Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hade nått ett mål, men det var icke slutmålet; hon hade vunnit ett berömdt namn, en plats bland sin samtids främste inom den vetenskap, hon hittills egnat sina krafter; nu då detta mål var vunnet, ville hon äfven egna sig åt sitt andra stora lifsintresse, literaturen, som hon aldrig öfvergifvit, om det äfven dittills, genom förhållandenas makt, fått träda mera i bakgrunden.
Hennes första framträdande som författare kröntes äfven det med en ovanlig framgång och fäste stora förhoppningar vid henne.
I en fri och oberoende ställning,7 6
SONJA KOVALEVSKY.
som tillät henne att flere månader af året vistas i utlandet och på nära håll följa de större kulturländernas andliga lif, omtyckt och värderad här i Sverige, där hon funnit sitt andra hemland, i besittning af en arbetsförmåga, som utan att splittras kunde dela sig mellan hennes lärareverksamhet, hennes själfständiga matematiska forskningar och hennes författarskap, med en rik erfarenhet bakom sig och en ymnig fond af idéer och planer för framtiden, tycktes hon hafva allt att hoppas af densamma,, då döden plötsligt och oväntadt ryckte henne bort från arbete och förhoppningar och planer.
Hvad hon redan uträttat var dock nog för att bevara hennes namn åt eftervärlden som en af de rikast begåfvade kvinnor, som någonsin lefvat.
Sofia Vasilievna Corvin-Krukovsky föddes år 1853 på ett gods i det inre af Ryssland.
Ätten Krukovsky härstammade ursprungligen från Polen; dess stamfader var gift med en dotter af Mathias Corvinus, den ryktbare ungerske konungen.
På mödernet kunde hon bland sina förfäder räkna en framstående vetenskapsman, den tyske astronomen Schubert.
Hennes far var en hög artilleriofficer, men då Sonja endast var en sex år gammal, tog han afsked ur tjänsten, för att odeladt egna sig åt skötandet af sina familjegods.
Större delen af sin barndom tillbragte hon sålunda på landet, på ett af dessa stora, ryska gods, som utgöra som ett litet rike för sig, en stat i staten, med sitt egendomliga, från hela den öfriga världen afskilda lif, sina traditioner, sina fördomar och vanor.
I de flesta ryska författares arbeten finna vi detta lif skildradt i sin nationella säregenhet och sina individuella skiftningar; den mest uttömmande och karaktäristiska bilden däraf få vi kanske genom Turgenjevs skildringar, hvilka nästan alla röra sig på bakgrunden af detta lif.
Äfven Sonja Kovalevskys enda hittills utkomna större arbete, » Systrarna Rajevsky » handlar härom och ger på samma gång en trogen och lefvande bild af hennes eget barndomslif.
Vi lära känna ett barn med starka, lidelséfulla känslor, kufvade och instängda af den föreställningen, att hon var tillbakasatt för de båda andra syskonen, en äldre syster och en yngre bror, brådmoget, känslorikt, redan vid tolf års ålder skrifvande vers och drömmande om att blifva en stor poet, men likväl i stånd att uppgå i beundran och intresse för den äldre systerns literära försök.
Ett barn med stort behof af frihet och kärlek, lidande af att aldrig få detta behof tillfredstäldt; hållen på afstånd af fadern, som hon beundrade och älskade, men som icke ansåg det förenligt med sina pedagogiska principer att låta henne komma sig för nära, — intvingad i en sträng, schematisk dagordning af sin guvernant, en engelska, som drömde om att göra en väluppfostrad miss af den lilla ryskan med det häftiga lynnet och de grågröna » krusbärsögonen ».
Så få vi veta, hur de nya, upproriska idéer, som den tidén med en smittas våldsamhet grepo7 6 SONJA KOVALEVSKY.
hela Rysslands bildade och bildningssökande ungdom, trängde in äfven genom detta gamla herresätes tjocka murar, slogo ned i den äldre systerns sinne, bragte split och sorg inom familjen, men slutligen tvungo de bekymrade föräldrarne att lossa en smula på banden.
Skildringen slutas, med Sonjas första resa till Petersburg, hennes bekantskap med Dostojev-sky, hennes barnsliga förälskelse i honom, och slutligen återresan till hemmet, som hon dock inom kort skulle lämna på fullt allvar.
