Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad gåfvo de ej tillbaka för den mat och det vin, som hon skänkte.
De gåfvo ungdom och lätt sinne och hela värdigheten af att vara eftersträfvansvärd.
De höllo tal till henne.
’Ädelsinnade signorina, ni som kommit till oss öfver hafvet, ni som älskar Sicilien,’ och så vidare, och så vidare.
Hon visade, att hon kunde rodna.
Hon dolde ej mer, att hon hade ett småleende.
Då de talat ut, började det skälfva kring munnen på den engelska signorinan.
Hon blef tjugu år yngre.
Det var hvad hon behöfde.
Där var åsnepojken, som brukar föra de engelska damerna upp till Tre Castagni och som alltid blir kär i dem, innan han skiljes ifrån dem.
Nu fick han plötsligen upp ögonen för den stora välgörarinnan.
Det är ej endast en späd, fin kropp och en len hy, som äro värda att dyrkas, utan äfven styrkan och kraften.
Åsnepojken fällde plötsligen knif och gaffel, stödde armbågarna mot bordkanten och blef sittande för att se på henne.
Och som han gjorde alla de andra åsnepojkarna.
Det spred sig som en smitta.
Det blef hett kring den engelska signorinan af brinnande ögonkast.
Det var ej endast de fattiga, som tillbådo henne.
Advokaten Ugo Favara kom och hviskade till henne, att hon var kommen för att vara en försyn för hans arma land och för honom.
’Om jag blott förut hade råkat en sådan kvinna som ni,’ sade han.
Tänk er en gammal fågel, som suttit i bur i många år och blifvit ruggig och förlorat all glans på fjädrarna.
Och så kommer någon och lägger allt tillrätta och smeker fram glansen.
Tänk er detta, signore!
Där var den där pojken från Neapel.
Han tog fram mandolinen och gaf sig till att sjunga bäst han satt.
Ni vet hur han brukar sjunga, hur han brukar lipa med den stora munnen och säga fula ord.
Som en grinande mask brukar han oftast vara.
Men har ni sett, att han har en ängel i ögonen?
En ängel, som tyckes gråta öfver sitt fall och är uppfylld af all salig galenskap.
Och denna kväll var han bara ängel.
Han satte upp hufvudet som en gudaingifven, och den hängande kroppen blef spänstig och reste sig af stolt lifsmod.
Han fick färg på de dödsbleka kinderna.
Och han sjöng, han sjöng, så att man såg tonerna fara som eldflugor från hans läppar och fylla luften med jubel och dans.
Då det blef natt, tågade alla bort till den grekiska teatern.
Det var festens fulländning.
Hvad hade hon ej att bjuda på där borta!
Hon hade den ryska sångerskan och den tyska varietékonstnären.
Hon hade de engelska brottarna och den amerikanska trollkarlen.
Men hvad var detta mot allt annat, mot det silfverhvita månskenet och mot platsen och mot minnena!
Det var, som om de fattiga känt sig som greker och kulturbärare, då de åter fingo breda ut sig på klippbänkarna på sin egen gamla teater och mellan scenens fallfärdiga pelare blicka ut på det skönaste panorama.
De fattiga voro ej sparsamma, de delade med sig af all den glädje de hade fått.
De sparade ej på jubel, de voro hejdlösa i handklappningar.
De, som uppträdde på estraden, stego ned med en rikedom af loford.
Det var någon, som uppmanade den engelska signorinan att uppträda.
All denna dyrkan var ju menad åt henne.
Hon borde stå öga mot öga mot den och känna den.
Och de sade henne hur det berusade, hur det lyfte, hur det eldade.
Det förslaget tyckte hon om.
Det gick hon genast in på.
Hon hade sjungit i sin ungdom, och de engelska äro sådana, att de aldrig frukta för att sjunga.
Hon skulle icke gjort det annars, men nu var hon vid godt lynne, och nu ville hon sjunga för dessa, som älskade henne.
