Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derför tycker jag också, det vore tråkigt, om man sträckte den som nödig öfverenskomna censuren öfver annonser ända derliän, att t. ex. Dagbladet antingen rättade eller alldeles ströke en treflig giftermålsannons, eller en dylik.
En sådan der annons (jag talar icke blott om D.
) kan ofta vara roligare än hela tidningen för öfrigt.
Men ansvara sjelf för allt hvad som lofvas t. ex. i en giftermålsannons — det må hin göra, när sjelfvaste Väktaren sätter en saluannons om Bibeln bland dem, » för hvilka redaktionen icke ikläder sig närmare ansvar ».
Apropos det, så vill jag icke ansvara för att vi icke gingo ifrån vårt beslut att ej bry oss om några stora politiska
* Det må tilläggas att förhållandena i detta fall under årens lopp artat sig till ett bättre.
* * Dr C. v. Bergen, som för öfrigt framkommit med en motion om att de kyrkliga frågorna måtte egnas större uppmärksamhet inom pressen, hade äfven framkommit med följande skäligen egendomliga öfverlaggningt-ämne: &gt;1 hvilken mån kunna de uppsatser af skämtsamt innehåll, som under diverse rubriker ganska ofta och till ansenlig längd förekomma i flera af våra tidningar, anses försvara sin plats i en icke för skämtet afsedd tidning? » (!!) frågor.
Var det t. ex. icke politik med i spelet, när vi kommo öfverens om att ej iöra Danmark, Nordslesvig och Finland till Utlandet?
Besitta är det icke den öppendagli-ste skandinavism!
Och nu kan det vara nog med detta causerie.
— Jag ber min vän hr G., som ifrar så mycket för språkets rensning, om ursäkt för det jag använder ett utländskt ord och till på köpet icke skrifver: kåseri.
Vill någon kamrat låna denna uppsats af mig, så håll till godo; den behöfver inte citeras; jag ber blott att om den efteråt befinues innehålla » skandalofog », man icke dä skjuter skulden ifrån sig och på mig.
Och vill någon skrifva ett genmäle, så skicka det till undertecknnd och ej till någon annan, ty för den här biten sätter jag
Ansvarig utgifvare: Nisse. »
Andra publicistmötet
egde rum i Göteborg d.
18 — 21 juli 1869.
Mau sammanträdde i frimurarelogens pelarsal.
Till ordförande utsågs med acklamation L.
J. Hierta, till v. ordf. S.
A. Hedlund och till sekreterare A. Krook.
En hel timmes diskussion framkallade den af hr Borg föreslagna » kontrollen å stock-holms- eller landsorlsbladens korrespondentartiklar ».
Hvad eärskildt beträffar Stockholmskorrespondensen, som då ännu, kan man säga, låg i sin linda och först ett tiotal af år sed-nare tog första steget till den utveckling den nu eger, sä framstäldes mot den irån ett par håll ganska skarpa anmärkningar, hvilka nog icke saknade sin grund.
Ja, dessa så lösligt och lättsinnigt hopkomna artiklar kunde, menade en talare, ibland till och med jemföras med dem som före-komrao i hufvudstadens så mycket klandrade skandalblad.
Flere landsortsredaktörer togo de förkättrade korrespondenserna i försvar.
Hr Gumeelius ansåg dem icke alls vara så innehållslösa och obetydliga, som man påstod.
Stockholms-tidningarne meddelade till och med utdrag ur landsortstid-ningarnes korrespondenser, de der till och med innehålla » fakta ».
Den lätta form, hvari dessa korrespondenser nu för tiden framträda, vore utan tvifvel bildad efter det mönster, som hufvudstadstidningarne genom sina kåserier, krönikor o. d. sjelfva bragt på modet.
Hr Bulow ansåg, atttidningskorrespondenserna numera ganska väl försvarade sin plats bland andra pressens alster, och hr Hedlund trodde, att kontroll äfven borde utsträckas till — redaktörerna sjelfva.
Den förda diskussionen fick anses tjena som ett uttryck af mötets åsigter i ämnet.
Åtskilliga motioner » lades till handlingarne », bland dem ett par af Schultz, som opinerar dels » att mötet uttalar sitt ogillande af några tidningars sätt att låna notiser ur andra utan citat, men om notisen efteråt befinnes falsk, då — och oftast med förebråelse — citera den förut förnämt förbisedda källan; att landsortspressen, i den goda smakens och äfven i allmänheteus samt framförallt i författarnes (!
