Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Pantern reser sig, kommer långsamt fram till sin herskarinna och sträcker ut sig vid hennes sida, dock alltjemt betraktande mig.
» Det är ett lam, en dufva », tillägger Torkan Khanoum, tar djuret i famn och föser henne emot mig liksom det varit en kattunge.
Den lilla rosen har ingen sympati för de kristna och besvarar mina blyga avancer med morrningar.
Vid åsynen af hennes hvita tandrader känner jag mig fattad af en dåraktig lust att förskaffa mig en säkrare vistelseort; jag låter emellertid ingenting märka, utan gifver mitt bifall tillkänna öfver Ouridas sällskapstalanger.
Detta älskvärda vilddjur kan räcka hand, rulla sig på rygg under rytningar på samma gång hon visar alla sina klor; hon kan sedan göra sammetstass, kyssa på hand och slutligen sätta sig på en dyna, liksom om hon ämnade deltaga i konversationen.
Ourida lyser emellertid icke endast med sin intelligens; under denna unga dams glänsande hud klappar ett ömt och tacksamt hjerta.kanske ha beqvämat sig att antaga den musulmanska drag-ten, för att kunna i fred och ro gå ut ur sitt hem; men i sådant fall skulle det varit dem förbjudet att visa sig offentligen tillsammans med européer.
Trötta på striden, instängde de sig i sin trädgård och föredrogo afspärrning framför pöbelns förolämpningar på gatorna i Schiras.
I närheten af Schiras ligga Hafiz ’ och Saadis grafmo-nument — de båda verldsberömda skalderna, hvilkas vagga ock stått i Schiras.
Den förra af dessa båda byggnader är belägen vid ingången till en fruktbar däld, vattnad af en bred kanal.
En dyrbar sarkofag, prydd med vackra inskrifter, lånade ur skaldens verk, har blifvit medelpunkten för en begrafningsplats, der beundrare af poeten låta jorda sig vid hans sida.
Hafiz föddes i Schiras i fjortonde seklet.
Stäld på en låg samhällsplats — han var enligt uppgift bagare — förstod han att genom sin talang snabt höja sig öfver sitt stånd och blef furstarnes gunstling.
Hans verk utgöra en samling af 569 ghazels (ett slags sonetter), ännu mycket populära, ehuru öfverlastade med bilder och hyperboler.
Hans poem äro till och med ofta så gåtlika, att de med Koran dela rättigheten att rådfrågas som orakel: man öppnar dem på slump, för att der söka svaret på en tanke eller en önskan.
Hafiz sjelf var den som först gaf dem detta privilegium.
De skriftlärda och presterna i Schiras gjorde nämligen stora svårigheter vid att låta visa den sista hyllnings-gärden åt en skald, som anklagades för att vara otrogen.
Hans vänner utverkade då att man åtminstone skulle fa söka ett utslag i hans sånger; man påträffade nu två ställen, der han öppet erkände sina fel, men likväl åt sig förbehöll en plats i paradiset.
Denna lyckträff blef afgörande, och Persiens Anakreon — såsom han ofta benämts — fick pa detta sätt hvad vi kalla en hederlig begrafning.
Från Hafiz ’ graf vandrar man genom blomstrande trädgårdar, hvilkas murar äro betäckta med vilda rosor, till minnesvården öfver Saadi, placerad i ett kapell med en gårdsplats framför.
Cheikh Moslih oud-din Saadi, ellerhelt enkelt cheiken, såsom perserna kalla honom, föddes i Schiras 1194 af vår tidräkning.
Han gjorde resor genom större delen af Asien, deltog i musulmanska expeditioner mot korstågen i Syrien, var någon tid fånge hos de kristne och författade vid sin återkomst till fäderneslandet de poemsamlingar, som gjort hans ryktbarhet.
Ett ganska karakteristiskt prof på Saadis såväl som på Hafiz ’ ännu gällande författarerang skola vi till slut anföra från Orientalistkongressen.
