Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då är det icke Grundlagens stränga föreskrift blott, utan det är Rikets väl, som kräfver att Ständerne hos Konungen göra den underdåniga anmälan, hvartill 107 §:n Regeringsformen dem berättigar.
Uti ifrågavarande
Betänkande äro blott enskilte misstag anmärkte, och som Rikets Ständer blott på Utskottets Betänkande, och icke på någon dess Ledamots särskilta yttrande Den 27 Maji.
421 lämna grunda sitt omdöme oell beslut så tillstyrker jag, att Riksens Ständer låta de af ConstitutionsUtskottet framställde anmärkningar förfalla, likväl de mot StatsSecreteraren Qviding och Expeditions-Secreteraren Bergström på den grund, att Riksens Ständer ej finna Rikets väl kräfva någon ytterligare åtgärd, men anmärkningen emot StatsRådet Friherre Cederström på den grund, att den saknar en giltig anledning.
Herr Herzenhjelm, Carl, uppläste följande:
Sedan numera Högloflige ConstitutionsUtskottet med dess så kallade allmänna Betänkande, i anledning af granskningen öfver StatsRådets Protocoller, hunnit inkomma, och hvaruti äfven skulle finnas hesvarade de anmärkningar, som ifrån Högloflige Ridderskapet och Adeln till Utskottet blifvit remitterade, rörande de vid Malmö DiscontVerks upplösning förekomne omständigheter, utbeder jag mig vördnadsfullt få anföra hvad jag vid detta Högloflige Utskottets Betänkande kan hafva att erinra.
Gerna skulle jag villa undgå, att vid delta tillfälle vidare yttra mig öfver den af Högloflige Utskottet antagna grundsats, att lemna ett ifrån något RiksStåud remitteradt anmärkningsmål ohesvaradt, eller att deröfver icke afgifva särskilt Utlåtande: ett sådant handlingssätt är för mycket stridande mot sakens natur, Grundlagens bokstafliga innehåll, och den aktning ett RiksStånd, i afseende på sina fattade beslut, äger rätt att fordra, för att ytterligare behöfva vederläggas; men då jag af det nu inkomna allmänna Be - 422 Den 27 Maji. tänkandet fått förnyadt skäl, att visa olämpligheten af ett sådant förhållande, kan jag ej afhålla mig, att fästa Högloflige Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på de omständigheter, som här förekomma till styrka för mitt påstående, det
ConstitutionsUtskottet bordt med ett bestämdt yttrande öfver de gjorda anmärkningarne inkomma.
Jag medgifver, att Högloflige Utskottet enligt 44 §:n Riksdagsordningen icke varit förbundet att, inom den af ett RiksStånd förelagde tid, aflemna det infordrade Utlåtande, men, då den af mig begärde communication med de öfrige Stånden icke blef verkställd, kunde ett dylikt beslut icke heller af dem fattas, och ändamålet blef således förfeladt; men det hade ej bordt hindra Högloflige Utskottet, att, i anledning af Ridderskapets och Adelns anmodan, sedermera med ett ordentligt Betänkande i omförmälte ämne inkomma, och öfver hvars uteblifvande jag äfven hade tillfälle att den 23 sistledne under discussionerne öfver 107 §:n Regeringsformen, erinra; och må för öfrigt Högloflige Utskottets egna Prolocoller vitsorda, om emellan den 25 April, då protocollsutdraget hos Ridderskapet och Adeln justerades, och den 3o derpå följande, ingen cession inom Utskottet blifvit hållen eller kunnat hållas.
Då nu Högloflige Utskottet i sitt ännu på bordet liggande interims-avertissement lofvat besvara, och i detta dess Allmänna Betänkande säger sig hafva besvarat de af mig, Den 27 Maji.
423 rörande Malmö DiscontVerk, gjorda anmärkningar, kan jag ej undgå förklara, att af alla de af mig uppgifne omständigheter, hvaröfver jag trott mig äga anledning till anmärkning, icke en enda finnes i det Allmänna Betänkandet upptagen.
