Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes ansigte hörde till dem, som åldras sent, och hennes gestalt var ännu fyllig och fast.
Arbetet hade ej nedtryckt henne, blott gifvit hennes ansigte ett uttryck af vakenhet och raskhet.
Hennes händer voro små och knubbiga, fulla af fina rynkor och med en blaskigt röd färg, som kommer af att alt för mycket handtera våta kläder.
Elin såg bort och rodnade.
– Ska det bli snart? sade hon.
– Ja, vi hade tänkt nu i sommar, ifall jag kunde få nå’n bra plats åt dig.
Elins hufvud sjönk alt längre ned mot bordet.
Hon lutade pannan mot händerna och grät tyst.
Modern gick fram till henne, böjde sig sakta ned och tog undan hennes händer.
– Gråt inte, barn lilla, sade hon.
Vi ska nog se till, så du får det riktigt bra.
Jag gör det ju för er skull, vet jag, barn.
Tänk för er te stå aldeles ensamma, om jag faller ifrån och inte kan hjälpa er längre.
Det är ingen, som vet, hvad som kan hända.
Och om ni också får det bra, så slipper ni då i alla fall te ha besvär med mig, när jag blir gammal och sjuklig.
Elin torkade bort tårarna och såg upp.
– Ja, och så är han ju så gammal, sade hon.
– Tänk nu inte på det längre.
Han är duktig och rask än.
Det kan ingen se på honom, att han är nära sextie år.
De hjälptes båda åt att duka af bordet och torka diskarna.
Plötsligt sade modern:
Det är en sak till, som jag nu också ska säga dig.
Du tänker väl inte på, att det ska bli något riktigt af mellan dig och Fredrik.
För du är ju bara barnet än, och han har ingenting häller, så det blir bara elände af.
Elin höll upp tallriken, som hon var i färd med att torka, framför ansigtet, när hon svarade:
– Åhnej, jag tycker inte just om honom häller.
Kom ihåg att jag säger dig det, fortfor modern.
Du får lof och låta honom veta, hvad han har och rätta sig efter.
För han är så konstig till lynnet och inte als lik andra karlar.
En vet aldrig hvad han kan ta sig till.
– Ja, tala inte om det, mamma.
Inte tänker jag på att gifta mig inte.
Elin kände sig mycket underlig till mods efter samtalet med modern.
Hon skulle bli lemnad åt sig själf, komma bland främmande, arbeta för att lefva.
Ensam, aldeles ensam.
Hela sin barndom hade hon lefvat på söder, på Mariasidan.
Hon kände hvarenda vrå där.
Här hade hon brukat åka kälke, och här hade hon gått hvar dag på väg till skolan, utför den branta backen, där hon så ofta fallit omkull, när det var halt, så att böckerna flugit åt ett håll och frukostbrödet åt ett annat.
Här på gården under de långa popplarna hade hon brukat leka med en annan flicka, och där hade gossarna i skolan slagit henne med snöboll, så att hon gråtande och andfådd af rädsla hade störtat hem.
Och hon mindes, hur ofta hon om aftnarna stått i porten, när lyktorna tändes, och sett ut öfver den långa, dubbla raden af ljus, som höjde sig utmed de låga husen uppåt Hornskroken och nedåt Götgatan til, där den bågformiga dubbellinien försvann i vinterkvällens kalla dimma.
Och där den slutade, där visste hon, att det lifliga, vackra, glada Stockholm tog vid.
Och uppe på Skinnarviksbackarna hade hon stått och sett i den gnistrande vinterkvällen, hur ljuslinierna sträckte sig skimrande fram mellan de mörka raderna af höga bygnader, i bågar, i kvadrater, i långa jämnlöpande linier från den mörka Kungsholmen, där gnistorna från ångskorstenarna sållades ut som ett regn af stjärnor i töcknet, bort öfver
Riddarholmskyrkans otydliga spets och ända till Ladugårdslandet, där kyrktornet mörkt och stort och ensamt skymtade fram öfver hustaken.
