Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det måste jag medgifva; men om Utsk. icke haft vägen den skolat följa sig fullkomligen tydligt anvisad, så hemställer jag, örn icke Utsk. likväl både kunnat och bort undvika att gå en så obanad genväg, som den Utsk. nu har tagit.
Utsk. har, om jag så må säga, klifvit upp pä 1840 års förklaring af 56 g, men ej stannat der, utan derifrån, på en konstig väg, svingat sig upp på ett afstånd från grundlagen, der det ansett sig ogeneradt kunna tyda dess föreskrifter.
Man har här under discussionen, likasom Utsk. i sina motiver, Den 26 Mars f. m. 453 hufvudsakligen åberopat sig på ordställningen i 2:ne grundlagsparagrafer, till stöd för Ulsk:s fattade beslut, nemi. först tydningen af 56 § 2 inom.
Reg.F., der det beter: ”Blifva åter något Stånds tankar i någon eller några delar skiljaktiga från de öfrigas, och samma Stånd sig icke efter de öfriga fogar” etc.; oell dessa ord hafva Const.Utsk:s ledamöter förklarat så sorn skulle de ingalunda afse liufvudfrågan, utan endast någon underordnad del deraf.
Jag frågar vördsamt, om icke det hela består af delar, och om ej dessa delar tillsammans utgöra det hela sjelf?
Jag kan icke finna annat, än att det innebär ett verkligt ordrytteri att säga, att liufvudfrågan, som är om förslaget skall vara eller icke vara till, är något helt annat än — och behöfver alldeles icke behandlas på samma grundlagsenliga sätt, som — då något eller några Stånd stanna i olika åsigt om någon eller några delar af frågan.
Då delarne tillsammans utgöra liufvudfrågan, kan jag ej begripa, hvarföre man ej ansett sig skyldig behandla liufvudfrågan pä samma sätt, som föreskrifvet är om behandlingen af dess delar.
Dernäst har man fästat sig vid 75 § Riksd.Ordn. och sagt, alt denna § äfven är tillämplig på grundlagsfrågor.
Jag fattar sannerligen icke, huru det är möjligt att tillämpa den på ifrågavar. fall.
Första punkten lyder sålunda: ”Till grundlags stiftande, upphäfvande, förändring eller förklaring fordras ulla RiksSl:ns sammanstämmande beslut, och Konungens sanclion.”
Här är det punkt, och denna första del afhandla!' grundlagsfrågor.
Nu kommer dernäst hvad som rörer beslut i alla öfriga ärenden.
Hvilka öfriga ärenden ?
Jo, naturligtvis de som icke äro grundlagsfrågor, och dessa skola behandlas på sätt den andra punkten närmare utvisar.
Således har grundlagen i denna § föreskrifva alldeles motsatsen lill den åtgärd Ulsk. vill vidtaga, och mig förefaller det alldeles obegripligt huru Const.Utsk., som sjelf bör tolka grundlagens mening, har kunnat förblanda dessa frågor och icke velat förstå § så, att första punkten rörer grundlagsfrågor, som kräfva alla 4 Ståndens beslut, men andra punkten och fortsättningen af § endast andra frågor — ej grundlagsfrågor.
Hr von Harlmansdoff har sednast, i öfverensstämmelse med de åsigter, som samme värde talare uttryckte, dä likartad fråga år 1834 och 1840 handlades, förklarat, attén grundlagsfråga möjligen kan förfalla vid första riksdagen.
Jag får likvisst erinra om en märkbar skillnad, nemi. att Hr von Hartmansdorff då uttryckte den äsigten, att sådant icke kunde ske annorlunda, än genom votering i förstärkt Const.Utsk.
Nu återigen har frågan af Hr von Hartmansdorff blifvit så ansedd, som skulle den kunna lämpligare förfalla utan votering i förstärkt Ulsk., då två Stånd stannat emot två.
