Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag utbeder mig att härvid endast få anmärka, att i England, hvarest Rörelse-Capitalet är öfverflödigt och enligt nyligen kungjord uppgift blott i Banco-Noter belöpande sig till öfver 20 Millioner Pund Sterling; enskilta Personers Assignationer likväl äro tillåtna samt nyttjas allmänt i Penninge transactioner, utan att någon olägenhet deraf försports.
Tillika får jaa, i anledning af hvad en värd Ledamot Herr Stråle, i afseende på Herr Morath» Den 1 April. 29 Motion yttrat, erindra, det jag icke finnér att någon Stånds-Ledamot kan vägras, att när som hellst under Riksdagens lopp väcka en Motion, så snart den står såsom denna, i ett omedelbart sammanhang med en, innom den tid sorn “t 6 § Riksdags Ordningen föreskrifver, väckt Motion, eller med redan upptagne ärender.
Vid de Yttrander, sorn tvänne värde Ledamöter afgifvit, anhåller jag att få göra några erinringar.
Om jag ej förstått Herr Stråles mening orätt, så anser han en allmän fara ligga i Assignationernes egenskap af offentlighet; deraf han tror att de möjligen kunde öfvergå till egenskap af Mynt, och således utgöra en fö ökning i Rörelse-Capitalet, som han anser skadlig.
För min del kan jag ej inse, att Assignationer kunna äga annan, eller större offentlighet, än alla Reverser till Sedelhafvaren, eller till viss Man eller Ordres, med hvilka de äga lika grund och lika försvar i alldeles samma rätts begrepp. Intetdera af dessa enskildta Papper kan någonsin antagas i Krono-Uppbörden, eller få annan antaglighet än den, som hvilar på det enskildta förtroendet och följagteligen kan intet heller någotdera öfvergå till egenskap af Mynt; och så länge man intet gerna kan förbjuda någon människa att utgifva Reverser, så förstår jag icke heller med hvad rätt, man kan förbjuda någon att urgifva Assignationer.
Dea Reservation, sora Friherre Stael gjordt, 3o
Den i Apt it* torde kunna undanrödjas genom blott den erinran, att här är icke fråga om att Standerne skulle åt de enskildte Assignationerne lemna en sådan Auctorisation, eller att Stätt* derne skulle vidtaga någon, eller några steg, mägtige att inlocka Allmänheten att anse dem för Stats-papper, deraf sedermera någon ansvarighet kunde drabba Ständerne; utan här äf blott fråga, att icke nu serskildt förbjuda ett sådant begagnande af enskiidta Crediten, som Lagen icke hittills förbjudit, och aldrig bör förbjuda.
Det gifves tusendetals handlingar i enskiidta lifvet, som icke hvarken Lagen ellef Lagstiftande Magten blandar sig med; och vi böra då icke heller blanda oss i denna.
Herr Morath:
I anledning af hvad en värd Ledamot, Herr Expeditions-Sécreteraren Stråle anmärkt, i afseende på Motions-tiden, har jag endast ätt tillägga, det den af mig framställde, är en följd af de, som hos Vällofhge Borgare-Ståndet redan blifvit väckte, och Lagutskottet uti dess ifrågavarande Betänkande besvarat, samt således af den beskaffenhet sed* nare Momentet af J j §. i Riksdags-Ordningen omnämner.
Vid påseende af denna §. lärer den värde Ledamoten kulina öfvertyga sig, att för mitt så beskaffade Motion, Frtescriptions tiden alldeles icke är förliden, och att det varit min rättighet att densamma nu väcka, likasom js-g tror att den både kan och bör blifva upptagen.
Jag ämnar icke fästa mig vid det af Utskottet föreslagna straff för skrifne Assignationers utgifvande utöfver ett visst belopp, utan endast vid sjelfva Aasignationerne, hvilka jag icke anser vara skadliga, dä Penninge-rörelsen redan är alltför mycket inskränkt.