Hon kom som sista numret.
Tänk er nu hvad det var att komma upp på en så gammal scen!
Det var där Antigone hade begrafts lefvande och Iphigenia hade offrats.
Men den engelska signorinan steg fram där för att mottaga all tänkbar ära.
Den stormade mot henne, så snart hon visade sig.
De ville stampa sönder jorden för att hedra henne.
Det var också ett stolt ögonblick.
Hon stod där med Etna som fond och Medelhafvet som sidokuliss.
Framför henne på de gräsgrodda bänkarna utbredde sig den besegrade fattigdomen, och hon kände, att hon hade hela Diamante för sina fötter.
Hon valde Bellini, vår egen Bellini.
Hon ville vara älskvärd också hon, och därför sjöng hon Bellini, som är född här under Etna, Bellini, som vi kunna utantill, ton för ton.
Naturligtvis, o signore, naturligtvis kunde hon ej sjunga.
Hon hade stigit upp på tribunen endast för att låta hylla sig.
Hon hade kommit för att låta folkets kärlek få luft.
Men nu sjöng hon falskt och svagt.
Och människorna kände hvarenda ton.
Det var den där mandolinistan från Neapel.
Han var den förste, som grinade med hela ansiktet och tog en ton lika falsk som den engelska signorinans.
Sedan var det han med ansiktskräftan, som skrattade så, att han skrattade ned halsklädet.
Sedan var det åsnepojken, som började klappa händerna.
Sedan voro de med allihop.
Det var vansinne, men det förstodo de ej.
Det är ej på de gamla grekernas jord, som man kan tåla barbarer, som sjunga falskt.
Donna Pepa och donna Tura skrattade som de ej gjort förr i sitt lif.
’Ej en ren ton!
Vid madonnan och San Pasquale, ej en ren ton!’
De hade blifvit mätta en gång i sitt lif.
Det var ju gifvet, att det skulle vara rus och ursinne öfver dem.
Och hvarför skulle de ej skratta?
Man hade väl ej gifvit dem mat för att få såra deras öron med fil och såg.
Skulle de ej få försvara sig med att skratta, skulle de ej få härma och hvissla och kackla?
Skulle de ej få lägga sig bakåt och upplösas i skratt?
De voro väl ej den engelska signorinans trälar heller.
Det kom bedöfvande för henne.
Det kom alldeles för bedöfvande för att hon skulle förstå.
Hvisslade de åt henne?
Det var säkert något, som händt därnere, något som hon ej kunde se.
Hon sjöng arian till slut.
Hon var öfvertygad om att detta skratt var något, som ej angick henne.
Då hon slutat, kom en sorts bifallsstorm brusande ned öfver henne.
Den var ändtligen sådan, att hon förstod.
Facklor och månsken upplyste natten, så att hon kunde se människoraderna vrida sig i skratt.
Hon hörde hånet och skämtet nu, då hon ej sjöng.
Det gällde henne.
Då flydde hon utom scenen.
Där var det, som om det stora Etna gungade af skratt, och hafvet glittrade af lustighet.
Men det blef väl än värre.
De hade haft roligt, de fattige, så roligt som aldrig förr, och de ville höra henne en gång till.
De ropade in henne, de ropade: ’Bravo!
Da capo!’ De kunde ej låta ett sådant nöje gå sig ur händerna.
Hon, hon var nästan medvetslös.
Det var en storm omkring henne.
De skreko, de vrålade för att få in henne.
Hon såg dem lyfta armarna och hota för att få in henne.
På en gång var det hela förvandladt till en gammal cirkus.
Hon skulle in för att slukas af odjuren.
Det fortfor, det fortfor, det blef allt vildare.
De andra uppträdande, som blefvo rädda, bådo henne ge efter.
Och hon blef själf rädd.
Det var som om man skulle mördat henne, om hon ej gaf efter.
Hon släpade sig in på scenen och stod öga mot öga med folkhopen.
Det var ingen försköning.