Då nämligen, under festen på Hasselbacken, den äfven genom lärda idrotter ryktbare persiske ambassadören h. exc.
Moshin Khan chevalereskt bortskänkte sin autograf, tecknade han i persisk skrift på ett exemplar af den eleganta matsedeln en vers af Hafiz och en af Saadi.Grefve Angelo De Gubernatis.
Professor De Gubernatis utgjorde utan gensägelse en af orientalistkongressens mest bemärkta ledamöter.
» Dagens Krönika » har sedan flera år haft äran räkna honom bland sina medarbetare, i det han sändt oss originalbidrag, bland annat om den italienska pressen, om Konung Umbertos och Påfvens ömsesidiga ställning m. m.
Det är oss derför så mycket angenämare att kunna meddela hans bild, eftei en fotografi tagen hos Gösta Florman.
De Gubernatis är född 1840 i Turin, studerade sanskrit och jemförande språkforskning i Berlin under Bopp och Weber samt utnämndes redan 1865 professor i Florens.
Vid denna tid uppehöll sig Bakunin derstädes; De Gubernatis blef indragen i det socialistiska partiet, och för att vara oberoende afsade han sig sin plats vid universitetet samt ingick giftermål med en anhörig till Bakunin.
Emellertid ledsnade han på de revolutionära lärorna och erhöll då sin professur åter.
Han är en af samtidens produktivaste författare och har utgifvit en mängd så väl populära som vetenskapliga skrifter.
Äfvenhans poetiska och journalistiska verksamhet är omfattande.
Redan 1862 hade han grundat tidskriften » L / Italia letteraria », 1867 — 68 redigerade han » Rivista orientales, 1869 öfvertog han » Rivista contemporánea » och strax derefter » Rivista europea »; för några år sedan utgaf han en » Revue Internationale », hvartill bland andra svenska författare Emilie Flygare-Carlén lemnade bidrag: det sista hon publicerade, nämligen » Arf-vingen och hans motpart », den nedgående solens sista strålar — såsom Gubernatis artigt uttryckte sig i ett bref.
Som dramatisk skriftställare framträdde De Gubernatis redan 1863 med en » Catone », vidare med några skådespel, hvartill han hemtade ämnet från de indiska sagorna.
Trilogien &gt;11 ré Nala » (1869) är skaldens bästa och mest bekanta verk, med stor framgång uppfördt i Turin (Rossi medverkande).
Vid sidan af sin vetenskapliga verksamhet är Gubernatis f. n. upptagen af utgifvandet af ett stort på franska språket skrifvet lexikon öfver samtida skriftställare inom alla kulturländer.
Då De Gubernatis till » Dagens Krönika » öfverlemnade i handskrift en hyllningsdikt till Kung Oskar, må anmärkas att han — enligt hvad vi sedan erfarit — till det höga festföremålet redan framlemnat samma dikt, hvilken konungen i sin ordning meddelat åt en landsortskorrespondens, hvari dikten finnes återgifven på svenska.
Den åt oss verkstälda tolkningen är emellertid helt och hållet ny.
Det vill synas som den eldige, f. d. socialistiske agitatorn känt sin ande något fjättrad, då han sett sig föranlåten att sjunga royautéens lof.
Stycket saknar emellertid icke sitt åtminstone historiska intresse.
Det öfversättare-konsortium, åt hvilket vi anförtrott tolkningen, har emellertid låtit sig angeläget vara att, så vidt möjligt, inlägga den stämning som » går till kungen fram ».
Till Konung Oscar.
Af Angelo De Gubernatis.
från förf-.s handskrift af Gasparola.
O herskare du höga,
Som styr ditt tappra folk med fridsäll ära,
Läs med ett huldrikt öga
Hvad tusen läppar fram ej våga bära.Ditt folk ses enigt följa
Den känsla i ditt eget hjerta ljudit
Och växer likt en bölja
Att samlas omkring gästerna, Du bjudit.
