Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han var en förträfflig värd, denne Lars Carlsson, alldeles ett mönster för goda värdar; sade sina gäster oupphörliga artigheter, fast dessa voro groteska, men kryddade med stor bondqvickhet, och fann beständiga medel att få dem till att äta och dricka, vara glada och muntra.
När han kom till Elin och de unga flickorna, räckte han åt den förra en silfvermugg med fraggande öl, och förde den han sjelf hade till sina läppar, sägande:
– Skål! du lilla skönhetsblomma, som först i år spruckit ut på våra ängar.
Skål min sötonge!
Jag skulle sannerligen be ’na om en liten puss, om intet alla gossa’ då blefve rasande på mig, gjorde kol på mig och kunde slå ihjäl mig för omaket, och se då! – – kunde jag intet en gång få bli svärfar åt ’na, min rosenknopp.
Gunnar, som icke satt långt derifrån, såg opp med ett par ögon, der man kunde läsa både blixt och åska, ty Lars Carlsson hade en ung son, äldre likväl än den som varit bjudare i Viken, och hvilken just ansågs som en af församlingens hyggligaste och raskaste drängar, samt en af dess största bonddandys.
Han hete Oskar, ty Lars Carlsson var af framtidens män, och hade analogt dermed namnat sina barn, så att en dotter döptes till Maximiliana och en till Eugenia, hvilka båda gemenligen kallades Maxa och Ugena, likasom sonen Nikolaus fått krypa ur sitt ryska skinn och in i det något svenskare, som heter:
Nisse.
Elin log och upptog den fryntliga värdens artigheter gladt och skämtsamt, icke alls våpigt och förläget, fast hon rodnade vackert.
Elin var af dessa naturens skötebarn, dessa älskvärda qvinliga varelser, hvaraf finnas några, om just icke många, i alla möjliga stånd och klasser, och som hafva takt och behag i allt hvad de företaga, och en tjusningsförmåga som ingen man kan rätt emotstå.
Följden af detta blir alltid hos dessa qvinnor ett ökadt behag, ty vissheten att blifva bemärkt och firad af männerne gör detta till något så vanligt och påtagligt för dem, att de dervid behålla all sin fattning och icke dimpa ur denna, icke alldeles komma i otakt, se förlägna och förvånade ut, veta hvarken om de skola tala, svara, slå opp ögonen eller blunda, kikna af skratt eller se doucereusa ut, såsom dessa andra, eller mängden, hvilka endast då och då få en liten paroxysm af skönhet, behag och tjusningsförmåga, endast någon gång väcka en smula beundran.
När sonen Oskar kom till
Elin och äfvenväl ville att hon skulle dricka med honom, afslog hon detta åter, och skämtade med ynglingen i en helt annan ton än med hans fader, men så lagom och så med bibehållande af sin qvinliga värdighet.
«O!» tänkte Gunnar, och det nästan för allra första gången rätt redigt, ty de flitiga libationerne hade svepat ett lätt moln omkring hans ömtåliga samvete, ehuru alldeles icke omkring hans hjerna: «O! om jag rådde om denna skatt, denna juvel, om jag fick trycka henne till mitt bröst och kalla henne för min, så – – – skulle jag gerna arbeta i en ankarsmedja dag och natt, eller – – – åtminstone frå’ sola uppgång till senaste qvällen.»
Så snart slotterlaget slutat sin måltid, börjades genast dansen efter några hurtiga bondfioler, och ute på en liten vacker grön gräsplan, omgifven af höga lummiga träd, och der några bänkar voro för tillfället uppslagna.
Dansen hade icke väl kommit i gång, förr än två, tre herrskapsvagnar och ett par schäsar höllo vid den ståtliga bondgården, och ur dessa steg herrskapet på Grantorp, majoren och hans unga dotter, fröken Elfrida, och en äldre herre i deras sällskap, samt kyrkoherden och kommistern i församlingen med hela sin familj, alla inbjudna af Lars Carlsson «för att titta på dansen i gröngräset e’ lita’ stund i qvällninga», och alla voro populära nog att gerna infinna sig.