För att visa verkligheten af detta mitt påstående, nödgas jag nu uppgifva de kända händelser, som gifvit anledning till de nu ifrågavarande anmärkningar, och hvars följder en stor mängd jemte mig till sin skada måste vidkännas.
Genom ett Regeringens beslut af den 27 September förledit år, som förklarade, att Malmö Discont råkat i obestånd, blef dess bär i Stockholm ägande Depositions- och InlösningsContoir, midt under utöfningen af dess förbindelsers oafbrutna uppfyllande, tillslutet och försegladt; dess Cassa borttagen, och till Banken transporterad, der till serskildte Bankens Tjenstemän öfverlemnad, hvilka ålades, att på lika sätt, som Verkets egen betjening besörja om Contoirets vanliga göromål.
Den 1 derpå följande October tog också detta sin början, men redan samma dag, och efter några timmars förlopp, blef, genom ett ytterligare Regeringens beslut, äfven detta Contoir tillslutet, och all vidare åtgärd instäld.
Under den korta tid Contoiret i Banken var upplåtet, bade en stor mängd DiscontVerkets fordringsägare, uppmanade dertill af den allmänna kungörelsen, infunnit sig för att få sina Discontpapper inlöste, men ganska få ägde tillräckelig styrka, att intränga, eller kännedom af de aparta ingångar 424 Den 37 Maji. att inkomma, eller utvägar att af Policebetjenterne blifva insläppte, hvarföre största mängden blef i mistning af den förmån vissa privilegierade tillföll, att få DiscontVerkets reverser med 3 procents ränta, ehuru till utbetalning icke förfallne till fullo inlöste.
Emedlertid hade Cassans medel, till ett belopp af 12,692 R:dr 16 sk. 1 r:st, och behållningen af dessa i Banken ägande Creditiv 118,617 R:dr 16 sk. 1 rist. blifvit använde, utom hvad af en för Verkets räkning den 29 September insatt Summa af 20i,3oo R:dr, kunnat åtgå, att förnöja vissa fordringsägare.
Sådane äro de omständigheter, hvarå jag ansett mig kunna fästa Högloflige ConstitutionsUtskottets uppmärksamhet, och hvaröfver jag tror det böra lemna upplysning; jag lemnar nu till hvars och ens bedömande, huruvida det allmänna Betänkandet något sådant innehåller.
Det tyckes, som i de nu omförmäldta åtgärder, ägande-rätten blifvit våldförd; väld och mannamon till någre enskiltes förmån utöfvad, ett lemnadt eller taget depositum tillgripet, samtlige
Fordringsägares gemensamma tillhörighet skingrad; ja, jag har trott mig igenfinna i detta brådstörtande steg den verkliga orsaken till samtlige Disconternes fall, och i följe deraf den brydsamma ställning, hvaruti bela Riket råkat, genom rubbning och oreda i penningeväsendet, och allmänna crediten, hvilket gjort Riksens Ständers samman - Den 27 Majk 425 kallande till en kostsam urtima Riksdag nödvändig.
Ty hade Malmö
Discont blifvit lemnad åt sitt öde, att antingen reda sig sjelf, eller genom en ordentlig concurs tillfredsställa, så långt den förmått, sina borgenärer, så hade dem åtmindstone vederfarits lika rätt och Staten hade ej behöft genom allmänna medel, till myntvärdets ännu vidare försämring, godtgöra den förlust, som genom några privatas bedrägliga förhållande uppstått, och hvilken, det oaktadt, ändå måste blifva ganska känbar.
Och detta på en tid, då myntvärdets upprätthållande, om icke förbättring, vore så högst önskansvärd.
Om dessa äro följderne af gifna rådslag, eller försummade upplysningars afgifvande, hvarom g §:n Regeringsformen talar, så tror jag att anmärkningar deröfver bordt af ConstitutionsUtskottet upptagas.
