Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I hr Ers Waugel kommo de hederliga och godhjertade sidorna på ett tilltalande sätt fram.
Spelet kunde dock ha varit lättare och lifligare, och detsamma gäller äfven hr Hillberg.
I tal och gång och utseende fick denne sist nämde fram en sannskyldig lektor, men man saknade de mera vinnande och deltagande sidor, som kunnat förklara Bolettes forna svärmeri och familjens förtroendefulla tillit.
Zetterberg på flera ställen hade en god uppfattning af rollen var alldeles otvetydigt, men omöjligheten för henne att sköta om sitt tal och ansigte och äfven sin gång på ett skapligt och teatermässigt sätt förstör allting.
Då jag icke är specialist på röstorganens byggnad och rätta vård, kan jag icke med anspråk på tillförlitlighet uppge anledningen till det liksom förkrympta tillstånd, hvari hennes organ befinner sig.
Men det vill synas, som om det berodde på stelnandet i någon sorts kvitter, som från början befunnits sött och poetiskt.
— Liksom teatrarne i Köpenhamn, Kristiania och Berlin tyckes Dramatiska teatern delat en härvarande recensents uppfattning, att » den främmande mannen » är af föga betydelse för styckets effekt, och handlat derefter.
Då 6tycket hänger på honom näst Ellida, är misstaget icke så litet Kan inte hans framträdande försätta äfven åskådarne i vederbörlig rysning och på deras fantasi utöfva proportionsvis en mystiskt imponerande, lidelsefullt lockande suggestion, så hakar det på ett vigtigt ställe.
Hr Örtengren, en af teaterns ärligast sträfvande medlemmar, men ock genom förhållandenas både rättvisa och orättvisa makt numera tämligen undanmakad, bjöd till efter bästa förmåga, men förgäfves.
Den ende af de nuvarande, som möjligen skulle kunnat göra något, var hr Hillberg, men han lär ej ha behagat fresta på försöket.
I detta hänseende kan vara af intresse att efter en dansk tidning meddela, hvad Ibsen skrifvit iett privatbref om spelet i Weimar: » ’ Den främmande mannen ’ kan jag icke önska eller knappt tänka mig bättre än här — en lång, mager varelse med ett hökansigte, svarta, stickande ögon och en präktig, djup och dämpad stamma. »
Som ett helt betraktadt gick spelet i ett alldeles för trögt och tungt tempo.
Dekorationerna verkade stämningsfullt efter råd och lägenhet och scenens storlek.
Beträffande denna teaters öfriga program kan som regel uppges, att hvad som egt mera betydelse varit gammalt och förut kändt, och det för teatern nya — med undantag af » Gnistan », hvarom måhända en annan gång — varit af annan beskaffenhet.
Det gamla och värdefulla, representeradt här vid lag af Moliéres » Lärdt folk i stubb » och, om man så vill, äfven af Augiers » Giftbägaren », faller dock inom den kategori af pjeser, hvilka böra ses, spelas och läsas, men här torde kunna förbigås, då utrymme saknas för en något fullständigare utveckling af deras resp. literatur- och kulturhistoriska roll.
Hvad utförandet beträffar kvarstår af en eller annan anledning i något friskare minne egentligen endast följande: fru Hartmans med sannskyldigt friskt humör återgifna piga i Moliére-pjesen och frkn Klefbergs, hr Skånbergs och fru Fahlmans vårdade utförande af sina uppgifter dersamma-städes.
Jag har så många gånger med tillräcklig tydlighet framhållit, huru öfver fru Rundbergs spel ofta hvilar något » gjordt », något inlärdt och förkonstladt och så var det äfven nu.
Särskildt i » Giftbägaren » verkade det mycket störande.
En liten bagatell, » En krigslist », var så till vida märkvärdig, att deri hade fru Bosin en roll, snart sagdt den enda af alla hennes — åtminstone alla yngre — under året inne-hafda, der man nästan inte behöfde känna sig obehagligt berörd af den förkonstling, som eljest för henne blifvit en andra natur, af de för henne karakteristiska, såsom ögon, mun, skratt, minspel och tal nogsamt röja, med stark ansträngning frampressade imitationsförsöken af naturlighet.
Fru Fahlman var deremot i samma pjes tämligen deklamatorisk.
Sista programmet, » Den vilda jagten », var intresselöst, for att inte rent af säga bedröfligt svagt.
Det hade samma förf.
som den godtköpsroliga och sentimentala enaktaren » Mellan fyra ögon », eller hr Fulda.
