Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den värde talaren har sagt, att Centralförsvaret och satsen om en hufvudstation för Skärgårdsflottan i sammanhang med den Canal, utom hvilken föreningen af Svenska och Norrska Skärgårdsflottorne är nära omöjlig, åtminstone högst oviss och långsam, är endast en följd af Götha Canal, sedan denna är nära fullbordad, som i annat fall blir af ingen nytta, och kan ej ens underhålla sig sjelf.
Till denna talarens slutföljd höra äfven Wanäs, Verkstaden, Ångfartyg och Gud vet hvad.
Det blir förmodligen om några dagar tillfälle att visa Götha Canalens förhållande till inre rörelsen, ej hvad som kan bli, utan hvad som är, då vi få litet nogare bestämma om dess nytta och underhåll, som nu är ett nog främmande ämne.
Dess militära nytta, om hvilken Konungen åter i sin Nådiga Proposition af den 10 sistlidne
December, samt många gångor förut, så bestämt sig yttrat, hade väl ej Herr Nordenskjöld bordt förbise.
Nu får jag här blott påminna, alt då Herr Nordenskjöld sjelf framdragit, jag vet ej hvarifrån, mitt yt - Den 19 Mars f. in. 23 trande 180(5, så har han ock emot sig lemnat det bästa bevis, att min sats om centralförsvaret, skärgårdsstation m. m. är samtidig med Götha Canal, som jag redan förr en gång här nämnt; och då måtte jag säga, att han ger mig allt för stort beröm, som tror, att jag 1809 kunde förutse sakernes förhållande år 1829, och då föreslå Centralförsvaret för Götha Canalens underhåll.
Han, ej jag, är här i contradiction.
För Wanäs utsåg Konungen personligen stället år 1819.
Motala mekaniska Verkstad ansåg Lagstiftaren nyttig för Canalen redan vid privilegiernes utfärdande, som 7 §. visar.
Tidens framskridande har sedan gjort den af yttersta vigt för det hela, så framt vi vilja antaga som vigtigt för Sverige, hvad hela den öfriga verlden anser oumbärligt.
Att uppsöka och gissa till de motiver, som bringa en Författare att förfägta en eller annan mening, är utom en ädel kritiks gränsor.
Är äfven hvarje kritik af en offentlig skrift obehörig här i Ståndet, så äro beskyllningarne af oädla motiver, som den värde talaren gjort mig, det ännu mera; och jag vågar tro, att Ridderskapet och Adeln hvarken kan tilltro mig dem, eller gilla så inhumana, så obehöriga insinuationer.
Icke faller det mig in, att tilltro Herr Amiral Nordenskjöld inom sig hafva andre egne skäl för sin opinion om sjöförsvaret, än dem han sjelf framställer: andra kan Den ig Mars f. m. och bor jag ej tillägga honom; hur har han då kunnat tillåta sig sådant emot mig?
Ilan behöfver verkeligen påminnas om den goda Onele Tobys ord:
''Thou shouldst not havé said so Trim.”
Men ty värr! har han sagt mer, då han, efter att hafva jemnfört mitt underdåniga yttrande af 1809 med min nyligen tryckta skrift, säger: ”men hvarföre för ”opinionen ovänligt framställa ett vapen "före perioden af 1809, som ännu då fanns "så oumbärligt; och i hvilkendera af dessa "skrifter bör man anse tankarne rigtigast "framställde?"
Med undantag af ovänligt, som aldrig funnits tecken till i min skrift, bade svaret varit lätt, äfven för Herr Amiral Nordenskjöld, om han varit fördomsfri, med ett enda ord:
Ångbåtar!
Ty de äro det, som, i min tanka, ovilkorligen vålla en revolution i sjöförsvaret, hälst i Scandinavien.
I stället fortfar Talaren: ”Jag vågar tro och vill bjuda till att visa, att det ej är den sista; men jag vågar derjemte hoppas, och detta hopp är för mig glädjande j att då dagens paroxysme blåst öfver, intet annat skall qvarstå, hvad stora flottan rörer, än ett fruktlöst bemödande att, med förbiseende af ungdomens och mannaålderns alla ädlare förbindelser, hafva velat skada redan aflidna eller än lefvande vänner, till minnenj till rykte eller känslor, ” Den 19 Mars f. m.
