Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tillägget kari visserligen synas vara af stor vigt, då det uttryckligen tillkännagifver, att den föreslagna förändringen i Statens represenlationsform kräfver en särskild kyrklig representation, al hvars samtycke riksdagens beslut i ofvan antydda hänseende bör blifva beroende; men hvarken är dermed, enligt Reservanternas öfvertygelse, kyrkans sjelfstän - 140 Den 20 Januari. dighet tillräckligt tryggad, ej heller den rätta ordningen emellan kyrkomötets och riksdagens befogenhet i kyrkliga lagstiftningsfrågor uppställd.
Såsom ett oafvisligt vilkor för kyrkans sjelfständighet får väl nemligen det anses, att hon icke blott i negativ, utan äfven i positiv mening eger utöfva den kyrkliga lagstiftningsrätten genom det organ, hon sjelf finnér för godt att för sådant ändamål utse.
Denna rätt har kyrkan från uråldriga tider utöfvat, och hon utöfvar den ännu i dag inom vidsträcktare områden af kristenheten.
I Sverige har det hittills skett och kunnat ske, så länge statsförfattningen hvilat på en evangeliskt-luthersk grund, genom riksdagen, som tillika varit kyrkomöte.
Men kan och bör det äfven hädanefter ske, om nyssnämnda grund upphäfves, och man i detta fall ganska rigtigt. finner det vara nödvändigt att utsöndra kyrkomötet från riksdagen?
Hvartill skulle ens denna utsöndring tjena, om den positiva kyrkliga lagstiftningsrätten fortfarande skall tillhöra riksdagen, då utan tvifvel blott den myndighet lärer blifva kyrkans verkliga representant, som har hennes lagstiftning i sin hand?
Och kan väl den tillämnade riksdagen billigtvis göra anspråk på en dylik rätt?
En riksförsamling, som sammansättes utan allt afseende på de kyrkliga angelägenheterna, och i hvilken tilläfventyrs ingen enda medlem af kyrkans lärostånd kommer att deltaga, men till hvilken deremot valrätt är medgifven åt mosaiska trosbekännare och valbarhet åt hvarje annan, som bekänner sig till den obestämda och mångtydiga lära, som kallas »kristen-protestantisk», således äfven åt de mest kyrkofiendtliga sekters medlemmar, — en sådan riksförsamling bör hvarken kunna eller vilja hafva till sin uppgift att gifva evangelisktlutherk kyrko-ordning dess positiva innehåll.
Konungens rådgifvare synas ock dela denna åsigt, då de genom Hr Just.-StatsMinistern i det Stats-Råds-protokoll, som finnes bifogadt K.
Propos., anmärkt, att »det måhända vore rigtigast att till kyrkomöte, gemensamt med Konungen, öfverlemna den kyrkliga lagstiftningen», men att beskaffenheten af vår nu gällande kyrkolag, såsom »sammanblandad med en mängd stadganden af civil-lags natur», för närvarande hindrar, att samma lagstiftning »helt och hållet undandrages national-representationen.»
På samma gång
Reservanterna glädja sig öfver ena sidan af detta erkännande, beklaga de, att på den anmärkta sammanblandningen så mycken vigt blifvit lagd, att den ensam anses tillsvidare omöjliggöra tillämpningen af en i sig sjelf rigtig grundsats.
Alven Sveriges nu gällande civil-lag är dock uppblandad med åtskilliga främmande stadganden, t. ex. sådana, som höra till det s. k. ekonomiska lagstiftningsområdet, der Konungen ensam stiftar lag, utan att deraf några menliga följder eller konflikter emellan Konung och Ständer inträffat.
Har man då skäl att befara ett annat förhållande mellan riksdagen och kyrkomötet, om hvardera får i grundlagen sig tillerkänd sin vederbörliga andel i lagstiftningen, enär ingenderas beslut utan Konungens sanktion eger giltighet?
