Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I fråga om en förbättrad fångvård eller, med andra ord, om fängelsets organisation, antogo R.
St. redan vid 1840 års riksdag och uttalade jemväl uti en till K.
M. aflåten skrifvelse af d. 5 Juni 1841 en åsigt, som innefattade ett erkännande af isoleringssystemets eller ensamhets-fängelsets företräde framför gemensamhets-fängelset.
Uti motiverne lid nämnda skrifvelse yttrade nemi.
Ständerne: att man icke kunde undgå alt erkänna, det behandlingen i de äldre fängelserna af såväl ransaknings- som straff-fångar utgjorde en hufvudsaklig orsak till den alltmera tilltagande brottsligheten inom vårt land, och att det borde vara statsmakternas förenade omsorg att tillse, det den ytterliga demoralisation, för hvilken fångarna genom kommunikation med hvarandra inom häktena voro blottställde, måtte förekommas.
Denna åsigt utgjorde grunden för Ständernes då fattade beslut; men som rikets tillgångar icke medgåfvo en så kostsam reforms genomförande på en gång, beslöto R.
St. alt i främsta rummet anvisa medel till ombyggnad efter cellsystemet af de fängelser, som ansågos mest angelägna, nemi. härads-, stads- och länshäkten.
Utaf desse äro de 2:ne förstnämnde ensamt ransakningshäklen.
Länshäktena erkändes böra vara, likasom de nu äro, biide ransaknings- och straff-fängelser, Den 23 Februari c. m. 85 och till följe häraf yttrade R.
St. vidare uti samma skrifvelse, att när nya länshäkten uppbyggdes, borde de göras så rymliga, att de kunde begagnas icke allenast som ransakningshäkten, utan äfven såsom straff-fängelser för kortare tid, den R.
St. bestämde till högst 2 år.
Detta beslut utgjorde enl. min åsigt en heder för Sveriges Ständer i en tid, då frågan om det ena eller andra fängelsesystemets företräde framför det andra, var, ehuru nästan i alla länder väckt, dock i de flesta då ännu oafgjord.
Jag skulle derföre anse det vara föga hedrande för R.
St. om de vid innevar. riksdag skulle frångå det förra beslutet, så mycket mera som, enl. min tanke, frågan är i de fleste länder numera utkämpad till förmån för ensamhetsprincipen.
Jag anhåller att härvid få fästa Hermes uppmärksamhet derpå, alt jag gör en väsendtlig skillnad emellan fängelsesystemet, eller grunden för fångars behandling, och straffsystemet, eller grunden, hvarpå brottmålslagen bör byggas.
I fråga om fängelsesystemet är min öfvertygelse, att det snart nog icke skall gifvas något fängelse, som ens kan göra anspråk på att kallas väl organiserad!, som ej år inrättadt efter principen för fångarnes isolering, om man dermed förstår hvad det egentligen betyder, nemi. ett ovilkorligt afskiljande af tångarne, så att de icke kunna kommunicera sig med hvarandra.
Härmed nekas dock icke, att ju tiden och erfarenheten kan påkalla många modifikationer vid principens tillämpning; men basis för alla fängelsesystemer måste hädanefter blifva, att fångarna afhållas från all gemenskap med hvarandra, emedan erfarenheten redan tillräckligt ådagalagt, att de i annat fall blifva mera demoraliserade än förut.
Hvad åter angår straffsystemet, så är det en annan fråga, huruvida man kan bygga en hel kriminallag på ett enda slags straff, eller det s. k. cellfängelset; men den frågan hörer nu icke hit.
Med de åsigter jag nu uttalat, har det för mig varit en tillfredsställelse att höra, hurusom de fleste talare varit öfverens derom, alt det ifrågavar. anslaget bör beviljas, och att man bör fortgå på den bana, R.
St. vid 1840 års riksdag godkänt.
Den obetydliga skiljaktighet i meningar, som här gifvit sig tillkänna i så måtto, att en del önskat, att de 600,000 r:dr, som nu äro i fråga, skola uteslutande användas för länshäkten, under det att andra anse desse medel jemväl böra kunna disponeras för fullbordandet af de egentliga ransakningshäktena, är också af den ringa vigt, att den icke skulle hafva föranledt mig att bryta den tystnad jag vanligen på detta rum iakttager; men då Gr.
