Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Att hon dog! — upprepade gumman förvånad.
— Ja, min Gud, visst är jag säker derpå.
Hon ligger begrafven på byns kyrkogård, der står till och med ett svart träkors med bronsrosetter i hörnen och hennes namn med stora gula bokstäfver, förutom tre eller fyra psalmverser, som Morris lät sätta dit.
Kan hända likväl, att det nu är borta, ty det är allt längesedan, och ett sådant kors är snart nedfallet.
Men herre Gud, det är detsamma, jag såg henne dö; den stackars varelsen skickade bud på mig, det var något hon ville anförtro mig, innan hon dog, men när jag kom in till henne, så var hon alldeles sanslös och kände icke igen mig.
Hon sade ingenting, innan hon dog?
— Nej, icke som jag vet.
Hon kunde dessutom icke tala engelska.
Det skulle då möjligen kunna hafva varit åt Morris, ty han bad mylord att få vaka hos henne, efter han ansåg henne som sin trolofvade, sade han.
Han älskade henne allt uppriktigt, det tror jag verkligen, för han vek icke ifrån hennes säng hvarken natt eller dag.
Hon var också ieke länge sjuk, hon dog på nionde dygnet, och Morris, den spelevinken, sörjde henne det kunde man se.
— Men förundrade det icke lady Hawerfield, att hennes barn blef sig så olikt efter sin sjukdom?
— Jo, det gjorde det visst det, och hon sade många gånger åt mig: ”Jag känner icke igen Astley.
Hvart har hans silkesfina ljusa hår tagit vägen och färgen på hans ögon sedan?
Vet du, Mary, jag tycker han är förändrad både till sinnelag och utseende.”
Men herre Gud, mylady, svarade jag, icke kan man så noga begripa ett fem månaders gammalt barns sinnelag.
Men en mor, ser herrn, hon tycker sig alltid känna och veta allt hvad barnet tänker och vill, till och med hvad de sjelfva icke veta.
Och besynnerligt var det också, att när håret, som gått bort på hans lilla hufvud, växte till igen, så blef det sotsvart, som på den här katten jag har i knäet, och då ögonen blefvo öppna och klara igen, så voro de också svarta som tvenne stenkolsperlor, och mylady höll honom ofta framför sig och sade: ”Det är besynnerligt, ty ingen i vår slägt har sådana ögon och sådant krusigt hår.” ”Men han blir i alla fall mycket vacker, mylady,” sade jag, för att trösta henne stackars liten, men inom mig tyckte jag, att han just såg konstig ut.
Och hans hy, som var hvit som snö, den blef af de förfärliga kopporna först eldröd och sedan brun, och brun är den då än i dag, det är visst och sannt.
Den gamla amman lade tillsammans sina skrynkliga händer med en viss undertryckt motvilja och knep ihop läpparne, liksom för att icke låta något för hennes unga husbonde menligt uttryck komma öfver dem, men det syntes tydligt, att icke mycket af den kärlek, hon slösat på hans far, kommit honom till del.
— Men sedan har han verkligen blifvit mycket vacker, säger man?
— Ja, det kan väl vara.
Det förstår jag mig icke på; men icke liknar han sin far och ingen annan Hawerfield heller, och jag tycker för min del, att det icke är passande för förnämt folk att vara så der mörklagda, och min tro är också, att han aldrig skulle blifvit sådan, om de hiskliga kopporna icke hade vanstält honom.
— Men jag tror icke, mrs David, att någon annan skall anse honom vanstäld för närvarande, — sade jag, skrattande åt den hederliga gummans ensidiga begrepp om ett passande utseende.
— Det tyckes imellertid, som om lord Astley icke i något afseende sympatiserat med sina föräldrar eller egentligen med sin far?
— Nej, jag tror det knappt.
Sedan han väl kommit öfver de första barnåren, då han var mycket retlig och ondsint, så har han imellertid blifvit mera förnuftig och sansad, kan jag tro.
Jag har sett honom så litet.
Han kan icke hafva något minne af gamla Mary naturligtvis och har så sällan varit här de senare åren.
Här är alltför tyst och ensligt för en ung och glad herre, som är van vid Londons förströelser.
— Här kommer jag, tant Mary, med er middag, — sade i detsamma en glad och högljudd barnröst bakom oss, och en liten rödkindad flicka, som bar en bricka med åtskilliga tallrikar och fat på, stod villrådig vid min åsyn i den öppnade dörren.
