes dels ekonomisk vinst och dels att det utätningssystem som nu florerar mellan tvenne platstidningar kunde i hög grad stäfjas.
Köpmännen äro vana vid konkurrens, men de fordra ärlig konkurrens och de .skulle respektera tidningarnas beslut i en dylik fråga.
Blefve annonseringen äfven fiågot mindre i början, då publiken finge betala sina annonser dyrare, så blefve dock behållningen alltid lika stor som förut, om ej större, och publiken kan ej upphöra ått annonsera.
Låge en dylik reform, som jag här endast i dess svagaste konturer antydt, inom möjlighetens gräns — och jag tror.
det — så " skulle en sådan inom kort förändra vår nuvarande landsortspress till den grad att man knappast skulle kunna känna igen den.
Den skuller gifva henne stadga och värdighet, en fast grund att bygga på och hopp om en ljusare och lyckligare framtid.
Hvad jag här ofvan yttrat skulle mycket kunna fullständigas och åtskilliga svåra poster läggas på tidningarnes skuldsida; men det sagda kan vara nog.
Alla dess fel härröra som jag tror ytterst i deras dåliga ekonomi och icke i bristande vilja.Landsortspressen har dessutom stora förtjenster, förtjen-ster som väga upp felen och göra denna press värd all den uppmuntran som kan komma den till del.
^Det är först att den står så nära folket, att den i de flesta fall ' bättre än hufvudstaden känner dess lynne, dess tarf och dess vilja.
Landsortspressen har dessutom den förtjensten att vara råera än hufvudstadens omedelbar, ty om äfven biintressen o. d. kunna inom densamma göra sig gältande återstår dock mycket som är ett rent och fullödigt uttryck af hvad som är verkligt inom.
den krets der tidningen utgifves.
Landsortstidningen påverkas icke så lätt af den intrig- och partistridfylda luft som hufvudstadspressen inandas.
Om jag undantar ett eller ett par enstaka fall — icke värda att räknas dit (samt när det gäller konkurrens) — så ¿ir landsortspressen human i sitt språk, mild i sina omdömen och aldrig fal.
Landsortspressen är arbetsam och flitig, vaken och pigg, och skulle — om den förstår sitt eget bästa — kunna inom kort vinna den ställning den borde ha.
- Innan jag slutar dessa korta anmärkningar skulle jag vilja ytterligare en gång framhålla att de framkommit endast af ett motiv, nämligen att belysa ett par fel, för att vinna möjlighet att få dem undanröjda.
Ty jag tror på denna möjlighet, jag tror på pressens framgång och på dess framtida storhet, såvidt som jag tror på “ den fria tankens rätt och den fria forskningens andliga seger “.
Men just derför har jag känt behof af att säga hvad jag sagt, ty pressen är mig kär, men ännu kärare är sanningen.Prestkonferensen.
Den 2 — 4 sistlidne september hölls i hufvudstadei) den andra svensk-lutherska prestkonferensen.
Den öppnade » med en predikan af domprosten Charleville, i hvilken nutidens otro och samhällsupplösande tendenser framstäldes såsom Djefvulens verk och förebud till ankomsten af “ Antikrist “, “ syndens menniska “,,. “ den laglöse “, hvilken skall föregå Kristi återkomst.
Första dagens .förhandlingar började med ett föredrag om det närvarande kyrkliga tillståndet af professor Norrby, som likaledes gick illa åt nutidens frisinnade idéer och sträf-vanden men tillika gjorde det märkliga erkännande, att statskyrkans fall endast kan vara en tidsfråga.
Derjemte diskuterades åtskilliga mer eller mindre uppbyggliga och praktiska frågor, t. ex. den huruvida det nyfödda barnet omvändes i dopet eller icke.
I denna diskussion framträdde den högkyrkliga och halfkatolska lundensiska riktningen i hela sin glans.
Det gjordes från denna sida gällande, att genom dopet ett oförgängligt frö till evigt lif nedlägges hos menniskan, en lära, som sjelfva “ Väktaren “ finner betänklig, emedan hon följdriktigt leder till den uppfattningen, att alla som äro döpta blifva saliga!
På andra möfesdagen.
led den stränga lutherska kon-fessionalismen, representerad af biskoparnes flertal, som med erkebiskopen vi spetsen genom sitt motstånd hindrat hållandet af den evangeliska alliansens möte i Sverige, ett kän-bart nederlag.
