Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och nu följde såsom denna säsongs stora tilldragelse Nisses nyaste och sista skandal: den 38-årige civis academicus utskref sig sjelf ur rullorna, arrangerade sig såsom rentier med sin tillräckliga förmögenhet samt anstälde sig för sitt nöjes skull såsom medarbetare – för reporterafdelningen – i en nygrundad tidning, «Skånska Kuriren» inne i Malmö.
Nisse tyckte, att det yrket var «djefvulen så roligt», – liksom han tyckt om fader Hegel.
Det intresserade honom, – liksom Hegel i sinom tid hade gjort; det lade fullkomligt beslag på honom, och han gick helt och hållet upp deri, – liksom en gång i den store filosofen.
Nisse vardt en reporterkonstens fanatiker; han fullkomnade sig deri ända till virtuositet, såsom en sportsman i velocipedåkning exempelvis.
Innan ännu ett halft år förgått, hade han spänt ut ett jesuitiskt osynligt nät kring hela provinsen; han sjelf satt midt deri som en jättespindel, och hvarje fluga af ett rykte, hvilken surrade upp innanför den skånska horisonten, fastnade i dessa fina, osynbara trådar.
Med hvarje köksa inom stadens hank och stör var han «vän», – hvilket var så mycket märkvärdigare, som han sedan ett längre antal år tillbaka afskaffat könet; och med hvarje grönsaksgumma och fiskmadam på torget skakade han hand, som kamrat med kamrat; och hvarken å ena eller andra hållet kom det i fråga, att man hemlighöll något för honom.
Tidningsaktiebolaget sken som solen, och tackade Gud för hans outgrundliga vägar.
En post hade visserligen med den nya medarbetarens inträde blifvit orimligt stor: det var hvad Nisse Svensson kallade med det tvetydiga namnet «suppengar», d. v. s. rättigheten för Nisse att uppföra å bladets konto allt som han utgaf i egenskap af wohlthäter, när han ville utforska sin man.
Direktionen gaf emellertid genast efter, så snart den märkte, att Nisse gjorde saken till ett kabinettsspörsmål, samt stälde sitt konto till hans absolut fria förfogande.
Och den fick heller ingen anledning att ångra sig: ingen menniska pr. jernväg eller ångbåt satte foten på stadens mark, utan att Nisses grå ögon under deras buskiga bryn mönstrade honom; den, som han ville pumpa, tog han med sig till punsch eller toddy på «Kramers hörna», der han hade sitt stamhåll; och innan individen slapp lös igen, var han tom och slak som en ut- och inkrängd påse.
Två år efter detta Nisse Svenssons skandalösa inträdande i journalistiken öfvertog «redaktören» ledningen af den lilla hvarannandagstidningen «Landtmannabladet».
Han leddes af «ideella» motiv; han «stälde sig på sin post»; han var en sentfödd son af den teoretiska «bondetanken», hade expedierat sin filosofie kandidat-examen i humaniora, föraktade hela det sterila läsväsendet samt ville nu såsom en det fria ordets man egna sig åt folkets sak, sitt stånds sak, «i framstegsideernas tjenst».
Han var vid det tillfället 22 år, samt såväl fysiskt som själsligt komplett så oskyldig, som en ideelt anlagd natur gerna bör vara vid den åldern.
Detta fenomen intresserade Nisse Svensson på det allra starkaste.
Redan nästa förmiddag efter den unge tidningsmannens ankomst till kuststaden begaf han sig ut att taga företeelsen i betraktande.
Han fann den nye kollegan sittande framför det stora redaktionsbordet, görande sina första lärospån i journalistikens mystiska konst.
«Har den äran föreställa mig,» – införde han sig; – «Nisse Svensson, «Skånska Kuriren».»
Den nye redaktören kände sig högtidligt stämd vid detta första besök, reste sig på ett värdigt sätt och blef stående i en representativ ställning.
«Mitt namn är Kristoffer Troedsson,» förkunnade han.