Undiners väna skara
Sig slingrar till en ros på vägen gröna
Och källsprång flöda klara
Från läpparnas korall; o syn så sköna!
Och bondens döttrar täcka
Ses glädtigt bjuda vandraren att stanna;
De vilda blommor räcka
Och stilla huldt hans törst: o ljufva manna 1 3
På kungahögen höres
Hur Odins korp med skri sin glädje röjer
Och när hans vinge röres
Mot skyn studenters hurrarop sig höjer.
Nu öppnas himlabågen,
Ur fylda hornet synes mjödet flöda,
I brand står insjö vågen,
Från hvarje punkt besvärjes ljus att glöda.
Jag mins Arabens välde
Och i Gepör en natt af trollska stunder
1 Invånarne i Malmö, Stockholm och Upsala skyndade till de platser der medlemmame af den under ordförandeskap af H.
M: t Konungen af Sverige och Norge stående kongressen gingo fram.
* Vid simuppvisningen bildade unga damer simmande åtskilliga figurer, deribland en ros eller stjema, och med graciöst skämt sprutade de upp ur munnen flera vattenstrålar.
8 Många unga, täcka damer från Upsala mottogo, klädda i national-drägter, kongressledamöterna med blommor samt bjödo dem sedan drycker.
4 Studenterna, som voro samlade på en af de gamla skandinaviska konungames hög med Odins banér, hvarpå korpen var afbildad, mottogo kongressledamöterna med ett fyrfaldigt hurra.Men hvad som Norden ställde
Fram för vår blick var dock ett större under.
Kung, fast ej skald kan skrifva
Med sina svaga ord slikt högtids minne,
Dess hågkomst skall förblifva För evigt qvar i hjerta och i sinne.
6 lllumineringen af sjön utanför Drottningholms slott var som en dröm nr Tusen och en natt, poeten har i Gepör sett en mycket fantastisk illumination vid vicekonungens mottagande, men intet kan jemföras med de underbara ljusverkningarne natten efter den 2 Sept, vid Stockholm.
(Noterna af förf.
) Vi oeh orientalisterna.
En ny fredlig: seger!
John Johnson.
Det gamla Göta lejon, vårt förr så fruktansvärda riks-djur, har, som bekant, för länge sedan lagt sig att hvila på sina lagrar och inger icke mer samma respekt som förrf äfven om det ädla djuret skulle släppas löst på » Leipzigs slätter och Liitzens kullar », eller andra platser der det fordom satt skräck i verlden och tvingat den att med bafvan se upp mot Norden, der vilddjuret hade sin kula och dit det släpade sitt rof.
Fromt och beskedligt, som kreaturet blifvit på gamla dar, kan det väl, för att visa att det lefver, ännu uppträda på arenan, men endast som menageri- eller cirkuslejon, till förlustelse för landsfadren och hans höga gäster från främmande land samt landets egna barn.
Men sen paraderingen är slut, får det gamla djuret åter gå och lägga sig på sina lagrar till nästa representation.
Sof i ro, gamla lejon!
Din tid är all och du mägtar numera ej konkurrera med ömarne om verldens uppmärksamhet
Ty verlden är stor och blir för hvar dag som går större.
För 6,000 år sedan var Babelstorn nog för att fasta verldens uppmärksamhet vid sig; i år måste verlden ha ett Eiffeltorn.Sof i ro, Göta lejon!
Under Carlar och Gustaver trängde ryktet om Nordens storhet, tack vare dig, till det turkiska Bender, nu är vår litenhet ett sorgligt faktum, men hur obetydliga vi än äro når vårt rykte, i dag som är, öfver alla de fem verlds-delame.
Detta är det storartade resultatet af den nya fredliga seger vi vunnit, då åttonde intemationela orientalistkongressen hölls i Norden, på initiativ af Hans Majestät Konungen och en svensk man, boren plebej, men genom sina dygder och sitt mecenatskap korad till patricier och konungars vän.