Härvid får jag ytterligare erinra, alt, i öfverentstämmelse med föreskrifterna i den af mig nyss åberopade 75 § Riksd.- Ordn., stadgandet der om frågor, som böra förfalla, när två Stånd stannat emot två, icke kan och icke får tillämpas på grundlagsfrågor, hvilket hvar och en, som genomläst §, lätteligen torde inse. 454 Den 26 Mars f. m.
Jag ber att få fästa uppmärksamheten på Hr Stjerngranat^ yttrande.
Han förklarade nemi., att lian ansåg Utsk. icke hafva förfarit så alldeles rätt, då Utsk. utsträckt sitt tillstyrkande längre än till första delen af Utsk:s hemställan i den nu föredragna punkten.
Så långt håller jag med Hr Stjerngranat; men sedan yttrade han, att lian icke kunde finna annat än naturligt, att sedan Ståndet hade förkastat Const.Utskis betänk, första gången, Ståndet nu icke gerna kunde fatta ett beslut, hvaraf en votering kunde blifva följden, genom hvilken votering betänk, kunde blifva tvertemot Ståndets beslut hvilande.
Hr Stjerngranat har derigenom erinrat mig om den gamla Jesuitiska utvägen, att då man vill ändamålet, så får man icke så noga se på medlen.
Uet kan aldrig försvaras att, för sitt ändamåls ernående, begagna olagliga medel, men är framför allt vigligt i afseende på grundlagsfrågor, att man icke begagnar sådana medel.
Jag erkänner visserligen, lika med de Hrr, som förut yttrat sig, att denna fråga kan vara likgilltig, men det förfarande, som 1111 vidtages i denna fråga, kan sedermera komma alt begagnas äfven i vigtigare frågor, och det är ej likgilltigt.
Jag får förena mig med dem, som yrkat, att betänk, måtte återremisteras till en grundlagsenligare behandling och icke, såsom Hr Dalman föreslagit, att Ståndet måtte afslå betänk, utan återremiss.
Jag får be R. 0.
Ad. om ursäkt att jag ännu en gång måste uppträda i denna fråga; men anledn. är icke så obetydlig, som det vid första påseende kan synas.
Hr von Hartmansdorffs yttrande, som föranledi mig att begära ordet.
Jag hade eljest icke brytt mig om att besvara hvad som blef yttradt, om det skett af annan talare.
Hr von Hartmansdorff har ingått i en lång afhandling i afsigt att bevisa riktigheten deraf, att grundlagsförslag kunna förfalla.
Att de kunna förfalla, vill med andra ord säga, alt de vid nästa riksdag kunna afslås och derom äro vi öfverens; men om formen för detta afslående, tror jag mig förut hafva tillräckligt yttrat mig.
Hr von Hartmansdorff har fästat uppmärksamhet på den frågan, om förslaget skall vara till eller icke vara till.
Om frågan att ett förslag icke får vara till är olaglig, så har man dermed ingen rättighet att förfara annorlunda och säga, att det icke går an alt hon är till, ty hon är och måste blifva lill, tills hon lagligen kan dödas.
Nu hafva två Stånd sagt, att frågan skall vara till, säger man, och två Stånd, att den skall icke vara till.
Della är likväl icke förhållandet, ty två Stånd hafva antagit förslaget till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag, och af de öfriga Stånden har det ena förklarat, att förändringen icke är nödig eller nyttig, och det andra Ståndet förklarade, att det ifrågavar. tillägget icke erfordras.
Frågan har således af Hr von Hartmansdorff blifvit upptagen på sidan af förhållandet.
Nu är frågan: huru skola dessa gemensamma tankar kunna komma att genom det förstärkta Utsk. medföra det resultat, att Utsk:s förslag icke skill - Den 20 Mars f. m. 455 le vara till?
Jo, på det sätt, att Utsk. kommer in med propos:r, att den, som voterar nej, afslår Utsk:s betänk., hvarigenom frågan kommer att förfalla.