Hvad som slår en som egendomligt och utmärkande för den revolutionära rörelsen i Ryssland, som visade sina första symptom i århundradets midt, samtidigt med att 1848 års stormar upprörde det öfriga Europa, men som i Ryssland fann en tacksammare jordmån och där fortlefvat cinder olika facer ända tills nu, — är den framträdande roll, som kvinnorna spelat däri; utmärkande icke blott för rörelsen utan äfven för kvinnorna.
Och hvad som härvid särskildt är att beakta är, att dessa kvinnor till stor del varit och äro unga flickor, ofta af god familj, uppfostrade i en helt annan milieu, med helt andra vanor och intressen och fördomar in-plantade hos sig från den spädaste barndomen.
Det visar bättre än något annat, hur djupa rötter hela denna rörelse har, men det tyder äfven, synes det mig, på djupt liggande karaktärsdrag hoä den slaviskakvin nan y — en entusiasm, en förmåga att gripas af och hängifva sig åt idéer, ett mod, en offervillighet, stundom äfven en hänsynslöshet, som göra henne till en typ för sig.
I den ryska literaturen, som på det senaste tjugutalet år eröfrat Europa, — i Turgenjevs, Gontscharofs, Dostojevskis arbeten^ finna vi denna kvinnotyp ofta framställd, och den verkar stundom på oss så främmande, att vi skulle vara böjda för att anse den fantiserad, om icke själfva skildringens äkthet talade för dess verklighet.
Till denna kvinnorace hörde äfven Sonja Kovalevsky, om äfven lifvet ställde henne i andra omgifningar, gaf henne andra mål, en annan verkningskrets än flertalet af hennes ryska systrar, och säkert bör detta icke glömmas, då man söker bilda sig en uppfattning af hennes lif och karaktär.
Trots det att hon tillbragte större delen af sin ungdom i det vestra Europa, där gjorde sina studier och vann sin^ segrar, var det i hennes intimare lif, i hennes personliga förhållanden mycket af så specielt rysk natur att man icke kan misstaga sig därpå.
Hon blef kosmopolit, — var det i detta ords bästa bemärkelse i sin verksamhet och sina sträfvanden, men denna kosmopolitism utplånade dock aldrig ryskan hos henne.
De som kände henne veta, med hvilket intresse hon följde rörelserna inom sitt hemland, och säkert är det ingen tillfällighet, att hon i alla sina literära arbeten, de outgifna som de utgifna, sökte sig tillbaka dit, skildrade ryskt lif och ryska förhållanden.
Om hennes ungdomslif äga vi icke samma intima kännedom, som.
» Systrarna Rajevsky » gifvit oss om hennes barndom.
Då denna bok utkom uttalades från flere håll den förhoppningen, att hon skulle fortsätta denna skildring af sitt eget lif.
Möjligt är ock, att hon kommit att göra det, om tid blifvit henne förunnad.
Hennes efterlämnade roman: » Vera7 6
Vorontsof », handlar i alla fall icke- därom.
Vi känna blott de yttre konturerna, de märkligaste data.
Efter att tidigt hafva visat prof på ovanliga matematiska anlag, — så berättas det, att hon, endast tolfårig, på egen hand uppgjort en i det stora hela riktig trigonometri såsom hjälp vid sina fysikaliska själfstudier, — mottog hon under sin första korta vistelse i Petersburg undervisning i matematik af en skicklig lärare och gjorde därunder förvånande framsteg.
Hon var nu på det klara med sin kallelse, uppfylld af en enda, brännande önskan, att helt och hållet få egna sig åt detta ämnes studium, men föräldrarne nekade henne sitt samtycke och ville icke tillåta henne att lämna hemmet.
Då ingick hon vid sexton års ålder giftermål med den unge ryske naturforskaren Woldemar Kovalevsky, undandrog sig därigenom föräldrarnes bestämmelserätt, och kuride fritt och obehindradt följa sin egen håg.
Tillsammans med mannen reste hon då till Tyskland, inskrefs år 1869 vid universitetet i Heidelberg och vistades där i två år, mottagande undervisning af lärare sådana som Königsberger, Kirchhoff och Helmholtz.
Därefter reste hon till Berlin för att fortsätta sin utbildning under Weierstrass ' ledning.
Då hon såsom kvinna icke ägde rättighet att närvara vid de offentliga föreläsningarne, mottog hon af honom enskild undervisning, som fortsattes under fyra år.
