Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Må man icke svara mig, att vi redan hafva denna folkbeväpning ; ty den står nu endast på papperet, och dermed nöjes jag visserligen icke: den måste finnas i verkligheten, stående fullt ordnad, fullt rustad, fullt stridsbildad; ynglingarne färdige att genast skynda dit faran men också äran kallar; de äldre, i början blott samlande sig hotande på afstånd, roen ändock fullt redo att vara med om att slå de sista afgörande slagen.
— Då jag så lifligt önskar ernåendet af detta vackra mål, måste jag äfven vilja medlen, som skola föra mig dit.
Främst bland dessa står undanrödjandet af de många och stora förhinder som stänga vägen.
Bland dessa hinder åter är icke det minsta, att få Svenska folket att gifva sitt ja; må man icke heller här säga mig, att detta ja redan är gifvet; ty först vill jag att detta ord skall blifva icke blott en död bokstaf, utan också fullt af lefvande anda, d. v. s , att hela Svenska folket skall med fulla krafter af dess innersta öfvertygelse om nyttan, och hänfördt af lågande känsla för det snara utförandets oundvikliga nödvändighet, gifva sitt fria, bestämda, verksamma samtycke.
Ett af de skäl, och icke det minst talande, hvarföre man ännu tvekar, är fruk - Den 14 Mars. tnn alt med denna soldathop blifva förblandad, som, legd och pryglad, ieke förmår åt krigarens yrke gifva det höga anseende, som borde och annars kunde dermed vara förenadt.
Ty mången far, som gerna skulle sända sin son döden för fäderneslandet till mötes, fruktar dock att skicka denne till caserner, der han kan löpa faran att, uppdragen på en biink, som en hund, piskas till slafvisk lydnad.
Ja, jag vädjar till hvar och en här närvar., som har en son; hvilken skulle icke fasa att veta, att dess barn underkastas skymfen af en sådan behandling; blotta tanken på möjligheten deraf måste vara förskräckande!
Kmnmen då dervid tillika ihåg, alt för den höge som för den lage, för den fattige som för den rike, måste lagen vara lika; hvarförutan J kunnen vara säkre, att hederns känslor ofta äro lika varma under bondens tröja, som under adelsmannens rock!
Också inom intet annat folk, som frivilligt lemnat hela sin ungdom lill sitt lands försvar, finnes denna icke vara skyddad för det godtyckliga våldet af de allt menniskovärde förnärmande kroppsliga bestraffningarna.
Det vore ej värdigt den sedan urminnes tid frie Svensken, att härifrån ensam göra undantag; såsom slaf kan han aldrig, under ingen period af sin lefnad, någonsin vilja blifva behandlad.
Som jag hoppas, skall den dag här en gång komma, då Sveriges ungdom och Sveriges krigshär blifva lika betydande ord; men då bör redan prygelstraflet ur Svenska krigslagarna vara långt för detta ulstruket.
Må derför 1840 års Ständer, hvars sköna uppdrag det blifvit att lägga grunden till de många reformer, som inom vårt älskade fosterland äro oundvikliga, om framtiden skall kunna tillföra det lvcka och trefnad, då de komma ihåg, att af allt står alltid i främsta rummet tryggandet af vårt sjelfbestånd, derföre ej bland sina många andra vigtiga göromål glömma utaf, att till K.
M. ingå med den önskan, att genom bestämd lag prygelstralfet måtte varda ur krigsarliklarna borttaget.
För mitt omdöme är denna fråga, vi nu här öfverlägga örn, redan fullständigt afgjord.
Ty då bevisadt blifvit, att Sveriges försvar måste stödja sig på allmän folkbeväpning; och att, på det alla skola vilja i denna ingå, också alla der måste vara för all förnedrande bestraffning skyddade: så står hvad mera i denna sak kan anföras för mig blott i andra rummet; och i val emellan ett högre bud och ett lägre, anser jag man aldrig bör tveka.
Men för deras skull, som så gerna hålla sig fast vid det goda gamla, och frukta att deri göra icke ens någon till förbättring ledande förändring, vill jag dock gå närmare in i ämnet, vill fortsätta, för att söka bevisa, att någon fara alldeles icke skall uppkomma, utan att ordning och disciplin inom Svenska annesen, minst lika bra, utan som med prygel skall kunna bibehållas.
1798 års krigsartiklar, om ock ej skrifna med blod sorn 220 Den 14 Mars.
