Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då hofrätten omfattar ett territorium af mycket vidsträcktare omfång och den måste välja ombudsmän inom den ort, der borgenären är boende, så blir det naturligtvis omöjligt för hofrätten att kunna utse för densamma kända ombud från Haparanda till Wenerns gräns.
Jag beklagar, att Hr Printzensköld icke haft tillfälle genomläsa förslaget, hvilket synes deraf, att han tror att ombudsmännen skulle tillsättas af rätten efter förslag af borgenärerna.
Så är dock icke förhållandet, utan de tillsättas utan förslag.
Det fattades sannerligen icke mer, än att LagUtsk:t skulle vid denna riksdag få förebråelse för långsamhet.
Jag underkastar mig Hr Printzenskölds bedömande i detta fall; men jag trodde icke, att Utsk:t hade gjort sig förtjent af en dylik förebråelse, då iag vet, att arbetet verkligen fortgått mycket raskt.
Utsk:ts arbeten äro för öfrigt af sådan art, att de icke kunna mätas af numror, som således ieke innebära tillräcklig ani. för att beskylla Utsk:t för långsamhet.
Hr Printzensköld; Till en början får jag svara den siste värde talaren, att jag, hvad beträffar min gjorda anm. ang:de LagUtsk:ts långsamhet, icke kan taga ett ord tillbaka.
Man skall ihågkomma, att det arbete, som här är i fråga, grundar sig på ett förut utarbetadt förslag, som i det väsendtligaste blifvit följdt; och sådant behöfver, efter den erfarenhet jag eger om tjenstemannagöromål, icke medtaga så lång tid, som om man från början skall upgöra ett nytt förslag.
Lagerbjelke har sökt försvara ifrågav:de förslag dermed, att det skulle stå i oskiljaktigt sammanhang med en ny konkurslag.
Det är sannt så tillvida, som att, emedan R. o.
Adms medlemmar äro Svenska medborgare, så måste man också lagstifta för dem.
Men hvad slags sammanhang det för öfrigt eger med konkurslagen, är mig omöjligt att finna.
Dömer Svea hofrätt annorlunda efter nu gällande konkurslag, än rådstugurätten?
Eger icke samma rättegångsordning rum?
Ingen annan skilnad finnes, än att på ena stället utgifvas konkursdomar blott under form af prot:r.
Således vill jag bestämdt bestrida riktigheten af Gr.
Lsgerbjelkes påstående.
Man kan lagstifta om affärsförhållanden, utan alside på under hvilket forum en person lyder.
Så har jag lärt mig under den tid jag studerade rättsläran.
Jag tror ingalunda, att R. o.
Ad. gör sig skada med att bibehålla sitt forum privilegiatum, utan tvertom betydligt gagn; emedan, sage hvad man vill, och det har äfven Gr.
Sparre erkänt, detta bibehållande innefattar en företrädesrätt för Adeln, hvilket måste vara klart deraf, att i motsatt händelse hade rättigheten icke i 1723 års privilegier kommit att qvarstå, ej heller i 1734 års lag.
Ett annat förhållande är, om denna företrädesrätt är af något stort värde, och i detta fall har jag redan uttalat mig, nemi. att jag anser den utgöra ett slags 30
Den 11 Jnll f. m. accessoriurrl till representationsrätten.
Likasom erfarenheten har visat, att ju flere eftergiftér mati gör, desto större blifva anspråken, ända till dess intet mera finnes att eftergifva.
Alan behöfver alldeles icke, såsom Gr.
Lagerbjelke sade, betaga allmänheten förmånen af den nya konkurslagen, derföre att man bibehåller forum privilegiatum; ty denna lag kan derförutan med några få undantag godkännas, och således eger detta skäl icke någon giltighet.
Att jag, på sätt Gr.
Sparre sagt, upfattat frågan på sidan, erkän ner jag alldeles icke.
