Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror derföre, alt det vore ganska betänkligt, örn raan nu ville införa den grundsatsen, alt allmänna afgifter, blott derföre, att de icke direkt inflyta till statsverket, ulan anvisas till kommunernas behof (eller kanske äfven lill andra ändamål), skulle genom 3 Stånds beslut kunna påläggas.
Gr. Lagerbjelke har nemi. helt djerft gjort denna slutsats, då han, såsom bevis på att denna afgift icke är någon bevilln., ansett den omständigheten afgörande, att densamma icke blifvit disponerad till fyllande af Statens behof.
Om man an tager denna sats såsom riktig, så skulle man t. ex. kunna disponera några mflhr till en jernväg, och som denna utgift icke heller nödvändigt måste anses vara ”hvad Staten tarfvar”, så skulle en serskild afgift för detta ändamål, genom 3 Stånds beslut, kunna åläggas.
Jag tror knappt, att Gr.
Lagerbjelke sjelf velat gifva denna utsträck - Den 28 Oktober f. m. 67 ning åt sitt resonneraang, men säkert är likväl, att denna slutsats icke är annat än en konseqvens af hvad han anfört.
Af alla dessa skäl, tror jag, att man icke kan afsluta den förevartde beskattningsfrågan på sa sätt, att 3 Stånds beslut anses vara R.
St:s, utan måste det 4:de Ståndet, enl. min tanka, ega ovilkorlig rätt att, om del sådant yrkar, få sin mening i sista hand pröfvad uti förstärkt Slatsötsk.
Deremot tror jag äfven, alt den sammauföring, som uti Serskildta Ulsk:s Betänk, blifvit gjord emellan afgiften för minuthandeln och afgifteu för utskänkningen icke är riklig, enär man mycket lätt kan länka sig, alt någon gillar det beslut, som blifvit (attack t. ex. af BorgareSt. uti det ena fallet, men ej uti det andra.
Afven en sådan mening bör likväl få' göra sig gällande, och jag tror derföre, i likhet med hvad Gr.
Gyldenstolpe förut yttrat, att dessa båda serskildta frågor höra åtskiljas.
Alltid bör man dock fasthålla den principen, att detta är en allmän beskattningsfräga, och alt den derföre i sista liand måste afgöras uti förstärkt StatsUtsk. och icke genom 3 Stånds beslut.
Denna grundsats är så vigtig, att jag icke har velat underlåta att till R. o. Adts prot. härom yltia mig.'
Lagerbjelke; Med anledn. -af den siste värde talarens yttrande, anhåller jag alt få fästa upmårksamhelen derå, att det kan finnas 3:ne slag utaf afgifter, nemi grundskatterne, bevillmn och kommunal-afgifterne.
I afseende på det första slaget har den värde talaren medgifvit, att förändringar uti desamma kunna ske genom 3 Stånds beslut och Konungens sanktion, men han har sagt, att sådant sker derföre, att de betraktas såsom en Statens egendom, hvilken det heror på 3 Stånds och Konungens beslut att bortlemna.
Den enda motbevisning jag anser mig behöfva använda, är att göra den frågan, huru det skulle gä om, i st, f. att bortgifva en grundskatt, det vore fråga om att öka densamma?
Skulle icke då äfven en sådan fråga behandlas af StatsUtsk. och vara afgjord genom 3 Stånds beslut och Konungens sanktion?
[Ivad åter bevilln:ne beträffar, så äro de uti 60:de §:n Reg:sF:n till namnet exempelvis upräknade, men det är dock icke denna namnförteckning, utan deras inre natur, som bestämmer hvilka afgifter äro bevillntr.
Enl. 59:de och 60:de §§:ue Reg;sF:n äro bevillnme tillskolts-afgifter, som R.
St. lemna till slalsbehofvéns fyllande, och till sådane afgifters beviljande erfordras alla 4 Ståndens beslut.
