Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men om så är förhållandet, som jag baft äran nyss nämna, om ett återupptagande af frågan under denna form skulle mindre leda till ett lyckligt och eftersträfvadt resultat än till att framkalla nya obehag och svårigheter, vågar jag tro, att ändamålet skulle kunna vinnas på en annan väg, som icke i ringaste män kan såra eller förnärma, nemligen om man lemnade Regeringen större latitud och rättighet att sjelf bestämma, hvilka unionella ärender Regeringen önskade nu företaga till behandling gemensamt med Norrmännen, hvilka förändringar och modifikationer i förenings-fördraget, K.
M. kunde finna lämpligt att föreslå såväl R.
St:r som Stortinget.
Det finnes så många punkter, i afseende å hvilka förändrade bestämmelser nödvändigt böra införas, t. ex. i fråga om det gemensamma försvaret, om öfverensstämmelse i tullstadganden, m. m., att man ganska väl kan lemna å sido sådane punkter, som, genom att beröra den ömtåliga frågan om en fullkomlig likställighet, kunde möjligen uppjaga de nu lugnade passionerna.
Då den utmärkte man, som förut i denna fråga på ett så värdigt och nationelt sätt fört Sveriges talan, fortfarande är i utöfning af sitt höga embete, kunna vi äfven vara förvissade om, att det program, H.
Exc. i sitt åberopade yttrande afgifvit, kommer att noggrannt följas, blott med det undantag, att man lemnar å sido en eller annan punkt, som kunde lägga hinder i vägen för uppnåendet af ett lyckligt resultat, ett utelemnande, hvars nödvändighet icke kan af någon praktisk man bestridas.
När skulle man väl kunna med mera hopp om framgång företaga denna vigtiga fråga, än i närvarande Den 28 November f. m. 203 tidpunkt, då raan tiar den lyckan att se i spetsen för den Svenska Regeringen H.
Exc. Hr Frih. De Geer, som så välförtjent omfattas af landets aktning och förtroende, och som så mycket sysselsatt sig med hithörande ärenden, och då tillika deri Norska Regeringens främste man är Stats-Rådet Stang, Norges förnämste stats-rättslärde, som redan för 30 år sedan inom sitt eget land vann så stort anseende genom sitt arbete öfver Norges konstitutionella rätt.
Det är just med anledning af dessa lyckliga förhållanden jag anser af vigt, att K. M. och R.
St:r nu uttala sig i frågan, om också ej fullständigt; låta vi detta tillfälle gå oss ur händerna, torde det dröja länge, innan så många gynnsamma omständigheter ånyo sammanträffa, för att bereda ett annat.
Jag är den värde motionären särdeles tacksam derföre, att han icke föreslagit nedsättande af någon komité.
Till denna utväg, som är den vanliga för behandling af frågor, som ega någon likhet med den förevarande, synes erfarenheten verkligen icke uppmuntra.
År 1839 i Januari tillsattes den s. k. unionskomitén, som efter fulla fem år, eller d. 4 November 1844, inkom med förslag till förenings-akt emellan Konungarikena Sverige och Norige, med dertill hörande motiver, reservationer, protokoller med flera bilagor, i anledning af hvilket K. M. d. 25 Februari 1848 (således ytterligare 4 år förflutna) täcktes förklara, att K.
M. »icke fann skäl att under dåvarande riksdag och storting göra någon framställning om detta ärende, utan att handlingarne fortfarande skulle få cirkulera;» hvarefter dessa handlingar också säkerligen cirkulerade, och visserligen ännu cirkulera.
Sedermera hafva vi ytterligare haft andra komitéer för utredande af hithörande frågor.
Den talare; som näst före mig hade ordet, har sjelf sutit som ledamot i en af dessa, och jag tillåter mig att undra, huruvida han varit särdeles belåten med resultaterna af sitt arbete.
Utom att dessa komitéer sålunda synas snarare leda till ett undanskjutande än en lösning af frågorna, lemnar man också, då denna utväg tillgripes, åt Regeringen, som, i sådant fall, endast har att framlemna det af andra verkställda arbetet, den obetydliga och —såsom mig synes — förödmjukande rolen af en vanlig facteur de la poste, brefbärare, då det deremot är en välförtjent gärd af aktning mot vår populära Regering, och onekligt i första rummet mot dess främste ledamot, att åt densamma utan några detaljerade bestämmelser öfverlåta ärendets behandling.