Drakos lagar, aro doct nära nog lika grymma som dessa; om hängning eller halshuggning, om spö eller gatulopp talar mest hvartannat stycke.
Till deras ursägt måste dock ihågkommas, att, när de utfärdades, bestod en stor del af Svenska armeen, nemi. nästan hela den värfvade, af ett frän alla trakter af landet liopskrapadt nfskum; de som nu fylla correctionshus och arbetscorpser, stodo då i dess leder.
Nära samma förhållande ägde ännu år 1812 rum; och det var väl derföre som K. M., — när R.
St. detta år till honom afgåfvo sitt samtycke till det förslag om en allmän utskrifnings åtagande, som till dern hade blifvit framstäldt, och dervid nära som ett villkor läto detta sitt samtycke åtföljas af den önskan, att K.
M. täcktes genom bestämd lag föreskrifva, att beväringsmanskapet ej, i och för fel i tjensten eller utan föregången laglig dom, må kunna bestraffas med nesliga eller kroppsstraff af hvad beskaffenhet som helst, och ej underkastas andra militärisk» bestraffningar, än arrest, correction och dödsstraff, —• då icke lill denna önskan kunde lemna sitt nådiga bifall; ty det hade varit svårt att stifta särskild lag för beväringskarl, som för samma sak skulle gå att strida i samma led med den värfvade soldaten.
Men för det den värfvade härens sammansättning då var sådan, alt, för dess skull, äfven den bättre soldaten måste underkastas möjligheten af en mycket för hård , ja för grym behandling, följer deraf alldeles icke, att ännu samma förhållande ager ruin: ty de strängare villkoren för antagandet hafva nu redan sedan längre tid bestått; de soldaten erbjudna förmånerna hafva derunder blifvit vida större, behandlingen vida mildare än förr; derigenom äro lederna vordna mera sofrade från oduglingar och vanartingar, och deremot mera fyllda med godt och ordentligt folk ; och jag känner corpser, som äro nästan uteslutande sammansatta af sådant.
Säkert skulle det vara ännu bättre, blott de tvänne orden, ’’capitulation och prygel”, kunde helt och hållet strykas bort ur den Svenska militär-nomenclaturen; ty det luder smutsfläckar fast, sedan gammalt, vid båda dessa ord.
Det ärsannt,att många fel inom alla dessa corpser, huru de än må vara sammansatta, dagligen begås, och allt framgent skall så ske; men att fela är menskligt, och det kan derföre aldrig förekommas.
Felen måste dessutom inom militären alltid blifva talrikare; ty der förbuden äro mångfalldigade, blifva öfverträdelserna det naturligtvis också.
Alt hvar som helst, och huru de ock visa sig, minska dessa sednare så mycket som möjligt, blir alltid hvarje lagstiftares liufvudsyfte; om målet äro alla ense, men om sättet att vinna det, äro tankarna deremot vidt åtskiljda.
Sedan fordom har man länge utgifvit — afskräcka och bestraffa — vara det enda sättet; sednare liberalare åsigter sätter förekomma och förbättra i stället; och jag är glad, att i detta som i så många andra fall hylla en nyare tids idéer.
Den »4 Mars. 121 Den fattige bondens, handtverkaren eller torparens son fyller ännu alltid nästan uteslutande den Svenska krigshärens leder, såsom lian gjorde för 3o år tillbaka.
Det är samma element; men jag vädjar till hvar och en här närvar, militär, som redan då var i tjenst, om de icke alla utan betänkande skola erkänna, att Svenske soldaten nu är vida lättare att behandla, att lära lyda, att vänja vid ordning, att inöfva till sina åligganden än då, — och framför allt, att han, till sitt enskildta lif, till sin moralitet, är utomordentligt mycket förbättrad; åtminstone ar det bestämdt förhållandet med den varfvare.
I afseende på den, har jag om förr och nu fullkomligt tillförlitliga underrättelser.
Hvarifrån då denna skiljaktighet?
Jo, otvifvelaktigt derföre, att han nu är väl född, väl klädd och vida mildare handterad, emot hvad han fordom var.
Han måste icke mera söka sitt uppehälle endast på krogar, der sund föda oftast saknades, men der brännvinets lockande förderfliga inbjudning aldrig kunde undvikas, aldrig emotstås; han stryker nu icke mera halfnaken utåt vägarna, att tigga sig fram till permissions-orten; han hänges ej mera uppå pålar att spöas, nödgas ej mera springa fram emellan utställda leder af egna kamrater, att af dessa barbariskt hudflängas.