Hon sjöng, därför att alla dessa ville ha roligt.
Det var det värsta.
Hon sjöng, därför att hon var rädd för dem och ej vågade annat.
Hon var en ensam främling, och hon hade ingen, som beskyddade sig, och hon var rädd.
Och de skrattade, de skrattade.
Det var ej annat än skrän och skri och galande och hvissling genom hela arian.
Ingen hade barmhärtighet med henne.
Det var kanske första gången i sitt lif hon kände, att hon behöfde, att någon skulle ha barmhärtighet med henne — — — — — —
Nåväl, nästa dag ämnade hon resa.
Hon kunde ej vidare stå ut med Diamante.
Men då hon sade detta till advokat Favara, så besvor han henne att stanna för hans skull, och han friade till henne.
Han hade valt tiden rätt.
Hon gaf honom ja, och hon blef gift med honom.
Men sedan den tiden byggde hon ej mer på sina palats, hon kämpade icke mot fattigdomen, hon brydde sig ej om att vara drottning i Diamante.
Hon visade sig aldrig mer på gatan, hon lefde inomhus som en sicilianska.
Hennes lilla hus låg bortgömdt bakom ett högt skrank, och om henne själf kände man intet.
Man visste bara, att hon var alldeles förändrad.
Man visste ej om hon var lycklig eller olycklig, om hon stängde in sig, därför att hon hatade människorna eller därför att hon ville vara sådan som en siciliansk hustru bör vara.
Men är det ej så, det alltid slutar med kvinnorna.
Då de bygga sina palats blifva de aldrig färdiga.
Kvinnor kunna ingenting göra, som har bestånd.»
Den utkastade.
När donna
Micaela fick veta hur de fattige hade skrattat ut miss Tottenham, skyndade hon till hotellet för att uttrycka sitt beklagande.
Hon ville bedja henne ej döma dessa stackare efter hvad de gjort, då de varit yra af glädje och vin.
Hon skulle bedja henne ej taga sin hand ifrån Diamante.
Hon tyckte ej själf mycket om miss Tottenham, men för de fattigas skull. . .
Hon ville säga allt tänkbart för att försona henne.
Då hon kom upp till hotell Etna, såg hon hela gatan uppfylld af packvagnar.
Det gafs sålunda intet hopp.
Den stora välgörarinnan skulle resa.
Uppe vid hotellet var mycken bedröfvelse och ånger.
De två blinda gummorna, donna Pepa och donna Tura, som alltid förr suttit inne på hotellgården, voro nu utestängda, och de hade lagt sig på knä framför porten.
Och den unge åsnedrifvaren, som älskade alla engelska signorinor, stod med ansiktet tryckt mot en vägg och grät.
Men inne i hotellet gick värden upp och ned i den långa korridoren, och han vredgades på försynen, som tillfogade honom denna olycka.
»Signor Dio,» mumlade han, »jag blir utarmad.
Låter du detta ske, tar jag min hustru vid handen och mina barn på armen och störtar mig med dem ned i Etna.»
Värdshusvärdinnan var mycket blek och ödmjuk.
Hon vågade knappast lyfta sina ögon från marken.
Hon hade velat krypa omkring på sina knän för att beveka den rika signorinan att stanna.
»Vågar ni tala med henne, donna Micaela?» sade hon.
»Må Gud hjälpa er att kunna tala med henne!
Ack, säg henne, att den där neapolitanske pojken, det var han, som vållade hela olyckan, redan är utvisad från staden.
Säg henne, att de alla vilja göra bot.
Tala till henne, signora!»
Värdinnan förde donna Micaela till engelskans förmak och gick in i salongen med hennes kort.
Hon kom genast tillbaka och bad henne vänta endast ett par minuter.
Signorina Tottenham talade affärer med signor Favara.
Men detta var just det ögonblick, då advokat Favara begärde miss Tottenhams hand, och medan donna Micaela väntade, hörde hon honom säga helt högt: »Ni får ej resa, signorina!