Och under henne sträckte sig Mälaren, nästan svart, och sakta och ljudlöst rörde sig en liten ångbåt fram med en röd lykta i förn och en strimma af ljus rök bakom.
Hon hade önskat att få komma dit ned och lefva i all denna härlighet.
Och nu skulle hon kanske få det.
Men nu gladde hon sig icke däråt.
Ty hon hade aldrig tänkt sig, att modern skulle lemna henne ensam, och hon kände sig så ängslig vid tanken på att komma ut på egen hand.
Hon fruktade för sig själf och för hvad det skulle bli af henne.
Hon hade hört om så många, som det gått illa för.
Hela staden såg för hennes fantasi mörk och hotande ut, och lyktorna lyste med ett osäkert, falskt sken; det hade ingenting lockande med sig längre.
Alting var blott främmande och ödsligt och tomt.
Men innerst inom henne föddes småningom en annan känsla.
Modern gjorde nog rätt ändå, som gifte sig på gamla da’r.
Det gick ej an att visa det goda, som bjöds en, ifrån sig.
Ty det kom aldrig igen för andra gången, och det var ingen leksak att icke ha annat i verlden än sitt arbete att trygga sig till.
Och dagarna gingo, och snart skulle modern resa.
Elin hade fått tjänst hos en porslinshandlande på norr, som fick tillträdas, när modern rest.
Dagarna gingo nästan fortare än vanligt, tyckte hon.
En del af det gamla bohaget var såldt på auktion, resten hade syskonen fått.
Moderns stora koffert stod packad, och korgen och klädbyltet lågo bredvid.
Elin grät hela tiden, medan stadsbudet bar ut sakerna, och så följdes de åt ner till den lilla bangården.
Biljetten köptes och sakerna poletterades.
Flere bekanta stodo på perrongen, Elins syster och ett par af grannarne.
Elin hängde sig omkring moderns hals och grät igen.
Konduktören kom och bad de resande taga plats.
Så stängdes kupédörrarna, och alla de afskedstagande drogo sig tillbaka från vaggonerna.
En hvissling och ett tungt pustande från lokomotivet.
Tåget var i gång, och genom tårarna såg
Elin ännu på långt håll modrens näsduk vifta genom vaggonfonstret.
Några dagar förut hade hon talat med
Fredrik och ordentligt sagt honom, att det kunde inte blifva något af dem emellan.
Elins saker voro redan flyttade till det herskap, där hon nu skulle i tjänst.
Hon skulle gå dit direkt ifrån bangården, och hennes syster följde henne ett stycke på väg.
Så togo de två systrarna hvarandra i hand och skildes åt.
Elin gick långsamt upp för Regeringsgatan, tills hon kom till Smålandsbacken.
Där vek hon af, gick förbi ett par hus och in i en mörk portgång.
Där stannade hon och drog djupt efter andan.
Hennes hjärta bultade, så att hon måste stöda sig mot väggen, och tårarna ville bryta fram igen.
Nu hade hon rest.
Och på Fredrik.
Tänk, hvad han varit underlig, när hon sagt, att hon ej kunde hålla af honom.
Han hade bara gått ett par steg ifrån henne, och tungt och hest sade han:
– Ja, det är väl slut då.
– Men så hade han med ens sprungit fram till henne, hållit sitt ansigte så nära hennes, att det riktigt värkte i hennes ögon af att bara se på honom, och så hade han höjt sin knutna hand som till en ed och sagt:
– Men jag ska ha reda på, hvems skull det är.
Jag ska få veta det.
Och honom ska jag ...
Han hade inte fått fram ett ord mer, utan gått sin väg.
Han sade henne inte adjö en gång.
Men det var ändå väl, att hon inte behöfde vara rädd för att få se honom på sin väg igen vid hvarje steg, och som hon kom att tänka på det, gick hon fram i porten och såg nyfiket utåt gatan.
Där såg ut som på alla andra gator.
