Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Policebetienter afsändes till alla tullar och siöledes 2:ne slupar med 18 mans besättning, at under bistånd af påliteliga Policebetienter och en öfverupsyningsman afgå från stora siötullen, försedda med ordres til alla tullkammare om alla fartygs visiterande i skären åt Waxholmen och Sandhamn samt Dalarön, dit jag äfven landvägen affärdade 2:ne andra Policebetienter».
Alla dessa anstalter syntes dock vara i viss mån försenade, när underrättelsen kom, att mellan 1 och 2 på natten en täckvagn, »bespänd med fyra hästar» med uppdragna fönster passerat södertull och snart därpå en chaise med två personer, hvilka frågat efter täckvagnen.
Liljensparre, som var ett mönster af en driftig spårhund, fick snart reda på flyktens hela anläggning.
Den var redan planerad dagen förut.
Af parmmätaren vid Packartorget (nuvarande Norrmalmstorg) fick han veta, att en åldrig herre med svärdsorden, som kallat sig major Langenschöld, till förledne afton tingat fem hästar till skjuts till Fittja.
Langenschöld hade emellertid redan för trenne veckor sedan rest till Finland och signalementet på beställaren stämde däremot helt och hållet på en major Aminoff, som under riksdagen varit Markoffs spion.
Man har förut varit osäker om, hvilken af de åtminstone trenne majorer Aminoff, som förekomma i 1786 års statskalender, det kunnat vara, som lånat sig till denna tämligen löjliga opera-comique-intrig.
Med all sannolikhet var det samme Carl Gustaf Aminoff vid Nylands infanteri, hvilken nämnes i Johan v.
Engeströms dagbok från riksdagen 86.
Denne skildras där som en tämligen förfallen individ, hvilken »för en klädnad» köpt sig en riddarhusfullmakt af en annan ädling på retur, den utarmade löjtnanten Königstedt, en teckning, som passar på m:me
Hus’ följeslagare, hvilken sedermera kom i fängelse för »malversationer» (försnillningar).
Vid sidan af Aminoff upptäckte polisen snart som medspelande i komedien dennes värd, skräddaren Bauman, hvilken också under riksdagen gått Markoffs ärenden.
Det var en känd stockholmstyp, som »bar ett kläde öfver halfva ansiktet för att skyla ’ett flänhus’ på halsen, en växt större än ett gåsägg», och sålunda genom sitt yttre föga lämplig för hemliga intriger.
På kvällen lät nu Aminoff först hämta vagnen, körde sedan till Jakobstorg, där han lastade allehanda knyten – man tyckes hafva provianterat för en längre färd, och Bauman hade redan förut lagt en sockertopp i vagnslådan.
Sedan for Aminoff långsamt upp mot Södermalmstorg och bidade där sin skyddsling.
Hus hade emellertid kommit hem från Drottningholm och som det tyckes utanför sitt hus stämt möte med Markoff.
Ty rapporten gifver vid handen, att Aminoff å Södermalmstorg afbidat tvenne personer – m:me
Hus och hennes kammarjungfru i sällskap med två eller tre gråklädda herrar – tydligen Markoff, hvilkens grå kapprock redan omtalats, och hans sekreterare.
Till fots gick sällskapet då från Nygatan till Södermalmstorg genom de trånga, utdöda gatorna i julinattens småstadstysta Stockholm.
Några för öfrigt oklara ord hos Liljensparre låta förmoda, att m:me
Hus var klädd till karl, och man ser henne för sig spotsk, förtrollande och soubrett-lustig i sin förklädnad med ett vågadt pojkstrecks munterhet i ögat och ett öfvermodigt leende kring munnen.
På Södermalmstorg tog hon så afsked af sin ryske beundrare och körd af Aminoff for den rymmande aktrisen genom södertull.
Någon stund efteråt kom Bauman med hennes effekter på sin chaise.
Så långt hade Liljensparre hunnit i sina efterforskningar redan vid middagstiden den 23 juli och afsände ytterligare en polisbetjänt till Fittja och en exprès till Grisslehamn för att förfölja rymmarna »så långt som Sveriges Rikes landamären räckte».