Skulle icke desto mindre anledning till en dylik lär - Dea 20 Januari. håga förefinnas, är det ju ingen oöfvervinnelig svårighet, att uppdraga den allmänna gränsskilnaden emellan civil-lag och kyrkolag samt gifva bestämda föreskrifter om huru de stadganden, som städse måste blifva af blandad natur, böra behandlas.
Och om man vidare, för den händelse att kyrkolagstiftningen öfverflyttades på kyrkomötet, ej anser Konungens pröfnings- och stadlästelse-rätt göra tillfyllest, utan finner lämpligast att åt riksdagen förbehålla rättigheteu att bifalla eller förkasta de lagförslag mötet för sin del antagit; så hafva Reservanterna häremot intet att invända.
Kyrkolag måste alltid å Statens vägnar pröfvas lika väl som hvarje annan lag.
Ar det icke nog, att detta sker genom Konungen, så blifver riksdagen tydligtvis den myndighet, som jemte Honom skall utöfva ifrågavarande rätt eller, med andra ord, ega veto i förhållande lill kyrkomötet.
Dermed erkännes och betryggas tillfullo Statens öfverhöghet, utan att kyrkans rättmätiga anspråk underkännas.
Detta veto innebär nemligen, att riksdagen ur allmän ordnings och säkerhets synpunkt har att granska de af kyrkomötet framlagda lagförslagen, för att tillse, att ej Statens rätt och välfärd genom dem kränkas; men det innebär icke, att riksdagen i kyrkans namn och ur kyrklig synpunkt skall positivt ordna kyrkans inre angelägenheter.
Ett åliggande och en rättighet al sistnämnda slag kunna ej åt riksdagen öfverlemnas, utan att man med detsamma försätter kyrkan i ett förnedrande träldomstiilstånd och beröfvar henne en förmån, som är åt dissenterande religionssamfund i vårt land medgifven.
Pligten förbjuder
Reservanterna att härtill medverka.
Endast i det fall, att förhållandet emellan riksdagen och kyrkomötet vändes om, såsom ofvan blifvit antydt, kan ock hvad 2:dra momentet af ifrågavarande § för öfrigt åsyftar utan olägenhet tillämpas.
Der stadgas nemligen om kyrkolagsförslag såväl som om dem, hvilka höra till civil- och criminal-lag, att de skola anses såsom förfallna, om de ej före början af riksdagen näst efter den, som framställt eller antagit dem, blifvit genom allmän kungörelse af Konungen såsom lag utfärdade.
Men 1111 må, enligt samma moment, kyrkolag ej stiftas, utan att kyrkomötet gifvit sitt samtycke, och detta möte åter skall, såsom K. M:t föreslagit, blott hvart femte år sammanträda.
Följaktligen måste antingen Konungen låta alla de kyrkolagsförslag förfalla, som riksdagen under fyra på hvarandra följande arkan komma att framställa, eller måste riksdagens kyrkliga lagstiftningsrätt inskränkas till hvart femte år, hvilken inskränkning icke blifvit föreslagen och icke sjelfmant lärer inträffa, eller måste slutligen urtima kyrkomöte möjligtvis behöfva årligen sammankallas.
Så täta sammanträden af denna korporation anse
Reservanterna vara för kyrkan hvarken nödiga eller nyttiga.
De hade blifvit fullkomligt obehöfliga, likasom möjligheten af de andra påpekade olägenheterna varit fullkomligt undanröjd, om mornils två första rader haft följande, efter Reservanternas förmenande, theoretiskt rigtiga och praktiskt användbara samt Sta - 142 Den 20 Januari. tens värdighet fullt motsvarande lydelse: »Kyrkomöte ege att gemensamt med Konungen stifta, förändra eller upphäfva kyrkolag; dock att dervid erfordras samtycke jemväl af riksdagen.»
Men äfven örn denna Reservanternas här framställda mening ej godkännes, utan man anser kyrkomötets lagstiftningsrätt böra inskränkas till ett veto; så fordrar i alla fall den nya ställning, som blifvit åt kyrkan anvisad, ett stöd i grundlagen, hvilket i det Kongl, förslaget saknas, och hvarförutan den beviljade rättigheten är ganska osäker och således tillika ganska värdelös.
