Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Exc. framställde propos. å förslagets förkastande, som med ja besvarades. llite punkten, innehållande förslag till tillägg i 109 § R.F. och 80 § R.O., angide upskof i Riksdag.
Det förslag, som nu är före mål för öfverläggning, anser jag vara af beskaffenhet att icke böra bifallas.
Jag tor måhända för detta förklarande af min åsigt få upbära många förebråelser; men jag har städse under min lefnadsbana sökt göra mig till regel, att först undersöka huruvida ett Den 14 December f. m. 315 förslag till förändring af det bestående är verkställbar och nyttigt, innan jag bifaller detsamma.
Verkställbarheten bör således i främsta rummet tagas i öfvervägande.
St:r skola enligt grundlagen hvart tredje år sammanträda, och man har tolkat dessa ord så, att de tre åren skola räknas från den ena Riksdagens början till den andras början, hvarigenom handt att den påföljande Riksdagen så nära inträffat efter den näst föregide, att mellantiden knappast hunnit blifva 18 månader,, såsom t., ex. förhållandet är med den inriev:de och den näst förflutna Riksdagen.
Vill man nu införa en prorogering, hvarthän skulle då detta leda?
Följden blef ju den, att icke ens 18 månader komma att förflyta ifrån den ena Riksdagen till den andra, utan att dessa skulle rent af inträffa omedelbart på hvarandra.
Kati detta vara meningen hos de lagstiftare, som först beslutat att Riksdag skulle hållas hvart 5:te år, och det på det sättet, att ett lustrum skulle förflyta mellan den ena Riksdagens slut och den andres början, hvilket sedermera förändrades till det nuvide förhållandet, eller hvart tredje år.
Detta i alside på sjelfva Riksdagens hållande.
Men nu säger grundlagen tillika, att Utskm skola vid Riksdagens början bildas för att bereda och utarbeta frågorna.
Enligt detta förslag skulle nu, med undantag af ett, högst två Utsk., alia de öfriga komma att uphöra.
Hvad blefve följden deraf, särskildt, med afside på ledamöterna al R. o. Ad.?
Jo att alla de ledamöter, hvilka deltagit i Utskms förliandlingar och gjort sig bekanta med de ärenden, som der varit under öfverläggning, men ej blifvit utarbetade, icke skulle komma att deltaga i dessa ärendens slutliga behandling, utan i stället nya ledamöter inväljas i Utskm med nya åsigter, hvarigenom arbetet komme att ånyo börjas, så att allt, som förut vore gjordt, skulle vara af noll och intet värde, med den följd att Riksdagen deraf komme att ytterligare förlängas.
Kan sådant vara nyttigt och nödigt?
När hvarje ledamot vet, att efter 4 månaders förlopp en Riksdag kan prorogeras, är han måhända icke så angelägen om att ärenderna med den skyndsamhet, som vederbör, företagas och utarbetas.
Man måste dessutom ihågkomma, att R.
St:r skulle vara alldeles redlösa, om de icke hade ett nödigt antal tjenstemän med erforderlig skicklighet att i skrift upfatta hvad som inom Utskin förekommer.
Dessa tjenstemän antagas vid Riksdagens början; de kunna vara i tillfälle att, om Riksdagen fortsättes, bibehålla sina befattningar i Utskm; men om den prorogeras, kan det hända att ifrågavide tjenstemän förloras för Utskin derföre, att de under tiden erhålla andra platser och befattningar, som göra det omöjligt för dem, att ånyo antaga de erbjudanden om tjenst, som Utskm då kunna göra.
Följaktligen inträda under sådaue förhållanden alldeles nya tjenstemän, hvilka icke hufva den erfarenhet och vana vid arbetssättet och ärendernas behandling, som de naturligtvis måste ega, hvilka förut tjenstgjort inom Utskm.
Alla dessa omständigheter måste man öfverväga, innan man skrider till ett så vigtigt steg, som införande af prorogation.