Herr Grefven och Landt Marskalken yttrade, att då'flere Herrar Ledamöter yrkat Återremiss af Betänkandet, ansåg Herr Grefven och LandtMarskalken sig böra hemställa, om Ridderskapet och Adeln behagade Betänkandet, jemte de dervid gjorde Anmärkningar, till Utskottet återförvisa; hvilket bifölls.
Företogs till pröfning Lag-Utskottets den 27 sistledne Februarii afgifne , samt den 24 sistledne Martii eftermiddagen på bordet lagde Betänkande, angående den uti serskildte till Högvördige Preste-Ständet och Hedervärda Bonde-<tändet ingifne Memorial, väckte fråga om skärpande af det nu för tjufnader stadgade straff in. m.
Grefve Hamiltont Gustaf Wathier, uppläste följande: n Den t April.
Vore jag öfvertygad om rigtigbeten af den Lagstiftnings-principe, att härda straff förekomma brott, och afskräcka från deras utöfning, skulle jag intet ögonblick tveka att instämma i det förslag til] Lag-förändring
Utskottet nu tillstyrkt.
Jag vet ailr för väl, att man klagar det stölder de senare åren mycket tilltagit; jag vet ock, att denna klagan icke saknar grund; — men jag tror att egenteliga uppbofvet till detta onda icke bön sökas i Lagens otillräcklighet eller allt för stora mildhet.
Jag är icke ens alldeles viss om böjelsen för lättja, sysslolöshet och utsväfning så mycket tilltagit, att jag lika med Ut-kottet kan deruti finna största skälet för ökade tjufnader.
Fattigdom och brist pä tillfälle till loflig utkomst äio visserligen de vanligaste och mäst allmänna drifFjedrarne till deta brott.
— En annan orsak till dess öfverklagade tilltagande tror jag mig finna i de otillräckliga anstalter till Lösdrifvares tjenliga sysslosättning vi här i Landet äga Af brist på utrymme vid Allmänna Arbets inrättningen i Caslskrona, har man varit nödsakad, att försända sysslolöst folk till Fästningarne och derstädes förblanda med de grofste missdådare , personer, som någon gång lättjan eller odugligh ten , men ofta äfven slumpen och ett oblidt öde nekat tillfälle att erhålla lofligt Näringsfång.
Maj:ts Nådiga Proposition, angående inrättandet af Allmänna Arbets- och Corrections-hus på Borgholms Slott och i Vadstena af den io sistledne
December inhämtas, att å Carlskrona Arbets-hus ej kunnat inrym* mas Den i April. föäs mer än 200 så kallade Police-Arrestanter, och att omkring 400 sådana förvaras å Fästningarne.
När dessa en gång antingen, genom rymning eller elter erhållit lagligt Näringsfång, återvinna sin frihet, huru kan rran val värta att de vidare skola blifva nyttige medlemmat j Samhället?
1 sällskap med de mäst fintlig» hofvar hafva de insupit deias grundsattser , gjort sig ett Studium af deras handtverk, och det första bruk de göra af friheten är art utöfva de lärdomar, de erhållit för att sorn brottslingar åier förverka den.
Sådant är förhållandet ml och sådant mäste det alltid blifva, så länge man af brist på medel eller andra orsaker, saknar Arbets-Inrättningar, grundade på en Plan, som rättad efter den vilsefördés olika grad af vanart mera syftar på dess förbättring än på dess bestraffning.
Då således, efter min öfvertygelse, andr» orsaker än lagom mildhet vållar stöldens tilltagande, återstår att tillse om ändamålet, att minska dessa brott, kati vinnas genom Lagens skärpande.
Detta motsäges af all erfarenhet, och vid ingen Lagstiftning är dess röst meta gällande än vid den Criminella.
Straiifiagarne äro visserligen ett af de säkraste kännetecken, som utvisa en Nations lynne, dess grofhet eller odling.
Vanligen förändra de sig med sedet och" tänkesätt från Barbariska till mildare —* Sådan är alla tiders erfarenhet. 1 öfverensstämmelse häimed hafva ock Riksens Ständer uti en underdånig Skrifvelse till' Kongl. Maj;t Ridd. och Ad, Fröt.