Nisse Svensson såg menniskan an en längre stund under stumt eftertänkande.
«Hm,» sade han slutligen, satte sig att rida grensle öfver en stol, drog fram ena manchetten, hemtade upp en blyerts samt gaf sig till att interviewa den unge redaktören öfver hans ideela sträfvanden med en sådan affärsmessig brutalitet, att det gick den andre kallt nedåt ryggen.
När han var färdig, stoppade han manchetten tillbaka in, satte cylindern på nacken, knäppte långsamt rocken, räckte handen fram samt tog afsked med en djup blick och de mystiska orden:
«Ars longa, vita brevis.
Gud välsigne kandidaten!
Frid!»
Från den stunden hade redaktören den halft genanta förnimmelsen, att den gamle skojaren vakade öfver honom såsom en pligttrogen amma öfver ett barn, som just skall lära sig till att gå – – –
Dimman hade redan blifvit ett fint duggregn, när de hunno in i Refvie by.
Medjernen skuro mot stenbron, när släden i full fart vek af in på gårdsplatsen till gästgifvaregården.
Från den upplysta façaden föll starkt ljussken ut genom fönstren på några par hästar, hvilka stodo vid halft frånspända åkdon och otåligt skrapade med hofvarne.
De tre herrarne trädde in i skänkstugan och visades in i ett sidorum, der bordet redan stod dukadt.
Bob och redaktören kommo i en fart ur ytterplaggen och stälde sig hän att gnida händerna framför den flammande bokbrasan; men Nisse Svensson fortsatte, i cylinder och pels, vägen vidare direkt ut i köket, der de två andra snart hörde honom i en allvarlig förhandling med kvinnfolket.
De hade lemnat smörgåsbordet med suparne bakom sig och suto vid svinkotletten, – en af Nisse uppdagad specialitet för köksan Marna på Refvie gästgifvaregård.
Nisse hade med sin allvarligaste min bestält en flaska «Château Margaux», hvilken han, så snart flickan försvunnit igen ur synhåll, hällt ut genom fönstret och gömt bakom kakelugnen.
I stället hemtade han fram en liten handkoffert, hvilken var bekant i hela södra och vestra Skåne, emedan den var oskiljaktig från Nisses person, när han å egen eller tidningens vägnar for på landsbygden, samt halade upp derur en bred bourgognebutelj.
Nisse höll sig nemligen med egen vinkällare, deponerad hos en af vinfirmorna i Malmö.
Han knep munnen samman, synade tingesten, stälde den på bordet, der den andra flaskan stått, stälde undan kappsäcken, drog upp, slog i de tre glasen, höll sitt upp mot ljuset, grinade emot det mörkröda och drack.
«Häh,» utlät han sig, smackade med tungan, stack spetsen af servietten ned bakom stärkkragen, gaf sig med presterlig uppsyn i lag med kotletten, samt blef derpå fullständigt stum, – Nisse Svensson pratade sjelf aldrig, när han åt, samt såg högst ogerna, att de andra gjorde det.
«Äta är äta,» brukade han säga, «och konversera är konversera, och de begge sakerna äro oförenliga.
Derför går jag par principe aldrig på bjudning med sittande måltid.
Det är franskt barbari.
Alldeles oafsedt, att man vid sådana tillfällen ibland gerna skulle vilja offra tio år af sitt lif, om man bara fick lof att stiga upp och gå ut ett tag och knäppa upp byxorna.
De voro ungefär färdiga med vinet och kotletten, då den gudstjenstliga stämningen tvärt bröts vid att dörren ut till skänkstugan utan vidare öppnades och en man trädde in.
Mannen hade synbarligen trott, att rummet vore ledigt, ty han ryckte till, då han varseblef sällskapet, samt ville just draga sig tillbaka igen.
Derpå blef han emellertid stående och betraktade de tre, mycket lugn, men tydligen en smula rådvill, medan Nisse satte ett par styfva ögon under de buskiga brynen på fridstöraren.
