Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Jag — åh du, jag var också så ung, så naiv, jag längtade också ut — ut — och när jag såg det där trånande uttrycket i hennes ansikte under de gånger, vi repeterade tablån och på själfva föreställningen, tänkte jag, hon känner det så, det är omöjligt annat, det andra, det där högdragna, afvisande, stolta passar ej till karaktären i hennes ansikte, till den ungdomliga, smidiga, barnsliga gestalten.
Sådan, som hon sitter där nu, sådan är hon, så okonstlad, så ofördärfvad, så varm, så känner hon.
Kanske den goda féen, som strödde sina gåfvor kring hennes vagga, glömde att ge henne någon som älskar henne innerligt, rent, varmt, hängifvet, som man måste älska en sådan uppenbarelse som hon!
Det är kanske efter en sådan kärlek, hon omedvetet längtar.
— Åh ja, du vet hvilken fantast jag alltid varit, och jag blef så gripen, när jag nyss såg den där tablån efter så många år, såg ett annat, ungt förtjusande ansikte och tänkte på pagen — — —
— Det fans ingen page vid dörren i afton.
Nå, så satt han väl inne i salongen, det gör detsamma hvar han fans, han var där, det kan du lita på!
— Och var det därför du gick?
— Nej, det var något ännu mer personligt, ett bittert minne — — —
— Från den gången.
— Ja, den gången, den gången!
Hon var, som sagdt, alldeles hänförande i spiseltablån, den enda jag var med om, publiken lät ridån gå upp gång på gång och alltid detta förtjusande uttryck, den unga, varma längtan ut till lifvet — till lyckan!
— Och så — — —
— När ridån gått ner för sista gången kom löjtnant Stjernhjelm fram till Cendrillon.
Hon var på väg till klädlogen för att byta om dräkt till festen hos prinsen.
Jag stod i kulissen, där hon skulle förbi och hörde hur löjtnanten komplimenterade henne för hennes charmanta apparition.
Hon svarade »det var roligt, att ni tyckte om det, jag är så glad, att det såg naturligt ut, jag försökte föreställa mig, hur det skulle kännas, om man blefve lämnad kvar, när ens systrar foro på bal för att dansa med prinsen.» »Det har gått en stor skådespelerska förlorad i fröken», sade löjtnanten artigt.
— En skådespelerska!
Ja, naturligtvis, hvad annars!
Jag kände som ett styng i hjärtat.
Hur kunde jag vara så dum!
Hvad visste hon, den firade, bortskämda skönheten, som utdelat korgar till höger och vänster, hvad visste hon, hur det kändes att bli lämnad kvar, när de andra gingo till festen.
Hon hade »förestält» sig och var glad, att det lyckats, och det hade lyckats, det visste jag lika väl som löjtnanten och till och med bättre än hon själf.
Det hade sett märkvärdigt naturligt ut.
Jag skyndade in i min »klädloge», jag hade fått låna maskinistens krypin och stod just och bytte ut den ljusblå pagedräkten mot min egen, litet slitna och urvuxna kavaj, då en af mina kamrater kom in för att prata med mig.
»Är du tokig, August, som går?
Skall du inte in i salongen och se de andra tablåerna?
Ja, han sa’ ungefär detsamma som du nyss och tillade: »skön Elsa är härlig i afton!
Och hvarför klär du om dig?
De andra gå i sina kostymer.
Du får åtminstone ha frack.
Du vet ju, att det är tillställning hos Cendrillons föräldrar efter föreställningens slut, bal för alla de medvärkande.
Jag hörde, när fröken Elsa bjöd grefve Varnér, som ser otroligt malplacerad ut i sin riddarerustning.
Hon sade, att det var fullständigt improviseradt, hon hade själf sagt till alla».
Hon har ingenting sagt till mig, hon har glömt mig, men jag hör häller inte till societeten, jag är ju bara med som substitut för grefve Kronspets, excellensens son.