Grunden härtill är den historiska, som jag förut har omnämnt, .lag anser mig härvid böra i minnet återkalla, alt om också en sådan bevilln., som uti 59:de och 60:de §§:na omtalas, har vid vissa tillfällen blifvit anvisad till åtskilliga ändamål inom kommunerna, så har sådant icke varit annat än en vanlig indelning af Statens inkomster.
Likasom man till vissa löner har indelat de ordinarie inkomsterna, så är det ingenting som hindrar, att man lill vissa ändamål kan indela de inkomster, som inflyta från vissa bevilln.-r, men då har också, på sätt jag förut nämnt, StatsUtsk. deltagit uti upgörandet af förslaget till en sådan indelning, och bevillningen har derföre icke uphört att vara en 5* C8 Den 28 Oktober f. m. tillskotts-afgift till statsbehofvens fyllande, ehuru den deraf influtna inkomsten har blifvit använd på det ena eller andra sättet, dervid dispositionen tillvägagålt på samma sätt,' som för Statens inkomster i allmänhet.
Utom dessa båda slag af skatter, grundskatter och bevilln:r, finnes äfven ett 3:dje slag, nemi. kommunal-afgifter.
Hvad dessa eiler koramunal-afgiterna beträffar, kan hvarken den siste värde talaren eller någon annan neka, alt det måste vara R.
Sl:s rättighet att tillsammans med Konungen bestämma de afgifter, hvilka skola till kommunerna utgå.
Nu har den siste talaren sjelf upgifvit, alt i vissa fall Konungen jemväl ensam kan bestämma sådana afgifter, och han har till och med framställt huruledes Konungen, på begäran af vissa städer, ålagt bränvinsförsäljarne derstädes afgifter fullkomligt motsvarande den nu ifrågavande.
Skulle det då vara något så orimligt, att R.
St. tillsammans med Konungen skulle kunna bestämma dem?
Skulle väl den siste värde talaren eller någon annan kunna neka, att det är Konungens och R.
St:s gemensamma rättighet att stifta en kommunal-lag, som till vissa ändamål anslår de afgifter, sorn af kommunerna sjelfva enl. densamma skola erläggas?
Skall man väl kunna påstå, att t. ex. stiftandet af faltigvårds-förordntn, hvilken innefattar bestämmelser om erläggande af en personlig afgift, är beroende af alla 4 Ståndens beslut?
Om det nu vore i fråga, att stifta en faltig-lag, och vederbör ligt Ulsk. hade föreslagit, att det skulle stadgas ett visst belopp, som för hvarje person inom faltigvårds-samhället skulle utgöras till fattig-kassan bland dess öfriga inkomster, skulle då denna fråga, såsom bevillms-fråga, gå till förstärkt StatsUtsk.?
Om vederbörtde hade föreslagit, att läUsnämnder skulle organiseras och alt de skulle få röra sig med dertill genom afgifter inom kommnnerne samlade medel, samt detta förslag hade blifvit af 3 Stånd bifallet, skulle icke då underd. skrifvelse derom hafva till Konungen afgått, och skulle deMcke hafva blifvit lag, om Konungen deråt lemna! sin sanktion?
Aro icke de afgifter, som nu åro i fråga, utaf alldeles samma natur?
Aro de icke afgifter, dem kommunerna skola utgöra till sig sjelfva?
Vill man påslå, att formen för R.
St:s bestämmande af kommunal-stadganden, till hvars utförande penningar behöfves, skulle vara den, att i och för bestämmandet af kommunens skyldigheter och rättigheter skulle endast erfordras 3 Stånds beslut, med i och för den afgift, som af kommunen borde erläggas till kommunerna sjelfva, skulle alla 4 Ståndens beslut erfordras?
För min del inser jag icke, på hvilket stadgande i grundlagen något sådant skulle kunna stödja sig, och åberopandet af 59:de och 60:de §§:ne Reg:sF:n medför den motsägelse, att man i detta fall på kommunerna och deras förhållanden tillämpar hvad som är stadgadt för de tillsko.tisafgifter, som af R.