Den verklige Sjömannen står lugn på sitt däck, om stormen aldrig så häftigt rasar, afgrunden hotar och om än spillrorna slungas öfver dess hufvud.
Men jag vädjar till Eder J Sveriges Riddersman, och härtill är jag berättigad, om en enda gerning uti min 5o-åriga bana ger anledning till en sådan beskyllning.
De finnas ännu ibland
Eder, som med mig klädt blodig skjorta, som med mig delat fångenskap, som sett mig oförskräckt och oförlägen, när modet svigtade för mer än en; sorn sett mig hänryckt af lifvets glädje och nöjen, som sett mig på grafvens brädd af enskild förtviflan och plågor: och jag uppmanar Eder alla i Hederns och Ärans namn! visen ett enda ögonblick, som berättigar till ofvanstående förebråelse, och jag förklarar mig för alltid ovärdig att slå här ibland Eder.
Men om bevisen uteblifva, och det måste de, då återskjuter jag inför Eder, och med rätta , de ohemula beskyllningarne i den barm, som dem alstrat.
Men här under tecknen af allt hvad ädelt och stort, som lemnats oss till efterdöme, är jag skyldig
Eder, som velat låna mig Eder uppmärksamhet, den förklaring : att till Fäderneslandets försvar är jag ännu, och, jag vill hoppas, till min sista stund, färdig att handla till sjös eller lill lands, på Linieskepp eller Ekstock, efter som det stora ändamålet bäst främjas, ulan fördom, håg, vanor eller inflytande af egna förhållanden; och det med den öpp - 26 Den 19 Mars f. ra. na blick, den lugna förtröstan för livad, som komma skall, hvilken ännu ingen sett svigta; och då är det åtminstone ej jag, som, med att sätta, som sig hör, Fäderneslandet i främsta rummet för allt jordiskt, blir saker till glömska af hvarken Washington» Irvings betydningsfulla ord, eller utaf aflidna och lefvande vänners minnen och rykten.
I känslan åter, då den ej tyglas af sanning och rätt, ligger oftast något skeft eller sjukligt.
Hvarefter Hans Excellence Herr Grefve von Platen munteligen tilläde:
De ord vi här yttra, stå som vittnesbörd efter oss, när gerningarnes hana slutar, hvarföre jag vid detta för mig vigtiga tillfälle i förväg skriftligen författat, hvad jag nu här yttrat, och erkänner alltså dessa ord med detsamma, utan undantag, till min sista stund.
Högt uppsatt ibland Er, J Sveriges Riddersmän! gerna medger jag, mera af lyckan än efter förtjenst; ännu mera utmärkt genom Konungens
Nåd och val, att stå i dess stad och ställe inför Brödrafolket, är det min ovilkorliga pligt, att handla med yttersta uppmärksamhet på mig sjelf och på andra.
Jag har här aflagt min trosbekännelse, och slutar den med den oryggeliga försäkran, alt så obefläckadt delta rum tillfallit mig, så ohefläckadt skall det af mig lemnäs till efterkommande, må följderna blifva hvilka Den 19 Mars f. m. 27 sorn helst.
Ty om jag i många andra hänseenden ej kan hinna de stora efterdömen, hvarom vi här på alla sidor påminnas, skall åtminstone den äran jag, som Svensk Riddersman, emottagit, af mig ej vanvårdas.
Herr Nordensköld, Otto Gustaf:
Innan jag svarar Herr Grefve von Platen, får jag förklara, att jag vid förra tillfället aldrig nämt "Wanäs fästning;” delta ord undföll mig icke, och det finnes ej eller upptagit i de öfver discussionen förde Memorialprotocoll; jag anhåller vördsamt, att Ridderskapet och Adeln behagade yttra sig, huruvida Ståndet kan erindra sig, att jag nämnde detta ord, jag vågar än en gång försäkra, att jag verkeligen icke gjorde det.