Cendrillon-sagan är slut, min käre vän, och när värkligheten börjar och pagen, som öppnar dörren för styfsystrarna, förvandlas till den fattige eleven vid konstakademien, så kommer han ej inom grefvens och statsrådets dörrar!
Hvad du är enfaldig, som inte begriper det!
Det är också en Cendrillon-saga, men i den är det jag, som har hufvudrollen.
— Hör du, August, vänta, det är naturligt- vis något misstag — du skall få se, att hon — —, gå bara inte.
— Nej, tack skall du ha, jag är för stolt att taga en allmosa, — och jag ryckte till mig min hatt och rusade ut och hem till mitt tarfliga rum och där — ja, det är ju detsamma, det är så länge sedan, men när man är ung sörjer man öfver att bli tillbakasatt, därför att man är fattig och obemärkt — och säkert är, att det kom ingen god fé och bjöd mig med på festen!
— Hon har kommit sedan, sade Hoffman hjärtligt och lade sin hand på vännens skuldra.
— Nej, hon har inte kommit själfmant, det gör hon blott i sagan, men jag har arbetat mig fram till henne!
I värkligheten råkar man henne häller inte, när man är ung och har lifvet framför sig.
För somliga uppenbarar hon sig först på dödsbädden, när det är för sent — till somliga, kanske de mest förtjänta, — kommer hon aldrig!
Han hade rest sig upp under det han talade.
Hans ögon hade fått ett uttryck som såge han henne framför sig, den goda féen, lyckans, framgångens, ärans genie, och hans högra hand gjorde några lifliga rörelser, som om den knådade till den mjuka leran för att forma hennes gestalt.
— Men dig har hon då vidrört med sitt trollspö!
Hon har förvandlat den fattige, förbisedde ynglingen till en stor, ryktbar konstnär.
Och i afton på teatern, var det du, som var hufvudpersonen, det var på dig allas blickar voro riktade — hvem vet, om icke också din Cendrillons — kanske var hon där!
Apropos, som gammal stockholmare kan jag troligen upplysa dig om, hvad som blifvit af henne.
Hvad hette Cendrillon mer än »skön Elsa?»
— Det säger jag inte, jag vill ingenting veta.
Romantikens dagar äro förbi och jag föredrager att inte ha reda på, om hon gift sig med någon bottenrik bankdirektör eller någon högförnäm, utlefvad åldring.
Troligen det ena eller det andra eller något liknande, ty den goda féen hade allt försummat att ge henne ett varmt, finkänsligt hjärta, i annat fall hade nog glastofflen klämt henne den aftonen.
— Glastofflen, hm — ja, det var allt ett bra riskabelt sätt att fria.
Kanske inte mycket mer riskabelt än sättet på hvilket man ofta går till väga nu för tiden.
Man var åtminstone fullt säker på en sak, att ens hustru hade en liten fot — och det är ju ändå något!
Och ser du, sagoprinsarne hade alltid tur!
Det hörde till romantikens förtjänst, att man den tiden alltid älskade den rätta.
Tofflen passade aldrig någon annan.
Det låg en betryggande säkerhet i det!
— Ja, den har man inte nu.
— Nej, och därför börjar ju Cendrillonsagan som andra sagor med de kända, vemodigt-filosofiska orden: »Det var en gång ...»
I DIREKTION FÖR NYTTA OCH NÖJE.
En mängd badgäster strömmade ut ur societetshuset och spridde sig neråt stranden och parken.
De olika grupperna, till en öfvervägande del bestående af damer i ljusa sommartoaletter, diskuterade ifrigt.
Det var också något viktigt, som varit å bane, man hade valt direktion för andra terminen.
Tvenne af de invalda damerna hade ej varit tillstädes i salongen och löjtnant Lejonklo hade åtagit sig att meddela fruarna Kruse och Holm resultatet af valet.
