Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven hennes unga hjerta hade lärt sig känna sorgens bitterhet denna tid, men i dag framkallades hennes tårar oftast af tanken på hennes vän och lekkamrat, Peder Banér, hvars far var dömd, att denna dag gå till döden.
Och så grep henne den tanken, att kanske just i detta ögonblick hans hufvud föll för bilan.
Då betäckte hon bäfvande ögonen med sina händer och hastade åter in, för att i sin mors och systers närhet känna sig mindre hemsk till mods.
Mildt lade fru Ebba sin hand på Karins lockar.
Det unga hufvudet sjönk ned på modrens knä, der hon dolde sitt ansigte, under det hon ännu skakades af konvulsiviska snyftningar.
Just nu hade äfven Sigrid anländt, med sin följeslagare.
De sista helsningarna från sonen och brodren grepo än mera djupt, genom medvetandet om den blodsutgjutelse, hvilken nu som bäst pågick, och på den blodiga grunden af det närvarande målade sig hemskt minnet äfven af alla de i Finland afrättade vänner och deras olyckliga enkor, dem Bertilsson nu omtalade.
Mord, blod, gräsligheter hvartut tanken flög.
Karin ägde ej längre kraft att emotstå; en djup och långvarig svimning befriade henne slutligen från medvetandet af alla dessa fasor.
Hebla var ännu nästan ett barn, hon kunde gråta.
Fru Ebba, biträdd af Sigrid, vårdade den afsvimnade, kallade henne åter till lif, och vakade natten om, vid hennes bädd.
Fru Ebba hade i sjelfva öfvermåttet af lidande funnit ett motgift.
Ur djupet af sin själs marter, hade hon rest sig med ett slags lugn.
Vid sin dotters bädd, satt den ädla qvinnan, ödmjukt lutande sin hjessa, och läste för sin dotter trösteord ur en stor bibel, som låg framför henne på ett litet bord; hon bad om styrka för sig och de sina, och för de många, som voro nära att förtvifla.
Vid sängfötterna knäböjde Hebla och Sigrid.
Ett par dagar hade förflutit.
Ännu hade ej Karin förmått lemna sängen.
Fru Ebba satt nu invid fönstret och Sigrid vid sängen.
Då hördes någon komma åkande.
Några häftiga ord vexlades i förstugan, dörren slogs hastigt opp, och in störtade den unge Peder Banér.
Han hastade fram till fru Ebba, som stigit opp vid bullret, kastade sig ned för henne och omfattade hennes knän under vilda, orediga utrop.
Hebla sprang fram, lade sin hand på hans arm och, utan att ens veta hvad hon sade, yttrade hon helt lågt: ”Weli, ännu är solen icke död!”
Peder reste sig hastigt, såg ett ögonblick på Hebla, och tårarna brusto ur gossens ögon; han gömde dem med sina händer, men snart reste han åter opp hufvudet och sade: ”Hebla, Hebla, visste du dock huru förfärliga dagar jag upplefvat.”
Hebla teg och tryckte blott stilla hans hand.
”Huru se vi dig nu här?” frågade fru Ebba.
”Jag skall till Djursholm, mor ville, jag måste derföre, fast det var så rysligt att lemna henne.
Hon kommer efter snart ock.
Herr Axel tog mig med sig.
Han skall till Stockholm, men tog denna väg för en angelägenhets skull.
Jag bad honom så, när vi foro här förbi, så att han lät mig komma hit.
Han väntar sjelf här i grannskapet.
De ville ej släppa in mig, jag trängde mig in nästan med våld, jag måste se er.”
Sedan det första våldsamma utbrottet vid återseendet nu något stillats, talade Peder med mera lugn om sin faders, riksrådet Gustaf Banérs, och de andra riksrådens olyckliga slut.
Äfven en trösterik nyhet visste han att meddela, att flere af de dömda fått nåd på afrättsplatsen, och Hebla med ungdomens lätthet att emottaga nya intryck, var nära att jubla högt, när hon hörde att Stålarm nu för tredje gången blifvit benådad, ehuru han redan stigit på den röda matta der slaget skulle drabba.