Hvad skall det bli af mig, om ni reser?
Jag älskar er, jag kan ej låta er resa.
Jag skulle ej hafva vågat tala, om ni ej hotat med att resa.
Men nu ...»
Han sänkte åter rösten, men donna Micaela ville alls icke höra mer, utan aflägsnade sig.
Hon förstod, att hon var öfverflödig.
Om ej signor Favara lyckades hålla kvar den stora välgörarinnan, så kunde ingen.
Då hon åter gick ut genom porten, stod värden där, och han grälade med den gamle franciskanern fra Felice.
Och han var så uppretad, att han ej blott grälade med fra Felice, utan äfven dref ut honom ur sitt hus.
»Fra Felice,» ropade han, »ni kommer för att tvista med den stora välgörarinnan.
Ni vill än ytterligare reta upp henne.
Gå er väg, säger jag er!
Ni ulf, ni människoätare, gå er väg!»
Fra Felice var lika vred som värden och ville tränga sig förbi honom.
Men då blef han af denne tagen vid armen och utan vidare utförd på trappan.
Fra Felice var en man, som hade mottagit en stor gåfva af sin skapare.
På Sicilien, där alla spela på lotteri, finnes det människor, som hafva förmåga att förutsäga hvilka nummer, som skola komma ut i nästa dragning.
Den, som fått sådan klarsynthet, kallas för polacco, och oftast träffar man den hos någon gammal tiggarmunk.
Och en sådan munk var fra Felice.
Han var den störste polacco i Etnatrakten.
Men då alla gärna önskade, att han skulle säga dem en vinnande tern eller kvatern, så brukade han bemötas med stor aktning.
Han var ej van vid att man tog honom i armen och slängde ut honom på gatan, fra Felice.
Han var hän emot åttio år gammal samt alldeles förtorkad och skröplig.
Då han stapplade bort mellan vagnarna, snafvade han, trampade i kåpan och var nära att falla.
Men ingen af de drängar och kuskar, som stodo utanför porten och talade och klagade, hade i dag tid att tänka på fra Felice.
Gubben vacklade fram och åter i sin stora vadmalskåpa.
Han hade blifvit så liten och torr, att det tycktes finnas mer styfhet i kåpan än i munken.
Det tycktes vara den gamla kåpan, som höll honom uppe.
Micaela hann honom och drog helt sakta gubbens ena arm upp under sin.
Hon kunde ej lida att se hur han stötte mot lyktstolpar och föll öfver trappsteg.
Men fra Felice märkte ej, att hon tog vård om honom.
Han gick och mumlade och förbannade och visste ej annat, än att han var lika ensam, som om han suttit i sin cell.
Donna Micaela gick och undrade hvarför fra Felice var så vred på miss Tottenham.
Hade hon varit ute i hans kloster och tagit ned fresker från väggarna eller hvad hade hon gjort?
Ty fra Felice hade i sextio år bott i det stora franciskanerklostret, som ligger utanför Porta Etnea, vägg i vägg med den gamla kyrkan San Pasquale.
Där hade fra Felice varit munk redan i trettio år, då klostret blef indraget och såldt till en lekman.
De andra munkarne flyttade bort, men fra Felice stannade kvar, därför att han ej kunde förstå hvad det ville säga att sälja San Franciski hus.
Om lekmän flyttade dit, syntes det fra Felice desto mer nödvändigt, att åtminstone en munk skulle stanna kvar.
Hvem skulle annars sköta klockringningen eller tillreda läkemedel åt bondkvinnorna eller ge bröd åt klostrets fattiga?
Och fra
Felice valde sig en cell i en undangömd vrå af klostret, och fortfor att gå ut och in där, som han alltid gjort.
Köpmannen, som ägde klostret, besökte det aldrig.
Han brydde sig icke om den gamla klosterbyggnaden, han ville endast hafva vingårdarna, som hörde till den.