Emedan denna rättighet finnes bland R. o. Ad:ns privilegier, måste det vara ett privilegium, och ett sådant måste, så vidt jag förstår, vara en företrädesrätt.
Således lärer det vara Hr Gr:n sjelf, som i detta fall icke riktigt upfattat saken.
Deraf följer också, att, tvert emot hvad Gr:n yttrat, ett gillande af LagUtsk:ts förslag innefattar en koncession och icke något annat.
Man talar om att det är så besvärligt för borgenärer, som iiro aflägset boende, att bevaka fordringar.
Jag har nemi. anfört, huruledes man äfven i ofrälse mäns bo får resa långt bort för att bevaka sina fordringar.
Det saknas också icke exempel på att personer, öfverhopade med betydliga skulder, begifvit sig från sin hemort och låtit mantalsskrifva sig på annat långt derifrån aflägset ställe, hvarest de fått sitt forum domicilium.
Der hafva de sedan gjort cession, och borgenärerna, hvilka vistats på en långt aflägsen ort och som icke heller varit i tillfälle att läsa den stämning, som å dem bör finnas införd i Post- och Inrikes-tidningar, hafva således stadnat i okunnighet om cessionen samt underlåtit att bevaka sina fordringar, hvarigenom inträffat att cessionanten helt knapphändigt blifvit skuldfri.
Så kan icke bli förhållandet med frälsemannen; ty de må flytta hvart som helst, så vet man ändå, under hvilken domstol de lyda, och de äro dessutom alltid i den samhällsställning, att roan lättare vet, om de flytta från den ena hufvudorten till den andra.
Alltså finnas väl många saker, som tala emot förslaget, men intet, som talar för detsamma.
Jag anser klokast, att R. o. Ad. bibehåller det forum, som Ståndet f. n. eger.
Lagerbjelkes tydliga och klara framställning samt de af honom anförda skäl för den åsigten, att uphäfvandet af R. o.
Ad:ns forum är oskiljaktigt förenadt med den nya lagen, icke kunnat öfvertyga Ilr Printzensköld, måste jag misströsta att kunna göra det.
Jag måste dock våga ett försök i den vägen.
Det nya förslaget innehåller nemligen en alldeles ny föreskrift, den om ombudsmännen.
Det måste då fölen hofrätt, derest den fortfarande skall vara forum för R. o. Ad., yara alldeles omöjligt att ega den personalkännedom, som fordras för att på alla aflägsna orter finna personer, tjenliga till ombudsmän.
Då dessa måste utväljas, der cessionanten vistas, för att kunna göra det gagn, som afses, och öfvervaka sysslomannen, huru skall detta låta sig göra, om forum bibehålles?
Mig åtminstone har det förefallit omöjligt.
Om R. o. Ad. således skulle vilja afslå denna s. k. eftergift, kan jag icke finna, huruledes det blir möj - Den 11 Juli f. m. 31 ligt att antaga lagen i öfrigt.
— Hr Printzensköld har sagt, att det icke tjenade något till att åberopa förhållanderna i Norge.
Men jag ber att få nämna att, såsom äfven Utsk:ts Betänk, påpekar, förh:det i Norge är det, att konkursmål just blifvit lemnade till underrätts handläggning, ehuru ännu i Norge varande frälsemän, likasom i Sverige, fortfara att i alla andra frågor lyda under öfverrätt.
Således går det ganska väl för sig att låta forum uphöra i ett fall, men bibehålla det i andra.
Hvad Hr Printzensköld behagat lägga Utsk:t till last i afs:de på dess långsamhet, har till en del blifvit besvaradt af Gr. Sparre.
Men Hr Printzensköld har sedermera sagt, att det icke varit någon konst för Utsk:t att lägga fram detta förslag, då det grundat sig på ett redan förut utarbetadt.
Man må dock ihågkomma, huru svårt det skulle vara att i en samling af 16 ledamöter upgöra ett förslag i denna fråga, hvartill kommer att största delen af. dessa ledamöter troligen icke tilltrott sig att göra det.
