Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var en snösmältningsdag tidigt på förvåren, takdroppet glittrade i solen, på gatan bildades blanka sjöar, som speglade blått, och öfver husens skorstenar och tak lyste det blått af en blek vårhimmel.
Den vårens luft jag andades in tycktes mig en balsam och ett läkemedel mot den hemliga sorg, som vid denna tid förgiftade min själ äfven i drömmen.
Likväl kände jag en viss oro.
Var jag verkligen ensam?
Jag hade en känsla af att någon gick vid min sida, men jag såg icke klart hvem det var, ty han höll sig oafbrutet ett halft steg bakom mig; och då jag en gång vände mig om för att se hans ansikte, höll han just på att snyta sig och dolde därigenom större delen af sitt ansikte med näsduken, som spändes ut af vinden.
Med ens slog det mig, att jag gick på solsidan af gatan, och att det kunde vara min skugga, som följde mig på den hvita väggen.
Jag hade själf fått en smula snufva af vårluften, hvarför skulle icke också min skugga ha fått det?
Jag hade aldrig förr känt mig generad af min skugga, men denna dag besvärade den mig en smula.
Jag hade nya handskar och kläder; men min skugga var grå och blek och gjorde ett fattigt intryck.
Hvarför skulle den följa mig just denna solskensdag, då jag gick för att möta henne som jag älskade?
Hon kom mig till mötes, och hon strålade och log, men det lyste också något som en tår i hennes öga.
Hon bar två rosor i handen.
Den ena var skär, den andra röd.
Hon gaf mig den skära rosen; men den röda, hvars stängel var full af taggar, gömde hon vid sin egen barm.
»Hvarför ger du mig icke också den röda rosen?» frågade jag henne.
»Icke ännu,» svarade hon och log.
Och det syntes mig i drömmen, att hennes löje var detsamma, med hvilket Lionardos kvinnor le.
Jag ville taga hennes arm, men hon tog i stället min hand.
Och som två barn gingo vi gatan nedåt hand i hand.
Jag lät henne med flit gå på den sida, där min skugga var, så att hon trampade ned honom och han blef borta.
Men drömmen växlar snabbare än tiden.
Gatan, på hvilken vi gingo, var densamma som nyss, med trähus och med trädgårdar bakom röda plank, men den var dock en annan, ty det var ingen snö och inga blanka sjöar, som speglade blått, det hade blifvit verklig vår.
Lönnarna stodo i full blomning, och körsbärsträden i vår grannes täppa hade stora knoppar.
Och det hade med ens blifvit skumt; de små husens portar skymtade likt svarta hål genom drömmens osäkra dager, och en gammal man med ett bloss i handen gick omkring och tände en lykta här och en lykta där.
Vi stannade i porten till mitt hus.
Det var det hus, i hvilket jag bodde som barn och som nu för länge sedan är borta tillika med gatan och trädgårdarna och körsbärsträden.
Vi stodo i skymningen och hviskade och smekte hvarandras händer, och tiden blef borta i en kyss.
»Och den röda rosen?» frågade jag henne.
»Har den kanske vissnat?»
»Nej,» svarade hon, »ännu har den icke vissnat.
Se här, den har stungit min barm till blods, och jag längtar efter att få gifva dig den.
Men jag vågar icke.
Nej, jag vågar icke!»
Och hennes ögon stodo fulla af tårar, då hon sträckte ut armen och höll rosen ut mot den strimma skymningsdager, som föll in genom porten.
Jag kunde icke hejda mig, jag fattade hennes hand med mina båda, och jag tryckte den röda rosen till min mun och kysste den.
Det svindlade för mitt hufvud, det blef svart för mina ögon, och jag glömde allt.
Men då jag åter kom till mig själf, stod hon, som jag älskade, längre bort ifrån mig än nyss, hennes hy var blekare, och hon hade något smärtsamt i uttrycket kring munnen.