Sålunda regerade fra Felice alltjämt i det gamla klostret, och det var han, som murade upp nedramlade gesimser och rappade om väggarna.
Lika många fattiga, som fått mat i klostret i forna dagar, fingo det alltjämt.
För sin spådomsgåfva fick fra Felice så stora allmosor, då han ströfvade fram genom Etnastäderna, att han kunde hafva varit en rik man, men det gick alltsammans till klostret.
Ännu större sorg än fra Felice haft för klostret, hade han burit för klosterkyrkan.
Den hade blifvit vanhelgad under krigstid af blodiga slagsmål och annan skändlighet, så att där ej mer kunde läsas mässa.
Men ej heller detta kunde han förstå.
Den kyrka, där han hade aflagt sitt löfte, var alltid lika helig för fra Felice.
Det var hans största sorg detta, att hans kyrka råkat alldeles i förfall.
Han hade måst se på hur engelsmännen kommit och köpt predikstol och läspulpet och korstolar.
Och han hade ej kunnat hindra, att museiherrar från Palermo kommit och tagit kronor och taflor och mässhakar.
Hur mycket han önskat det, hade han ingenting kunnat göra för att rädda sin kyrka.
Men han hatade dessa kyrkplundrare, och då donna Micaela såg honom så ond, trodde hon, att miss Tottenham hade velat taga några af hans skatter ifrån honom.
Men det förhöll sig tvärtom så, att då fra Felices kyrka nu blifvit tömd, och ingen mer kom för att plundra där, hade han börjat tänka på att göra något för att åter pryda den, och han hade kastat sina ögon på den samling af helgonbilder, som ägdes af den rika engelska damen.
På hennes fest, då hon varit god och mild mot alla, hade han vågat bedja henne om hennes sköna madonna, som hade en klädning af sammet och ögon som himmelen.
Och hans begäran hade blifvit bifallen.
Denna morgon hade fra Felice sopat och dammat i kyrkan och satt upp blommor på altaret, innan han gått för att hämta bilden.
Men då han kommit till hotellet, hade engelskan ändrat tankar, hon hade alls icke velat ge honom den dyrbara madonnan.
Hon hade i stället skänkt honom en liten trasig och smutsig bild af Kristusbarnet, som hon tyckte sig utan saknad kunna vara af med.
Ack, en sådan glädje och förväntan, som gamle fra Felice känt, och så hade han blifvit alldeles gäckad!
Han hade ej kunnat låta sig nöja, utan hade kommit tillbaka gång på gång för att tigga den andra bilden.
Det var en bild så dyrbar, att han ej kunnat köpa den för allt hvad han tiggde ihop under ett helt år.
Till sist hade den stora välgörarinnan låtit visa ut honom, och det var efter detta donna Micaela hade funnit honom.
Då de gingo framåt gatan, började hon tala med gubben och lockade ur honom hans historia.
Han hade bilden med sig, och midt på gatan stannade han, visade den för henne och frågade henne, om hon sett ett större elände.
Donna Micaela såg ett ögonblick bestört på bilden.
Så smålog hon och sade: »Låna mig bilden på ett par dagar, fra Felice!»
»Ni kan taga den och behålla den,» sade gubben.
»Må den aldrig mer komma för mina ögon!»
Donna Micaela tog bilden med sig hem och arbetade med den i två dagar.
Då hon sedan sände den till fra Felice, glänste den med nyskurade smycken, den hade en ny, ren linda, den var nymålad och i kronan blänkte klara, mångfärgade stenar.
Han var så skön, den utkastade, att fra
Felice ställde upp honom på det tomma högaltaret i sin kyrka.
Det var mycket tidigt en morgon.
Solen var ännu ej uppstigen, och det breda hafvet var knappast synbart.
Det var verkligen mycket tidigt.
Kattorna vandrade ännu uppe på taken, ingen rök trängde upp genom skorstenarna, och dimmorna lågo och vältrade om hvarandra på dalbottnen, rundt om det branta Monte Chiaro.