Man vill här efterhärma andra länders bruk, men man besinnar icke, att dessa länders representationer nästan äro permanenta, emedan de samman - 316
Deu 11 December f. m. träda hvarje år och måste göra det, derföre att utom dessa årliga sammauträdeu vore för dem det konstitutionella lif vet icke fullständigt.
Men i vårt land, der det bör vara flere år emellan hvarje Riksdag, är prorogationen hvarken nödig, nyttig eller verkställbar.
Vidare bör man äfven icke förglömma, att de flesta ledamöterna af ofrälsestånden hafva skjuts- och dagtraktamenten till och ifrån Riksdagen på dems komitenters bekostnad.
Skulle nu Riksdag prorogeras, hvem skulle betala kostnaden för deras fram- och återresa?
Skulle komitenterna göra det, så må jag säga att man både obilligt och oriktigt beskattar dem, och jag skulle icke förundra mig om inom landet ganska allvarsamt missnöje förspordes deröfver att R.
St:r vidtaga åtgärder, som, långt ifrån att bereda besparingar, tvertom föröka kostnaderna för Riksdagarne.
På alla dessa skäl, och då man icke i motiverna förmått för detta förslag upgifva något giltigt skäl, hvarföre man nu skall efterapa andra länders bruk, eller hvarföre man icke kan upskjuta frågans afgörande tilldess man hunnit införa årliga Riksdagar såsom i utlandet, kan jag för min del icke annat än på det allra högsta afstyrka bifall till förev:de förslag.
För att motbevisa deu förra talarens anförande, tror jag endast att man behöfver påpeka två af erfarenheten ganska väl vitsordade förhållanden.
Så kan t. ex. inträffa, och har äfven gjort det, att förslag föreläggas en Riksdag af så omfattande beskaffenhet på samma gång som at så stor vigt, att det blelve omöjligt för det Utsk., sorn skall behandla deuna fråga, att afsluta sina arbeten på samma gång, som de andra Utskm.
Följden deraf blir naturligtvis antingen att dylika vidlyftiga förslag icke kunna komma att af R.
St:r behandlas, eller ock skulle under den tid, som åtgår för Utsk. att utarbeta ett sådant förslag, ett god tidslängd förflyta, under hvilken icke allenast de öfriga Utskm utan äfven samtlige Riksdagsmannen komme att utan nytta och sysselsättning vara samlade.
Om således vid sådana tillfällen, då de öfriga Utskm afslutat sina arbeten, men ett Utsk. icke medhunnit sina.
Riksdagen skulle kunna prorogeras, så behöfde icke det inträffa, att den ena gör intet, medan den andra arbetar.
Det låter äfven tänka sig, att under politiska brytningar, t. ex. vid tillfällen ai krig, det skulle vara ganska nyttigt om R.
St:r äro samlade, och vi behöfva i detta fall icke gå långt tillbaka för att påminna oss en sommar, då R.
St:r hade i det närmaste slutat sina arbeten, men det dock ansågs nyttigt, att de fortfarande voro samlade, och följden blef att de tillbragte hela sommaren tillsammans utan att hafva något synnerligt att göra.
Jag tror mig således hafva anfört tillräckligt med exempel på kända förhållanden, för att visa att prorogation af Riksdag är nyttig.
I motsats till den förste värde talaren anser jag detta förslag vara af särdeles stor vigt, och vill Don 14 December f. m. 317 derföre med miu röst förorda detsamma.
De anmärkningar, lian anfört, hafva till en stor del blifvit vederlagda af Gr.
Lagerbjelke, men det finnes åtskilliga andra, som torde förtjena att besvaras.
Hr Printzensköld började med en fråga, som visserligen icke lior hit, nemi. ang:de de tätare Riksdagarne, men denna fråga kan dock i viss mån anses vidröra äfven den nu förevarande.