För mig är det fasansvärdt att tänka mig, att denna teckning af hvad som varit verkligen är sann; och jag är innerligen glad, alt hvad som nu är icke med så mörka färger skall kunna afmålas', om ock ännu mången svart skugga derifrån behöfde borttagas.
Dock äfven detta ohyggliga gamla hade sina försvarare; månge då herrskande exercis- och tjenstepedanter trodde ingen excercis möjlig, utan att profossen skulle vara tillstädes med spöknipporna, — ingen disciplin, utan att gatloppens undergörande kraft skulle vidmakthålla den; påstodo dessutom, att det gjorde soldaten godt att svälta, han skulle derigenom bättre uthärda krigets strapatser; och att, om han som en trashank stundom vandrade utåt landsbygden, så kom han ju en annan gång så mycket grannare dit, då han som värfvare skulle söka locka de enfalldige, som kunde låta narra sig af fåfänglig! prål.
Allt detta är nu förändradt; men den spådda faran har icke visat sig, utan tvertom i stället allt godt deraf härflutit.
Svenska värfvade armeen är vorden bättre, icke sämre.
Och det är ju naturligt, att sedan bra, ordentlige, dugtige karlar kunde vilja frivilligt anmäla sig, blef möjlighet att afvisa alla dåliga, opålitliga, odugliga.
Månne icke samma lyckliga resultat skulle visa sig, om vi gingo ännu ett steg längre och nu alldeles afskalfade prygel, så väl som år 1812 spö och gatlopp; månne icke de som i dag ifra för det förra straffets fortfarande, nödvändiga bibehållande, skulle blifva lika olycklige profeter, sorn de, som fordomdags af alla krafter talade emot de sednares utstrykande ur våra krigslagar?
Jo visserligen skall det så gå; och 3o år härefter skall kan - 323 Den 14 Mars. ske någon med samma afsky och förakt på detta rum tala om det fordna prygelstraffet, som jag 1 dag talat om spö och gatlopp.
För alt så ännu lättare vinna det resultat vi åsyfta, — god ordning och disciplin inom vår annee, — låtom oss äfven vidare fortgå, på en annan bana, men allt i samma riktning och ledande till samma mål, sorn vi för kort lid sedan börjat beträda.
Låtom oss nemi. fortsätta att åt våra soldater söka gifva den största möjliga, icke allenast fysiska, utan och intellectuella utveckling.
I stället för att inom våra garnisoner hittills blott laster och oseder lärdes, må hädanefter der endast kunskaper och duglighet förvärfvas.
Hellre än att låta använda de fria dagarnas lediga stunder till lättja, dagdrifveri oeh oftast fruktlöst spejande efter en ringa arbetsförtjenst, som straxt derefter skulle på liderlighetens tillhåll förstöras, må de i stället begagnas, några, att, genom ständigt förnyade kroppsöfningar, göra den till uppfostran emottagne ynglingen härdad, stark och smidig; andra deremot a11, under oaflåtliga bemödanden till (örståndets, minnets och den moraliskt-religiösa känslans utbildande, reda hans begrepp, rikta hans vetande, stadga hans karakter.
Må vi.
Svenske officerare, så för stå den vackra rol ' i hafva att spela, och vårt förut sköna kall skall blifva ännu afundsvärdare; vi skola då blifva den Svenska ungdomens ledare, i fred till de framgångar, som aldrig trytande arbetslust, väl ordnad, rätt använd, ihärdig kraft aldrig underlåta att skänka; i krig till dem, som blott köpas med de ädlaste ansträngningar, den mest oegennnyttiga, blinda sjelfuppoffring af den härdade, starke mannen.
Ja, låtom oss blifva vårt folks lärare till allt godt, nyttigt och vackert; och vi skola få fuller nog af dem, som icke behöfva prvglas, för att väl uppfylla sina skyldigheter!
Den slafvisk» lydnaden, den går kanske förlorad, den till ytterlighet drifna pedantiska punktligheten kanske också; men livad dermed sker för skada, vet jag icke, ty den förra står möjligen stundom lugn midt i hetaste elden, — men ej kastar den sig glad med enthusiasmen, lågande hänförelse hvarje fara till möte, — och den sednare lossar kanske sin generalsalfva just i rätta första hundradelen af secunden, men ej skjuter lian i pricken på 600 stegs afstånd.