Jag ville närma mig, men se, då gled en skugga mellan mig och henne.
Den var grå och blek, och den var märkt af Fattigdomens naglar.
Jag ville skjuta den åt sidan, men den var starkare än jag; och medan vi brottades, jag och min skugga, gled min älskade allt längre bort i drömmens skymning och försvann likt en flik af en blek dimma – – –
Jag gick ut genom porten, och skuggan följde mig.
Det var icke vår längre därute, det var vinterskymning, snön låg nyfallen och hvit under en mörk och grå himmel, och det snöade alltjämt.
Jag hyste icke längre något agg till min skugga, ty jag var gammal och böjd och hade glömt allt.
SPLEEN
MITT lif har drömmens skumma och sällsamt förvirrade färg.
De första lyktorna började redan glimma, då jag i går afton lämnade min boning efter att hela dagen ha grubblat öfver lifvets gåta.
Förtviflad öfver att icke finna någon lösning, sade jag till mig själf: du dåre, som nöter bort din dag med fruktlöst grubbel öfver det, som du helt säkert icke skulle blifva lyckligare af att veta – och riktade i stället mina ansträngningar på ett schackproblem i fyra drag.
Men då mitt skarpsinne visade sig otillräckligt äfven för detta, slungade jag schackbrädet ut genom fönstret i hufvudet på en gammal man med träben, för hvilken döden endast var en välgärning, och kastade mig därefter ut i världsvimlet, föraktande mig själf.
Kvällen var varm och klar och underbart stilla.
Midt öfver slottet stod månen rund som en gammal präst, gulröd och sagolikt stor.
Ljudet af människornas steg mot gatläggningen liknade pickandet af tusen ur och kommo mig att rysa till vid tanken på den snabbhet, med hvilken sekunderna runno bort ur mina händer ...
En spårvagn ilade förbi: jag kastade mig upp i den och åkte ringlinien rundt några gånger.
Denna förströelse har nämligen en sällsam förmåga att skingra mitt svårmod: hela världen synes mig gå rundt som en karusell, och då jag var barn och åkte på karusell, kunde jag aldrig hålla mig för skratt.
Så gick det också nu, jag hade knappast åkt tre hvarf på ringlinien, förr än jag började gapskratta alldeles högt.
»God afton,» sade en röst tätt inpå mig, och ett ansikte vände sig om från bänken närmast framför mig, ett blekt och långt ansikte, som jag förgäfves ansträngde mig att känna igen.
»Jag känner igen er på ert skratt,» fortsatte han.
»Ni skrattade alldeles på samma sätt på min mosters begrafning för sju år sedan, då prästen tolkade min och de andra arfvingarnas sorg.
Ni narrade oss att skratta allesamman, prästen också, och troligtvis också min moster.
Ni har ett gladt lynne.»
»Ja,» svarade jag höfligt, »jag har ett mycket gladt lynne.
Och ni själf, kära herre?»
»Ack, låt oss inte tala om mig, jag är en ohjälplig tungus.
Det har jag varit ända sedan jag ärfde min moster.»
»Ja, jag vet det,» svarade jag tankspridd.
»Vet ni det?» frågade han och spärrade upp två stora, enfaldiga och melankoliska ögon.
»Det faller ju af sig själft.
Innan er moster dog var ni glad och munter, emedan ni hoppades att hon skulle dö, så att ni kunde få ärfva henne.
Så dog hon, och ni fick ärfva henne, och nu har ni inga flera mostrar som ni kan få ärfva.
Alltså har ni ingenting att hoppas på vidare, och därför är ni ledsen.
Det är ju så enkelt.»
Den stackars mannen stirrade nu icke blott med ögonen utan äfven med munnen.
Hela hans själ stirrade mig till mötes genom tre enorma gluggar.
»Ni har rätt,» svarade han slutligen.
Ni har gifvit ord åt hvad jag länge har anat.