Han ansåg att de täta Riksdagarne skulle vara skadliga; men mig synes deremot att det politiska lifvet derigenom vunnit en högre utveckling.
Han anmärkte vidare i afs:de på Utskms sammansättning, att R. o. Ad:s ledamöter skulle komma att ombytas och att eontinuiteten i målens handläggning derigenom skulle rubbas.
Jag tror deremot motsatsen.
Yi höra nemi. dagligen af Landtmm tillkännagifva nden om afsägelser af ledamöter, som nödgas afresa till hemorten.
Vore deremot detta förslag lag, komme säkerligen prorogation genom R.
St:rs och K.
M:s sammanstämmande beslut att inträffa samtidigt med största behofvet för
Riksdagsmännen från landsorten att besöka hemorten.
Frågan om prorogation framställde sig redan för öfver 25 år sedan.
Vid 1834 års Riksdag väcktes af frami.
Boije förslag om rättighet för LagUtsk:t, att äfven efter Riksdagens slut kunna fortsätta sina arbeten.
Sedan dess hafva idéerna utvecklat sig, och man har funnit att hvad som då gällde om LagUtskit, gäller äfven om andra Utsk.
Och i afs:de på lagfrågor kommer snart att upstå ett sådant behof för LagUtsk:t att en längre tid oafbrutet få fortsätta sina arbeten.
Ar det då rimligt eller ens billigt, att R.
St:r skola under denna tid gå overksamma?
Ettdera, antingen måste R St:r gå overksamma och vänta, eller också måste LagUtsk:t afstå från försöket att arbeta med den mogna pröfning och försigtighet, som är nödvändig.
Hr Printzenskölds fruktan, att Utsk. och Stånd icke skulle finna tillgång på behöflig kansli-personal, tror jag vara alldeles öfverflödig; men äfven om den verkligen egde grund, så tror jag att deri icke läge så särdeles stor olägenhet, utan snarare tvertom.
Kunde ett sådant förhållande leda till inskränkning uti det oändliga mångskrifveriet, skulle jag för min del anse det för högst lyckligt resultat.
Och ännu mer, om bristen på kansli-betjening blefve så stor, att Utskm nödgades sjelfve författa sina betänkanden.
Ty det tyckes ju vara helt naturligt, att den, som fattar ett beslut, bäst bör veta hvarpå detta är grundadt, och att denne således äfven borde vara den, som bäst kunde dessa motiver framställa.
Lika litet kan jag dela Hr Printzenskölds farhåga för ökade Riksdagskostnader.
Underhållet af ett enda Utsk. måste väl vara mindre betungande, än det af hela Riksdagen.
En stor och väsentlig fördel skulle onekligen vinnas derigenom, att arbetet under hela Riksdagens lopp kunde fortsättas med oförminskad kraft och ifver.
Så icke under nuv:de förhållandet).
När Riksdagen fortgått 8 å 9 månader och sommaren inträder, slappas vanligen nitet.
En märkbar domning och lojhet låter märka sig.
Den ene Riksdagsmannen efter den andre afreser från riks dagsorten för att sköta nöje, helsa eller affärer.
Och på det sättet 318 Den 14 December f. m. förspiller, en dyrbar tid.
En prorogation inträder de facto, fast icke de jure.
Hvarföre då icke så gerna göra det verkliga till lagligt.
Iir Printzensköld:
Nog vitsordade Hr Cederschiöld med mycket säkra ord, att den talare, som näst före honom upträdde emot mig, hade så grundligt vederlagt de skäl, jag anförde emot detta förslag, att någon ytterligare vederläggning icke behöfdes, och visserligen har jag på äldre dagar förlorat något af min hörsel; men så starkt har den dock icke deklinera!, att jag icke hört hvad Gr.
Lagerbjelke yttrat, och deraf kunde jag alldeles icke inhemta, att ens ett enda skäl af dem jag anförde, blifvit af honom vederlagdt.
