Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:ts mening, kommer administrationen snart att förenklas, makten att samlas i en hand, enväldet att återställas i dess ursprungliga skick.
Hon rycker på axlarna och skjuter ut munnen föraktligt:
– Makten lockar mig icke.
Hvad är makt?
– Det är att kunna straffa sina fiender och belöna sina vänner, inrätta sitt lif efter egen vilja, aldrig behöfva bli åsidosatt, aldrig nödgas lämna en kränkning ostraffad.
Makt är – –
– Ja, ja, det är godt och väl! säger hon med samma likgiltigt föraktliga ansiktsuttryck – men jag skulle gärna byta bort allt det där mot – –
Hon tystnar plötsligt, men det trånande uttrycket i hennes ögon talar tydligare än ord, ehuru blicken går honom förbi.
Han anser klokast att låtsa som om han ingenting förstått och vidhåller envist sin egen tankegång:
– Det är min plikt att tala ut – fortsätter han; rösten är dämpad, men tonfallet bestämdt och ögonen ha ett uttryck af samlad viljekraft – Hvad jag nu skall yppa för E.
M:t, anar ingen annan och bör ingen annan veta.
Konungens hälsotillstånd är icke det bästa.
Sedan H.
M:t kom från utlandet, ha själskrafterna aftagit mer och mer.
Allt som kunnat göras, har blifvit gjordt – kroppskrafterna hållas uppe, men viljan är mycket svag, och själsförmögenheterna svika tidtals. H.
M:t sitter i timmar utan att tala, stirrar endast stelt framför sig.
Men då H.
M:t visar sig offentligt, kan ingen ana hur illa det står till.
– – Emellertid är H.
M:t i högsta behof af ömhet och omvårdnad, och ingen kan skänka honom detta bättre än E. M:t.
Därför vågar jag kasta mig till E.
M:ts fötter och bedja:
Var god mot den sjuke monarken!
Lär honom att finna trygghet och lugn hos E. M:t.
Måhända skall tiden bringa förbättring i hans hälsotillstånd, och då skall detta lif måhända ännu kunna bringa E.
M:t en smula septemberlycka.
– Men ingen vet, hvad den närmaste framtiden kan bära i sitt sköte – och skulle någonting sorgligt hända – det Gud förbjude! – har E.
M:t åtminstone alltid en tröst i medvetandet om, att E.
M:t gjort sin plikt.
Nu är hon upprörd.
Hennes fylliga barm böljar häftigt, och ögonen tåras.
Dock uttrycker hennes ansikte i början icke så mycket deltagande, som fastmer missnöje, oro och fruktan för kommande obehag.
– Det är icke mitt fel – utbrister hon häftigt – om förhållandet mellan min gemål och mig icke varit sådant det bör vara!
Jag har gjort allt för att foga mig!
Jag önskade ju ingenting högre!
Men alltid blef jag afvisad – alltid stod en annan mellan konungen och mig!
– Men nu beror det blott på E.
M:t, om förhållandet skall bli annorlunda!
Hon svarar icke; det tycks, som om hela vidden af konungens olycka ändtligen gått upp för henne, ty öfver dragen lägrar sig långsamt ett innerligt medlidande:
– Stackare! säger hon vekt.
Men stämningarna skifta hastigt i detta unga sinne, där alla intryck lämna spår, som lätt utplånas.
Då hon vänder sig till Struensee, har den deltagande makan åter blifvit drottning.
– Jag tackar er för ert förtroende och ber er vara försäkrad om, att jag vill göra allt för att återvinna min gemåls ömhet och tillit.
Men ni måste hjälpa mig därmed!
– Hur mår kungen i dag?
M:t befinner sig väl och ämnar – som jag redan nämnt – göra en utflykt till häst om ett par timmar.
Jag tror, det skall bekomma H.
M:t synnerligen väl – han behöfver förströelser af annan art än dem grefve Holck hittills skaffat honom.