Samma dag synes man äfven hafva bemäktigat sig m:me Hus’ moder som en sorts gisslan.
Redan den 24 kom underrättelse om, att rymmarna passerat Nyköping, och tidigt på morgonen dagen därpå ertappades de på Åby gästgifvaregård och hemfördes till Stockholm af polisbetjänterna Hellgren och Malmlin.
Den rapport, som skildrar själfva fängslandet, är olyckligtvis förkommen, i den nästa af den 26 juli har den stackars skådespelerskan visserligen kommit ut ur arresten, men hålles fortfarande under bevakning och befinner sig med anledning däraf i en förklarligt harmsen och orolig sinnesstämning.
Hon pockar på att åtminstone erhålla sitt afsked nästa påsk under förklaring af att »truppen, direktionen, landet, alt väcker hennes afsmak».
Den föga ridderliga behandling, hon underkastades, var icke ägnad att väcka några svenska sympatier.
Man ville föra henne ut till Drottningholm med militäreskort, och då man ansåg, att hennes »intriganta kammarjungfru» gjorde henne allt mera »intraitable» vill man skilja henne från dennas olyckliga inflytande.
M:me Hus protesterade häremot, »affecterade genast att vara sjuk, klädde af sig kläderna och lade sig till sängs».
Polismästaren lät då i hopp »om Eders Kongl.
Maj:sts nådigste bifall» hennes älskade piga följa henne, och samman foro de båda fransyskorna till Drottningholm för att fortsätta sommarens teaterkampanj – men huru nedslagna mot rymningsnatten den 23!
Den tredje och sista rapporten är af den 29 juli.
Genom sin mors och Armfelts bemedling tyckes m:me
Hus hafva fått löfte om afsked till påsk, och hon låter nu sitt dåliga lynne öfver det misslyckade flyktförsöket gå ut öfver Markoff.
Hon har fått höra talas om, att Aminoff vid hemkomsten blott hade åtta riksdaler kvar af respengarna, och hon börjar misstänka, att Markoff »så tillstält hennes resa, att hon skulle gripas, och han så medelst få en plausible pretext att blifva henne qvitt».
Markoff var själf i en förklarlig »inquietude», rädd att blifva inblandad i polisundersökningen och afsluta sin diplomatiska sändning med en så föga fördelaktig och imponerande sortie.
Genom sin hemresa till Ryssland drog han sig ändtligen ur spelet, och så slutade m:me Hus’ rymning mellan Stockholm och Åby gästgifvaregård, en episod, som med sina stora anstalter och efterspaningar liknar de 1700-talets komiska epopéer, i hvilka småstadsäfventyr besjungas i storformade med olympiska gudanamn sirade alexandriner.
Ensam och öfvergifven måste m:me
Hus ännu en vinter bortåt fortsätta sin sejour i Sverige.
Armfelt skrifver härom till Gustaf III: »Äntligen har Markoff rest och lämnat m:me Hus i djup sorg.
Då hon i går spelade Eugenie, trodde man sig märka, att hon brast i gråt, när hon betraktade hans loge, men elakheten, som ej respekterar de mest oskyldiga tårar, påstår att det blott beror på Rassumofsky (Markoffs efterföljare) att torka hennes gråt».
Som det tycktes, slog Armfelts Lovelace-erfarenhet dock denna gång fel.
M:me Hus förblef otröstlig, och den nya, ryska diplomaten, som för öfrigt var en galant man, måste vända sin hyllning åt annat håll.
Vid påsken 1787 reste m:me Hus ändtligen öfver till Ryssland, »på enständig begäran afskedad», och försvinner så ur den svenska teaterhistorien.
Men trots hennes jämförelsevis korta vistelse i Sverige, blef hon länge bevarad i teatervännernas hågkomst.
»Fru Hus har lämnat efter sig ett rum, som ännu icke blifvit uppfyldt,» skrifver 1788 års Teater-Almanacka.
Ännu 1793 erinrar Magdalena Rudenschöld Sophia Albertina om den franska konstnärinnans utsökta spel, och så snart någon annan fransk aktris försöker sig i Stockholm, återfinner man i samtidens bref som en återkommande refräng saknaden efter m:me Hus’ på en gång så känslofulla, stilsäkra och öfverlägsna konst.