Tvertom förbigick han dem med tystnadens vältalighet, och anförde blott undantagsfall, nemi. sådana, som att det inom något Utsk. kunde förekomma frågor af den vidlyftiga beskaffenhet, att för deras handläggning erfordrades lång tid, hvarunder de Riksdagsmän, sorn icke tillika vore ledamöter af detta Utsk., skulle få gå och göra ingenting.
Vid har jag varit med vid Riksdagar alltsedan år 1823 och har således någorlunda erfarenhet af förhandlingarna dervid; men under dessa 3(i år har icke en enda gång inträffat det fall, som Gr.
Lagerbjelke omförmält.
Jag frågar eder då, M.
Hrr, om icke verkligen detta fali hör till undantagen, och att då uphöja dem till regel och dertill en regel, som skulle införas i Grundlagen, iir något så besynnerligt och så emot all logik och tankegång stridande, att jag icke kan annat än förundra mig öfver, att Hr Gral kunnat anföra något sådant till stöd för förslagets antagande.
Frihetstiden borde viii, om någonsin, prorogation hafva funnits, emedan R.
St:r då kallade sig Rikets allena maktegande Ständer; men man tänkte icke då uppå att göra en så beskaffad förändring, och icke desto mindre antogs under denna tid 1734 års
Lag, som ännu gäller i de flesta delar, och på hvilken man hade arbetat i mer än 5 0 år.
Någon prorogation af Riksdagen för att medhinna granskningen af denna lag, sattes icke ens i fråga.
Hvad beträffar det andra skälet, som Gr.
Lagerbjelke anfört, nemi. att krig kunde inträffa, som gjorde det nyttigt att R.
St:r vore tillsammans, så frågar jag Eder ytterligare, M.
Hrr, om icke denna händelse likaledes hör till undantagen.
Jag vet sannerligen icke att
Sverige på de sista några och fyratio åren inom den tidrymd, som förflutit sedan vårt nya statsskick infördes, varit inveckladt i något krig.
Och hvad som icke handt under mer än fyratio år och som, efter hvad man bör hoppas, icke heller ännu på många år kommer att inträffa, det mäste väl vara något, som icke ens Gr.
Lagerbjelke lärer kunna förneka, hör till undantagsfall af till och med sällsyntare beskaffenhet.
Då jag förra gången hade ordet, glömde jag en anmärkning emot förslaget, nemi. att man genom dess antagande gör det nästan omöjligt för Regeringen att upfylla sina skyldigheter.
Man sätter Konselj-ledamöterna och särskildt Dep:tsCheferne i den svå - Den 14 December f m. 319 raste ställning, enär den ena Riksdagen inträder nära nog på samma gång, som den andra slutar.
Grundlagen gör ingen ändring i de skyldigheter, som äro förknippade med Konseljledamots-platserua, nemi. att bereda de ärender, som från Regeringen skola öfverlemnäs till vidare åtgärd af Ständerna.
Skulle då Riksdagen prorogeras t. ex. i Maj månad, men åter börja i November, så är det ju klart, att man härigenom komme att träda så nära in på tidpunkten för den nästpåföljande Riksdagen, att en ordentlig utarbetning af den s. k.
Proposm om Statsverkets tillstånd oell behof omöjligen kunde medhinnas, utom det att sjelfva Statsregleringsperioden knappast någonsin kunde rätt bestämmas
Man bör väl också hafva något afseende på hvad som är möjligt eller icke för landets Regering, och jag anser att detta förslag i nämnde hänseende skulle leda derhän, att jag verkligen beklagar H. M:t, enär han näppeligen torde finna någon, som ville blifva hans rådgifvare, just för det sätt, hvarpå deras arbeten måste verkställas genom den förändring i Riksdagsgöromålen och Riksdagars hållande, som här är föreslagen.
Det kan vara tillräckligt, att de för närvide hafva den korta tiden af 18 månader för att fullgöra hvad Grundlagen i detta fall stadgar, men att denna tid ytterligare skulle förminskas, är något som vederbide, hvilka framställt förslaget, icke behagat taga i öfvervägande.