Hen granskning, som Utsk:t emellertid måst åt förslaget egna, har dock fordrat sin tid; det kan jag försäkra och att numerären af Utsk:fs Betänktn icke blifvit större, torde icke kunna tjena till något bevis på det ringa arbete, som inom Utsk:t egt rum.
Hr Cederschiöld, Eobert Teofron:
Jag har icke hört Hr Printzensköld framställa mer än ett skäl för afslag å förslaget, och detta skäl var, att det skulle vara en fördel för B. o. Ad. att bibehålla sitt forum privilegiatum i konkursmål.
Het är oväntadt att höra ett så beskaffadt skäl från Hr Printzensköld, emedan det är ovanligt att höra honom vara oartig emot B. o. Ad.
Om det nemligen är en fördel för B. o. Ad., så måste det vara så, endast under den förutsättning, att B. o. Ad:ns flesta medlemmar gjorde cession, hvilket jag för min del hoppas icke måtte inträffa.
Bå en adelsman gjort konkurs, har det hittills alltid varit fallet, att pluraliteten af hans fordringsägare icke varit adelsmän, utan ofrälse personer, af det skälet, att deras antal är så ojemförligt mycket större, än frälsemännens.
Om det nu är en fördel för fordringsegarne, så måste det blifva en fördel för de ofrälse på samma gång som för B. o. Ad.
Beruti kan det således icke ligga; utan fördelen skulle ligga hos cessionanterna.
Ar det så, så måste konseqvensen blifva den, att om Hr Printzensköld?! skäl eger någon giltighet, så är det en fördel lör B. o. Ad. endast i det fall, att pluraliteten bland oss blir cessionanter.
Bet är för mig oväntadt, att
Hr Printzensköld är den, som skall framställa en sådan spådom.
Jag hyser åtminstone för min del en helt motsatt förhoppning, och såvida icke Hr Printzensköld kan bevisa motsatsen häraf, förfaller hela styrkan af hans skäl, och jag hoppas då att han skall öfvergå på min sida.
Bet är så alltid, som nu varit hän delsen med Hr Cederschiöld, att när man blandar sig i en sak, som man icke följt från början, och således icke känner fullständigt, så rider man upp på ett ord, och slår sig till riddare på an - ;S2 l)en 11 Jul i f. m dräs bekostnad, under det man dervid gör sig skyldig till misstag på misstag.
Jag Iemnar derhän Hr Cederschiölds anmärkning om fördelarne för den ene eller andre.
Om jag begagnat ordet »fördel», så har det varit för att variera med ordet »företrädesrätt», och Hr Cederschiöld må väl icke kunna förneka, att då det är sagdt i privilegierna, att E. o.
Ad. har särskildt forum, så är och blir uphäfvandet deraf en eftergift, — och dertill eftergift af en fördel, om också denna fördel är af den materiella art, som Hr Cederschiöld tyckes anse.
Armfejts yttrande, ber jag att få anmärka, att jag icke är så enfaldig att jag icke vet att eftergift af en företrädesrätt icke är detsamma som att eftergifva alla.
Men just derföre, att jag anser en företrädesrätt ligga häruti, emedan den står i privilegierna, anser jag en eftergift deraf hafva till följd flere dylika vid kommande riksdagar.
Det är detta som jag, så länge jag har någon röst qvar på detta rum, vill söka motverka, pä det att B. o. Ad. må kunna en gång, när deraf göres verkligt behof, frivilligt och med ära nedlägga sina företrädesrättigheter i nationens händer.
Jag har begärt ordet endast för att suga Hr Printzensköld, att den distinktion, som han velat göra emellan fördel och företrädesrätt, icke är fullt adaequat.
Jag har nemi. föreställt mig, att ingen företrädesrätt finnes, som icke innebär en fördel, och för min del får jag förklara, att jag är beredd att afsäga B,, o. Ad. hvarje företrädesrätt, som icke tillika innefattar en fördel, icke för mig sjelf, utan för Ståndet.