Jag känner, att jag borde begära Herr Grefvens tal på bordet, emedan jag fruktar, att jag ej kan besvara det som sig bör; men jag vill det ej, emedan jag hoppas, att opinionen kan emellan stridiga meningar stadga sig.
Jag har redan nämnt orsaken, hvarföre jag här talade emot Herr Grefvens skrift, och får endast tillägga, att jag ej känner mig äga de talanger, som fordras för att vara brochurskrifvare eller författa artiklar i dagbladen ; jag skulle frukta critiken; i mitt Stånd deremot hoppas jag, att man ser på saken och har öfverseende med mig.
— Herr Monlgommerie 28 Den 19 Mars f. m. liade i sin skrift hemtat upplysningar af Herr Grefvens afhandling.
Örn denna obesvarad inlemnats till Utskottet, hade den ju också der kunnat rent af upptagas och uppläsas, eller hade måhända Utskottets Ledamöter redan läst den och stadgat sin opinion derefter, utan att någon der försvarat, hvad jag önskat försvara.
Min rättighet är således att göra det.
Min önskan har likväl snarare varit att försvara fordna Örlogslloftans existence, den Herr Grefven misshandlat.
Ilade Herr Grefven satt punkt och ny rad, samt börjat sålunda: ”Hittills har Örlogsflotta!! gjort sin nytta, ”'men nu inträffar ett annat förhållande.
Yi ”hafva ångbåtar och böra ordna vårt försvar i framtiden på ett annat sätt;” så, ehuru jag ännu ej vågat gilla denna nya uppställning, hade jag dock stått i ett helt annat förhållande till Herr Grefven.
Jag hade då ej ens talat; jag hade öfverlemnat allt med fullt förtroende till Hans Maj:t Konungen.
Jag önskade äfven att försvara stora flottans framtida tillvaro; jag har gjort det föir och ville således ej omsäga hvad som redan är sagt, utan nyttjade Herr Grefvens egna ord för att försvara den.
Jag hemställer, om jag dertill var obefogad.
Då flottan blifvit i sina fordna och framtida förhållanden attaquerad, befann jag mig ungefär i samma ställning som en man, hvilken drunknar, och fattar i ett halmstrå för alt rädda sig.
Men just Herr Grefvens förra Den rg Mars f. m. 29 yttrande tvång mig att tala om Canalen och om Söderköpings-stationen, som jag anser ytterst farlig.
Hvad har jag dessutom gjort?
Jo, försvarat ett vapen, för hvilket ingen Konung sedan Carl XI:s tid med Svenska penningar gjort så mycket, som vår nuvarande stora Kung; ty han har totalt ombygt och nybygt hvarje Linieskepp vi nu äga.
— Jag har dessutom talat emot Söderköpings-stationen; denar ju ej ännu beslutad, och till dess skall jag på högre ort både skriftligen och munteligen tala emot den.
Herr Grefven har sagt, att han ej nämnt, att stående armeen skulle försvinna.
Jag har flera gångor läst boken, och tror, att jag ej fattat saken orätt.
Sidan 3 står:
"Tankarne hafva varit delade om det hela och ”om dess delar.
Hufvudfrågan synes dock ”hafva blifvit: skall Sverige i dess närvaran”de förhållande grunda sin försvarsplan på ”Centralförsvar eller Gränsförsvar , och, ”hvad deraf är en följd, grunda försvaret på ” National Beväring eller stående armeer.”
Jag kan ej fatta Svenska språket på annat sätt, än att endera skulle upphöra; ordet eller utvisar det ju; — ty annars hade der väl bordt stå ”att grunda försvaret på stå’’ende armée och Conscription, eller stå”ende arme'e och NationalBeväringFör öfrigt är i hela boken, der massorna mycket omtalas, deras kärna aldrig nämnd; blott 3o Den 19 Mars f. m.