– Och min gemål har verkligen uttryckt sin önskan, att jag skall vara honom följaktig?
– Ja, E. M:t.
Hennes min blir märkbart belåten.
Detta unga ansikte röjer strax alla sinnets skiftande stämningar.
Tankarna leka redan omkring ett muntert hugskott, och ett barnsligt småleende lyser upp hennes drag.
– Jag har någonting att fråga er om – hon betraktar nu uppmärksamt sina egna, rosenröda naglar – Tror ni, att det – från läkaresynpunkt – kan vara farligt att rida i manssadel?
– Nej, E. M:t.
– Eller tycker ni att det tager sig mycket illa ut?
– Jag har aldrig själf sett någon dam sitta till häst så, men min vän grefve Rantzau har sagt mig, att kejsarinnan af Ryssland alltid rider à califourchon, klädd i manlig dräkt.
Men jag har själf – sedan någon tid – öfvat mig i manssadel – och finner den på alla sätt bekvämare och behagligare.
– Tror ni, att min gemål skulle anse det opassande – om han finge se mig grensle öfver hästryggen?
Nu ser hon upp med ögonen tindrande af munterhet:
– Då kommer jag med, om det än bär till Blåkulla!
Och jag skall bereda kungen en liten öfverraskning!
I solskenet på Kristiansborgs ridbana har konungen just stigit till häst, då hans uppmärksamhet fängslas af en egendomligt utstyrd liten figur, som kommer trippande öfver gruset, följd af sin skugga.
Personen i fråga bär guldtrensad hatt och hårpiska, lifrock och väst af modernaste snitt, gula skinnbyxor och kragstöflar med klingande sporrar.
Rocken sluter sig tätt omkring veka lifvet, västen sträfvar fåfängt att dämpa embonpointens rundning, och byxorna framhäfva alltförtydligt höftpartiets svällande konturer.
Denna maskeradkavaljer går rakt fram till kungen, lyfter kokett på sin hatt och säger, småleende:
– Må det tillåtas mig att önska E.
M:t en god morgon!
Kristian VII stirrar och stirrar med en förskrämd blick, igenkänner slutligen sin drottning och börjar skratta; stiger af hästen och kysser galant hjortskinnshandsken på hennes hand.
– Det var verkligen – en öfverraskning – mumlar han.
– Den dräkten kläder E.
M:t superbt.
Kavalkaden ordnar sig med de kungliga makarna i spetsen.
Bakom drottningen rider hennes skugga, Elisabeth Eyben, klädd som sin höga härskarinna, grensle öfver hästen, som hon.
Stallmästaren, friherre Bülow intager platsen vid hennes sida, bakom konungen.
Efteråt följa fru Bülow, som har Warnstedt, och fru Gæhler, som har Struensee till kavaljer.
Öfverallt där kavalkaden galopperar fram, strömma hufvudstadens invånare samman.
Männen blotta vördnadsfullt sina hufvud och madamerna niga så djupt, att de riskera balansen.
En del hamna verkligen på stensättningen.
Alla stirra med häpnad på den märklige lille kavaljer, som rider vid kungens sida.
(19 November.)
Det stormar som om taket skulle kunna lyftas af Kgl. palatset vid Kalleboe kanal; det hvisslar och hviner och suckar stönande i skorstenspiporna, som om tusen ilskna troll sökt tränga sig in.
Höstregnet strömmar ur mörkret och piskar mot rutorna skurvis, som om vattnet slungats från en väldig hand; pinar sig in genom fönsterbågens springor, samlar sig i karmen, droppar utför väggen och ringlar sig långsamt öfver golfvet fram emot sekretären på sidoväggen, där tre brinnande vaxljus i en silfverkandelaber sprida ett fladdrande sken öfver Struensees skarpa profil.
Han sitter lutad öfver skrifklaffen och låter gåspennan flyga fram öfver papperet, fyller sida efter sida med sin säkra och klara stil.
Skrifvelsen är adresserad till Karl August Struensee, professor i matematiken vid kadettakademien i Liegnitz.
