Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. benådade samt i stället erhålla 6 års fästning, kunde väl Utsk. hvarken stadga lifsstraff eller hafva anledn. att förmoda, att, om lifsstraff stadgades, detsamma någonsin skulle blifva tillämpadt.
Haiman gjort sig reda för när ett brott kan anses såsom rån?
Jag anhåller alt få anföra ett exempel ur min egen domare-erfarenliet.
En person gick vintertiden på en väg.
Tvenne personer, som följde honom, skuffade till honom, sä att han föll omkull i snön, samt togo ifrån honom hans plånbok, utan något vidare våld, hvilket lät sig lätteligen göra, ty karlen var full.
Då det icke kan nekas, att dessa personer hade rånat honom och beröfvat honom hans egendom, skulle Hr Printzensköld verkligen hafva yrkat, att dessa personer borde dömas till döden, och tror Hr Printzensköld, att om också domaren hade belagt detta brott med lifstidsfängelse, det hade blifvit tillämpadt?
Säkerligen hade K.
M. benådat dessa personer.
För att gifva aktning åt lagen, mäste den öfverensstämma med tidens åsigter och begrepp.
Endast under sådana förhållanden kan den tillämpas.
Det är icke nåden utan lagen, som skall herrska.
De stränga straffen tjena till ingenting annat än framkalla ansökningar om nåd, och ett beständigt meddelande af densamma.
Jag tror, alt allt hvad jag nu haft äran anföra, eger fullkomlig tillämpning på denna §, och att man, vid betraktande af de många omständigheter, som kunna förekomma, icke kan anses vara för mild, då den, som begår ifrågavande förbrytelser, blifver dömd till 2 års straffarbete.
Alt Utsk. icke gifvit åt domaren en större latitud än från 2 till 10 års straffarbete, kommer sig deraf, att Utsk. ansåg, att man inom representationen icke skulle vara benägen för att gifva domaren en alltför stor latitud.
Det vill synas som Gr.
Sparre så upfattal mitt yttrande, att jag ansett straffet af lifvets förlust böra bibehållas för de brott, hvilka uti 9:de §:n omförmälas.
Detta har jag aldrig yttrat, och kan således icke heller förevitas hafva önskat en så beskaffad drakonisk lagstiftning, som Gr.
Sparre omnämnt.
Jag har blott anfört de straffbestämmelser för dessa och andra i Missg.B. npräknade brott, hvilka lagstiftaren ansett vara af beskaffenhet, alt lifvet vore förverkadt vid deras föröfvande; att lagstiftaren gått principiöessigt tillväga och att de principer, som legat till grund för bestämmandet af det numera af hvar och en för hårdt ansedda lifsstraffet, åtminstone borde bibehållas vid den mildare bestraffning, soln man nu anser vara den rätta.
Man kari väl icke påstå att ett rån är af någon nesligare och för Samhället vådligare arthin stöld under de förhållanden, som uti Ojde §:n omförmälas.
Också hafva 1734 års lagstiftare ansett de&a sednare brott vara af så vådlig beskaffenhet för samhället, att för dem blifvit ttlslakade enahanda straff som för rån.
Om så är förhållandet, samt. icke nekas kan, att vår opinion om dessa brotts neslighet och våda för samhället är enahanda med den, som existerade, då la lag^n stiftades, 334 Den 14 Augusti. synes mig lagstiftningens principer också fordra att raan på dessa lika nesliga brott lägger lika hårda straff.
Då nu Utsk., ehuru det har föreslagit att alla de brott, som benämnas med namn ' af rån, skola beläggas med straffarbete, från 4 t. o. m. 10 år, likväl har stadgadt att, för de nu ifrågavande brotten, arbetsstraffbeslämmelsen skulle blifva 2 till 4 år, så följer deraf, att Utsk. ansett dessa sednare brott vara af vida mindre neslig beskaffenhet än rån, hvilket icke jag för min del kan medgifva.