Åter började
Peder tala om sin far.
Han omtalade och beskref noga, hvad denne gjort och talat under de sednaste dagarna af sin lefnad och i sin dödsstund.
Stolt höjde sig gossens bröst och hans hufvud reste sig, då han med hänryckning omtalade sin faders mod, de många sköna ord han talat till maka och barn, hans herrliga stolthet, då han åberopade sig på sin oskuld, sina mångåriga förtjenster om fäderneslandet.
Slutligen upprepade han med hänförelse fadrens ord:
”fyra bedröfvade enkor och tjugutvå faderlösa barn lemnas här i dag att gråta, deras tårar och vårt oskyldiga blod skall dagligen ropa till Gud.
Ty jag är oskyldig, hörer det.
Och förbannad vare den, som talar illa på vår döda mull.”
Hebla såg med förvåning på sin fordne lekkamrats blossande ansigte.
Det tycktes henne underbart, att han dock kunde tala om alla dessa händelser, så som han det gjorde.
Nu steg Peder opp från den stol, der han suttit och sade: ”Hebla, jag ville dock tala ett ord med dig.”
Derpå tog han hennes hand och förde henne ut i det yttre rummet.
”Barnsinnet vexlar och glömmer”, sade fru Ebba.
”Barnet kan leka med tåren i ögat.”
Men fru Ebba misstog sig, som så ofta äldre personer göra, då de bedömma barns beteende.
Det var icke Peders mening att språka nu med Hebla om fordna lekar.
När de båda unga hunnit i det yttre rummet, stängde Peder till dörren och sade: ”Hebla, jag måste tala med dig, derföre bad jag så angeläget att få komma hit.
Vi ha lekt tillsamman, vi ha också delat allvare mången gång.
Du vet, att vi lofvat att ge hvarandra förtroende af allt vigtigt i vårt lif, och att vi alltid skola lita på hvarandra.
Nu måste du derföre vara min förtrogna, i det hvaråt jag egnat mitt lif.
Hebla, åt dig, min bästa vän, vill jag betro att förvara mitt heligaste.
Ser du, den här lilla guldmedaljongen fick jag af far på min femtonde födelsedag.
Den är liten, deri låg blott en valknut af hans hår.
Nu förvarar den yttermera en helig skatt, en droppe af hans blod.
Hebla! du skall gömma den åt mig.”
Hebla ryste, men emottog medaljongen och sade: ”efter du så vill, Weli. Måtte jag blott rätt kunna vårda den.
Hvarföre behåller du den icke sjelf?”
”Jag vet ej hvart jag kommer att kastas omkring, den kunde förloras.
Jag vill icke eller nöta ut dens styrka, med att dagligen se den.
Dock, du måste veta min hemlighet, men tyst som grafven.
Icke ens mor får veta den.
Den bor djupt här inne i mitt bröst.
Hebla, jag har gjort ett löfte, jag har svurit en ed.
Jag har bundit mig för hela mitt lif vid ett löfte.
Det blir nu mitt mål, mitt lif!”
Hebla blickade förvånad på gossen.
”Hvad menar du, Weli, du skrämmer mig.”
”Se, i denna gömmes, som jag sagt dig, en droppe af min fars blod; jag har svurit på den, heligt har jag svurit, att hämnas på min fars mördare.
Jag är blott en gosse nu, men om få år är jag man, och jag skall hämnas!
Kan jag icke hämnas på honom, som mördade min far, så lefver
sonen, och jag skall söka fadrens missgerningar på honom.
Der är min pant, Hebla, förvara den åt mig.”
Förfärad for Hebla tillbaka.
”Weli, hvad har du gjort!
Det är ju synd, förfärlig synd.”
Hon började gråta och vrida sina händer.
”Gode Gud! och hvem kan lösa dig, hvem kan lösa dig från denna förfärliga ed?”
”Ingen kan, eller skall göra det!