Genom detta sätt att gå tillväga kunna vi också hoppas en hastigare lösning, och att redan för nu församlade R.
St:r och storting må blifva framlagda förslag, åtminstone i en och annan af de, i Hr Just.-statsministerns uppställda program af d. 9 April 1861, angifna punkterna.
Att så må komma att inträffa, anser jag vara af högsta vigt, såväl för sjelfva sakens skull, som för att icke lemna rum för den beskyllning, att agitationen i Norska frågan vid sista riksdagen hufvudsakligen uppkom af retad nationalfåfänga och 204 Den 28 November f. m. begär att väcka söndring och misstroende melian de båda folken och utan något högre, ädlare politiskt mål!
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag vördsamt hemställa, det behagade R.
St:r i und. skrifvelse till K. M. anhålla, att K.
M. måtte täckas i nåder förelägga nu församlade såväl Sveriges St:r som Norges Storting de förändringar och modifikationer, hvilka K.
M. må finna nödigt, billigt och statsnyttigt att föreslå i de genom föreningen mellan Sverige och Norge uppkomna unionella och konstitutionella förhållanden.
Det förhåller sig med de politiska som med andra invecklade frågor, att de fordra tid för att hinna till mognad.
Europa har på sin föredragningslista många sådana frågor, hvilka icke nu torde behöfva uppnämnas, då de äro välbekanta genom de namn, hvarmed de betecknas.
Men antingen nu dessa frågor beröra mensklighetens eller vissa nationers sak, kan man väl icke antaga, att de folk, hvilkas rätt eller väl är fästadt vid deras afgörande, kunna anse sin ära sårad deraf, att de icke förmått med önskansvärd skyndsamhet besegra de hinder, som uppställt sig mot deras lösning.
En talare helt nära intill mig har yttrat, att Svenska folket i lemtio år fått vänta på en utredning af den fråga, som utgör föremål för denna öfverläggning; och visserligen må man kunna säga att densamma har sitt ursprung i löreningsfördragens brister, men någon form, som kunde rättfärdiga detta omdöme, har likväl icke frågan antagit förr än vid sistlörflutna riksdag.
1 den af mig högt aktade motionärens motiver har ingått en önskan, att på ett öfvertygande sätt för Norska folket ådagalägga att man inom Sverige icke någonsin egt en afsigt att förnärma Norge i sin rätt, och att vi akta Norges frihet lika högt som vår egen.
Jag anser en sådan förklaring icke behöflig.
Den, som med sig sjelf känner, att hans afsigter och handlingar alltid varit rena och klanderlria, behöfver icke opåmint framträda för att bevisa siri oskuld.
Då denna fråga väcktes, framkallade den en storm.
Att under dess utbrott eller dyningar söka leda denna sak till ett slut, hade varit hvarken välbetänkt eller möjligt.
Den ställning, som vår Regering intagit, då den beslutat låta frågan hvila intill den tidpunkt, då sinnena visa sig stämde till handling, bär derföre, efter min tanke, prägeln af en statsmanna-vishet, som tacksamt bör erkännas.
På de af mig anförda skäl, måste jag afstyrka bifall till den väckta motionen.
Det är utan tvifvel, att denna fråga är till sin omfattning djupare än den från början synes.
Den 28 November f. m. 205 Den angår nemi. en strid, som under lång tid förts från Norges sida om en fullkomlig likställighet, och vi Svenskar känna med oss, att vi, genom de försummelser, hvartill man från Svensk sida gjort sig skyldig, oupphörligt förlorat terrain; men att vinna tillbaka hvad man en gång förlorat, är svårt och i detta fall kanske omöjligt.
En talare har här yttrat, att då man har den lyckan att främst bland vårdarena af dessa angelägenheter ega en sådan man som nuvarande Just.-Stats Ministern, så bör man också kunna hoppas, att något för frågans lösning varder åtgjordt.
Jag vill vända om denna sats och säga, att då man i spetsen för Regeringen har H.
Exc. Hr Frih. De Geer, så bör man också för ögonblicket vara nöjd och vänta, till dess frågan hunnit till sin lösning.
Det är visserligen icke svårt att säga och upprepa, att man önskar och vill framtvinga en revision, men då vi icke kunna verkställa en sådan alldeles ensamma och fristående för oss, torde vi väl vara tvungna att vänta, till dess Norge räcker oss handen.