Landtm., att derunder yrkats, dels att E. o. Ad. måtte bifalla Utskits ifrågav:de hemställan, dock med vilkor och under förutsättning, att Utsk:ts förslag till konkurs-lag blefve i dess hufvudsakliga delar af Ståndet antaget, och dels att Utsk:ts hemställan skulle afslås; hvarefter H.
Exc. framställde propos. å bifall till
Utskits merberörde hemställan med nyssnämnde förbehåll och, då denna propos. besvarades med många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Uplästes och godkändes följande voter.-propos.: »Den som bifaller LagUtsk:ts uti Betänk:t N:o 33 gjorda hemställan, att E. o. Ad. skall afstå från sitt privilegierade forum i konkurs- och boskillnadsmål, med vilkor och under förutsättning, att E. o. Ad. hufvudsakligen antager det af Utsk:t i förenämnde Betänk, framställda förslag till konkurs-lag, röstar Ja ; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår E. o. Ad.
LagUtsk:ts ofvanberörde hemställan.
» Vid Den 11 Juli e, m. 53
Vid voteringens slut hade rösterna utfallit sålunda: Ja — 45.
Nej — 6. E. o.
Ad. åtskiljdes kl. */2 3 e. m.
Onsdagen den 11 Juli 1860.
Justerades 2 prot.utdrag för förmiddagens plenum, samt prot. för d. 14 sisth April f. m.
Fortsattes pröfningen af LagUtsk:ts Betänk.
N:o 33, i anledn, af väckt motion om antagande af ny Konkurslag, samt nya lagar ronde boskillnad och urarfvagörelse, dervid nu i ordningen förekom:
Förslaget till Konkurslag. § 1.
Innan diskussionen öfver de sär skilda §§:na börjar, anhåller jag att i korthet få yttra mig ang:de ifrågavide Betänk, i sin helhet.
Jag har, som E. o. Ad. måhända af min reservation inhemtat, ansett att en granskning af den föreslagna nya Konkurslagen i Högsta
Domstolen borde föregå den pröfning af samma förslag, som på K. St:r ankommer.
Till stöd för denna min åsigt får jag erinra derom, att E.
St:r uti underd. skrifvelse af den 1 Mars 1858 auhöllo: »det täcktes K.
M. låta utarbeta samt, der så ske kunde, för näst sammanträdande Ständer framlägga förslag till ny konkurslag, äfvensom till de delar af lagstiftningen i öfrigt, som dermed stå i oskiljaktigt sammanhang.»
Förslag till ny konkurslag har äfven blifvit utaf en komité utarbetadt och redan sisth höst ingifvet till JustitieDepart:t, hvarifrån detsamma öfverlemnats till Högsta Domstolen, för att der granH.
VIII. 3 34 Den 11 Juli e. m, skås.
Denna granskning lärer ännu icke vara fulländad, och i denna omständighet måste allisa orsaken sökas dertill, att R.
St. icke ännu fått emottaga någon Kongl.
Propos. med förslag till ny koukurslag.
Svaret på den frågan, hvarföre granskningen inom Högsta Domstolen ännu icke är afslutad, torde ligga ganska nära till hands.
Domstolen har nemi. funnit flora anledningar till anmärkningar emot komiterades förslag och de nya principer, hvarpå detsamma hvilar, och derföre har Högsta Domstolen, som är fullt uptagen af göromål, ännu icke hunnit fullända sitt updrag.
Skulle Högsta
Domstolen deremot icke haft något väsendtligt att anmärka mot förslaget, tager jag för gifvet att Högsta
Domstolen för länge sedan till Just.Dep:tet återsändt det upprättade förslaget jemte sitt utlåt, deröfver.
Emellertid har lt.
St:rs LagUtsk. på grund af enskild motion behandlat förslaget, hvilket Utsk:ts majoritet med några mindre väsendtliga förändringar gillat; men som jag för min del anser, att den granskning af Högsta Domstolen, som grundlagen föreskrifver, bort föregå R.