En ölkärra med en fet, lunkande häst och en rödbrusig körsven, for förbi.
En gammal fru kraflade sig pustande upp för backen, ett par herrar gingo i lifligt samspråk utför den och försvunno bakom hörnet.
Åt båda sidorna såg hon två rader af hus, höga, daskigt färgade, enformiga.
Det var mulet i luften och vått på gatan.
En kall vårblåst svepte omkring henne i portgången.
Kanske var det likadant här, som där hon bott förr, bara hon hade varit här litet längre och blifvit van vid det.
Hon kom med ens att tänka på, att nu var hon nere i den gentila delen af staden, dit hon altid varit så glad att få gå, och hon kände, hur blodet stockade sig omkring hjärtat.
Hur skulle det vara, när hon nu kom dit upp i sitt nya hem.
Om ändå ett par dagar hade gått, så att hon riktigt visste, hur det var.
Skulle hon måntro hållas mycket strängt, så att hon inte fick gå ut någonsin?
Skulle hon få mycket att göra?
Skulle frun vara snäll emot henne?
Hon satte hatten bättre i ordning och rättade på handskarna.
Därpå gick hon skyndsamt upp för trappan och ringde på.
En något mager dam på omkring sextio år med ett sjukligt utseende kom och öppnade.
– Nå, där är du ju, barnet.
Har din mor rest nu?
Elin neg djupt och blef stående vid dörren i det lilla förmaket, medan frun gick fram och satte sig i soffan.
– Gå nu in till dig, mitt barn, och gör dig i ordning och tag af dig dina kläder.
Men först vill jag säga dig en sak.
Du skall alltid tala sanning till mig, så ska vi nog blifva goda vänner.
Elin var purpurröd.
Hon stod och nöp i sina handskar.
– Ja, sade hon hviskande.
– Nå gå du in till dig.
Du hittar ju vägen, se’n du var här sist.
– Ja, sade Elin igen.
Och innan hon visste, hur det gått till, hade hon gått genom salen och in i det lilla köket, som skulle vara hennes hem.
Ett litet rum med smalt fönster och utsigt öfver en gård.
Emellan dörren till förstugan och salsdörren en spis.
På ena långväggen en byrå och midt emot den en liggsoffa, som kunde dragas ut.
På soffan stodo hennes saker.
Väggarna voro tomma, och det kändes kallt därinne.
Hon gick långsamt fram och satte sig på stolen vid fönstret, lade hatten ifrån sig och började mekaniskt taga af sig handskarna och knäppa upp kappan.
Hon höll inne och såg sig omkring.
En kväfd, darrande snyftning arbetade sig upp genom bröstet, och hon såg en stund alting otydligt genom tårarna.
Hon hängde upp kappan på en spik och började taga fram och lägga i ordning sina kläder.
Men altsom hon tog upp dem, vände tankarna tillbaka till det lilla hemmet, där det i morse bara fans tomma väggarna kvar.
Långsamt lutade hon sig ned öfver den svarta konfirmationsklädningen, som hon höll i handen, och med pannan mot kistans kant grät hon ensamhetens första, riktigt bittra tårar.
Det hade gått ett par år, och Elin visste nu aldeles, hurudant det var att bo på norr och att tjäna hos herskapet Sivert.
Det var en gammal hederlig borgarfamilj.
Gubben var sextiofyra år gammal och frun bara fyra år yngre.
Gubben stod i boden hela förmiddagen, men när middagen var förbi, lade han sig på soffan med en näsduk öfver ansigtet, sof en timmas middagssömn, medan frun slumrade i gungstolen bredvid honom, och sedan tände han sin pipa och satt antingen hemma med en liten toddy framför sig, eller också gick han ut för att träffa ett par bekanta, som han sade, och då kom han regelbundet hem, när klockan slog tre kvart på tolf, glad och pratsam och röd i ansigtet.
Hans hustru var liten till växten med ett litet ansigte fullt med rynkor.