När jag infriat mitt löfte skall jag afhemta min pant”, sade gossen med djupt allvar. ”Farväl
Hebla, kanske se vi icke hvarandra på länge.
Förvara min pant, jag går.
Se der åker herr Axel in på gården, han kommer för att afhämta mig.
Framför du min helsning till fru Ebba, jag törs ej dröja längre.”
”Peder, Weli, res för Guds skull icke, utan att medtaga den förfärliga panten.
För Guds nåds skull, du måste återkalla en sådan ogudaktig ed.
Gå till en prest, kanske kan han lösa dig.”
Men Peder öppnade dörren och hastade bort, utan att svara, och i Heblas hand qvarlåg hans eds underpant.
Först sedan
Sigrid hade rest bort, fann fru
Metta att hon dock skulle komma att mycket sakna henne.
Hon var van, att ha stort hushåll och stor ladugård att sörja före.
Nu, vintertiden då hon ej ens hade något att syssla med den lilla kryddgårdstäppan, eller det ringa jordbruket, gaf ingalunda ladugårdens fyra kor, eller drängens och pigans göromål tillräcklig sysselsättning för hennes omtanke.
Sittarbete var hon ej särdeles fallen före, och hade ledsamt vid sin spinnrock, när hon ej hade Siri till sällskap derinvid.
Hon hade nu tillräckligt god tid att sitta vid spinnrocken och fundera på allt som händt, under det förflutna året, att sörja öfver sin man, som nu, en flykting i ödemarken, ej ens der kunde göra sig säker på att icke bli upptäckt, att harmas öfver huru hennes arfvegods öfvergått i hennes värsta fiendes hand, och öfver huru fattig och förskjuten hon nu satt här, under det fru Brita yfdes på hennes ägor.
Men oftast hvilade dock hennes tankar på Sigrid.
Hennes enda barn, sörjande och bedröfvad för den löftesbrytarn Enevald Finckes skull!
Ju mer hon tänkte härpå, dess mer retades hon öfver den skymf han tillfogat
Sigrid och hela hennes hus, och allt mer grodde hos henne begäret att söka upprättelse.
”Nå ja, nog vet man hon, lammet”, sade hon vid sig sjelf, ”hvad skulle hon nännas oroa honom.
Hon som är så from, så hon knappt näns trampa spinnrocken, för att ej göra ondt åt trampen!
Kantänka, som om han skulle fara illa af att få en sån from hustru!
Icke Guds englar kunna vara stillare och frommare.
Om hon än inte är någon så drifvande menniska, så tror jag visst ej hon så vanslägtats, att hon icke skall vårda sitt hem när hon får eget.
Och skulle han inte ha dött som en hund, om icke hon så raskt hade räddat honom!
Täcks han väl förekasta henne att hertig Carl roffat hennes fars egendom?
Akta han sig bara vackert sjelf, herr Enevald, att inte hans tur kommer en vacker dag!
Hvem vet om inte kungen kan komma till riket igen, och då sitter herr Erik högt i vädret.
Tror J, att hederligt adelsfolk äro skyldiga att tåla sådan förolämpning?
Tror J icke, att J skolen hålla edert ord, då J ingått trolofning?
Skall jag behöfva se mitt barn blekna och lida för edra meneder?”
Dessa och dylika tankar sysselsatte fru Metta beständigt, och slutligen mognade hos henne beslutet, att icke låta saken aflöpa så lätt för Enevald.
Hon hade ju ovedersagligen rätten på sin sida.
Det var rätt så bra att Sigrid var borta, hon skulle väl ändå vara för ”tafatt” för att vilja ”taga itu med saken på allvar.”
En vacker dag satte sig fru Metta i sin släda, och reste in till Åbo.
Mäster Sigfrid Aronsson Forsius satt, ifrigt sysselsatt med sina beräkningar, vid ett bord, hvarpå stodo uppstaplade en mängd besynnerliga instrumenter, deglar, böcker, flaskor, och mångahanda ting, som ingen, knappt han sjelf ens, kunde förstå sig på.