Då jag således anser att principen, i afseende på bestämmandet af brottets beskaffenhet, också bör följas vid stadgandet af det straff, som på brottet bör följa, synes mig, att Utsk. bordt hafva föreslagit hårdare straff än som 9:de §:n innehåller.
Sparre, vet jag nogsamt, att lagen, sådan den nu är i afseende på dessa brott, som nu äro«i fråga, och rån, sällan eller alldrig numera går i verkställighet, likasom jag är öfvertygad derom att, i fall samma lag skulle bibehållas, förhållandet blifver enahanda, men jag betvifla:', att, i händelse R.
Sl:r skulle stadga lika straff för dessa brott, hvilka upräknas i 9:de §:n, som för dem, hvilka anföras uti det Kap., som handlar om rån, förbrytaren skall af K.
M. i någeväg erhålla någon lindring i straffet.
Det exempel, som Grefve Sparre bar anfört, tror jag icke vara tillräckligt uplysande, ty om det förhållande, som Gr:n omförmält, blifvit utredt och styrkt, nemi. att man icke hade brukat våld på den ifrågasatta personen, betviflar jag att man, med riktig tillämpning af nu gällande lag, kunnat ådöma förbrytaren straff för rån.
Lagen säger uttryckligen att man skall taga med våld från en person, och har man icke gjort det, blifver det också icke något rån.
Då jag således icke kan finna att, hvad Gr.
Sparre nyss anfört, vederlägger de anmärkn:r, jag gjort emot den princip, som här blifvit följd vid straffets bestämmande, så förnyar jag min anhållan om återremiss.
Jag vill fråga Hr Printzensköld, om det är hans allvar att påstå det rån icke är ett gröfre brott än stöld vid eldsvåda, och om icke rån, som på samma gång innefattar ett brott emot eganderätten och ett våld emot person, bör hårdare och strängare bestraffas än nyssnämnde slags stöld.
Jag tror ick,e det finnes någon person inom detta rum, sorn icke anser att Utsk. rigtigt förfarit, då Utsk. föreslagit, att för de nu ifrågavarrde brotten icke mätte stadgas så svårt straff, som för rån.
I denna § är det icke fråga om rån, och jag beklagar att
Hr Printzensköld vidrört det ämnet, emedan den bevisning, som Gr.
Sparre i detta hänseende fört emot Hr Printzensköld, möjligen skulle kunna förvilla begreppen om hvad frågan nu rätteligen rörer.
Den anmärkn., Hr Gyllenskjöld framställt, består egentligen deri, att Utsk. oriktigt förfarit, då det i samma §, samt under enahanda ansvar och straff hopafört sådana brott, som till sin beskaffenhet äro så olika, att de böra förblifva åtskiljda, såsom förhållandet är i vår nu Den 14 Augusti. 335 gällande lag samt i folkets begrepp.
Enl. min tanka, är det ganska rätt, att den skillnad folket gör mellan nidingsstölder och andra, samt mellan de serskilda graderna af förstnämnde tjufna-, der, blifver i lag iakttagen och bibehållen, på det att afskyn för dessa grofva brott må i folkets sinnen bevaras.
Det är klart, att denna skillnad, brotten' emellan, varit gjord i folkets begrepp, innan han stadgades i lag, och att, sedan han nu blifvit der införd, lian ock bör bibehållas, ty om brott, som böra vara åtskiljda, blefve i en och samma § hopaförda, skulle derigenom en förvillelse i folkets begrepp upstå.
I vår nu gällande lag (Gud ske lof att vi ännu kunna kalla honom så) bibehålles i 42:dra Kap. skillnaden mellan andra stölder och dem, som ske vid eldsvåda, vattunöd, från fartyg, som strandat eller utan folk till lands kommit o. s. v. Att Utsk. icke så gått tillväga, anser jag, i likhet med Hr Gyllenskjöld, vara klandervärdt.
Yår nu gällande lag har uptagit stöld i 5 serskildta Kap. och i hvarje sådant under flera §§.
