Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Hä, hä!» sade Haqvin på sitt slyngelaktiga sätt, »det är precis som om de skulle se midnattssolen gå upp: det är att passa på – eftersom hon inte gör’et om igen, i fall man försofver sig.»
Kom så till det smickrande i dessa uppvaktningar den omständigheten, att modern – i förkänslan af att hemmet så snart skulle mista Marianne – lät sin ömhet svalla öfver på ett nästan löjeväckande sätt.
Det skulle ha erfordrats ett starkare hufvud än Mariannes, för att hålla sig nykter vid allt detta.
Från morgon till qväll simmade hon omkring i dessa förtjusningsuttryck, hvilka aldrig tycktes vilja sina ut, och hon kände det till slut som om hon stode i begrepp att öfvergå till ett himmelskt, förklaradt väsende, hvars enda uppgift här på jorden skulle vara att gå omkring och slösa med sina hulda leenden.
På fullt allvar sökte hon invagga sig i ett slags konstlad ovetenhet, för att sedan med några ädelt anlagda själar få som renhet och oskuld tillbedja det, hvilket af en praktisk lifsåskådning skulle ha stämplats som en oförlåtlig tankeslöhet.
Hade Marianne verkligen någon aning om hvad man kallar »qvinnans bestämmelse», som det nog är troligt att hon hade – eftersom hon var qvinna – så fick den åtminstone icke förblandas med det simpelt hvardagliga åskådningssätt, i hvars uppfattning af äktenskapet det fins plats för det sträfsamma arbetet, ja till och med för barnauppfostran; utan om hon tänkte sig någonting på andra sidan bröllopsdagen, så var det blott i form af ett obestämdt något, likt en dämpad halfdager kring skälfvande, förälskade hviskningar, – någonting midt emellan Marlitts romaner och Knut Ekvalls taflor, eller kanske en sammansmältning af båda.
Modern, hvilken – i allt som icke rörde hennes barn – visade ett sundt förstånd, såg i detta förskrufvade sinnestillstånd blott någonting madonnelikt skönt.
Och häri understöddes hon på det lifligaste af friherrinnan, hvars förklarade gunstling
Marianne blifvit med ens, och som vid hvarje lämpligt tillfälle tryckte hennes händer, lade hufvudet sentimentalt på sidan, såg på henne med en tårig blick och yttrade ett långt utdraget »hu-u-u-um» i en tremulerande klar falsett.
»Alldeles likt ett spädt lam», anmärkte Haqvin,
Den goda damen hade icke den ringaste aning om de högtider af löje hon beredde Walter, både med detta och ännu mer när han lyckades uppsnappa några ord ur hennes samtal med fru Björk.
Hon rörde sig uteslutande i högre sferer, förmodligen såsom det enda lämpliga för hennes »stånd».
En dag då Haqvin kom in i salongen, fann han Walter stående der fastnaglad, tydligen på lur.
Han hade en tidning i handen att rädda sig med, men gjorde de ifrigaste tecken åt Haqvin att vara tyst.
Denne – som ingalunda var böjd att försaka, när det var någon lustighet på färde – smög fram till brodern, och från ett af de inre rummen kunde de tydligt höra friherrinnans röst.
»Det är riktigt rörande att se Marianne, snöhvit oskyldig, som hon är.
Ja, fru Björk, det visar hvad en omsorgsfull uppfostran kan åstadkomma, till och med i våra tider.
Jag tror mig kunna säga att – så fästmö hon är – tänker hon på ingenting.
Ett riktigt dufvosinne!
– Hvad jag blir upprörd när jag hör dessa nya idéer, om att unga flickor skola veta allt möjligt, – läsa anatomi och allt hvad tänkas kan.
Hvilken råhet i tidsandan!
– Det vore just smakligt med så väl bevandrade ungmör!»
»Smakligt?
– Nej pys, vår friherrinna är verkligen så omedvetet cynisk, att jag måste förbehålla mig att du inte hör på henne vidare.