V B. 1 A/d. <j, 6. 3+ Den t April. af den n Julii 1815", yttrat den önskan, att Förslag måtte göras till sådana bestraffningar, som instämma med närvarande tids hyfsning, och som, skiljd från förra tiders Barbari, äro 3fpassade efter en bättre bildning till upplysning och till känsla hos hvarje Individu af dess eget värde.
Hvilka stora skäl hafva väl efter 2:ne års förlopp verkat åsigter så olika dem Folkets Representanter då yttrade?
Må man ej fästa för mycken tro till deu regel, som fordom följdes, och som man ej ännu synes vilja lemna alldeles ur sigte, att det som göres för att afskräcka, kan ej för starkt afskräcka.
Vore den vid en förnuftig Lagstiftning användbar, så skulle ock straffen aldrig kunna vara för hårda, ty ju hårdare , ju mera afskräckande.
De grymheter, sorn fordom vanhedrat vårt Slägte, Tortur, Rådbråkning, Spiktunnor, lefvande Begrafningar, skulle då vara de bästa Correctiven emot brott.
Till mänsklighetens heder må man erkänna att så icke förhålltr sig.
Vi hafva hvarken Auto-daFéer eller Knutstraff, och de brott, emot hvilka dessa Straff i andra Länder varit riktade, äro dock hos oss sällsynte.
Ända till 1809 veskställdes ofta det i vår
Lag påbudna Döds straff å Barna-mörderskor.
Med afseende å de vanliga Motiverna för detta brott, nöd och blygsel, har Kongl.
Majrt allt sedan merendels förskonat den brottsliga till lifvet, och att sluta af deras antal, som sedermera blifvit dömde, har följden varit att Barnamord minskats, så att då 1808, 13 Barnamörderskor i hela Riket af Hof-Rätterne dömdes till döden, har detta antal de sednare åren min - Den 1 April. skats till 5 å 6 högst 8 årligen.
Äfven hos oss har en tid funnits, dä inbroctsstöider straffades med döden.
Genom Kongl Förordningen den 20 December 1745 stadgades, att den som begeck detta brott, skulla utan skonsmål varda hängd, och att Galgar skulle uppsättas å Allmänna Torgen i Stockholm; men elter vunnen erfarenhet att denna stränghet i bestraffningen ej minskade stölden, utan snarare hada en motsatt verkan, och att gröfre brott derjemte ökades, måste man den 1 April 177g upphäfva denna Författning, och återgå till den mildare
Lag, som förut varit och ännu är för sådana brott gäilande.
Flera betänkligheter, hämtade ur andra källor, uppstå äfven mot antagandet af den fö* reslagne Lagförändringeo.
Jag fruktar att den kan leda till resultat, som äro skadeiiga för Samhället:
Jag fruktår nemligen, att brottslingens grymhet skall ökas med Lagens.
Hvilka
Mo* tiver hindra väl vanligen nu Tjufven att derjemte blifva Mördare?
Icke ar det moraliteten eller samvetet, som bos honom höjer sin röst.
Brottet har redan längesedan tystat den — men hart vet, att om än ett olofligt tillgrepp blir uppräck?, kati der försonas med mindre än bilan eller repet.
Följden ar lätt att inse.
Lagen skall förmå honom att blifva mördare, ty han har ej mera än ett lif att förlora, och innom sig har han intet band 36
Den i April. sora bjuder honom att skona andras.
— Om proportionen emellan brott och straff vid ali Lagstiftning bör komma i beräkning, frågar jag om förlusten af ett människo-lif kan matas mot ett olofligt tillgrepp af några skillingar?
Rån, som är ett våld både mot Personliga säkerheten och Egendoms-rätten, är belagt med dödsstraff, men Hof-Rätterne hafva i sådana mål Leuterations-rätt, den de ock nästan alltid utöfva.