Utsk. har deremot i flere mom. af samma § hopafört sådana stölder, som nu gällande lag uptager i serskildta Kap. Hvad Gr.
Sparre bär sökt försvara, nemi. att åt domarens skön öfverlemna bestämmandet af brottens skiljagtighet, eller med andra ord, att äfven i detta hänseende införa det s. k. latitudes-systemet, synes mig icke heller vara rigtigt.
Drottets beskaffenhet bör åtminstone af lagen bestämmas, och åt domaren på sin höjd öfverlemnas att rälta straffets belopp efter den grad af illvilja eller vållande, hvartill missdådaren gjort sig skyldig.
Men hvarken lagen eller domaren må sammanföra hvad som i sin grund är olika, och hvilket fördenskuld i nu gällande lag är åtskiljdt.
Att bär klandrande omförmäla de gamla straffens beskaffenhet anser jag vara ändamålslöst, ty nidingsstöld blifver alltid ett nesligt brott, antingen föröfvandet bestraffas med förlust af näsa, öron eller ryggens hud, eller på det sätt som här föreslås.
Det är icke straffet, som bestämmer brottet, utan det förhåller sig tvärtom.
Sparre har sagt, alt vår nuvar:de lag iclye tillämpas, emedan Konungens nåd kommer emellan.
Men del kan ju hända, att Hans Rådgifvare få andra tankar om straffens tillämplighet än de nu hafva, eller att andra Rådgifvare, med olika åsigter om benådningsrättens begagnande, komma att yttra sig öfver sådana frågor.
Det är således af vigt för framliden att bibehålla lagens bokstaf, äfven om nåd f. n. hindrar verkställigheten.
Då den siste värde talaren har klandrat LagUlsk., derföre att Utsk. i 9:de §:n sammanfört en mängd förbrytelser, som man anser böra vara från hvarandra åtskiljda, och då R. o. Ad. af hans anförande möjligen skulle kunna förmoda, att ett sådant sammanförande skulle innefatta en alltför stor frihet emot vår nuvaride lag, så, för att skingra en sådan villfarelse, ifall den möjligen skulle förefinnas, ber jag att få uplysa, att samtlige i 9:de §:n upräknade förbrytelser, med undanlag af upror, återfinnas i nu gällande lags 42:dra Kap. 2:dra §, dock med den 33C
Den 14 Augusti. skillnad, att straffet för den, som stjäl från stradadt fartyg, finnes bestämdt i samma Kapis 5:te §.
Nu vill man påstå, alt det är en så stor skillnad emellan stöld från fartyg, som förolyckats, och från den, som genom eldvåda eller sjönöd är urståndsatt att sin egendom vårda.
Jag kan iffke inse hvaruti denna skillnad ligger, ty brottet består deri, att man beröfva!' en person sin egendom, under de tillfällen, då han icke är i stånd att densamma vårda.
Det må nu vara att stölden sker från fartyg, som är i sjönöd, eller som, till följe af skeppsbrott, drifvit i land, så kan jag icke finna, att det är någon olikhet i afseende på dessa 2:ne brotts beskaffenhet.
Då de öfriga emot §:n framställda anmärkn:r redan äro af Gr.
Sparre fullständigt besvarade, anhåller jag att R. o. Ad. behagade bifalla densamma.
Att försöka öfvertyga mina motståndare, har icke varit min mening, utan jag vill endast nämna några ord till uplysning för dem, som tänka lika med mig. R. o. Ad. har återremitterat åtskilliga §§ af förevar:de Betänk., och bland andra den nästföreg:de eller 8:de, på den grund att Ståndet — såvidt jag kunde fatta — ansåg att spö- och risstraffet bör bibehållas för de i §:n förekommande förbrytelser.
Detta yttrade åtminstone jag, som förordade återremissen.
Om nu R. o. Ad. bifaller den 9:de §:n, har Ståndet derigenom uttalat den åsigt, att stöld af ett kreatur ute på marken, t. ex. en killing, en lamm-unge, vore ett större brott och förtjenade hårdare bestraffning, än stöld vid eldsvåda, sjönöd, skeppsbrott, hvilken förbrytelse borde mildare bestraffas.