Fru Kruse hade varit i direktionen de sista fyra åren eller alltsedan sin första vistelse vid den stora badorten, men i år hade hon försäkrat, att hon skulle afsäga sig, om hon blefve vald, det var alldeles för mycket bråk och hon ville i sommar uteslutande vara med sin goda vän, fru Holm, som led af krampanfall och som var så klen, att läkarne förbjudit henne att deltaga i sällskapslifvet.
Fru Kruse hade öfvertalat sin väninna att fara till samma badort som hon.
Stackars Annie!
Det var allt hårdt för henne, som tyckte så mycket om att roa sig, att vara tvungen att afsäga sig alla förströelser, och det fordrades godt sällskap och godt exempel för att om möjligt få henne att lyda läkarens föreskrifter, isynnerhet som hennes natur var så spänstig, att hon mellan anfallen orkade med nästan hvad som hälst.
»Antingen döende eller, figurligt taladt, dansande på lina», hade en för detta god vän en gång sagt om fru Holm.
Men fru Kruse skulle öfvervaka sin väninna.
Det var ingen uppoffring för henne att icke vara med, tvärtom, det var den största uppoffring, man kunde tänka sig, att vara inne i direktionen, man hade bara otack och obehag och ett sådant besvär sedan!
Nej, hon hade föresatt sig, att hon skulle ha en riktigt fridfull sommar!
Hon och Annie Holm skulle tillbringa sina dagar borta bland klipporna, långt från societetssalongen och parken, de behöfde inga andra, de hade ju hvarandra.
Så synd, att Annie var så klen, det hade varit en akvisition för societeten, om hon kunnat vara med i direktionen, som var så händig, hade så mycken smak och arrangeringsförmåga, men det var tyvärr inte att tänka på.
Lejonklo funderade på dessa fru Kruses yttranden, under det han gick bortåt klippvägen för att söka damerna på deras älsklingsplats, den så kallade eremithålan, nere vid stranden på andra sidan viken.
En favoritplats, som ej hölls allt för hemlig för de uppvaktande kavaljererna.
Ja, där skulle han säkerligen också finna doktor Porthan, som denna sommar liksom den föregående var den pikanta, kvicka fru Kruses trogne riddare.
Han hade äfven blifvit invald i direktionen och skulle underrättas.
Det vore bra om de två fruarne ville åtaga sig uppdraget och inte börja bråka.
De voro så utmärkta förkläden för löjtnantens kurtis med den rika fröken Åkerstedt, formliga små tarlatans- förkläden, som endast tänkte på sina egna angelägenheter.
Det var ypperligt att fröken Åkerstedt kom in med, man har ju alltid så många tillfällen att råkas, när man är i direktion tillsammans, så många gemensamma intressen — och lilla Segersköld — ja, hon var då ett litet lindebarn, men förtjusande att se på och så härligt naiv!
Henne fick väl Stålfelt kurtisera, men hon var väl inte i hans genre, kanske han skulle slå sig ut för den vackra fru Holm.
Man kunde aldrig få något bättre än den här direktionen, om man så sökte med ljus och lykta och stälde till aldrig så många omval.
Så dumt att hitta på och bege sig bort i andra ändan af världen, kunde de icke haft det lika bra i parken, så att en stackare slapp klättra i solbaddet öfver klippor och berg.
Det var just likt fru Kruse att inte vara inne i salongen under valet.
Hon visste nog, att hon skulle bli vald, men det var väl mer »stil» att låta söka upp sig och bli öfvertalad att vara med.
Det där kände han till sedan i fjol.
Var han inte snart framme?
Jo, ganska riktigt.
Därnere var den lilla viken med de fyra, fem granarne och björkarne, som bildade en slags berså, med den framspringande klipphällen till bakgrund.
Nå, damerna visste att arrangera sig, det kunde man inte neka till.
Riktig Trouville-stil.
Fru Holm låg i en hängmatta, uppsatt mellan tvenne björkar och såg ut som en hvit, luftig sky i sin fina spetsklädning.