Det är tänkbart och till och med sannolikt, att de kyrkolagsförslag, riksdagen godkänt, ofta kunde komma att af kyrkomötet förkastas.
Följden deraf skulle då lätteligen blifva den, som en och annan upprigtig mun redan i förväg uttalat såsom viss, att riksdagen, för att ej hindras i sina afsigter, helt enkelt upphäfde hvad §§:ne 87 och 88 Regerings-lormen om kyrkomötet stadga och på sig öfverflyttade den kyrkliga representationsrätten odelad.
Väl är det sannt, att mot hvarje sådant försök kyrkan borde hos K.
M:t kunna påräkna tillbörligt skydd; men säkrare är dock hafva sitt stöd i lagen än i en Regerings välvilja.
Har Staten genom grundlagen sin representationsrätt betryggad, så bör ock kyrkan på samma sätt hafva sin betryggad.
Reservanterna tro det derföre halva varit både önskvärdt och nödvändigt, att i det Kongl, förslaget blifvit intaget ett stadgande derom, att hvad i nyss anförda §§ om kyrkomöte sågs, ej må utan kyrkomötets eget bifall upphäfvas.
Samma anmärkning gäller äfven om det skydd, sorn i U4§ Regel ings-formen blifvit lemnadt Presterskapets privilegier.
Denna § kan, liksom de sist omnämnda, af Konungen och riksdagen när som helst upphäfvas, och således kyrkans vigtigaste yttre förmåner tillintetgöras, utan att hennes egna närmaste målsmän ens blifvit i saken hörda.
Med full rätt talas bär om kyrkans förmåner; ty de fri- och rättigheter i afseende på tionde, hemman, jordar m. m., som i bemälda privilegier blifvit
Presterskapet tillförsäkrade, äro på samma gång en åt kyrkan sjelf lemnad garanti för hennes materiela sjelfständighet, hvarigenom det för henne är möjligt att, utan allt beroende af statskassan och vexlande riksdagsopinioner, utföra de pastorats-delningar och andra likartade förändringar i sin organisation, som landets stigande kultur och tilltagande folkmängd kräfva.
Dessutom torde böra erinras, att den mycket betydliga, fastän derföre icke öfverflödiga, utan snarare otillräckliga, kyrkoegendomen är i samma privilegier inbegripen.
Orsaken, hvarföre kyrkans egna och Presterskapets materiela intressen sålunda blifvit med hvarandra i dessa privilegier inlörlifvade, behöfver knappt omnämnas.
Det ligger i sakens natur, att man derigenom och genom att låta hvarje förändring bero af Preste-St:ts bifall, trott sig ställa den säkraste borgen för, att ej onödigtvis förhållanden må rubbas, som Svenska folket af ålder ansett vara för samhället nyttiga.
Nu vill man emellertid icke allenast borttaga det gamla grundlags-skyddet, utan tillika öfverflytta den svaga garanti, som der - Den 20 Januari.
143 efter skulle komma att återstå, från Preste-St:t till kyrkomötet.
Skälet dertill är så mycket mindre klart, som R. o. Ad. fått sig tillerkänd rättigheten att fortfarande bevaka sina vida mer betydelselösa privilegier.
Hvarföre då ej förunna Presterskapets ombud vid kyrkomötet samma rättighet eller åtminstone föreskrifva, att i privilegii-frågor mötets presterliga och lekmannabeståndsdelar borde, hvar för sig, afgifva yttrande, samt att, endast i händelse båda delarne sammanstämde, mötet skulle anses hafva bifallit den förändring riksdagen löreslagit?
Om så skett, hade detta utan tvifvel äfven för kyrkomötets sammansättning och verksamhet varit helsosammast, ty alla egennyltiga beräkningar hade dermed varit bannlysta både från valen och mötets förhandlingar.