Han lade handen på sitt papper och sade:
”Hvad man dock lättast finner är stjernornas verkande i väderleken såsom ock temperamenterna i lefvande och växande ting, ja ock i de nedra elementer, och de kunna visserligen temperamenterna höja och afficiera till något; men kunna de väl tvinga menniskan emot sin vilja.
Detta må betänkas, ty deraf beror sakens utveckling.
Mycket beror ock af den ställning och konjunktion stjernorna skola utvisa.”
Efter att en stund hafva suttit försjunken i tankar, sade han i det han reste sig från sin plats: ”Jag måste förskaffa mig en ny lappmudd för att begagna under nätterna, jag tar ju dock mesta delen min hvila derute, och den gamla pelsen är helt blanksliten af denna stora och värdefulla astrologiska skatt, (han lade härvid handen på en stor bok i folio) hvilken är min trogne följeslagare under mina vakor, och som då ligger på mitt bröst.
Men nu kan den ej mera hållas stilla på muddens nötta skinn, utan skrinner och faller ner om jag slumrar och gör sålunda otidigt buller, deröfver Daniel Hjorth så ofta gjorde sig lustig.
Ack Daniel, Daniel”, sade han efter en stunds begrundande, ”hvart hafva dina syndiga tankar och sträfvanden efter orätt gods och falsk ära fört dig?
Ack, så öfverger förståndet sin boning, då den vanhelgas och det heliga förnuftet ställes i det ondas tjenst.
Daniel, Daniel, du lät icke varna dig, utan gick förräderiets orena vägar.
Du skulle bli stor, du skulle bli rik!
Hvad är du nu, en fängslad dåre i lumpor och slagen i bojor lik ett vilddjur, för att icke skada andra menniskor.
Sådan är guldets demoniska makt, då det beherskat oss, och vi ej förstå att fängsla den gyllne draken och det röda lejonet.”
Mäster Sigfrids tjenare inträdde varsamt och sade att en fru, som sade sig heta fru Metta Liljeholm, begärte att få tala vid mäster Sigfrid, och icke gaf sig till tåls, ehuru han invändt att hans herre vore sysselsatt med sina lärda beräkningar.
”Moder till den unga jungfru Sigrid förmodligen”, sade mäster Sigfrid.
”Bed henne stiga in och sitta ned i den yttre kammaren.
Jag har redan slutat mitt arbete och vill blott ställa det undan, emedan jag i dag ej mera ernar återtaga detta.
Sedan skall jag genast uppvakta henne.”
Snart trädde mäster Sigfrid ut ur sitt arbetsrum, och frågade hvad fru Metta åstundade.
Denna svarade, sedan hon kastat en litet misstänksam blick på ett par underliga käril, som stodo på ett skåp: ”Mäster Sigfrid, den som väl gör blir ofta sökt.
J hafven vänligen hjelpt min unga dotter i hennes förlägenhet, när hon ville rädda sin trolofvade.
Nu tänker jag, att J väl ock viljen hjelpa henne att komma till sin rätt.
Bättre än någon annan kunnen J veta, hvad hon för honom gjort.
Och nu har den menediske menniskan skickat henne ringen tillbaka.
Är jag väl skyldig att se mitt barn lida och sörja?
Kunnen J säga det, mäster Sigfrid?
Mycket god och hjelpsam hafven J varit emot min stackars dotter, då hon hade så mycken svårighet att få denne samme herr Enevald till lifs, och att få honom vårdad.
Derföre beder jag eder ock nu: hafven J gifvit bröd, så gifven ock smöret dertill, hafven J hjelpt henne då, så hjelp nu ock, att hon må få rätt!
Måtte väl högvördige biskopen, mäster Erik, gifva henne upprättelse och ålägga herr Enevald att uppfylla sitt löfte att äkta henne.
Skall hon lida nesa och skam, för det hon blifvit fattig?
Skall hon derföre öfvergifvas och smädas, liksom den, som ondt skulle gjort?”
”Det är sålunda er mening att biskopen och domkapitlet må ålägga honom att hålla sitt löfte och gifta sig med jungfrun.”