Af denna orsak ansåg jag mig böra yrka äterremiss, men dertill kommer äfven, att genom dessa olika brotts sammanförande i den 9:de §:n skall — såsom jag förut tagit mig friheten omnämna och hvilket jag åter uprepar — en ny föreställning bildas i folkets begrepp om dessa brotts förhållande inbördes.
Frih. af Ugglas har sagt, att det icke finnes någon skillnad emellan dessa brott.
Jag ber då att ytterligare få uprepa att i ena fallet antager man all egare finnes, men att han icke är i tillfälle att sjelf vårda och värja sin egendom, i det andra åter alt ingen egare finnes, utan utgör det stulna ett fynd eller hittegods, som saknar egare, oell hvarom 48:de §:n Missg.B. närmare bestämmer.
Detta är den skillnad, som jag anser böra iakttagas och som i andra rummet föranleder mig alt begära det 9:de §:n måtte varda återremitterad.
Frih. af Ugglas: Den inkonseqvens, som R. o. Ad. skulle begå, om Ståndet bifaller den 9:de §:n, sedan den 8:de §:n blifvit återremitterad, i den afsigt att få de derstädes föreslagna straffen förvandlade till spö-straff, har
Ståndet redan — om jag får så säga — gjort sig skyldig till, när Ståndet återremitterade den 8:de §:n, sedan den 7:de §:n, hvilken innehåller vida svårare förbrytelser
Den 14 Augusti. 337 förbrytelser än den 8:de, blifvit bifallen.
Således synes mig denna omständighet icke utgöra något skäl för återrremiss, hvilken jag så mycket heldre motsätter mig, som jag icke deltagit i det beslut, 11. o. Ad. fattat i afseende på den 8:de §:n.
Altman hittills uti var nu gällande lag icke ansett tillgrepp af gods frän förolyckadt och strandadt fartyg såsom stöld af hittegods, trodde jag mig förra gången hafva uptyst, då jag omnämnde att detta brott' finnes infördt i 42:dra Kap. under rubrik af nidingsstöld.
Redan af 1734 års lagstiftare ansågs således delta brott vara af neslig beskaffenhet.
( Hr von Hartmansdorff:
Om R. o. Ad. derutinnan begått en motsägelse, att Ståndet godkände 7:de §:n, men återförvisade den 8:de, anser jag mig icke skyldig härtill, ty jag yrkade genast, då sjelfva grundsatsen blifvit återremitterad, att man blott skulle göra anmärkmr vid de serskilda §§, som dermed sammanhängde, och derefter återförvisa dem alla till Utsk.
Men mina motståndare lyckades likväl få den 7:de §:n bifallen; och de försöka äfven nu att förmå Ståndet till ytterligare motsägelse, nemi. att godkänna den 9:de §:n, ehuru den 8:de blifvit återförvisad.
Efter först till bifall och sedan till återremiss af förevarande § framställde propos:r, som besvarades med blandade Ja och Nej, blef förnyad propos. till bifall framställd och besvarad med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han trott sig finna att
Den som bifaller 9:de §:n af LagUtsk:s förslag till författn. om stöld och snatteri, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. de emot förenämnde § gjorde anmärkmr föranleda till densammas återremitterande.
Vid voter:ns slut befunnos rösterne hafva utfallit som följer:
, Nej — 17. § io.
Ehuru jag anser det vara fruktlöst att, efter den utgång omröstningen fått, försvara de grundsatser, jag tror vara rigtiga, har jag ändock velat erinra att min tystnad vid denna punkt icke må förklaras innefatta bifall till Ulsk:s förslag. 10 H. 22 338 Den 11 Augusti.