På sin lärares uppmaning insände hon därefter till universitetet i Göttingen tre afhandlingar, med den påföljd att hon utan någon muntlig pröfning utnämndes till doktor, en utmärkelse som vinner sin betydelse genom det sakförhållande, att hon icke endast var den första kvinliga doktor, som kreerades vid detta universitet, utan äfven den första doktor, som kreerades utan muntlig pröfning.
Hon var då 21 år gammal.
De närmast följande åren tillbragte hon jämte sin man i Ryssland, stundom äfven åtföljande honom på hans många resor.
Hon började denna tid att mera uteslutande egna sig åt den matematiska fysiken, hvar-inom hon sedermera skulle vinna sina största lagrar, men sysselsatte sig äfven något med mannens vetenskap, paleontologien, och med literärt arbete.
Så skall hon en tid hafva skrifvit teaterkritiker i en af mannen grundad tidning, samt äfven under pseudonym utgifvit en roman, vid namn » Privatdocenten^.
Mannen, som var en i sitt fack ytterst framstående vetenskapsman, — en lärjunge till Darwin och en af dem, som mästaren själf skattade högst, — hade emellertid blifvit utnämnd till professor vid universitetet i Moskva.
Plär skall hon hafva varit hans med-arbeterska i hans lärareverksamhet, och denna tid uppstod antagligen hos henne den första tanken på att själf- egna sig åt lärarekallet, planer som snart genom omständigheternas makt skulle få allt fastare form.
Under en vistelse i Paris år 1883 träffades hon af underrättelsen om mannens plötsliga död.
Själf föll hon kort därefter i en svår sjukdom, från hvilken hon dock tillfrisknade.
Hon for då till Berlin, för att där under sin gamle lärare WeierstrassVledning fortsätta sina studier och själfständiga forskningar.
Dessa utmynnade i ett arbete, som på en gång gaf7 6 SONJA KOVALEVSKY.
hennes redan bland matematiker kända och berömda namn en rangplats ibland århundradets främsta på detta område: » Om ljusets rörelse i ett dubbelbrytande prisma », ett problem, som länge sysselsatt de förnämsta matematiker, men som det var henne förbehållet att fullständigt lösa.
Emellertid stadgades hon alltmera i sitt beslut att söka blifva anställd som lärare vid något universitet.
Professor Mittag-Leffler, som lärt känna henne redan den tid, då hon erhöll sin uppseendeväckande utnämning till doktor vid universitetet i Göttingen och sedan vid olika tillfällen åter sammanträffat med henne, kände sedan gammalt hennes planer och såg nu en möjlighet att kunna fästa en utmärkt kapacitet med europeiskt namn vid den nybildade högskolan i Stockholm.
På hans uppmaning kom fru Kovalevsky hit och höll först en serie enskilda föreläsningar, hvarefter hon, — tack vare stora enskilda ansträngningar och genom bidrag af intresserade personer, — i Juli 1884 utnämndes till professor vid Stockholms högskola, tills vidare på en tid af fem år.
Då denna tid förlupit, förnyades utnämningen, denna gång på lifstid.
För henne blef denna tid dock icke af lång varaktighet.
Det var ett märkligt och betydelsefullt steg, som Stockholms högskola härmed tog, då det med sig införlifvade en af århundradets främsta matematiker och visade sig nog fördomsfritt att icke låta sig afskräcka •däraf att denna var en kvinna.
Hon är den enda kvinna, som i vårt århundrade beklädt en akademisk lärostol.
At sin lärareverksamhet egnade hon allt det intresse och den arbetsförmåga, hvaraf hon i så hög grad var mäktig.
Arbetet förökades naturligtvis i hög grad därigenom att föreläsningarne skulle hållas på ett för henne dittills alldeles främmande språk.
Hon lärde sig likväl svenska med den förvånande lätthet och snabbhet, som utmärkte henne i allt hvad hon företog sig; man kan likväl fatta, hvilken möda endast det rent språkliga utarbetandet af hennes föreläsningar kostade henne, åtminstone de första åren.
Sina elever, bland hvilka märkas flere unga, redan framstående matematiker i Sverige och Finland, egnade hon mycket personligt intresse och bistod dem gärna med råd och dåd i deras studier.
Äfven på det sättet utöfvade hon ett inflytande på den matematiska forskningen i Sverige, som helt visst i framtiden skall bära frukter.
Samtidigt fortsatte.
hon sina själfständiga arbeten.