Sparre, under åberopande af sin egenskap utaf ledamot i LagUtsk., har för sina satser sökt ett stöd, uli framställningen af åtskilliga LagUtsk:s tillgöranden och beslut, hvilka jag åtminstone med den färganläggning, hvarmed de blifvit framställde, icke kan vidkännas, finnér jag mig, såsom äfven varande ledamot af LagUtsk., uppmanad att afgifva ett eller annat beriktigande.
Sparre har i början af sin framställning yttrat, att LagUtsk. skulle redan hafva förkastat ensamhetssystemet, och att Utsk. kommit till detta resultat egentligen på grund af erhållna upplysningar och vunnen kännedom derom, att detta system icke skulle kunna i landet införas med mindre än att en kostnad af 10,000,000 r:dr esc Den 23 Februari e. m. dertill erfordrades.
Jag bekännner, atl denna uppgift föreföll mig något oväntad; ty hvad kostnaden angar, har LagUlsk. icke haft tillfälle att se någon enda ordentlig kalkyl och ännu mindre någon tillförlitlig.
Det är visserligen sanni att vid ett tillfälle, då frågan om ensamhetsfängelsets lämplighet för längre tider lill öfverläggning förekom inom Utsk., yttrade en ledamot, att han vid betraktande af den kostnad, som i Frankrike anses erforderlig för systemets införande derstädes,ansåg densamma icke kunna blifva mindre än 9 eller 10,000,000 r:dr i vårt land; och som denna ledamotens mening sedermera blef segrande uti ett af LagUtsk. provisoriskt fattadt beslut, lärer Grefven deraf fått anledn. till den förmodan, att Utsk:s majoritet ansett kostnaderne uppgå lill de af Grefven omnämnde 10,000,000 r:dr, ehuru jag sannerligen ej hörde någon annan, än den enda ledamoten sjelf, derom tala.
Sjelfva frågan om ensamhetsfängelsets antagande är dessutom ännu icke heller inom Utsk. afgjord.
Jag har der tillfälle att nästan dagligen kämpa med Gr.
Sparre om såväl sjelfva systemet, som dess tillämpning i ilen nya kriminallagen, och som jag hitintills haft tillfredsställelsen all finna Grefven i de flesta fall uti minoriteten, så synes det mig föga värdt, att Grefven åberopar till stöd för sina satser det förutnämda af Utsk. provisoriskt fattade beslutet.
Ty vid behandlingen af en så vidt omfattande fråga som hela den nya kriminallagen, ligger det i sjelfva sakens natur, att LagUtsk. icke kan fatta några definitiva beslut förn- än man genomgått hela lagen och kommer i tillfälle att sammanjemka de särskildta preliminära besluten till ett sammanhängande helt.
Sparre har vidare velat göra den åsigten gällande, att den fråga vi i dag afhandla skall äga ett så oskiljaktigt sammanhang med den nya lagen, att beviljandet af de 600,000 r:dr egentligen berodde derpå, huruvida den nya strafflagen bör antagas eller icke, och till stöd för denna åsigt har Hr Grefven åberopat R.
Sits und. skrifvelse af år 1841, deruti R.
St. såsom vilkor för uppförandet af de nya fängelserna bestämt, att de skulle så inrättas, att fångar der kunde undergå ådömdt Straff, beräknadt till en tid af högst 2 år.
Detta, säger den värde talaren, utvisar tydligen, att R.
St. redan år 1841 afsågo den nya kriminallagens antagande, och fortgår man pä samma bana, så har man ytterligare tagit på hand för antagandet af den nya brottmålslagen.
Jag ber alt få fästa uppmäksamheten derpå, att då R.
St. år 1841 fattade omförmälda beslut i afseende på länshäktena, fanns i det då upprättade strafflagsförslaget icke någon straffgrad, som slutade med en strafftid af 2 år.
Det kunde således icke vara med afseende på den nya strafflagen, som R.
St. då omnämnde de 2 åren.
Men man kände då, hvad vi alla känna, alt vår nu gällande lag, som gör länshäktena till straff-fängelser för alla förbrytare, hvilka skola undergå valten- och bröd-straffet, tillika innehåller flera straffbestämmelser, som utgå på allmänt arbete under olika tider, såsom 6 månader, 1 år eller 2 år o. s. v.; äfvensom alt alla dessa straff nu skola undergås å fästningarne.
St:s mening var således, att dessa straff, då de ådömas på kortare tid, i stället skulle verkställas i länshäktena, och af sådan anledn. föreslog roan år 1841 Den 23 Februari e. m. 687 de 2 åren.