— Ursäkta, min herre, hon visste icke, att jag hade någon främmande! — sade Mary, i det hon slog ihop bibeln och röjde af bordet bredvid sig.
— Stå icke der och släpp brickan nu, Ellen, utan kom hit vackert och sätt ned den!
Herrn ursäktar nog!
Jag steg upp och tog afsked af den gamla amman, sedan jag berättat henne, att jag var hennes granne på sätt och vis, då jag bodde i byn, och bad henne att få återkomma, då mina promenader förde mig förbi hennes stuga.
Hennes berättelse hade gifvit mig mycket att tänka på, och det föreföll mig, som om den skulle kunna gagna min sak.
Alla dessa, kanhända i sig sjelfva obetydliga detaljer bekräfta ju imellertid sanningen af mrs Mertons bekännelse och visa tydligt, att ett bedrägeri verkligen blifvit begånget, ehuru tyvärr just de, som efter all anledning begått det, båda äro döda.
Amman i första rummet dog utan att, som det tyckes, yppa något derom.
Hennes medbrottsling Morris är också död, och slutligen den gamla miss Spencer.
Jag kan i detta ögonblick icke finna den ringaste sannolikhet att på lagligt sätt bevisa min identitet såsom den verklige Astley, ehuru jag nu icke hyser det ringaste tvifvel om sanningen af mrs Mertons bekännelse.
Jag har meddelat Wehler allt hvad jag af mrs David och hushållerskan fått veta, tillika med namnen på alla de tjenare, som funnos i huset vid tiden för barnets sjukdom.
Den ständigt vakne och misstänksamme juristen vill i mitt möte med den halffåniga qvinnan om natten i London och hennes sällsamma uppförande emot lord Hawerfield se en af dessa gynnande tillfälligheter, hvarpå Gibson bygger vår framgång, äfvensom i procentarens besök här på Aukwoodhouse.
Att återfinna qvinnan är mycket lätt, men att finna mäklaren tyckes vara temligen svårt, då man hvarken känner hans namn eller hans hemvist, och hvad honom angår, förefaller det mig dessutom, som om mrs Banks’ förmodan vore den allra sannolikaste.
Wehler har rest tillbaka till London, för att meddela sin principal en noggrann rapport om allt hvad som här förekommit, och han trodde, att detta var tillräckligt anmärkningsvärdt, för att låta Gibson sjelf komma hit och sammanställa de båda qvinnornas berättelser för att använda dem såsom vittnesmål.
Han har äfven anmodat mrs Morris i London att, beträffande hennes mans möjliga kunskap om saken, med anledning af de ord han yttrat vid sin död, uppsätta en skriftlig berättelse.
Jag är imellertid öfvertygad, att ingenting kan offentliggöras, så länge vi icke ega andra bevis för våra påståenden än den dödas bekännelse och några helt och hållet obevisade misstankar och berättelser, huru sannolika dessa än kunna vara.
Wehler var imellertid vid sin afresa af en annan tanke: han trodde, det Gibson genast skulle börja rättegången af det skäl, att alla dessa upprepade annonser i tidningarna, — för att få reda på de personer, som vid denna tid varit vid Aukwoodhouse eller möjligen kunde ega någon kunskap eller kanske endast misstanke om saken — sällan leda till något resultat, då det alltid beror på en händelse, att dylika personer läsa tidningarna eller få någon kännedom derom, men en process af denna beskaffenhet deremot väcker ett uppseende, som sprider sig till alla och kan framkalla minnen och misstankar, som man förut ansett utan betydelse.
Huru som helst så stannar jag ännu alltjemt qvar här, och dina bref, adresserade till Falmouth, träffa mig säkert.
Det förundrar mig imellertid, att jag kan uthärda det sysslolösa turistlif, som jag här för i denna lilla by; och om jag aldrig förr fattat den djupa betydelsen och vigten af en idé, ett mål, en öfvervägande tanke och interesse för lifvet, så skulle jag nu se det bevisadt.
Det är tornspiran på Aukwoodhouse’s slott, som öfver trädtopparne i parken glimmar emot mig, hvilken ger mig tålamod, som sysselsätter min själ, som håller alla mina tankar och känslor sammanträngda deromkring; jag lefver för närvarande endast i detta interesse.
Skall det väl kunna fylla mitt lif, äfven om jag en dag vunnit detta mål!
Jag fruktar, att det är sträfvandet derefter, förhoppningen derpå, som är det egentliga.