Sedan flere år tillbaka hade hon sysslat med ett problem, som, i likhet med dem, hvilka förut upptagit henne, varit föremål för de förnämsta matematiska snillenas uppmärksamhet, men som de icke lyckats fullständigt lösa.
Och fast till och med hennes gamle lärare, Weierstrass, denna gång misströstade om att hon skulle lyckas, fortsatte hon dock med orubblig vtro sina ansträngningar, — och slutligen kröntes de äfven med framgång.
Resultatet föreligger nu i ett arbete: » Teorin om en fast kropps rörelse », som vid jultiden år 1888 belönades af Franska vetenskapsakademien med det s. k. Bordin-priset, åtföljdt af det mest smickrande uttalande om arbetets stora vetenskapliga förtjänst och betydelse.
I sitt utlåtande yttrar akademien7 6
bland annat, » att förf.
icke nöjt sig med att tillägga ett resultat af det högsta intresse till dem, som Euler och Lagrange gifvit oss, utan utfört sin upptäckt till ett djupgående studium under användning af den moderna funktionsteoriens alla resurser ».
Det berättas att fru Kovalevsky funnit den sökta lösningen helt kort innan den för täflingsskrifternas inlem-nande utsatta terminen var tilländalupen, och att dét var genom det mest forcerade arbete dag och natt, som hon lyckades få sin afhandling färdig i sista stund för att hinna fram till Paris.
Hon mottog själf priset på akademiens årssammankomst den 27 Dec., och var då föremål för entusiastiska ovationer och den mest smickrande uppmärksamhet från de franske vetenskapsmännens sida.
Hennes matematiska arbeten skola, enligt omdöme från kompetent håll, utmärka sig för den sällsynt fulländade form, i hvilken hon framlagt dem, och för den uttömmande behandlingen, den helt och fullt afslutade lösningen af de problem, hon förelagt sig.
Härigenom skola de säkerligen länge blifva beståndande, om de också icke kunna sägas direkt öppna några nya banor för den framtida forskningen.
Redan nu hade fru Kovalevsky åter börjat syssla med literär verksamhet.
Hon var fru Leffler-Cajanellos medarbetare i det egendomliga parallelldramat: » Kampen för lyckan », och hade äfven skrifvit några tidningsuppsatser.
Under eget namn hade hon dock icke utgifvit något större arbete, förr än år 1889 » Systrarna Rajevsky » utkom.
Om Sonja Kovalevskys literära betydelse är det svårt att bilda sig ett säkert omdöme, då den produktion, som hittills föreligger af hennes hand, är så ringa: det nämnda arbetet: » Systarna Rajevsky », ett par fragment ur större planlagda arbeten, publicerade i kalendrar och tidskrifter, några biografiska skildringar: af George Elliot och den ryske författaren Saltykof-Tschedrin, samt, — om vi fä räkna den hit, — hennes uppsats om de hypnotiska experimenten i la Salpétrière i Paris.
Hennes efterlämnade roman » Vera Vorontsof » torde icke komma att utgifvas förr än om minst ett halfår, då det är menigen att den samtidigt skall utkomma på flere språk *).
Den kan.
således icke här tagas med i beräkningen.
Omdömet underlättas dock i någon mån däraf, att hon redan i sitt debutarbete framträdde så mogen, så säker på sin konst och dess medel.
» Systrarna Rajevsky » är visserligen memoarer, men omstöpta i en fullt objektiv, konstnärlig form, där den personliga känslan aldrig får träda fram och förvirra bilden för läsaren, utan endast går som en varm underström genom det hela.
— En fin iakttagelse, i hvilken man stundom spårar
*) I sammanhang härmed kan omnämnas, att skådespelet: " Till döden och efter döden ", som förra året inlemnades till en dansk teater, icke, såsom det uppgifvits, är författadt af henne, utan af hennes för några år sedan aflidna syster, som äfven gjort sig känd som författarinna.
Det är dock bearbetadt af henne och fru Leffler-Cajanello gemensamt.7 6 SONJA KOVALEVSKY.
den vetenskapliga blicken, en osökt enkel och klar stil med något af den episka bredd i föredraget, som utmärker Tolstoi, en varm naturkänsla, och så denna bakgrund, som ger djup och horizont åt skildringen, — Ryssland själf med sina egendomliga seder, sin kamp och sina lidanden.
Arbetet, som äfven utkommit i Ryssland, lär där hafva väckt ett mycket stort uppseende, ja, till och med betraktats som den förnämsta literära tilldragelsen på de senare åren.