Gamla Sverige har varit på väg att glömmas och sen » stamfadrens » dagar hafva dess konungars bedrifter haft svårt att finna plats på verldshistoriens blad.
Och knappt tycks äfven dessvärre utrymmet för dem ha varit i vår egen historia.
Geijer slöt midt i vår storhetstid, och Fryxell, som skrif-vit 9 volymer om Carl XII, fick icke lefva för att skrifva en enda rad om huset Bernadotte.
Till och med herr Odhner har ingenting af vigt att förkunna på de sista bladen i sin populära historia.
Och om vår nuvarande statschef vet han icke mer att förtälja för landets barn än att han är född, förmäld, konung och fader åt sönerna Gustaf, Oskar, Carl och Eugen.
Så kunde det dock icke fortfara!
Ty om ock gränserna för vårt land så småningom sammandragits till sitt nuvarande omfång, liksom den Bernadotteska örntypen generation efter generation krympt samman och visat en mer och mer perpendikulär profil, hvarigenom karaktären förlorat i dådkraft, klokhet och list, men vunnit i nobless, så kunna dock de herskarebragder, som utföras med snillets skarpblick, mecenatens öppna hand, älskvärdhetens tjusning och energiens seghet täljas på historiens blad lika väl som krigarens hjeltebedrifter.
Vår konungs lysande bedrifter på de fredliga segrames fält stå, om icke i » Odhner », dock ristade med eldskrift i vårt minne.
Ty sent skola vi som nu lefva, äfven om vi icke fått vara med om att njuta af triumfernas lysande festligheter,de sprakande raketkistorna, illuminationema och saluterna, glömma de oförgätliga ögonblick, då de fem verldsdelame haft sina blickar fastade på oss, såsom under Nordostpas-sagerames jubelfärd, Hans Majestät Konungens 60-åriga jubileum, hvilket, refereradt i den in- och utländska pressen, fyllde tre digra volymer med festrecensioner, samt » last but not least » — orientalistkongressen!
Med denna sistnämnda, nya fredliga seger har konung Oskar måhända åt sig och sin ätt eröfrat en hel sida i verlds-historien, samtidigt som han och hans vän, patriciern Landberg (namnet är äkta svenskt äfven om titeln icke är det), gjort det svenska namnet åter kändt öfver verlden.
Ett glädjande bevis härpå har det bland annat synts oss vara, att ett verldsblad, sådant som Paris-Figaro, redan när detta skrifves egnat kongressen en half spalt af sitt strängt anlitade utrymme och, hvad mer är, egnat denna uppsats om vårt land en så sorgfållig redaktion, att på hela denna halfva spalt icke mer än ett väsentligt misstag förekommer, då det i artikeln står taladt om Droullingholm, hvilket naturligtvis bör vara Drottningholm.
Intet menskligt arbete är ju fullkomligt, hvarför skulle då en kongress sådan som den nyss afslutade orientalistiska vara det!
Klander mot arrangörerna och arrangementerna ha försports från många håll, samt till och med märkvärdigt nog äfven varit synligt i den dagliga pressen.
I sin ifver att klandra har man till och med gått så långt att man helt sonika förklarat hela tillställningen vara idel: humbug.
Om ryktet talar sanning har denna skarpa och lakoniska kritik allraförst framkastats till Hans Majestät sjelf af en af rikets högst uppsatte män och sedermera öfvergått till ett snart sagdt: bevingadt ordi Till svar lärer konungen helt fogligt ha yttrat:
— Lite humbug fins det väl i allting 1 Hade m vid detta tillfälle endast fått vara konung en minut och oansvarig för våra gerningar, skulle vi ha genmält: Ja, helt visst 1
Det allra heligaste är ju icke fritt från humbug!