«Go’ kväll,» sade denne.
«Herrarne får ursäkta; men jag visste inte, att här var upptaget.
Annars – go’ kväll, är det inte Nils Svensson?»
«Jo, det stämmer,» genmälte Nisse barskt och utan att resa sig, lutade sig fram och borrade ögonen in i halfdunklet.
«Åh,» ropade han plötsligt, steg upp och gick hän emot den främmande, «att man inte kan känna folk igen!
Det är ju Per, Lars Pers’ Per.
Det var då sjelfva satan,» tillfogade han med speladt intresse.
«Ja, ja, hm ....»
Nisse visste inte, hvad han egentligen skulle säga, krämtade ytterst ljudligt och stod och såg djupsinnig ut.
«Vi ha en picknick här,» grep han slutligen till på måfå, gjorde en gest hän mot middagsbordet, knep samman ena ögat och log idiotiskt.
«Det är länge sedan, vi såg hvarandra,» sade mannen efter en paus, något torrt och ovilligt, utan att taga notis om Nisses prat.
Nisse liksom vaknade upp ur sina funderingar.
«Ja visst i helvete är det det,» bullrade han.
«Derför ska vi också pimpla en smula samman.
Kom nu med, så ska jag presentera!»
Han fattade honom i armen och drog honom hän till bordet, der redaktören redan rest sig och Bob beredde sig till att följa exemplet, – med något besvär, emedan magen tog emot i bordsduken, så att ett par glas vältes.
Den främmande följde motvilligt, och ett visst misstroget uttryck vek icke från hans ansigte.
«Den här tjocka medmenniskan är Bob,» begynte Nisse Svensson presentationen, «Bob i «Morgonbladet», du vet.
D. v. s.: djuret heter egentligen Birger Olofsson Bjerkander, men som detta är ett alltför långt och otrefligt och besynnerligt namn, så ha vi andra murflar inne i Malmö tagit ut de tre begynnelsebokstäfverna och stält dem samman och så ha vi fått det korta och bra mopsnamnet Bob.
Det var alltså han.
Nu kommer vi till den andre; och det är en betydligt intressantare person.
Det är nemligen ingenting mindre än den nye redaktören för ert «Landtmannabladet».
– – – Per Larsson i Refvie, kommunalordföranden och landstingsmannen Per Larsson i Refvie!»
Nisse lät en stol beskrifva en båge öfver golfvet in under den nykomne, satte sig, slog med knifven mot tallriken och bölade ut mot köket:
«Anna!»
Flickan kom hastigt in, stälde sig leende bakom Nisses stol och frågade kelet ned emot honom:
«Hvad önskar herr Svensson?»
Nisse låtsade bli häpen öfver tonen och blängde på sned upp mot flickan, som stod och storlog med hela ansigtet.
«Herr Svensson önskar ost och sherry,» genmälte han kort och torrt.
Flickan störtade ut med förklädet för munnen för att kväfva skrattet.
De fyra männen blefvo ensamma för en liten stund och suto alla med en smula rådvilla ögon och visste icke, hvar taga fatt.
Bob drog förtvifladt i sitt pipskägg, men fann intet annat än ett fullkomligt innehållslöst: «jaha, jaha»; och Nisse satt och såg ut som ett illa maskeradt åskväder i sjelfförargelsen öfver att ha framkallat en idiotisk situation.
Redaktören allena tedde sig i min och hållning som en förväntningsfull: en varm känsla af hem och barndom tog honom vid åsynen af den nykomne.
Denne sjelf, en medelålders, medelstor man af det för den gammaldags skånska bonden typiska utseendet, med kortklippt skäggfrans rundt om det väderbitna ansigtet och stora bruna händer, som vittnade om arbete, och i drägt af hemmaväfdt tyg och byskräddarsnitt, iakttog den lugna stumhet, hvilken i hans kretsar var den naturliga och vedertagna, särskildt vid ett sådant der första sammanträffande med vildt främmande folk, – stadsbor och tidningsmän.