Hon hade tagit af sig den stora, hvita hatten och lagt den öfver knäet.
Det vackra, blonda håret var uppkammadt från nacken och viradt i en tjock knut öfver hjässan.
Märkvärdigt, hvad hon bibehållit sig, tänkte löjtnanten, hon var bestämdt trettitvå år, kanske mer fast hon såg ut som en ung flicka.
Det var väl den vackra, genomskinliga hyn och det barnsliga uttrycket i ansiktet, som gjorde det.
Då såg fru Kruse mycket äldre ut, isynnerhet vid dagsljus, hon behöfde artificiellt ljus och mycket artificiellt ljus för att bli vacker, men när hon var det, var hon det också med besked.
Nu såg hyn bra gul ut, och hade ej den varma olivfärg, som gjorde ansiktet så pikant och strålande på en bal.
Dagsljus och brunetter — åtminstone brunetter i fru Kruses genre — nej!
Men charmanta ögon hade hon och tusan till stil.
Det var bestämdt en pariserdräkt den där, något delikat lilasfärgadt i två nyanser och en beigefärgad hatt med en mängd tyll och spetsar.
Fru Kruse satt bekvämt tillbakalutad i en korgstol, som hon låtit flytta ut till eremithålan.
Hon stödde nacken mot en aflång, brokig reskudde och höll en uppslagen parasoll framför ansiktet, det mörkröda sidenfodret gaf en varm reflex åt hyn.
Doktor Porthan satt bredvid henne på en låg fällstol och läste högt.
Fru Kruse satt fullkomligt stilla med den högra lilla foten i den genombrutna skon och svarta silkesstrumpan långt framsträckt och med de bruna, varma, trånande ögonen fästa på föreläsaren.
Fru Holm hade satt hängmattan i en sakta svängande rörelse och såg drömmande ut mot hafvet under det hon uppmärksamt lyssnade.
Det var en vacker tafla och löjtnanten gouterade den på sitt sätt, åtminstone de kvinliga figurerna.
Men han var en praktisk man och fick inte glömma sitt egentliga ärende.
Fru Kruse vände sig om, när hon hörde honom komma ner för den steniga bergvägen.
— Nej, se löjtnant Lejonklo, det var snällt att uppsöka oss stackars enstöringar.
Nå, hur låter det från stora världen?
— Det har, som damerna veta, varit direktionsval och jag har kommit hit för att underrätta — — —
— Nej, vet löjtnanten, det intresserar oss alldeles icke, vi äro här för att sköta oss och inte för något annat i världen.
Kära Annie, det drar väl inte på dig, tag min schal!
— Men direktionen är ju både för nytta och nöje, så det måste intressera damerna.
Jag förmodar, att löjtnanten som vanligt är vald, och att ni fått in Siri Åkerstedt tviflar jag häller inte på.
— Fruarne kan jag också gissa mig till, grefvinnan Tranhjelm och presidentskan Norén.
De önskade båda att bli valda.
— Misstag min nådiga!
Fruarne Ines Kruse och Annie Holm.
— Ha de valt mig, inföll fru Holm, i det hon till hälften reste sig upp i hängmattan, åh, hvad jag gärna skulle vilja, men det går väl inte an, jag är ju inte här för mitt nöjes skull och det är nog fasligt ansträngande, — men du Ines, som är frisk och som varit med förut.
— Just därför!
Hvad tänker du på, nej jag tackar, det kommer inte i fråga, jag har haft tillräckligt af det nöjet, och jag vill vara tillsammans med dig, Annie lilla, hela sommaren, det ha vi ju kommit öfverens om, vi ska ha det så lugnt och trefligt för oss själfva.
Det är riktigt orätt af löjtnanten att komma och störa oss i vår idylliska ro. Inte sant, kära Annie?
Apropos, hvilka herrar blefvo valda utom löjtnanten själf?
— Doktor Porthan och baron Stålfelt.