För den moderna forskaren i vår teaterhistoria verkar hon som en sydländsk kulturplanta, som icke förmådde aklimatisera sig i ett kargare luftstreck, en företeelse, fransk till utseende och fransk till lynne, med något af de på en gång lidelsefulla, retliga och nyckfulla egenskaper, som af hennes stora parisiska kamrat, m:me Clairon, gjorde en sådan egendomlig, på en gång fängslande och gäckande konstnärinna.
En gustaviansk ädlings ungdomshistoria.
»På en angenäm ort eller en liten höjd, 4–5 kvart från Lidköping ligger Stohla sätesgård, omgifven af ängar och åkerfält, hvaromkring stodo små kullar och lundar så af aspar som ekar, dels vilda, dels planterade.
Alla ägorna stängdes inom en Canal eller graf, hvilken med bägge ändar hade ett utlopp i Venern, som stötte till på vänstra sidan.»
Så skildrar
Linné i sin Västgöta resa det minnesrika ställe, som var den Ekebladska familjeegendomen alltsedan Gustaf Vasas fogat i Västergötland Anders Hansson förvärfvade det genom gifte med en dotter till riksrådet Nils Claësson till Stohla och började föra ett ekeblad i sitt sigill.
Traditionen ville, att släkten tagit namnet af en jättestor ek, som stod nära Stohla slottsbyggnad.
Den fanns ännu kvar, när
Linné besökte orten, nästan fallfärdig men dock ännu med två gröna grenar, de båda bröderna, som alltjämt uppehöllo släktnamnet, besannande den vers, den gamla justitiekanslern Feman ristat på piedestalen, som stöttade stammen:
När jag för hundrad tio år
så gammal var och svager,
att jag tycks fådt mitt banesår,
och sedt min sista dager,
då stödde mig en hielpsam man,
din Faders Fader, Fader,
på Stohla sjelfver bodde han,
bar namn af Ekeblader.
Nu kommer Sonens Sone-Son
när stoden börjar stjelpa,
och är derom ej mindre mon
hvi han mig ock må hjelpa;
så at ännu min gamla rygg
kan tid och åren påcka,
mot kjöld och hetta vara trygg
och ej för stormen båcka.
Jag skall frambära Ekeblad
til tacksamhet och offer,
på Stohla lefwe alltid glad
båd’ Clas och Clas Christopher
Den utan jämförelse märkligaste af dessa båda bröder var den äldre Clas Ekeblad, grefve till Stohla, friherre till Lindholmen och Mariedahl, rector illustris vid Åbo universitet, ambassadör efter Tessin i Paris, liksom han sedermera blef kanslipresident efter Höpken.
Han kan efter Gyllenborg, Höpken och Tessin räknas som hattarnas fjärde man, förenande allt hvad partiet ägde lysande och bildningsintresseradt med en karakterens soliditet, ej vanlig hos dess medlemmar.
Outtröttligt verksam fyllde han de fritider, partiväxlingarna beredde honom med vetenskapliga studier, liksom sin ämbetsbror
Höpken en lärd på vidt skilda fält; outtröttlig i tjänsten afled han på själfva det ställe, där hans stämma så ofta gjort sig hörd – i själfva rådet, där han dog af ett slaganfall.
En hel rad af tidehvarfvets skalder hafva också hugfäst denna död, en ståtlig afslutning af ett imponerande lif – så Bellman, Bergklint, Wellander med flera.
Claës Ekeblad hade 1741 äktat Eva de la Gardie, också hon en öfverlägsen personlighet, delande sin mans håg för allvarliga studier.
Hon blef till och med invald i Vetenskapsakademien.
Deras enda son Claës Julius är det, som är hjälten i den teckning af en gustaviansk ädlings ungdomshistoria, som här skall skisseras efter otryckta bref och dagböcker.