Tack, hjärtligt tack.»
Han skakade min hand med rörelse och fortsatte:
»Ni har vältat en sten från mitt bröst.
Ingenting är obehagligare än att känna sig svårmodig utan att veta hvarför.
Men nu är det öfver, och ni har gjort mig en stor tjänst.
Låt oss nu göra sällskap ut och supera.
Detta nya uppslag tilltalade mig ur flera synpunkter.
Visserligen kunde jag icke erinra mig mannens namn, men jag har sedan länge lärt mig att se bort från oväsentligheter; och hvad betyder ett namn?
Vi hoppade alltså ned från spårvagnen och upp i en droska och körde i vansinnig karriär bort till ett litet utvärdshus långt ute på landet.
I detta idylliska näste fördrefvo vi tiden genom att äta sill, rädisor och färsk potatis samt genom att dricka norskt brännvin och tre sorters champagne.
Därefter hoppade vi ut genom fönstret, medtagande en flaska whisky och något apollinaris; då vi kommo ned, befunno vi oss till vår glädje på ett svagt sluttande plåttak med en härlig utsikt öfver den mest idylliska insjö, kransad af vass och pilar.
Vi slogo i hvar sin grogg och fortsatte vårt samtal.
»Ja,» sade jag, »rikedomen är för människan en källa till många bekymmer.
Jag hade en gång en vän, som var mycket frusen.
Han spelade på hamburgerlotteriet i hopp att vinna en så stor summa pengar, att han kunde köpa sig en pels.
Så vann han tre hundra tusen kronor.
En så stor vinst kunde icke hållas hemlig: alla hans vänner fingo höra talas om saken och lånade strax så stor del af summan, att han nätt och jämt kunde köpa en pels af oäkta bäfverråtta för återstoden – men det gjorde han icke.
Och hur skulle han ha kunnat göra det?
Alla människor visste ju att han hade vunnit sina pengar på lotteri; och det kan ju inte tusan springa omkring på gatorna i en lotteripels!»
»Nej, det är ju alldeles omöjligt.»
»Ja-a.»
Vi sutto några ögonblick tysta, hvar och en upptagen af sina egna tankar.
Så med ens reste sig herr Kihlberg (han hade vid det femte glaset af den tredje champagnesorten anförtrott mig att han hette så) med en plötslig glädjeblixt i ögat och frågade mig:
»Hur stor är högsta vinsten i hamburgerlotteriet?»
»Jag tror att den är antingen fem eller sju hundra tusen,» svarade jag.
»Åtminstone är det fullkomligt säkert att den icke är sex hundra tusen; ty spelvärdarna veta mycket väl, att de udda talen besitta en makt öfver människans fantasi, som de jämna icke äga.»
»Alltså minst fem hundra tusen,» återtog herr Kihlberg.
»Det var endast två hundra tusen kronor jag ärfde efter min moster.
Om jag spelar på hamburgerlotteriet kan jag alltså hoppas att få min förmögenhet mer än fördubblad: jag kan hoppas att få ärfva ytterligare en och en half moster.
Då har jag ju ännu något att lefva för!»
Framtiden ler emot er på nytt.»
»Ja, jag kan ännu hoppas.
Jag vill spela på hamburgerlotteriet; men om jag vinner?
Då är allt förloradt, då återstår mig endast döden!»
EN KOPP TE
DET sägs, att man i England kan riskera en god del af sitt sociala anseende genom att dricka brännvin eller därmed jämförliga drycker offentligt.
Nå, hvart land har sina seder.
Jag råkade i går afton tämligen illa ut med anledning af att jag ville dricka en kopp te på kafé ... ja, det kan ju vara likgiltigt hvad det var för ett kafé.
Saken är den, att jag för närvarande är sysselsatt med att lägga sista handen vid en roman i två delar, i hvilken jag kommer att afslöja humbugen i hela det moderna samhällslifvet.