St. beviljas i och för Statsbehofvens fyllande, hvaremot den motsatta meningen fullkomligt kan inrymmas under stadgandet uti 75:te §:n Riksd.Otdn.
Mig synes, att Hr Gripenstedt uti sitt nyss afgifna anförande på ett så klart säll ådagalagt det orik - Den 28 Oktober f. ni. 69 tiga uti Gr.
Lagerbjelkes framställning, att en hvar, som aldrig så litet öfverväger saken, ovilkorligen måste finna, att de resullater, hvartill Hr Gripenstedt kommit, äro med grundlagens mening och uttryckliga ordalydelse fullkomligen öfverensstämmande.
Jag skulle således icke hafva velat besvära R. o. Ad. med något yttrande i detta ämne, utan endast förenat mig med hvad Hr Gripenstedt anfört, men Gr.
Lagerbjelke har, uti sitt försök lill vederläggning af Hr Gripenstedt, anfört ett och annat, som torde kräfva bemötande.
Lagerbjelke, till stöd för sitt påslående, att den afgift, hvarom nu är1 fråga, icke vore af bevillms natur, och sålunda icke behöfde såsom hevillms-afgift behandlas, exempelvis åberopat grundskatterne, hvilka genom 3 Stånds beslut och IConungens sanktion kunna förhöjas.
Lagerbjelke har likväl härvid alldeles förbisett ett högst vigtigt förhållande, nemi. det, att grundskatterna bestå i följd af sådana äldre förfaltmr, hvilka numera icke utan Konungs och Ständers sammanstämmande beslut kunna ändras eller uphäfvas, och sålunda blifvit iklädda enahanda egenskap med civillag, så alt de, för stiftande eller afskaffande af dylik lag, stadgade former jemväl måste för ändring eller afskaffande af grundskattsförfattnme iakttagas.
Följaktligen, om Konungen föreslår förändring af en grundskatt, sker del genom förslag lill förändring af den lag, som bestämmer grundskatten och dess beskaffenhet, och det år denna lag, som Konungen och 3 Ständ ega rättighet att förändra.
Men hvar finnes den lag, som af Konungen och R.
St. gemensamt beslutes i fråga om bevillnm?
Någon sådan lärer ingen kunna upgifva.
Ständerna allena hafva i delta hänseende lagstiftningen i sina händer, och de måste först åtag?
sigen bevillir., innan den förfaltn. kan komma till stånd, efter hvilken bevillnm skall utgöras.
Sådant är förhållandet med bränvinsbränuings- och bränvinsförsäljnings-bevillnm, med postporto-afgiflen och roed alla afgifter, sora kunna hänföras under namn af bevilln.
Konungen äger icke magt, hvad sådana afgifter beträffar, att säga nej till R.
Sl.-s beslut, annorlunda än, att det är honpm förbehållet, alt kunna nedsätta en af R.
St. åtagen be vi II n :s-afgi ft, om han finner sådant nyttigt för Riket.
Nu är här fråga om att Svenska folket skulle åtaga sig en viss afgift för en näringsgren, som redan från längre tid tillbaka varit i bevilln:s-väg beskattad.
Frågans ståndpunkt nu emot förr har ingen annan olikhet än, att man vill, att den afgift, som tillförene ingått till statsbehofvens fyllande, i stället skall öfverlemnas till kommunerna för vissa ändamål.
Jag frågar, om väl denna förändring i afgiftens användande karr i ringaste mån förändra sjelfva afgiftens natur?
Man skall förgäfves söka visa, att så är förhållandet, och då måste det ju vara alldeles klart, att afgiflen, såsom sådan, år af fullkomligt enahanda beskaffenhet med den, som för bränvinsförsäljningen under förflutna tider varit och äfven i närvande ögonblick är bestämd.
Hvad åter ändamålet med afgiflen beträffar, så kan det vara och är säkerligen mycket tvifvel underkastad!, huruvida R.