Man måste ega en dylik, uteslutande lifskraft, en öfvervägande önskan, en idé stor eller liten, simpel eller upphöjd för att kunna lefva; det är vår varelses vilkor, spännkraften i vår själ, fjedern i dess urverk och den omtvistade ”vitalpunkten”, som fysiologerna fåfängt söka.
Om detta mål försvinner och mina förhoppningar att återvinna mitt fädernehem
gå upp i rök, så återkallar jag mina tidigare önskningar, mitt tycke för soldatlifvets äfventyr och faror, ehuru det nu blir emot i stället för med fransmännen jag komme att strida.
Det blir under Spaniens himmel i krigets tumult, du då får med dina tankar söka din vän.
Astley Cameron.
I det sämsta lynne i verlden återkom Alf om aftonen till Kranach, efter sitt misslyckade försök att ertappa den hvita pierrot’n i Frankerskogen.
I harmen och förargelsen öfver sin egen oförsigtighet, förekom det honom, som om hela det uppträde han bevittnat icke varit annat än en komedi, tillstäld enkom för att drifva gäck med honom, som om man fullkomligt väl varit underrättad om hans närvaro och uppfört denna scen, för att förvilla och missleda hans omdöme.
Malkolms föreställning om en öfvernaturlig varelse, hvars makt man hvarken kunde trotsa eller besegra, hade till någon del småningom äfven smittat Alf, utan att han gjorde sig reda derför, och tron på den lilla judens magiska förmåga och sällsamma taskspelarekonster syntes honom i detta ögonblick nästan bekräftad.
Det var under dylika tankar han närmade sig Kranach, då en postschäs, som stannat vid sidan af chaussén, till höger nedanför fästningsvallen, ådrog sig hans uppmärksamhet.
Den tycktes vara tom, och gossen, som kört den, satt sofvande på det lilla låga kusksätet.
Gud vet, hvilken besynnerlig idéförbindelse kom Alf att tänka på den vackra främlingen och hennes onkel, men imellertid föll det honom in, att det kunde vara de, som återkommit och stigit ur här, för att helsa på kommendanten, ehuru den sena timmen väl icke tycktes lämplig för ett besök.
Han lät sin egen vagn stanna, hoppade ur och närmade sig den tomma schäsen, hvars kusk alls icke lät störa sig i sin slummer.
Alf ämnade just ropa honom an och fråga hvem som åkt hos honom, då han kom att kasta ögonen in i den tomma vagnen och såg en skottsk plaid ligga vårdslöst kastad på sätet derinne; ett hastigt och oredigt minne förenade sig genast med denna syn; hvar hade han väl sett den der rutiga schalen förut?
Det var alls icke den vackra flickan, som burit den.
Det var ... ja det var ingen annan än Hawerfields.
Han hade haft den lindad omkring sig på morgonen, då Alf såg honom bland brunnsgästerna i Langenau.
Skulle det varit han, som åkt i vagnen?
Alf måste göra sig underrättad derom.
Han betalde sin kusk och tillsade honom att vända om samt ruskade derefter den sofvande gossen i postschäsen vaken.
— Åh, är ni redan tillbaka, herre? mumlade denne i sömnyrseln, gnuggande sina ögon, utan att ännu se upp.
— Hvem har du skjutsat här, min vän? — sade Alf småleende åt hans misstag.
— Ah, jaså, förlåt jag trodde, det var den herrn, på hvilken jag väntar.
— Jo, en resande, en af badgästerna i Langenau.
Jag förmodar, att det är en bekant till mig, — tillade
Alf upplysande, vid den min af förvåning och tvekan, som gossen visade öfver de häftiga frågorna.
— Hvad han heter, det är icke godt att säga.
— Är det en lång och mörklagd karl?
— Ja, en lång och ståtlig herre, en engelsman.
— Ja, han bor i Langenau, och han skall dit tillbaka, men det brukar dröja så rasande länge, innan han kommer, så att både jag och hästen kunna somna in i god ro, ser herrn.
Har du då förr farit hit till Kranach med honom och tillbaka igen?
— Ja, hvarenda qväll en lång tid, men vanligen återvänder han icke förr än i dagningen.
— Hvad gör han då i Kranach om nätterna?
Jag tror knappt, han är i Kranach en gång, åtminstone får jag alltid stanna här nedanför vallen.
— Kanske det är till fästningen han går?
— Åh nej, der slipper ingen in så sent!
Det qvittar mig dessutom lika hvad han gör, för det är en hederlig herre, och jag får bra betaldt.
— Godt, — sade Alf och lät några silfvermynt falla i gossens hand.