Det är bara sista kapitlet som fattas, och jag hade just föresatt mig att skrifva det i går.
Jag steg alltså upp klockan åtta på morgonen, satte mig brännande af diktarefeber vid skrifbordet i bara skjortan och började: »Oktoberskymningen bredde sig allt tätare öfver staden, medan höstregnet ...»
Längre hade jag icke hunnit, då det ringde i min telefon.
Det var en af mina vänner, som ville låna pengar – en bagatell, ett par hundra kronor – men han behöfde dem strax.
Jag kunde naturligtvis icke säga nej, och då jag icke för tillfället hade någon att skicka, måste jag gå själf.
Jag gick alltså – och på hemvägen, just utanför min port, träffade jag en annan af mina vänner, som var sysselsatt med att fara omkring i droska och bilda ett bolag och som frågade mig om jag hade lust att öfvertaga posten som kassadirektör.
Jag ville icke säga nej så där utan vidare, det hade ju sett ovänligt ut; jag gick därför att börja med in på att äta frukost med honom för att resonera vidare om saken.
Först åto vi frukost alltså, och därefter började vi resonera.
Klockan hade blifvit två på dagen, och vi voro just nära att komma till ett definitivt resultat, då min jungfru, som på något outransakligt sätt hade fått spaning på min vistelseort, kom inrusande och berättade, att min svärmor låg för döden.
Min svärmor bor på Kungsholmen; jag tog alltså en droska och körde dit.
Mycket riktigt, min svärmor låg verkligen för döden; men hon dog inte förr än vid sextiden.
Ändtligen kunde jag alltså få komma hem och skrifva färdig min roman ...
Men se: på Jakobs torg stannade jag som vanligt utanför Silvanders för att se på ett nytt slags handskar, och då jag vände mig om för att fortsätta hemåt, stod jag ansikte mot ansikte med en tredje af mina vänner, en man som var trött på att bilda bolag och hellre ville spela schack.
Han frågade mig alltså om jag ville dricka whisky och spela schack.
»Tacka tusan för det,» svarade jag utan betänkande, ty jag hade helt och hållet glömt bort min roman, och då jag i nästa ögonblick erinrade mig den på nytt, hade jag ju redan sagt ja och kunde icke ändra mig – det skulle ha gjort ett karaktärslöst intryck.
Alltså följdes vi åt hem till honom och drucko whisky och spelade schack till klockan elfva.
Då sade jag god natt och gick hem med den orubbliga föresatsen att skrifva färdig min roman – och nu börjar historien.
Jag hade ungefär tio minuters väg hem.
Då jag hade gått halfva vägen, märkte jag att jag var trött och en smula sömnig och gjorde ofrivilligt den reflexionen, att det förmodligen inte skulle gå bra att skrifva, om jag gick hem och satte mig vid skrifbordet sådan jag var.
»Här till höger ligger en liten treflig kafé-restaurant,» sade jag till mig själf.
»Om jag går in där och dricker en stor kopp full med starkt te och sedan går hem och skrifver, kommer slutkapitlet i min roman att bli storartadt.»
Jag gick alltså in.
I kaféet satt svenska folket som vanligt och drack punsch.
Ett enda litet bord var ledigt, och det stod midt i salen.
Där slog jag mig ned.
»Får jag en kopp te,» sade jag till en af uppasserskorna.
Rundt omkring satt svenska folket med tjocka magar och rosiga kinder och drack punsch; och med regelbundna mellanrum stötte det glasen tillsamman och sade: nu tar vi en bottenfock!
Men då jag begärde en kopp te, blef det alldeles tyst i rummet.
»En kopp te?» frågade uppasserskan med ett osäkert tonfall.
»Ja,» svarade jag, »en kopp te!»
»Skall det bara vara te?
Skall det inte vara smör och bröd?
Och brännvin och öl?
Och punsch?»
»Nej tack,» svarade jag vänligt.