) eget iutresse, behagade utöfva någon strängare censur än hittills öfver insända ’ poemer ’. »
Den första af de båda motionerna har verkligen ännu sin aktualitet för dagen.
Särskildt skyndar man att citera vid ett notisberiktigande, om man dermed kan » pricka » en konkurrerande eller en politisk oliktänkande samtida.
Förbudet mot » poemen t i tidningsspalterna förefaller nu en smula löjligt, men var obestridligen berättigadt, ty pä den tiden formligen öfversvämmades landsortstidningarne med mer eller mindre ömkeliga Haqvin-Bageriana.
Sedan dess har landsortspressen gått framåt med jättesteg, allt under det rimsmideriet i vårt goda land lyckligen har inskränkts.
Tryckfrihetslagen blef emellertid förnämsta föremålet för detta mötes uppmärksamhet.
Denna komité erhöll jemväl åtskilliga andra uppdrag — att behandla det af red.
Borg väckta förslaget att stadgandet i tryckfrihetsförordningen om qvarstad å tryckt skrift måtte utgå, äfvensom Schultz motion om olämpligheten och olagligheten af strafflagens tillämpning i tryckfrihetsmål, då ju strafflagen kan i hit hänförliga fall undergå förändring vid en riksdag och tryckfrihetsförordningen sålunda, såsom stående i sammanhang dermed, också, i afseende på sina straffbestämmelser förändras vid en riksdag, d. v. s. fullkomligt grundlagsstridigt.
Schultz hade vidare vrkat på att mötet måtte afgifva en öppen protest mot förbudet för den anklagade i tryckfrihetsmål att till sitt försvar framlägga bevis eller åberopa vittnen för sanningen af den åtalade artikeln; ett förbud som icke finnes i tryckfrihetsfordningen, utan endast i strafflagen kap. 16 § 13.
Denna motion föranledde ett rätt lifligt menings-utbyte.
Sohlman tog saken i försvar.
Sohlman hade vidare uppstält följande öfverläggningsämne: iKan från publicisternas sida någonting göras for att bereda en utgångspunkt åt en sådan reform af vår tryckfrihetslagstiftning som borttager orimligheterna i densamma, utan att framkalla den ringaste våda för verklig tryckfrihet? » Härom utspann sig en intressant diskussion, och hvilken till fullo ådagalade önskvärdheten af den reform, som hår påyrkats.
Hierta uppträdde med ett längre anföraude, deri f. d. Aftonbladschefen bland annat uttalade sin mening om ansvarighetssystemet, och kan ju hans yttrande härom förtjena att relateras.
Han anmärkte till en början att nämda system i sjelfva verket komme att ega rum så läoge någon viss person ansvarar för en tidning, hvari många saker förekomma, som den ansvarande kunnat författa.
Det vore blott missbruket att numera utan behof såsom ansvaring använda någon alldeles otillräknelig person, som förtjenade klander.
I detta afse-ende hade det förra mötets ledamöter redan med få undantag uttryckt sin tanke.
Och sedan detta skett ansåg han att det i hufvudsaklig mon berodde på de tidningsredaktioner, som ogillade missbruket, att afhjelpa detsamma.
Han trodde nemligen att om en eller annan tidningsredaktion skulle vilja begagna ansvarighetssystemet för att i skydd bakom detsamma anfalla enskilde eller utan kontroll meddela lögnaktiga uppgifter, och de öfriga tidningarna, som ogillade sådant, icke vore rädda för att hålla kontroll på missbruken utan förenade sig om att så att säga förfölja den, som begagnade ansvarighetssysteraet såsom ett privilegium samt framhöllo de verkliga redaktörerna, så skulle dessa, om de på sådant sätt funne sig likasom framsatta på skampallen till allmänhetens ogillande, icke kunna motstå denna påtryckning utan snart frångå systemet att söka begagna ansvarigheten såsom ett särskildt privilegium.
Hau trodde också, att de sjelfva i längden icke skulle förlora derpå, och han hade ansett sig böra uttrycka denna mening derfor att han hört den delas ganska allmänt.
Erik Bögh lemnade några intressanta upplysningar om huru förhållandena voro i hans hemland.
Afven Danmarks tryckfri hets-lag hade blifvit eluderad, men olägenheterna hade afhjelpts af sig sjelf.
Denna lag lägger ansvaret på författaren, då dennes namn är utsatt.