Gerna medgifves rigtigheten af den invändning, som häremot kan göras, att lekmännen i vår kyrka måste anses lika varmt som Presterskapet nitälska för hennes väl, men derföre lärer det icke innebära någon förnärmelse mot dem, om man vågar påstå, att de i allmänhet hvarken ega Presterskapets insigter i kyrkliga angelägenheter, ej heller samma intresse sorn sistnämnda korporation, då det gäller att säskildt bevaka något, som de i många fall af missförstånd anse vara mindre förmånligt för dem sjelfva.
Vare härmed huru som helst, så bjuder försigtigheten, stärkt af erfarenhet i åtskilliga andra länder, att ej uppoffra den grundlagsenliga rätt, hvaraf Preste-St:t för närv.de är i besittning, förrän kyrkans framtid, äfven i ekonomiskt hänseende, är tillräckligt betryggad.
Sådana äro de hufvudsakliga anmärkningar, Reservanterna ansett sig böra inför R.
St:r framställa mot den nya representation, hvilken, enligt Utsk:ts uppfattning, måste betecknas såsom »tidsenlig, betryggande, byggd på grundsatsen af ett allmännare förtroende», och genom allt detta »beredande en större samverkan, än hittills, emellan de båda statsmagterna».
Om tidsenligheten lönar det icke mödan att tvista.
Statens lif är icke ögonblickets, och den form, hvari detta rörer sig, kan vara tidsenlig, äfven om den behåller sådana grundvalar, på hvilka statens bestånd, lycka och utveckling hitintills hvilat.
Tryggheten ligger icke i menniskans hand, den har sitt fäste uppöfver de rnenskliga beräkningarne.
Men när Staten kastar bort det gamla bepröfvade, för att göra allting nytt, då har den beträdt en väg, om hvilken man visserligen kan uttala sina glada förhoppningar; men att tryggheten skulle vara ett af de framstående dragen i den ljusa taflan, lärer väl näppeligen kunna sägas.
Grundsatsen af ett allmännare förtroende är en skön och herrlig grundsats.
Men i politisk mening förutsätter den hos de valberättigade ett intresse för allmänna angelägenheter och en utveckling, hvilken icke kan vinnas förr, än de kommunala författningarne under en följd af år fått verka och bära sina frukter.
Såsom förhållandena nu gestaltat sig, torde detta förtroende måhända alltför mycket komma att hemta sina ingifvelser från tron på den s. 144 Den 20 Januari. k. allmänna opinionens sjelfbjudna målsmän; men hafva väl dessa alltid i politiska frågor gjort sig förtjenta af ett allmännare förtroende?
Samverkan emellan de båda statsmagterna är ett mål, hvartill den konstitutionel staten har att sträfva, och vårt fädernesland har under ilen närmast förflutna tiden i delta hänseende lemnat föga öfrigt att önska.
Att genom ett nytt representationssätt målet skulle komma närmare, är allenast en tom förhoppning, sorn glömmer, att det nya jemväl i sig innebär froen till de intimaste konflikter.
Den nya representationen träder visserligen regeringen närmare på lilvet, det är en obestridlig sanning.
Men tvifvelaktigt kan vara, huruvida derigenom regeringen kommer representationen närmare.
Har ock den ur Sveriges häfder framskimrande sanningen, att »Svenska folkets historia är dess Konungars», till följd af nya tidsförhållanden bliIvit i väsendtlig mån modifierad; så är dock fortfarande en stark konungamakt ett af de kraftigaste värnen för Svenska folkets frihet.
Men om den konservativa karakteren icke kan göra sig i någon mån gällande inom någondera kammaren, då blir det Regeringens uppgift, att med sitt veto alltför ofta träda emellan det beståendes rätt och det nyas anspråk.
Och ur sådana konflikter uppväxer icke deri åsyftade samverkan mellan de båda statsmagterna.
Deruti ligger fastheldre fröet till stora vådor både för konungamakten och friheten.
Med ett vädjande till R. o. Ad:ns samt Preste-Sfcts fosterlandskärlek afslutar Utsk:t sitt Betänk.