Men om Utsk. lyder grundlagen och kommer ihåg slutmeningen i 56 §, då blir contrapropos.: vinner nej, kommer Ulsk:s förslag att hvila, med den opinion af R. o. Ad., att förslaget är hvarken nyttigt eller nödigt, samt den opinion, yttrad af BondeSt., att förändringen icke erfordras; väl vetande, att Const.Utsk. vid ändring af 56 § förklarat, att icke en tillfällig opinion borde bestämma grundlagsändringar.
Då måste väl den siste värde talaren få lof att erkänna, att denna propos. blir sä mycket mindre tillfällig, om ett förslag hvilar med dylika opinioner, yttrade af tvenne
Stånd, eller möjligen äfven med tre Stånds yttrade tankar, i fall det fjerde Ståndet har sagt, att förslaget skall hvila oförändradt, eller slutligen Ared opinioner af alla fyra Stånden, som hafva olika termer, det ena, att det är onödigt, det andra, att det är oanlagligt o. s. v. Emot alla dessa 4 Stånd står Utsk:s förslag qvar; till möjlig ledning för blifvande Ständer vid nästa riksdag ligga opinionsyttringarne, om Ständerne då kunna möjligen vara af en helt annan opinion; så att de som vid första riksdagen förklarade sin opinion vara, att förslaget är nyttigt, nu kunde anse det öfverflödigt, och tvertom, elier alla såsom antagligt.
Att besluta öfver ett sådant förslag, tillkommer icke den första riksdagens Ständer, utan det är först den andra riksdagens, som äga rättighet alt derom besluta, ehvad Stånden vid den första riksdagen har förkastat förslaget eller icke.
Då har icke den „ tillfälliga opinionsyttringen kunnat qväfva förslaget ifrån Utsk., utan detta förslag kommer då till pröfning af dem, som enligt grundlagen äga rätt alt derom besluta.
De gemensamma tankar, sorn Stånden vid första riksdagen i hvarjehanda fraser yttrat, kunna således icke medföra någon rubbning deruti alt förslaget skall hvila.
Hr von Hartmansdorff har äfven framställt den frågan, huru man vill finna rimligt att en vanlig civillagsfråga skulle förfalla när två Stånd stanna emot två, men att en grundlagsfråga deremot genom votering i förstärkt Const.Utsk. skulle kunna blifva hvilande emot två Stånds beslut.
Om den värde talaren dermed afser den riksdag, då R.
St. hafva rätt att besluta, så har han rätt.
Då vore det alldeles befängdt att öfverlåta afgörandel åt förstärkt Const.Utsk. då två Stånd hafva afslagit och två Stånd bifallit en grundlagsändringsfråga, efter grundlagen tydligen försäkrar, att till bifall fordras alla fyra Ståndens sammanstämmande beslut.
Vid första riksdagen åter torde den värde talaren tillåta mig säga, att man icke framtvingar någonting genom Utsk:s voteringsrätt, då man icke, såsom ledamot i Const.Utsk., fruktar ali framkomma till R.
St. med propos. om att sådana frågor må kunna förfalla.
Jag medgifver på andra sidan, att det är skäligen lättsinnigt att tro, att en fråga, som hvilar till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag, åtföljd af de särskilda Ståndens gemensamma tankar, skulle blifva mindre antaglig derföre, att dessa opinioner då ligga bredvid och komma att uppläsas, helst enligt vår grundlag dessa 456
Den 26 Mars f. m. opinioner skola komma att tryckas, då det således är troligt, att de Ständer, som vid en påföljande riksdag hafva beslutanderätt, taga notis om de discussioner, som ägt rum vid den första riksdagen, då förslaget varit under pröfning, och således är deras vidläggande vid förslaget af ingen nytta, ingen nödvändighet och mera skadeligt än gagneligt; men jag är fullt öfvertygad, att ett sådant vidläggande vid akten icke hindrar pröfningsrätten.
Jag mäste vid detta tillfälle förnya hvad jag började med att säga, nemi. en begäran om Hr Gr. o.