”Mig synes, att hans högvördighet denna gång icke skall kunna neka mig rätt, då jag kan skaffa vittnen på, att herr Enevald lofvat henne tro; och då jag äfven kan åberopa eder, som vet huru kärleksfullt hon betett sig emot honom.”
”Gillar jungfrun sjelf, att söka förmå honom hålla sitt löfte?”
”Sigrid var ännu nästan ett barn, då han trolofvade henne”, svarade fru Metta, undvikande ettdirekt svar, ”hon har nu länge fäst sig vid honom, såsom sin blifvande herre och man.
Hon lider alltför mycket af den sorg och nesa han tillfogat henne, att icke hon gerna skulle vilja hafva allt godt igen.”
Mäster Sigfrid satt en stund i djupt begrundande.
”Underbara äro visserligen vägarna!
I sanning, icke förmå menniskor ändra hvad som förut bestämdt är.
Icke ljuga stjernorna, icke bedraga handens tecken.
Klarligen framstår huru fåfänga alla våra försök deremot äro!
Och likväl beror det ju af menniskan att handla efter sin fria vilja, och icke bestämma stjernorna om vi skola handla rätt eller fördömmeligt, men fåfängt skall dock äfven detta aflöpa och just så mycket klarare för mig uppenbara förutseendets sanning, då jag sjelf vill arbeta på att förhindra dess uppfyllelse.”
Fru Metta stirrade på mäster Sigfrid under det han talade, undrande på hvad höglärdhet som kunde ligga i de för henne obegripliga orden.
Men nu vidtog han åter: ”Nåväl, jag vill vara eder till den tjenst jag kan och förmår, och skall för eder lägga mitt ord i vågskålen, till den tyngd det kan hafva.
Dock hvad mäster Erik beträffar, så är han icke i stånd att denna gången för eder något göra; ty han är nu sjelf en fattig fånge, af hertigen inför riksdagen anklagad för högmål och andra brott, såsom den der stått på konung Sigismunds sida.
Domprosten, herr Peder Melartopeus, är nu den som embetet förrättar.”
Fru Metta hade erhållit kallelse att inställa sig inför det högvördiga domkapitlet i Åbo. Herr Enevald
Fincke var likaledes kallad för att besvara hennes påståenden.
Domprosten hade redan infunnit sig i kapitelhuset, likaså ett par af de andra kapitelherrarne, men timman var ännu icke inne, sessionen icke begynt, hvarföre de andlige fäderne samtalade om ämnen, som icke berörde de löpande ärenderna för dagen.
”Vördige herre”, frågade nu en af kapitelherrarne, ”hafven J icke försport något om hans högvördighets, mäster Eriks, sak?
Vi hafve i våra hjertan mycken oro för honom; ty ehuruväl vi intet ondt veta honom kunna tillmälas, så har han dock varit en konungens man alltid, och detta torde vara nog att fälla honom.”
Domprosten runkade smått på hufvudet och svarade: ”just i dag har jag emottagit ett bref af mäster Hans, som är vid riksdagen, och lofvat skaffa mig underrättelse derifrån, om hvad som anginge mäster Erik; så vidt detta möjligt vore.
Han skrifver nu, att Hans Furstliga nåde anklagat biskopen för att hafva bortgett pastorater enligt konungens order, utan att förfråga sig af regeringen i Sverige, samt sökt råd hos papister och konungens anhängare, varit med dem i umgänge, och förmanat presterna och åhörarne till trohet emot konungen, den sanna religionen till förtryckelse, hvarigenom han hulpit att bryta konungens ed, derigenom konungen är kommen om land och rike, jemte mera sådant.”
”Hvad har väl hans högvördighet haft att andraga emot dessa något besynnerliga anklagelser?”
”Dels med åberopande af vittnen på sin oskuld, dels med motbevis.
Konungens ed förklarade han högtidligen sig aldrig hafva brutit, hvarken med tanke, ord eller gerning, och sålunda ville han sig för alla åklaganden undskylla.”