Han tyckes ha gjort till sin poetiska mission att predika om lyckan af det lugna familjehemmet, och för att inprägla den goda sanuingen har han hopfört en massa sentimentala baualiteter, konstrueradepersoner och händelser och platta godtköpssanningar.
Af en skicklig hand underkastad en genomgående hopdragning och bortskärning, skulle pjesen emellertid, oaktadt bristen på inre värde, dock kunna låta se sig, då den innehåller åtskilliga rätt lustiga repliker, men nu var det svårt.
Måhända lika rolig som Svenska teaterns » Fröken Räf » och » Byråkraten », stod den i alla möjliga hänseenden afgjordt långt, långt under » Namnkunniga fruar », hvarmed den hade ett något snarlikt ämne.
Spelet var äfven skäligen intresselöst Hr Personne brydde sig iöga om att ens i maskering fa en tillstymmelse till individuel och karakteristisk typ af den unge vetenskapsmannen, och hvad af stycket måhända i en karaktärsskådespelares hand kunde ha fatt något allvarligare värde dref han öfver på det parodiskas område, men lyckades understundom genom sina nasala toner och andra gamla choser framkalla skratt hos publiken, hvilken, visst icke entusiastisk för resten, dock tycktes road af ganska små medel.
Hr Bæckstrom hade måhända en ny mask, men säkert är att i stället för den nervöse storstadsbankireo reproducerade han en af sina vanliga stereotypa tjocka gnb-bar, men en gubbe, som var mer än tillåtligt bondsk och icke ens rolig.
I första akten förekom en större bal; de dansande paren tycktes vara summa 9; kanske var det 10, högst 11.
När man med sådant oförtröttadt nit, som Svenska teatern frestat på de tyska lustspelen, är det minsann inte för mycket att det till sist slumpar väl till och man fiskar upp ett så hyggligt och bra stycke som » Namnkunniga fruar ».
Det förnekade visserligen icke helt och hållet sitt hemland och gjorde på sina ställen ett ganska artificielt intryck, men var på det hela mycket fiffigt hopkommet och ganska spelvärdt och underhållande.
Deremot efterföljdes det af ett annat tyskt stycke, hvars enda berättigande på svensk scen var det nästan miraki^öst ypperliga slag af drastisk komik, som fru Littmark, förtjenstfullt sekunderad af hr Warberg, deri kom åt att visa.
Hvad teaterns repertoar för öfrigt beträffar, kan man just inte påstå, att den, som hoppades i samma repertoar spåra sträfvan till en åtminstone någorlunda konsekvent, för literatur, god smak och skådespelarutveckling gagnande täflan med Dramatiska teatern, har haft större anledning att känna sig entusiastisköfver densamma.
Repertoarvalet påminner i viss mån om den gamla icke precis ogrundade historien om principerna för redigerandet af Posttidningens utrikesafdelning, hvilket gick till på det lättvindiga sätt, att när danska posten kora, vederbörande mätte ut i en viss dansk tidning den spaltkvantitet, som fordrades för att fylla det vanliga utrymmet, och sedan mekaniskt öfversatte den.
Slår någon s. k. folkpjes an på Köpenhamnspubliken, vore det rysligt på tok och Svenska teaterns mission grundligen förfelad, om vår publik gick miste om den pjesen.
» Lifvet på landet » var i och för sig ingen dum pjes och den räddade affaren, och derför upp med hela genren i högsätet.
Vi fingo » Högmod går för fall », en pjes som i danska pressen esomoftast anföres som profstycke på Köpenhamns-direktörernas låga smak- och ambitionsnivå, och » Flickornas gossar », och » Den puckel-ryggige » och flera komma nog.
På den sorten pjeser kostas pengar och väldeliga puffar och de få ej falla, medan andra sparsamt förekommande pjeser af mera verkligt värde synas vara valda på måfå och betraktade som gjorda att offras upp, kastas in planlöst och på ogynsamma tider och i nyss antydda hänseenden fa beskedligt hålla sig nere vid dörren.
Om blott ett och annat prof af ofvan antydda favoritanrättningar dukades upp, vore mindre att säga derom, men det uppenbara, oförtrutna fikandet derefter är misskrediterande och nedslående.
Man kan derför, så länge sådant skall pågå, måhända ha skäl att vara tvifvelaktig om behofvet af en teater med slik hufvuduppgift.