— Säg inte den der herrn, att du träffat någon här, han kunde tycka, att det angår ingen, hvart han far eller hvad han gör, och blifva förargad öfver mina frågor.
— Det är nog sannt, och jag skall ingenting säga, — sade pojken förnöjd, stoppande penningarne i fickan af sin långa röda väst och beredande sig att åter insomna, der han satt med dinglande ben bakom hästen.
Skulle han anse sina äfventyr för dagen slutade och gå hem till sin troligen med oro väntande vän, eller skulle han dröja här i närheten af vagnen och öfvertyga sig om, att det verkligen var Darney eller Hawerfield, som tillbragte sina nätter i Kranach, då alla hans bekanta i Langenau förmodligen trodde honom ligga der i ro i sin säng.
Hvad kunde vara orsaken till dessa nattliga utflygter?
Skulle då denne man beständigt komma i hans väg på ett sätt, som han icke kunde förklara.
Han gick imellertid tankfull uppåt den gröna vallen, under föresats att icke lemna vagnen ur sigte, och ämnade sätta sig ned under de första buskar, som kunde dölja honom, men han hann icke femtio steg, innan han tyckte sig höra snyftningar och halfhögt uttalade ord, som den lugna och rena aftonluften bar till hans öra.
Allt var nu likväl tyst, han hörde ingenting och trodde sig villad af det dallrande asplöfvet på kullen; men då han lyfte foten för att varsamt närma sig de träd och buskar, som i en temligen regelbunden rad prydde höjden af vallen, hörde han åter några ord uttalas icke långt ifrån sig.
Ljudet kom tydligen just ifrån den grupp af akacier, dit han ämnade sig; och som Alf nu en gång bortkastat alla betänkligheter vid att, på hvad sätt som helst, söka utforska allt hvad som möjligen kunde ega sammanhang med den hvita pierrot’ns hemlighet, och de förföljelser, ifrån hvilka han lofvat befria Malkolm, så lutade han sig hastigt ned och kröp sakta och varsamt fram i det höga gräset, först till en stenhop, der han var fullt skyddad för upptäckt, och sedan, då han fann, att han ännu icke hvarken kunde se eller tydligt höra hvad som sades under akacierna, till några hasselbuskar, som stodo endast ett par alnar derifrån.
Äfven här dolde det täta löfvet de talande för honom, men han hörde nu fullkomligt väl en fruntimmersröst, som, nästan qväfd af snyftningar, sade på tyska:
— Du reser, o, min Gud!
Och min mor skall aldrig förlåta mig, hon jagar mig ifrån sig, jag är säker derom.
— Nåväl, låt henne då göra det, jag har ju tillbjudit dig att följa mig, — svarade på samma språk en sorglös och högljudd röst, som Alf med temlig visshet tyckte sig igenkänna såsom Hawerfields, ehuru han förut aldrig hört denne tala annat än engelska.
— Men jag kan icke lemna min gamla mor, det skulle krossa hennes hjerta, och pater Jacques skulle fördöma mig för evigt, — återtog den första qvinliga stämman.
— Se så, min ros, var nu förnuftig!
I den här börsen finner din mor något, som skall läka hennes hjerta, och hvad dig angår, så upprepar jag, hvad jag redan sagt, jag reser i morgon, och om du vill följa mig, så skall jag göra dig till den grannaste dam i London, du skall hafva din egen våning, ditt ekipage och din betjening som en hertiginna, du är på min ära tillräckligt vacker för att göra heder deråt; du säger, att du älskar mig, men om det vore sannt, skulle du icke hafva så många betänkligheter vid att följa mig.
— Ack har jag icke tillräckligt visat, att jag älskar dig?
Men att skiljas från min mor på detta sätt!
Hon är en så hederlig, så gudfruktig qvinna, hon skall aldrig trösta sig.
— Bah, om jag nu bara hade tid, så skulle jag med lätthet förmå din biktfar — den der beskedliga patern, som du visade mig, åkande så anspråkslöst här på vägen vid vårt första möte — att trösta din mor, den fromma själen, men jag måste nu resa genast, ser du.
Det är af högsta vigt, vi kunna imellertid skrifva till honom, och jag är fullt säker, att han för en femtiopundsnot skall arrangera saken för dig både hos S:t Honorius, din skyddspatron, och hos din mor.
Hawerfield tystnade, men flickan svarade ingenting, hon grät sakta och tycktes icke vara rätt tillfreds med den cyniska skämtsamheten i sin älskares tröstegrunder, och Alf lyssnade i flera minuter, utan att höra ett ord.