St. verkligen ega grundlagsenlig rätt all bestämma, det i(rågavar:de afgift icke skall gå till Statens behof, utan stanna qvar inom kommunen. 70
Den 28 Oktober f. m
Man har genom beslutet härom ingått på en bana, som är af ganska vådlig beskaffenhet.
Man må icke såsom stöd för sin åsigt åberopa faltigvårds-afgiften, ty dess bestämmande skedde icke annorlunda än i sammanhang med den lag, hvarigenom Konung oeh Ständer ålade hvarje kommun alt försörja sina fattige, med rättighet för kommunen att för sådant ändamål af dess medlemmar uttaxera de medel, som funnos behöfliga oeh på annat sätt ej kunde anskaffas.
Sådant är här icke förhållandet; man vet icke ens ännu hvartill afgifterne skola användas.
Endast det har man sagt, att de icke skola gå Ull Statsverket, utan till kommunen, för att deraf bilda kassor, hvilkas ändamål kan vara mångahanda.
På detta sätt ligger det icke utom möjligheten alt R.
St. kunna företaga sig all beskatta än den ena samhällsklassen och än den andrä för kommunalbehof, ehuru sådant uppenbarligen strider emot grundlagen, hvilken väl tillägger R.
St. rättighet, alt vid allmän Riksdag åtaga sig sädane afgifter, söm för Statsbehofven erfordras, men ingalunda att inlåta sig i en enskild beskattning af personer, boende inom en inskränktare del af det samhälle, för hvilket grundlagen är stiftad.
På dessa grunder anser jag Gr.
Lagerbjelkes framställning vara alldeles oriktig och grundlagsvidrig, hvarföre jag bestrider allt afseende på densamma, för så vidt han derigenom vill göra den satsen gällande, att 3 Stånd redan skulle hafva grundlagsenlig! af gjordt att och till hvad belopp skatten skall utgå, samt huru den bör användas.
Alt den åsigt, som Gr.
Lagerbjelke har sökt göra gällande, är uppenbart felaktig, synes mig visserligen vara tydligen ådagalagdt af de föreg:de talarne, men då Gr:n likväl fortfarande vill förfäkta sin sats, har jag ansett mig böra yttra några ord derom, att jag för min del finner densamma högst vådlig, emedan, i häudelse af dess antagande, en af det
Svenska folkets vigtigaste rättigheter skulle tillintetgöras, nemi. den, att sig sjelf beskatta.
Denna rättighet är likväl detsamma tillerkänd genom 57:de §:n R. F., der det stadgas att : ”Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta utöfvas af R.
St. allena vid allmän Riksdag.”
Lagerbjelkes åsigt vore riktig, så skulle icke R.
St. allena komma att beskatta Svenska folkel, utan gemensamt med Konungen.
Hvad vill det säga att beskatta Svenska folket?
Det är väl tydligt och klart, att det icke kan innefatta annat än alt pålägga det nya pålagor.
Sådant finnes äfven tydligen uttryckt uti 59:de §:n R.
F. der det säges, att R.
St. ega att genom bevillningar fylla hvad Staten utöfver de ordinarie inkomsterna kan tarfva.
Således utgöres
Svenska folkets beskattning utaf de pålagor, som R.
St. ålägga detsamma, och huru denna beskattning skall åläggas finnes uti de följande §§:na bestämdt.
Lagerbjelke har förmenat, att det vore skillnad emellan grundskatter och bevillningar, samt kommunal-afgifter, sådana sorn den ifrågavar:de, men jag anhåller att få fästa Hr Grins upmärksamhet derpå, alt grundlagen icke gör denna skillnad emellan kommunal-afgifter och annan beskattning.
Alla allmänna afgifter, som » Den 28 Oktober f. ni. 71 åläggas det Svenska folket, utgöra beskattning, utgöra bevillning, och någon serskildt kommunal-afgift omtalas icke i grundlagen.
Enl. min tanke ega icke eller R.
St. rättighet alt ålägga elen ena eller andra kommunen någon serskildt s. k. kommunal-afgift.