Det fins ju Södra teatern och Folkteatern, som äfven odla hvar sin part häraf.
Svenska teatern borde ha högre sträfvanden, och den nuvarande innehafvarens otvifvelaktiga driftighet och » smartness » tjena bättre ändamål.
I alla händelser vore det måhända rent af icke oklokt att icke bygga uteslutande på den goda turen, som onekligen varit mycket stor, utan ock vid sidan deraf söka fa en mera ideel grund.
Den inslagna favoritgenren är visserligen rikligen försedd, så att förrådet blir nog inte så snart uttömdt, men man faller naturligtvis lätt från det skapliga till det underhaltiga, och under tiden få andra mer berättigade pjesgenrer stå tillbaka.
Eget skall bli att se, huru nästa år artar sig.
Under alla förhållanden är det rätt kuriöst att observera den ändrade ton tidningskritiken — inte för tidigt — i år intar mot denna teater, äfven i afseende på dylika pjeser.Hade det varit under förra spelåret, hade pjes och spel minsann af spisats med fem sex rader i stallet för att som nu få minst tiodubbelt större utrymme.
Ekonomiska framgångar ha som man ser en massa goda biprodukter med sig.
I alla händelser vore önskligt, om välviljan fortfore äfven om teatern kora me att försöka en annan och bättre repertoar.
Fältmanöverstycket » Flickornas gossar » var hopkommet med mycken fyndighet och godt humör och hade öfver sig en naturlig lokal stamning, som alltid måste göra en viss verkan; det var också iscensatt förträffligt, somligstades verkligt effektfullt.
— » Den puckelryggige » var nu egentligen en riktig röfvarpjes, men den var hopsatt af en förf., hvars förmåga af spännande arrangemang icke häller hår förnekade sig och det gjorde den dräglig.
Teaterns båda följande program voro dock bra nog hämtade från helt andra områden.
Men en fransk pjes i tysk (!
) bearbetning, det.
är dock något principielt barockt, en styggelse både för gud och menniskor.
» Nervösa fruntimmer » är emellertid en rolig, mycket rolig pjes t. o. m., om ock icke fullt så rolig, som man kunnat föreställa sig efter det föregående öfverdrifvet långvariga annonspuffandet, — en ganska god idé af teatern med dylika föregående annonser, men den måste, för att göra effekt, brukas med omväxling och moderat ion — samt var mycket dyrbart och elegant uppsatt.
— Nu några ord om spelet uti dessa pjeser.
Med nästan intet annat undantag än af rollerna i » Birger och hans ätt » och » Henrik IH » har förut under året hr Olssons spel lidit af ett genomgående fels nonchalans och slapphet, som ibland framträdt på ett rent förargelseväckande sätt och varit nära att förstöra de sympatier, man kunde vilja hysa för honom som skådespelare, på grund af hans otvetydiga anlag.
Det var derför glädjande att bevittna det åt eruppvaknande, som äntligen egde rum i » Namnkunniga fruar ».
Der gjorde han någonting riktigt bra; det var något älskvärdt och sant känsligt i hans spel.
Kollen i » Den puckelryggige » var visserligeu mycket fysiskt ansträngande, men ock en tacksam bravurroll, der effekterna kunde vara tämligen nära till hands, utan att behöfva uppsökas med något mera djupgående konstnärligt arbete.
I alla händelser var hans prestation äfven der förtjenstfull och hade bland annat det goda med sig att för förvandlingen till dvärg framprässa en energi, hvilken som sagdt ejalltid är hans starka sida.
Hvad han emellertid du närmast har att lära sig är att få en ståtligare och raskare hållning.
Då teaterns kanske enda verkligt värdefulla ackvisition på kvinnosidan i år varit fru Selander, vittnar det om en något egendomlig ekonomi att plottra bort hennes förmåga på betydelselösa pig- eller duennaroller.
Hvad hon i allmänhet gör mycket bra är att säga sina saker med kläm och på ett sätt, som vittnar om klar uppfattning af hvad som är meningen och som låter den komma till sin rätt.
I » Nervösa fruntimmer », skulle hon dock utan skada kunnat släppa sig mera lös.
I fråga om fru Lundberg, kunde det vara retsamt nog att i » Lifvet på landet » se henne spela småförnäm i stället för en enkel, okonstlad landtflicka, men än retsammare var det att se henne genom sin tillgjordhet förstöra Hermas synnerligen tacksamma roll i » Namnkunniga fruar ».