Den 19 Mars f. m. 3i på sidorna 63 och 64 står: ”och kan jag ”icke undgå att härvid anmärka, att i intet ”land i verlden finnes en inrättning så nyt”tig och så passande, alt derpå grunda ett ”verkligt nationalförsvar, sorn Sveriges in”delta armee och dess bosutne Befäl, och ”detta vida mer, än hvad väl de stora grund”läggarne deraf ens kunde föreställa sig.”
Hvarföre här skilja indelta armeen, som äfven innefattar bosutit Befäl, från dess bosutna Befäl.
Jemföres detta med hvad på sidan 3 är nämndt, så kan jag ej draga annan slutsats deraf, än att indelta armeen skulle indragas, men det bosutna Befälet qvarstå såsom befäl för massorna; detta vore ju en grund att bygga på.
Möjligen kan det tydas på annat sätt, men ej af mig.
Äfven säger Herr Grefven nuj att dess mening icke varit, det stora flottan skulle upphöra.
Besynnerligt, att jag läst skriften flere gångor, och ej kunnat deraf draga en sådan slutsats.
Pag. 48 och 4.9 står: ”Men visserligen utgjorde Centralförsvaret ”ej något helt, om ej dermed vore förenadt ”begagnandet af det gränsförsvar, som na”turen sjelf tillbjudit oss i de vidsträckta ”skärgårdar, som betacka ^delar af våra ku”ster; om, med ett ord, ett passande sjöförsvar ej vore dermed förenadt.” ”Här väntar jag mig, för ordet passande, en mängd af exclamationer om natio”nal-ära, anseende m. m.” ”Läsare! det fattas blott några månader i 5o år sedan den tid, då jag första ”gången besteg en ^4-Canoners köl.
Med ”ungdomens hela värma, håg och kraft, ”underkastade jag mig derefter, af egen ”drift, alla sjöväsendets mödor och faror, ”för att besegla de aflägsnaste haf, och grad”vis uppstiga till Linieskeppets befälhafvare, under ett tidehvarf, då Sveriges Linie”flotta till antal var, hvad den säkert al”drig mera blifver.”
Jag vet ej, hvartill dessa exclamationer egentligen skulle tjena, om man icke ämnade framkomma med en alldeles ny genomgripande idee; så fattade åtminstone jag saken, innan jag läste vidare.
Längre fram sidan 5r står:”Jagäm”nar icke bestrida, att Skandinavien såsom ”en handlande stat, sedan alla delar af Cen”tralförsvaret och NationalBeväringen äro ”med alla sina förnödenheter försedde, bör ”äga medel att, då så fordras, äfven visa ”sin flagga, icke allenast på öppna hafvet, ”utan ock på de aflägsnaste haf; och här”till synas fregatter och armerade mindre ”fartyg bäst passa. —- Menniskosnillets djerf”vaste, kanske nyttigaste uppfinning, skep”pet, må icke försummas; må det gå ända ”till Linieskepp, om vi hafva råd.” — Således, sedan Centralförsvaret och NationalBeväringen med alla sina förnödenheter äro försedde, skola vi först skaffa oss Fregatter och derefter, om vi hafva råd, Linieskepp; hvem inser ej, att vi då hvarken 31 Den 19 Mars f. ra. skola få Fregatter eller Linieskepp.
Vidare säges på ett annat ställe: ”Men om ock ”vid en så vigtig fråga, som Skandinaviens ”tillvaro bland Europas oafhängiga Stater» ”det vill säga vid en invasion, en flotta af ”Linieskepp antages blifva nyttig för försvaret (oumbärlig kan jag ej finna den) ”m. m.”
Är det möjligt att af detta finna annat, än att en stor flotta bestämdt ej borde finnas eller behöfvas.
Dessutom yttrade Herr Grefven just nu, att vi blott borde hafva 6o-CanonFregatter; som Sjöman torde jag få säga några ord deröfver.
Frankrike och NordAmerika hafva börjat med 60-Canon-Fregatter, och derigenom tvungit England att lägga sig till dem.
Verldshafvet är dock dessa nationers tummelplats, och på de aflägsnaste haf kan en sådan uträtta mycket ondt.