Stms pröfning af förslaget, helst detsamma är byggdt på nya grundsatser, som skola införas i vår lagstiftning, har jag nödgats reservera mig emot Betänk:t i dess helhet.
Jag tror att dessa grundsatser icke ännu äro nog kände, eller att ens juristerne inom vårt land hunnit fatta en så bestämd öfvertygelse derom, att de, om så fordrades, kunna afgifva bestämdt yttrande om förslagets antaglighet eller icke.
I afs:de på olämpligheten af att nu, innan K. M. afgifvit Propos. i ämnet, framlägga detta förslag till R.
Stms pröfning, tillåter jag mig att citera hvad LagUtsk:t i sitt Betänk.
N:o 5 vid 1850—1851 årens riksdag anför med anledn. af Riksdagsfullmäktigen Petter Hanssons motion, ang:de antagande af LagBeredningens förslag till ny Civil-lag — deribland äfven förekommer nytt förslag till PlandelsBalken, som upptager konkurslagstiftningen.
Der yttras nemi. följande: »Med afside på den vigt, som ligger på Ständernas, i afs:de på frågans behandling redan fattade beslut, i enlighet hvarmed Ständerna hafva att från K. M. vänta Nåd.
Propos. å förslaget, så beredt och pröfvadt som Ständerna åstundat, och då en afvikelse i denna del desto mindre torde kunna komma i fråga, som sådant blott skulle leda till minskning af den sorgfälliga pröfning, som varsamheten påkallat i ett ämne af den djupt ingripande och för nationen vigtiga beskaffenhet, som ifrågaställde, får Utsk:t tillstyrka att motionen ej må bifallas.» I LagUtsk:ts Betänk.
N:o 5 vid 1854 års riksdag yttras ang:de Hrr Ekholms och Henschens motioner om LagBeredningens förslag till Civil-lag: »att i det reviderade förslagets granskning och framläggande i föreskrifven ordning måste jemväl en större trygghet vinnas vid den pröfning, som åligger R.
St.» LagUtsk:t har sålunda 2:ne gånger uttalat sig ang:de nödvändigheten af att större lagförslag underkastas en omsorgsfull pröfning i Högsta Domstolen, innan de framläggas för R.
St., och det är på grund häraf jag icke kati annat än afstyrka förslaget i dess helhet, hvarföre jag också kommer att rösta emot detsamma vid hvarje g, som föredrages.
Den 11 Juli e. in.
Jag begagnar tillfället att tillkännagifva, att jag anser förslaget ega mångå verkliga förtjenster, äfvensom ett otvifvelaktig! företräde i vissa stycken framför vår nu gällande konkurslag, såsom t, ex. hvad angår kontrollen öfver konknrsmassans förvaltning, om boutredningens påskyndande och hela konkursprocedurens förkortande, samt hvad rörer särskild behandling af de civila och kriminela frågorna i konkursen; men att å andra sidan förekomma i förslaget flera nya, från vår hittills gällande konkurslagstiftning fullkomligt afvikande grundsatser, om hvilkas riktighet eller ändamålsenlighet jag icke kunnat öfvertyga mig.
Likaså får jag tillkännagifva, att jag icke kan instämma i den förkastelsedom, som Utsk:t uttalat öfver konkurslagstiftningen alltsedan 1734.
Ut.sk:t yttrar på ett ställe i Betänk:t: »Handelsrätten var således på god väg att äfven hos oss vinna en rationel-utbildning.
Men fram emot medlet af förra århundradet, då Sverige nedsjunkit från sin fordna betydelse och rikets finanser kommit i det bedröfligaste skick, hämmades plötsligen denna utbildning; man slog in på en ny väg, öfvergaf de äldre riktigare principerna, skiljde icke vidare det ringaste på civilrätt och handelsrätt och såg alldeles bort från de Europeiska koutumerna.»