Gerna skulle jag, lika med Allmänheten, önska att linna dessa afvikelser från gällande Lagar vara af högsta nöden påkallade; ingen skulle hellre än jag blifva öfvertygad, att de rådslag, som dem vållat, varit stämplade, om icke med den strängaste rättvisans, åtminstone med billighetens kännetecken; den lidande hade då fått åtnöjas med oundviklighetens tvingande magt.
Ilögloflige Constitutions-Utskottet hade bäst varit i tillfälle, att genom sitt
Utlåtande lemna en sådan tillfredsställande upplysning; men då den uteblifvit, då en framhärdande tystnad i dessa ämnen tyckes vilja öfverhölja dessa händelser med en ogenomträngelig slöja, — så må det förlåtas, om misstankan hos man - 426 Den 27 Maji. gea okas, alt liela detta anmärkta förfarande icke kan ursäktas, och att det således ansetts nödvändigt begrafva det i en evig glömska.
Men om härigenom Riksens Ständers rätt, att på ett verksamt sätt visa opinionens magt, blifvit dem betagen, kan det dock icke hindra, att den mera stränga och oblidkelige allmänna opinionen utöfvar sin ojäfviga domsrätt, och hvilken icke infordras, eller afvaktar förklaringar, innan domen fälles.
Jag underställer vördnadsfullt Eders Excellences och Högloflige Ridderskapets och Adelns högt upplysta bepröfvande, om någon ytterligare åtgärd i detta ämne kan vidtagas, sedan Högloflige ConstitutionsUtskottet icke lärer kunna förmås att ingå i vidare pröfning derom, och om icke således Ridderskapet och Adeln blott, genom ett ogillande af Utskottets så kallade beslut, skulle behaga förvara sin rätt till ett framdeles mera lagligt behandlingssätt vid dylika tillfällen, eller ock finna nödigt, att förnya sin begäran om ett bestämdt, och, i anledning af de gjorde anmärkningar, ordentligt afgifvande Utlåtande, Herr von Hauswolff^ Carl Gustaf Reinhold:
Jag har alltid så väl vid föregående Riksdagar som vid denna ifrat för Constitutionens helgd.
Jag finnér så väl de högre som lägre Embetsman, hvilka inför Konungen föredraga, eller afgifva yttranden öfver allmänna ärenden, vara underkastade en bestämd conlroll eller ansvarighet uti Regeringsformen för de - Den 27 Maji. 427 ras åtgärder, men jag kan ej medge, att denna controll skall utvidgas öfver dess lagliga gräns, hvilken finnes uppdragen uti 106 och 107 §§.
Deruti ar föreskrifvit, att om någon StatsMinister, StatsRåd, HofCanceller, StatsSecreterare eller annan Ledamot af StatsRådet, eller den Embetsman, som i commandomål Konungen råd gifvit, uppenbarligen handlat emot RegeringsFormens föreskrift, eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf, och af andra Rikets gällande Lagar, eller ock icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, eller om någon StatsSecreterare icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende embete utöfvat, skall en sådan Embetsman ställas under tilltal, eller vara underkastad de påföljder, som efter förseelsens olika art finna stadgande.
De uti förevarande Betänkande uti ConstitutionsUtskottet anmärkte omständigheter synas mig icke vara af den beskaffenhet, att de hafva medfört någon fara för Riket, utan endast haft enskilta ärenden till föremål.
Utskottet har som felaktigt ansett, att Friherre Cederström icke uti StatsRådet jäfvat sig vid föredragningen af ett mål från Öfverståthållareembetet, men jag kan ej finna denna anmärkning grundad.