Det tje nar icke något till att oupphörligen spela upp ånyo dessa små strider utan resultat, utan det är mycket statsklokare och rigtigare att lugnt afvakta tiden, ty vi vinna med hvarje dag alltmera terrain.
Jag får derföre förklara, att jag anser denna motion hafva kommit alldeles för tidigt fram, och att den bort dröja, till dess man fått se, huruvida ej de af Regeringen vidtagna mått och steg bära någon frukt.
Bonde:
Jag anhåller att här få framlemna, skriftligen affattadt, mitt amendement till Gr.
Anckarsvärds motion, samt att detsammn måtte få till Utsk:t åtfölja motionen, för att i sammanhang dermed behandlas.
Oaktadt jag fruktar att
Ståndets tålamod redan är tillräckligt satt på prof, och att hvad jag har att säga, kommer att utgöra den sista droppan, som gör att tålamodskärlet blir öfverfullt, kan jag dock ej underlåta att yttra några ord, alldenstund jag vid sista riksdagen var en verksam ledamot i det Utsk., der det Betänk, författades, på grund af hvilket R.
St:r då fattade sitt beslut i ämnet.
Jag vill derföre begagna detta tillfälle att förklara, det jag, på grund såväl af hvad som blifvit af Sveriges Konung och Regering i saken åtgjordt, som äfven af hvad jag sjelf erfarit om den nu rådande förändrade stämningen, finner full anledning att i allo gilla och biträda hvad H.
Exc. Hr Frih. De Geer här anfört och förklarat.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. derå, att motionen jemte yttranderne skulle remitteras till Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:t, och sedan dertill svarats många ja och några nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande. 206
Hr Ehrenborgs, Richard Michael, d. 26 dennes bordlagde motion, N:o 68, ang:de bränvinsförsäljnings-afgifternes ingående till statsverket.
Då jag i föregående plenum hörde en motion af samma syftning, som den nu föredragna, remitteras till öt-k., jemte många deremot gjorda välgrundade anmärkningar, hade jag icke trott att så snart derefter en ny motion i samma rigtning skulle väckas.
Hr Ehrenborg medgifver i sin motion, att bränvinsutskänknings-medlen i många städer användas på ett särdeles nyttigt sätt, och det är äfven min erfarenhet.
Jag vet då icke hvarföre man skall fråntaga dem denna väl behöfliga tillgång.
I den Iv. Propos:n om jernvägarne är t. ex. föreslagen en bibana från Wexiö till närmaste station, för hvilken banas byggande staten skulle lemna ett låneunderstöd.
Wexiö stad har också förbundit sig att ansvara för ränta och amortissement af detta lån, och det är just härtill de ifrågav:de medlen skola användas.
Blifva dessa återigen fråntagna staden, så saknar den nödiga medel för att fullgöra sin förbindelse.
Liknande förhållanden ega rum äfven på många andra orter, och jag vågar derföre anhålla, att Utsk:t måtte med all möjlig försigtighet handlägga detta ärende och icke beröfva städerna de medel, som synas böra med rätta tillkomma dem, och som de i allmänhet använda på ett nyttigt sätt och för produktiva ändamål.
Stael von Holstein, Fa b. Willi.:
Den omständigheten, att bränvinsutskänkningsmedlen i Wexiö skola användas för att betäcka ränta och amortissement för ett lån, hvarmed skall byggas en jernväg till staden, utgör icke något bevis för att denna bör fortfarande få uppbära en så stor andel af dessa medel, ty jernvägars anläggande är en angelägenhet, som rör landet lika mycket som städerna, och då kunde ju det förra ega lika grundade anspråk som de sednare.
Man söker här försvara städernas rätt att få bibehålla dessa utskänkningsmedel, men då man besinnar, att utskänkningen på landet alltmera inskränkes och således drager sig till städerna ensamt, måste det erkännas, att häri ligger en stor obillighet.
Jag har derföre yrkat, att dessa medel blefve öfverlemnade till landstingen, som deröfver skulle få dispositionsrätt, och då man kunde vara säker, att de komme att användas för provinsernas bästa, och jag anhåller att Utsk:t måtte fästa uppmärksamhet vid denna utväg att slita tvisten, hvilken jag för min del anser vara den ändamålsenligaste.
Jag kan icke för min del finna det ligga någon orättvisa mot landet deri, att städerna få behålla sina bränvinsutskänknings-afgifter, på sätt som nu eger rum, utan Den 28 November f. m. 207 skulle i stället anse högst både orättvist och skadligt, om desamma nu blefve stadskommunerna fråntagna.