Ordnad, samlad mäste den lefvande kraften vara, men ej gjord blott till död machin, och minst af allt går det an att qväfva den fria andens friska lifsflägt i den krigshär, sorn uteslutande egnas åt eget lands försvar; ty der mäste patriotismens heliga låga brinnå så skär och ren inom hvarje bröst, att hvarenda krigare offrar hela sin varelse, alla sina tankar, ord och gerningar för den gemensamma goda saken; och då mäste lian också kunna någon gång få hafva en egen tanke, säga ett fritt ord och göra en tapper gerning utom på commando.
— Soldater, så inom garnisonen 'behandlade som bär ofvan af mig önskadt blifvit, skola nästan alla lemna den förbättrade, insen för - Den 14 Mars. 223 samråd, och enär de, blifne mera kunnige, duglige, driftige, återgå till sina fordna yrken, skola de haft gagn, ej skada af sin korta frånvaro derifrån.
Jag säger korta frånvaro, ty lång får denna visserligen ej hafva varit för flertalet utaf dem åtminstone; det vöre
Idoli att onödigt skapa en mängd af tärande medlemmar i samhället, och det skulle i ingen mån lända sjelfva krigshären till någon fördel.
Ty hvad denna behöfver, är, utom ett utmärkt dugligt och kunnigt befäl, blott en tillräcklig stam; och föga talrik kan denna vara, blott den är fullkomligt säker både till moralitet, lill disciplin och till krigsbildning.
Men sådan kärna ar också oundgänglig; att förskaffa sig och bibehålla den må ingen kostnad skys, ty alla de månge nykomne unge oerfarne behöfva dessa eliter, dessa veteraner att samla sig omkring.
De behöfva dem till föresyn och efterdöme, till taflan och uppmuntran.
Desse stamsoldater, desse monitorer i krigets och fredens sammansatta elementar-vexelnndei visnings-skola, de böra vara väl betalde, till egen belöning för förvärfvad duglighet och pålitlighet, samt för att hos kamrater och främmande stå i bättre heder och högre anseende.
Framförallt bör deras ålderdom vara skyddad för behofven, att, när åren trycka, lederna styfna och viljan slappas, och den dittills så raske duglige krigsmannen ej mera kan tjena sin kung och sitt land, han derföre ej må blifva utstött och föraktad, ej afspisad med den lumpna spotlstyfvern af endast ett par knappa skillingar om dagen, tvungen att i uselhet och i nöd tigga sig sitt bröd.
För att kunna mer sporra soldaten att väl uppfylla sin pligt, förutsätter jag att, då man i alla andra hänseenden, enligt af mig utkastade ideer, så väl bemöter honom, man då ej heller förglömmer hvilken mäktig driffjäder äran är, icke allenast till stora gerningar och tappra bedrifter på krigets blodiga fält, utan och tillden blygsammare täflan om kunskaper och duglighet inom det fredliga garnisonshemmet, och att de hederstecken, som äro, när rättvist förvärfvade, en vacker symbol af den vunna äran, komma att ofta smycka den ringare lydandes bröst, så väl som elen högre befallandes.
Jag resumerar nu mina.yttrade åsigter: höj soldalen öfver de materiella behofven; lär honom älska snygghet och ordning, ja till och med prydlighet; vänj honom vid oafbruten sysselsättning under ständiga öfningar; gif styrka och ledighet åt hans kropp, odlande hans själsförmögenheter; väck hans kunskapsbegär, då han visar sig pålitlig, duglig och utmärkt i alla sina förhållanden och åligganden; belöna honom derföre med högre maleriglla förmåner, så väl som med utmärkelser och distinctionstecken; samt framförallt, försäkra hans ålderdom för nöd och fattigdom: och jag svarar för, att så mycket skall vara gjordt för att förekomma fel och öfveiträdelser inom militär-ståndet, att prygelstraffet sannerligen ej skall behöfvas, för att afskräcka ifrån att begå dem.
Den 4 Ma rs.
Alla öfverträdelser kunna dock ej förekommas.
Straff måste derföre finnas, de mäste inom militären vara stränga, i afseende på allt, som rör krigslydnaden; men för alla andra fäll vet jag ej, hvarföre de behöfva vara det mera för soldaten än för andra menniskor, oaktadt visserligen en hel mängd saker för de förra äro och också alltid böra vara förbudna, som för de sednare äro tillåtna.