Hon påminner ofta i sitt spel om de der små dockorna, som, gudbevars mycket näpet att åse, dansa omkring på pianot, när man spelar på detsamma, men det är ingen verkligt naturlig, frisk och saftig uppsluppenhet och intet humör, det hela löper ut i en viss pretiös och pretentiös smånäbbighet och liflighet, som man på längden kan utantill och derför finner tråkig.
Organen är ock hvasst affilad och utan värme, hvilket jämte en benägenhet för felaktig tonvigt måhända lätt till en del förklarar att talet förefaller något konstladt och icke tillräckligt friskt eller mjukt och går altför ofta på ungefär samma melodi.
I » Nervösa fruntimmer » var dock spelet bättre, om ock erforderligt humör och finare nyancerad, nervös liflighet saknades.
Frkn Grunds spel i » Den puckelryggige » m. fl.
bekräftade det intryck, man förut fatt om henne eller att hon är begåfvad, naturlig och omedelbar, samt för öfrigt verkligen mycket intagande och söt.
Hvad som emellertid närmast är af stor vigt för henne är att lägga in mera kläm i spel och tal och undvika en högst besynnerlig vana att föra kroppen såväl under gången som i synnerhet under ståendet.
Just derför att hon synes ega så goda anlag, vore det stor skada, om några oarter skulle ohäjdadt fä innästla sig eller om hon skulle angripas af den yrkessjukdom, som förstört så många nybörjare på teaterområdet, d. v. s. den fixa idén att genast tro sig vara fullfjädrade konstnärer.
Om jag sedan erinrar om fru Stenfelts tant Paula i » Namnkunniga fruar » — på sätt och vis ett prof på hennesi » Mostrar » nyförvärfvade specialitet; men i behof af mera kläm och utarbetning — frkn Lundqvists frkn Fried land, herr Holmqvists Jens och herr Varbergs rätt roliga konditor i » Nervösa fruntimmer », torde i hop med ofvanstående antydningar af mig ganska samvetsgrant allting af mera märklighet i afseende på spelet vid denna teater vara berördt.
En hör- och synbarligen mycket hastigt utförd repris af den ovanligt outslitliga pjesen, Andersson, Pettersson och Lundström, beredde tillfället att återse den der ovanligt dråplige Holmqvist-Lundström.
Hr Warberg ser man ju äfven gerna der, men hr Sandgren, han var svår att dras med.
Och hvad var det för meningslöshet att låta fru Littmarck, om hvars genre ingen borde kunna misstaga sig, spela ung och sjunga.
— En annan repris var af » Mamsell Ettermygg ».
Fru Selander var en rolig pensionsförestån-derska.
Fru Lundberg, som mera genom energi än egentliga röstresurser redde sig bra med sången, var rätt rolig och spelade energiskt och lifligt, men just genom bristen på frisk omedelbarhet gick hon dock icke upp mot nuv.
fru Cederberg.
Och så återkom på icke fa ställen en alldeles ohöljd och hänsynslös Hartmans-imitation.
Man behöfver ej mer än se den dramatiska förmåga, alltid parad med friskhet, naturlighet, finhet och elegans, frkn Anna Pettersson utvecklar t. ex. i » Amor gengångare », » Kolhandlarne », » Boccaccio », » Riddar Blåskägg » etc., för att inse, att om hennes begåfning skulle från böljan ledts öfver på det rent dramatiska området, hon säkerligen med lika allvarliga studier som på sitt nuvarande fält skulle uppnått en framstående position.
Men nu ha icke händelserna så fogat, och derför är det ju ursäktligt, om hennes rent dramatiska prestationer icke fullt hålla måttet, utan kunna ge anledning till befogade anmärkningar, exempelvis i afseende på tal och mimik.
Och detta gäller icke minst i afseende på hennes utförande af titelrollen i den synnerligen mustiga, men roliga farsen » Bébé ».
Der som alltid förnekade sig emellertid ej hennes kända förmåga att halka öfver de s. k. vågade pointerna, så att de ej blefvo råa och stötande.
Hrr Grunder och Hirsch sekunderade henne ganska förtjenstfullt.Våren brukar ju alltid i teaterverlden spela en viss betydelsefull roll, äfven om man inte vill precis tro på det påståendet, en gammal teaterdirektör — pessimist af natur och erfarenhet — en gång falde till mig: om vårarne äro alla teatermenniskor galna, och 3åsom inbiten ungkarl ville han i synnerhet betona att det gälde i fråga om den kvinliga delen.