I denna del är jag af olika tanke med Utsk:ts pluralitet och tror icke att det hade varit en lycka för lagstiftningen, om man hade beträdt den bana, som följdes under 17:de seklet, att skänka privilegier åt särskilda korporationer.
Om för öfrigt i författningarne af 1793, 1798, 1818 och 1830 de moderna principer, som förekomma i Franska handelsrätten, icke blifvit antagne, torde detta icke kunna läggas lagstiftarne till last, emedan dessa principer icke varit länge hos oss kände.
Den Franska handelsrätten har utbildat sig genom flere författningar, och sist genom Code de Commerce, hvadan man kan säga att den nuv:de Franska handelsrätten endast är omkring 50 år gammal.
Och de nya handelslagstiftningarne, som efter detta mönster blifvit antagne i Holland, Spanien, Portugal och Tyskland, tillhöra de sista årtiondena.
Då Utsk:t anmärker såsom ett fel, att man icke skiljt på CivilRätt och HaudelsRätt och att bibehållandet af detta system skulle utvisa vår sjelfständighet, fruktar jag att Utsk:t gått för långt.
Om konkursrättens plats i rättssystemet äro delade åsigter.
Hos oss har man hittills betraktat konkursrätten såsom en del af civilrätten; enligt min åsigt är den att anse såsom egentligen utgörande blott ett bihang dertill; andra åter hänföra konkursrätten till processrätten.
Utsk:t, i likhet med de komiterade, vill deremot upfatta konkurslagstiftningen såsom en del af Handelsrätten, — ett hos oss ganska obestämdt begrepp.
Vore här fråga om en konkurslag uteslutande för köpmän eller affärsmän, skulle jag genast erkänna riktigheten af denna upfattning.
Men då frågan angår en konkurslag, sorn skall gälla för alla medborgare i samhället, torde man kunna draga i tvifvelsmål giltigheten af Utskits påstående att konkurslagstiftningen allena tillhör Handelsrätten.
I Frankrike är förhållandet helt olika; ty der finnas Handelsdomstolar med sin särskilda jurisdiction, hvilka döma blott 36 Den II Juli e. m. köpmännen.
Skulle man hos oss vilja établera handelsrätten, torde man förut såsom princip böra antaga, att blott köpmän kunna göra konkurs och att deras konkurser höra till Handelsdomstolarne.
Det är på dessa skäl jag icke kunnat biträda den del af motivernn i Betänk:t, sorn innehålla klander mot våra förra konkurslagar, och på den grund, jag vid början af mitt anförande uppgåf i alside på den bristande granskningen af förslaget, innan det kommer till 11.
St., vågar jag yrka afslag å denna första §.
Hr Dalman, Wilh. Fredr., anförde dels skriftligen dels mundtligen:
Då jag vid motionstidens sista timma föreslog R.
St. att taga under pröfning det lörslag till konkurslag och öfriga författningar rörande kriditlagstiftningen, hvilka blifvit utarbetade af en, enligt R.
Stirs vid förra riksdagen derom gjorda begäran, af K.
M:t förordnad komité, åsyftade jag derigenom hufvudsakligast, att enär jag hade mig bekant att komiterades lagförslag redan flera månader förut blifvit öfverlemnade till högsta domstolens granskning och utlätide, söka att gifva så till sägandes någon fart åt denna granskning, och följaktligen fortskynda afgifvandet af K.
Proposir i dessa ämnen.
Jag insåg nemligen nogsamt svårigheten både för LagUtskit och R.
St. att utarbeta vigtiga lagförslag i alla deras detaljer, utan annan auktoritet än två eller tre enskilda komiterades förmåga att formulera lagar, ett arbete, som utom all fråga är ett ibland dem, som fordra den största skarpsinnighet och betänksamhet samt djupa theoretiska insigter i lagstiftningsvetenskapen, förenade med vidsträckt erfarenhet i lagskipningen.