När ett par likgiltiga ord vexlats, kom flickan in med det bestälda.
Så snart hon försvunnit ut igen, verkstälde
Nisse samma manöver med sherryn som förut med rödvinet, – blott med den skilnad, att han i anseende till sällskapets förändrade sammansättning hänsynsfullt stoppade gästgifvarens flaska ned i sin kappsäck på den plats, der hans egen sherrybutelj hvilat:
Nisse bad med invärtes, ironiskt raseri Gud bevara sig för att det skulle se ut, som om gäskifvarens vin inte vore godt nog för honom.
Han kände sitt folk – och kom att tänka på far sin ...
«Den andra tar vi med oss till Malmö,» förklarade han med något skroflig stämma, i det han drog upp sin flaska och slog i glasen.
«Här ska vi smaka på ett vin, som jag tagit med mig.
Det är en mycket enkel vara,» tillade han med en alltför ärlig blick öfver till Per Larsson.
Bobs mage begynte på ett oroande sätt att hoppa, men bragtes till stillastående genom en blick från Nisse; i stället färgades hans ansigte blodrödt af det uppstigande och undertryckta skrattet.
Nisse lyfte emellertid med en stor gest glaset och klingade med «sin gamle vän Per Larsson», de andra följde hans exempel, alla fyra drucko hvarandra till under en lång och stum högtidlighet och blefvo så sittande i stum begrundan, Nisse med sänkta ögon, ty han skämdes: det vinet hade varit alltför oförskämdt godt.
Ett kvart gick, osten var afäten, och det led mot bottnen af buteljen.
«Ja,» sade plötsligt Per Larsson, «nu har jag varit din gäst, Nils.
Men det är ju egentligen mig som har hemma här i Refvie.
Skulle nu inte herrarne vilja komma med öfver till mig och dricka ett litet glas?
Det hade gifvit en stöt i Nisse Svensson, – det hade han sutit och fruktat hela tiden.
«Gröna- nöden»-cigarrer; och dålig toddy, – han svor en invärtes, ohörbar ed och försökte med ett giftigt ögonkast tvärs öfver bordet få någon af de andra två att taga ett initiativ till det önskade afslaget.
Men Bob begrep uppenbarligen icke denna vädjan, – djuret hade aldrig sett så dumt ut, tyckte Nisse.
Och redaktören hade en så andäktig min, som om han skymtat opressad kaviar, – tyckte Nisse vidare.
Der fans ingen räddning, – Nisse bet resolut i det sura äpplet.
«Tack ska du ha, Per,» svarade han med grötig stämma.
«Det ska bli rigtigt trefligt att få helsa på din hustru en gång igen; det är länge sedan sist.
Och barnen .....
Gick vi så!» bröt han tvärt af, – Bobs mage midt emot honom hade börjat hoppa –, sköt stolen långt tillbaka samt steg upp, – så oförsigtigt, att bordduken följde med ett stycke mellan hans knän och tallriken och glaset störtade i golfvet.
Derute låg dimman tät som förr, men det duggade icke mera, nu i kvällskylan.
Nyankomna hästar stodo och röko i ljusskenet, som föll glåmigt ut genom fönsterna.
Dörrklockan in till butiken borta vid hörnet skramlade och klingrade i ett: – det var lördagsafton, och folk gjorde de sista, glömda inköpen till söndagen.
De fyra männen gingo förbi och styrde nedåt byagatan, hvilken snodde sig in mellan husen och gårdarne i dunkel och med hal snömörja.
Inne bakom de gardinlösa, fyrrutiga fönsterna i de små husen utmed landsvägen suto husmansfamiljerna vid det odukade klaffbordet och åto kvällsmats-mjölk-och-brödet.