Det kunde skada ditt dufvosinne.» – Walter tog brodern om hufvudet med låtsad beskyddaremin.
Haqvin höll på att falla, när han skulle vrida sig lös, fnissade till och röjde dem båda.
För Börje var denna tid och den ofta återkommande samvaron med
Mariannes familj att förlikna vid ett slags skärseld.
Men hans ständiga tröstegrunder voro antingen:
»det är ändå själsodlande», eller också:
»när vi bli gifta, skall det jemna sig».
Och så var han alltid god och vänlig, ty det kunde aldrig falla honom in att visa sig sårad af det, som icke yttrats i dålig afsigt, i synnerhet som man behandlade honom personligen med den största uppmärksamhet.
Att det likgiltigaste samtal ibland kunde gömma någon tagg för honom, det rådde ingen för; man visste ej om det.
Mycket af det som var dessa menniskor välbekant, hade han aldrig hört talas om, och detta på de mest olikartade områden: det kunde gälla operor och främmande konstnärer, gamla mästare inom målarekonsten och fina vinsorter, kända författare och rätter med konstiga namn.
Det fans utländska ord, hvilkas betydelse han kände, men som han omsorgsfullt måste kringgå, derför att han kunde uttala dem med felaktig accent.
Och han ville icke för något pris utsätta sig för sina närmastes hemliga löje.
Mer än en gång märkte han ändå, att man sökte lämpa samtalet efter hans ståndpunkt, att den artige svärfadern bringade å bane sådant som tidningar och riksdagsfrågor, sädespris och landthushållning.
Mariannes bröder hade en vana att kasta ut ordet »brackor» om alla dem, som icke fått elementarskolans bildning, och blotta ordet verkade som ett slag i ansigtet på Börje, ty för allt som hånade okunnigheten hade han en sjuklig ömtålighet.
Hans snabba uppfattning var alltid färdig med att säga hvad som brast hos honom sjelf, men han hade icke klar öfverblick nog att se, hur mycket af det han afundades andra bestod i ett tomt sken.
Hans instinkt sade honom att det hos hans person fans något som Marianne kände blygsel öfver, men med sin trohjertade grundlighet letade han för djupt, när han ville finna orsaken.
Han hade för litet förtroende till eleganta kläder, dyra cigarrer, åtsittande handskar, en vårdslös jockeyhållning, ridlektioner och strama benkläder.
Men hade hans ögon varit öppna för detta, skulle de kanske ha varit det för ännu mycket mera, som han nu icke såg.
Det ena med det andra gjorde emellertid att han aldrig kunde känna sig hemmastadd i Mariannes omgifning, om han än lyckades se så ut.
Han lärde sig att glida in i konversationen, men blott på ett mekaniskt, nästan frånvarande sätt, och trots sina täta besök var och förblef han främmande för sina nya anhöriga.
Det fans ännu en sak, som stälde sig emellan dem:
Börje hade, som de flesta bondsöner, blifvit uppfostrad med en aktning för penningen, hvilken gränsade till vördnad.
För honom var den ett samladt, skrinlagdt arbete, den var något som man aldrig i onödan fick ge ut.
Det var icke fråga om huruvida man hade mer än man sjelf behöfde använda, icke tal om hvad det hopade skulle bli till, det var endast som om det vore anförtrodt gods – kommande slägtens goda – som man skulle ådraga sig olycka genom att förskingra.
Det var en led efter led nedärfd förvärfspligt, en från föräldrar till barn inplantad skräck för att ödsla med Guds gåfvor, ett slags vidskepelse, seg och inrotad, som den alltid är hos allmogen.
I Mariannes familj hade man ett helt annat åskådningssätt.
Der ansågs sparsamheten i sitt allra bästa ljus vara ett nödvändigt ondt, när man hade dåliga affärer, men under andra omständigheter som någonting lågt, nästan löjligt.