Landtm.-s propos. till bifall på detta betänk., enl. 56 § Reg.F., hvilken jag förmodar, alt Hr Gr. o. Landtm, icke anser sig kunna framställa på delta förslag, som är helt och hållet grundlagsvidrigt, utan lärer Hr Gr o. Landtm, finna sig föranlåten alt vägra den af mig yrkade propos.
, hvilket just är hvad jag önskar, för alt sedan fä tillfälle att instämma med Hr Gr. o. Landtm, röride omöjligheten att framställa propos. till bifall å detta betänk.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme all fortsättas pä e. m. kl. 6.
En värd ledamot af Const.Utsk. har visserligen här haft den godheten alt till R. o. Ad. framställa, att det ifrågavar. beslutet, om det blcfve bifall till Ltskis betänk., ingalunda skulle komma att gälla såsom prejudicat.
Jled all aktning för den värde talaren, nödgas jag bestrida ett sä beskaffadt resultat, ty jag tror, att hvarken han eller någon annan förmår att sälta sig i disposition af frågans slutliga följder, om den skulle blifva antagen, då den säkerligen icke komme ali undgå ali vid andra tillfällen blifva åberopad såsom prejudicat.
En annan värd talare, Hr von Hartmansdorff, bar mycket vidlyftigt sökt ådagalägga grundlagens otydlighet i förevar, fall.
Jag vill ingalunda bestrida, alt motsägelser kunna förefinnas.
Jag har redan yttrat, att äfven jag finnér sådana, men tror icke att dessa motsägelser kunna undanrödjas annorlunda, än i grundlagsenlig väg, och genom förtydligande på det sätt, som grundlagen bestämmer.
Intilldes delta sker, mäste grundlagen tolkas efter sin ordalydelse, hurudan den också må vara.
Hr von Hartmansdorff har här oberopat 75 § Riksd.Ordn. och ifrån den hänvisat till 73 §, som skulle lemna en föreskrift, huru förhållas bör med frågor af denna art, när Stånden stanna i olika beslut.
Jag tager mig friheten att härvid invända, att 73 § alldeles icke är i något afseende tillämplig till förevarande fall.
Den värde talaren torde hafva godheten att dervid observera, alt 73 § talar om frågor i allmänhet.
Det är visserligen sant, att den icke nämner något om grundlagsfrågor; men ett så beskaffadt uteslutande deraf i § har icke behölls, då man betraktar, att den nämnd, hvars formerande bestämmes i 73 §, består af 30 ledamöter af hvarje Ständ, då deremot den i 56 § närande bestämmelsen, relativt till antalet för Den 26 Mais f. m. 457 för Const.Utsk., är 20 ledamöter af hvarje Stand.
Häraf tror jag att man kan sluta, att icke 73 § på minsta vis lämpar sig till grundlagsfrågors behandling.
Den siste värde ledamoten har äfven fästat
Husets uppmärksamhet derpå, att här ingalunda borde lemnäs ur sigte, att, hvad beträffar representationens ombildning, den frågan ingalunda kunde komma alt på något sätt hänföras såsom blifvande ett resultat (hvad behandlingen angår) af denna frågas behandling.
Det är således tillfredsställande alt få erfara, att en ledamot, så inflytelserik inom Ulsk., som den värde talaren, i förväg försäkrat R.
St., att om också, nu ett prejudicat skulle stadgas, derigenom alt denna fråga, hvaruti tvä
Stånd stannat i stridiga beslut emot två, fick förfalla, sådant oaktadt icke samma öde skulle träffa representationsförslaget.
Men jag bekänner, att jag icke derifrån kan hemta en tillförlitlig grund för att deltaga i ett beslut, så bestämdt i motsats i alla hänseenden emot hvad grundlagen åsyftar.
Cederström verkligen hafva i denna del så fullständigt utredt förhållandet, att jag hell. och hållet sluter mig lill hvad han yttrat om det grundlagsenlig.! sältet för grundlagsfrågors behandling, eller alt de måste absolut hvila.