Till åbogårdarne, hvilka alla lågo på något afstånd samt vände sidan eller baken till, voro portarne redan tilldragna; der var intet lif mer att se; bara hundarne gåfvo hals derinnanför, när de gingo förbi.
Per Larsson böjde stumt in på en sidoväg med gamla, håltomma pilar och ett stengärde å ena sidan samt öppen ut till fältet å den andra.
Då de gått ett par minuter, reste sig byggnaderna framför dem i tågan.
Per Larsson vred om den massiva klinkan till dubbelporten; och genom portgången, der bandhunden kom farande ut emot dem ur sitt i väggen inmurade bo men genast tystades af husbonden, kommo de in på gårdsplatsen, hvarest ljuset från köket och folkstugan föll ut i ett par bleka strimmor öfver stenbron och en kägelformad vedstapel och de höga halm- och sädesstackarne derbakom.
De andra tre hade redan försvunnit in genom dörren och stodo nu och stampade de glatta snöklumparne af skosulorna inne i förstugan.
Redaktören allena hade blifvit stående utanför på trappan: – något hade hållit fast i honom, just som han velat gå med de andra in, något plötsligt och varmt och starkt.
Det var lukten af halm och stall och töväder; det var ljuset från stugan och köket och det gula skenet genom den rökiga tågan; det var hunden som skälde, och stillheten, hvari den gamla, kringbyggda gården låg inbäddad; det var den nötta stentrappan, som han stod på, och Per Larssons röst derinne i förstugan: «var så god och stig på»; det var rinnandet från takskägget och baskandet af en dufvinge i dunklet uppe på en takbjelksända, – det var allt och ingenting, det ogripbaraste och det väsentligaste, det minne som bär genom ett helt lif, emedan det bär lifvets hela fullhet i sig, och hvari jaget alltid ånyo kan känna sin helhet, sitt djup och sin lifsrot, den smärtsamt-ljufva stämning, hvarunder det skröpliga nuet fyller sig med essensen af alla gångna år och gjuter sig sjelf formande in igen i alla år som stunda och derför känner sig evigt som individen sjelf .....
Borta å ena sidolängan gick en dörr upp, – så stilla, att han såg synen, innan han ännu hört ljudet.
Det var ett rum, fullt af en tät vattenånga, svagt gulfärgad af talgljusen, – han hade töckniga, hastiga bildfragment af minnen om «brygghuset» hemma på fädernegården och om tvätt före en helg.
En grotesk skugga rörde sig inne deri, sköt upp öfver loftet, gled ned öfver en vägg, gjorde några tvära, stora rörelser, blef med ens borta, – i samma ögonblick stod en kvinlig skepnad midt i dörren, stod och stod och blickade ut i kvällen, – en ung kropp och en ung ansigtsprofil, hvilka begge aftecknade sina mjuka, fina silhouett-linier dubbelt mjukt mot den mjuka, dimgula bakgrunden.
Det hade alltsammans varat ett ögonblick blott; i nästa redan var dörren tillsluten igen och synen borta; och redaktören gick efter de andra in i huset.
I den rymliga stugan, hvilken sträckte sig tvärs öfver den gammaldags smala längan med fönster ut till gårdsplatsen å ena sidan och ut till trädgården å den andra, satt tjenstfolket just vid kvällsmaten.
Den ena och enda lampan spred ett sparsamt ljus öfver gruppen kring det långa bordet: drängarne på bänken utmed väggen, kvinfolket på stolar frammanför.
Alla åto under djup tystnad, stucko först skedarne ned i den svarta pannan med den stekta gröten och derpå i det gemensamma mjölkfatet, blåste ett tag på den heta materian samt stucko så det hela in i munnen.