»Jag vill bara ha en kopp te.»
»Det skall bli,» svarade uppasserskan.
Man stirrade på mig från alla håll.
På en hel minut var det ingen, som tog en bottenfock.
Man talade om mig rundt omkring, och jag hörde en del af hvad som sades.
»Det är en tokig utländing,» sade en.
»Fy fan, så mycket hyckleri och skoj det finns nu för tiden,» sade en annan.
»Han är full och vill bli nykter,» sade en tredje.
»Hur kan man vilja bli nykter, när man är full,» sade en fjärde.
Uppasserskan kom med mitt te.
Jag betalade strax och gaf henne en krona i drickspengar för att hon inte skulle tro, att jag drack te därför att jag icke hade råd att dricka punsch.
Men jag kom aldrig i tillfälle att dricka ur detta te.
Jag satt helt tyst och fredligt och rörde i det och försökte genom hela mitt uppförande göra klart för mina grannar, att jag icke ville dem något ondt – då en gammal uppsalakamrat, som jag icke hade sett på femton år, med ens stod framför mig och stirrade med stela ögon på mig och min tekopp.
»Är det verkligen du?» sade han upprörd.
»Och du tänker dricka den där smörjan?»
»Ja,» svarade jag blygt.
»Jaså, dit har det alltså gått med dig till sist.
Det var ruskigt!»
Jag trodde att han skämtade och försökte svara något i samma ton.
»Jag tror du försöker göra dig kvick,» svarade min gamle kamrat.
Och nu först märkte jag, att han var full som en katt.
Utan omsvep anförtrodde han mig därefter, att han ända från första stunden af vår bekantskap aldrig hade kunnat tåla mig.
Han hade strax insett att jag var en humbug, eller, om jag ville att han skulle uttrycka sig tydligare, en fähund.
Han hade alltid längtat efter ett passande tillfälle att få säga mig det; och nu var det sagdt!
Min gamle kamrat hade talat upp sig mer och mer; till slut skrek han så att det hördes öfver hela salen.
Alla lyssnade förtjusta, och källarmästaren kom fram i dörren.
Det var en stor, rödbrusig karl.
»Hvad är det fråga om?» sade han med ett visst hot i rösten och såg sig omkring i församlingen.
Då pekade alla på mig och sade i korus:
»Det är den där herrn, som sitter och är oförskämd!
I nästa ögonblick befann jag mig på gatan, och hvad min roman beträffar, så ämnar jag skrifva den färdig i dag.
KRONÄRTSKOCKAN
JAG fick en gång en ny vän.
En dag åto vi middag tillsammans på en af sommarrestauranterna.
Jag har föga sinne för mat, rätterna erinrar jag mig icke; det är icke ens säkert, att jag kände namnen på dem medan jag åt.
Emellertid minns jag mycket väl, att vi bland annat roade oss med att äta hvar sin kronärtskocka, och till den drucko vi en mycket god bourgogne.
Jag har alltid tyckt om kronärtskocka, likväl ha dessa fjälliga, svartgröna tingestar aldrig beredt mig ett så utsökt nöje som just den gången.
Dagen var vacker.
En blek septemberdag: en af dessa den tidiga höstens lyckodagar, hvilkas ljusa och lätta melankoli redan så ofta hunnit verka på våra sinnen, att den vekt rörda stämning de fordom kallade fram fått gå till hvila för att lämna rum åt en känsla af mera jordiskt välbefinnande.
Himmelen lyste ren och blå.
Insekterna surrade i löfverket öfver och omkring oss, vattnet glittrade, hamnen och staden skymtade på afstånd.
Ja, det var en vacker dag.
»Min kronärtskocka är förträfflig, hur är din?» frågade jag min vän, medan jag höjde mitt glas mot solen och blinkade med ena ögat.
»Den är utmärkt,» sade han.
»Den är ännu bättre än din.»