Hennes små skarpa ögon sågo alting.
Hon var mycket noga, och det var ej ofta, man kunde göra henne i lag.
Men förstod man att rätta sig efter hennes nycker, och kunde man med tålamod fördraga äfven orättvisa tillvitelser, då var hon lätt att vinna, och hennes välvilja visade sig altid på ett eller annat reelt sätt i handling.
De båda gamla hade ej några barn, och när Elin kom dit, var hon ju bara femton år »Man kan omöjligt behandla barnet som en vanlig piga», sade frun, och på så sätt, kom Elin snart sagdt att räknas till familjen.
När det ej var främmande, lät hon gärna Elin sitta inne hos sig om kvällarna.
Frun satt och stickade eller sydde, gubben satt bredvid med toddyglaset framför sig och Elin läste högt ur någon lånbiblioteksroman.
Lampan lyste med ett varmt, gult sken på de tre, som sutto där, och alting var lugnt och tyst.
När Elin blef trött, lade gumman bort sitt handarbete, Elin gick efter sin virkning, och nu läste fru Sivert själf, medan Elin lät virknålen löpa och gubben och hon åhörde tillsammans historien om hur den fattiga flickan blef gift med den rike ädlingen, fast hans förnäma slägt satte sig däremot, eller hur den fransyska frun med den bleka hyn och det trötta, förnäma småleendet bedrog sin man och med blixtrande ögon lät sig sjunka mot sin ädle platoniske tillbedjares broderade skjortbröst.
Utom för herskapet skulle hon också städa åt en gammal revisor, som bodde i vindsrummet, och som hyrde af Siverts.
Om somrarna fick hon följa med familjen ut till deras lilla landtställe vid Mälaren, fick vara med på utflykter i vagn eller båt, tilltalades vänligt af främmande och behandlades nästan som barn i familjen.
Hon satt med vid bordet, utom när det var gäster, då hon fick gå omkring och passa upp.
Ty hon var ju, som sagdt, bara barnet, när hon kom i tjänst, och så var hon vacker och gladlynt och frisk, riktigt en solstråle i hemmet för de båda gamla.
Och så gick tiden, tilldess Elin hade fylt sjutton år.
Hon var ovanligt utbildad för sin ålder, ögonen lyste af lefnadsmod, hon sprang oftare än hon gick, och hennes skratt klingade så friskt, och hennes tänder lyste så hvitt och vackert, när hon skrattade.
Hon hade många gånger fått följa med familjen på teatern och sett så många lustiga saker.
Ty herrn i huset tyckte mest om opretterna, och frun tyckte också om dem, bara de inte voro altför – hvad hon ville säga – svåra och besynnerliga.
Och när hon gick till sina sysslor, hade hon vant sig att gnola lätta och lustiga melodier.
När hon i bland fått lof att gå hem till sin syster, stal hon sig understundom till att vara längre ute, än hon hade lof, och då tog hon gärna om aftnarna, hälst när det var vår eller höst, vägen förbi Blanche i sällskap med systern eller någon väninna och stod en stund utanför och hörde på tonerna af Boccacciomarschen eller valsen ur Faust.
Och omkring henne rörde sig människomassan fram och tillbaka, fina herrar och damer, flickor i blåa lif och skotskt rutade kjolar, med små barettformade hattar, damer i vida, fotsida kappor och sneda, bredbrättade Rembrandtshattar, polisbetjänter med stela ämbetsmannafysionomier, upptågsglada och svärjande gatpojkar, småflickor med apelsinkorgar och oblyga ansigtsuttryck, gamla, hedervärda borgarpar arm i arm och ensamma flickor med höga klackar på skorna, smala lif och vickande höfter, parasolen kastad som ett vapen på sned mot vänstra armen, och djärfva, blanka utmanande ögonkast.