Att på sätt Utskottet föreslagit med ett outplånligt marke förse den, som andra gången stjäl, anser jag både orättvist och skadeiigt.
Många exempel gifvas på personer, som nöden eller lättsinnigheten förledt till brott ; nien hvilka vid återvunnen sans, förbättrat sitt lefverne.
Lagstiftarens pligt är att befrämja en sådan förbättring.
Förbättring ar icke mera af honom att vänta, då tecknet af hans brott, sorn icke genom den mäst dygdiga vandel mera kan utplånas, skall följa honom genom hfvet.
Han har intet val öfrigt5 han måste fortsätta att vandra den bana han börjat, och så länge han förmår, söka skada det Samhälle, som förskjutit honom.
Först då, när allt hopp om föt bättring är ute, — när Den 1 April 37 brottslingen är ansedd som ett skade-djur, för hvilket hvar man bör taga sig till vara, kan étt sadant straff vara lämpeligt, och derföre skulle jag hafva instämdt i Utskottets Förslag om det varit inskränkt dertill, att Tjufvar som för lifstiden dömas till Arbete å Fästning, skulle genast vid ankomsten dit, brännmärkas.
Utan anspråk på ofelbarhet i mitt omdöme, och med den fullkomligaste aktning lör andras, tror jag mig visserligen icke genom dessa Anmärkningar kunna verka en förändrad öfvertygelse, hvarken hos Utskottet eller hos de flere vårda Ledamöter af detta Stånd, som jag under enskildta samtal hört gilla dess Utlåtande.
Jag inskränker mig derföre dertill att begära ett rum för dessa uttryck af min enskildta mening i Ridderskapets och Adelns Protocoll.
Framtiden skall, så vida den föreslagna Lagen »ntages, utvisa om jag misstagit mig och om icke allmänna säkerheten mera befordras genom Lagens säkra och kraftiga verkställande, än genom dess hårdhet.
Må det tillåtas mig att tillägga hvad som någon gång tillförene blifvit sagt, att skådespelet af ofta förnyade dödsstraff, som ej af allmänna Opinionen kunna godkännas, sluteligen skall förslafva och förstocka sinnet, och vända den allmänna afskyn från gerningen på straffet:
Att detta är den genaste utväg att hos mängden utplåna alla Moraliska och Borgerliga begrepp om förbrytelsernas otillbörlighet, och att vänja dem att hata ordniDgen, hvars faderliga myn - 38 Den t April. dfghet borde vara ert ämne ej mindre för dess vördnad än dess fruktan.
Åtskillige yttrade härtill deras bifall.!
Herr Pereswetoff Morath: Herr Justitiaj-Rådet Grefve Hamilton har helt och hällit förekommit nvg
— Han har så grundligt och klart fram tällt de skalliga följderna ai en i lörhål-, lande till brottet onaturligtvis grym bestraffning, att Gg tor min de) icke i hufvud saken anser nå-ot mera vsra att tillägga.
Det må endast til'atas mig, vt med ett exempel styr ka hvad den vard Talaren sagt om föreslagne dödsstraffets löij er.
Englands Brottmåls-Lagstifning visar huru en dylik bestraffning till lifvet för tjufnader verkar ännu grymmare brott; ty af de offenteliga uppgifter se öfver föi brytelserna derstädes inhämtas, att sf 18 tili 20 begångne tjufnader, till det pennings belopp hvarvid hängmngsstiaffet är fästat, g å 10 vanligen åttöljas i mord.
Erfarenheten är således i detta så väl som andra fall den säkraste ledaren, och jag tror icke att man med framgång någonsin sökt jätva dess vittnesbörd.
Följden af den föreslagne Lag-förändringen, om den artottes, skulle dessutom blifva den, att en Regering, ädel o.h välviljande som vår, icke annat kunde än ofta gifv3 Nåd från döds-traffet, och hvem känner icke vådan af att äga Den 1 April. 39 Lagar, som i deras grunder nära fröet till sin egen upplösning.