Dessa serverades nu med både kaffe och thé, det förra starkt och präktigt, det sednare något litet kryddadt med – – stött kanel; vidare bjöds dem «stadsskorpor», fint bröd och till och med vin i höga spensliga glas.
Dansen led väl i början ett litet obetydligt afbräck af denna herrskapsuppenbarelse, men efter några ögonblick fortgick den med fördubblad fart, och snart såg man både den gamla majoren, som liknade en af tolfte Carls bussar blå, och den unga fröken, prestgårds-ungdomen, magistern och gossarne på Grantorp, blanda sig i den glada, lifliga dansen och taga sig en liten polska, och det gick ett svart moln öfver alla Gunnars sinnen när han slutligen såg Elin, gladt och muntert, svänga om med – – sjelfva patron på Grantorp.
Denna syn var hemskare för Gunnar än alla andra han kunde tänka sig, helst han i sin dämons blickar upptäckte hur behaglig denne fann den unga vackra Elin, hvilken bland alla herrskaperne utgjorde det förnämsta talämnet.
– Ma foi – sade den äldre herrn, som var med majorens, och tog en väldig pris ur sin tuladosa – den flickan skulle göra uppseende i sjelfvaste stora Stockholm!
Det är ju alldeles en Taglioni champêtre.
Se bara hur lätt och gracefullt hon svänger, alldeles som Taglioni i Sylfiden pirouetterar omkring sin sofvande älskare!
C’est charmant!
– Ja, men vår bränneridräng Olle ser minsann ej ut som någon sofvande älskare, utan en som är rätt yrvaken ändå – sade skrattande och litet spefullt mamsell Sara, hvilken med en viss kaustik och lakonisk ironi ofta besvarade den gamla precieusa kammarjunkarens evinnerliga Stockholms-reflexioner.
Gunnar kände under denna afton alla svartsjukans klor i sitt hjerta, och hvar enda en af dem var dock olik den andra.
En skar djupt, en stack ilskefullt, en ristade häftigt, en sargade fram och åter.
När Elin svängde med patronen, hade Gunnar haft den största håg att jaga en kula ur sin säkra bössa genom hans skalle; när hon – mot sin vilja – flängde med Olle, tills han höll på att draga omkull henne, kände Gunnar en brinnande håg att «smörja opp» högstdensamme; när hon gladt och lifligt, och under jemt småprat och skämt dansade med Bengt, som hon var så bekant med, emedan han merändels tillbringade sina söndagseftermiddagar i Viken, så ville Gunnar blunda, och när Elin – såsom Gunnar det tyckte, fast han ej satte det i våra salongsord – något litet koketterade för unga sonen i huset, den fiffiga ungersvennen Oskar, då – – – gick Gunnar sina färde och ställde sig mot ett träd, lutande, som hade han svindlat efter dansen, ty äfven han hade – nästan bara för att glömma hur han led – dansat en förtviflad polska med en ung piga, som han alltid förr i sina glada, lyckliga lek- och lustdagar hade svängt om med, utan att dock någonsin haft särdeles kär.
Elin, med all qvinnoblickens förmåga, hade bemärkt denna häftiga, nästan ursinniga dans, bemärkt Gunnars ifver och flickans belåtenhet, och slutligen detta Gunnars lutande mot den något litet aflägsna almen.
Utan att besinna sig något, slutade hon tvärt sin dans med unga Oskar, och sprang bort till Gunnar, tog honom sakta på armen, för att han skulle se henne (ty han stod der med slutna ögon) och sade med en ton, så ljuf och så darrande, att man skulle vara af bly, för att icke deruti upptäcka hela kärlekens oro och deltagande:
– Gunnar! hur är det med dig?
Se upp eller jag tror jag svimmar af förskräckelse, ty du ser så sjuk ut.
– Jag sjuk! – svarade Gunnar, sig icke mera mäktig.