St:s ofvannämnda skrifvelse innehöll också uttryckligen, att det skulle genom lag stadgas, att alla de, som efter nu gällande lag dömas till 2 års fängelsestraff, skulle undergå straffet å länshäktena; och detta torde bevisa, alt det icke är så farligt som Gr.
Sparre tror, att man genom bifall till nu ifrågavar. anslaget af 600,000 r:dr för fängelserna skall hafva bundit sig till bifall till nya strafflagen: ty då något sådant icke afsågs 1841, utan man dä hufvudsakligen hade afseende på de nu gällande straffbestämmelserna, inser jag ej hvarföre frågan nu skulle få ett mera oskiljaktigt sammmanhang med den nya lagen.
Såsom ledamot af LagUtsk. har jag ansett mig böra lemna dessa upplysningar.
Under loppet af denna diskussion har StatsUtsk. blifvit klandradt derföre, att det uti tillstyrkandet af anslaget icke iakttagit vederbörlig tydlighet.
Jag anhåller att i anledn. af denna anmärkn. få fästa Hrrrnes uppmärksamhet derå, alt den K. proposm innehåller 3 särskilda punkter, nemi. den Usta, som angår rättigheten för K.
M. att, utan hinder af den år 1841 gjorda fördelning emellan läns-, härads- och stadsfängelser, kunna använda återstoden af förra anslaget, 1,300,000 r:dr, till hvilketdera slaget af fängelser sorn helst.
Denna del af den K. proposm är af StatsUtsk. för längre tid sedan besvarad och af R.
Den 2:dra punkten af den K. proposm innehåller begäran om ett ytterligare anslag af 200,000 r:dr årligen under 3:ne år, till uppförande af cellfängelser.
Till besvarande häraf har StatsUtsk. afgifvit ifrågavar. betänk.
Den 3:dje punkten rörer dels Statens öfvertagande af stads- och häradsfängelsers uppförande äfvensom byggandet af nya tingshus, dels ock utbyte af häradsh.-boställen.
Denna punkt är af det H.
Ståndet remitterad till Stats- och LagUtskms gemensamma utlåt, och kommer, hvad äfven i betänk, är tillkännagifvet, att framdeles af de sammansatta Utsk:n besvaras.
Hvad nu beträffar den del af den K. proposm, som i dag utgör föremål för Ståndets öfverläggning, så synes af den K. proposm, om man med uppmärksamhet genomläser densamma, hvad meningen är med detta anslag, nemi. att i likhet med det anslag af 1,300,000 r:dr, som vid 1840 och 1841 årens riksdag beviljades för uppförandet af läns-, stads- och häradsfängelser, ifrågavar. anslag kommer att användas till fullbordande af hvad i dessa byggnadsföretag ännu återstår.
Det är visserligen sannt, att uti slutmeningen står till cellfängelser, men den, som vill förstå hvad härmed menas, kan af premisserna i den K. proposm se, hvilka cellfängelser här afses.
För besvarande af den K. proposm har StatsUtsk. icke ansett sig böra gå till väga annorlunda än det gjort.
Utsk. har upptagit hvad K. M. begärt, äfvensom de föremål, hvartill anslagen skola användas; och som StatsUtsk., i likhet med 1840 och 1841 årens Ständer, ansåg anslagen för uppbyggande af läns-, stads- och häradsfängelser nödvändigt, har Utsk, ansett sig böra desamma tillstyrka.
För att bevara den del af förra anslaget, som var bestämd för härads- och stadsfängelser och på det att denna del icke måtte ryckas från de ändamål, hvilka R, Den 23 Februari e. ni.
St. vid beviljandet år 1840 afsågo, har Utsk. ansett sig böra afgifva ett så beskaffadt tillstyrkande, sorn det ifrågåvar.
StatsUtsk. utgick från den förutsättning, att Ständerne nu hyste samma åsigt, som vid 1840 års riksdag.
StatsUtsk. kände äfven, att den ringa erfarenhet, man haft, ingalunda jäfvat nyttan af cellfängelser, utan tvertom gifvit styrka åt densamma.
Icke eller kunde StatsUtsk. vänta, att bibehållandet af den gamla fördelningen skulle möta något motstånd.
Det har under loppet af diskussionen frän den sida, som försvarat den K. proposm, äfven visat sig, att ingen anmärkn. blifvit gjord mot den förändring, StatsUtsk., i olikhet med innehållet af samma propos., vidtagit.
Man vet, att inom ett annat Riksstånd, hvarest återremiss af betänk, blifvit beslutad, man önskat att ett ökadt anslag i och för häradsfängelserna skulle tillstyrkas, dä deremot inom detta stånd den åsigten gjort sig gällande, att i frågavar. anslag skulle uteslutande användas till länsfängelser.