Detta stötte
Börje på samma sätt som om man skulle hädat religionen.
Det föreföll honom dessutom rent af naturstridigt, att menniskor kunde veta ruinen hänga som i en tråd öfver sitt hufvud och ändå icke genom klok hushållning söka afvända den.
– Och så hans svågrar, – dessa nyss uppvuxna pojkar med sin njutningslystnad och kapitalistjargong!
Man skulle tro dem ha ett omätligt arf i väntan, med sådan ringaktning uttryckte de sig om småsummor.
Men Börje ansåg sig icke ha någon rätt att lägga sig i allt detta, derför teg han.
Bröllopet skulle stå på ett hotell, ty i familjens våning fans det ingen sal stor nog för gästerna.
Herr och fru Björck förstodo till mästerskap att arrangera, och här sparades hvarken möda eller penningar.
Detta var för dem som att återvända till en förgången glansperiod.
»Ja, Marianne, nu är du i ordning», sade fru Björk, i det hon makade undan släpet på sin sidenklädning och tog några steg tillbaka för att kunna iakttaga bruddrägtens totalverkan.
Mor och dotter betraktade hvarandra en sekund.
Ur deras ögon strålade den innerligaste ömhet, men ingen af dem vågade yttra ett ord, af fruktan att tårarne kunde vilja komma.
Och Marianne fick så röda ögon när hon grät.
Man fick icke tänka på skilsmessa nu, endast på att gästerna voro samlade derinne och att det, att bli omtalad som en ful brud, är nästan lika förskräckligt som att ha varit ful hela sitt lif.
Derför sökte båda öfverbjuda hvarandra i glädtiga miner; hvar och en ville göra den andra stark.
»En sådan liten vacker mamma jag har i dag!» sade Marianne med ett förälskadt tonfall.
Och hon hade skäl för sitt utrop, ty trots sina trettionio år och sitt strängt verksamma lif, hade fru Björk fått behålla en del af ungdomens företräden.
Hennes hy var ännu frisk och jemn, nästan friskare än Mariannes, och ingen ung flicka kunde ha klarare ögon än hon.
Det mörka, slätkammade håret visade icke den obetydligaste strimma i grått, och den lilla mössan med sin äkta plym och sin lilasfärgade bukett var af förträfflig verkan.
Hon såg helt annorlunda ut i sällskapsdrägt än när hon gick der hemma.
Det blef någonting yngre, gladare, smidigare, och så såg hon mindre korpulent ut i svart och med släpkjol.
Det var en sådan njutning för Marianne att se dem hon höll af taga sig godt ut, och det var med ett uttryck af välbehag hennes blick strök det mjuka atlastyg, som kringslöt moderns fylliga figur, men när den åter i smekande vekhet stannade på detta välbekanta ansigte, hvilket så noga visste att dölja sin smärta för att endast låta glädjen utstråla, så ville rörelsen bli öfvermäktig.
Minnet af alla barndoms- och ungdomsår steg upp i hennes sinne, och all den kärlek, hvaraf hemmet varit uppfyldt, strömmade in öfver henne med en öfverväldigande känsla af tacksamhet.
Hon skulle velat tala i denna stund, hon skulle velat be om tillgift för alla de trötta fjät hon låtit denna mor trampa, hon skulle velat bikta hvar hemlig sjelfviskhet, afbedja allt barnsligt egensinne, men hon vågade icke: då skulle tårarne flöda öfver.
Hon vände sig om, tog en näsduk, som låg bredvid på ett bord, och tryckte den mot sina ögon medan hon tvang sina läppar in i leendet igen.
»Nå du, Börjes bror och svägerska, som kommit!» sade modern hastigt, för att afleda.
»Hur se de ut? frågade Marianne, glad att ha fått hjelp.
»Han ser ut som en riktig storpatron, hon är klädd i en atlasklädning så tjock att den borde kunna stå för sig sjelf.