– O nej!
Nu är jag friskare än någonsin!
Och ändå friskare skulle allt bli, ville du bara dansa med mig en liten half sväng?
– Om jag vill! – sade Elin, som lidit outsägeligen af Gunnars köld och frånstötande sätt nu i många dagar, och hans undvikande nu under dansen.
Men en sådan dans, som nu blef! ja, det får man leta efter, ty de unga, arma varelserna dansade nu, icke på menskliga fötter och ben, utan på en förtviflad kärleks vingar.
De flögo! deras blickar smälte tillsammans till en, och tiden flög för dem lika fort, som de sjelfva.
Gunnar hade blott ämnat att dansa några ögonblick, och halftimman var nu redan förbigången, och Gunnar trodde sig likväl ännu hafva några minuter igen af det korta «ögonblicket».
Luften var klar, natt var redan inne, och när Gunnar och Elin ändteligen slutade sin dans, gjorde den inbrutna skymningen och allmänna förvirringen, att ingen såg huru Gunnar ett ögonblick tryckte Elin hårdt till sitt hjerta, sedan släppte henne handlöst och åter ilade bort till sitt träd, men med en centnerstyngd öfver samvetet.
Elin stod stilla och stum och hvarken hörde eller såg eller svarade, när Lena kom och häftigt ryckte henne i armen, sägande med hvass ton:
– De’ va’ väl skråen till dans!
Du ämnade väl förgöra Gunnar för mig, kan jag tro.
Nu vill jag hem från detta uschla skojare-väsendet.
Hvem som vill kan ju stanna qvar, men Gunnar ska’ ro mig hem.
Du och Abra’m kan ju stanna qvar, vet jag, och gå omkring se’n.
– Nej, jag vill följa med. – svarade Elin både tanklöst och tankfullt.
Lenas vrede, ty det var verkeligen i en sådan, som hon nu talade, hade denna gång ej flammat opp af sig sjelf, utan bränn-Olle hade både antändt den och blåst derpå af alla krafter.
Lena hade nemligen suttit och sqvallrat med några andra, redan ur dansen komna, halfgamla qvinnor och pigor, då Gunnar började den förtviflade dansen med Elin.
Lena hade alldeles icke bemärkt dem, förr än Olle, halffull och ilskefull, som alltid, kom till denna sqvallergrupp, och skrikande och skrattande gjorde dem uppmärksamma på «den hiskeliga dansen».
– Ser j Lena! – skrek han – hurvulet Gunnar dansar med söster-er!
Den tror jag han tycker bra om, och rasande söter ä’ ho’ med, så det vore väl just intet så mycket att undra på, om han tyckte mer om ’na än er, Lena.
Akta er, j Lena! det kan bli er en fuler fisk att fjälla.
Söster-er kan snart bli mattmor i huset och befalla öfver er, och j få gå som piga under ’na, i vrärna.5 Ha! ha! ha!
Jag ville väl se er hur arg j skulle vara, när söstera stack ut er, och det tror jag, tame hin onde, hon re’n har gjort! ha! ha! ha!
Se hur di svänga!
Se hur di glor på hvarara!
Och nu tror jag för visst att han kösste ’na innan han släppte ’na, för så såg det ut, teminstingen! ha! ha! ha!
Lena behöfde icke höra mera, för att ett af svartsjuka alstradt raseri skulle upplåga inom henne, och hon flög genast opp från sin plats, och vände sig till Elin så som man anfört.
Man har äfven sagt att Elin stod stum och stilla der Gunnar lemnade henne efter dansen.
Det gjorde hon äfven.
Hon sprang nu icke bort till trädet, mot hvilket Gunnar stod lutad, hon vaknade nu först till full besinning.
Hon kände nu först denna råga, detta öfvermått af tillgifvenhet, som man kallar kärlek och som ingen qvinna får känna för någon annan än den, som försynen bestämt till hennes make, och som annars är ett brott, helst när en annans make är föremålet derför.