– – – – Med sann broderlig förnöjelse bringar jag dig tillika den underrättelsen, att H.
M:t konungen af Danmark i nåder behagat utnämna dig till danskt justitsråd med rang i enlighet med rangförordningen.
Det har varit mig en stor tillfredsställelse att få fästa min unge konungs uppmärksamhet på dina mångsidiga förtjänster som teolog, artillerivetenskaplig författare och uppfostrare af små junkrar.
Jag tror mig härigenom verksamt bidragit till din utnämning.
Måhända aktar du den för ringa, då den för närvarande är utan konsekvenser, men den dag kan komma, då en tom titel drager efter sig ett praktiskt resultat, och jag förutsätter, att du, när tiden är inne, skall befinnas villig utbyta din nuvarande befattning mot en förmånligare anställning i dansk tjänst?
I detta konungarike ha utländingar af gammalt företräde vid besättandet af de högre administrativa befattningarna, möjligen beroende på, att det icke inom landet finns därtill skicklige personer, och jag är viss om, att du med din framstående förmåga kan skapa dig en lysande framtid här.
Beträffande mig själf kan jag, ehuru mina kolleger näppeligen mottagit mig med välvilja, icke klaga öfver den ställning, jag intager, då H. M. konungen i nåder behagar hedra mig med mycket förtroende och äfven Hennes Majestät drottningen icke är utan godhet för mig.
Genom min nyligen officielllt bekräftade utnämning till etatsråd hör jag numera till den priviligerade kasten och har tillträde till hofvets större fester.
Till konungen kommer jag dagligen och tillbringar timmar i hans sällskap, läsande eller diskuterande, och äfven Hennes Majestät drottningen tyckes finna något behag i att underhålla sig med mig.
Jag tror mig också ha gjort båda majestäterna mig förbundna genom att bidraga till ett bättre inbördes förhållande dem emellan.
Med drottningen talar jag gärna om barnuppfostran, hvilket intresserar henne, då hon är en god mor, och den lille kronprinsen ännu icke är fulla två år gammal.
Han är en späd liten varelse, som icke lider af något öfverflöd på lifskraft, men hon älskar sitt barn ömt och finner måhända i denna känsla någon ersättning för otillfredsställelsen i sitt äktenskap.
Mycket beror också på detta späda lif, hvars låga flämtar svagt, och det hviskas någonting om att konungens styfmor, änkedrottning Juliane Marie, en prinsessa af Braunschweig-Wolfenbüttel, spekulerar i mörkret till förmån för sin son, den regerande konungens styfbror, prins Fredrik, hvilken till följe af sitt yttre, af hofmännen benämnes Puckel-Fritz.
Mina sympatier äro afgjordt för den lille kronprinsen, och då drottningen ofta rådfrågar mig angående hans opassligheter, hoppas jag så småningom kunna stärka hans krafter, hvilket, om det lyckas, kommer att förvärfva mig drottningens fulla förtroende och tacksamhet.
Beträffande konungen tror jag mig, som sagdt, redan äga H.
M:ts gunst i mycket hög grad och jag märker granneligen på hofmännens (och damernas) hållning gent emot mig, att jag anses betyda någonting i egenskap af så kallad favorit.
Dock gäller det att gå varsamt fram, och jag har hittills ingenting utverkat för egen del, men väl, som jag tror, planterat i konungens själ tankar, som kunna bära frukt i handlingar, nyttiga för landet.
Så har jag de bästa förhoppningar om, att en kommitté snart kommer att tillsättas, med befallning att utarbeta en plan till bekämpande af kopporna, som årligen bortrycka tusentals barn endast i Kjöbenhavn.
Sjukdomen behandlas af kvacksalvare med hetsande medel, massor af mat och dryck, afseende att »drifva giftet från hjärtat», och följden blir att flertalet af de angripne dö.
Smittkoppsinympningen bedrifves också på ett sätt, som endast främjar smittans spridning.