Utsk:t manar dem att göra de uppoffringar, sorn kräfvas för vinnande af ett nytt representationssätt.
En allvarlig maning är visserligen alltid att lägga på hjerta t.
Men uppoffringen är icke deras allena, utan allas.
När en nation vill sönderbryta en af grundvalarna för sin författning, då är det icke den enskilde, icke ett eller vissa Stånd, som göra upgoffringarne, lika litet som landets minnen tillhöra det ena eller andra St:t.
Brytningen träffar det hela.
Men då i en sådan stund den enskilde har att uttala sig om dessa allmänna uppoffringar, må man icke undra, att han med allvar frågar sig sjelf, om genom dem ett offer göres blott åt ögonblickets anspråk, eller tillika åt fäderneslandets lycka och utveckling.
Kan han icke i det nya, som erbjudes, se ett bättre än det gamla som skall kastas å sido, då är det hans pligt att icke fördölja denna sin öfvertygelse, utan öppet framlägga sina betänkligheter.
Det är denna pliktuppfyllelse, som sökt sitt uttryck i den reservation, hvilken härmed är afslutad.»
Orsaken hvarföre jag anhållit om dessa anförandens intagande uti denna riksdagens prot. är, förutom den hufvudafsigt som dermed åsyftats, alt denna riksdags protir mera, än föreg:de riksdagars, ©tvifvelaktigt, efter min förmening, komma att af en hvar Riddarh.-ledamot förvaras, såsom varande den sista riksdagen under de gamla förhållandena.
Utbedjande mig det Höglofl.
St:ts benägna öfverseende för den långa tid jag nödgats taga detsamma i anspråk medelst — uppläsandet
145 uppläsandet af de citerade handlingarne, måste jag ytterligare ännu en stund påyrka samma öfverseende; — ingalunda förundrande mig öfver att tålamodet tyckes tryta; men jag får trösta mig med att sådant händer inom alla representantkamrar, dervid jag såsom ett exempel, ibland de många, tager mig friheten citera några ord utur Post- och Inrikes-tidningar, hvilket tidningsnummer jag tillfälligtvis har hos mig.
Artikeln innehåller en tilldragelse inom Italienska deputerade kammaren för den 18 J)ec. nasti, år, så lydande: »Man ropade och skrek om hvarandra, utan att några rediga meningar kunde urskiljas; då lugnet efter en qvarts timma någorlunda kunnat återupprättas» etc.
Ifrån Förenta Staternas kongress skulle ännu bullersammare tilldragelser kunna citeras; men jag öfvergår nu till fortsättningen och slutet af mitt anförande.
I sammanhang med det föreg:de och såsom en ytterligare amplifikation deraf, samt då R. o. Ad:ns framtida bestånd, styrka och välgörande inflytande på ett älskadt fosterlands kommande öden, såsom under framfarna tiders, — bör vara, särdeles hvarje riddersmans, oaflåtliga bemödande, har jag med detta höga mål i sigte och endast tagande förnuftet och förståndet lill rådgifvare, utan att förut hafva kommunicerat mig med någon af mine värde Hrr Ståndsbröder, — till Höglofl.
Konst.- Utsk:t den 9 i denna månad inlemnat ett mern., afseende förändring af 37:de §:n R.
Den korta tid, som ännu tillkommer Rikets Höglofl.
Ständer att sammanvara, och hvarigenom mem:t möjligen icke skall medhinnas att af Utsk:t behandlas, gör att jag trott mig böra anhålla att få denna min vördsamma framställning i sammanhang med mina föreg:de uti prot:t nu intagen.
Jag är visserligen bestämd att afgifva en ytterligare framställning till Höglofl.
Konst.- Utsk:t rörande 28 § R. F.; men grannlagenheten förbjuder mig att nu uppläsa detta inför Höglofl. R. o. Ad., innan mem:t blifvit till Utsk:t behörigen inlemnadt, hvarföre jag blott tager mig friheten att för närv:de sådant härmedelst antyda.
Det ifrågav:de mem:t ang:de 37 § R.