Den öfriga delen af det stora rummet låg i skumrask, och föremålen skymtade helt otydligt fram derur: slagklockan i ena hörnet, och en stor säng i det andra, och en väf af den gamla konstruktionen, hvilken fylde en hel fjerdedel af rummet, och så slutligen midt på golfvet varpen, den gammaldags, vidlyftiga trävarpen, hvilken nådde från golf till tak och hvarpå man kunde så präktigt åka rundt som i en karusell på de långa vinteraftnarna, – redaktören kände, när han gick förbi den böliga tingesten, det formligen kittla i magen och gå rundt i hufvudet, precis som då han som barn sutit och åkt rundt på varpen der hemma alltför länge och alltför fort.
Värden gick sjelf före, stötte helt tillbaka den halföppna dörren in till kammaren, bjöd sina gäster stiga på, följde så sjelf efter och stängde efter sig.
Derinne stod en ljus, blek, medelålders kvinna och tog fram rent lintyg till lördagsaftonen ur en byrålåda.
Hon höll upp med sitt förehafvande; vände sig helt om emot de inträdande samt blef lugnt stående och såg dem an med korslagda händer och en afvaktande, rättfram blick ur ett par klara, blå ögon.
Per Larsson steg fram till henne.
«Du känner väl inte igen honom, mor,» sade han, – Nisse stod framför henne med den eleganta pelsen uppknäppt och den blanka cylindern i handen och såg djupsinnigt på henne.
Hustrun såg en ganska god stund på honom, utan att svara, med en rak och uthållig blick.
«Åjo,» genmälte hon slutligen, likgiltigt men hårdt.
«Det är ju Nils Svensson?»
Nisse Svensson krämtade, som om han fått något på tvärs i halsen.
«Det stämmer,» bekräftade han.
«Go’ kväll, Kjersti, och tack för sist.
Hur står det till?» tillfogade han i skämtsam idioti och räckte henne handen.
«Tack,» svarade hon torrt och lade handen löst i hans, medan hennes ögon redan stodo rigtade på de andra, obekanta gästerna.
Bob, som var ett borgersbarn uppifrån landet, kände sig komplett utan mark under fötterna i dessa alldeles främmande omgifningar.
Han stod och drog och drog i pipskägget och flyttade på benen och gjorde, när turen kom till honom, i de allra bästa afsigter de sirligaste helsningsrörelser med sin rultiga kropp.
Men värdinnan tycktes rakt inte varseblifva något af allt detta; hon mottog Bob, såsom hvarje bondhusmor mottager hvarje vildt främmande menniska, som kommer in i huset, hvarken varmt eller kallt, hvarken förekommande eller afvisande; blott inne i de klara, blå ögonen glimtade något, – Bob förskansade sig instinktivt hän mot Nisse till, medan det förbindtliga leendet falnade och hela det stora ansigtet sade så obeherskadt som ett barns: det är rigtigt ledsamt, men jag begriper inte ett muck af allt det här, utom att det kommer mig före, som om jag på ett eller annat sätt burit mig dumt åt, hvilket jag verkligen inte velat göra med afsigt.
Då emellertid Per Larsson kom till den tredje gästen och nämde «redaktör Troedsson», med en viss ny betoning, hvilken Nisse, som stod och såg sig skådespelet an med en oigenomtränglig min, icke lät undgå sig, – då behöll värdinnan visserligen samma styfva hållning som förut och samma stela sätt, men de klara, blå ögonen stodo rakt in i den unge mannens och liksom, i inre mening, öppnade sig dervid (Nisse hade nyansen på förnimmelsen och gnuggade sina invärtes händer); och medan hon tog honom i hand, sade hon:
«Ja, det namnet är inte okändt här i huset.»
«Nej, det har mor rätt i,» bekräftade hennes man med en viss bastant energi.
«Det namnet är inte okändt här i huset.»
Det gick helt sällsamt varmt igenom redaktören, och allt blodet for upp i ansigtet på honom, – Nisse drog ett bredt, mefistofeliskt grin inne i det allra undangömdaste af sin själ.
Mor försvann genom en liten tapetbeklädd blinddörr ut i köket för att ställa om toddyvattnet; och Per Larsson slog bordsklaffen ut, satte stolar fram samt bad sina gäster taga ytterplaggen af och slå sig ned.