Ar fråga om en tidning, bär en person, som undertecknat en artikel med sitt namn, ansva-ret derför; är artikeln anonym, ansvarar tidniugens redaktör.
Den, som bär detta ansvar, bör naturligtvis vara vederhäftig person.
Visserligen har tryckfrihetsmål blifvit anlagda mot fingerade redaktörer (leiede), men de, som begagnade dylika » leiede&gt;, blefvo tilltalade for forfalskningsbrott och nu finnes så godt som inga dylika » leiede ».
Rättsprincipen är att man i tryckfrihetssaker först håller sig till författaren.
Ut-gifvas skrifter utan författarenamn, vänder man sig till förläggaren, och finnes icke heller denne utsatt, till boktryckaren.
Detta syntes tal.
i principen vara den rätta vågen.
Slutet på diskussionen blef att man enade sig om följande beslut: » Mötet anser en förändring af tryckfrihetsförordningens stadgar om ansvarig utgifvare, mot hvars egenskap af verkligt ansvarig ingen bevisning enligt gällande juridisk praxis far åvägabringas, i högsta grad önskvärd, men anser, att de stå i ovilkorligt samband med en förändring af de i samma tryckfrihetsförordnings § 3 och 5 innehållna ansvars- och straffbestämmelser samt bestämmelser om anordning af jury; och förnyar första publicistmötets beslut, att mötet högeligen ogillar allt missbruk af nu gällande tryckfrihetsförordnings bestämmelser om ansvarig utgifvare. »
För att visa hur ytterst betänklig tryckfrihetsförordningen verkligen vore, uppläste och kommenterade hr Wie-selgren nämda förordnings tredje paragraf.
För Dagens Krönikas läsare torde, med anledning af något som passerat, följande hr Wieselgrens yttrande särskildt förtjenas att här citeras.
Så, yttrade han bland annat, kan t. ex. utgifvaren af en skrift, som anses innehålla smädliga uttryck om samtida nationer och stater, med hvilka riket är i fredligt förhållande, äfvensom deras regering, regeringssätt, höga embets-män och säudebud, inre och yttre förhållanden, straffas och skriften konfiskeras.
Ar skriften ej smädlig eller förgriplig, men genom densamma missförstånd med utländsk makt sig yppat, kan skriften konfiskeras^ och detta alldeles utan dom eller ransakning.
Man igenkänner här farhågan hos Carl Johans regering för att på minsta sätt påminna nationen om, att den ej fick gå mot utan med Ryssland.
Man fruktade, att något ord inom pressen skulle utgöra den vattendroppe, hvilken skulle komma glaset att rinna öfver, då nationen fick veta Finlands förlust.
Man skulle baxna, om man läste de skrifvelser, som vexlades mellan kronprinsenoch statsministern i dylika angelägenheter, om man finge se de ödmjuka böner, som fäldes för någon stackars tid-ningsskrifvare, hvilken blifvit anklagad för någon förbrytelse, som förefans blott i den höge åklagarens egen inbillning.
» Låtom oss minnas att intet är farligare än missaktning för lag, ingenting hemskare än missaktning för grundlag, och skyndom oss derföre att fa orimligheter, sådana som denna tredje paragraf af tryckfrihetsförordningen, ändrade! »
Och härmed äro vi inue på en fråga för dagen, och öfvergå derför till årets publicistmöte, af annan penna skil-dradt.Rosor oeh törnen
från årets publicistmöte i Göteborg.
Far man döma efter de förklaringar, som i detta hänseende med rörande samstämmighet afgifvits utaf tidningarna själfva, så skulle publicistmötenas betydelse icke vara att söka uti de iorda öfverläggningarna eller de fattade besluten, utan egentligen ligga uti den personliga samvaron pressens män emellan, särskildt med dem som höra till ofika läger, genom hvilket man förmenar att, såsom frasen i år lydt, i de allra flesta fall känslor af ömsesidig aktning och vänskap skola uppspira.
Vi äro de sista att förneka den böjelse for välvilja, öfverseende och belåtenhet med sig själf och hela verlden, som en så öfverdådigt utsökt hummer som Lorenz-bergsfesten eller en så läcker sparris som Långedragslunchens, åtföljda af härlig bourgogne och skummande, iskyld Roe-derer medföra, och att man i dylika angenäma ögonblick hos sina konfratres, amici et iuimici, icke blott lätt och oväntadt upptäcker förträffliga egenskaper utan äfven blir varse så oväntadt förträffliga sådana att man förut aldrig drömt om dem, mycket mindre trott på dem.