Då han icke sitter i StatsRådel såsom Domare, utan såsom en Rådgifvare, och det beror på Kongl. Majit, att åhans yttrande fästa det afseende Kongl. Majit i nåder finner för godt, samt då de vanliga jäfslagarne för
Domare icke kunna vara tillämpelige för Rådgifvare i Konungens Gonseille, kan jag ej finna, att det bör Friherre Cederström 428 Den 27 Maji. till last förås, det lian ej jäfvat sig, eller alt det är stridande mot föreskrifter, att lian gifvit de upplysningar, hvilka han närmast varit i tillfälle att meddela, såsom förut kännande målets beskaffenhet.
Jag tillstyrker på sådane skäl, att anmärkningen mot Friherre Cederström må förfalla.
Hvad åter beträffar den mot ExpeditionsSecreteraren Bergström gjorde anmärkning, så kan jag ej annat finna, än att målet, hvars behandling blifvit såsom felaktigt anmärkt, gått de lagliga vägarne.
Då Bergström föredrog målet i Allmänna Beredningen, gaf han derstädes sin tanka deri tillkänna; BeredningsProtocollet, som innehöll hans reservation, blef derefter vid föredragningen i StatsRådet uppläst, och 0111 denna reservation icke antecknades i StatsRådets Protocoll, var sådant Prolocollistens fel, och ej ett bevis på efterlåtenhet hos Föredraganden.
Jag tror således icke, att denna anmärkning bör väcka det afseende, och ådraga en Embetsman den ansvariga påföljd, som endast bör förvaras åt gröfre fel eller misstag.
Vidkommande sedermera StatsSecreteraren
Qviding, synes väl vid första påseendet den emot honom framställde anmärkning vara af mera svår beskaffenhet, men om den rätt anatomiseras, tror jag man skall finna den samma icke vara så betydlig.
Hela anmärkningen inskränker sig dertill, att en Redogörare, hvilken i Norri ge å Kronans vägnar uppburit penningar, och lefvererat dem till KrigsCommitteen i en sådan myntsort, hvilken lian icke hade fått tillstånd, alt i liquid såsom god Den 27 Maji. 429 betalning anse, blifvit ålagd, att tued penningarnes återbekommande, godtgöra Kongl. Majrt och Kronan beloppet med ett sådant mynt, sorn vore antagligt.
Jag finner i denna behandling af målet endast en åsigt af allmänt väl, oell ett bemödande att förekomma för det allmänna en förlust, som eljest skulle kunna hafva detsamma drabbat.
Sådant bör icke blifva föremål för anklagelse.
Det är mig också bekant, att Kongl. Maj:t remitterat målet till Justitia?-Canzlers-Embetet, på det hvarken det allmänna eller den enskilte skulle tillskyndas något obehörigt lidande.
Jag föranlåtes af sådan anledning alt yrka det 107 §:n äfven i detta mål icke måtte tillämpas.
Om qo, 106 och 107 paragraferne af Grundlagen har vid denna Riksdag blifvit mycket taladt, det jag med tystnad afhört, ehuru eljest nog böjd, att äfven för min del i detta ämne våga ett omdöme.
Men efter mina tänkesätt har jag haft en personlig skyldighet att hittills icke yttra mig, emedan äfven min Embetsförvallning för en kort tid, varit underkastad sådan granskning vid denna Riksdag, dervid tillämpning af 106 eller 107 §§. af RegeringsFormen kunnat finna rum.
Jag vill ej heller upptaga en dyrbar tid med någon vidlyftig framställning, helst detta ämnes natur, mindre än något annat, känner någon gräns för olika åsigter; men när det ej mera är fråga om någon min sak och försva - 430 Den 27 Maji. ra, må det nu tillåtas mig yttra några ord om det allmännas, och om de mäns, som blifvit föremål för Höglollige Utskottets erinringar.
Förenämnde stadganden uti Grundlagen äro till deras syfte vigtiga för den constitutionnella ordningen: till deras ordalydelse åter äro de, såsom menniskoverk i allmänhet, ofullkomlige.