Förra årets vår var ju ganska märklig och äfven denna vår synes så blifva, om man ock icke tager i betraktande planerna med operahus-premieobligationerna eller funderingarna inom den i ett haf af guld simmande Dramatiska teaterns association att omorganisera sig och välbehöfligt nog gallra och rekrytera sig, hvilket senare jag i min stilla tanke tror komma att stanna vid de många orden.
Det är ju for öfrigt en mängd andra förändringar som skett i teaterverlden.
Gamla och unga direktörer nedlägga spiran, sedan de genom bekymmer och mödor fått lära sig att ett direktörs-skap icke är precis så lätt eller inbringande, som de i sin oskuld förmenat Men nya komma altjämt, lockade af teaterrörelsens hasardspel.
Och är teaterverksamheten alltid till en del beroende på hasard, så pläga minsann ock våra teaterdirektörer icke genom sina handlingar forsumma framhållandet af den sidan af saken, ty någon verklig » dessein » har man ibland mycket svårt att skymta.
Går det, så är det bra; går det icke, ja, då är det konjunkturerna, dessa alltid åtkomliga an-svaringar för mensklig dumhet, som förvållat altsammans.
Krachen vid Södra teatern var ju länge att motse, trots alla den exakte och objektive C.
L: s nitiska och fantasirika puffar för den skådebanan och berodde väl ytterst på oförmågan att rätta mun efter matsäcken hvad truppens storlek, löner, repertoar, iscensättningar etc. beträffar.
För resten har det varit rätt kuriöst att bevittna, hurusom personer i goda och framtidssäkra positioner slunga dessa för nöjet att heta direktör och spela egen herre eller för att, drifna af krampaktig ängslan för den inbrytande åldern, söka gäcka naturens lagar och på sitt sätt exemplifiera Cesars bekanta farhåga för att icke vara den förste.
Nästa spelår kommer ock antagligen att erbjuda de i teaterförhållanden initierade många tillfallen till egendomliga observationer.
Den 11 maj.
Gasparone.Snillets makt.
Ett Svedelius-minne upptecknadt af F. H — n.
Den öfverlägsna andens makt förnekar sig aldrig.
Hvar helst det finnes en skymt af den gudomliga gnistan, gör detta sig förnimbart hos andra andar, så ofta en beröring med dem uppst&amp;r.
De känna, att ljus och värme tillflöda dem på ett sätt, som lyfter dem öfver hvardagslifvets små, trånga förhållanden.
Jag hade ett ganska märkligt tillfälle att besanna detta under en resa, som jag ett par härliga sommardagar 1880 företog kanalvägen till Jönköping.
Icke långt från Mem steg ombord en äldre man, som bland de öfriga passagerarne väckte en viss uppmärksamhet.
Hela hans utseende, väsen och klädsel angåfro honom såsom en landtman af underordnad rang, nfigot midt emellan inspektor och rättare.
På samma gång tycktes dock den tvärsäkerhet, hvarmed han, kastande de långa, kortbyxade benen öfver hvarandra, tog plats på akterdäck, förråda, att han var van att sjelf räkna sig och af andra varda räknad till herreklaasen.
Den som det oaktadt fortfarande höll honom för en tarfiigare inspektor, anmärkte emellertid säkerligen i sitt tysta sinne, att den inspektören måste höra till det ärliga slaget.
En rättfram, redbar karaktär röjde sig i blicken, och gaf man närmare akt, låg det deri också ej så litet intelligens.
Denna framträdde ännu klarare vid ett samtal med mannen, som då omedvetet ooh utan all affektation ådagalade, att bans intresse-sfer låg högt öfver den, inom hvilken snobbarnas och kälkborgarnes talrika slägte rör sig.
Hvem mannen var?
Jag kunde upplysa derom, ty jag kände honom personligen, var åtminstone » bror » med honom.
Det var artisten M., titulärprofessor, tror jag, en man som med sm&amp; medel, tack vare en okuflig energi och brinnande nitälskan, verkat betydligt till konstslöjdens höjande i vårt land och till spridande af en allmännare kännedom om våra från fäderna ärfda konstskatter.
Härom underrättade jag vår raska, hyggliga ångbåtskapten, som sett mig helsa på den nya passageraren och vändt sig till mig för att fil besked om honom.
» Se der », sade kaptenen, » ett nytt bevis för, att man icke får döma hund ’ efter håren.
Jag har förut haft erfarenhet afden saken.