– – – Ja, nu kan jag väl säga åt tärnorna?
»Ja, gör det, mamma lilla.»
Modern vände sig i dörren för att kasta en sista blick på sin dotter.
Hon såg icke ut som sig sjelf: bruddrägten gaf någonting kyligt och allvarligt åt hennes utseende.
Hvit var den från hufvud till fot, åt slutande ända upp till hakan, – hvita, långa ärmar, hvita, långa handskar; endast myrtenkronans djupa färg bröt sig mot allt detta och mot slöjans fina sky.
Att se henne stå der stel och ensam, i detta stora mattbelagda rum, aftecknande sig så underligt ljus mot alla dess mörka färger, gaf ett intryck af skrämmande högtidlighet.
Här stod hon vid skiljevägen, vid qvinnans vigtigaste vägmärke.
Hit hade de följt henne med kärleksfull vård, härifrån skulle hon gå vidare, ensam – eller åtminstone icke med dem.
Ett enda ögonblick af öfvermäktig rörelse, då dörren slöts och modern stod ensam derutanför, stödjande sig tungt mot låset; ett enda anfall af sammanträngd ångest, saknad och oro.
– – – Make, barn, tjenare och hem! – var hon beredd för dessa pligter?
Och hvem hade beredt henne?
– – – Ett enda styng af förfärande ansvarighet; och så var det förbi.
Det kommer så underliga tankar på en sådan dag!
– Fru Björk strök med näsduken öfver sin panna och öppnade dörren till tärnornas rum.
Glada att slippa från sin väntan troppade de ut, förstulet skakande sina tyllkjolar och trippande framåt på högklackade sidenskor.
Dessa skira drägter, nakna skuldror och färgfriska blommor skulle verka godt.
Det behöfdes en sådan omgifning för att taga bort det allvarsamma intrycket.
Fru Björk var glad att Marianne beslutat sig för att ha brudtärnor.
Genom sina buketter och hvita klädningar höja de upp det hela.
I bästa lynne återvände hon till festsalen, derifrån hon endast smugit sig ett par minuter för att se Marianne, sedan sömmerskan klädt henne färdig.
Det var godt för Marianne att tärnorna kommo, ty de muntrade upp stämningen.
Alla voro de i en glad oro, och icke kom det i fråga att sitta stilla; fram och åter rörde de sig, hviskande smått med hvarandra och Marianne.
Man lyssnade efter steg i korridoren, en och annan stal sig till att kasta en blick i spegeln.
Brudgummen och marskalkarne kunde komma hvilket ögonblick som helst.
Det hade blifvit bestämdt så, att Börje sjelf skulle komma och hemta Marianne.
»Nu komma de», hviskades det.
I det samma ljöd en knackning och dörren öppnades.
Det blef ett virrvarr af helsningar, dämpade skratt, jemförande af rosettfärger, och sist små glada igenkänningsscener.
Men åt allt detta gaf Marianne ingen uppmärksamhet; hon hade genast gått emot Börje.
Hans ovanliga blekhet gjorde henne ängslig först, men då hon gaf honom handen och deras blickar möttes, såg hon i hans en så djup och allvarlig glädje, att den meddelade sig åt henne sjelf och lyfte henne ut ur den vanliga tankegången.
För första gången blefvo de yttre anordningarne idel bisaker, för första gången sökte hon icke längre blunda för den bindande styrkan af dessa yttre band, som nu skulle knyta dem till hvarandra, icke för bröllopets ståt blott och nyhetens behag, utan för alltid.
– Alltid?
Hvilket ord!
Svårt att fatta som en orimlighet.
– Bort för hela lifvet, bort från hem och fränder, bort med honom ensam! – med den enkle, tarflige Börje Olsson.
Men hon kände ett barns viljelösa förtroende, när hon såg in i detta trygga, osköna ansigte, och hennes ögon fyldes till randen af två stora, varma tårar, som hon icke brydde sig om att hejda – varma, töande vårdroppar, komna i otid och utan att det fans en närande jordmån att falla på.