Och han tillade med ett mörkt leende, som väl egentligen icke hörde hemma i hans friska och rödblommiga ansikte med dess solida muskulatur:
»Jag tycker särskildt om kronärtskocka.
Den har en så läcker bismak af blåsyra.
Jag nickade tankspridt instämmande, medan jag sög på ett af de största fjällen, som jag hade gömt till sist.
Blåsyra, låt gå ...
Jag ansåg det icke otroligt att kronärtskockan kunde smaka blåsyra, i alla händelser var jag icke kapabel att disputera om saken.
Insekterna surrade.
Vattnet tindrade mellan träden.
Så gled det ett litet moln öfver solen.
Jag vet icke hvarför min vän fann det nödvändigt att just nu leda samtalet på en uppskakande tilldragelse, som hade passerat i dagarna och i hvilken en af våra gemensamma flyktigare bekanta hade spelat hufvudrollen.
»Det var en förskräcklig historia,» sade han.
Det hade han rätt i, ty det var det verkligen.
Men hvarför skulle han tala om den saken nu, var det kanske för att det gled ett moln öfver solen?
Jag svarade emellertid med full öfvertygelse:
»Ja, det var mycket sorgligt.
Jag fick just veta det i går morse, och jag kände mig nedstämd hela förmiddagen.»
Sanningen är, att jag rätt ofta känner mig nedstämd om förmiddagarna.
Utan att blinka replikerade min vän:
»Ja, jag kunde inte sofva på hela natten.»
Jag svarade ingenting, men sneglade på honom från sidan tämligen kallt.
Den blir snart outhärdlig, denna jäktande nutid med sin brutala konkurrens på alla områden.
Med ens påminde jag mig hans yttrande, att kronärtskockan smakade blåsyra, och jag fick en idé.
I början af en bekantskap poserar man gärna en smula för hvarandra.
Om jag nu lägger ut en liten snara med blåsyran som lockbete, skall han då gå i den eller icke?
Vi skola se.
Jag gaf honom en diskret puff i sidan med min pekfingerknoge och frågade i en ton af det lifligaste intresse:
»Hur var det du sa’ för en stund sedan, smakar kronärtskockan blåsyra?
Det var ju omöjligt för honom att veta hvart jag ville hän: hvad jag kunde läsa i hans ansikte var alltså ännu blott ett fast beslut att till det yttersta försvara själfva tesen.
»Ja visst,» svarade han med ett lugnt småleende, »har du inte vetat det förut?»
»Nej, det har jag inte vetat.
Jag vet nämligen inte hur blåsyra smakar.
Men det vet kanske du?» tillade jag så oskyldigt jag kunde, liksom i förbigående.
Här låg det nya uppslaget.
Han visste icke, att jag talade efter en gifven plan och hade alltså ingen anledning att inlägga någon afsikt i min fråga; han måste tillskrifva den slumpen, det lösa pratets oberäkneliga nyck.
Jag å min sida gjorde allt för att framkalla denna uppfattning: jag hade knappt talat ut, förrän jag knackade på kyparen och mumlade något om cigarretter, hvarigenom frågan just fick utseende af att vara framkastad på måfå och glömd i samma ögonblick som framkastad, alltså att vara en fråga, på hvilken man kunde svara eller icke svara, likgiltigt hvilket.
Jag måste nämligen säga mig själf, att det ju fanns en möjlighet, om också svag, att min vän verkligen en gång på allvar hade haft något med blåsyra att göra, och med denna visserligen minimala möjlighet för ögonen var det min skyldighet att göra frågan på ett sätt, som gaf honom tillfälle att ignorera den, om han så ville.
Men det ville han lyckligtvis icke, hvad jag ju också hade räknat på.
Efter några sekunders synbar själsstrid svarade han nämligen med sammandragna ögonbryn:
»Du vidrör ett ämne, som jag af vissa skäl ogärna vill inlåta mig på.