Det är dessa afvita förhållanden som kommittén skulle söka råda bot på och kungen har lofvat skänka penningar till inrättande af en stiftelse, där inympning kan ske under vederbörlig kontroll.
Att jag bland andra utses till medlem af denna kommitté, torde vara afgjordt.
Detta är första gången, jag begagnat mig af det inflytande, jag äger öfver H.
M:t konungen, till att genomdrifva en administrativ åtgärd, och jag nekar icke till, att jag motser dess förverkligande med samma otåliga längtan, som jag i min första ungdom kände, då jag väntade ett kärleksmöte.
Maktkänslan, känslan att kunna uträtta någonting, torde när allt kommer omkring skänka samma rusande förnimmelse af vällust, och sedan man en gång smakat den, blir man lätt slaf under sina begärelser, arbetar man, anstränger sig, unnar sig ingen ro, innan man nått ett nytt mål.
Lifvet förefaller osaltadt, om man icke har någonting sådant att sträfva efter, och har man den förmånen att äga en envåldshärskares oinskränkta förtroende, kan man bibringa honom sina meningar och förslag för att sedan åter framlocka dem, i form af direkta kungliga befallningar, för hvilka man böjer sig underdånigst, med beundran för envåldshärskarens visdom – då ligger frestelsen nära – –
Struensee vänder sitt hufvud.
Kammartjänaren står bugande på tröskeln.
– En af drottningens kammarjungfrur är härute och ber att få tala med herr etatsrådet!
– Hvem?
– Jungfru Gabel.
– Nå, bed henne komma in!
– Struensee kastar brefvet in i en af sekretärens lönlådor och reser sig upp.
Strax därefter öppnas dörren åter, och Esther Gabel glider in.
Hennes ansikte är vaxblekt, och de tunga ögonlocken rödkantade.
En hufvudduk af silke täcker hennes hår och en schal hennes axlar och bröst.
Hon niger, med ögonen sänkta, och huttrar liksom af köld.
– Herr etatsråd! stammar hon.
– Ja, mitt barn.
Har du ett ärende till mig?
Han nyper henne uppmuntrande i kinden.
Kinden är mjuk som sammet men den är våt.
– Hur är det, min lilla vän? frågar han deltagande.
Hon snyftar blott, och den smidiga gestalten darrar.
Då lägger han sin hand öfver hennes skuldra och för henne bort till en hvilsoffa, där han med lämpor förmår henne att taga plats.
– Tala nu om för mig, hur det står till! säger han vänligt.
– Om jag kan hjälpa dig, vill jag det gärna.
– Eva är sjuk – hviskar hon sakta.
– Jag är rädd att hon dör!
De mörka ögonen ha ett hjälplöst utryck, som rör honom.
– Hvem är Eva?
Och hur är det fatt med henne?
– Eva är min syster – min halfsyster som jag håller så mycket af – hon ligger hemma – med värk i hela kroppen – – och het, så att hon kan brännas.
– Har ingen läkare varit och sett om henne?
Far – han säger, det blir för dyrt!
– Han har varit traktör, men det har gått bakut för honom.
– Och hvar bor han?
– Å, det är långt dit – det är ända borta i S:t Petersstræde.
– Vill du, att jag följer med dig dit och ser hur det står till?
Hennes ögon stråla, och det bleka, förgråtna ansiktet lyser upp.
– O, herr etatsråd – om ni ville?
Jag hade nog aldrig vågat bedja er – fast jag kom hit för att göra det – –
Han reser sig energiskt och ringer, befaller Wolff att tända lyktan och följa med, hämtar sin medikamentslåda från det yttre rummet och kastar en kappa öfver sina axlar.
– Seså, nu är jag färdig.
Wolff går före dem utför trappan, med lyktan svängande af och an.
Ute hviner stormen och piskar regnet ur mörkret.
Skyltarna gnissla på sina rostiga gånggjärn, och ett taktegel skräller mot stenläggningen.