Hon lade sin hand på Börjes arm, de gingo sakta ut i korridoren, och bakom dem ordnade sig tåget.
När Börje under vigseln skulle tilltala henne enligt formulärets ord, hände det vid ett sådant tillfälle något ovanliga, att han vände sig till och såg på sin unga hustru, icke med automatisk högtidlighet, utan enkelt och naturligt, som om de stått i sitt eget rum, långt från alla andra menniskor, och alldeles ensamma ingått denna öfverenskommelse för lifvet.
Den glada tillitsfullheten i Börjes sätt grep äfven Marianne, och hon såg in i hans ljusgrå ögon, nästan med ett leende, då hon med sin vanliga spensliga röst svarade sitt »jag, Marianne Elisabeth Björk, tager dig, Börje Olsson».
»Det är riktigt upprörande med ett sådant lättsinne», hviskade en äldre fröken till sin närmaste granne, »stå så och flina emot hvarandra i stället för att ha vett att vända sig till presten.
Många bröllop har jag varit på, men aldrig har jag sett någon bära sig åt på det viset.»
»Ja, hela min stämning är förstörd», klagade hennes granne tillbaka, »det var en förskräcklig menniska; han måtte aldrig ha sett något bröllop förr.»
»Ja, stackars Marianne, jag fruktar verkligen att han är en rå karl.»
Men ytterst i raden af brudtärnor stod en rödkindad ung flicka i hvitt, hon såg på brudparet och hennes ögon glänste.
Hon åtminstone förstod denna uppfattning af vigseln.
Men hon hade ingen att hviska till.
När presten sagt sitt amen, blef det ett sorl af lyckönskningar och alla trängdes kring brudparet.
Börjes bror och svägerska presenterades för Marianne.
Till drag och figur hade brodern någon likhet med Börje, men ansigtsuttrycket var ett helt annat: sjelfbelåtet, penningdrygt och med något af affekterad verldsmannalikhet.
Han skakade kraftigt hand med Marianne under det han betraktade henne med sjelfsäker nyfikenhet.
»Och svägerskan, som inte kunde göra oss äran af ett besök under förlofningstiden!» sade han.
»Den var så kort, att man i brådskan knappt visste hvart dagarne togo vägen», svarade Marianne.
Hustrun hade ett vackert, något groft ansigte, men rörelserna voro som en flodhästs.
Hon var formligen belastad med guldsmycken.
»Det är tråkigt att vår bröllopspresent skulle bli så tarflig», sade hon i en dryg ton, som var nära slägt med nedlåtenhet.
»Det är den vackraste sockerskål jag sett», sade Marianne med sin vanliga vänlighet, »och bilden som bär upp den passar alldeles till borduppsatsen.»
»Det var just den vi ville haft», inföll svägerskan, »men så kom mor oss i förväg!»
Börje stod vid sidan, teg och sökte låta bli att se förargad ut.
Han blef ursinnig bara han hörde denna långsamma, liksom framkrystade röst.
Efter lyckönskningarne gick man till festmåltiden.
Naturligtvis var det mycket vin och många skålar.
Walter glänste med ett humoristiskt tal till tärnorna, hvilket väckte lifligt bifall.
Det var hans »maiden-speech», och föräldrarne höllo på att gråta af stolthet, så fulländadt slipadt och fint var det.
Karl betjenade ömsom alla unga flickor med den mest ostentiösa artighet, och ömsom drog han sig undan i den tätaste klungan af herrar, slukande i sig på tvären hvad han fick tag i af de läckra rätterna.
Haqvin gick omkring i en ny frack och såg besvärad ut.
Någon gång kunde han smyga bort till Börje och anförtro honom en hviskad anmärkning.
Det var någonting alldeles kamratlikt mellan dem två, och Haqvin tycktes i dag beundra
Börje mer än någonsin; det låg riktig ömhet i hans blick.