Det skulle säkerligen, om så blefve fallet, för månget af dessa samhällen, som i allmänhet icke äro så särdeles väl lottade, falla sig ganska tungt, om ej omöjligt, att fylla alla de behof, som dem åligga, och icke tror jag heller, att den ifrågasatta åtgärden skulle leda till någon minskning i bränvinssupandet.
Raab, Ad. G hr.:
Då jag tog verksam del i det Utsk., som först framlade för R.
St:r förslag till lagstiftning i detta afseende, anser jag mig böra upplysa om den grund, hvarpå Utslct byggde sitt förslag att tillerkänna städerna en så betydlig del af bränvinsförsäljnings-afgifterna.
Grunden var nemi. dels att städerna fått ditintills, utan delning, för sitt eget bästa, använda all den inkomst, hvartill de s. k. krogrättigheterna ditintills kunnat uppbringas; dels också, att som bränvinssupandet är mera koncentreradt i städerna än på landsbygden, så ansågs fattigvården, såsom en olycklig följd häraf, i de förra mera betungande än å den sednare.
Jag vill visserligen ej motsätta mig, att en viss anpart af dessa medel öfverlemnas till landstingens disposition, men jag anser af vigt, att städerna dock må få behålla en hufvudsaklig andel deraf.
Hr Ehrenborg:
En värd talare har ansett någon förändring af det nu bestående förhållandet olämplig, emedan städerna väl använda de tillgångar, som derigenom tillflyta dem.
Så är visserligen fallet med åtskilliga städer, men långtifrån i alla, och icke ens i flertalet.
Motionens syfte är likväl inga lunda att fråntaga städerna någon fördel eller tillfoga dem någon skada, utan blott att icke gifva dem någon särskild anledning att befordra bränvinssupandet.
Det är med detta, likasom med husbehofsbränningen på landet, hvilken också af många ansågs som en fördel, och dock erkänna nu alla, att denna fördel var endast skenbar, och man välsignar den stund, då densamma togs bort.
Det är framförallt sedligheten, som skall befrämjas, och om man fasthåller detta syfte, så torde svårigheterna icke presentera sig så oöfverstigliga.
Det är med glädje vi påminna oss den bana, som inslogs af 1850 års Ständer, och det torde vara väl betänkt att fortgå vidare på densamma, för att lyfta både landets och städernas befolkning i moraliskt af seende.
Sed och lag böra följas åt, och folkets medvetande gynnar för närvarande sådana sträfvanden, af hvilka detta förslag är ett uttryck.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos.,b!ef motionen jemte yttranderne remitterad till Bevilln.- Utsk:t.
208 Den 28 November f. m.
Hr Ehrenborgs d. 26 dennes bordlagde motion, N:o 69, om upphäfvande af K. Förordnm d. 8
Maj 1849, ang:de sättet för kungörelsers uppläsande i kyrkorna.
Föredrogs och remitterades till Bevilln.-Utsk:t Gr.
Hamiltons, Malcolm Walter, d. 26 dennes bordlagde motion, N:o 70, ang:de ändringar i bevillnings-stadgan m. m.
Föredrogs och remitterades till Bevilln.-Utsk:t Frih. af Schmidts, Garl Johan Georg, d. 26 dennes bordlagde motion, N:o 82, om tillägg uti bevillnings-stadgan.
Föredrogs och remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:t Frih. Cederströms, Rudolf, d. 26 dennes bordlagde motion, N:o 86, ang:de underd. hemställan till K.
Föredrogs Frih. Cederströms, Rudolf, d. 26 dennes bordlagde motion, N:o 87, ang:de förhöjning af den åt f. d.
Då jag har någon kännedom om förhållandet med den olycklige Landssekreteraren Förberg, kan jag ej underlåta att på det varmaste understödja den väckta motionen.
Sedan han under många år på ett oklanderligt sätt skött sin innehafvande befattning, såg man honom vid brunnar och bad söka återvinna en helsa, som blifvit tyvärr alldeles bruten genom öfveransträngning och arbete i statens tjenst.
Det torde då ej vara lör mycket begärdt, att staten nu lemnar något förhöjdt understöd till hans uppehälle, hvartill han sjelf är oförmögen att bidraga, och jag hoppas derföre att StatsUtsk:t måtte fästa afseende vid de ömmande omständigheter, som i detta fall äro för handen.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., blef motionen jemte yttrandet till Stats-Utsk:t remitterad.