Herr von Hauswolff, Carl Gustaf.- Jag bade väl ämnat vara vidlyftigare vid besvarandet af den fråga, hvilken Hogloflige Lag-Utskottet genom dess nyligen uppläste Betänkande till Riksens Ständers pröfning öfverlemna; men jag har blifvit förekommen af den värde Talaren Herr Grefve Hamilton, som på ett så grundeligt och omständeligt sätt vtderlagt de af LagUtskottet förebragte skäl till den föreslagne Lagförändringen, och detailUradt olämpeligheten att åter införa det för flera år sedan mildt och visligt afskaffade dödsstraff för vanartade personer, hvilka fjerde resan tjufnads-brott föröfva, att det fullkomligt öfverensstämmer med mitt begrepp och min af erfarenheten under mångårig handläggning vid Lagskipningen samlade öfvertygelse.
— Hvarföre jag instämmer uti enahanda tillstyrkande med föibe. malte värde Ledamot, att Utskottets hemställan, om återupphfv#nde af det dödsstraff för tjufvar, som före 1799 varit gällande och uti 40 Cap. 3 §.
Missgärnings-Balken stadgades, måtte ogillas.
Det kan visserligen icke motsägas, att åtminstone den Tjuf, som varder hängd, urståndsättes att sjelf uri sin ådagalagde vanart fortfara; men att Tjufnads-brott genom detta rysliga straff skola förminskas, varder en gissning utan säker grund; emedan det snarare är att förmoda det Tjufven föredrager döden 4° Den i April.
4» framför ett plngsimt lif, utan hopp om Frihetens a ervinnande, så vida den förvända LagSkiprung agde rum, att åt Förbrytare lemna val t af besrr.iffmngs-satt.
1 alla fall 2nsgr jag dödsstraff för så beskaffade förbrytare lika olämprbgt, sorn, att tillära Lfkaren , att vid inträffande smittsam sjukdom gifva Patienten död 5. gry c ken, pä det denne icke mä få recidiv, e:I- r tillfälle att andra besmitta.
Svenska Folket har tillvunnit sig agtning och loford hos Utlänningen för stigande upplysning, hyfsning och mildhet; och mine Herrar! skall- det då vara i detta tidskifte, under det andra civiliserade Folkslag äro derom angelägne, atr aLkaffa och till annan lämpeligare bestraffni. g förbyta förut stadgade dödsstraff; Lägst fiande Magten i Sverige, genom åter-införan. de af nya dödslagar, skail ingifva Utlänningen den prevantion mot oss, att vi återfallit till forntidens möiker och barbari.
— Nej! —Jag kan icke förmoda ännu mindre tillstyrka, att Nationens Representanter vid detta Riksmöte, skola gdva anledning till ett sådant vanhedrande omdöme, som ej annat bör än misshaga hvarje redlig Svensk.
Jig kan ock icke dölja min iörundran öfver den mconsequence i yttrade Principer Los Lagutskottet, hvilken lätteligen Upptä>kes om dess Betänkande, rörande af flere Led,; möt er på/ikad skärpning i straffet för Skogs-f jufnad jrmlörcs med nu ifrågavarande.
Uri det förra anser Utskottet sig icke kunna instämma uti hvid påyrkadt blifvit, förnämligast af den orsak, att emedan Skogstjufnaden årligen tilltagit, skulle för många personer blifva med vanära stämplade, om berörde brott vatda såsom andra stölder bedömde; och efter detta synnerliga medlidande, visar Utskottet i det sednare Betänkandet den lika oväntade hårdhet att tillstyrka, det andra Tjufvar, hvilka fjerde gå gen förbryta sig, skola hängas , emedan det mildare straff, hvarmed 1779 års Kongl, Förordning belägger dessa brott, enligt
Utskottets tanka icke väcker nog skräck och afsky.