Derpå hemtade han ned piporna från stället inne i vägghörnet samt tobaksschatullet och cigarrlådan från pulpetskåpet.
«Jag vet inte, hvilket det helst ska vara,» bjöd han.
Nisse grep med en drunknandes gest efter stora, silfverbeslagna sjöskumspipan, inrökt af generationer och mörk af år.
«Det bästa är godt nog,» grinade han och nöp den till sig.
«Åldern har företräde.
Se der för dig, redaktör,» tillade han och räckte Troedsson en träpipa.
«Bob röker bara cigarr, Per Larsson,» slöt han.
Bob glodde och gapade och ville svara, men fann icke luft till ord i häpenheten öfver denna oerhörda fräckhet af Nisse, – han rökte nemligen synnerligen gerna pipa.
Och då värden redan höll den öppna lådan framför honom, bugade han sig i sin konfusion på det förbindtligaste, grep ned i djupet, hifvade upp en tingest, bet af, tog med en ny bugning emot den framräckta, stinkande svafvelstickan, som värden strukit mot sin byxa, samt tände på; – Nisse följde under hela kvällens lopp med intresse Bobs förtviflade ansträngningar att hålla eld i det fuktiga ämnet, hur han drog och sög, tills hans feta kinder stodo helt håliga, och i sin rådvillhet emellanåt kramade den blöta cigarren helt flat mellan sina tjocka fingrar.
De suto så en stund vid rökning och prat.
Borta på väggen öfver byrån stod på ett ställ ett litet vackert ur med stor skifva af matt metall samt kvadratiskt böle af inlagdt träarbete och slog just sju med hastiga, fina, sjungande metallslag; utanför de fyrrutiga fönsterna med halfjalousier för droppade det tätt och tungt från takskägget; och inne från stugan hördes tjenstfolkets dämpade samtal, interfolieradt då och då med ett högljudt skratt, – hvilket tvärt bröts af igen –, från ryktarepojken eller minsttösen.
Så gick den lilla blinddörren upp.
En ung flicka i hvitt förkläde, bundet upp öfver axlarne och omkring midjan, trädde in med den runda toddybrickan i händerna: glasen med silfverskedarne, sockerskålen, och det ångande vattnet i porslinsspilkum med silfverlock.
Samtalet afstannade tvärt, och de tre herrarne sköto stolarne tillbaka, beredda att helsa på.
Den unga flickan gjorde emellertid icke min af att märka något och sköt brickan in på bordet.
«Min dotter,» sade Per Larsson.
Han blef sittande och tänkte tydligen rakt inte på att utföra presentationen vidare.
De tre herrarne hade rest sig och stodo och väntade på mer.
Den unga flickan hade också blifvit stående och väntade, något brydd men ytterst beherskad.
Hon var moderns afbild upp i dagen, lång, smärt, blond; blott var allt, som hos modern var hårdt och kyligt, hos dottern omsatt i det mjuka och varma.
«Hm,» tog Nisse initiativet, «jaså, hm, hm, jaså, det är alltså – – ja, jag vet ju» ... han letade efter namnet, – – «ah ja, det är ju Elsa!
– Ser du, Per Larsson,» fortsatte han, vänd till fadern, medan han tog dottern i hand, «hur skulle man kunna känna igen henne, stora, vuxna flickan, då jag inte sett henne, sedan hon var en half snes år!»
Nisse satte sig ned i stolen, med ett ryck: den unga flickan hade något tvärt dragit sin hand tillbaka ur hans, och det enda han hunnit uppfånga var en blick alldeles lik den som modern haft för honom, bara en smula skyggare.
Hon gaf Bob handen med ett par stora ögon, samt stod framför unge redaktör Kristoffer.
«Go’ kväll,» sade hon klart och stilla.
Det gaf en varm stöt i honom, sköt som en svindel igenom honom.