— Gundel, min lilla dufva, gråt nu icke längre! — återtog Hawerfield slutligen med en röst, som tydligen röjde minst lika mycken otålighet som ömhet.
Gråt icke, ty jag vill förtro dig, att i mitt tycke är en qvinna aldrig mindre vacker, än då hon gråter, och ingenting jagar mig säkrare på flykten än tårar.
Gör nu ditt val, jag vill icke öfvertala dig!
Om du icke mera älskar mig, så ger du mig ännu en kyss och vi skiljas åt; du skänker ett färgadt vaxljus åt St.
Honorius för att lugna ditt samvete och tillfredsställa din biktfader och glömmer mig snart, för att räcka din hand åt någon bredaxlad flottare, som jag nog skall akta mig att komma för nära, i fall jag ännu en gång kommer till Kranach.
Aldrig gifter jag mig: jag kan icke älska någon annan, jag kan icke glömma; jag skall gå i kloster och hela mitt lif bedja madonnan om tillgift för min synd.
— Lilla toka, det kan vara lagom tid dertill, då du ledsnat vid Londons nöjen och prakt.
Huru kan du vara så enfaldig att välja ett lif af den mest dödande och enformiga ledsnad i stället för ett lif af lycka och kärlek?
Se så, kom nu; vagnen väntar dernere, kom!
Det var tyst några minuter, man hviskade så sakta, att Alf fåfängt ansträngde sig för att uppfatta något ord, och slutligen fann han af prasslet i löfvet, att man stigit upp ifrån bänken derinne.
— Och du lofvar att skrifva till patern, — hviskade flickan tvekande, i detsamma
Alf såg de båda talande komma ut ur skuggan af träden.
— Ja visst, och i hans bref skall jag äfven innesluta den summa jag bestämt åt din mor; hon skall icke mera behöfva dig för att repa gräs åt sina gäss, — sade Hawerfield, som slagit armen om flickans lif och halft med våld förde henne med sig utför den sluttande vallen, ned till chaussén, der vagnen ännu stod qvar.
Alf hade nu, i det klara månskenet, fullkomligt igenkänt engelsmannen, som med så mycken vana och ledighet spelade
Don Juans rol, och i hans Zerlina den vackraste af de unga flickorna i Frankerskogen, som så brådstörtadt flytt för de båda svenskarne.
Hans ögon följde den försvinnande vagnen, som bortförde de älskande, och han mumlade tankfull:
— Det kunde icke vara hans mening att mörda juden, han ville endast skrämma honom; det vore icke möjligt, att han med denna sorglöshet kunnat skynda ifrån ett mord till ett kärleksmöte, men en fördomsfri och ogenerad krabat måste han i alla händelser vara; och den hvita pierrot’n och han spela under samma tacke, derom är jag fullt öfvertygad, äfven om det endast varit den vackra Gundel, som lockat honom hit till Kranach i natt.
Jag har, ju aldrig sett den ena, utan att finna den andra i närheten; det tyckes, som om någon osynlig tråd hölle dem tillsammans, men när skall jag väl finna denna föreningslänk?
Skulle det väl vara den stackars Malkolm?
Den glade unge läkaren fann med en viss förödmjukelse, att han gifvit ett löfte, hvilket icke blef honom så lätt att uppfylla, som han i sitt öfvermod och oerfarenhet förestält sig, och det föreföll honom nu temligen obehagligt att för Malkolm erkänna, huru han låtit narra sig af den misstänkte handelsbetjenten.
Det var nära midnatt, då han ändtligen återkom till hotellet och steg in genom dess gamla tunga port, och det var derför med ytterlig förvåning, han fann ljus i förstugan och ställets hela tjenstepersonal samlad der i en hopträngd grupp.
Hvad hade väl händt?
De tycktes hafva någon mycket interessant nyhet att diskutera, och midt i högen syntes kockens hvita mössa öfver de andras hufvuden.
Det var egentligen han, som förde ordet, och det tycktes af hans knutna näfvar och vredgade uppsyn, som om hans värdighet blifvit på det högsta förnärmad.
Huru kommer det till, att ni äro församlade här? — sade Alf, som kände en obestämd fruktan, att någonting händt
Malkolm eller att han kunde vara föremålet för deras samtal, på samma gång han icke kunde återhålla ett leende åt mannens komiska gester.
— Åh, min herre, en mycket ledsam händelse, mycket obehaglig för oss alla!
Hvad då?
— Här har återigen skett en stöld i natt.
— Hvad, nu denna natt?