Allt detta stod nu först klart för Elin, och hon kände på en gång hur outsägligt hon älskade Gunnar, och hur illa hon med detta gjorde.
Hon hvarken hörde eller såg eller tog afsked eller tilltalade någon, utan följde mekaniskt med
Lena när denna gick bort till Gunnar, ryckte honom i armen och frågade om han stod vid trädet och sof, om han intet hade nog af detta «flänget», och om de intet skulle få ro hem nu.
– Jo bevars! – svarade Gunnar, rusade bort från trädet, och ilade ned till sjöstranden der båten låg, alldeles förgätande hela Abraham.
Lena och Elin följde efter, och när de nedkommo till båten, sågo de med någon förundran att Abraham låg och sof i den.
Men alla tego, ty hvar och en af de tre voro i en sinnesstämning svår nog att beskrifva.
När de kommo i båten svepade Elin sin ullshawl om hufvudet och låtsade slumra.
Gunnar deremot rodde med förfärliga långa tag, som ville han fly för något ondt, men – – det onda följde med, ty det satt midt i samvetet och bet omkring sig.
Lena försökte att gräla litet, men då ingen svarade, såg hon sig tvungen att tiga.
Slutligen sade hon likväl till Abraham:
– Aldrig såg jag dig förr göra något, som intet var erke-dumt, men det va’ klokt nog att gå ned och lägga dig i båten; mycket klokare än många andra, som dansa och flänga båd’ i tid och otid.
Ingen svarade, men efter en stunds tystnad sade Abraham, halfhögt.
– Ja, intet har dansen varit stor för min del, det må Gud veta, men se! då Elin intet ville dansa med mej, så ville jag slättes intet dansa med nå’n an’.
Elin hörde icke denna Abrahams anmärkning, och så godt var det, ty beklämdt var hennes hjerta förut, och hade troligen blifvit det ännu mera om hon märkt hur hon med sin köld kränkt ett annat menskligt hjerta.
Qvinnorna hafva åtminstone en gnista medlidande i dylika fall, helst när de äro goda, rentänkande och oförderfvade.
Man teg oafbrutet och Lenas vrede började något litet lägga sig, helst Gunnar sade ett par vänliga ord till henne, frågade henne om hon ej frös, och om hon ej ville hafva hans helgdagsrock, som han icke rodde uti, utan som låg i båten.
Men Lena frös icke, ledsnade deremot slutligen vid att tiga, och började derföre att allena hålla målro på följande sätt:
– Det va’ ju ett fasa kalas och tumult!
Så’nt kan den bli fattig på, som intet ä’ rikare i det hela än Lars Carlsa.
De ä’ fasligt hva’ de’ ä’ högfäliga hela huset öfver en bank!
Töser och pojka’ med.
Och hvad sulle det nytta till att bju’a herrskapera?
Bara ideliga högfärden.
Mamsell på Grantorp satt der, kantro! i sin förnämste summerhatt, för jag känner nog till dem allihop, och fröken på Svanvik va’ ju så grann i yllesets, som på herrskapskalas.
Det ä’ just en duminge den deringe majoren, som vill ho’ ska’ ta’ den der skråen frå’ Stockholm, kammerer’n eller kammartjenarn eller hva’ ha’ ä’ förslag, den der gamle, långe, magre stuten frå’ Stockholm, som bara snusar i kyrkan om söndarna.
Den ska’ ho’ ha’, antingen ho’ vill eller ej, de’ sa’ Anna Lisa, som tjenar der för köksa.
Elin suckade, dels för egen skull, dels för den stackars frökens skull.
Gunnar bara rodde utan rast eller ro, hvarken i armar eller sinne.
Det började redan att gry innan våra fyra landade vid Viken, och tyst och förstämd gick hvar och en till hvila för en kort stund.
När Elin blef allena i sin lilla kammare, öfverföll henne denna gräsliga ängslan och oro, som hvarje rättskaffens varelse måste känna, då den har en stor förebråelse att göra sig, då den begått något, som icke allenast var syndigt och orätt, utan ohjelpligt, oåterkalleligt, och – – allt detta tyckte sig Elin hafva gjort.