Nu hemställer jag till Eder, mine Hrr! hvad åtgärd Utsk. skall vidtaga med ärendet, då återremiss blifvit inom olika Ständ beslutad på så olika skäl.
Det troliga är, att Utsk. vidblifver sitt gjorda tillstyrkande såsom en medelväg emellan de olika åsigterna.
Den förmenta otydligheten i StatsUtsk:s tillstyrkande har af flere talare blifvit omnämnd, utan alt de likväl uppgifvit, hvaruti den egentligen beslår.
Att den icke förefinnes uti Utsk:s tillstyrkande, att anslaget skall utgå till cellfängelser, föreställer jag mig att hvar och en bör kunna inse, sorn med någon uppmärksamhet genomläser den K. proposm.
Jag förmodar derföre, att otydligheten anses ligga uti den sista meningen af Utsk:s tillstyrkande, så lydande: ”dock att de å äldre anslagen reserverade medel, hvilkas begagnande till fortsättning af redan påbörjade fängelsebyggnader, utan hinder af den vid 1840—1841 årens riksdag stadgade fördelning, emellan läns-, stads- och häradsfangelser, Rikets nu församlade
Ständer medgifvit böra, i den mån dessa medel blifvit till andra än vid ofvannämnde riksdag bestämda ändamål använda, af nu anvisade belopp varda godtgjorde, så alt den ursprungliga fördelningen hillver bestående.”
Men dä härmed ej kan menas annat än att när år 1841 anslogs 100,000 r:dr till häradsfangelser och 100,000 r:dr till stadsfängelser, så bör, af de medel som vid denna riksdag komma att beviljas till fängelsebyggnader, för ofvannämnde ändamål reserveras så mycket, som motsvarar hvad för dessa ändamål af ofvannämnde summor icke blifvit användt, och torde R. o. Ad. finna, alt något ytterligare förtydligande icke är behöfligt och att således något skäl för den begärda återremissen uti nämnde förmenta otydlighet icke förefinnes, hvadan jag anhåller om bifall till StatsUtsk:s nu föredragna betänk.
Ganska många ledamöter ropade på propos.
Beklagligen har jag icke blifvit öfvertygad om riktigheten af Hr af Dalströms yttrande på f. m. genom den ytterligare utläggning han deråt på e. m. gifvit.
Jag medgifver visserligen, att 1812 års cirkulär är i dess nuvar. skick Den 23 Febr u ari e. m. 689 skick ganska svårt att tillämpa.
Men svårigheten af denna tillämpning anser jag icke utgöra eli skäl att hälla vära soldater under bevakning i länsfängelser eller häradshäkten.
Jag tror, alt det finnes ett annat lika kraftigt medel, sorn äfven för det närvar, begagnas, nemi. att arrestera soldaten på roten och låta honom betala dem, som bevaka honom, hvilket gemenligen är kännbarare, än att sitta i cell.
Hvad åter angår Flr von Troils lemnade upplysning, sä är det visserligen mycket möjligt, att i England cell principen för ransakningsfängar blifvit, antagen; men dä Hr von Troil medgifvit, att den ännu icke blifvit satt i verkställighet, anser jag icke denna uppgift böra äga något inflytande på R. o. Ad:s beslut.
Hvad sjelfva det under öfverläggning varande betänk, angår, anser jag de framställda skälen så talande för en ålerremiss, att äfven jag måste yrka en sådan, pä det att
Utsk. måtte bestämma lill hvilka föremål medlen böra användas, nemi. uteslutande till länsfängelser.
Hvad åter häradshäkten a beträffar, tror jag, att dessa böra liksom hitintills af häraderne sjelfva bekostas, i synnerhet, då man vet att ett så mycket mäktigare och rikare land än värt, nemi.
England, ännu icke kommit till något annat resultat.
Jag anser mig böra erinra Ilrrme derom, alt för omkring 20 år sedan inkom dårar, ministern Earl of Haddington med ett förslag, att cellfängelser för ransakningsfångar skulle pä statens bekostnad byggas i hvarje county, men förslaget afslogs utan votering med förklarande, att England icke bade råd att utgifva en så gränslös summa penningar, som härtill skulle erfordras, utan skulle hvarje county sjelf liksom förr ombesörja sina häkten.
Låtom äfven oss följa ett så lofvärdt exempel.