Jag tager mig friheten begära Herrarnes uppmärksamhet derå, att ingen våda kan uppkomma derifrån, alt ett möjligen obetänkt, onyttigt, onödigt eller overkställbar grundlagsförslag kommer alt hvila till en påföljande riksdag; men att oberäkneliga eller rättare sagt ganska beräkneliga, i högsta målto beräkneliga vådor kunna uppstå, derigenom att en fråga, hvarom tvenne Ständ stannat emot två, skulle kunna förfalla.
I fall, såsom en värd talare här har sagt, det är en hasard, som stiftat, grundlagen, oell att de §§, som sedermera tillkommit, icke förutsatte alla de följder, som kunde derifrån uppslå; så får jag säga, att det för Svea land måste vara den aldra lyckligaste af alla hasarder, att icke all väg till grundlagsförändring blifvit slängd, hvilket otvifvelaktig! hade varit händelsen, i fall den af Hr von Hartmansdorff nu yrkade satsen kunde göra sig gällande, nemi. att två Stånds beslut, stridande emot de två öfriga Ståndens, ronde en grundlagsförändring, kunde göra en fråga alldeles förfallen.
Följden deraf skulle kunna blifva den, att man i all evighet finge fortfara på detta sätt, örn två Stånd broderligen räckte hvarandra handen uti att förvilla omdömena i fråga om de grundlagsförändringar, som påkallas af de andra Stånden och af allmänna omdömet, att uppskjuta de vigligaste reformer det ena decenniet efter det andra.
Jag får i detta hänseende prisa hasarden och den visa Försynen, som i så beskaffad händelse styr menniskors och länders öden, och tror, att man må vara mycket mån om att bibehålla detta förhållande, i st. f. alt biträda ett så beskaffadt förslag, som Const.Utsk. nu har framlemnat lill vår öfverläggning; ty derigenom skulle vi helt och hållet stängas ifrån all möjlighet för framliden att få förändringar i grundlagen, under åberopande vid hvarje riksdag, altman ifrigt önskar grundlagsförändringar.
Derföre skulle jag på det högsta afstyrka R. o. Ad. ifrån 8 H. 58 458 Den 2G Mars f. m. all annan behandling af detta betänk, än återremiss lill Ulsk. med begäran af voterpropos:r.
Jag ulber mig att i detta hänseende få styrka mitt yttrande med ett af Hr von Hartmansdorff vid 1834 års riksdag i eli fullkomligen likartadt mål framstäldt anförande.
Det torde förmycket anlita K. o.
Ad:s otålighet att uppläsa en längre del af yttrandet, såsom icke hörande till saken, hvarföre jag, ifall icke annorlunda yrkas, inskränker mig blott till slutmeningen, som tydligen ådagalägger hvad talarens mening då var.
Det lyder sålunda: ”Jag har, lika med Utsk., ansett förändringen nyttig; men derföre tinner jag icke 2:ne Stånds mening kunna af Const.Utsk. lemnäs utan afseende.
Jag tror således, att deras mening hör framställas i voter.propos. till förstärkta Coust.Otsk:s afgörande.”
Så tänkte Hr von Hartmansdorff vid 1834 års riksdag uti delta och flera likartade yttranden, som af samma värde talare förekommo under den riksdagen vid behandlingen af dylika frågor, På de grunder, som jag nu anfört, anhåller jag vördsamt om propos. till ålerremiss.
Jag kail ingalunda biträda Frih.
Cederslröms mening, ali begärabifall å en propos., som förklaras för lagvidrig af sjelfva motionären, som begärt bifallet.
Detta är för mig omöjligt.
Jag bestrider icke alt Frih.
Cederström kan härvid riktigt inse följderna af sin begäran.
Troligen äro de bättre beräknade, än jag förmår alt göra det, men det strider emot mina åsigter att vid sådana tillfällen beräkna, utan jag måste följa min öfvertygel se.
Jag anhåller således om R. o. Ad:s biträde att begära ålerremiss af betänk, med begäran om voter.propos., ingalunda för sjelfva sakens skull, ty den är af ingen betydenhet, men sjelfva formfrågan är af desto större vigt.