«Om jag hade stulit, om jag hade ljugit och baktalat», tänkte den unga flickan, hvars synda-register var så kort, och belöpte sig blott till några få allmänna begrepp – «om jag det hade gjort, så kunde jag ju lägga tillbaka det stulna, taga tillbaka mina ord, gråta och bedja om förlåtelse, både hos Gud och dem jag brutit emot, och ingen mer än jag sjelf hade haft ondt af min synd, men nu! – – nu har jag för illa gjort, och vet ej hur jag skall godtgöra det.»
Hon grät bittert och bad Gud och modrens ande bistå, styrka och råda henne.
Men – det högsta väsendet är, som vi väl veta, döft för sådana böner och stumt, så vida man ej med öppna öron lyssnar till samvetets röst, genom hvilken det allena talar högt och ljudeligt.
Elin förmådde väl icke att tydligt urskilja dess ord och föreskrifter, men hon lyssnade dock dertill, och när den inbrytande morgondagen kom, skydde hon hvarje blick på Gunnar, hvarje möjligt sammanträffande, och ödmjukade sig för Lenas minsta vilja.
Och nu först var Lena rätt odräglig.
Hennes misstankar på Elin och Gunnar voro nu fullt vakna, och ehuru hon icke egentligen utsade sin mening, sökte hon oupphörliga tillfällen att åtminstone plåga den förra, gräla, gnata på henne, och banna henne för de orimligaste saker.
Elin fördrog allt.
Gunnar var nästan aldrig inne, och kom han så gick Elin ut.
Lena såg väl således icke något, som kunde ägga hennes svartsjuka, men den kokade ändå, anande att den hade skäl för sin tillvaro.
Så förflöto hela dagar, ja nära ett par veckor.
Slott och skörd skredo framåt och ledo mot sitt slut, och jorden började redan se gul och afmejad ut, lika som ett hjerta der icke mera finnas några förhoppningar.
Men jorden skall snart blifva hvit, för att sedan åter blifva grön, men hjertat! – – – ack! det hvarken ljusnar eller grönskar, utan torkar, fryser, tvinar bort, sedan den gröna brodden en gång med rötterna är uppryckt.
Ännu fröso dock ej, och icke heller torkade Gunnars och Elins hjertan, utan de brunno och flammade af en eld, som höll på att antända både förnuft och alla känslor af pligt och heder.
När Gunnar såg Elin, kände han blott en enda önskan, den att få trycka henne till sitt bröst och tala om för henne hur kär han hade henne; när han icke såg henne, förföljde honom samma brinnande längtan och åtrå, men då kände han åtminstone ånger öfver sin böjelse och sina önskningar, och Gunnar var ännu stark nog att välja detta sednare, ty han undvek synbarligen Elin.
Elin, på sin sida, hade icke mera någon tanka för något annat än Gunnar.
Ingen varelse på jorden älskade hon, mer än Gunnar, ty den ringa andel af ömhet, som hon tilldelade de andra tre, var blott i följd af de förhållanden i hvilka de stodo till Gunnar.
Smekade hon lille Gustaf, så tänkte hon på Gunnar, upptog hon Lenas ondska med saktmod och undergifvenhet, så var det nu mera för Gunnars skull, och visade hon sig hjelpsam och fryntlig mot den gamla mor Ingrid, så var det nästan endast af kärlek till sonen.
Denna kärlek hade slukat alla andra känslor, och gaf sig dock icke ett ögonblick luft, ty hon undvek på sin sida Gunnar, försökte till och med det omöjliga, som var att icke tänka på honom, och unnade sin gränslösa kärlek icke mer än tårar.
Men dessa runno ofta och ymnigt, och mången föll på dessa svaga trådar i denna väf, hvars slag gingo i kapp med hjertats, hela dagen igenom.
Denna väf var på en gång Elins tröst, tillflygt och enda förtrogna.