Åläggas deremot alla kommuner inom riket en afgift, så blir det en allmän afgift, d. v. s. en beskattning, lika med hvarje annan sådan.
Frågan är således den, huruvida den ifrågavar:de afgiften är en allmän afgift eller icke, och att den verkligen är en allmän afgift lärer väl icke af någon kunna bestridas, då den är ålagd alla kommuner.
Skulle man antaga Gr.
Lagerbjelkes åsigt, så leder det dessutom lill en annan påföljd, som här icke blifvit omnämnd, nemi. den att
Konungen skulle ensam kunna förhöja denna afgift, emedan sådant icke är förbjudet för annat än allmänna afgifter.
Del stadgas nemi. uti 60:de §:n R.
F. att ”Ej må några allmänna afgifter, af hvad namn och beskaffenhet som helst, utan R.
Sltrs samtycke kunna förhöjas, tullen å inkommande och utgående spanmål allena undantagen.”
Lagerbjelkes åsigt godkändes, och denna afgift således icke ansågs såsom allmän, så skulle Konungen sedermera ensam-kunna förhöja densamma, och män torde sålunda lätt inse, hvarthän denna åsigt skulle kunna leda.
För min del godkänner jag det upgjorda förslaget lill voter:s-propos., men skulle likväl önska den förändring, som här blifvit begärd, nemi. alt man skiljer beskattningen på minuteringen ifrån den på utskänkningen.
Ofverläggningen förklarades härmed vara fulländad, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att han, då alla de talare, som upträdt, instämt i yrkande om återremiss å Utsk:s Mern., icke behöfde ingå i närmare redogörelse för de skäl, som vid Talmännens sammanträde i går blifvit anförde för att en dylik åtgärd vore den riktigaste; utan brott, i anledn. af en talares framställning derom, att Hr Gr. o. Landtm, skulle hafva orätt förfarit vid behandlingen af Serskildta Utsk:s föregående Beiänk. i ämnet, önskade yttra några ord.
De rättigheter, som lillkommo Hr Gr. o. Landtm, såsom Ordför:de i Ståndet, voro endast beroende af den pligt, han egde att tillse, att icke Grundlagen vid något tillfälle öfverträddes.
Frågan var och hade af Utsk. blifvit framställd sålunda, att en del af den afgift, som skall utgå för bränvins utrainutering och försäljning borde tillfalla Staten och en annan del skulle tillfalla kommunerne. R. o. Ad. afslog den första delen och måste också hafva haft rättighet att fatta ett sådant beslut, enär Grundlagen icke innehöll någon föreskrift om nödvändigheten för Ståndet att återremittera ett från BevillntsUtsk. inkommet Betänk., och Serskildta Utsk. i detta fall, enl. sitt updrag, fungerade såsom BevillmsUtsk.
I afseende på den återstående frågan, nemi. om beloppet och användandet af de afgifter, som af Utsk. blifvit föreslagne att utgå till kommunerne, fattade R. o. Ad. jemväl från Utskts förslag skiljaktiga beslut, medelst förändring af så väl afgifternes belopp, som den proportion, hvari de för dessa ändamål skulle användas.
Frågan skulle då varit, att om afgiflerne nödvändigt varit en Statens tillhörighet, så skulle Ser - 72 Den 28 Oktober f. ro. skildta Utsk. deri hatva fungerat såsom StatsUtsk., ulan RiksStms updrag, och äfven om RiksSt:n medgifvit Serskildta Utsk. att fungera såsom StatsUtsk., likväl
Riksätra varit skyldige att behandla Serskildta Utsk:s förslag såsom SlatsUtsk:s och följaktligen icke fått, utan återremiss, afvika från Utsk:s förslag.
Oriktiglielen i behandlingssättet - skulle således bestå deri, att Hr Gr. o. Landtm, medgifvit förändring utan återremiss, men dervid förekom, att R. o. Ad., genom sitt yrkande och i ämnet fattade beslut, tillkännågaf att Ståndet för sin del betraktade afgifien såsom kommunal-afgift och alt det naturligtvis icke var Hr Gr. o. Landtuus rättighet alt ingå i pröfning, huruvida Ståndet borde på ena eller andra sättet betrakta frågan, ulan blott om den i och för sig måste såsom en Statsreglerings-fråga behandlas.