Elnira jag, i likhet med Hr von Hartmansdorff, anser det icke löna mödan att med framgång göra anmärkn:r vid nu föredragna §, kan jag dock icke underlåta att fästa upmärksamhet uppå — jag säger rent ut — orimligheten deraf att vilja, såsom här uti 2:dra punkten af §:n är föreslaget, stadga enahanda straff för den, som stjäl aldrig så litet från posten, som för den, hvilken i kyrkan föröfvar stöld.
Den som under forslingen eller uti posthuset stjäl ett paket tidningar, skall således straffas lika med den, som ur kyrkan tillgriper saker för ett värde af flera tusen R:dr.
Icke kan sådant stå tillsammans med de principer, som vid all lagstiftning böra vara gällande.
Kanske är jag alltför inskränkt och enfaldig för att kunna inse, att i en straffbestämmelse, sådan som denna, finnes någon princip uttryckt.
Jag har redan fästat upmärksamhet deruppå,' att Utsk. ansett, att latitud bör åt domaren lemnäs, samt att för ifrågavar.de förbrytelser kan tillämpas straffarbete från 2 t. o. m. 6 år.
Man kan således för stöld från posten dömas till 2 års, och för tillgrepp i kyrkan till 6 års straffarbete.
Detta är ju en betydlig skillnad i tid.
Vill R. o. Ad. medgifva domaren en större latitud, låter det sig göra, men Utsk. ansåg att den icke borde längre utsträckas.
Om man vill hafva posten fredad från tillgrepp, synes mig, att man icke gerna kan stadga ett mildare straff än 2 års fästning.
Jag hade likväl trott, att rummet, der stölden begås, också bör vinna något afseende, samt att derföre kyrkan bör, framför alla andra ställen, fredas, hvilket sker derigenom att man pålägger den, som i brottsliga afsigter beträder detta heliga rum, ett svårare straff, vare sig att han tillgripit mer eller mindre.
Att den person, som på ett postkontor t. ex, stjäl en bundt, med en pappersrimsa hopfästade tidningar, skall ådömas samma straff, som den, hvilken bryter sig in uti en kyrka för att stjäla, är och förblifver en orimlighet.
Erhålles ingenting uti kyrkan, kan naturligtvis icke högre straff åläggas den brottslige än 2 års straffarbete, ty det plägar vara förhållandet, att, när ett brott i afseende på sina följder icke är af någon betydelse, ådömer domaren den minsta bestraffning.
Men att ålägga den, sorn stjäl ett paket tidningar, enahanda straff, är någonting, som för mitt rättsbegrepp är obegripligt.
J5r.
Om man, utan att hafva genomläst Betänk., och utan att hafva gjort sig reda för detsamma, gör anmärkn.-r, så kunna de framställas i oändlighet.
På sådant sätt har den siste värde talaren sökt göra för R. o. Ad. tydligt, att den, som från posten tillgriper en bundt tidningar, kommer att straffas lika med den, som bryter sig in uti en kyrka.
Detta är icke förhållandet, ty den, som gör inbrott uti en kyrka, dömes efter 12:te §:n och kan således erhålla 8 eller 10 års straffarbete för stöld å sistnämnde ställe.
Jag hemställer till Eder, Mine Hrr, om ett tillgrepp i kyrkan af en sak utaf ett obetydligt värde, t. ex en psalm - Den 14 Augusti. 33!) bok, kan jemföras med en betydlig stöld i posthuset, hvilket är ett ställe, som just derföre, att stora penningesummor der förvaras, bör vara fredadt.
Då man ansett sig böra gifva åt postinrättningen ett sä stoil skydd, att det minsta våld emot postiljonen, enl. nu gällande lag, straffas med döden, hyste Utsk., i öfverensstämmelse härmed, den åsigt, att hvarje tillgrepp från denna inrättning borde med straffarbete beläggas.
Då en talare nyss yttrade, det vara lätt att, utan Betänk:s genomläsning i sin helhet, göra anmärkn:r, får jag, som, då jag förra gången yttrade mig, icke specificerade mina erinringar vid nu föredragna §, tillkännagifva det jag anser kroppsstraff böra för kyrkotjufnad bibehållas.