Hr Cederschiöld har förklarat sin stora belåtenhet med de täta Riksdagarne, emedan, säger han, de inöfva oss till ett politiskt lif.
Jag önskar blott, att den politiska utvecklingen icke måtte sträcka sig till den delen af nationen, hvars utveckling i detta hänseende mera skadar än gagnar fäderneslandet.
Likaledes har Hr Cederschiöld, såsom ett vigtigt skäl för bifall till förslaget, framställt, huruledes långvariga Riksdagar afslappa själskrafterna, hvaremot, om en prorogation skulle ega rum, ståndsledamöterne kunde återkomma med friska krafter.
Jag medgifver visserligen, att åtskilliga rnenniskor finnas, hvilka, dels till följd af deras naturliga kroppsbeskaffenhet och dels också af andra orsaker, icke särdeles länge förmå att uthärda med ett någorlunda träget arbete; men i detta fall må det tillåtas mig, att tala något efter egen erfarenhet och efter hvad jag sett hos andra embetsman.
Högsta Domstolens ledamöter t. ex. äro hela året om sysselsatta med det mest ansträngande arbete, men aldrig har jag hört från dessa ledamöters sida omtalas någon klagan deröfver.
Jag vet äfven andra, som fem söcknedagar i veckan, året om, äro sysselsatta med arbeten, hvilka ständigt taga hela deras tankekraft i anspråk. utan att deröfver beklaga sig.
När nu Statens embets- och tjenstemän kunna, till största antalet åtminstone, ega förmåga att oafbrutet arbeta icke blott 17 till 18 månader, utan 18 år, och dubbla detta antal, utan att deras krafter blifva förslappade, så måtte väl också de medlemmar af R.
St:r, som blifva ledamöter i Utsk., kunna använda lika stark kraft vid slutet af Riksdagen, som vid dess början.
Det är dessutom en af erfarenheten bekräftad sanning, att upskof med göromål aldrig medför något godt; ty det skapar en benägenhet att i allmänhet upskjuta utförandet af 320 14 December f. in. hvad som skall verkställas, och deraf upstår en liknöjdhet för göromålen, som slutligen kan öfvergå till ganska vådliga följder för det allmänna.
St:r veta, att de skola vara tillsammans tilldess alla göromålen blifva afslutade, så ligger det i sakens natur, att
Utslcts-ledamöterna arbeta med allra största flit,, för att så skyndsamt som möjligt afgöra de hos dem förekommande .ärenden.
Jag vet också icke, hvarföre ej Utsk:n kunna sammanträda till arbete äfven på eftermiddagarne, särdeles som deras arbete är ganska noga begränsadt och lätt kan bedömas vid motionstidens slut, så vida icke K.
M:t har något nytt förslag att aflåta, hvilket dock på sednare tider icke inträffat, just för att icke Riksdagarne skola blifva alltför långvariga.
Om nu Utskm skulle sammanträda äfven på e. m., och om äfven en något talrikare betjening skulle antagas för att medhinna göromålen, tror jag häruti ligga verksam ma medel till Riksdagarnes förkortande, och jag kan således icke finna mig vederlagd af de skäl, Hr Cederschiöld anfört, utan fortfar med mitt yrkande om afslag på den föreslagna förändringen.
Den siste värde talaren har klagat deröfver, att han icke af dem. som näst före honom upträdde, blifvit vederlagd, eller att icke de anmärkningar, han framställt, blifvit till besvarande uptagna.
Jag vill medgifva, att Gr.
Lagerbjelke mera framhöll förslagets nytta, än särskildt uptog till vederläggning
Hr Printzenskölds invändningar.
Jag skall nu i stället försöka att i korthet göra det.
Hr Printzensköld har fästat sig vid den omständigheten, att förslaget skulle verka ofördelaktigt särskildt för R. o. Ad.