Hon stod och hörde på alt detta, medan hennes uppmärksamma ögon hela tiden flögo omkring på alting, och ett litet leende satte de små nervösa läpparna i dallring, och när hon så kom hem och skulle sätta sig att läsa högt ur Marie Sophie Schwartz eller Alexandre Dumas père, ringde det som en yster musik för hennes öron, hon satt och trummade mot knät takten till sina egna tankar, och fru Sivert rättade henne alt ibland, när hon läste fel.
– Det är fasligt, barn lilla, hvad du måtte ha mycket att tänka på i dag.
»Folkets likar?
Det står ju »lidande», vet jag.
En dag kom frun in i köket och sade, att hon skulle få en ny herre att passa upp på.
Revisorn som bott i vindsrummet skulle flytta, och den, som nu kom dit, var en ung karl, som gick på karolinska institutet och skulle bli läkare.
– Du ska vara höflig och vänlig vid honom förstås, sade frun.
Men du får akta dig för honom också, för så’na där herrar är inte bra för flickorna, inte.
Några dagar senare såg Elin, hur ett stadsbud körde in på gården med en stor packning, ett par koffertar, en boklår, en lång bokhylla och en korgstol.
Han kom upp i köket och frågade efter, hvar herr Björling bodde.
I det samma kom frun in och sade, att det var en trappa högre upp i vindsrummet på gafveln.
Han skulle snart komma efter, och stadsbudet skulle vänta, så han fick säga ifrån själf, hur han ville ha alting.
Elin hörde, hur det gick i trappan.
Hon såg ut genom dörren och såg en ung man, som raskt sprang uppför den.
Han bar en blå, luddig öfverrock, väl knäppt, gråa handskar och pensnée, genom hvilken två muntra, klara ögon lyste fram.
En låg svart hatt, röda friska kinder, ett par små, ljusbruna mustascher, och en dragning af ett leende vid ena mungipan.
Han stannade ett ögonblick, när han fick se Elin, och det kom en hastig glimt i hans ögon.
Han gick liksom obeslutsam fram mot dörren, såg henne rätt i ansigtet och skrattade.
Elin log igen, rodnade, drog hastigt till dörren och hörde, hur han smågnolande gick uppför trappan till sitt rum.
När Elin på aftonen kom upp på hans kammare för att städa, såg hon sig först en stund nyfiket omkring med ljuset i hand.
Hennes hjärta bultade oroligt, och hon kände sig rädd, att han skulle komma.
Vid fönstret stod ett skrifbord med allahanda böcker på.
Hon tittade i ett par, men förstod ingenting af det, som stod i dem.
På golfvet stod en till hälften upppackad boklår, på soffan låg en vårdslöst kastad nattrock, och på väggen hängde redan ett par taflor, en vy öfver Stockholm med slottet och Norrbro och Tofanos »Enfin seuls», de båda nygifta, som lemnats ensamma i stum omfamning midt i denna berusande omgifning, med blomsterträdgårdens palmer och aloë, mjuka mattor och dyrbara möbler.
Hon lutar sig utan en rörelse mot hans famn, medan hennes läppar öppnas, och hon känner den välluktmättade, parfymerade luften i sina finaste nerver, och det tunga sidensläpet som en matta breder sig ut öfver bådas fötter.
Förvirrad bäddade hon sängen och bar in vatten i karafinen.
När hon hörde, att det gick i trappan, sprang hon in i köket och satt länge på stolen framför fönstret.
Hon var het i ansigtet och hennes tinningar bultade.
Elin såg herr Björling ofta.
Hon mötte honom i trapporna, eller uppe på hans rum, och han satt ofta inne och pratade hos herskapet, som han var slägt med.
Hon hade aldrig sett något sådant i sitt lif.
Det var som sol öfver honom.
Ständigt kom han med ett muntert ord, än till frun och än till henne, hans skratt lockade henne att skratta med, och han fick henne att prata och berätta om sin barndom, om hur modern reste ifrån henne, om hur hon hade det, och om allting.
Hon gick altid och tänkte på, om han skulle vara inne, när hon fick lof att gå in i hans rum.