Men det gör blott hela krigslagstiftningen sträng, icke de särskilda lagarna derinom.
Men det är oeftergiflig!, att straffet följer förbrytelsen genast i spåren; deraf den extra judiciella bestraffningen, som dessutom är oundviklig att stärka lydnadens band, och derföre borde tillhöra hvarje befälhafvare, fastän på modifieradt sätt tillämpad för olika grad.
Men då det är nödigt att gifva åt godtycket så mycken makt, så mycket bestämdare böra gränserna vara uppdragna, inom hvilka det får röra sig.
Och som hedern är själen inom militär-ståndet, så bör hvarje angrepp på den, äfvensom af befallande emot lydande begånget, vara en den största förbrytelse.
Men detta erkännes aldrig fullt, så länge den förre har makt att så bestraffa den sednare, att dennes raenniskovärde derigenom ncdsättes; att som ett djur blifva behandlad, mäste alltid så anses, — således äfven af detta följer, att prygelstraffet måste försvinna.
Det kan dessutom aldrig finnas inom en lagstiftning, der hedern skall vara lifselementet.
Den ena förjagar det andra, och tvertom; det är ovillkorligt.
Skall derföre något kroppsstraff inom en aimee behöfvns för någon viss del af denna, så bör denna del helt och hållet frånskiljas och utgöra en corps för sig sjelf; annars smittar den det öfriga.
Jag förenar mig i allo med motionären, önskande att prygelstraffet helt och hållet och med det snaraste inom Svenska armeen måtte afskaffas.
Hr Mannerskants fortfor derefter muntligen:
Slutligen får jag tillägga, alt jag icke uppgifvit något sätt, hvarpå bestraffningen inom armeen skulle ske, derest prygelstraffet blefve afskalfadt; emedan jag trott, att, sedan man blott väl afgjort principen, huruvida sådant straff skall finnas eller ej, man nog skall finna utväg för ett annat bestraffningssätt, i det afskaffade prygelstraffets ställe.
Med samma skäl som den siste värde talaren, anhåller äfven jag om Ståndets öfverseende, då jag nu uppträder för att yttra mig i detta ämne.
Förevar, fråga ang:de prygelstraffets afskaffande delar lika öde med de flesta andra, deruti alt mycket kan sägas både för och emot densamma.
Att framdraga alla dessa argumenler, öfverlemnar jag åt andra med större förmåga; och då ett omdöme utan motiver också synes mig utan värde, så vill jag för min del endast uppehålla mig vid några enskilda satser, hvilka såsom bevisning blifvit använda i niotio - Den 14 Mars. 225 linnen.
Det lifter nemi. deruti., att ”om det är en sanning ”alt inga s t ra fl' äro så ändamålsenliga att använda för mili”tär-ståndets medlemmar, som ambitions-slraffen; så måste ”också prygelstraffet utur krigslagarna helt och hållet bortjagas.
” Häruti finnér jag en logisk oriktighet vara begången; då premissen nemi. ganska väl kan äga rum, utan att conclusionen deraf följer som en nödvändighet.
Jag medgifver, att prygelstraffet är skamligt: men får jag dock erinra, att då skam och heder blott innebära det negativa eller positiva uttrycket af samma begrepp; så följer deraf, att slräfvandet efter något hedrande, och att undvika det skymfliga, leder till samma resultat, likasom det utgår från samma arnbitionskänsla.
På det likväl en ännu större säkerhet skulle finnas mot missbruk af detta straff, anser jag, att en särskild dass borde bildas, dit hvar och en, enligt bestämda stadgar, måste först nedflyttas, innan detsamma kunde honom ådömmas.
För bättre naturer vore säkert fruktan för denna degradering ganska verksam, och för den oförbätterliga torde också prygelstraffet vara nödigt att äga qvar som ultima ra tio.
Hvad åter angår motionärens förmodan, att prygelstraffet lill någon betydlig del skulle vara orsaken till correct.- inrältningarnas befolkning, så tror jag, att den till större delen är oriktig.
De fleste af dem, som tillhört krigsslåndet och komma på correctionshus, äro utan tvifvel sådane, som rymt från värfvade regtten.
Så länge sådana finnas, skola äfven rymningar derifrån äga rum, och den förrymde, som saknar laga försvar och näringsfång, måste naturligtvis ofta tillgripa sådana utvägar till sin bergning, hvilka omsider bringa honom på correct.-inrättningen.