Han anser nemi. att deraf skulle följa ett mycket stort ombyte i Utskrn och derigenom äfven olikhet i ärendenas behandling komma att ega rum.
För Hr Printzensköld, som nyss sjelf nämnde att bau varit med vid alla Riksdagar alltsedan 1823, kan det icke vara obekant, huru svårt det för närv:de är, att längre fram på våren, och synnerligen sedan sommaren inträdt, hålla Utsk:n fulltaliga, och att vid nämnda tid flertalet af Utsk;s-ledamöterna utgöras af andra, än de, som ifrån början uti Utsk:n blifvit invalda.
Om åter den föreslagna förändringen antoges, är det, enligt min uppfattning, klart, att R. o. Ad:s ledamöter skulle blifva mera konstant desamma, och äfven om efter prorogation nytt val af Utsk:s-ledamöter skulle ske, de vid början af Riksdagen utsedda åter funnes i och för detta val att tillgå.
Vidare säger
Hr Printzensköld att äfven kanslipersonalen skulle blifva svår att få tillbaka.
Jag tror att motsatsen skulle inträffa.
Som vi veta. utgöres denna personal till största antalet af embetsoch tjenstemän, och månne det icke skulle vara lättare för dem, att endast för en tid på en gång af 5 eller 6 månader kunna egna sig åt andra göromål, än att, såsom nu är fallet, lemna sin egentliga tjenst å sido under 16 till 18 månaders tid.
Ytterligare har Hr Printzensköld talat om kostnaderna, och särdeles om dem för resor fram och tillbaka.
Jag tror för min del, Ren 14 December f. m. 321 del, att man borde låta de Stånd, som i detta afs:de äro mest intresserade, sjelfve afgöra, huruvida de anse dessa kostnader blifva större än å andra sidan dagkostnaderna för flertalet Ståndsledamöter, hvilka under prorogation hemförlofvas och under 5 eller 6 månader således icke upbure något dagtraktamente.
Äfvenledes skulle svårighet upstå för Regeringen.
Hr Printzensköld anser nemi., att Riksdagarne skulle komma att räcka den ena in i den andra, och i sammanhang dermed har han, till svar på hvad Gr.
Lagerbjelke anfört om svårigheten för ett eller annat Utsk:t att medhinna sina arbeten, sagt att han under siri långa riksdagsmannabana icke erfarit att ej Utskm medhunnit sina göromål.
Till genmäle härå får jag fästa upmärksamheten på, att, ehuru Hr Printzenskölds anmärkning till en del må ega sin rigtigliet, har det dock inträffat, att åtskilliga arbeten icke blifvit afslutade, eller åtminstone, om så skett, ganska knapphändigt.
Men på hvad villkor medhinnas de nu?
Jo, för alt de Utsk., som med arbete äro mest öfverhopade, skola medhinna sina göromål, förlänges Riksdagen, åtminstone så länge några ärenden af vigt finnas oafgjorda, intill dess samma Utsk. afslutat sina arbeten, då deremot andra Utsk. under kanhända halfva denna tid gå, snart sagdt, sysslolösa.
Om nu Ständerna, sedan de varit samlade 4 månader, blifva prorogerade, kunde de Utsk., som hade särdeles vidlyftiga arbeten, fortfara, och under den tid af 5 eller C månader, som prorogationen varade, afsluta dessa arbeten, för att sedan jemte några andra mindre ärenden föreläggas Ständerna.
Följden häraf klefve den, att Riksdag verkligen komme att ega rum två vintrar å rad; men jag är säker att vid den andra vinterns slut R.
Stil" skulle hafva afslutat sina arbeten.
Nu frågar jag, hvilket vore största vinsten, antingen tvä sammanträden, hvardera af fyra månader, eller en sammanhängande Riksdag af 18 månader?