Att hon är andligen slägt med de stora ryska författarne i detta århundrade, är också omisskänligt, om det äfven nu torde vara svårt att afgöra, hur nära.
Att hon med sin rika erfarenhet från alla de olika kretsar, som hon kommit i beröring med, de skiftande förhållanden, i hvilka hon lefvat, med sin redan betydande framställningskonst, sin fördomsfria blick och sin lefvande sympati, hade förutsättningarna och materialet till en författarverksamhet, som i betydenhet kunnat täfla med hennes vetenskapliga, kan icke betviflas.
Om omfattningen och kraften af hennes skapande förmåga skall antagligen hennes efterlemnade roman gifva oss en säkrare uppfattning än vi nu kunna äga.
Då jag nu till sist vill försöka lemna en bild af fru Kovalevsky, sådan hon var i umgänget och i sitt enskilda lif, kan jag ty värr icke grunda min uppfattning på någon nära personlig bekantskap.
Hon hade här i Stockholm en mycket vidsträckt umgängeskrets, men, som jag tror^ endast helt få vänner, som fingo del af hennes förtroende.
Hon var en på samma gång mycket expansiv och mycket sluten natur.
Det var ytterst lätt att blifva bekant med henne, hennes enkla, anspråkslösa sätt, hennes mångahanda, olikartade intressen och förmåga att samtala med hvar person om det som mest intresserade denne, hennes tillmötesgående vänlighet mot alla, gjorde att man efter första sammanträffandet tyckte sig hafva känt henne länge.
Men man märkte snart, att fast hon talade gärna och mycket, talade hon ytterst sällan om sig själf, — icke ens sina planer och sysselsättningar vidrörde hon annat än i förbigående.
Att gifva èn uttömmande karaktäristik af hennes egendomliga, intressanta personlighet, som man kanske fick ett starkare intryck af genom hela hennes lifs historia, än den direkt framträdde i det enskilda umgänget, torde tillhöra någon af dem, som kände henne nära och förtroligt, och torde väl äfven framdeles komma att gifvas; här kunna endast lemnas några antydningar, de yttre konturerna och några smådrag, som fäst sig i mitt minne.
Hennes yttre förrådde genast utländskan.
Gestalten var liten och tämligen späd, med snabba, hastiga rörelser / Ansiktet med sina skiftande, så ofta hon talade, leende ögon, med det nästan svarta håret, som lemnade pannan fri, med den tämligen stora, under samtal likaledes leende munnen, hade visserligen icke någon skarpt framträdande slavisk typ, men typen fanns där dock.
På ett ungdomsporträtt, från hennes tjuguförsta år, som jag sett, var det förtjusande vackert; nu talade i synnerhet in-7 6
telligens, liflighet och intresse därur.
Hon talade gärna och mycket, med en tämligen stark utländsk brytning, och äfven då hon ännu icke fullt beherskade det svenska språket, med en förvånande lätthet att finna ord och uttryck för hvad hon ville säga.
Hennes ovanliga fördomsfrihet, rika erfarenhet och lifliga, snabbt fattande intelligens kunde göra hennes konversation synnerligt underhållande och lärorik; stundom var det dock, som om det kom något ansträngdt, forceradt öfver den, som om hon själf var en smula trött, men ville besegra tröttheten.
Och trött borde hon sannerligen haft rätt att vara.
Få torde stått ut med en verksamhet sådan som hennes; på hennes skrifbord lågo matematiska och skönliterära manuskript om hvarandra i broderlig oreda, — så föreföll det åtminstone den oinvigde.
Själf höll hon reda på dem, liksom de redde sig jämte hvarandra i hennes tankar.
Som bevis på att hon icke skydde någon möda för att alltid kunna gifva det bästa af hvad hon ville gifva, kan anföras, att då manuskriptet till » Vera Voront-sof », hennes otryckta roman, låg färdigt, — för öfrigt skrifvet både på ryska, franska och svenska, — kände hon sig icke nöjd därmed, utan började skrifva om det igen helt från början, en omarbetning, som hon dock aldrig hann fullborda.
Men på hennes bord lågo äfven alla mera betydande, nyutkomna böcker och tidskrifter.
Var det någon mera anmärkningsvärd première på våra teatrar, försummade hon den icke gärna.
För musik och skön konst fann hon alltid någon stund ledig.
Alla de sociala frågorna intresserade henne i hög grad.