Konferensen beslöt nämligen — om ock först•
efter omröstning — att per telegraf sända en broderlig hetsning till ' denna samtidigt i Köbenhavn församlade allians.
En mängd högkyrkliga medlemmar reserverade sig följande dag deremot.
Dagens förhandlingar inleddes med ett föredrag af professor von Schéele, hvilket hufvudsakligen gick ut på, att den kristnes tro icke skall grunda sig på trossanningarnas natureller förnuftsenlighet, utan fastmera på kristendomens absolut bindande auktoritet såsom en öfvernaturlig uppenbarelse * hvilken bringar in något nytt i det menskliga medvetandet, icke blott utvecklar det förut varande.
Professor Johansson betonade starkt nödvändigheten af en revision af den nuvarande kyrkohandboken, icke blott på grund af dennas formella brister, utan äfven och framför allt på grund af dess rationalistiska tendenser.
Man borde ha en fullt “ kristlig “ d. v. s. fullständigt ortodox handbok.
Härmed instämde professor von Schéele, mön ansåg diskussion i ämnet öfverflödig emedan frågan redan var att anse iom utagerad.
Men så lätt gick saken ändå inte.
Pastor primarius d: r Fehr erinrade om, att den svenska lutherska kyrkan icke är någon frikyrka utan en folkkyrka, och att det icke går an att antaga en alltför skarpt dogmatiskt tillspetsad ritual, utan att fastmera minoritetens rätt måste respekteras.
Härpå gaf pro-: fessor Johansson det en Loyolas lärjunge värdiga svaret, att han för sin del alls icke respekterar ifrågavarande minoritets rätt.
En resolution antogs till förmån för en revision af handboken i den af hrr Johansson och v. Schéele åsyftade riktningen d. v. s. för bortrensandet ur densamma af allt, som kan anses luta åt rationalism.
Vidare diskuterades frågan om den i den svenska kyr-kan i en nära framtid hotande prestbristen.
Dervid betonades, att otron nu vunnit sådant insteg vid våra elementarläroverk, att det är nästan omöjligt för én yngling att genomgå desamma utan att förlora sin kristna tro.
Eri resolution antogs i det syfte, att presterna böra ihom sina
tv '
församlingar uppsöka allvarliga ynglingar med anlag för det presterliga kallet och sedan förmå församlingsborna att skramla ihop pengar för att bekosta deras studier, och att dessa ynglingar böra studera i särskilda, under kyrklig upp-sigt stående och för tidsandans farliga inflytelser skyddade.
läroanstalter!
Nej, herrår teologer, det tjenar till ingenting att försöka bygga några fördämningar mot framåtskridandets väldigt frambrusande flod!
Man erinrar sig här ovil-korligen dessa ord af Vilhelm von Braun i hans förträffliga poem onTprestbristen:
” 0, det kan vara tid att fram i dagen Den rena sanningen en gång blir dragen Utur det mörker, der i seklers längd Hon hållits dold af arga presttrs mängd! ”
Under den tredje och sista mötesdagen försökte sig konferensen med några reaktionära projekter i lagstiftningsväg.
En resolution antogs till förmån för en förändning af den nuvarande äktenskapslagstiftningen i den ‘ af senaste kyrkomöte angifna riktningen d. v. s. på det sätt, att äkten-skapsskilnader lagligen försyåras och man sålunda närmar sig det ideal, som i detta hänseende föresväfvar de kyrkliga reaktionärerna — förbud mot frånskilda makars ingående af nytt äktenskap, såvida ej äktenskapsbrott å den andra makans sida egt rum.
Att man tror sig kunna med utsigt till framgång arbeta för någonting sådant i en tid sådan som vår, då en ny jippfättning af äktenskapet alltmera arbetar sig " fram och gör sig gällande, en uppfattning, enligt hvilken individualiteten framför allt skall göra sig gällande i förhållandet mellan man och q vinna och således endast sympatetiska förbindelser erkännas såsom verkliga äktenskap — detta, synes oss, vitnar mera än någonting annat om, huru stockblinda dessa reaktionärer äro för allt hvad djupast rör sig inom vår tid.
Annars skulle de för visso inse, att det rätta sättet att motverka de tilltagande äkten-skapsskilnaderna, öfver hvilka de klaga, är det positiva och icke det negativa, är att verka för qvinnans höjande tillbåde moralisk och ekonomisk sjelfständighet och inpregla i det allmänna medvetandet den sanningen, att ingåendet at ‘ en sådan förbindelse annat än af de djupaste och renaste motiver är både mannen och qvinnan ovärdigt.