Der lefde hon, Gunnar skulle ju hafva kläder deraf, han skulle ju bära och nöta på hvarje tråd, som hon fogade till den andra, och denna tanka var nog för att gifva detta arbete ett behag, som intet annat kunde äga.
Lena såg med hvilken ifver hon arbetade derpå, och hur mycket tålamod hon hade dermed, men som
Lena icke var begåfvad med en enda fin känsla, eller ock hade alldeles förslitit alla dylika, förstod hon alldeles icke orsaken till Elins ifver och flit, utan tiliskref det blott god vana och vilja, berömde henne visst icke, men kände en faslig grämelse öfver att både vilja behålla och blifva utaf med Elin, ty svartsjuka och egennytta kommo här i en ohygglig strid, och än kunde man just icke säga hvilken af dessa båda känslor voro Goliath och David, men snart skulle det bestämmas, och det af flera inträffande händelser.
Man har sagt att Gunnar var sällan inne, och sällan var det äfven, ty oftast tog han mat med sig ut för hela dagen, och ofta kom han hem blott på ett ögonblick, «slängde uti sig» litet mat med thy åtföljande bränvin, och ilade sedan åter ut, oftast seende af Elin icke mera än en skymt genom hennes fönster, men alltid lyssnande till hennes snabba slag i väfven, och det med en vemodigt behaglig känsla, vid den tankan att det var åt honom hon arbetade.
Men en dag var han hemma på den ordentliga matstunden om middagen, och alla husets hjon voro samlade i stugan.
Gunnar satt ensam fram vid bordet och åt.
Elin hade för länge sedan aflagt den vanan att äta ur samma fat, som han, ty hon hade trott sig märka att det förtröt Lena, utan nu satt hon på sin lilla pall, med sin lilla lerskål i knäet, och delade rundeligen till lille Gustaf af sin spis.
Abraham satt som vanligt borta i sitt hörn vid dörren.
Mor Ingrid i sin vrå, och Lena rustade i spisen, då och då ätande ur sjelfva slefven, som hon rörde i grytan med.
Åskan hade småmullrat hela förmiddagen, men nu mulnade det förfärligt, stugan blef på en gång nästan alldeles mörk, och när man just skulle förvåna sig deröfver, slog en förfärlig och mångdubbel blixt in genom alla tre fönstren, och den allra skarpaste knall ledsagade den.
Fönsterrutorne sprungo ut åt ena sidan, och rummet fylldes genast af qväfvande rök.
Hvar och en trodde att åskan slagit ned i stugan, och den grufliga förskräckelsen lät Elin följa blotta naturhågen, och hon kastade sig handlöst, likväl med Gustaf i armarne, i Gunnars famn.
– Gunnar! Gunnar!
Vi dö alla! – ropade hon.
Gunnar tryckte henne ett ögonblick till sitt hjerta, men släppte henne genast, och sade sanningsenligt:
– Förfäras icke så, Elin lilla; darra ej så illa, käraste mor!
Nu är faran öfver.
Åskan slog nog ned här straxt utanför, i något träd troligen, men detta fasliga regnet gör snart slut på ’na.
Och det regnade förfärligt: hagel och regn smattrade som eld rundt omkring och öfver stugan.
Ingen dristade att se ut eller gå till fönstret ens, ännu mindre att gå ut, utom Gunnar, som ej motstod att gå ut på gården och se sig om, samt hemta in några hagel, väl icke alldeles så stora, som
Statstidningens hönsäggs dimensioner, men fullt så stora, som valnötter.
När han kom in med dem, förvånade sig i synnerhet Elin, som aldrig sett så stort hagel, och Gustaf bad att få dem och fick dem äfven, men blef rädd när han fick känna huru kalla de voro i den lilla varma handen.
Abraham gapskrattade åt detta, och äfven Elin log deråt, med denna ungdomens oupphörliga håg att le, – – så länge den ej gråter likväl.