Sjelfva dyningen i de stora håfven gifver dessa fartyg någon ytterligare styrka; men detta är ej händelsen med oss.
Östersjön är så liten, att man, snart sagdt, från ett
Linieskepps topp ser rundt om från strand till strand, då det lätteligen kan hända, att en 60-Canon-Fregatt, kommande mellan landet och ett 70-Canonskepp ej kan undvika att lefverera bataille, och då får Fregatten stryk.
Dessa Fregatter kosta dessutom ungefär hvad våra små 70-Canonskepp kosta, kunna måhända segla bättre, men äro sämre sjöbåtar, och långsammare i sine rörelser, samt passa Den 19 Mars f. nu 33 passa således ej för oss.
De äro måhända ej någonstädes lämpeliga, men minst bos oss; ty antages principen, och upphöra Liliieskeppen, samt dessa fregatter införas, skola snart fregatterna försvinna, emedan de få opinionen emot sig, och då hafva vi hvarken skepp eller fregatter.
Jag har ansett det absolut nödvändigt för mig, att tala emot Herr Grefvens framställningar i dess bok, och kan ej gå ifrån min öfvertygelse i detta fall; men förklarar, att jag icke velat vara personlig emot Herr Grefven, för hvars djupa kunskaper jag alltid burit den största aktning, men känslan, att stora flottan ovänligt blifvit behandlad, anser jag ej felagtig; jag öfverlemnar detta till hvars och ens bedömmande.
I öfrigt finner jag, alt flere punkter af mig borde besvaras; jag skulle ock kunna göra det genast, om jag mindes dem.
Jag vill likväl icke begära bordläggning, för att ej vidare förlänga en obehaglig discussion, och för min enskilta del skall jag ej fråga efter, om den stora flottan skall upphöra eller ej, emedan det egentligen ej ölen Corps sak jag förer.
Med full öfvertygelse anser jag allt tillhöra Hans Maj:ts visa otppröfvande, och öfverlemnar det gerna till Honom.
Kanske hade Herr Grefven äfven bordt göra så, eller ock låta den 17 H. 3 34 Den 19 Mars f. m. fordna flottan få sofva i fred, och hörja med ordnandet af ett nytt försvar.
Det skall, som jag nu hörer, ej finnas olikhet emellan framställningarna åren 1809 och 1828; jag öfverlemnar detta till hvars och ens ompröfvaude.
Äfven jag har visst ansett ångfartyg vara nödvändiga, men blott ett mindre antal, för att framdrifva behöfliga flytande Magaziner eller förråder; jag har dock ej gått till 4°> hvilka ej ensamt kunna vara ämnade att framföra lilla Flottan.
De skola väl vara armerade, och just denna dass fartyg är ännu problematisk.
Fienden kan komma med ett mindre antal, men större och mångfaldigt starkare, fast på det hela mindre kostsamt, ångvapen, och vi finna, att vi äro efter den på allt sätt.
Man måste således tåla tiden, och låta saken utveckla sig.
Slutligen anhåller jag vördsammast, att hvar och en må läsa och jemföra hvad sorn är skrifvit och taladt.
Att vid fortsättningen af denna cl is— cussion framdraga ämnen, som höra till det bestämdt practiska af sjömannayrket, anser jag vara att inblanda hvad till frågan icke rätteligen hörer.
Jag har redan förklarat mig ej vilja deri ingå, och upprepar detta ånyo.
I anseende till andra delen af den Värde Talarens yttrande, eller hvad som Den 19 Mars f. m. 35 rörer mig personligen, har jag redan yttrat mig nog, och ämnar ej säga mera derom.
Jag har följagtligen icke något vidare att i saken orda.
Uppå derefter af Hans Excellence Herr Grefven och Landt-Marskalken framstäld proposition, blefvo Hans Excellence Herr Grefve von Flåtens samt Herr Nordenskölds nu afgifne anföranden till Stats- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskotten remitterade.