Och detta är ju som sig bör, men, då de glada festerna äro ett minne blott, förtona äfven de förträffliga egenskaperna bort i fjer-ran och till slut blir det, tyvärr ofta nog, svårt att hålla dem kvar i minnet; den spirande, om ock aldrig så lofvande brodden af ömsesidiga aktnings- och vänskapskänslor frost-brytes snart af den kalla verkligheten.
Underligt vore det ock, om man skulle låta sin aktning eller vänskap för en person bestämmas utaf intrycken från det tillfälliga sammanträffandet under ett par festdagar; en publicist bör väl bedömas efter hans publicistiska verksamhet och det omdöme denna framkallat bör väl stå fast, oberoende af personens egenskaper som sällskapsmenniska.
Så att värdet af det personliga sammanträffandet, yrkesmän emellan, som ju icke bör underkännas, får icke heller öfverskattas.En annan sak är att för deltagarne i mötena är huf-vudvinsten ofta9t den personliga kännedom af yrkeskamrater, hvartill mötena lemna så rikt tillfälle.
Men skall man taga reda på sjelfva publieistmötenas egna värde och betydelse fa nog, när allt kommer omkring, detta ändock sökas uti mötenas öfverläggningar och beslut.
Och det röjer endast okunnighet i svenska pressens historia, att påstå motsatsen.
Man behöfver blott kasta en blick på den redogörelse öfver våra två första publicistmöten, som i detta häfte lemnats, for att finna huru publicistmötenas uttalanden i många fall afgörande inverkat på den offentliga meningen och icke sällan ledt till praktiska påföljder, af ingripande och varaktig art. Talet om publicistmötenas ringa betydelse, utom den personliga samvarons, är derför helt enkelt en jargon, tillgripen af dem, som i ett eller annat afseende haft anledning att vara missnöjda med besluten, och eftersagd af de många, hvilka icke göra sig mödan att tänka sig före.
Man tänke sig blott, att ett publicistmöte gåfve tapt i fråga om alla fordringar på verklig yttrandefrihet, huru skulle man icke då i regering och riksförsamling komma att köra fram med detta uttalande och hvilken betydelse skulle man icke då tillerkänna publicistmötenas beslut!
Men hittills hafva publicistmötena i det hela strängt hållit på tryckfriheten, och det är derför man på vissa håll söker förringa värdet utaf dessa mötens beslut.
Sedan publicistmötena i och med 1884 års möte börjat räkna medlemmar i hundratal, bar ock till dem knutit sig ett ökadt och säreget intresse.
Genom det stora medlemsantalet hafva mötena nämligen blifvit ett alltmera troget uttryck för opinionen hos pressens män och de hafva allt klarare och bestämdare angifvit i hvad mån denna kår, som ju så mycket inverkar på den offentliga meningen, sjelf är påverkad af dagens reaktionära eller frisinnade strömningar.
Särskildt ur denna synpunkt torde en.
kort granskning utaf det nu hållna mötets vigtigaste förhandlingar vara på sin plats i denna tidskrift.
Först dock något om mötets sammansättning.
Antalet anmälda medlemmar lär hatva utgjort omkring 135, men flere uteblefvo, så att verkliga antalet nog angifves mest korrekt med 115.
Af dessa voro 41 hemmahörande i Göteborg, 43 från den öfriga landsorten och 31 från Stockholm.
I politiskt hänseende hörde 57 till det konservativa lägret, 46 böra måhända upptagas såsomliberala, ehuru då bland dera är medräknadt ett godt tiotal, som rätteligen borde rubriceras som förglösa, och 12 voro radikala eller socialdemokrater.
Under forutsättuing att de liberala och radikala i de vigtigare frågorna gjorde gemensam sak, skulle alltså de båda stora partierna inom pressen, de konservativa och de liberala, hafva vid mötet stått så godt som jemngoda mot hvarandra i fråga om antal.
1 verkligheten lågo dock de konservativa öfver, beroende dels på de farglösas odeciderade hållning, dels på att bland de här ofvan nämda 46 liberala upptagits alla de från Hao-delstidningen anmälda, af hvilka flere naturligen voro hindrade att vid öfverläggningarna närvara.
Så att mötets majoritet var konservativ eller, för att låna ett af deras eget uttryck, besinningsfull.