Hon hade reda på, när han var borta, och när han var hemma, och hade hon ej fått prata med honom på någon dag, gjorde hon sig gärna ett ärende ut i förstugan, när hon hörde honom komma.
Hon hade lärt sig att känna igen hans steg.
Han hade ett eget sätt att skrapa emot med klackarna, när han gick.
Han var häller aldrig näsvis emot henne och sade henne aldrig något, som hon behöfde blygas för.
Det var knappt, att han tog henne i hand en gång.
Och i den vägen hade Elin redan pröfvat på åtskilligt.
Hennes friskhet lockade männen.
När hon ibland blef skickad bort med en lampa ur boden, när hon skulle gå med bud till någon af familjens bekanta, eller om hon tillfälligtvis mötte någon af dem i trappan, var det mången, som hade lagt armen om hennes lif och inte velat släppa henne och frågat, om en så vacker flicka skulle gå lös och ledig utan att ha någon, som hon tyckte om.
Det var särskildt en gammal rik grosshandlare, som hon var rädd för.
Han var stadig kund i butiken, och när hon kom till honom med något, som han hade köpt, hörde hon altid, hur han sade till pigan, som öppnade:
Låt flickan komma in.
Och hon hade ofta haft svårt att värja sig för honom.
Hon visste, att han var gift och hade flere fullvuxna barn, och hon vämjdes vid honom.
Men hon skämdes att tala om sådant för herskapet, och han var för resten inte den enda.
Det skulle ha blifvit så mycket att tala om, och det ville hon inte.
Det var en dag, hon låg och skurade.
Hon bar ett tunt, blårutigt bomullslif.
Armarna hade hon kaflat upp högt öfver armbågen.
Herr Björling kom i trappan och skulle gå förbi henne.
Han stannade, när han fick se henne, tog cigarren ur munnen och smålog.
Hon drog sig undan för att låta honom komma förbi och såg förstulet upp.
De tego båda ett ögonblick och kände båda tystnaden.
Hon såg plötsligt upp igen och märkte, att han var alvarsam.
Hon urskiljde en liten ryckning i hans ansigte och slog åter ned ögonen.
Då kände hon, hur han böjde sig fram, grep henne om axlarna och kysste henne på pannan.
– Nej, men herr Björling.
Låt mig vara, får inte göra så där.
Han höll henne fast ett ögonblick, och hon kände, att hans händer darrade.
Så släppte han henne och skrattade ansträngdt.
– Är Elin ond på mig?
Hon drog sig så långt ifrån honom som möjligt.
– Ne-ej.
– Jag ska’ inte göra om det mer, sade han.
Och efter ett ögonblicks uppehåll:
– Ja det vill säga, det kan jag då inte lofva riktigt.
Därpå hörde hon, hur han gick utför trappan, och kände ännu den lätta doften af hans cigarr.
Men när hon fortsatte med arbetet, förnam hon en besynnerlig, stickande känsla i bröstet, som fylde henne med oro, och som hon aldrig hade känt förr.
Aldrig någonsin för Fredrik.
Aldrig på det sättet, aldrig.
En dag kom herr Björling och gaf henne två teaterbiljetter och frågade, om hon inte ville gå på teatern och bjuda någon väninna med sig.
Hon visste ej, hvad hon skulle svara, utan tog emot biljetterna och tackade.
Till frun sade hon, att hon blifvit bjuden på teatern af sina slägtingar.
Men sedan var gärdet uppgifvet.
Än var det en påse konfekt, än en apelsin, än ett par handskar eller en halsduk, som han förärade henne.
Och för hvar present hon fick, måste hon ljuga på nytt.
Ty fru Sivert var en sträng gumma, som inte höll sig för god att titta i hennes byrålådor, och altid hittade hon på något nytt.
En dag visste Elin ej, hvad hon skulle säga, och då måste hon ut med språket.
Frun hade hittat en påse chokladpraliner.
– Jag har fått dem af herr Björling, sade Elin.