Ömsom skola de blifva tydda, allt efter tidens rådande anda; och icke ens skulle det förundra mig att, vid hvilken ytterlighet som liellst, vare sig å den ena eller den andra magtägande sidan, finna dem af begge, till stöd för sina olika fordringar, åberopade.
Hvad i anledning af 90 §. vid denna Riksdag blifvit anfördt, Öfvertygar bäst derom.
Någre erkänna ingen gräns för Ståndens discussioner och beslut öfver Embetsmännens förvaltning: andre vilja icke ens medgifva, att förslag till en lag-förändring finge stödjas på ett inträffadt factum, eller deraf upplysas: bägge meningarne, efter min tanka, lika långt från det rätta syftet.
Och månne ej allt detta bevisar alt, formerne må vara så skarpt uppskurne som heldst, är det dock menniskor sorn föra dem, stundom med jemnare och stundom med ojemnare hand, och aflrycket blir derefter; men det öfverföra’ dock städse och träffande, bilden af den närvarande liden åt den kommande, som dömmcr den bortgångne med lugn och oväld: gifver sanningens dom.
Ben 27 Maji. 431 Riksens Ständers ConstitutionsUtskott intager emedlertid det vigligaste rummet vid den undersökning i delta afseende, Nationen sig förbehållit.
Det har balancen i sin hand, för att justera de vigter, hvarmed Folkets angelägenheter för ett visst tidskifte blifvit afvägde; till rättelse för pröfningen under ett instundande, tills åter ny justering en annan tid förekommer:
Önskeiigt, att lika säker och stadig hand städse holle den balance, som gifver jemvigten till utslag.
Jag vördar ConstitutionsTJtskottets rättvisa och moderation; men jag beklagar, att
Grundlagens föreskrift så fästar granskningen vid hvarje enkel handling för sig, och vid activiteten blott, att undersökningen om administrationen på det hela inom ett departement, om principerne och syftet, deras sammanhang och verkställighet, näppeligen kan äga rum; helst det passiva eller underlåtna icke föranleder till anmärkning, derest det ej kan ledas endast till försummelse, att föredraga de inkomna målen: ty underlåten eller försummad omtanka får aldrig någon anmärkning, och kan icke få den efter lagarnes ordalydelse.
Uti en tid, som just icke utmärker sig för ihärdighetens, men till hvars särskilta kännetecken hörer, fordringar på en gång af ämnen, som stå i rak motsägelse till hvarandra, skulle följden kunna bli, att litet hvar läte sig förvillas af erfarenheten, huruledes den som mindst gör, också har mindst att svara före.
432 Den 27 Maji.
Och hvad blefve väl följden, ingalunda en stigande kraft.
Med någon anledning af Utskottets eget anförande uti ett annat mål, tillåter jag mig i sammanhang härmed den reflectionen, att, om man af önskan för en byggnads bestånd, sträcker sina omsorger så till detaillerne af dess yttre vård, att man lemnar ingen tillgång för den fria luftens verkan, så svampar den sig inifrån och tager röta.
Om Embetsmannen sättes i ansvar för en af sina handlingar, den der likväl ej bär stämpel af väld eller egennytta, utan jemförelse till förhållandet på det hela, till de många, som tecknas af omsorg och nit, och ingen qvittning för ett misstag sålunda kan få äga rum: skall han blifva så uppmärksam på formerne, att åtgärderne städse framvisa en dermed öfverensstämmande hal och glänsande yta: men deremot mången gång hafva ingen inneboende kärna: och derpå vinner Samhället ej heller.
Till dessa generella reflectioner hämtar jag några speciella anledningar af de ämnen Högloflige Utskottet hänskjutit till Piiksens Ständers pröfning efter 107 §. och som nu äro för handen, nemligen: för det första i afseende på StatsRådet Herr Friherre Cederström, att lian,, utan sj eif mant iakttagande afj eif s-sky ldigheteiij öfvervarit besluten i mål rörande hans judi - Den 27 Maji.