I de heliga sakramenten t. ex. är ju » brödet » icke bröd och » vinet » icke vin, det enda absolut ärliga är vattnet, äfven när det tages ur Jordan.
För vår obetydliga del kunna vi icke instämma i den högt uppsattes ampra kritik öfver kongressen.Ty hvarför skulle det vara » humbug », att, som konungen genom sin vän nobilis Landberg gjort, invitera en kongress sådan som den åttonde orientalistiska att sammanträda i Stockholm, när sju kongresser före denna hållits på andra platser å den här planeten?
Ha vi icke förut förstått kongressen, dess » mesopota-miske sprog » och förhandlingar, så ha väl näppeligen kon-gressmedlemmarne från fjerran österland förstått vårt språk och våra seder innan de kommo hit!
Men nu sedan vi » bekantat » oss med främlingarne, förstå vi ju hvarandra bättre än förut, och fletta är ju en af oHentulistkongresscrnas förnämsta uppgifter!
Vilja våra lärde professorer studera de österländska språken grundligare än hittils, så att de vid nästa kongress kunna samtala med sådana herrar som den blide soldyrkaren Modi, den i högre rymder sväfvande, fantasirike skalden Dhruwa, som bland annat på sitt hemlands, af oss oförstådda språk, sjöng Hans Majestät Konungens lof, så kunna de det nu, sedan de, tack vare kongressen, fått ett helt hästlass ny orientalisk literatur till nattlektyr.
Vid kommande kongresser ska vi derför hoppas att de ej behöfva stå och kallsvettas vid tanken på att tala tarflig tyska och franska, som ej gör mången glad, och som icke ens olärda profryt-tare gema staka sig på.
Visste vårt kunskapstörstande folk icke förut hur en äkta orientalist såg ut, så ha de nu fått se museimän sitta med benen i kors midt i Kungsträdgården, som andra patriarker, och detta alldeles gratis till på köpet.
De ha fått snudda vid de långväga främlingarnes kaftaner och burnuser, fått byta ut sina visitkort med de plebejiska namnen Andersson och Pettersson på mot orientaliska dito å hvilka det stått: Hariral Harshadrai, FA-Baschir Ben-Roustan * och andra
begagnar här tillfället att insätta Ben Roustans porträtt, graveradt af G. Forssell efter fotografi utförd af hr Roesler för » Dagens Krönikas » räkning.
Den ståtligaste af araberna, en jätte till kroppsbyggnad, endast 27 år gammal, bär Ben Roustan på sitt visitkort titeln » Membre de la Justice Musulmane ».
Hans hemvist är staden Tlemcen i Algeriet.
Han har fått fransk uppfostran, men har icke besökt Europa förr än nu, då han från utställningen i Paris företog en afstickare till Stockholm.
Den svenska hufvndstadens naturskönhet och bygnadsstil gjorde icke något intryck på den jovialiske araben.
Då utgifvaren af &gt;Da-konstigheter.
De ha på Upsala högar fått dricka de gamle gudames favoritdryck: mjöd, bryggd hos fru » Den och den » i Upsala, ur samma horn som den fräjdade Max Müller, eller den utomordentlige ambassadören och chevalieren Mohsin Khan, hvilken trots sin excellenstitel och kejserliga sände-budsvärdighet inte ens satte näsan så högt i vädret som en
Ben-Roustan.
svensk byråkrat med vasaorden, våning på sex rum och kök och 3,500 kronor i taxerad inkomst.
De ha fått se engelska orientalister och deras damer, med tecken af djupaste vördnad för de gamla gudarne, repa en näfve gräs från deras högar, för att som ett minne hemföras till » Old England » att der förvaras som en kostlig relik.
* De ha
gens Krönika », under en färd i vagn med Ben Roustan, bland annat för honom utpekade kgl.
slottet, gjorde han blott den reflexionen: » er kung har ju inte mer än en hustru ».
Sjelf lär han emellertid inte haft flera, i fall man får sätta tro till hans uppgifter.