Hvilket vore största vinsten för Regeringen, af hvilken nian. synnerligen af Depart.Cheferna, fordrar, att de skola löija Riksdagens gång?
De måste nu bevista plena under 18 månaders tid, hvaremot under andra förhållanden detta arbete vore för dem inskränkt till halfva tiden.
Jag kan således icke finna annat, än att det skulle vara en vinst äfven för Regeringen, om denna förändring infördes.
Emot Hr Cederschiöld, sora talade om huru ett långvarigt arbete kan trötta, har Hr Printzensköld jemväl gjort anmärkning.
Jag får fästa upmärksamheten derpå, att det är skillnad emellan att. arbeta i en enda branche, vid hvilken man är van, och hvaråt man egnat sig, och att sysselsätta sig med en mängd olika ämnen, som. redan derföre att de äro många, blifva mindre angenäma, men som blifva det ännu mera genom det sätt, hvarpå de behandlas i TJtskm, och de resultat, som deraf upstå.
Att arbetet då blir både tröttsamt och oangenämt, har jag sjelf såsom Utskits-ledamot erfarit, och jag tror, att
Hr Printzensköld gått något för långt i sin bevisning, då han tagit till exempel Högsta
Domstolens ledamöter samt påstått att de arbeta hela året om.
Vore så, skulle de begå ett brott emot grundlagen, emedan denna föreskrifver, att H. II. 21 32?
Den 14 December f. m. endast 8 ledamöter skola arbeta på en gång, hvadan grundlagen sjelf ansett, att en hvila bör beredas i ett ansträngande arbete.
Det kunde visserligen ännu återstå ett eller annat af hvad
Hr Printzensköld yttrat, som förtjente en vederläggning: men jag tror icke att det behöfves.
Jag ber i stället att få nämna en sak, som talar högt för förslagets antagande, åtminstone på detta rum.
En af de anmärkningar, som med största skäl göres emot R. o. Ad:s representation, rörer sättet, hvarpå landets angelägenheter hos oss behandlas.
Vi veta, att under vissa tider af Riksdagen flera hundrade ledamöter af Adeln äro antecknade, och med den vidsträckta och omfattande sakkännedom, som hos många bland detta stora antal tinnes, blifva landets angelägenheter säkert under denna tid mern moget pröfvade och afgjorda inom detta Ständ än inom något annat.
Under andra tider åter afgöras stundom särdeles vigtiga angelägenheter af 20 ä 30 ledamöter, vid hvilket förhållande slumpen mera än insigterna kan bestämma beslutet.
Den förebråelse, som på grund af dessa vexlingar emot Adeln rigtns, kan icke förnekas en viss grad af rättvisa, ehuru man deremot kan anmärka, att det är mycket hegardt, att de ledamöter, som hafva affärer eller jordbruk att sköta i en långt aflägsen landsort, skola uppoffra sina egna angelägenheter under en så lång tiderymd, som den våra Riksdagar vanligen uptaga.
Kunde nu dessa under sommarmånaderna prorogera?, då skulle R o. Ad. kunna följa den ena landets angelägenhet med samma upmärksamhet som den andra, och dess beslut alltid utmärka sig för den sakkännedom, hvilken, såsom jag förut anmärkt, städse förefinnes inom detta Stånd, då det är någorlunda talrikt representeradt, och härigenom ovillkorligen ingifva sina MedStånd aktning för den representation, det utöfvar.
Det är af vigt att denna aktning bibehålies, ty den utgör det säkraste stödet för det inflytande, R. o.
Ad. kan hafva på landets angelägenheter.
Må man derföre möjliggöra för större delen af R. o. Ad:s ledamöter att upfylla sin pligt utan alltför stora uppoffringar. R. o. Ad. torde dessutom påminna sig, att detta förslag antogs till hvilande af tre Stånd, — BondeStåndet ensamt förkastade det, — och jag vill icke tro att R. o. Ad. nu skall förändra sin förut uttalade mening.
Raab, Adam Christian?