Ånyo föredrogs StatsUtskottets den 18 sistlidne Februarii under N:o 67 afgifne, samt den 5 dennes e. m. på bordet lagde, Utlåtande, i anledning af Rikets Ständers åren i8a5 och 1827 församlade Herrar Revisorers Berättelser om granskningen afRiksgälds-Verket, General-Assistance-Contoiret och f. d.
Filial-Discont-Inrättningarne.
Grefve Gyllenborg _, Johan Henninge hade inlemnat följande, som upplästes:
I förmodan, att anmärkningar torde framställas vid StatsUtskottets Utlåtande, i anledning af 1828 och 1827 årens församlade Revisorers Berättelser, om granskningen af RiksgäldsVerket, anhåller jag vördsamligen, att genom återremiss till rättelse få fästa StatsUtskottets uppmärksamhet på några omständigheter, hvari mig synes 3* 36 Den 19 Mars f. m. vara dels afvikclser ifrån Rikets Ständers föreskrifter, dels vederbörlig fullständighet saknas.
StatsUtskoltets Utlåtande om NummerLotteri-inrättningen innehåller, pag. 353 och 354, att Rikets Ständer, vid 1823 års Riksdag, beslutat, att öfverskotlen af Lotterimedlen skulle till RiksgäldsContoret öfverlemnas; och i8a5 års Revisorer hafva ansett det vara af Rikets Ständer an tyd t, att behållningen af Lotteri-vinsten skulle för hvarje år omedelbarligen komma RiksgäldsContoret till godo; men derom har StatsUtskoltet meddelat ett så beskafFadt yttrande, som fordrar närmare förklaring, att nemligen Revisorernes åsigt icke strider emot Rikets Ständers beslut, men, att Utskottet anser med Ständernes beslut mäst öfverensstämmande, att den ifrågavarande behållningen för hvarje år ingår till StatsContoret.
Detta yttrande, att nemligen det icke strider emot Ständernes beslut, om TSummerLotteri-behållningarna lemnäs till RiksgäldsContoret, men alt derjemte det aldeles är mäst öfverensstämmande med deras beslut, att de ingå till StntsContoret, är af så besynnerlig Contradictorisk beskaffenhet, att det fordrar närmare förklaring, särdeles som då det af 1823 urs Ständer blifvit bestämdt beslutadt, att de borde till RiksgäldsContoret ingå, jag icke förmodat, att StatsUtskoltet skulle anse sig äga, att annan åtgärd föreslå.
Vidare förekommer i StatsUtskoltets Utlåtande, pag. 367 * Den 19 Mars f. m. 37 i afseende på vilkoren för mindre Creditivets lyftning, alt 1827 års Revisorer hemstält, om icke Rikets Ständer framdeles skulle finna nödigt, att, genom mera bestämda föreskrifter, i denna fråga gifva åt deras Fullmägtiges och Revisorers omdöme en säker och ofelbar ledning; men då något yttrande derom icke af StatsUtskottel blifvit meddeldt, som lik väl Utskottet ålegat, torde jag till erindran derom icke sakna anledning; sluteligen och då i sammanhang med CrediLivet, Utskottet pag. 36p förklarat, det ränta å de deraf utlånte medel icke borde RiksgäldsContoret godtgöras, emedan grundlagen icke något om ränta föreskrifver, och medlen lill godt ändamål blifvit använde, bör deremot skäligen anmärkas, att då lånet innefattade ifrån RiksgäldsContoret försträckta Statsmedel, borde naturligtvis den deraf utgåeude ränta vara af samma egenskap, om ock derom icke vore något särskildt af Rikets Ständer förordnadt, och att det icke tillhörde StatsUtskottet, att såsom skäl för dispositionsrätten åberopa ändamålet med Räntemedlens användande, då fråga om den lagliga dispositionsrätten allenast uppstått, som Utskottets pröfning tillhörde.
Jag anhåller vördsamligen, att detta anförande må StatsUtskottets återremitterade Utlåtande till Utskottet åtfölja.
Friherre Anckar swärdh Carl Henrikj uppläste följande:
Den 19 Märs /. ra.