• Ledsamt nog observerade vi, att större delen af dessa grås-torfvor transporterats till gudahögame från andra platser, der vegeta-^ tionen frodats rikligare, än på de gamle asarnes grafkullar.fått se den dyrbara klenod som konungen, i form af ett dryckeshorn, öfverlemnade som ett minne från sig till kongressen, hvilket horn visserligen ej att döma af dess dimu-nitiva dimensioner syntes vara ämnadt att dricka mjöd ur, men som fyldt med bästa » avec » bör kunna bereda kommande kongresser fröjd vid » Moccan » efter festmiddagarne.
Allt detta och mer till ha vi sett och inpreglat i vårt minne såsom varaktiga tecken på att den vackra förbröd-ringsidé, som orientalistkongresserna ytterst åsyfta, äfven sträckt sina verkningar till oss.
Och än mer!
Vi ha bildlikt taladt ätit » salt och bröd » med våra vänner orientalisterna och derigenom ytterligare förbrödrat oss med dem och sådant kan ej gerna kallas » humbug » på kristet språk 1
Lärde forskare från österlandet ha i dyrbara manuskript lemnat oss vetenskapliga afhandlingar om Orienten och som pris derför fått medaljer med vår konungs bild på framsidan och korrekt graverade egyptiska emblem på baksidan, för att sporra till fortsatta bemödanden att sprida nytt ljus öfver de länder, der våra urförfaders vagga stått innan våra egna vaggor började gå i den nuvarande, lilla obetydliga vrå af verlden, der vi dväljas.
Ingen partiskhet har visats orientalisterna!
Deras skalder och vältalare på vers och prosa ha belönats med samma mynt hvarmed våra egna skalders förtjenster pläga belönas.
Och på sitt ärliga, rättframma språk yttrade konungen redan vid kongressens högtidliga öppnande, att någon annan belöning ej kunde ifrågakomma:
» Men kommen ihåg, sade Hans Majestät, att de tider äro förbi, dessa tider, då konung Noamön fylde skalden Nabiras mun med dyrbara perlor och då kalifen Ma-moiln betalade en enda vers med tusentals denar er!
t&gt;
Ja, de äro förvisso förbi, Gudi klagadt.
Icke ens herr Dhruwa, som i sitt vackra poem q vad: Och den berömde Oskar, Fursten, Skalden och Filosofen, är älskad etc., fick mer än » Literis », eller samma utmärkelse som t. ex. herr Tammelin bär.
Under hela kongressen förmärktes intet onödigt fjäsk från något håll, egnadt att smickra de lärda männen, ellerimponera på dem genom för tillfället antagna österländska seder och bruk, om vi undantaga den svensk-orientaliska prägel som generalsekreteraren gref Landberg med gemål gaf åt sin magnifika och dyrbara fest å Grand Hotel och hvartill värden i sin egenskap af svensk-orientalist var fullkomligt berättigad.
För att ge den rätta karaktären åt denna lysande féte.
som för öfrigt var af alldeles specielt privat natur, hade nemligen åtskilliga pikanta arrangemang, erinrande om Orienten, satts i scen.
Så sågos samtliga tjenare iförda österländska dragter, liksom om det förmögna värdfolket förfogat öfver en hel stab af brunhvade slafvar, färdiga att lyda sin herskares minsta vink, såvida de ville undvika de i Orienten brukliga raffinerade bestraffningar, som bruka följa på de minsta förseelser mot husbondeväldet.
Men det var i sjelfva verket ej så farligt!
Vid närmare granskning igenkände vi Stockholmare snart nog under den rättrogne tjenaren » Omars » eller » Alis » kaftaner den rutinerade vaktmästar Anderssons eller Petterssons stofthyddor, hvilka, för att ge festen dess rätta prägel, utbytt sina flottiga och trånga tjenstefrackar mot den vida orientaliska drägten.