Struensee
Förut utkomna arbeten
af AXEL LUNDEGÅRD:
Novelletter.
(1885.)
Röde Prinsen.
(1889.)
Viktoria Benedictsson.
En själfbiografi ur bref och anteckningar.
(1890.)
La Mouche.
(1891.)
Titania.
En kärlekssaga.
1:a uppl. (1892.)
2:a uppl.
(1895.)
Stormfågeln.
En historisk silhuett med bakgrund och ram.
(1893.)
En konstnärs saga.
(1894.)
Tannhäuser.
En modern legend.
Fru Hedvigs Dagbok. (1895.)
Dikter.
(1896.)
Af ERNST AHLGREN och AXEL LUNDEGÅRD:
En berättelse.
(1888.)
Den Bergtagna.
En kärlekens tragedi.
STADSLÄKAREN I ALTONA
(Altona.
Sept. 1762.)
Ty jag säger eder, att tiden är ond och domens dag är visserligen nära!
Prosten i Altona, konsistorialrådet Reichenbach, predikar för ett sällskap af troende, som stämt möte i hans hem.
Han står på en upphöjning i den aflånga salen, hvars tre fönster vetta mot kyrkoplatsen.
Genom de små rutorna, som skifta i grönt och violett, faller det ljus öfver hans drag.
Han är en magerlagd man med ett blekt och strängt ansikte under en hög panna, klufven af ett veck mellan ögonbrynen.
På hans hjässa tronar en gammalmodig peruk, som faller på sned då han andaktsfullt och innerligt knäpper sina hvita händer framför bröstet och lyfter sin blick mot det låga taket.
Alla de närvarande lyssna uppmärksamt till hans ord, ty han är en väldig botpredikare, bekant icke blott i staden utan också på landet, öfver hela grefskapet Rantzau och herrskapet
Pinneberg, för den kraft, hvarmed han svänger lagens gissel öfver människornas själar, i kamp mot tidens ondska.
– Ja, tiden är ond.
De goda traditionerna från högstsalig konung Kristian VI:s dagar hållas icke längre i helgd.
Det exempel, som då gafs från höjden, hade verksamt bidragit till utbredande af kristligt sinne så väl i hofvets närmaste krets som ock öfver landet och hertigdömena.
Nu däremot börjar otrons hydra lyfta sina tusentals hufvuden rundt omkring; men därför hotade också nyss Herrans straff i form af krig och örlig.
Helt visst kan straffdomen ännu fullbordas, liksom för femtio år sedan, då svensken Stenbock förvandlade Altona till en rykande askhög.
Mörkrets furste begagnar sig ofta af människor för att utsprida otrons gift och utföra sina onda planer.
Slika djäfvulens brygdmästare på jorden äro fulla af svek och list, men ha ett vinnande väsen och lägga sina ord så väl, att de nästan göra intryck af sanning.
En sådan djäfvulens brygdmästare lefde i England för mer än hundra år sedan och bar namnet Locke. I Frankrike har det under de senare årtiondena uppträdt en hel härskara af slika djäfvulens skaffare, hvilka falskeligen benämna sig filosofer.
En af dem, som bekämpar religionen med en helvetisk ifver, anses icke dess mindre af sina förblindade landsmän som en vis man, ja aktas till och med af furstar.
En annan, som utgifvit en skrift af den art, att bödeln offentligen måste bränna den, lär icke dess mindre ha innästlat sig i en högvälboren familj och äktat en grefvedotter; och en tredje har redan för ett tiotal år sedan drifvit sin gudlöshet så långt, att franska regeringen måste inspärra honom i ett fängelse, såsom en för samhället vådlig person.
Men – tyvärr! – det är icke endast i Frankrike, som sådant timar.
Det är knappast ett år sedan alla de närvarande med smärta och grämelse måst bevittna, hurusom en af stadens egna borgare fördes fängslad till Kristiansö, därför att han författat en hädisk skrift.
Och detta var en man som yfdes öfver sin bildning och som var sekreterare vid vetenskapsakademien i Hamburg!