Vid femtiden skulle brudparet resa, och strax innan drog Marianne sig tillbaka för att utbyta sin brudskrud mot en vanlig resdrägt.
Ögonblicket före afresan samlades hennes syskon och föräldrar i ett af sidorummen, för att ostörda af de främmande säga henne sitt farväl.
Fadern, som hela tiden varit den mest strålande glada värd, bytte hastigt om ansigte; det slog honom som en alldeles oväntad nyhet, att Marianne skulle lemna dem nu.
Med ens fördunklades hans glädje, och saknaden kom i stället.
Det var honom omöjligt att återhålla sina tårar.
Klara och snabba runno de utför hans kinder, ned i de mjuka, mörkgrå mustascherna, utan att förvrida en min.
Det låg ingenting plågsamt i hans sorg, det var en lättrörd naturs lättfälda tårar, sådana, som torka af sig sjelfva, utan att lemna spår.
Han kunde icke säga ett ord, han endast kysste
Marianne och smekte hennes hår med sina stora mjuka händer.
Börje stod utanför den halföppna dörren med hatten i hand och väntade.
Denna stund var så obeskrifligt pinsam för honom.
Dessa tårar gåfvo honom ett intryck som vore han en röfvare, i begrepp att bortföra sitt byte.
När
Marianne omfamnade sin mor, var det slut med sjelfbeherskningen och all tanke på röda ögon.
Men modern strök henne lugnande på skuldrorna i det hon tvingade sig att le.
Hon grät icke, ögonen voro endast blankare än eljest och hon blinkade tätt.
»Inte gråta, barnet mitt, du får så ondt i ditt hufvud», sade hon i sin på en gång mjukaste och raskaste ton.
Marianne grep hennes hand och förde den passioneradt till sina läppar; – denna lilla sträfsamma, hvita hand, som aldrig blef ful af arbete och som aldrig fruktade det.
Karl torkade sig upprepade gånger i ansigtet och såg öfvervägande tafatt ut.
Han var så rörd – om af vin eller sinnesrörelse – att ögonens hvita bröt sig mot hyn som på en färgad race.
Han inskränkte sig till att kyssa Marianne, utan att veta hvad som kunde vara lämpligast att yttra för tillfället.
Walter var blek och upprörd.
Han tog Marianne i sina armar, som om hon varit en mycket yngre syster, han lyfte upp hennes haka och såg henne i ansigtet, som om han icke skulle få se det på mycket länge.
»Gud gifve dig lycka, Marianne!» hviskade han sakta, liksom om han blygts öfver sina egna ord.
Haqvin stod vid ett fönster, fällande strida tårar.
Hela hans frackvärdighet var borta; han var endast ett barn, som skulle skiljas från föremålet för sin stolthet och tillbedjan.
Marianne – hans stiliga Marianne – skulle resa.
Och Börje skulle icke komma så ofta som förr, det kände han.
Om de rest till verldens slut, för att aldrig mer återkomma, kunde han icke tagit skilsmessan värre än nu.
När Marianne kom fram till honom, kastade han båda armarne om hennes hals, och med rösten halfqväfd mot hennes kappa hviskade han:
»Marianne ...
Marianne ... var snäll emot Börje!»
Med den upprörda sinnesstämningens lätthet att slå öfver från en ytterlighet till en annan, föll Marianne direkte ur tårarne och i skratt.
»Hvad sade han?» frågade Walter, som åter var lugn och beherskad.
Marianne torkade sina ögon medan hysteriska snyftningar ville blanda sig i hennes nervösa munterhet.
Hon måste bita i sin näsduk för att få makt med sin skrattparoxysm.
»Jo, det är något som Hacke och jag ämna hålla för oss sjelfva», svarade hon sedan med en godmodig blick på yngste bror, hvars hand hon kramade till afsked.
Att kyssas var omöjligt: hans ansigte var alldeles öfversköljdt af tårar.