I hörnet af Wigantsgade faller Esther framstupa öfver en afvisare.
– Tag mig under armen! säger Struensee, sedan han hjälpt henne på fötterna.
– Ack, det behöfs icke – svarar hon blygt.
– Jag ser nog.
– Nej, kom hit nu och håll mig fast under armen, eljes blåser du bort, och sedan kan jag icke finna vägen.
Hon lyder.
En liten arm, skälfvande som en fågelvinge, smyger sig stilla in under hans.
Familjen Gabel disponerar två kyffen, af hvilka det ena också är kök, på nedre botten, i ett litet hus vid S:t Petersstræde.
I det yttersta rummet brinner ett talgljus på klaffbordet vid fönstret.
När dörren öppnas reser sig en undersätsig man med hängande näsa och negermun, lyfter upp ljuset, lutar sig framåt och stirrar ut i mörkret med ett par stickande mörka ögon.
– Är det Ester?
– Ja, far.
Och jag har med mig en medikus, som har varit så god att lofva se om Eva.
Tveksamt och försiktigt klifver monsieur Gabel fram i strumplästen.
Ljusskenet fladdrar öfver en bred säng, två stolar och ett skåp.
En medikus? upprepar han, i jämrande ton.
– Ack, ack!
Jag är en fattig man – och – –
Han håller ljuset upp mot Struensees ansikte, bugar sig sedan med krypande ödmjukhet och fortsätter sin jeremiad, beklagar sig och ursäktar sig med många ord, tills hans svada afbrytes:
– Hvar är den sjuka?
– Härinne, Härinne, ers excellens.
Rummet är mörkt, men värden tassar förut med talgljuset, förbi spiseln, ett gapande svalg, som andas kyla, bort till en låg bädd, inklämd mellan diskbunken och matskåpet.
En mörk, mager kvinna reser sig från trästolen vid hufvudgärden och hälsar ödmjukt, utan ett ord men med en viss naturlig värdighet.
– Det är min hustru! upplyser monsieur Gabel, med en gest.
På örngottet hvilar ett flickhufvud inramadt af blåsvart hår.
Kinderna bränna heta, ögonen glänsa af feber och tyckas skygga för ljuset, pannan badar i svett; pulsen slår hårdt och fort.
– Hon har legat tre dar – säger madam Gabel – och än har hon haft frossan och än febern – och hufvudet har värkt – och det har varit ett elände – –
Struensee har tagit ljuset ur fader Gabels hand och lutat sig öfver bädden; nu ser han, att ansiktet är prickadt af små röda blemmor.
Kopporna ha redan slagit ut i blom.
Han öppnar medikamentslådan, begär vatten och lagar själf till en feberstillande dryck, som han för till den sjukas läppar.
Borta från spiseln hörs fader Gabels hviskande röst:
– Kungens egen läkare!
Hvilken ära!
– – Och han gör det gratis?
– Jag kommer igen i morgon bittida, – säger Struensee i det han reser sig upp.
Kort och klart meddelar han sedan modern hvad hon har att iakttaga beträffande den sjukas vård och ålägger henne försiktighet, för att hindra smittans spridning.
Slutligen vänder han sig till Esther.
– Du kan icke stanna här, mitt barn.
– Hvarför icke? frågar hon, skrämd.
– Det skall jag säga dig efteråt.
– Men – men – stammar hon, förlägen och ser upp med en bönfallande blick – jag ville så gärna hjälpa till med att vårda Eva.
– Seså – infaller fader Gabel i myndig ton – följ med etatsrådet, som nog förstår allting bättre än vi.
Hon vill fram till bädden för att kyssa systern till afsked, och då Struensee hindrar det, fyllas hennes ögon af tårar, men hon följer honom stillatigande, när han går.
Ute stormar det icke så häftigt nu, och regnet har upphört, men mörkret är lika tätt, och Wolffs lykta upplyser endast gatstenarna och vattenpussarna närmast framför deras fötter.