Endast sålunda förverkligas på ett inre och sant etisit sätt detta Kristi i hans bergspredikan framställda ideela kraf på äktenskapets oupplöslighet, som våra kyrklige zeloter i strid mot .förnuftet och naturen mena sig kunna förverkliga genom yttre tvång.
Att desse zeloter ingenting lärt och ingenting glömt, visar sig äfven i det klumpiga försöket att inskränka tryckfriheten.
En resolution mot den osedliga literaturen antogs, i hvilken bland annat yrkades att romaner skola granskas af tryckfrihetskomitéen iiinan de få tryckas.
Af diskussionen framgick tydligt nog, att man till den osedliga literaturen räknade icke blott sådana literära alster, som äro egnade att egga sinligheten, utan äfven alla, i hvilka uttalas åsigter om könsförhållandena och äktenskapet, som ej låta förena sig med ortodoxernas s. k. kristliga verlds-åskådning.
Slutligen kom frågan om “ vår tids hemliga ordensvä-sen “.
Ehuru man i fråga om frimureriet pligtskyldigast erkände, att det ligger något lugnande i att veta att “ vår älskade konung “ är dess högste chef i vårt land, skulle man dock af diskussionen nästan kunnat tro, att de vördige faderna fruktade, att bakom dess mysterier lurar något slags kontrakt med den lede fienden, sådant som de i medeltiden så mycket omtalade.
Ännu räddare var man för good-templarorden med dfcss folkliga tendenser ochv dess stora ” utbredning bland massorna.
Den byråkratiska skuggrädslan visade sig här gå hand i hand med den s. k. kristna religiösa zelotism, som icke kan fördraga några organisationer, i hvilka ingår ett af den religiösa konfessionen oberoende broderskap mellan menniskor.
Äfven goodtemplarordens storartade verksamhet för nykterheten kunde derför icke finna nåd för de församlade fäderna, så vältaligt och värm-hjertadt denna verksamhet än framhölls af flere bland konferensens médlemmar, bland andra af kyrkoherden d: r Staaff.
Mötet afslutades med en predikan af professor Rudin, som på sitt vanliga varmhjertade och högstämda sätt skildrade motsatsen mellan sken och verklighet i fråga om religion och kristendom och framhöll, att den laglöshetens anda, om hvilken Kär så mycket talats, är en helt naturlig reaktion mot det lagens ok, som kyrkan i evangelii namn pålagt menniskorna.Ett literärt jätteverk.
Skildradt af Helen Zimmern.
från författarinnans handskrift af 3 / — r.
* * ’ *
En professor vid ett amerikanskt universitet rådde nyligen studenterna att om de kommo till England och hade besökt Westminster Abbey samt Londons Tower, så var det nästa, som de borcje göra, att bese den bygnad vid Mill Hill, nära London, der den stora nya engelska ordboken utarbetades.
Och professorn hade rätt, ty sedan man tagit i betraktande en förfluten tids märkvärdigheter, är det väl också skäl att skåda den närvarandes, och det skulle vara svårt att i hela * England påträffa ett ställe, der ett mer sant nationelt och monumentalt verk är.
under utförande än i denna lilla lugna engelska by, hvars läge icke ens finnes utsatt på någon karta.
Det är här som det arbetas på en ordbok utan like i något lefvande spfåks lexi-kografi, en ordbok, hvilken skall öfverglänsa äfven de utmärkta verk, som åstadkommits af La Grusca, * Littré och Grimm.
Likväl har arbetet ännu icke fortskridit längre än från A till Ant.
Då det blifvit fullbordadt, antager man att det skall upptaga sex stora qvartvolymer om ungefar aderton hundra sidor, och att tryckningen kommer att erfordra ungefar tio år.
Men arbetet, ehuru i vissa afseenden nytt, är likväl redan en generation gammalt, ty d: r Murray, dess närvarande redaktör, med hvars namn verket skall gå till efterverlden, är icke dess upphofsman.
Arbetet har en
* Akademien La Crasca i Florens har utgifvit en ordbok öf-
• ver italienska språkefc.ganska egendomlig historia.
Domprosten Trench, en af Englands förnämsta språkforskare, utpekade de flerfaldiga felaktigheter, son} 4 förekomma i amerikanska och engelska ordböcker och framstälde den frågan » huruvida det icke vore hög tid att en ny engelsk ordbok utarbetades.