Då nu, såsom redan blifvit under diskussionen framställdt och ådagalagdt, Konungen kan, med Ständernes medgifvande, besluta afgifter för bränvius ulminutering till kommunala behof, syntes det vara obestridligt att Slånderne kunna till
Konungen ingå med ett för deras del fattadt beslut, som fordrade Konungens sanktion, att en sådan afgift skall utgå, och Hr Gr. o. Landtm, hade således icke någon rätt, att på grund af något uttryckligt stadgande i grundlagen säga, alt R. o. Ad. icke kunde på sådant sätt behandla Serskildta Utsk:s förslag, ulan att först återremiss borde ega rum.
Hr Gr. o. Landtm, kunde således icke se, att han varit berättigad, att yrka sådan behandling af frågan, som om Serskildta Utsk., i StatsUlsk:s ställe, gjort sin framställning.
Uppå sedermera framställd propos., fann R. o. Ad. de emot förevarrde Mern, gjorde anmärkntr föranleda lill detsammas återremitterande.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande BankoUtskrs den 25 och 27 dennes på bordet lagda Alem.
JVs 66, med förslag till ändring af åtskilliga föreskrifter i Irsta Afdelnm af BankoReghtets 4:de artikel, angide Diskont-verkens organisation. i:sta punkten.
Första frågan är, huruvida Utsk:s förslag är lagligt och dernäst om det är nyttigt. R. o. Ad. torde filina att, enligt detsamma, skulle BankoFu!lm:ge kunna utnämna en Diskonl-direk 1 ion, hvari möjligen ingen af Fullmige sjeltve vore ledamot.
Likväl siadgas i 72:dra §:n R. F.: ”Riksens Ständers Bank förblifver hädanefter, som den hittills vant, under R.
St:rs egen garanti och vård, så att den ostörd må förvaltas af de Fullm:ge, hvarje Stånd dertill förordnar, efter de ordningar, stadgar och reglementen, hvilka redan gjorda äro, eller vidare, af R.
Sl. göras kunna.”
Man kan visserligen säga, att en Direktion, förordnad af Fu!lm:ge, kan anses såsom bestode hon af Fullange sjelfve, emedan de dertill hafva utsett sina ombud.
Men då förhållandet hittills varit, att Diskont-Direktma, ej mindre i hufvudstaden än i faodsorterna, förnämligast bestått af RiksStms ledamöter och då diskonten besörjer en så ansenlig del af bankens ut - Den 28 Oktober f. m. 73 låningsrörelse, synes det vara mindre öfverensstämmande med grundlagens mening, att en så betydlig andel af bankens förvaltning skall öfverlemnas åt personer, som icke tillhöra RiksStm.
Dernäst kommer frågan, huruvida det föreslagna stadgandet är nyttigt.
Alan säger, alt Pullunge äro af den beskaffenhet, att somliga kunna alltför litet ^deltaga i sådana ärenden, som förekomma i eu diskont-direkt:n.
Afven andra anses mindre lämpliga dertill.
Finge man utse personer efter behag, så skulle man få skickligare, isynnerhet ora man dertill toge köpmän och sådana, som närmare känna folks affärer i allmänhet.
Det kan väl Ilända, att man derigenom finge personer, som vore mera bekanta med penningeställningen hos enskilde.
Alen om man öfverlemnade diskont-rörelsen alltför mycket i köpmännens händer, manne det skulle vara nyttigt?
Alänne del oväld vid låne-tillgångarnes användande, hvilket man har skäl att fordra, då skulle blifva så väl iakttaget, sorn i händelse der funnes ledamöter af alla fyra Stånden?