Det var ett intresse, som omspann alla grenar af det mänskliga vetandet och tänkandet och bildandet, och en begåfning, som förmådde göra dem alla förtrogna med sig.
Till sist ett litet minne, som, ehuru väl icke i sig själf af någon betydelse, dock synes mig här kunna anföras för att komplettera bilden, och hänvisa på en sida hos henne, som denna rika intellektuella verksamhet lätt kunde undanskymma.
Det var en af de sista gånger jag var tillsamman med henne; samtalet hade kommit att röra sig om att man så ofta önskade vara något helt annat än hvad man var, egna sig åt något helt annat än hvad man gjorde.
Det kunde förmodas att fru Kovalevsky just icke behöfde hysa några sådana önskningar; men det gjorde hon visst; hon önskade att vara en hel mängd saker, men hälst af allt önskade hon dock att vara antingen en utomordentlig skönhet eller en stor sångerska.
— Dessa önskningar, som icke äro så individuelt egendomliga, som icke mera äkta kvinliga, synas mig just därför karaktäristiska för henne.
■ — Kvinnan, den varmblodiga, omedelbara kvinnan, för hvilken det stod som den högsta lyckan att kunna utöfva ett direkt inflytande på andra människor, känna berusningen af en ögonblicklig makt, hade oskadd gått igenom vetenskapens och literaturens skärseld.7 6 SONJA KOVALEVSKY.
Det stora deltagande, som fru Kovalevskys plötsliga död i hela det bildade Europa uppväckte, visade bäst hur högt hon var uppskattad, hvilken klang hennes namn ägde.
Särskildt från Ryssland lära.
telegram hafva kommit icke blott från universiteten, utan från snart sagdt alla slags läroanstalter, större och mindre, vittnande för innebörden af hennes landsmans, professor Maxime Kovalevsky ' s ord, då.
han vid grafven framförde en helsning från sdet unga Ryssland, det Ryssland som är vän af fred, rättvisa, frihet, som är framtidens Ryssland ».
Helt ' visst skulle man här kunna sätta: samhälle, i stället för Ryssland.
Tor Hedberg.En bulgarisk frihetsskald.
Några diktprof, öfversatta af Alfred Jensen.
Kristo Botjovären af det unga Bulgariens mest kände skalder och politiker.
Han föddes juldagen 1847 (gamla stilen) i en liten stad på Balkan, där hans fader var bulgarisk skollärare.
Redan som barn visade han prof på èn mindre vanlig begåfning, men ock på ett obändigt lynne.
Från seminariet i Odessa, dit han sändts af den stränge fadren, relegerades han för dåligt uppförande och återvände hem med hufvudet fullt af socialistiska och nihilistiska idéer och brinnande af begär att göra Bulgarien fritt från det turkiska oket.
Då han åter skulle resa till Ryssland, för att vid universitetet i Moskva fullborda sina studier, föredrog han att stanna i Rumänien, där han under umbäranden och skiftande äfventyr blef medelpunkten i den bulgariska emigrantkoloni, som var utbredd Öfver hela Rumänien.
Slutligen lyckades han sätta upp ett eget tidningstryckeri för att med ljungandev artiklar främja den bulgariska frihetsrörelsen och såg sig år 1876 i stånd att utrusta en friskara af 200 man, hvarmed han hoppades kunna fördrifva turkarne från Balkan.
Denna vansinnigt djärfva plan realiserades så, att Botjov våren 1876 satte sig i besittning af Donaubolagets ångbåt » Radetski », landsteg på södra Donaustranden och inträngde i landet, tills han, omringad af tscherkesser, föll för en kula.
På hans frihetsälskande skaldskap lämnas här ett par karaktäristiska prof hvilka på samma gång böra äga intresse såsom kulturbilder från ett land, som i följd af den politiska situationen så ofta nämnes i våra tidningar, men hvars lif vi här uppe så litet känna.EN BULGARISK FRIHETSSKALD.
Till min första kärlek.
Sjung icke mera kärlekssången och gjut ej gift i hjärtesåren!
Min lefnads vår är re ' n förgången, änskönt jag än är ung till åren.
Låt mig förglömma allt elände, som fordomdags mitt hjärta brände!
Förglöm den tid, som flytt!
Då var jag Æif kärlek bländad och berusad.
Då var jag slaf, ty bojor bar jag, och af din blick, ditt löje tjusad, jag fosterland och ära glömde och blott om dig, min älskling, drömde.
Men dessa drömmar flydde alla.