— Nej, jag menar förra natten.
— Ah, en rock i n:r 3, är det så?
— Frågade Alf, missnöjd öfver det otidiga nit, som han förmodade hos Malkolms betjent.
— Nej, derom vet jag ingenting?
Har man också stulit en rock?
— Åh nej, derom är icke värdt att tala.
Vi saknade en sådan, men den har kanske kommit till rätta.
— Att misstänka någon i detta hotell, der jag varit anstäld i tjugo år, att visitera hela huset, detta hus, som är kändt i hela verlden, som varit besökt af prinsar och hertigar, der marskalk Lannes och Ney varit logerade, och generaler och furstar och sjelfva kejsaren ridit förbi, att misstänka en stöld i detta hus! — ropade kocken, svängande med sin stora köksknif på ett sätt, som åtminstone satte de omgifvandes näsor i fara.
— Men lugna er nu, hr Latoure!
Man får ursäkta honom, han är fransman, och han ville, att vi alla skulle samlas här, ser herrn, för att ”inlägga en protest”, som han sade till värden, — tillade den lilla uppassaren, som stod Alf närmast.
— Men säg mig då, hvarom frågan är!
— Jo, ser herrn, saken är den, — började en äldre karl, som klef fram ur gruppen och besvarade den förvånade Alfs fråga, — att lady Howard, som bebor andra våningen här i hotellet, har saknat ett diadem af gröna juveler.
Hon bar det i går afton på balen vid Langenau, och hennes kammarjungfru inlade det i ett etui som vanligt, när hon kom hem, men i dag på morgonen var det försvunnet.
— Var det inne i hennes eget rum, som juvelerna varit förvarade?
— Ja, i hennes sängkammare.
Det skulle likväl ha varit på toilettbordet vid fönstret som fodralet legat qvar öfver natten.
— Men var icke dörren stängd?
— Jo, miss Brown hade tagit ur nyckeln, som hon brukar, men uppassaren för den våningen har också en nyckel naturligtvis, och derför så ha vi alla blifvit misstänkta.
Imellertid har man undersökt hela huset förgäfves.
Ladyn har nu lofvat hälften af juvelernas värde åt den, som kan skaffa dem till rätta, och polisen gör allt hvad den förmår.
— Brukar det ofta ske stölder här? — frågade Alf, interesserad af saken vid minnet af Malkolms förlorade silfver och misstänkande ett sammanhang imellan de försvunna juvelerna, rocken och den hemlighetsfulla papperslappen, som gaf honom en svag förhoppning att kanske på detta sätt få en slutlig lösning af den gåta, som han nyss i skogen funnit ännu mera invecklad än någonsin.
— Nej, åtminstone icke medan jag varit här förr än just nu.
Man förmodar att någon varit gömd inne i rummet, redan innan ladyn kom hem, och den stackars damen har haft spasmer hela dagen af förskräckelse vid denna tanke och har nu flyttat till Langenau, ty hon ville icke en minut stanna i samma rum.
— Men huru skulle tjufven då kommit ut?
— Genom fönstren möjligtvis.
— Det tyckes mig likväl bra halsbrytande.
— Ja, man kan icke förklara saken ... han borde hafva kunnat flyga, i fall han verkligen gått ut derigenom.
— Det kunde varit två personer, och en stege satts upp utanför — inföll en annan af uppassarne.
— Ja, polismannen, som var här, trodde detta också.
Men jag tyckte, det skulle varit besynnerligt, om ingen sett eller märkt något dervid: man kan väl icke handtera en så lång stege hvarken så tyst eller så hastigt, att icke någon i huset skulle hört buller.
— Och man har icke misstankar på någon särskildt?
— Nej, man har ingen anledning dertill.
— Det är besynnerligt, — sade Alf, i det han aflägsnade sig.
Då han kom in i Malkolms rum, fann han denne ännu vaken, sittande i soffan med en bok i handen, och förtjust att genast kunna meddela sina intryck, utropade Alf:
— Så lyckligt, att du ännu icke lagt dig; jag får då tillfälle att ännu i qväll gifva dig den förklaring jag lofvade i morgse öfver orsaken till mina glada förhoppningar, då jag reste.
— Ah, jaså.
Nåväl, huru hafva dessa förhoppningar realiserats? — sade Malkolm gäspande och lade bort boken, under det han med ett slags faderlig välvilja granskade Alfs glänsande ögon och blossande ansigte, som bevisade den lifliga rörelsen inom honom.
— Åh, illa, fördömdt illa!