— Nå, hvad säger doktor Porthan om saken, går ni in?
—Ja, jag vill inte bråka, det är ju så lite viktigt.
Det retade honom detta gemensamma inval i direktionen, som om de ej kunde välja fru Kruse utan honom och tvärtom.
Eftersom hon inte gick in, skulle han göra det — — —
— Jaså, doktorn vill inte bråka, det är ju mycket snällt och vänligt och så är det alltid vackra flickor inne i direktionen.
Hvem mer än Åkerstedt?
— Fröken Elsa Segersköld.
— Hvad sa’ jag, doktorn vet nog, hvad han gör, mycket vackra flickor.
Nej, doktorn bör inte afsäga sig.
Men jag tycker inte häller, att du skall göra det, söta Annie.
När det är två fruar i direktionen, behöfver inte den ena ha mycket besvär, om hon inte vill, och kan gärna dra sig undan en eller annan gång, när det så faller sig.
Någon förströelse måste du väl ha.
Du kan väl inte bara sköta dig.
Man blir så egoistisk, om man uteslutande tänker på sin hälsa.
Och att vara med i direktion i sommar, när kungen kommer hit, kan ju vara roligt för dig.
— Ja, det vore det nog, men det kommer naturligtvis inte i fråga, om inte du går in.
— Vore jag med, kunde jag bespara dig allt besvär, du behöfde bara deltaga, när du kände dig riktigt stark och kry och när det är något särskildt roligt, som till exempel under kungabesöket och basaren men nej, jag har fast beslutat att afsäga mig, ifall jag skulle bli vald i år.
Klas skulle inte tycka om, ifall jag lät välja mig, jag var så nervös och öfveransträngd förlidet år, så det kommer inte i fråga.
Klas, fru Kruses man, figurerade alltid i hennes samtal som den afgörande makten, mot hvilkens domslut ingen appel gafs och hvilkens minsta önskan måste uppfyllas.
Det var emellertid fullkomligt en teori, som aldrig i minsta mån öfverflyttades i praktiken.
Löjtnanten ansåg spelet vunnet, när Klas ryckte fram.
Han hade ju förut under ett par år haft nöjet att vara i direktion tillsammans med fru Kruse och hade sin lilla erfarenhet.
Han visste också bland annat, att det hörde till nämda frus svagheter, att alltid vilja uppoffra sig för någon, antingen göra det, hon mest önskade för någon annans skull eller undvika det, som ej behagade henne för någon annans skull.
Som skicklig diplomat begagnade han sig också af en liten fin taktik.
— Jag är glad, att jag för det första åtminstone har fru Holms löfte, sade han, i det han stälde sig bredvid hängmattan och såg på den vackra, hvita armen, som stödde nacken och från hvilken den vida spetsärmen föll tillbaka.
— Nej, löjtnant Lejonklo, det är ett fullkomligt misstag, det beror alldeles på, om Ines är med.
— Ni hör, min nådiga!
Det är på er det beror.
Ni kan omöjligt ha hjärta att säga nej efter detta.
— Gör jag det, så är det bara för Annies skull, jag ser, hur stor lust hon har, och hon kan naturligtvis inte vara med, om inte den andra frun tar allt besväret och allt ansvaret på sig, man kan naturligtvis inte alls räkna på de unga flickorna, de låta bara kurtisera sig — och det skulle jag naturligtvis också göra, jag menar ta ansvaret och besväret.
Men jag vet i alla fall inte, om jag står ut med det.
Hvarför ha de just valt mig?
— Därför att det inte fins någon mer lämplig, svarade löjtnanten, i det han reste på sig.
— Men det fins väl flera än jag, som kunna spela lite piano, hänga upp kransar och servera te.
Jag förstår inte, hvarför de alltid välja mig!
— Ett förtroendevotum, utbrast doktorn torrt, i det han gick ner till stranden och började taga upp några flata stenar för att »kasta smörgås».