Struensee skymtar henne blott som en fladdrande skugga vid sin sida.
– Du skall icke vara orolig – säger han.
– Jag lofvar dig, att allt som kan göras för din syster, skall bli gjordt.
– Tror ni – flämtar det ur dunklet – att – att hon kan bli frisk?
– Jag hoppas det bästa.
Men under den närmaste tiden får du icke se henne.
– Därför att sjukdomen är smittosam, och jag är rädd om ditt vackra ansikte.
Dessutom kan det vara farligt för alla på slottet – i synnerhet för den lille kronprinsen.
Men hos mig kan du hvar dag få veta, hur det står till.
– Tack! O, ni är så god.
– Får jag komma hvar morgon och fråga efter Eva?
– Ja, kom du bara.
Jag skall se till att ha goda underrättelser åt dig.
Men du får lof att vara lydig!
– Det lofvar jag.
Och så hjälper Gud oss nog.
Vid marmorbron niger hon djupt, kysser hans hand och försvinner i mörkret.
(17 December.)
Himmeln har varit mulen hela dagen, och det skymmer tidigt.
Klockan fyra är det redan mörkt; men staden är hvit af den första snön.
Bekvämt tillbakalutad i en länstol, med stora sjöskumspipan i hand, sitter Struensee framför den öppna kaminen i sitt arbetsrum och blåser blåa rökringar mot elden, som flammar i ett stort bål på härden och kastar bronsreflexer öfver hans mäktiga hufvud.
Där hvilar ett ljusdunkel af belåtenhet och vemod öfver hans ansikte; han tänker lyckliga tankar och är nöjd med sig själf, sin tobak och hela världen.
Vid sitt besök hos konungen i förmiddags har han fått befallning att flytta öfver till slottet, där en liten våning omedelbart skall inredas åt honom i mezzaninen.
Detta är tydligtvis en regeringshandling, som han i själ och hjärta gillar och förstår, ty själf har han länge funnit det olägligt att bo utom slottet, i synnerhet som kungen ofta låter kalla honom nattetid.
Inom en månad hoppas han få flytta in under kungens tak, där alla lefva som fåglarna under himmelen, obekymrade för sin timliga utkomst.
Han gör sig dock inga illusioner om, att lifvet där flyter fram som en stilla flod, af hvars vågor han endast behöfver låta sig bäras.
Floder flyta aldrig uppför, vill man uppåt, måste man kämpa för att nå fram och kämpa för att hålla sig kvar.
Därtill är han beredd, därför har människan af Den Store Okände fått kraft och klokhet.
Oantastad af afunden beträder ingen höjderna.
Men i afgörandets ögonblick har det kommit öfver honom en förunderlig längtan efter en varm och solbelyst vrå, där han kunde slå sig till ro för några ögonblick och glömma, att det finns strid i världen.
– Den sista tiden har han ofta tänkt på sitt hem – sett sin mor och sina syskon samlade omkring det stora bordet i S:t Ulrichsförsamlingens pastorshus i Halle, lyssnande till fadern, som läser högt ur en stor bok, vid skenet af två talgdankar.
Där är trefnad och ro i luften, och det är ljufligt att vara barn.
Sedan dess har han ingenstädes haft samma starka hemkänsla.
I sitt eget hus i Altona trifdes han väl med sina vänner och väninnor, men där saknades den goda fén.
I afton har han ingen lust att lämna sin härd.
Det känns tomt och kallt, då han tänker på att sällskapa med främmande människor, som söka hans umgänge för att draga fördel däraf, eller för att bevaka honom.
Han är bjuden till Moltkes, men det lockar honom icke att spela loup.
Han vill hellre stanna där han är, röka sin pipa som en filosof och stirra in i elden, medan mörkret rufvar öfver den hvita staden.
Men egentligen önskar han väl någonting annat tillika?
Han är trött i dag, och hans hufvud kännes tungt; han längtar efter två händer, som skulle stryka öfver hans panna – – och efter en mjuk, dämpad röst, som skulle tala barnsligt till honom ur skymningen.