Hr von Krusenstjernas, Edvard, d. 26 dennes bordlagde motion, N:o 90, ang:de fyllnadspensioners tilldelande åt de (öre år 1858 med pension afgångne militäre embets- och tjenstemän.
Jag beder att med några understödjande ord få beledsaga den nu föredragna motionen - Den 28 November f. m. 209 donen vid dess remiss, men dessförinnan vill jag förutskicka den förklaring att jag icke uppbär, eller är berättigad att af staten uppbära en skilling, vare sig i lön eller pension, hvadan jag, ur den egna fördelens synpunkt, står alldeles ointresserad i denna fråga.
Vid hvarje handling, som utgår från det allmänna, likasåväl som från individen, måste grundsatsen af billighet och rättvisa framgå klar och obestridlig; samhället beror härpå; utan den, som grundval, kan det icke resa sin spira mot de höga rymder, der dess mål är.
St:r anvisade medel till höjning i militär-befälets pensioner till förmån för dem, hvilka togo afsked efter 1858, men icke medgåfvo något åt de åldrige krigare, som dessförinnan gått ur tjenst, synes mig både billighet och rättvisa undertryckta.
Hvilka voro de motiver, sorn lågo till grund för den förhöjda pensioneringen?
Jo nödvändigheten att, då nästan alla statens tjenare erhållit ökning i löner och pensioner, till följe af tidsbehofvets kraf, icke förbigå dem deraf, hvilkas kall det är att värna fosterjorden och hvilkas ändamålsenliga pensionering, till följe af detta kall, ligger så mycken vigt uppå.
Detta det ena motivet; det andra, som häraf framgår, arméens högre tjenstbarhet.
Var det nu en nödvändighet att tillse, det de, som framdeles från arméen togo afsked, erhöllo en pension, som i någon mohn tryggade deras lefnads afton mot behofvets bekymmer, huru mycket mera borde man icke sammalunda förfarit mot dem, hvilka närmare kommit grafvens rand, som mindre än de ännu icke så åldrige kunna för sig sjelfva och de sina vara gagneliga, som i ingen eller ringa mohn kommit i åtnjutande af de högre lönevilkor, hvilka i senare åren beredts arméens befäl, och som i ytterst ringa mohn sett staten bidraga till deras pensioner, dem de, snart sagdt, åt sig sjelfva sammansvultit.
Och likväl hafva äfven dessa gamla tjént sina 30 år, ej mindre än andra skyddat den fana de svurit, lika varma beredda till fosterjordens försvar, och många af dem bjudit döden sitt lif till offer för densamma.
Att glömma, att förbigå dessa gamla, hvars leder årligen sammansmälta mer och mer, var icke billigt, var icke rättvist, gjorde icke samhället, icke R.
St:r heder och främjade ingalunda det andra motivet för förhöjda pensioneringen, arméens tjensbarhet; ty hvarpå beror denna tjenstbarhet?
Jo på den anda, som lifvar arméen och synnerligast dess befäl, och denna anda bättras blott ringa derigenom att några gamla tidigare lemna ledet, ty de traditionella minnena, genom dem representerade, kunna ock med sina qväden lifva ungdomens mod och mannaåldrens kraft.
Detta mod och denna kraft fordra att med glad tillförsigt kunna blicka framåt och med full förtröstan känna att det samhälle, de gagna, ärar och lönar dem.
Andan sjunker, modet svigtar och kraften brytes, om krigaren ser att de H. I. 14 210 Den 28 November f. m. gamla, som honom föregått på ärans bana, lemnäs åt nöd och glömska, men anda, mod och kraft höjas, om krigaren ser dessa gamla, hvars rum han en gång skall intaga, efter mödans och stridernas dag, njuta siri Iefnads afton i sorgfritt lugn, af samtiden hedrade.
Då denna samma fråga vid förra riksdagen förevar, erfordrades för ändamålet, enligt då uppgjorda kalkyler, omkring 150,000 rdr.
Nu har, genom dödsfall bland dessa gamla, förhållandet så betydligt förändrats, att behofvet går endast till 40,000 rdr.
Nödiga medel torde då icke saknas, för att utöfva en handling af rättvisa och understödja dessa ålderstigna militärer, hvilkas leder enligt naturens ordning alltmera smälta tillsammans, och som med en viss bitterhet känna tyngden af sin nödställda belägenhet, då de se sina yngre kamrater försatta i bättre vilkor än de sjelfva åtnjuta.