F. är af följande lydelse:
Till Höglofl. Konst.-Utskottet.
(Vördsamt mern. ang:de förändring af 37 § R. F.) Jemte vördsamt tillkännagifvande, att jag, som i öfrigt gemenligen så varmt instämmer uti och allvarligen högaktar de åsigter, hvilka af de värde medlemmar inom det Höglofl.
Stånd, jag har äran tillhöra — med dem icke kan dela den önskan, som af dessa högt värderade Ståndsbröder under debatten ang:de de numera af Rikets Höglofl.
Ständer antagna, af K.
M:t i Nåder ■framställda förslag till R. O., äfvensom till ändringar uti II. F., uttalades, eller att R.
F:ns 37:de § borde utur våra Grundlagar utgå:
Den rättighet för Konungen således försvinna, som 37:de §:n R.
F. innehåller, eller: »Konungen eger, att i Adeligt Stånd upphöja män» etc. —»värdighet». H. II. 10 146 Den 20 Januari.
Jag hyser deremot den innerliga öfvertygelse, att denna rätt, icke allenast må H. M:t Konungen tillkomma, utan ock må af H.
M:t oftare, än hvad i allmänhet, serdeles under sednare tider skett, utöfvas.
Till följd af denna min åsigt tror jag det hafva varit väl betänkt, att denna del af 37:de §:n R.
F. blifvit bibehållen; hvaremot jag anser att 3 och 5 mom. af besagda § böra utur densamma försvinna.
Enligt min förmening vågar jag anse, det 3:ne stora misstag blifvit begångna af sednare tiders lagstiftare i afseende å R. o. Ad., dess ställning inom samhället och fortfarande bestånd.
Dessa misstag synas mig vara: 1) 3:dje mom:t af R.
F:ns 37:de § med deraf följande 5;te tnom:l; 2) Säteriernas, så att säga, friköpande, eller medgifvandet att äfven icke adliga personer må besitta egendom af säteri och s. k. bättre frälse-natur; samt 3) Upphörandet af rättigheten att stifta fideikommisser.
Skälen för denna min yttrade åsigt äro så i ögonen fallande, att deras blotta påpekande torde vara tillfyllest.
Att »Adelskap, eller Friherrlig eller Greflig värdighet, som hädanefter» (sedan 1809) »förlänas, ej må tillfalla flere, än den hvilken adlad eller upphöjd blifvit» — (hade föreskriften stannat dervid, så hade deremot mindre varit att anmärka, enligt min förmening) »och, efter hans död, i rätt nedstigande led efter led, hans äldste manlige bröstarfvinge af äldsta grenen» etc. o. s. v.» Förutom den orättvisa, eller åtminstone obillighet, som uti detta stadgande förefinnes, synes mig deruti ligga just motsatsen till hvad man dermed torde hafva velat åsyfta.
Hvad angår säteriernas besittande af endast adliga personer, äfvensom fideikommissrättens bibehållande; så nekas ej härtill, att obillighet, ja äfven orättvisa deruti finnes; men huru illa det än vill synas vid första påseendet, måste dock statsklokheten icke sällan bjuda annorlunda, än hvartill, serdeles billighetskänslan, ja äfven strängt taget rättvisan, tyckes mana.
Majorater utgöra ju sjelfva grunden flir Englands aristokrati, hvartill naturligtvis kommer det oeftergifliga vilkoret, att duglighet och en i allo vårdad uppfostran skall tillkomma majorats egaren, derför ock nutidens upplysning är så godt som enborgen.
Att för närv:de rätta dessa 2:ne begångna misstag, torde icke vara så lätt; detta må dessutom tillkomma framtiden, om så på fordras.
Hvad åter angår det första misstaget, synas mig svårigheterna mindre; rättelsen derutinnan lättare att åstadkomma, serdeles till följd af det utaf Rikets Högloft Ständer nu antagna representations-förslaget, hvarigenom R. o. Adms sjelfskrifna representationsrätt upphört, och då således denna rättelse torde väsendtligen kunna anses röra endast »Konungen samt R. o. Ad. gemensamt», i enlighet med hvad derom stadgas uti det nya mom:t utaf ofta åberopade 37:de § af R.