Esther?
Den goda féen är sannerligen en kammarjungfru.
Så länge lilla Eva var sjuk, kom Esther Gabel hvar morgon för att hämta underrättelser hemifrån, och han lugnade henne med goda ord; men för hvar gång lyste tacksamheten varmare och varmare i hennes mörka ögon, och för hvar gång blef hon själf mindre stel och tafatt.
Den förbehållsamhet, hvari hon från början draperat sitt förtjusande lilla jag, föll så småningom af, och hon blygdes icke att visa sig för honom i hela sin naturliga fägring, som ett uppriktigt, okonstladt och naivt barn.
Det var tydligt att han vunnit hennes förtroende, och allting tydde på, att hon också, i hemlighet, gjort honom till föremål för en svärmisk tillbedjan.
Han njöt däraf.
Hennes närvaro försatte honom i muntert lynne, ty hon var honom en lefvande erinring om en välgärning, som han öfvat, och han blef lycklig af medvetandet om sin godhet.
Men den godhet, en människa kommit att visa en annan, står under framhärdelsens lag, liksom en rullande sten, händelsevis satt i rörelse, går vidare i den inslagna riktningen, tills jordens motstånd förlamar dess inneboende framåtlängtan, eller en yttre kraft kastar den ur dess bana.
– Han fäste sig vid henne, därför att hennes ögon voro speglar, i hvilka han såg sin egen bild förstorad och förskönad; han hyste välvilja mot henne, därför att hon förmått honom vända de vackraste sidorna af sin karakter utåt.
Hvar dag höll han henne kvar en stund, tröstade henne i hennes bedröfvelse och skämtade för att få henne glad.
– Hur är det, lilla Esther – frågade han en gång – har du ingen hjärtans kär?
– Nej – sade hon.
Ögonlocken sjönko ännu djupare och det glindrade vått i de långa, mörka ögonhåren.
– Gråt icke öfver den saken!
En hjärtans kär får du nog!
Men hon skakade sitt hufvud energiskt:
Jag vill ingen ha!
Sedan satt hon och rufvade öfver sin hemliga sorg en stund; och så tillade hon:
– Jag har haft en, men han är död.
– Hur länge är det sedan dess? frågade han, deltagande.
– Två år.
Jag läste för prästen då.
Han var student och åt middag hemma hos oss.
Efteråt talade han med mig om Gud.
– Höll du mycket af honom?
Han var så god.
Han skulle också ha blifvit präst.
Åter satt hon tyst en stund, med blicken sänkt; men plötsligt såg hon upp.
– Ni är också god!
Han smålog hjärtligt:
– Men jag skall icke bli präst.
– Det gör detsamma, hvad man är här i världen – filosoferade hon med orubbligt allvar.
– Hur såg han ut, din teolog?
– Som folket mest.
Han var fattig och hade ofta hål på vadorna.
Jag måste stoppa strumporna på honom.
Det var riktigt svårt, och ibland stack jag honom med nålen.
– Etatsråd och andra förnäma kavaljerer ha väl aldrig strumpor, som behöfva stoppas?
– Jag har fullt upp – sade han.
– Vill du hjälpa mig?
– Får jag?
Å, tack, tack!
Jag vill så gärna!
Från den stunden blef det ordning i hans dragkistlådor och trefnad i hans bo.
Hon tog hand om hela den inre förvaltningen och drog i härnad mot ungkarlsdammet.
På mindre än en vecka omskapade hon hans våning till ett hem, som alltid var rent och varmt, där tofflorna stodo på sin plats, och alla de döda tingen tycktes välkomna honom, när han återvände.
Men samtidigt blef hon själf osynlig, som alla goda feer.
Hon arbetade i skymningen, då hon visste, att han var borta.
Om morgnarna kom hon icke längre nu.
Systern var utom fara, och hans tankar hade annat att syssla med.