Här gäller ingenting mindre än alt stadga ett prejudicat för framtiden, af den aldra vådligaste natur, emedan jag anser det gå helt och hållet på sidan om grundlagen och hafva till möjlig följd att stänga vägen för de högst nödiga och oundgängliga grundlagsförändringar, hvilket vi nödvändigt måste motse en gång blifva följden deraf.
Jag är hufvudsakligen förekommen af de tre sisla talarne, men skall dock bedja att fä i korthet göra en sammanställning af ifrågavarande ämne. 83 § Reg.F. föreskrifver, att grundlagen skall i hvarje särskildt fall efter dess ordalydelse tillämpas.
Då således fråga har blifvit väckt om en grundlagsförändring, så bör man tillse hvad grundlagens bokstaf föreskrifver om sättet, huru en sådan grundlagsförändring skall tillvägabringas.
Om man då slår upp 56 och 81 §§ Reg.F. och 29 § Riksd.Ordn. och möjligen dermed äfven jemför 75 § Riksd.Ordn., och ser efter den bokstatliga ordalydelsen af dessa §§, så linner man, att 56 och 81 §§ Reg.F., så väl som 29 § Riksd.- Ordn., gifva åt Const.Utsk. rättighet att väcka eller icke väcka förslag om grundlagsförändringar, gifva åt Const.Utsk. initiativ i sådana frågor, så att af detsamma beror att föreslå eller icke föreslå en sådan förändring, och en enskild riksdagsman tillkommer icke att väcka en sådan motion, annorlunda än om den, till Const.Utsk. ingifven, gillas.
Fortsätter man undersökningen Den 26 Mars f. m. 459 än längre, så finnér man, att när ett af Const.Ulsk. väckt förslag till R.
St. inkommer, då må, enl. tydliga ordalydelsen uti så väl 56 och 81 §§ Ileg.F., som 29 § Riksd.Ordn.
St. icke vid den riksdagen om det sålunda väckta förslaget besluta.
När nu ordet beslut undersökes till sin rätta betdyelse, så måste det väl anses innefatta pä en gång att besluta lill antagdande, med eller ulan förändringar, och att besluta till förkastande; och häraf mäste naturligtvis följa, att ett af Const.Utsk. framsläldt förslag icke kan vid samma riksdag, som det blifvit väckt, hvarken bifallas med eller utan förändringar och ej eller förkastas.
Först vid den följande riksdagen kan ett sådant förslag, vare sig afslås eller antagas, men i sednare fallet icke eller nu med några förändringar.
Ty alt dervid göra förändringar är i 56 § Reg.F. undantaget, då frågan är att vid den sednare riksdagen fatta ett definitivt beslut.
Dä således frågasälles om och när ett beslut att förkasta en väckt fråga om grundlagsförändring skall kunna fattas eller icke fattas, sä föreskrifver 56 § derom bestämdt, att något sådant beslut vid första riksdagen icke får fattas; så vida nemi. som ordet besluta tolkas efter dess ordalydelse.
Deremot medgifver 56 § i det följande morn., att när ett förslag hos R.
St. förekommer, dervid göra de anmärkningar, hvartill livart
Stånd särskildt finner sig befogad!.
Men när nu hvad som blifvit föreskrifvet om dessa anmärkntr, som Stånden äga rätt alt göra, ställes i öfverensstämmelse med hvad 56 § Reg.F1. i ett föreg:de mom. stadgar om eli förbud för R.
St. att icke vid första riksdagen besluta, hvarken till antagande eller förkastande, om så beskaffade frågor, så tror jag, lika med hvad Frih.
Cederström alltid har yrkat, att dessa anmärkn:r icke kunna gälla annat än modiliealioner i det förslag, som Const.Utsk. bar uppgifvit.