Det nyss förflutna samtalet hade förargat honom, han hade aldrig så klart som nu märkt hur litet sann och öppen fru Kruses natur egentligen var, detta sätt att manövrera för att få sin vilja fram, plågade honom.
Han hade också märkt, att det ej var för fru Holms utan för hans skull, som fru Kruse antagit valet och det harmade honom på samma gång det smickrade hans fåfänga.
Han fick vara försiktig, det här började arta sig till något, som ej passade honom.
Hur många förhållanden kände han ej till, som börjat med lite oskyldig kurtis och slutat med, att en kvinna, som själf var bunden, bundit en fri man vid sig för hela lifvet.
Nej, det var ett farligt spel, han skulle göra sig fri, innan det blef för sent!
— Står doktorn och leker skolpojke? hördes plötsligen fru Kruses röst bakom honom, i det hon lätt slog honom på axeln med parasollskaftet.
Fru Holm var redan ett godt stycke på väg upp för bergsluttningen, åtföljd af löjtnanten, som bar hennes hvita lamaschal öfver armen.
— Var jag inte snäll som väntade? utbrast fru Kruse och gaf doktorn ett af sina strålande, varma ögonkast.
Jag trodde att damerna alltjämt afhandlade direktionsvalet och ville inte störa.
Kan man tänka sig, Annie var riktigt glad!
— Ja, det lät så på henne.
Hon är bra öppen och naturlig.
— Åhja.
Men är det icke otroligt, att hon kunde bli glad.
Nåja, det är inte utan, att också ni var ganska beredvillig.
— I sådant angenämt sällskap, fru Kruse!
— Åh för all del, ansträng er inte!
Herr doktorn hade gifvit sitt ja, innan jag gaf mitt, så det kan jag då alldeles inte taga åt mig.
Fru Holm med sin följeslagare hade nu hunnit upp på höjden och ropade något ner till de kvardröjande.
— Hvad säger du Annie?
Jag hör inte? ropade fru Kruse lite otåligt.
— Fru Holm frågar, om vi komma.
— Ja visst komma vi.
Jag har bara så mycket att taga reda på.
Annie springer ifrån allt.
Jo Bourget.
Glöm inte boken, doktor Porthan.
Den är charmant skrifven, inte sant?
Ni tycker naturligtvis inte om den?
Den värkar obehagligt på mig.
Det är nog sant, att det finnes lytta och lama till i världen, men i Herrans namn, det fins väl ändå människor, som äro något så när normala.
— Normala människor, hvem skrifver nu för tiden böcker om normala människor, det vill med andra ord säga triviala.
— Nej, det vill med andra ord säga friska, sunda, ärliga naturer.
Vi äro väl inte alla andligt vanskapta och lytta.
— Det var en egen uppfattning af den modärna literaturen, men det är en fin analys i den där boken, inte sant?
— En skarpsinnig diagnos, menar ni, det är ju ett fullkomligt sjukligt sinnestillstånd den skildrar.
— Sjukligt — det bör väl intressera er som läkare.
När jag studerar patologi, vill jag inte ha det uppblandadt med skönliteratur och när jag sysslar med skönliteratur, vill jag hälst vara fri från patologi.
— Hvad ni är för en besynnerlig människa!
— Därför att jag inte är en eftersägare utan har mod att ha en egen mening.
Ja, det är visst besynnerligt.
Men nu skola vi väl börja att tänka på våra nya åligganden och plikter.
— Hvilka plikter?
— Som medlemmar i direktion för nytta och nöje.
Jag vet inte, hur ni gör, men jag tar sådant ytterst allvarligt.
— Man har då aldrig reda på, när ni talar allvar och när ni skämtar.
Men apropos, det var väl, att ni påminde mig.
Löjtnant Lejonklo, vänta ett ögonblick!
Jag vet inte, hvad Annie säger, men jag åtminstone vill inte antaga direktionsvalet, utan att ha rådfrågat min man.