Då kom gamle fra Felice löpande hän mot staden.
Han sprang så, att han tyckte sig känna, att berget darrade under honom.
Han sprang så fort, att grässtråna vid vägkanten ej hunno att stänka dagg på hans kåpa, så fort, att skorpionerna ej hunno lyfta stjärten och stinga honom.
Medan gubben sprang, fladdrade kåpan ohäktad omkring honom, och repet svingade oknutet bakom honom.
De vida ärmarna flaxade såsom vingar, och den tunga kapuschongen dunkade upp och ned på ryggen, såsom hade den velat skynda på honom.
Karlen i stadstullen, som ännu satt och sof, vaknade och gnuggade sig i ögonen, då fra Felice rusade förbi, men han hann ej känna igen honom.
Gatstenarna voro slippriga af nattfukten, tiggare lågo och sofva vid de höga stentrapporna med benen ovårdigt slängda utåt gatan, utvakade dominospelare gingo hem från caféet och raglade af sömn.
Men fra Felice ilade framåt, han undgick alla hinder.
Och hus och portaler, torg och hvalföfverspända grändöppningar försvunno bakom gamle fra Felice.
Han sprang uppför halfva corson, innan han stannade.
Han stannade utanför ett långt hus med många tunga balkonger.
Han fattade i en portklapp och dunkade, tills en tjänare vaknade.
Sedan lugnade han sig ej, förr än drängen kallade upp en jungfru, och jungfrun väckte signoran.
»Donna Micaela, fra Felice är därnere.
Han påstår, att han måste tala med er.»
Då donna Micaela ändtligen kom ned till fra Felice, var han ännu flämtande och andfådd, men han hade eld i ögonen, och små bleka rosor på kinderna.
Det var bilden, bilden.
Då fra Felice hade ringt fyraringningen på morgonen, hade han gått in i kyrkan för att betrakta honom.
Då hade han fått se, att stora stenar lossnat ur hvalfvet rätt öfver bilden.
De hade fallit ned på altaret och slagit sönder altarskifvan, men bilden hade stått orörd.
Och af allt grus och damm, som störtat ned, hade intet fallit på bilden, utan den var alldeles oskadad.
Fra Felice tog donna Micaelas hand och sade henne, att hon skulle få följa honom ut till klostret och se undret.
Hon skulle få se det först af alla, därför att hon tagit vård om bilden.
Micaela följde honom genom den gråa, kyliga morgonen ut till hans kloster, medan hennes hjärta klappade af ifver och förväntan.
Då hon kommit dit ut och sett, att fra Felice talat sant, berättade hon för honom, att hon känt igen bilden, så snart hon fått se honom, och att hon visste, att han var undergörande.
»Han är den störste och mildaste undergörare,» sade hon.
Fra Felice gick upp till bilden och såg den in i ögonen.
Ty det är stor skillnad på bild och bild, men det skall en gammal munks klokhet till att kunna förstå sig på hvilken som har makt och hvilken som ej har.
Nu såg fra Felice, att denna bilds ögon voro djupa och strålande, som om de ägt lif, och att öfver hans läppar sväfvade ett hemlighetsfullt leende.
Då föll gamle fra Felice på knä och sträckte sina knäppta händer mot bilden.
Och hans gamla, skrumpna ansikte förklarades af en stor glädje.
Fra Felice tyckte med ens, att hans kyrkas väggar voro klädda med taflor och purpurtapeter, ljus strålade öfver altaret, sång klingade från läktaren, och öfver hela golfvet lågo knäböjande, bedjande människor.
All drömbar härlighet skulle komma hans fattiga, gamla kyrka till del, nu då den ägde en af de stora undergörande bilderna.
Det gamla martyriet.
Från sommarpalatset i Diamante afgingo under denna tid många bref till Gaetano Alagona, som satt i fängelse i Como.
Men brefbäraren hade aldrig i sin väska ett bref från Gaetano, som var adresseradt till sommarpalatset.