Om någonsin en djäfvulens advokat gjort skäl för sitt namn så är det denna beryktade advokat Schade, som icke aktat för rof att offentligen framlägga sina så kallade »Bevis för, att metafysiken är den sanna teoretiska och praktiska religionen».
Mot denna skrift riktar konsistorialrådet en ljungande bannstråle, hvarefter han med hårresande allvar skildrar det straff, som författaren skulle komma att utstå i ett kommande lif.
Predikanten fördjupar sig i en detaljerad beskrifning af de eviga kvalen, hvilka han skildrar med en så skrämmande åskådlighet, att kvinnorna börja stöna och snyfta högt.
Då blir han själf lugnare, trosnitet dämpas till vemod, och han låter andens flammande svärd sjunka.
– Ja, visst är det sant, att gudlösheten breder ut sig, och med smärta måste det bekännas, att de högre klasserna icke alltid föregå med godt exempel i kristligt lefverne, ty otrons gift verkar också på samfundets högste.
Dock finns det ännu – Gudi lof! – lysande representanter för den brinnande fromheten vid högstsalig konung
Kristians hof – predikanten bugar sig vördsamt för friherre Söhlenthal och hans gemål – ehuru de flesta här församlade Jesu barn äro af ofrälse börd, ty den sunda, ofördärfvade medelklassen utmärker sig nu som alltid genom sitt kristliga sinnelag, och gifve Gud, att det aldrig må förändras!
Att vetenskapen står på religionens sida därom påminnes man lifligt af doktor Unzers, den framstående läkarens, närvaro.
Själfva hans namn är oss föröfrigt en glädjande påminnelse om, att han är en af de våra!
Uttrycket i konsistorialrådets ansikte har blifvit fridsamt och mildt; vid de sista orden upplyses det till och med af ett blekt småleende.
Så förmörkas det åter, och han lyfter sin hand mot pannan, liksom för att jaga bort en ond tanke; då handen åter sjunker, ha ögonen återfått sin fanatiska glöd, och hans röst darrar af återhållen vrede:
– Ja, älskade kristne, den sanna vetenskapen blommar alltid på religionens mark!
Men det finns en klokskap, som falskeligen bär vetenskapens skylt – han är en bedragare, om han än har diplom!
Jag tänker med kristligt medlidande, men också med kristlig harm, på en annan läkare, som genom sitt gudlösa och osedliga lif väcker allmän förargelse i vår församling.
Jag vill icke besudla mina läppar genom att nämna hans namn.
Det namnet är oss för öfrigt dyrbart och kärt genom vår broder i Kristo, Adam Struensee, min företrädare som denna församlings herde.
Innan den gudsmannen kallades bort härifrån till ännu större plikter och ett ännu rikare verksamhetsfält, såg han sig, som bekant, nödsakad, att offentligen från predikstolen nedkalla himmelns straff öfver sonens gudlösa lefverne; men det hjälpte icke, ty sonens hjärta är visserligen förhärdadt och ännu alltjämt vandrar han med stora steg på den breda vägen, som leder till evig fördömelse – – –
En ung man reser sig plötsligt i den kristliga församlingen och ropar med gäll halsröst:
– Amen!
Alla se på honom med fasa; några af de yngre damerna också med nyfikenhet.
Hans drag förråda en häftig, uppbrusande vrede, och de små, svarta ögonen gnistra i det koppärriga ansiktet, som prydes af en nyckfullt danad näsa och en liten, impertinent mun.
Hans mörkblå rock sluter sig elegant till figuren, och kråset pöser som fjädrarna på en stridslysten tupp, då han spänner ut sitt bröst.
Peruken sitter käckt på hans lilla hufvud, med ett par konstnärligt ordnade kruslockar ofvan öronen och en liten utmanande piska nedåt ryggen.
Det hviskas och tisslas: hvem är han?
Kammarjunkare Enevold Brandt.
Assessor auscultans vid högsta domstolen i Köpenhamn.
För tillfället hemma på besök hos sin mor och sin styffar, administratorn i grefskapet Rantzau, friherre Söhlenthal.