Hr Fåhrteus, Olof Immanuel:
Man har yrkat återremiss af betänk, hufvudsakligen utaf 3:ne skäl: l:o att ordalydelsen af förslaget till beslut vore felaktig; 2:o att den föreslagna anslagssumman vore för hög, och 3:o att användandet af denna summa borde inskränkas till länsfängelser.
I afseende pä det Esta skälet har man anmärkt, att, genom godkännande af ingressen till Utsk:s förslag, man på förhand skulle hafva tillförbundit sig att antaga det ifrågakomna nya straffsystemet.
Till hvad föreg:de talare häremot anfört, vill jag blott lägga en erinran, det utlät., som nu utgör föremål för vår öfverläggning, är afgifvet af StatsUtsk.
Kan det väl vara på allvar menadt, att, genom godkännande af en slutsats, hvartill ett utlåt, af detta Utsk. leder, det må för öfrigt i premisserna vara huru felaktigt som helst — man skulle äfven hafva godkänt grunderna för den nya strafflagen, hvartill ett förslag icke grundlagsenlig! kunnat behandlas af något annat Utsk. än LagUtsk.?
Man har härförutan anmärkt, att förslaget uttryckligen bordt innehålla, att det endast afsåge ransakningshäkten.
Då likväl förslagets motiv tydligen uttrycker, att medlen böra anvisas till fortsättande af pubegynle byggnadsarbeten och pii sätt 11.
M. begärt, och det 2 II, 44 690 Den 23 Februari e. m. tillika är allmänt kändt, hvilka dessa byggnader äro, så kan jag icke förklara, luiru något missförstånd härutinnan kan äga rum.
Hvad anslagssummans storlek angår, så är jag, i motsats till flere föregide talare, som yrkat nedsättning deruti, tvertom af den mening, att man snarare varit allt för hushållsaktig vid bestämmande af beloppet; det må vara att beklaga; men det är dock en obestridlig sanning, att behofvet af fängelser dagligen växer icke blott i Sverige, men snart sagdt i hela verlden, och huru skulle väl då, när det är fråga om att för rikets alla landskap uppföra fängelsebyggnader, en summa af 300,000 r:dr skäligen kunna anses tillräcklig?
Hvar och en, som har någon erfarenhet utaf, hvad man med denna summa kan åstadkomma i byggnadsväg, torde erkänna, alt så icke är.
En talare på f. m. har ifrågasatt riktigheten i principen af ensamhetsfängelset.
Ilan behagade för R. o.
Ad. förtälja, huruledes han under resor i utlandet med noggrannhet forskat i ämnet och huruledes lian vid förfrågningar hos fängelseföreståndare, huruvida ensamhetssystemet verkat förmånligt på tångarne, gemenligen till svar erhållit ett kort nej.
Vi veta alia, alt äfven utom
Sverige cellfängelsesystemet har sina vedersakare, som måhända, likasom en talare här pä f. m., beklaga sig öfver en motsatt opinion såsom en sinnessjukdom, och således torde, i känslan af sin öfverlägsna själskraft, med medömkan se ned på olika länkande såsom sinnessjuke.
Troligen har den värde talaren påträffat sädane trosförvandter, och svaret borde då ej ha varit oväntadt; men det kan i alla fall icke anses afgörande eller gälla mer än den erfarenhet vi redan samlat i vårt eget land, och hvarom intyg blifvit oss meddelade på f. m. både skriftligen och muntligen.
För att följa flere talares exempel, vill äfven jag yttra något om min egen erfarenhet.
Jag har nyligen, i följd af embetspligt, tagit noga kännedom om ett länsfängelse, inrättadt efter gamla systemet.
Jag vill icke göra R. o. Ad. det obehag att skildra all den styggelse, jag dervid erfarit, utan blott förklara, att om våra förfäder, som på detta sätt ordnat ifrågavar. samhällsangelägenhet, haft för afsigt att befrämja menniskoslägtets förderf både i moraliskt och fysiskt hänseende, de icke kunnat gä mera systematiskt till väga.
Tillståndet är sådant, att jag tror hvarje förändring derutinnan skola blifva en förbättring.
Jag har i dag med tillfredsställelse hört, att hvad ransakningfängelserna beträffar, meningarna derom icke äro delade, men deremot har jag med förundran erfarit, att åtskilliga talare motsatt sig anslaget till häradsfångelsers uppförande.
Jag säger med förundran, emedan R.
St. redan för 2 riksdagar sedan anslogo medel lill sådane fängelser och kullkastandet af den princip, som dervid blifvit följd, skulle således vara en inkonseqvens.