Beträffande den frågan, huruvida beväringsmanskapet i förev. fall skulle vara att betrakta annorlunda än den öfriga armeen, så är den till en del af juridisk beskaffenhet, uti hvars bedömmande jag derföre icke vill ingå.
Dock bör jag yttra den öfvertygelse, att det från militärisk synpunkt svårligen låter sig göra att iakttaga någon skilnad emellan beväringen och den egentliga soldaten, i anseende till dea enhet, som bör äga rum för bibehållande af disciplin.
Den siste värde talaren har framställt åtskilliga vackra åsigter, huru man genom en mildare behandling skulle komma till samma resultater, hvartill hittills strängare åtgärder ansetts nödiga.
För min del kan jag icke fullt gilla dessa optimistiska åsigter, utan tror, att så länge menniskonaturen icke kan frigöra sig från de svagheter, som äga sitt frö i sjelfva dess väsende, dessa fromma önskningar äfven afse ett mål, som man visserligen bör söka närma sig, fastän jag icke vågar hoppas, att det någonsin upphinnes.
Likaledes vågar jag tro, alt den inom krigs-ståndet oundgängligen nödvändiga disciplinen skulle på ett högst menligt och äfventyrligt 4 il- 29 226 Dea 14 Mais. sätt förslappas, om de band på soldatens frihet i tjensten, hvarigenom krigstukten så väsentligen upprätthålles, blefvo lossade så, som den varde talaren menar.
Det later väl, men en gang inne på den banan, är sjelfsvåldet nära, och man vet ej hvar det stannar.
Detta är likväl ej så att förstå, som skulle äfven jag icke önska, att krigslydnaden bevarades med så milda medel som möjligen sig göra later, i hvilket hänseende befälets omdöme torde utgöra den bästa vägledaren, för att lämpa efter omständigheterna.
Då jag afgaf denna motion, fruktade jag, att den skulle röna enhälligt motstånd af dc R. o. Ad:s ledamöter, som tillhöra militär-ständet.
Det var derföre en tillfredsställelse för mig att erfara, det inånga gillade syftningen deraf, samt att till och med flere af garnisons-ollicerarne förklarat, det prygelstraffet ganska väl kunde undvaras, utan att någon menlig följd för disciplinen derigenom skulle förorsakas. 1812, då fråga uppstod om afskaffande af det nmenskliga gatulopps-straffet, lära många svårigheter deremot blifvit gjorda af äldre officerare.
Vår nuvar.
Konungs vishet och ömmande känslor för mensklighet hafva dock besegrat alla betänkligheter i detta afseende.
Då gick det likväl ej an att helt och hållet borttaga allt kroppsstraff för soldaten.
Armeen rekryterades den tiden med nationens afskum.
Jag skall nu korteligen besvara några af de anmärkningar, som mot motionen blifvit framställda.
TJti det anförande, som först upplästes, men hvars sammanhang jag vid uppläsningen ej fullständigt fattade, har blifvit sagdt, att den värfvade soldaten borde njuta deltagande.
Delta är just ett af de motiver, som ligga till grund för mitt förslag till prygelstraffets afskaffande; men huru detta straffs bibehållande skall kunna utvisa något deltagande för soldaten, synes ej vara lätt att inse.
Frih. von Schwerin vill, att prygelstraffel skall bibehållas såsom ett skrämspöke för den värfvade armeen.
Såsom sådant må det för mig gerna qvarstå; men jag har allt hittills gjort mig den föreställning om Svenska soldaten, att han icke är spökrädd.
Ilr Gripenstedts anmärkning 0111 bristande sammanhang emellan premisser och conclusion uti den af honom citerade strofen af min motion; så får jag endast anmoda Hr Gripenstedt att läsa meningen till punkt, då jag är öfvertygad att han skall tagas ur sin förvillelse.
— Är det åter Hr Gripenstedts mening att påstå prygelstraffet vara ett ambitionsstrafl', så medger jag, att den af honom omnämnda slutföljden icke är riktig.
Hjertås uppgift, det Ständerne skulle hafva utan
Den 14 BI a r s. något förbehåll öfverlemnat åt K.
M. att ställa beväringsmanskapet under krigslagarna, är ett misstag.
St:s und. skrifvelse härom till K. M. af den 3 Juli 1812 lyder sålunda: ”Ytterligare anhålla R.