Ögonblicket är dock icke nu inne att granska förstnämnde Betänkande; hvadan, med Förbehåll att framdeles, enär detta förekommer, få närmare Utveckla mina tankar, angående Skogstjufnaders hämmande och lämpeliga bestraffning, jag nu tillåter mig omförmäldte
Reflexioner endast för att med exempel bevisa, att ehuru vid Lagstiftning nödigt är, att antagne grundsatser icke stundom följas, stundom åter motsägas, utan alltid vara respecterade, så att brott af enahanda art och beskaffenhet samt immoralite, blifva lika behandlade, och medföra för de felande lika straff och vanära, Högloflige
Utskottets omnämnde tvänne serskildte hemställningar det oagtadt från dessa reglor afvika.
I öfrigt synes det mig lämpeligast, att enär Rikets Ständer vid 1809 års Riksdag funnit nödvändigt och Kongl. Majrt jemväl i nåder bifallit, att en tillförordnad Comité' borde öfverse våra Civila och Criminala Lagar, samt innom viss föreskrifven tid, Förslag till ny Civil och Criminal-Lag, med åsigt af Tidehvarfvets kraf, afgifva till Rikets Representan - 42 Den i April. ters närmare granskning och Konungens Nådiga Sanction; samt detta arbete är under full gång, våra nu gäiiande Lagar måtte, intilldess den nya Lagen varder utarbetad och antagen , förblifva oförändrade, så vida icke en uppenbar nödvändighet i någon omständighet skulle påkalla en skyndsammare behandling:
Och en så b-ådskande, förändring af ifrågavarande Lagrum har icke blifvit visad eller kan jag inse, emedan den sanning icke lärer kunna emot>-ägas, att om Arbetsförmågan lemnäs vidsträcktare tillfälle till verksamhet, och öfverflödet inskränkes innom tillbörlig grans, samt nogare tillsyn iagttagas vid Brottslingars förvarjngs stallen, tjufnader och bedrägerier mäste blifva mera sällsynte, bellst det icke lärer kunna bestridas, hvad med erfarenheten öfverensstämmer, att om stundom medfödde elaka böjelser hos Förbrytare leda dem till vanart, finnas merendels sådana brott vara följder antingen af sysslolöshet eiler af fattigdom och oförmögenhet att annorlunda tillfredsställa de behof, som med lifvets uppehälle äro oskiljagtige eller ock af rådande öfverliöds-vanor tillskapas.
- Att sådana Tjufvar bränmärkas, hvilka varda till Lfstidsfängelse dömde, finner jag nödigt och nyttigt, så vida märket sattes öppet i ansigtet och icke å något doldt ställe, emedan dessa Bofvar, som icke låtit undergånget straff lända sig till varning och rättelse och derföre förverkat lnheten utan att kunna den Den i April 43 lagligen eller genom
Nåd återvinna, böra offentligt utmärkas på det, att om de sjelfva skaffa sig tillfälle att åter intränga i det förolämpade Samhället, hvarest de såsom vantiäjdade och i saknad af nödige resourcer äro f rsatte i tvångsmål att ytterligare Tjufnader föröfva, de mätte fortare blifva igenkände och ertappade samt flere brott af dem undvikas.
Men att Tjufvar, hvilka andra eller tredje gången lagforas, bränmärkas, om än det sker på något doldt ställe, såsom Lag-Utskottet hemsrailt, kan ehuru det visserligen manga gånger skulle medföra nödvändig upplysning för Domaren , som måste bestämma Straffet olika allt efter som det befinnes, att den tilltalade tillförene förgått sig; jag ändock icke gilla, af det skäl , att stundom händer, att straff lander den förvillade till förbättring; men en sådan förhoppning icke kan äga rum, enär brännmärket vore vanärans beständiga insegel, som, ehuru doldt det an åsättes, icke kunde blifva okändt för hans sällskaps-krets och innom hans Landsort samt derföre måste, i stället att förbättra, sänka förbrytaren i föitviflan, hvars följder blefvo itererade brott..