Det måtte vara ett sällsynt och fördenskuld föga bevisande fall, att någon i kyrkan stjäl en psalmbok, emedan den icke bör vara begärlig för en tjuf.
Hvad poströfverierna angår: så är det nu icke fråga om dem, utan om stöld i posthus, och i det afseendet lärer Hr Printzenskölds anmärkn. vara grundad.
Hr Carlheim-Gyll en skjöld:
Afven med äfventyr, att icke lyckas, vågar jag likväl anhålla att §:n måtte blifva återremitterad.
Ehuru jag icke hörde början af Hr Printzenskölds anförande, fick jag dock afhöra dess slut, och i likhet med honom anser äfven jag, att stöld ifrån ett så heligt rum, som kyrkan, bör hårdare bestraffas än då det sker från posthuset.
Dertill kommer äfven att uti folkets begrepp det förra brottet är afskyvärdare än det sednare.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att det måste utgöra ett sällsynt fall, att man uti kyrkan tillgriper enipsalmbok.
Jag tager mig då friheten uplysa den värde ledamoten derom, att tillgrepp af sådane obetydliga effekter egt rum.
På det ena stället, har man stulit biblar, pä det andra ett litet krusifix, hvilket, äfven såsom antiqvitet betraktadt, måste anses ega ett ojemförligt ringa värde.
Nyanserna, af brott äro så många, de serskilda omständigheter, hvarunder brotten begås, ärosåhimmelsvidt olika, att man icke kan undgå att i afseende på straffbestämmelserna öfverlemna åt domaren en viss latitud.
Jag tror mig hafva visat, att stöld från posten kap vara af en beskaffenhet, att den bör straffas lika hardt som stöld uti kyrkan, hvilket sednare brott åter kan vara af så ringa betydenhet, att det bör lindrigare straffas än det förra.
'Att 1734 års lagstiftare lemnade domaren latitud vid straffets bestämmande för stöld i kyrkan, det ådagalägga de 3:ne första §§:na uti 46:te Kap. Missg.B.
Vår allmänna lag har verkligen förutsatt de händelser, som Gr.
Sparre här anfört, ty l:sta §:n af nyssnämnde Kap. omtalar stöld i kyrkan af ett högre värde; 2:dra §:n stöld dersammastädes, som understiger ett visst värde, i hvilka fall straffet är olika bestämdt, 22 * 340 Den 14 Augusti. samt 3:tlje §:n stöld från person, sora uti kyrkan är närvarande, hvilken omständighet den nu tinder öfverläggning varande §:n icke ifrågasätter.
När 1734 års lagstiftare alltså måste antaga latitudssystemet, insågo de likväl vigten deraf att inskränka det så mycket som möjligt.
Derföre delade de kyrkostölderna i 2:ne slag, nemi. sådana, sora voro begångna till ett visst värde och derutöfver, samt belagde med lifsstraff, dock sedermera förändradl till högsta kroppsplikt, äfvensom sådane stölder af mindre värde, hvilka straffades med tjufva-böter eller fästningsarbete under ett eller flera år efter omständigheterna.
Detta stadgande innefattade en ganska betydlig latitud för domaren att pröfva med huru mångå är brottets beskaffenhet förtjenade att påläggas.
Nu har man sammanfört dessa §§ uti en enda, och stadgat en gemensam bestraffning för båda brotten, endast med rättighet för domaren att bestämma om straffet skall blifva 2 år eller derutöfver.
Jag skulle tro, att försigtigheten hade bjudit, det LagUtsk. hade bibehållit den princip, sorn 1734 års lagstiftare antagit vid straffbestämmelserna för kyrkotjufnad, och derefter lämpat straffet, så att domaren icke erhållit en så stor latitud för sitt domslut, som nu är i fråga.
Om icke mitt minne felar, har en juridisk embetsman på ett sätt, sora vittnar om hans skarpsinnighet, högeligen best ridt det lalitudssystem, som Lagberedningen velat införa, samt ansett att detsamma bör så litet som möjligt begagnas.