Klas kommer ut i morgon.
Det är ju lördag i morgon.
Till dess ber jag om betänketid.
Var det väl möjligt att doktor
Porthan redan blifvit depraverad af sin nya värdighet, säkert är att då löjtnanten skyndade efter sin dam, som hunnit några steg före, och fru Kruse böjde sig ner efter ett frestande moget smultron vid vägkanten, mumlade han småleende:
»tre dagars betänketid, men inte blir det nej».
Det hörde fru Kruse emellertid inte.
Klas måtte ej ha varit obeveklig, ty fru Kruse gick in i direktionen och var snart själen däri.
Fru Holm röstade med fru Kruse och de unga flickorna sade ja och amen till allt, löjtnanten gick ärenden och kurtiserade fröken Åker- stedt, kapten Stålfelt satt som ordförande och doktor Porthan brydde sig ej om att utveckla någon egen mening utan studerade direktionsmedlemmarne och smålog allt som oftast lite ironiskt.
Det rådde som sagdt en sådan rörande enighet, att badortsmalisen påstod, att kapten Stålfelt, som var en stor spjufver, en gång, antingen af distraktion eller pojkaktighet sagt: »fru Kruse har beslutat», i stället för »direktionen har beslutat», men människor kunna ju alltid hitta på något, när de vilja vara elaka.
Allt hade, som sagdt, gått utmärkt de första fjorton dagarna, man hade haft kafferep, danstillställningar, utflykter till lands och vatten, allt väl arrangeradt och lyckadt.
Men nu började hotande moln uppstiga vid horisonten och de antogo mer och mer bestämd form.
För det första började doktor Porthan att slå för lilla Segersköld, visserligen ej alltför uppenbart, men ändå tillräckligt för att det skulle kunna fullkomligt ignoreras.
Det hände nu ofta, att han skolkade från läsningen vid eremitgrottan för att segla med Elsa Segerskölds båtlag.
Hvad särskildt direktionen angår, så hade fru Holm vid sista sammanträdet opponerat sig mot fru Kruses förslag, ja, hon hade till och med vågat sig fram med ett eget.
Fru Holm hade proponerat en folkfest i parken för att fira kungens ankomst under det fru Kruses förslag gick ut på en soirée med tablåer och musik inne i salongen.
Diskussionen blef särdeles liflig.
De unga flickorna visste ej, hur de skulle bära sig åt för att ej stöta på patrull och sutto tysta och halft förskrämda.
Emellertid hade lilla
Elsa före sammanträdet i största hemlighet anförtrott doktorn, att hon hade en förtjusande blekings- kostym och att hon rysligt gärna ville, att fru Holms förslag skulle gå igenom och följden var, att doktorn helt oförmodadt började gendrifva fru Kruses mening och tala för fru Holms.
Fru Kruse blef alldeles blek och såg forskande på opponenten.
Hvad skulle det här betyda?
— Ursäkta, sade hon lite skarpt, får jag kanske säga, hvarför jag anser en soirée i nya salongen så mycket lämpligare än en folkfest.
För det första kan man inte lita på vädret, allt blir ju förstördt, om det är dåligt.
— Ja, utbrast fru Holm, men kungen har ju blifvit firad med soiréer, hvart han kommit i år, och då tycker jag det kunde vara lite omväxling för honom att en gång få vara med om en utefest.
Och kostymerna skulle endast vara svenska och norska bonddräkter.
— Jag inbillar mig att damerna för det mesta ha nationaldräkter i ordning, så det blir ju mindre besvärligt än något annat, sade doktorn.
Fröken Segersköld nickade uppmuntrande åt honom.
Om det var denna lilla uppmuntran fru Kruse hade observerat och ogillat är ej lätt att säga, säkert är, att hon ej låtsade om det, men i stället tog mycket illa vid sig, då fru Holm tillade:
— Och tablåer midt i sommaren!
Det är så svårt att arrangera.