F. rörande Riddarh.-Ordnm.
Den 20 Januari. 147 Jag vågar alltså, med öfverlemnande i öfrigt till Högloft.
Konst.-Utsk:ts upplysta afgörande i afseende på såväl den närmare ordställningen af §:n uti sin helhet, så framt min vördsamma framställning till sitt syfte skulle vinna Utsk:ts benägna bifall, som ock å nu föreslagna bestämmelsers retroaktiva kraft och inverkan på upphöjelserna efter 1809 och till närvarande tid, — vördsammast föreslå den ifrågaställa rättelsen, eller att R.
F:S 37:de § skulle erhålla denna till andan, om ock med någon förändring uti ordställningen, såsom jag tagit mig friheten öfverlemna till Högloft.
Utsk:ts bepröfvande och afgörande, — öfverensstämmande lydelse:
Konungen eger att i Adligt Stånd upphöja män, som genom trohet, tapperhet och dygd, lärdom och nitiska tjenster, gjort sig af Konungen och Riket synnerligen förtjente.
Konungen må jemväl, såsom belöning för stora och utmärkta förtjenster, tilldela Adelsmän Friherrlig och Friherrar Greflig värdighet.
Om genom arf Adligt Stånd tillfaller den, som redan blifvit deruti sjelf upphöjd, eller genom närmare arf insatt, upphöre hans eget Adelskap, så framt detta icke är af högre värdighet, i hvilken händelse Stamlädrens Adelskap öfvergår till närmaste slägtgren.
Finnes ingen sådan, utslockne Ätten. Kiddarh.-Ordn., som fastställes af Konungen samt R. o. Ad. gemensamt, bestämmer huru R. o. Ad. må sammanträda, för att om sina gemensamma angelägenheter besluta.
Eller R.
F:s lydelse uti de till uteslutande icke föreslagna mormr.
Och vågar jag lika vördsamt anhålla om utbekommande af Högloft.
Utsk:ts Prot-Utdrag, i ani. af det blifvande beslutet härutinnan.
Härefter blef, uppå Hr Gr:s o. Landtrrus propos,, protokollet för d. 9 sisth Dec. af R. o.
Ad. godkändt.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att till R. o. Ad. blifvit öfverlemnade 10 biljetter till Kongl.
Landtbruks-Akademiens sammankomst d. 22 dennes, samt anmodade de ledamöter af Ståndet, som önskade erhålla dessa biljetter, att anmäla sig hos Riddarhus-Fiskalen.
Upplästes följande protokoll: »Ar 1866 d. 17 Januari sammanträdde den Nämnd, som eger att döma huruvida Högsta Domstolens samtlige ledamöter gjort sig förtjente, att i deras vigtiga kail bibehållas; då öfver följande propos. röstades:
Den, som anser omröstning böra på det i 103 § R.
F. och 64 § R.
O. föreskrifna sätt anställas till uteslutande af någon bland Högsta Domstolens ledamöter, voterar Ja; den det ej vill, voterar Nej; 148 Den 20 Januari.
Vinner nej, blifva Högsta
Domstolens samtlige ledamöter bibehållna; Och befunnos, efter voteringens slut, sedan en voteringssedel blifvit undantagen och förseglad samt de öfriga voteringssedlarne blifvit öppnade, rösterna hafva utfallit sålunda:
Ja — 0. Nej—47; [ följd hvaraf Nämnden ansett Högsta
Domstolens samtlige ledamöter böra vid deras embeten bibehållas.»
Hr Hr. o. Landtm, hemställde, att Exped.-Utsk:t skulle anmodas uppsätta och till Riks-St:n ingifva förslag till den underd. skrifvelse i ämnet, som borde till K. M:t aflåtas; hvilket bifölls.
Vidare upplästes ett protokoll åf följande lydelse: »Ar 1866 d. 19 Januari sammanträdde Rikets Höglofl.