Jag hade icke tänkt begära ordet i denna fråga, men har nu dock gjort det, då jag ansett lämpligt, att någon i tjenst varande militär deröfver yttrar sig.
Det är just för att kunna hålla arméen fullt tjenstbar, som man bör draga särdeles försorg om dem, som i dess leder offrat sina kraftfulla år; och en af anledningarne, hvarföre den Fransyska arméen åtnjuter ett så rättvist anseende, som den utmärktaste i verlden, är just den betryggade framtid, som väntar officeren, då han (jent ut sin tid och erhåller sitt afsked.
Om emedlertid Stats-Utsk:t, hvilket jag dock innerligen hoppas icke måtte blifva fallet, skulle finna statens tillgångar icke medgifva beviljande af denna gärd af rättvisa åt de gamla militärer, som löre 1858 tagit afsked, så vågar jag föreslå, som ett alternativ, att de måtte erhålla åtminstone hälften så stor fyllnadspension, som de öfriga, och att således, om icke hela den begärda snmman kan anslås, åtminstone hälften deraf måtte komma att för ändamålet anvisas.
För den händelse StatsUtsk:t skulle komma att mer eller mindre fullständigt tillstyrka denna motion, anhåller jag att Utsk:t äfven ville behjerta de flottans officerares ställning, hvilka tagit afsked, innan den nya pensionsstaten blef gällande; och jag anhåller att få till Ulsk:t aflemna nödiga upplysningar, för att beräkna det erforderliga beloppet, för att tillägga dem sådan pensionsfyllnad, som motsvarar hvad här blifvit för arméens officerare föreslagen.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., blef motionen jemte yttranderne remitterad till Stats-Utsk:t.
Den 28 November f. m. 211 Föredrogs och remitterades till Lag-Utsk:t
Hr Heijkenskölds, Carl Johan Edvard, d. 2(5 dennes bordlagde motion, N:o 102, ang:de fördelning af kostnaderne för sjösänkningar, der qvarnverk icke finnas att ändra eller utrifva.
Föredrogs Riddarh.-Utskits d. 26 dennes bordlagde Mern., N:o 3, i ani. af Frih. Stjernstedts, Joh. Wilh., motion om bänkmansvalens afskafTande.
Flere ledamöter begärde detta Mein. ånyo på bordet; hvarefter anmälte sig och yttrade Frih. Cederström, Rudolf:
Det nyss för andra gången bordlagda Utlåtit är endast skriftligen affattadt och icke tillgängligt i tryck.
På del att R. o. Adis ledamöter måtte få tillfälle deraf taga fullständig kännedom, och på det föredragningen af detsamma icke mätte verka afbrott i motionerna, anhåller jag att 11. o. Ad. mätte besluta att uppföra Utlåtit främst på föredragningslistan till plenum d. 3 nästk.
December, och får jag till den ärade motionären hemställa, huruvida han icke vill biträda denna min begäran.
På de grunder, Frih.
Cederström nu anfört, anhåller äfven jag om bifall till den af honom gjorda framställning.
, beslöt R. o. Ad., att det förevarande Memit skulle uppföras främst på föredragningslistan d. 3 nästkommande December.
Hermelins, Fredrik, d. 26 dennes bordlagde anförande, innehållande begäran att R. o. Ad. ville uttrycka den önskan, att Ståndets Utskis-ledamöter och suppleanter måtte, så vidt möjligt vore, bibehålla sina platser till riksdagens slut.
Då ändamålet med den af mig gjorda framställning redan är hufvudsakligen vunnet, i det en ledamot af R. o. Ad. ansett sig böra motivera sin afsägelse, och det är att förmoda, att sådant äfven för framtiden kommer att iakttagas, anhåller jag att min motion icke måtte till någon åtgärd föranleda, utan nu från föredragningslistan afföras.
Då den värde ledamot af Ståndet, som framställt detta förslag, nu önskar att det måtte förfalla, vill jag icke ingå i någon närmare pröfning af detsamma.
Motionären finner dock nu sjelf, huru man stundon kan nödgas vända sig till det Högh Ståndet med en anhållan, ena 2J2 Den 28 November f. m. gången att få taga tillbaka ett väckt förslag, en annan gång att få afsäga sig ett gifvet förtroende att vare ledamot i ett Utsk.