Jag har således uti hans åsigt ett stöd för hvad jag försöker göra gällande, att man icke bör sammanföra brott, hvilka till sina följder och till den skada, som de tillskynda cjet allmänna, äro ganska olika, emedan raan derigenom möjligen kan föranleda en okunnig domare att ådömma ett straff, som ingalunda står i jemförelse med det brott, som är föröfvadt.
Jag yrkade icke, förra gängen jag yttrade mig, äterremiss af förevaride §, men eftersom sådant blifvit af en ledamot hegardt, instämmer jag med honom deruti.
På samma gång, som Hr Printzensköld talat emot latituds öfverlemnande åt domaren, hvilket han anser vara skadligt, har han yttrat sig till fördel för vår allmänna lag, samt derjemte uplyst, hurusom den för kyrkotjufnad bestämmer ”arbete vid Konungens slott eller fästning, ett eller flera år, efter som brottet är till”.
”Flera_ år”, som kan utsträckas ända till 10, måste väl innefatta en vida större latitud, än de af Utsk. föreslagna 2 till 6 år?
Sä mycken konseqvens finnes uti de yttranden, som här afgifvas.
Jag vill ytterligare uptaga de af Hr Printzensköld anförda skäl.
Han har omnämnt nu gällande lags stadgande rörande stöld ur bref, hvarför straff blifvit bestämdt såsom för inbrottsstöld, men sedan nu spö-straffet och kyrkoplikten blifvit af Utsk. afskaffade, ansåg Utsk. sig såsom surrogat och i st. f dessa straffbestämmelser böra för poststölder föreslå straffarbete för ett eller 2 år.
Om nu Hr Printzensköld adderar
I eller 2 år till de hittills gällande 1 eller flere, så erhåller ju Hr Prirflzensköld 2 till 6 år eller hvad LagUtsk. uti sitt Betänk.
Den 14 Augusti. 341 nu föreslagit.
Således synes mig det af Utsk. nu föreslagna straff stå uti fullkomlig öfverensstämmelse med det vår 1111 gällande lag stadgar.
I denna § visar sig tydligen den skillnad, hvilken jag velat, i afseende på de olika slagen af' stöld, bibehålla i de föregående §§:na.
Här är fråga om stöld i kyrka och stöld i posthus. §:n är så upställd, att det beror på domaren om han för bäggedera vill göra straffet lika eller olika.
Om vi antaga att 10
R:dr stulits i kyrkan, samt ali en dylik summa blifvit tillgripen på posten, så kan straffet blifva enahanda för begge dessa förbrytelser.
Deri ligger just felet, ty i lagen bör utsättas svårare på löjd för stöld å det förra, än å det sednare stället.
Men på domarens pröfning må bero om straffet för stöld i posthuset skall blifva större, när der tillgripas 500 R:dr än dä der stjälas 10 R:dr.
Jag hemställer till de ledamöter, som ogillat Utsk:s förslag och till följe deraf yrkat älerremiss, om det icke vore klokare att begära afslag, ty då fråga blir om återförvisning, och Riddarh.
Kansliet deröfver röstar, kan man icke anse dess medlemmar dervid vara alldeles opartiska, enär de af återförvisning hafva mycket besvär, men af förkastande intet.
Jag kan icke neka, alt äfven jag tycker att LagUtsk. rättast förfarit, om Utsk. i denna § icke sammanfört stöld i kyrkan och i posten, ty enl. min tanka äro dessa stölder af en alldeles olika beskaffenhet och böra icke bestraffas på enahanda sätt eller med samma skärpa.
I afseende på förstnämnde brott, tror jag att Utsk. har gått en ganska rigtig medelväg, då Utsk. här har föreslagit ett sådant straff, som vanligen i nådeväg blir kyrkotjufvar tilldömdt, nemi. straffarbete.
Emot första mom. har jag således ingenting att anmärka.