Ty Gaetano hade gått in i sitt lifslånga fängelse, som om det varit en graf.
Och det enda han begärde och önskade var, att det skulle skänka honom grafvens glömska och ro.
Han kände sig som död, och han sade till sig själf, att han ej ville höra de efterlefvandes klagan och jämmer.
Icke heller ville han gäckas af hopp eller lockas af ömma ord att längta efter fränder och vänner.
Icke heller ville han höra något om det, som hände i världen, då han ej hade makt att ingripa och leda.
Han skaffade sig arbete i fängelset och snidade vackra konstverk, såsom han alltid gjort.
Men han mottog aldrig ett bref, aldrig en besökande.
Han menade, att han på detta sätt skulle kunna upphöra att känna olyckans hela bitterhet.
Han trodde, att han skulle kunna lära sig att lefva ett helt lif inom fyra trånga väggar.
Men på detta sätt fick donna Micaela aldrig ett ord till svar från honom.
Ändtligen skref hon till fängelsedirektören och frågade om Gaetano ännu lefde.
Och denne svarade, att den fånge hon frågat efter aldrig läste ett bref.
Han hade anhållit att slippa alla underrättelser från den yttre världen.
Så skref hon icke mer.
I stället fortfor hon att arbeta för sin järnväg.
Hon vågade knappast nämna om det i Diamante, men likafullt tänkte hon ej på något annat.
Hon själf sydde och broderade, och hon lät alla sina tjänare förfärdiga små billiga saker, som hon skulle kunna sälja på basaren.
I boden sökte hon ut gammalt kram för tombolan.
Hon lät Piero, portvakten, förfärdiga kulörta lyktor, hon öfvertalade sin far att måla skyltar och annonsplakat, och hon lät sin kammarjungfru, Lucia, som var från Capri, göra i ordning korallhalsband och snäckaskar.
Hon var dock ingalunda viss om att någon enda människa skulle vilja komma på denna fest.
Alla stodo emot henne, ingen ville hjälpa henne.
De tyckte ej en gång om att hon visade sig på gatan, att hon talade affärer.
Sådant var opassande för en fin dam.
Det var då den gamle fra Felice försökte att bistå henne, ty han älskade henne, därför att hon hade hjälpt honom med bilden.
En dag, då donna Micaela klagade öfver att hon ej kunde öfvertyga någon om att man borde bygga denna järnväg, lyfte han kalotten från hufvudet och pekade på sin kala hjässa.
»Se på mig, donna Micaela,» sade han, »så kalt skall denna järnväg göra ert hufvud, om ni fortsätter, som ni börjat.»
»Hur menar ni, fra Felice?»
»Donna Micaela,» sade gubben, »vore det ej en dårskap att gå ut på ett farligt företag utan att äga en vän och hjälpare?»
»Jag har nog försökt att få vänner, fra Felice.»
»Ja, människor!» sade gubben.
»Men hvad hjälpa människor!
Om någon far ut på fiske, donna Micaela, så vet han, att han kan åkalla San Pietro, om någon vill köpa en häst, så kan han begära bistånd af San Antonio Abbate.
Men om jag vill bedja för er järnväg, vet jag icke till hvem jag skall vända mig.»
Och det var fra Felices mening att säga, att felet var, att hon ingen skyddspatron valt för sin järnväg.
Han ville, att hon skulle välja det krönta barnet, som stod ute i hans gamla kyrka till dess förste vän och befrämjare.
Han sade henne, att om hon blott gjorde detta, skulle hon helt visst blifva hulpen.
Hon blef så rörd af att någon ville bistå henne, att hon genast lofvade att bedja för sin järnväg till barnet i San Pasquale.
Men fra Felice gick och skaffade en stor kollektbössa och lät måla på den med klara, tydliga bokstäfver: »Gåfvor till Etnajärnvägen».
Och han hängde upp den i sin kyrka bredvid bildens altare.