Det synes som om det icke borde råda mer än en mening om de frågor, hvilka på grund af innebord och behandling böra anses såsom mötets vigtigaste såväl ur pressmännens som allmänhetens synpunkt.
Men härom hafva meningarna varit mycket delade.
Medan flertalet tidningar ondgöras öfver den myckna tid som rättstafningsfrågan upptog, hafva ett par tidningar att om mötet endast förmäla dess beslut i denna fråga, en annan har om hela mötet blott ett par rader om telegrammet till Giordano Bruno-festen och en tredje drager sig ur spelet genom att förklara att vid mötet förekom icke någon enda fråga af större vigt.
Lemnom emellertid dessa åsigter i sitt värde och låtom oss såsom mötets vigtigaste förhandlingar utmärka: debatten om tryckfrihetslagen, om tidningarnas telegramunderrättelser och om den preventiva censuren i vårt land, eller rättare sagdt, det försök, som nyligen gjorts till återinförande af denna hedervärda handtering.
Debatten om tryckfrihetslagen rörde sig närmast om ansvarighet för tidning, och fick härvidlag den k. propositionen af 1887, såsom det var att vänta, en varm försvarare uti Handelstidningens utgifvare, hr S.
A. Hedlund.
Den k. propositionen sammanfaller ju i denna sak i väsentlig mån med de åsigter, hr H. redan länge förfäktat.
Och man vet ju, att hr H., då han en gång öfvertygat sig om en saks ideella riktighet, orubbligt, för att icke säga envist och hårdnackadt vidhåller denna åsigt, utan att akta på eller låta sig påverkas af att dagens förhållanden kunna gestaltas så att den ideelt riktiga satsen — med hvars tillämpningutan skada kunnat anstå — i sin tillämpning endast blifver ett medel i maktens händer till undertryckande af och förföljelse mot, icke felande, utan olika tänkande.
Det gagnade till intet, att man erinrade att ansvarighetssystemet numera — med ett enda undantag, hvil-ket nuvarande lagstiftning mycket väl kan stäfja — icke användes för personlig skandalisering, utan till skydd för politiska åsigter, väl hehöfligt i en tid då en bestämd tendens att undertrycka en del af pressen med cynisk öppenhet visar sig hos vederbörande, att uppgifvandet af nu gällande grundprinciper öppnade dörren för inkvisitoriska polisforskningar i en redaktions inre förhållanden samt att en viss form af » ansvarighet », huru man än lagstiftade, alltid skulle kvarstå.
Allt detta och mer till gled hr H: s öron förbi utan ringaste inverkan, han höll fäst vid, att nu kunde en fa lida straff för en annan och att detta var upprörande.
Och för att få detta ändradt, grep hr H. till regeringens förslag, ehuru ej fullt nöjd med det och utan att inlåta sig på om det kunde medföra orättvisor, ännu mer upprörande än de han ville afskaffa, eller om det ens skulle lyckas af-skaffa dessa orättvisor annorlunda än i deras gröfsta form.
Underligt nog, stod hr H. i debatten alldeles ensam om sin mening — (dr Warburgs tvekande och matta försvar för utskottet kunna vi icke upptaga som ett uttalande för förslaget) — alla andra talare voro af motsatt åsigt och det såg nästan ut som om dessa skulle fä majoriteten med sig.
Men hr H. är en gammal debattör och känner sina pappen-heimar.
Om de konservativa, de besinningsfulla var han viss, återstod ett lämpligt sätt att få tillräckligt många af de liberala öfver till dem.
Hr H. visste sättet.
Han påminde om att det fans en s. k. kvarstadsparagraf, hvilken kunde träffa alla, äfven beskedliga liberala, och att man, om man ville hafva bort denna obehagliga paragraf, som ju kunde drabba äfven beskedliga liberala, måste kompromissa litet, hvilket beskedliga liberala ju så gerna göra, och därför uppoffra ansvarighetssystemet, hvilket beskedliga liberala ju icke behöfva.
Och se, detta var ett tal efter deras sinne, och äfven de beskedliga liberala blefvo besinningsfulla.
H. ex. utrikesministern hade ju ock med tjenstvillig handräckning af riksdagens ombudsman, hr justitieombudsmannen, så nyligen gjort allt på hvad honom ankomme för att påminna verlden att den gamla kvarstadsparagrafen ännuvar vid lif och i all högönsklig välmåga.