Jag skall i det hänseendet berätta en ganska Instig historia.
Och ban berättade:
» För några år sedan, då landtbruksmötet var i Vadstena, gjorde jag en extra tur dit.
Kort efter det vi lagt ut från Stockholm, bad restauratrisen att fl tala vid mig.
Hon var ganska be-kyttad.
Det hade kommit ned till henne en gammal underlig kurre, som hon höll för att vara en af fördäckspassagerarne, men som verkligen hade hytt.
Han bröt betydligt på dalska, behöll hatten på hufvudet medan han talade, hade fläckar på rocken och skjortbröstet, missvårdade naglar, bondaktigt sätt, korteligen var på intet sätt en gen til karl.
Och han hade anhållit att slippa äta tillsammans med de öfriga passagerarne, önskande helst fä intaga sina måltider tillsammans med kaptenen, som han visste åt något före de öfriga.
Jag hade brådtom, främlingens begäran föreföll mig icke orimlig, och jag bad restauratrisen helsa honom, att han kunde fä det som han ville.
Men karlen hade också, invände restauratrisen, sagt, att han åt mycket, ovanligt mycket, och kaptenen fick kanske bereda sig på att bli utan mat, så vida ej karlen skulle förständigas att betala för dubbla portioner.
Jag skrattade och förklarade restauratrisen, att jag hyste den fasta förtröstan till hennes menniskokärlek, att hon icke skulle låta mig svälta ibjel.
Det finge derför blifva vid hvad jag sagt.
Man kunde ju åtminstone försöka.
Men försöket utföll icke till min belåtenhet.
Främlingen, som jag strax derpå träffade vid frukostbordet, motsvarade fullständigt restauratrisens beskrifning.
Snarare hade hon smickrat honom än tvärtom.
Jag presenterade mig för honom såsom herre på skutan, hvarvid han grinade på ett — jag måste erkänna det — mycket välvilligt och godmodigt sätt, men sjelf ansåg han fullkomligt öfverflödigt att presentera sig.
Han bara åt, och ban hade sagt sant — han hade verkligen en ovanlig, en kolossal aptit.
Hvad som var ämnadt åt oss två, gick ganska riktigt enligt restauratrisens olycksspådom åt för honom ensam.
Och hur han åt sedan!
Som en eskimå!
De fem begagnades flitigt, och jag förlorade verkligen all matlust, då jag såg honom, efter att hafva sugit ut ärtskidorna, rada upp tuggorna rundt kring tallrikskanten.
Så ofta han icke hade munnen full af mat, konverserade han halfhögt med sig sjelf.
Till mig sade han aldrig ett ord.
Jag förnyade försöket vid middagen, men det fick då en om möjligt ännu ogynsammare utgång.
Jag hade fått nog afdenna min bordskamrat och förklarade för restauratrisen, att hädanefter finge han äta ensam, ja, han måste äta ensam för de öfriga passagerarnes skull.
Och det gjorde han också under den återstående delen af resan utan att bekymra sig om anledningen till det förändrade arrangemanget.
Nå, hör nu vidare 1 Vi kommo till Vadstena.
Dagen derpå öppnades utställningen, och alla skyndade i land för att öfVer-vara högtidligheten.
Äfven jag naturligtvis.
På utställning * - platsen var upprest en hög tribun.
Derifrån skulle festtalet ljuda.
En rörelse gick genom mängden.
Stunden för högtidlighetens öppnande var inne.
Jag hade en god plats som åskådare.
Rätt som det var tick jag se min okända bordskamrat vid foten af tribunen.
Han var nu högtidsklädd.
Hur hade han kommit så långt fram?
Och hvad ville detta säga?
Han böljade klifva uppför tribunens trappsteg.
Hvad i all verlden ville gubbeo der-uppe att göra?
Han visste det nog sjelf alltför väl.
Jag trodde knapt mina ögon, då jag böljade förstå, att det var han som skulle hålla festtalet.
Ja, och han höll det som en hel karl.
Hvilka ord!
H vil ka storslagna tankar!
Man hörde på med tillbakahållen andedr&amp;gt.
Man kände sig värmd, hänförd, på ett gripande sätt tilltalad både som menniska och fosterlandsvän.
Först efter talets slut kom jag mig för att fråga, hvem talaren var.
’ Professor Svedelius från Upsala ’, ljöd svaret.
Och vet ni — så slöt kaptenen sin historia — hvad jag gjorde, så snart högtidligheten var förbi?