433 judiciära förvaltning af ÖfverStåthållareEmbetet m. m. som Utskottets anförande innehåller.
Enär nu likväl
Utskottet i sammanhang härmed fortfar med dessa ord:
Till denna anmärkning bör likväl
Utskottet foga dess förklarande, ”att ofvannämnde uraktlåtenhet, sannolikt föranledd af StatsRåds-Embetets beklädande i förening med ett annat civilt Embete> icke varit åtföljd af någon synbar väld eller af andra på rättstillståndet menligt inflytande omständigheter &c;” så synes mig häraf klarligen följa, att anmärkningen åtalar en försummad formalitet; men ingalunda något ämne af sådan vigt, hvarpå 107 §:n af RegeringsFormen har syfte.
Herr Munck af Rosensköld med flere
Ledamöter hafva redan före mig utvecklat förhållandet i denna del.
Det var förmodligen icke något ämne, som enskildt rörde Herr Friherre Cederström, och han har troligen ej heller anfört någon särskild tanka till protocollet; och då står qvar, på sin höjd, en underlåten uppmärksamhet på formen, sorni så beskaffadt fall af en mycket sysselsatt
Embetsman visserligen någon gång kan förbises, utan att likväl en ansvarig påföljd deraf bör uppstå.
Man kan ju öppet säga, att en uppmärksam protocolls-förande vid mer än ett tillfälle genom en fråga till Vederbörande under föredragningen completterat dylik brist.
Uti andra Länder, der Ministrar äro DeRidd. o. Ad.
Vt B. II AM. 55, 56. 434 Den 27 Maji. partements-cliefer, måste de ju alltid tala i de ämnen de förut Jiandlagt och afgjort, utan att med ideen af denna inrättning kan förenas, att de skulle vara jäfvige derföre: ett StatsRåd dömer ej; han yttrar blott sin tanka, utan allt afgörande.
Beträffande anmärkningen mot Herr StalsSecreteraren Quiding, i afseende på föredragningen den 4 November 1817 af ett mål, angående lelverering af Norrska
Discont representativer i stället för RiksBanksedlar, dervid Fäll-Commissarien Sundell skall blifvit ålagd att, emot återfående af de förra slags papperen, PiiksBanksedlar till KrigsCommiteen lefverera; får jag den äran anföra, att man vid bedömmandet af detta ämne icke bör glömma alt här blott var svar till KrigsCommiteen på en gjord förfrågan: icke om någon lagbehörig pröfning af Sundells rätt.
Uti så beskaffade administrativa mål, är Staten att anse så till sågandes för den ena parten, och det är i denna egenskap, icke såsom Domare, som det säges: skyldigheten att lefverera RiksBanksedlar skall iakttagas; man nöjer sig ej med annat; den som misstagit sig, skylle sig sjelf för följ— derne.
Men ingalunda utesluter denna åtgärd målets lagliga behandling i annan väg, dåden lidande gör sin rätt gällande.
Jag har för min del, både såsom Ledamot i KrigsFörvaltningen, samt såsom StatsSecreterare för KrigsÄrenderna handlagt säkert mer än 5o
Mål af likartad beskaffenhet: då i alla instantier de såsom administrativa passerat, deribland Allmänna Be - Den 27 Maji.
435 redningen och slutligen inför Kongl. Majit i StatsRådet, Kongl. Maj:t dels heslutit om återbetalningar, dels afslagit fordringar särdeles i fråga om fragter och sjöskade-ersättningar m. m.; men hvarefter den lidande parten gjort sin rätt gällande vid Laga Domstol, och åter den vägen, i alla instantier, samt slutligen af Kongl.
Majit, genom Dess Högsta Domstol, vunnit emot Staten, och erhållit ersättning.
Denna rätt kan ej betagas någon Svensk Undersåte, och har alldrig blifvit det.