Jag måste således upriktigt bekänna, att då jag framstälde min motion om antagande af komiterades förslag, jag icke på förhand ingått i en noggrannare pröfning af dessa förslags redaktion och många enskildheter, utan inskränkt mig till att öfverväga sjelfva hufvudgrundsatserna och de anmärkningar dervid, hvartill jag fann anledning.
Då emellertid granskningen af lagförslaget ännu icke medhunnits i högsta domstolen, ölVerhopad som denna under sin ännu fortfarande organisation måste vara med ännu mera brådskande lagskipningsärenden, och i följd häraf Regeringen uteblifvit med sina Proposir, inträder pligten för den enskilde representanten att, efter sin allt för inskränkta förmåga, ingå i granskning jemväl af detaljerne i de framlagda lagförslagen, hvarföre det ej må anses såsom en inkonseqvens af mig, om jag vid en sådan granskning kommer att framställa åtskilliga anmärkningar, hvilka icke funnits i min motion uptagna.
Jag förutskickar likväl den förklaring, att dessa anmärkningar på intet sätt åsyfta att förtrycka sjelfva förslaget, emedan jag fortfarande anser det vara af den största konstitutionella vigt, att då fråga derom blifvit väckt, R.
St. begagna det enligt grundlagen dem tillhörande initiativ inom lagstiftningen, utan att vänta på Regeringens Proposir. R.
St. få derigenom tillfälle att diskutera och förena sig om de större principerna för den nya lagen oeh gifva sålunda Regeringen en säker ledning vid afgifvandet af den kontraproposition, som möjligen kan anses nödig, för att ord - Den 11 Juli e. m. 37 na lagen till dess redaktion och enskildheterne deri.
Sålunda måste jag motsätta mig hr Oliveeronas önskan, att Betänka skulle paragrafvis läggas till handlingarne.
Tvärtom tror jag det vara ganska nyttigt att redan nu öfverlägga om de s. k. teorierna i konkurs-lagstiftningen.
De borde likväl icke vara nya för någon jurist, som interesserat sig för reformer i denna del af lagstiftningen.
De voro det ej heller för li.
St., som redan vid två föregående riksdagar debatterat åtskilliga bland dessa.
Jag tror mig äfven vela, att i afseende på hufvudprinciperna i förevarande lagförslag skiljaktigheterna inom högsta domstolen numera icke öro särdeles väsendtliga, så att man kan ega godt hopp. att om R.
St. i detta hänseende blefve ense, snart erhålla en ny fullständig lagstiftning i ämnet.
Det finnes tvenne vägar, på hvilka man kan tänka sig en reform i vår konkurs-lagstiftning.
Den ena är att följa lagberedningens förslag, hvilket går ut derpå att, utan rubbniiig af de väsendtliga grunderna för nu gällande lagstiftning, endast söka att utveckla dem efter nutidens fordringar, och rätta de fel, som, enligt hvad erfarenheten gifvit vid handen, böra rättas.
Det är äfven onekligt att på denna väg ganska stora förändringar stå att vinna, särdeles om man uteslutande fäster sig vid våra inhemska förhållanden.
Den andra vägen, hvilken Utsk:t beträdt, består uti att tillegna sig de grundsatser, som i de öfriga Europeiska konkurs-lagstiftningarne vunnit erkännande, och att endast modifiera dem så mycket, som våra egendomliga Svenska förhållanden påkalla.
Det torde dessutom vara uppenbart, att en sådan likformighet emellan vår och andra handlande nationers konkurs-lagstiftning måste vara af stor fördel, äfven om de nya grundsatserna i och för sig sjelfva ej skulle ega något företräde framför de hittills gällande.
I afs:de på dessa nya grundsatsers införande, har också Regeringen på sitt sätt uttalat sig, i det den tillsatt en komité med upgift att utarbeta ett förslag till konkurslag och dermed sammanhängande ämnen i denna riktning.
Utsk:t har också nu till största delen upptagit dessa komitérades arbete och underställt detsamma B.