Dertill kommer dessutom, att om ett eller annat
Stånds ledamöter uteslötes från Diskont-Direktm: så skulle det icke blott väcka misstroende hos de uteslutna Stånden, serdeles om sådant skulle drabba BondeStis ledamöter, hvilka, hvad den allmänna diskonten beträffar, måhända äro de som låna mest; det skulle, säger jag, icke blott väcka misstroende, utan äfven förtrytelse.
När Bankens förvaltning hufvudsakligen besörjes af Fullmige af alla Stånd, synes mig äfven skäl vara, att fortfarande behandla under-afdelningarne likaledes.
Så har detta Stånd tillförene beslut il, och så hafva Fullroige nu tillstyrkt att hädanefter måtte ske.
De hafva föreslagit att i Direktionen skulle, utom en ledamot af hvarje Stånd, finnas två Banko-komissarier och två andra ledamöter, af hvilka en vore affärsman och den andre en juridiskt bildad person.
Alt deri skulle finnas någon af handelskorpsen, vill jag icke bestrida.
Alen tvist torde måhända upstå, huruvida någon jmist äfven bör vara der.
Jag får dervid anmärka, att, ehuru diskontlånen äro lättare att pröfva, än frågor om inteckningslån:
,så förekomma hkväl, i afseende på de förstnämnda, icke sällan juridiska frågor.
Är då ingen jurist tillstädes, så händer, att öfrige direktörer draga i betänkande, att genast afgöra den under Öfverläggning varande saken.
Följden blir, alt den lånesökande får vänta.
Detta drabbar följaktligen allmänheten, och då är det bättre att en jurist alttid finnes i Direktm, så att en lånesökande, hvars hypothek eller borgensförbindelse, eller hvilka handlingar som helst, skola pröfvas, må kunna få sin sak genast afgjord, än att ärendet fördröjes genom väutan på juristens rådförande.
Det förslag, Banko-Fullm:ge upgjort, återfinnes på tredje sidan, och jag anhåller, att R. o. Ad. måtte antaga detsamma, i st. f. del, som Utsk. framställt.
Jag hade så när glömt nptaga sista punkten c, hvari föreslås, att ”Fullnuge skola, för hvarje år, utnämna Ordfönde och vice Ordför:de i direktionen.”
Det förstås af sig sjelft, att, i den händelse R. o. Ad. skulle godkänna den sammansättning af Diskontdireklm, hvilken blifvit af Fullmtge föreslagen, skulle naturligtvis Ordfönde-skapet derstädes komma alt förblifva likadant som hittills 74 'Den 28 Oktober f. m. och sorn det är bland Fullm:ge sjelfve; ty att stadga annorlunda för Banko-diskontens
Direktion an för Fullm:ge sjelfve, lärer icke, vara lämpligt.
Kanske torde icke heller ärenderna vinna derpå, att man förordnar en person till Ordför:de eller vice Ordföride, i händelse andra personer af Direkttn derigenom skulle anse sig förbigångne, och tycka sig vara lika goda, om icke bättre, än den utsedde, hvaraf afund och oenighet lättare skulle upkomma, än om Ordför:de-skapet en gång för alla vore gifvet, och derigenom ingen tvist underkasladt.
När målen öfverhufvud äro af den enkla beskaffenhet, som här är förhållandet, är det desto onödigare att förordna någon serskild Ordförtde, eller vice Ordför:de.
Jag anhåller fördenskull, att R. o. Ad. måtte, med afslag å den första punkten och dithörande under-afdeln:r, antaga BijnkoFullm:ges förslag.
Om delta godkännes, blir naturligtvis följden, att BankoUtsk. får upgöra Banko-Reghtet i öfverensstämmelse dermed.
"Gyldenstolpe:
Jag har icke godkänt den framställning, som BankoUlsk:s Fullmigé i delta afseende gjort, utan jag har deltagit i det förslag, som utgått från Bankodiskont-direktm, och har hos BankoUtsk. förordat detsamma.
Jag anser nemi. att Bankodiskont-verket icke är något annat, än eli departement af Banken.