Detta, fastän det i min tanke grundar sig på den enda rikliga tolkningen af ordalydelsen uti 56 §:s särskilda mom:r jemnförda med hvarandra, står dock icke uttryckligen och bokstafligen stadgadt uti nämnde §, och härigenom har förvillelsen uppkommit, tyman har således möjligen kunnat antaga en rättighet för antingen något flere eller alla RiksSt., att dä ett förslag från Const.Ulsk. först förekommer, kunna göra den anmärkning, uttrycka den gemensamma tanke, att delta förslag icke är antagligt, eller att det icke bör hvila till en nästkommande riksdag.
Om då alla RiksStm afslå ett sådant förslag, så, oaktadt jag måste tro, på redan anförda skäl, en sådan af RiksStm uttryckt tanka icke vara öfverensstämmande med förut anförda mom. af 56 §, skulle man möjligen kunna säga, alt i detta fall ett beslut till afslag är medgifvet redan vid första riksdagen.
Men om deremot ett eller flera
Stånd äro af olika tankar i något, och således äfven i detta afseende, så står det uttryckligen i de sednare momenlerna af 56 § Reg.F. att derom skall voteras i förstärkt Const.- Utsk.
Raab har fullständigt utredt, alt den tydning, som Utsk. tillåter sig af orden: ”någon eller några delar”, alldeles icke kan leda till något sådant resultat, som det, hvartill Utsk. har kommit.
Cederström uppgifvit, har Utsk. tillåtit sig att tolka R. o. Ad:s beslut såsom ett bestämdt afslag på det förslag, som Const.Utsk. hade afgifvit.
Detta ti;or jag icke är förhållan - 460 Den 26 Mars f. m. det, ty dä R. o.
Ad. har förklarat, att det af Utsk. föreslagna tillägg vid ifrågavar. § icke är nödigt eller nyttigt, så följer deraf alldeles icke, alt icke något förslag i detta afseende skulle blifva hvilande.
Jag får för min del förklara, all jag har instämt uti nämnde af R. o. Ad. fattade beslut, men derföre fäste jag dock ingalunda den tankan, att Coust.Ulsk:s afgifna förslag icke skulle blifva hvilande lill nästa riksdag, utan jag föreställde mig, att följden deraf icke skulle kunna blifva någon annan än den, att Const.Utsk. skulle komma alt afgifva en sådan propos., som den Frih.
Cederström nyss framställde, eller att det väckta förslaget lill förändring af grundlagen väl skulle anses böra hvila till nästa riksdag, men, i händelse R. o. Ad:s tanke segrade vid voteringen i förstärkt Const.Utsk., åtföljas af det yttrande omdöme, att detta förslag hvarken vore nödigt eller nyttigt.
Detta blir ännu tydligare, om man jemför t. ex. hvad sorn står att läsa uti nästa betänk. i\T:o 32, eller att PresteSl., i anledn. af en annan väckt fråga om grundlagsförändring, ansåg det derom gjorda förslag, såsom icke nödigt och nyttigt, böra förkastas.
Detta är vida mera bestämdt uttryckt, än som är händelsen i afseende pä de i mern. i\T:o 31 förekommande yttranden af R. o. Ad. och BondeSt.
Om man således vill noga se efter och riktigt öfverväga uttrycken, så skall man finna, att om man ock anser det vara med grundlagen öfverensstämmande, att clt förslag, af Const.Utsk. afgifvel lill förändring af grundlagen, skulle kunna förkastas vid första riksdagen, så är detta alldeles icke tillämpligt pä ifrågavar. fall, då intet RiksSt. kati sägas hafva bestämdt förskastat Const.Utsk:s förslag.
Hvad 73 §:s i Riksd.Ordn. tillämplighet till detta förhållande beträffar, sä har Frih.
Raab redan fullständigt upplyst, att den alldeles icke är tillämplig, ty det är ett särskildt, endast det första mom. i 75 §, som handlar om Cousl.Utskis förslag, och de följande moni., sorn omtala frågor, hvilka kunna förfalla, nämner alldeles icke om några frän Const.Utsk. afgifna förslag, utan afse frågor af helt annan beskaffenhet.