Låt oss tala om någonting annat!»
Jag teg; men ur mitt inre det steg upp ett tyst jubel.
Och ännu i dag, när jag genom att skrifva ner denna betydelselösa tilldragelse söker förkorta en tom och fåfäng timme, ännu i dag har jag nöje af denna kronärtskocka, som jag åt upp för öfver tre år sedan.
SANN HISTORIA
DET är icke någon historia för allvarligt folk.
Man blir hvarken klokare eller bättre af att läsa den, och den betyder ingenting särskildt.
Dessutom är det så länge sedan den passerade, så det kunde egentligen vara onödigt att berätta den; men den är åtminstone sann, och sanningen bör man alltid hålla i ära.
Min mormor säger, att den vintern var den kallaste hon någonsin varit med om, och det vill jag gärna tro; hon brukar aldrig fara med osanning, utom när det är nödvändigt.
Hvad det egentligen var för en vinter kan ju vara detsamma, det angår ingen; men den vintern var det emellertid.
Ja, det var en alldeles förskräcklig vinter; min mormor hade en katt, som brukade komma litet sent hem om kvällarna ibland, och så en natt blef han utestängd; på morgonen hade han fått sin näsa alldeles rödfrusen, så att han fick gå och se litet försupen ut sedan under hela sin återstående lifstid.
Det var så mycket mera att beklaga, som han alltid hade varit en utmärkt nykter och städad katt; och jag får bekänna, att jag grät mina modiga tårar första gången min mormor berättade den historien för mig.
Det kunde för öfrigt också bero på att min mormor berättade allting på ett så lifligt och rörande sätt.
Men tiden läker alla sår, och katten är död, och han har dessutom ingenting med min historia att göra.
Ja ...
Det var en gång ett plank.
Det var visst i någon af de tarfligare stadsdelarna, på Söder eller Kungsholmen, eller kanske det var på gamla Ladugårdslandet; här i Stockholm var det emellertid.
Det var ett tämligen gammalt plank, och det hade i alla världens tider begagnats som en genväg mellan gatan och hökar Wålbergs trädgårdstäppa af en skara skrattande och gråtande och grälande barn; och på det sättet hade planket blifvit bortskämdt med lif och rörlighet och gladt sällskap.
Nu hade det i hast blifvit öfvergifvet.
Fattigt folk har inte alltid pelsverk ens åt sig själfva och ännu mindre åt barnen; därför stodo de nu bara i portgången en stund och stampade och fröso, och så gingo de in igen och satte sig i ett hörn att läsa i katekesen.
Ja, det var nu bara de allra snällaste barnen; de andra kanske bundo en papperstuss i svansen på katten och läto honom springa rundt, och det kan man förresten ha ganska roligt åt.
Jag har själf gjort det många gånger, och dessutom är det ju också en förströelse för katten.
Men planket hade tråkigt.
Jag är rädd för att det hade fallit framstupa af ledsnad, om det inte haft till granne och trätobroder en gammal tämligen murken påle, som i oljelampornas tid hade gjort tjänst som lyktstolpe.
Oljelamporna voro också den enda form af upplysning han erkände; men planket var af olika mening, och så hade de strax någonting att diskutera, och det gjorde de också.
Planket hade nämligen hvad man i våra dagar skulle kalla en smula halfbildning.
De små barnen hade ritat dess sidor fulla med sina namn och initialer och litet annat smått, som de själfva hade hittat på; och så en dag hade en lärd man gått förbi med sin son och sagt, att skrifkonsten vore det viktigaste i hela upplysningen.
Det var ungefär hvad planket visste, och det hade ju inga skäl att hålla det hemligt.
Men pålen blef inte svaret skyldig.
Den hade förr i världen, under sin glansperiod, då den var lyktstolpe, kastat sitt sken in genom fönstret till en blek ung man, som läste Rousseau, men inte hade råd att bränna ljus.