Vill frun smaka?
Men då blef den gamla frun med ens alvarsam och sade henne, att hon fick på inga vilkor taga emot sådant.
Och hon sade, att Gottfrid var ingen elak karl, men han hade nog narrat flickor förr.
Ty det hade alla karlar gjort, och dum vore den, som trodde på dem.
Och Elin hörde på hvad hon sade och teg.
Men hon trodde inte, att Gottfrid var sådan.
Aldrig i verlden skulle någon få henne att tro det.
Och så gingo månaderna.
Det blef töväder med blåst och regn.
Det gick hål på isen, och stora flakar drefvo i ilande fart utför Norrström, smälte eller hvirflades rundt och jagades långt ut till hafs mellan de björkbevuxna öarna.
På gatorna var det moddigt, och vattnet forsade genom ränstenarna.
Men uppe mellan husraderna glänste himmelen varmt blå, och en ljum vind med löfte om sol och sommarluft och fågelkvitter viftade smekande omkring stadsbornas kinder och hviskade till de lyckliga, som kunde få komma bort, att de skulle få börja lefva på nytt ute i naturen, vid granskog och hafsluft.
Men midt upp i löftena kom snön tillbaka.
Kall och hvit lade den sig öfver gator och tak.
Och människorna drogo sig inomhus igen och sade till hvarandra att aldrig mer tro på våren, som ändå aldrig i verlden kom, när den lofvade.
Fru Sivert skickade en dag ut Elin efter frukosten.
Därpå vände hon sig till sin man, som satt i soffan och läste Nyheterna.
– Jag förstår aldrig, hvad det är med flickan.
Hon är sig inte lik.
– Med flickan?
Hvad skulle det vara med flickan!
Herr Sivert fortfor att läsa.
– Låt bli och läsa, säger jag dig, utan hör på, hvad jag säger.
Nå, vill du lägga bort den der välsignade tidningen.
Tror du, han springer ifrån dig?
Jo, jag ska säga dig, att det är något på tok med flickan.
Har du inte lagt märke till, hur ofta hon ber att få gå bort om aftnarna, och ett par gånger har hon ju inte kommit hem förrän öfver tolf.
– Ja, men hon har ju varit bjuden till ...
– Å prat, hvem vet, hvar hon har varit.
I går kväll gick jag in i köket, och då var hon borta, fast hatten och kappan hängde kvar inne, och det dröjde en god timme, innan jag hörde henne komma in igen.
Har du inte sett, hur fin hon har blifvit på sista tiden?
Handskar och halsdukar och gud vet inte alt hvad?
– Ja, men kära du, inte kan du väl tro, att barnet ...
–Prat, säger jag.
Du får hjälpa mig med att se opp med den där juvelen Gottfrid, som är din brorson, och som du skaffat hit i huset, fast jag sa’, att jag inte ville ha en så’n där herre, som bara skulle ligga efter flickan för mig.
Men nu har vi’t, som vi har’et, och sanna mina ord, om jag får reda på nå’nting emellan dom, så ska’ han ur huset, och det på eviga momangen.
Och hon med för resten.
Fast henne är det då egentligen synd om.
Men man kan inte ha en så’n en i huset.
Folk har nog att prata om ändå.
– Ja, men hvad vill du, att jag skall göra?
– Jo, du ska’ hålla ögonen uppe, begriper du.
Du kan ju t. ex. gå upp på gunstig herrns rum någon gång, när du ser, att flickan inte är inne.
Få se, säger jag bara.
Gubben lofvade, att han skulle nog läsa lagen för pojken, och hvad han lofvade, det var säkert som gull.
Han hade verkligen fästat sig vid flickan, och han kände en hederlig gammal mans hela förbittring, vid tanken på att någonting sådant skulle kunna hända den lilla vackra oskyldiga flickan, som varit som ett barn för honom nästan, och han började samma dag sin mission som huslig detektiv.
Under ett par dagar märktes ingenting misstänkt.