Och hvad värre var, denna obehagliga § kunde ju användas så fort eo utländsk makt behagade taga misshumör öfver en skrift, kunde användas utan åtal, hvilket ju var lugnande, men ock, om man så behagade, utan all ersättning, hvilket betänkligt kunde minska profiten.
Och det visste de med sig, de beskedliga liberala, att uti inrikes saker voro de nog alltid beskedliga, men om någon orättvisa öfvades i utlandet — om ock af samma art som här hemma — så kunde de allt morska sig ibland, och då kunde det kanske handa, man var ju icke säker for någonting, att äfven de fiogo göra bekantskap med lagens bart huggande svärd, i det aldra minsta i form af ett privat, välvilligt besök af hr justitieombudsmannen.
Och för detta ville de rakt icke utsatta sig, hvilket man knappt har rätt att förtanka dera.
Resultatet vardt alltså: att mötets majoritet godkände det k. förslaget, att som hufvudredaktör skall den anses, som har inseende öfver skriftens utgifvande och som bestämmer des??
innehåll, samt att orätt uppgift om hufvudredaktör skall med böter och i vissa fall med fängelse straffas.
Detta förslag antogs dock endast under uttryckligt förebehåll att nu varande brotts-kategorier återföras till tidsenligare och framför allt znildare bestämmelser.
Minoriteten röstade för bibehållande af nu gällande grundprinciper.
Majoriteten var 40 man stark, minoriteten 31, alltså en skilnad af 9 röster, hvilket en skånsk protektionisttidning refererar som » stor majoritet » och för några andra är tillräckligt att be » teckna beslutet som ett » kraftigt utdömande af ansvarighetssystemet »
Man har från något håll klandrat detta beslut såsom ett konservativt afsteg från föregående mötens mera frisinnade ståndpunkt i denna fråga.
Detta är ett misstag, ty de föregående publicistmötena hafva varit vida mer ogun-stigt stämda mot ' det s. k. ansvarighetssystemet, helt naturligt då detta förut mera missbrukats och icke påkallats at politiska skäl.
Förut behöfde man för majoritet om en skarp resolution mot ansvarighetssystemet icke andraga något skäl utom ämnet, och den fåtaliga minoriteten vågade endast häfda, att detta system varit och möjligen ånyo kunde blifva berättigadt Endast Kristianstadsmötet var något blidare till sinnes, under det farska intrycket att sådana män som hr W. Walldén och Carl Her&amp;low varit nära deran, att f5r&lt;en på god tro återgifven notis fa inom kronans väl uppförda, men något trånga murar grundligt betänka livad till svensk tidningsmans fri- och rättigheter hörer.
I år måste man, fastän uttryckliga garantier mot missbruk fordrades, indraga kompromisshänsyn för att få majoritet, och minoriteten, större än någonsin, icke blott ursäktade ansvarighetssystemet under vissa förhållande, utan fordrade öppet dess bibehållande, d. v. s. bibehållande af rätten att begagna det mot politiska förföljelser.
Detta är, såsom man ser, en till förmån för ansvarighets-system et bland tidningsmännen växande opinion.
Och orsaken härtill är icke, att pressens män nu mera än förut gilla ansvarighets-systemet i och för sjelft; tvärtom är förkastelsedomen bland publicisterna öfver detta system, då det användes till enskild vinning och skan-daliseririg, nu lika skarp om icke skarpare än fordom.
Men - de politiska förhållandena hafva utvecklat sig så hos oss, att en sannings uttalande ovägerligen orsakar långvarigt fängelsestraff, då den uttalas af en, men opåtaldt får passera, då den uttalas af en annan.
Det är denna partiska förföljelse, som inverkat på pressmännens uppfattning af ansvarighetssystemet och som gjort att de nu icke utan nödtvång vilja bortkasta ett vapen, som, om ock tveeggadt, under t. ex. Aftonbladets mest ärofulla tid möjliggjorde för Lars Hierta att ur grundlagens då döda bokstaf framtvinga till verklighet och åt oss bevara en tryckfrihet, som, nu ånyo hotad att förqväfvas, synes till sitt försvar behöfva samma vapen som fordom åt dem, hvilka i handling fortsätta Lars Hiertas strid för tankens frihet.
Och denna uppfattning hos pressens män har behandlingen vid det tionde allmänna publicistmötet utaf ansvarighetsfrågan klart och tydligt angifvit, och är ur denna synpunkt väl värd att beaktas.