Att Sundell nu sedermera heldre vändt sig till Kongl, Majit med en Nåde-ansökning, än att vid
Domstol göra frågan anhängig, förändrar ej förhållandet.
Sundell hade dessutom inför KrigsCommitteen anfört de bevekelsegrunder, hvarefter lian handlat; och det var alltså med hänsigt till Statens härunder beroende interesse, som till svar lemnades, att på dem ej kunde hafvas afseende, utan Sundell borde uppfylla sin Instruction.
Visserligen hade fullständigheten i Protocollet kunnat fordra det tillägg: ”Sundell öppet lämnadt att å vederbörlig ort göra sin rätt gällande, och lagligen anföra hvad han till befrielse kan hafva att anföra,” men i hufvudsaken kan jag aldrig medgifva, alt något beneficium juris blifvit Sundell betagit:
Ordningen för Sundell till talan uppstod ej förr, än KrigsCommiteen, i följd af Kongl. Majlts
Nådiga svar på Commite'ens förfrågan, af honom fordrade andra penningar; och då inkom han äf« 456
Den 27 Maji. ven till Kongl. Majit i ämnet, och hans ansökning liänvistes till laglig åtgärd.
Om 1111 allt detta oaktadt, någon skulle finna mindre fullständighet i detta måls föredragning vara iakttagen, så lärer likväl ej kunna nekas, att öfverdrifvit nit för Kongl. Majits och Kronans
Höga rätt här skulle vara felet.
Ingen enskildt har blifvit lidande:
Sundells rätt är under ny pröfning: alltså, om det är fel, kan det dock aldrig vara sådant, hvarpå ett ansvar efter 107 §.
RegeringsFormen skulle kunna följa.
För min del, med den kännedom jag af erfarenhet äger om Krigs-Expeditions göromål, lyckönskar jag i sanning min aktningsvärde vän och efterträdare i Embetet, att, i den massa af Ärender han handlagt, lrafva så kunnat iakttaga allas fordringar, att allenast denna anmärkning förekommit.
Efter hvad jag föreställer mig har han ej heller varit ensam i rådslaget till det af Kongl. Maj:t i Nåder tagne beslutet: deruti han sålunda ock haft stöd af mera bepröfvad förfarenhet i sådane slags måls behandling.
Med ExpeditionsSecreteraren Bergström inträffar, att han uti förhanden varande fråga befinner sig i nära lika förhållande, som, i afseende på Sundel], gaf anledning till anmärkning mot Herr Quiding.
Riks-Stånden sysselsätta sig nemligen nu att afgöra en fråga af högsta vigt för Herr Bergströms välfärd och Embelslnanna anseende, utan att han är i ringaste tillfälle, att få frambära någon förklaring, Den 27 Maji. 437 eller utveckla grunderna, hvarefter lian handlat, för dem som skola döma honom.
Quiding har tillfälle, såsom Ledamot af Högloflige Ridderskapet och Adeln, att åtminstone inom detta hus, göra ett försvar gällande; men det saknar Herr Bergström alldeles: liksom hans innehafvande Embete ej heller medgifver entledigande utan Laga dom.
Huru mycket mera ömt är det icke då, när det gäller den frånvarandes, den svaga res rätt?
Jag tror för öfrigt, att Expeditions-Secreteraren Bergström uti förhanden varande fråga är ganska oskyldig.
Förhållandet dermed är, efter hvad mig blifvit sagt, sådant, att Regementet, som enligt författningarne har rätt, att blifva liördt i Boställs Arrendefrågor, aldrig lämnat sitt begifvande till Lundbergs anbud; utan inom Laga tid dragit det under Konungens pröfning; och Capitains-Boställen få dessutom icke hortarrenderas, utan Kongl. Majrts särskilta Nådiga tillstånd.
Det var först vid 3:dje auctionen, som Lundberg gjorde anbud.
Det antogo Collegierne: men Chefen protesterade deremot: dock utfärdade Collegierne Contract för Lundberg.