Drt af Utskottet tillstyrkta Rättegångssätt med Tjulvar , finner jag för min del icke böra antag.s, dels af den orsak jag redan haft äran anföra, nemligen att jag anser iämpeligast vara inhämta det förväntade nya Civiloch Criminal Lag-Förslaget, på det en systematisk ordning vid Lagstiftningen i det hela må utan motsägelse i Principer vinnas; dels 44 Den i April. ock derföre, att Författningar redan uikommit, hvilka tillåta Domare, att uti Brottmål afvika ifrån den stadgade vanliga Rättegångs-Ordningen, när serskildre omständigheter dertill föranleda.
Äfven brottslingen har rättigheter, hvilka hvarken kunna eller hora honom betagas, och ibland dessa är den hufvudsakligaste, att, enär han anklagas, blifva hörd och äga tillfälle ej allenast art sig förklara utan ock bemärka sättet, sorn vid Vittnes-förhöret iagttages, nemligen: att vittnen hvarken trugas, tubbas eller lockas till den utsago de afgifva , och att denna varder i Protocollet rigtigt intagen.
— En sådan Brottslings rätt njuter han icke, då Ransakningen anställes i hans frånvaro; och detta undersöknings sätt kan dessutom leda till hvarjehanda äfventyrliga följder; hvarföre stadgande om en allmän förändring uti den nu gällande Rättegångs.Ordning, när fråga är om Tjufvar, synbart bör förkastas.
Men att vid serskildta omständigheter
Domaren må ifrån denna ordning afvika, derom behöfves ej annan Lag-förklaring än de Sradganden, som tili efterrättelse redan blifvit utfärdade.
Friherre Wrangel, Henning.■
Jag anhåller blott att få uppgifva en anledning till de många stölder, hvilka nu mera än förr inträffa, Den i April. 4? härledande sig enligt min tanka från dess höga skatter, hvilka alltsedan 1812 ägt rum och varit så betungande, att åtskillige Åboer , måst gå ifrån sina Hemman.
Herr Cederskjöld., Pehr Gustaf .■ Sedan Grefve
Hamilton fullständigt utvecklat både mina och flera andra Ledamöters tankar, kan det visserligen synas öfverflödigt att vidare yttra sig i detta ämne, men som jag reaan sknfteligen författat mina tankar, anhåller jag att endast såsom ett tillägg till hvad Grefve Hamilton anfört, få uppläsa följande:
Människorna äio alltid och allestädes af Naturen ungefär likartade, och serskiltå Nationers olikhet, åtminstone i afseende på sedligheten, beror hufvudsakeligen på skiljaktigheten i Lagarne.
Mänskliga böjelserna och Passionerna utgöra driffjedren i Stats-Uret:
Lagarne äro pendeln, a£ hvilket ordningen i Urets gång bestämmes.
Förhållandet emellan ett Folks lagar och dess sedlighet är så ovillkorligt, att man af osedligheten i ett Land med säkerhet kan sluta till Lagaraes ofullkomlighet; och tvärtom bör den som känner ett Folks Lagar, ut»n svårighet kunna beräkna graden af detta, om än för öfrigt obekanta Folks sedlighet.
Af den omständighet att Tjufvarnes antal i Sverige årligen ökas, kan man således med säkerhet sluta till någon félagtighet i Lagarne.
Att uppgifva alla de puncter, hvari denna felaktighet består, och huru den bör rättas, tillhör ej det ämne, sam nu är under öfverläggning. 46
Den i April. och skulle dessutom vida öfverstiga min förmåga.
Jag vill derföre inskränka mig till art vidröra blott några få af de puncter, sorn med detta vidlyftiga ämne äga närmaste gemenskap.
Högsta ögnamäiket för Lagstiftaren bör utan tvifvel vara , att undanrödja frestelsen till brott.
När man derföre besinnar, att frestelserna till tjufveri äro brist på arbetsförtjenst och lattja; så Ser man lätt på hvad sätt
Lagstiftaren bör kunna förekomma tjufveri, n-mligen:
Genom öppnandet af utvägur till förtjenst, och genom lättjans tvingande till arbete.