Den 19 Mars f. m. 39 Vid StatsUtskottets Utlåtande, i anledning af Rikets Ständers åren 1825 och 1827 församlade Revisorers berättelser, om granskningen af Riksgäldsverket, anhåller jag att få göra följande anmärkningar.
Hos Revisorerne hade förekommit, huruledes Rikets Ständer vid sisllidne Riksdag beslutat, att NummerLotteriets behållning i penningar och fordringar, skulle till RiksgäldsContorets disposition öfverlämnäs, och tillika stadgat, att ifrån och med 1824 skulle uti RiksgäldsContoret hållas Lotteriinrättningen tillhanda, hvad som möjligen kunde erfordras, i händelse af Lotterispelets utgång med mera eller mindre förlust, hvilket Rikets Ständers beslut, enligt Revisorernes tanka, antydt, det behållningen af Lotterivinsten för hvarje år omedelbarligen skulle komma Riksgälds-Contoret till godo, StatsUtskottet har vid detta tillfälle yttrat, att Revisorernes åsigt icke strider emot Rikets Ständers beslut, men finner sig likväl härvid icke behöfva fästa något annat afseende, än att ifrån sjelfva beslutet draga aldeles motsatta slutsatser.
Jag kan icke undertrycka, att fästaden allmänna uppmärksamheten å den af nuvarande
Statsutskott alltför synbart antagna grundsats, att öfverändakasta allt hvad af 1823 års
Ständer i förvaltningsväg blifvit såsom principer stadgadt.
Jag återförnyar hvad jag i anseende härtill haft äran förut yttra, att jag anser ett af Representationens första åligganden vara, att fästa en fullkomlig uppmärksamhet eller att åtminstone icke aldeles åsidosätta föregående lagstiftningars beslut.
Jag tror i följd häraf, att StatsUtskottet bordt åt detta ämne lämna en alldeles annorlunda beskaffad handläggning.
Jag tror, att StatsUtskottet härvid hade bordt föreslå Rikets Ständer nödige utvägar, att göra sine beslut gällande, istället för att komma till den högst besynnerliga slutsats, att Revisorernes åsigt väl icke strider emot Rikets Ständers beslut, men att det motsatta förhållandet likväl mera öfver ens stämmer med antagen ordning, samt mäst med samma Rikets Ständers beslut.
En sådan villervalla i slutsatser kan icke åstadkomma annat, än oreda till resultater, hvadan jag för min del önskar en sådan omarbetning af detta Utlåtande, att conclusionen kommer att äga sammanhang med premissen, hvilket nu icke är fallet.
I anledning af den anmärkning 1827 års Revisorer afgifvit, i anseende till den år 1826 lyftade summan af 25o,ooo R:dr å mindre Creditivet, tager jag mig friheten Den 19 Mars f. ra. anmärka, att StatsUtskottet nog flygligt förbigått det rnärkeliga förhållande, som uppkom genom Kongl. Majlis nådiga förklarande, att, i afseende å Creditivens begagnande och redogörelsen derför, vilja noga iakttaga hvad 63 och 64 §§.
RegeringsFormen samt 3o och 68 §§.
Riksdagsordningen i detta afseende föreskrifva, utan medgifvande af sådana vilkor och föreskrifter, som deremot kunna vara stridande.
Då, efter mitt begrepp, det af Rikets Ständer för lyftningen af mindre Creditivet stadgade vilkor, att de utomordentliga behof och föremål, i och för hvilka de summor, sorn deraf uttagas, ansetts erforderliga, skulle fullständigt uppgifvas, och en summarisk redovisning deröfver upprättas, ingalunda och i intet afseende strider emot de uti Kongl.
Maj:ts förklarande åberopade grundlagsstadganden, synes mig, att StalsUtskottet ålegat, alt genom ConstitutionsUtskottet söka upplysning, hvarföre creditivlyftningens föremål, att undsätta Jernverks-och Såg-ägare i Wermeland, icke blef till Rikets Ständers Fullmägtige i RiksgäldsContoret fullständigt uppgifvit.