»Det är väl hög tid?» sade Marianne till Börje, som med ytterrocken tillknäppt, och synbarligen en smula orolig, stod och väntade derute.
»Det är det allt.»
Man begaf sig skyndsamt till de väntande vagnarne.
En stor del af gästerna följde med som eskort till stationen.
Här blef det ännu en kort afskedsscen, och så voro ändtligen man och hustru allena, på väg till sitt hem.
Det fans ingen mer än de i kupén, en torr obehaglig luft omgaf dem, och lampans vacklande sken belyste otydligt deras drag.
Marianne satt med hufvudet lutadt mot Börjes axel.
Ingen hade lust att tala.
När de stego ur vid hemstationen, gaf Börje sig till att ruska på sig och stampa, som om han riktigt eftertryckligt behöft känna fast mark under sina fötter.
»Seså, Marianne», sade han med lättnad, »nu äro vi snart hemma.
Han tog henne om axlarne och förde henne in i väntsalen.
Innan tåget satts i gång hade han sjelf burit ut hennes koffert, och så sutto de på vagnen.
Börje trygg och belåten, allt nöjdare ju närmare de kommo hans hem.
Marianne med en kylande förnimmelse af öfvergifvenhet.
Det var en sådan ruskig qväll, med blåst som strök genom merg och ben.
»Fryser, du Marianne?»
»Nej.»
Han svepte bättre om henne.
Börje och Marianne sutto i framsätet.
Börje körde sjelf och drängen satt sysslolös på baksätet.
Marianne var rädd för att åka och hon kunde icke begripa hur Börje kunde se vägen.
Då och då flintade en gnista fram under hästhofvarne.
»Hur kan du se?»
Det är ju inte det ringaste mörkt.
Är du rädd?»
Men hon tyckte att han körde så förfärligt fort, och så frustade ena hästen och slog med hufvudet allt som han sprang.
»Det betyder att vi äro välkomna», sade Börje.
Men Marianne tyckte det lät som ett elakt förebud.
När de körde upp genom pilallén, sågo de uppe vid gården ett rödt, fladdrande sken.
»Ah se!
Det är tjärtunnor», sade Börje gladt.
Men Marianne ryste.
Det såg så hemskt ut i den kulna, grå qvällen, och så strök det emellanåt en gulaktig, vältande rök långs marken, genomtindrad af den röda eldtungan.
Och så slog den uppåt igen, alldeles klar.
»Är det inte vackert?» sade Börje, »det ha de gjort af sig sjelfva.»
De närmade sig hastigt.
Tjärtunnorna voro stälda vid inkörseln till gården, och när hästarne skulle emellan dem, skyggade den ene, reste sig och vräkte sig på den andre.
Marianne kände sig halfdöd af förskräckelse.
»Såja, så ja», talade Börje lugnande till hästen och det var som om den förstått honom.
Han krökte endast sin vackra hals och dansade så fram vid sidan af den andre.
»Se, så förståndig!» sade Börje kärleksfullt, »och det är bara en unghäst, som jag sjelf kört in.»
Marianne kunde icke svara.
Hon höll krampaktigt tag med sin venstra hand i vagnssätet.
I stenurnorna på ömse sidor om trappan till terrassen hade man planterat två höga facklor, hvilka flammande belyste hela byggnaden och stenbalustraden, med den verkan på granarna i fonden att de sågo ännu svartare och mer hemlighetsfulla ut.
De känsligt rörliga lågorna kastade ett bjert sken öfver Börjes ansigte och kommo hans ögon att glänsa med underliga, spelande reflexer.
Knäande på sina bakben och med klapprande hofvar höllo hästarne inne.
Då drängen tog tömmarne och Börje hoppade af för att hjelpa Marianne kastade hon sig nästan handlöst ned.
»Var du rädd – liten?» sade han skrattande och stälde henne på marken.
»Ja», hviskade hon med en skälfning.