Och när sedermera brunroten, hvarmed de likt andra afgudabeläten blifvit intvålade, senare på qvällen löstes upp af deras arbetes ärliga, anletes svett och de syntes gräsligt tatuerade, så kom sig detta deraf, att deras germaniska, hvita hud lyste fram i de fåror som svett-perlorna plöjt i deras skinande anleten.
Och när sedermera en af de österländska danserskorna trädde fram, om hvilka det förut berättats i tryck, att de importerats direkt från soligt Afrika, och vid det elektriska ljusets magiska sken trådde sina graciösa » pas » på en utbredd matta, som under arka derna i ett mohriskt slott, behöfde denna Terpsichores prest * inna knappt visa sig förrän vi smålogo åt den svensk-orien-talistiske värdens älskvärda skämt när vi i » la preraiére bayadére » igenkände fröken Brandt från Kungl.
operan, pi-ruetterande » L ’ almée » ur » Djamileh ».
Med diktatorisk myndighet, som det anstår den, hvilken som chef stält sig i spetsen för en godtköpsresa till Parisunder utställningen, eller hedrats med uppdraget af generalsekreterarebefattningen vid en kongress sådan som den ori-entalistiska, har le comte Landberg skött sitt ansvarsfulla och maktpåliggande kall!
Intet anseende till personm!
har under kongressen varit hans ärliga lösen, och denna lösen har herr grefven med manlig och orubblig konseqvens genomfört, derigenom häfdande sin rätt att herska och sin kallelse af herskare.
Veteraner inom den orientalistiska forskningen sådana som professor Oppert m. fl.
ha, efter hvad vi försport, af den samvetsgranne generalsekreteraren behandlats lika med bärarne af sådana bland orientalister obskura namn som Mattson, Larson och Sundström, eller hvad de hetat, dessa herrar, som för trettio kronor löst sig ett medlemskort innan det blef försent
Icke ens gammal vänskap har förmått beveka generalsekreteraren att frångå sina fattade beslut.
Som exempel härpå har för oss berättats, att herr grefven till och med vägrat en vän från fordom, numera framstående författare af originalskönliteratur efter orientaliska motiv, jemte dennes förläggare, tillträde till kongressen och dess förhandlingar.
Men med Luther kunde herr Landberg, då han antagligen gaf skäl för sin vägran, lägga handen på sitt bröst och på sitt älskvärda hofmannamanér svara:
Här står jag och kan icke annat!
Orientalisterna sjelfva ha, tack vare den stränga disciplin de varit underkastade, tvingats att som vårt gamla ordspråk säger: Taga seden dit de kommit!
Det orientaliska uttryck, som förut citerats för att karaktärisera det vänskapliga förhållande som genom kongressen bragts till stånd mellan orientaler af alla nationer och oss nordbor: vi hafva ätit salt och bröd med hvarann, har rätteligen endast varit ett talesätt.
Ty i verkligheten ter sig saken som bekant annorlunda!
Trogna våra vanor, hvilka de frikostiga arrangörerna kraftigt velat framhålla för de ärade gästerna, på det dessa ej måtte få en falsk föreställning om våra nordiska seder och bruk, ha de vid festarrangemangen endast tagit hänsyu till vår egen goda smak och » slagtat den gödda kalfven ».
9. ö3Ärligt och samvetsgrant ha vi natt och dag ätit och druckit tillsamman med våra gäster, vid musik och lukul-liskt dukade tafflar, der vinet löst tungans band, så att till och med soldyrkaren från Bombay vid ett festligt tillfälle lät sin öfverstepresterliga prestige fara och i en slags epi-kureisk Kalkas-yra jublade:
Wer nicht liebt Wein, Weib und Gesang,
Er bleibt ein Narr sein Leben lang!
Vi ha haft österlandets vise alt smutta på vår punsch, och på Kairogaminspråk har generalsekreteraren citerat en liten toast för smörgåsbordssnapsen.