– Kors så’na dumma, oförnuftiga ting, som du och Abra’m! – sade Lena med ond uppsyn, och vänd till Elin, på hvilken hon var förbittrad allt sedan Elins ofrivilliga rörelse vid åskknallen, hvilket alldeles icke undfallit hennes svartsjuka och spejande blickar.
– Den ena – fortfor hon – åbäkar sig åt några hagelkorn, som hade hon aldrig sett maken, och den andre skrattar åt ett litet barn, som blir rädd.
Ja, kom du hit min lille gosse, så ska’ mamma ta’ dig, så de’ slipper att göra narr af dig.
Kom du! – fortfor hon, och ville taga lille Gustaf från Elin, men han höll sig fast hos henne, och midt under denna strid öppnas stugudörren, och en tiggarflicka, mer än vanligt trasig och usel, samt genomblött af det strida regnet, som ännu allt jemt fortfor, inträdde.
– Hva’ i gussnamn! – sade Lena förtrytsamt.
– Ä’ de du Lotta!
Så i alla dar! ä’ du och mor-din, den tjufrackan, åter här på trakten!
De sa’ ju att j satt båda två på tornet i Mariestad!
Nu ä’ det minsan bäst att akta sig, ty ni – erat pack – ä’ alldeles som den förtrollade hönan, som drar åtta stufver ur huset, hvar gång ho’ går ut och in genom dörren; för hvart j sticker näsan, så kommer det något bort, de ä’ säkert.
Gack intet frå’ dörra, säger jag!
Du borde intet en gång få stå der, så usel och våt, som du ä’, och så som det dryper af dig.
Detta var Lenas välkomsthelsning till den arma flickan, som huttrade och skallrade tänder af hunger och köld, ty regnet och blåsten hade alldeles genomträngt henne.
– Gå fram till spisen och torka och värm dig – sade Gunnar myndigt – och bed matmora om en smula mat.
– Den ä’ re’n slut – sade Lena ond, och slängde ut grytan i köket, men vågade dock icke motsäga Gunnar; gjorde likväl hvad hon kunde, ty hon släckte utaf elden, som hon värmt maten vid.
– Der har du ett stycke bröd – sade Gunnar, och tog Elins bröd, som denna vände fram och åter i handen, utan att sjelf våga gifva det till flickan.
– Tack! många tacker! – sade den usla flickan, och – dristig vorden af Gunnars och Elins medlidande, bad hon den sednare om «någon liten slarf att skyla sig med».
Men nu återkom Lena från köket och sade förargad, när hon såg flickan sticka brödet i sin påse:
– Packa dig du din väg på eviga fläcken, annars ska’ jag hjelpa dig.
– Jag har lofvat henne att värma och torka sig litet – sade Gunnar – och hon behöfver ej gå förr än regnet litet slottar6 på.
– Ja, så är det! – muttrade Lena.
– Ingen ska’ lyda mig, utan hvar och en ska’ husera hur de vilja, och jag ska’ ensam gå och släpa, och – – .
Men Lenas ondskefulla tal bry vi oss ej om att anföra, ty äfven de, till hvilka det var vändt, frågade just icke mycket derefter.
Elin skar det väl in i själen, ty hon klöf alltid Lenas ord på samvetets hårfina egg, och tyckte sig alltid stå i skuld till Lena, men fann dock huru orättvis, hård och obillig hon var mot alla andra.
Hon smög ut i sin lilla kammare, och Abraham paltade äfven utaf, ty hur det var: matmoderns åska skrämde honom ändå alltid mera än himmelens, men Gunnar stannade qvar för att afvända Lenas vrede mot den arma flickan.
Så fort regnet likväl något gaf sig, gick denna sina färde.
När flickan stängt stugudörren, lyssnade Lena efter henne något litet, och sprang sedan till det fönstret, som gick åt vägen, och stod der några ögonblick, men i en hast flyger hon opp derifrån, och med en svordom utropar hon: «Nej, det ska’ så intet ske!» – och rusar ut genom dörren.