Hans förslag föll i god jord, ett upprop till den läsande allmänheten om bistånd möttes så välvilligt, att ganska snart en hel armé af frivilliga arbetare öfver hela England och Amerika började söka efter, och uppteckna oregistrerade ord.
Men planen var icke organiserad, somliga af de frivilliga ’ dogo, andra tröttnade, och då man slutligen i mr Furniwall fann en redaktör för massan af det samlade materialet, visste han knappast hvad han skulle göra dermed, i synnerhet som ingen bokförläggare ville taga upp idéen på sin bekostnad, och emedan i England man icke kan för dylika arbeten vända sig till staten, ehuru i sanning en ordbok öfver engelska språket v^l borde kunna sägas hafva anspråk på understöd af nationen.
Slutligen — liksom då det var fråga om en ny bibelöfversättning — kom universitetet i Oxford till hjelp och föreslog att utgifva verket och betala alla omkostnader, hvarefter förlagsrättigheten skulle tillhöra.
universitetet; och d: r Murray, en framstående språkforskaré samt president i filosofiska sällskapet, valdes till redaktör.
Att förvalta det arf som denne gentleman tillträdde var verkligen ingen sinekur.
Man kan bilda sig någon idé om det blifvande arbetets herkuliska karakter af det faktum att det literära materialet, som nu öfverlemnades till d: r Murray, vägde öfver två tons.
Ej heller var det på något sätt ord-nadt.
Mr Furniwall hade låtit det samlas efter dess eget behag, och det öfverlemnades till den nye redaktören i säckar, korgar, bundtar och lådor, allt huller om buller.
T _många fall var stilen oläslig, i andra befans papperet alde-les förmultnadt.
Bläcket hade på en del anteckningar förlorat så mycket af sin färg, att dechiffreringen blef lika svår som att läsa en palimpsest.
I en säck hade en råtta ofch hennes unga familj gjort sig ett trefligt hem.
Sådant vardet material, som d: r Murray mottog, och detta kaos skulle han ordna.
Det första han gjorde var att utfärda ett upprop om flera bidrag af den läsande allmänheten, emedan han insåg att det kaotiska materialet, äfven då det blifvit ordnadt, icke skulle vara tillräckligt.
Mellan två och tre millioner citat hade blifvit samlade; han behöfde åtminstone en million flera.
Detta var 1879.
Efter tre år hvilade ytterligare en million pappersremsor, insända från aderton hundra frivilliga medarbetare, på sina särskilda platser i
* breffacken i Scriptorium, såsom d: r Murray kallar den byg-nad, der han förvarar hela sitt ordboksmaterial, och der hela ordboksarbetet göres; ty d: r Murray insåg snart att antingen han eller ordboken måste lefva i hans hus; det fans icke rum för dem båda.
En qvinnas fyndighet löste denna fråga.
Ordboken står i större skuld än verlden någonsin skall veta till d: r Murray ’ s skotska hustrus goda förstånd oçh sjelfförsakelse.
Enligt hennes förslag uppsattes i trädgården en af desssa jernpa-viljonger, som ofta användas i England såsom rörliga kyrkor eller föreläsningssalar, och i denna fuktfria, eldfasta bygnad bekläddes hela väggytan från tak till golf, med breffack, alla prydligt etiketterade i alfabetisk ordning.
Ruminet delades derefter genom bord i två sektioner.
Den ena tfpp-tages af redaktören sjelf och hans förste assistent, ’ mr Erle-bach.
I den andra sitta snabbfingrade biträden, som äro sysselsatta med att sortera och ordna pappersremsorna, hvilka komma in från de frivilliga medarbetarne * Ehuru detta arbete kunde tyckas vara rent mekaniskt, är det likväl förenadt med stort besvär.
Den första sorteringen består helt enkelt uti att lägga lapparna i alfabetisk ordning.
Sedan arrangeras hvarje ord i grupper, ty många engelska ord hafva fyrtio eller femtio olika betydelser.
Sedan händer det att hvarje af dessa ord har så många som hundra citat-lappar, hvilka höra till dem.
pessa skola åter i kronologisk ordning arrangeras under sina respektive författares namn.
I korthet sagdt, hvarje bokstaf i alfabetet un-dergår icke mindre än tjugu sorteringar innan den frarn-lemnas till redaktörernas bord.
För dem återstår det slutliga och mödosamma arbetet att fastställa hvarje ords ety-mologi och bestämma, den ordning, i hvilken dess särskilda definitioner skola ■placeras på den tryckta sidan.
Rundt.