En talare har sagt, att kronans öfvertagande af häradsfängelsernas uppbyggande skulle förorsaka en ökad tunga för landet.
Lindringen säger man, är skenbar, emedan den bevillning, som skall utgå till fyllande af de erforderliga kostnaderna, hufvudsakligen drabbar jordbruket.
Då man besinnar, att allmänna bevillningen icke utgöres af en viss klass medborgare utan af alla rikets skattskyldige innevånare, så synes det redan vara en paradox att påstå, att den börda, Den 23 Februari e. m. 091 man ensam drager, skulle vara lättare, än den man delar med andra.
Dessutom må det vara tillåtet alt hoppas, att tillgångar hädanefter som hittills kunna vara att finna, utan bevillningcns ökande, medelst tillitande af statsverkets eller riksbankens besparingar.
En talare har yrkat, alt man borde beakta de åsigter, som inom BondeSt. gjort sig gällande och, för att följa detta Stånds exempel, har lian icke velat bevilja mer An hälften af anslaget, men vid tillämpningen af denna mening har hail kommit till den egna konklusion att lian icke vill gifva en enda sk. till det ändamål, BondeSt. afsett, eller lill häradsfängelser, ulan yrkar användandet af anslagssumman uteslutande till länsfångelser, som BondeSt. icke vill veta utaf. lag, som gerna vill gå BondeStrs önskningar i detta afseende lill mötes, men också anser den mening som hos It. o. Ad. blifvit uttalad i afseende å länshäktena förtjena ett sorgfälligt afseende, vill alltså för min del bevilja både den ena och andra hälften af det tillstyrkta anslaget, och derföre instämmer jag med de talare, som yrka bifall till betänk.
Fih. Cederström, Claes lind.:
Vördsamt anhåller jag, att med några ord få besvara Frih.
Tersmcdens sista anförande, hvaruti han nemi. sagt, det SlatsUlsk. icke skulle veta hvad åtgärd det borde vidtaga med betänk., om detsamma blefve återremitterad!, såvida Utsk. ville fästa afseende på de från flera håll framställda sinsemellan olikartade skälen för en älerremiss.
Det vill således synas, alt Frilen icke behagat lemna någon uppmärksamhet åt de af Hr Rääf och mig på f. m. afgifne anmärkn.-r, ty eljest hade väl ej inträffat alt, när från ena hållet, i afseende på summan t. ex., ledamöter af BondeSt. begärt nedsättning till 300,000 r:dr, och Hr Rääf jemte mig likaledes önskat alt 300,000 r:dr måtte för byggnadsarbetet anslås, SlatsUlsk. ju icke skulle förmå finna en annan utväg, helst när den anmäles i egenskap af medelväg, än att stadna vid de från början af Utsk. förordade 600,000 r:drs anslag.
Beträffande åter anlednme för återremissen, så lära de icke heller vara så skiljaklige från hvarandra, som man velat finna dem.
Har icke här frän flere håll, så väl bland dem, som vilja nedsätta an slaget lill hälften af det begärda, som ock bland dem som, med yrkande af återremiss, likväl afse anslagets beviljande i sin helhet, det vilkor blifvit framsäldt, att länshäkten eller hvad man kallat ransakningsfängelset- borde blifva föremål för anslagets användande?
Och har icke bland BondeSt. den önskan försports att, om halfva det förordade beloppet blefve bifallet, man då måtte af detsamma använda 100,000 ä 120,000 r:dr till häradshäkten, men 170,000 ä 200,000 r:dr till länshäkten?
Alltså har, jemväl inom sistnämnde stånd, en åsigt uttalat sig om sistberörde häktens större behof af understöd från statens sida.
Hvad åter angår Hr Fåhraei yttrande, så bör hvar och en visserligen finna det ganska förtjenstfull!, att han, jemte flere öfrige landsfor, nitälskar för att häktena uti 44* 692 Den 23 Februari e m. landet må blifva försatte i bästa möjliga skick ; men vi andra, som måste tänka icke blott pä de med uppbyggandet af dessa fängelser åsyftade gagneliga verkningar utan äfven pä huruvida de dertill erforderliga medel äro att tillgå, med fästadt afseende på statens öfrige behof, kunna likväl icke instämma i förordandet af den frikostighet, han i detta hänseende påyrkat;; ty man bör väl något se på möjligheten för nationen ej mindre att bekosta dessa byggnader, i den utsträckning, hvartill systemet leder, än äfven att bestrida öfriga för staten nödiga utgifter.