Utan att någonsin varda en första plans figur, är denne Claës Julius Ekeblad en af de mest fullödiga och älskvärda representanter för den gustavianska högadeln som finnes, så mycket tacksammare att skildra, som man knappast kan komma någon annan så nära in på lifvet som honom, tack vare den mängd af bref och anteckningar, som äro i behåll framför allt från hans ungdomsår.
Claës Julius föddes 1742 på fädernegodset Stohla, föräldrarnas äldsta barn, ende gossen – han fick sju systrar – och han uppväxte ömsom på familjeegendomarna och i Stockholm.
Som bekant var det ett rent undantag, när någon ung ädling besökte de offentliga skolorna och med sin lilla spatservärja vid sidan på de privilegierades särskilda bänk lyssnade till den allmänna undervisningen.
Fanns det i hemmet äfven blott anspråkslösa tillgångar, ville man frälsa barnen från den gammaldags hårda tukten och umgänget med de vilda djäknarna i de af rapp och gråt genljudande skolklasserna.
Den adliga helpension, som en företagsam tysk, Albertus Giese, vid århundradets början inrättat i Stockholm efter mönster af de tyska Ritteracademierna, hade ej vunnit någon framgång.
Stiftaren var också själf en äfventyrare, som ej bättre förmådde upprätthålla respekten, än att han måste söka hjälp mot sina egna medlärare, därför att de, »ej allenast satt mig stolen för dörren utan ock eljes oanständigt sig uppfört».
Däremot fanns i Stockholm vid århundradets midt en af några franska guvernanter hållen helpension, i hvilken ej sällan noblessens barn gjorde sina första lärospån.
Det var det institut mademoisellerna Bourgeois och Martineau hade vid Regeringsgatan, där den blifvande riksmarskalken grefve Carl Bonde – enligt de nyligen af grefve Trolle- Bonde utgifna anteckningarna – redan 1746 bland andra småttingar gjorde bekantskap med den fyraåriga Claës Ekeblad.
Dock dessa uppehåll voro af kort varaktighet – kanske under föräldrarnas hufvudstadsvistelse –, och den egentliga utdaningen försiggick i hemgårdarnas skolstugor af särskilda, vanligen från universitetet hämtade informatorer.
Betänker man i hvilken grad den gustavianska åldern ännu var en adelstid, inses lätt, hvilket intresse det är att lära känna själfva grundvalarna för denna adelsgenerations bildning.
Inga själfbiografier, vare sig Carl Bondes eller Johan Gabriel Oxenstjernas, gifva oss en sådan inblick i dessa förhållanden som de papper, vi äga i behåll om Claës Julius Ekeblads uppfostran, –låtom oss då stiga in i det ljusa och stilla rum med djupa fönstersmygar, som på Stohla tjänstgjorde till skolsal.
Liksom Gustaf Bonde öfvervakade riksrådet Ekeblad själf sin sons utveckling, men den första handledaren synes hafva varit någon fattig djäkne eller teolog, hvilken att döma af de »underdånig-ödmjukaste Berättelser» han uppsatte öfver sitt arbete tycktes hafva blifvit halft konfys af hedern att förestå en sådan hög herres uppfostran, ty det är som såg man en ödmjukt bugande rygg och hörde en grof stämmas tafatta smicker, när man läser dessa berättelser.
Man ser af dem, att unga grefvens lektionstid var jämförelsevis kort.
Carl Bonde fick plugga mellan half 8–12 och 2–6, Claës Julius blott mellan 7 à 8 på morgnarna till 12 à 1 på förmiddagen.
På eftermiddagen var han ledig, ehuru han äfven då understundom sällskapade med sin informator.
»Herr Grefven behagade äfven om eftermiddagen tillåta mig äran af sitt sällskap», heter det.
Att undervisningen emellertid ej var synnerligen sträng eller systematisk, det ser man bäst om man genomögnar en af dessa ödmjuka veckorapporter t. ex. följande:
Emellan det att Herr Grefven roade sig med sina gjöromål, uptogo flere discourser tiden till emot kl. 1.
Arbetades med nöje hela förmiddagen till kl. 1 efter Herr Grefven var ute litet öfver en fjärdedels timme emellan kl. 11–12.
Var Herr Grefven rätt munter vid sina sysslor; men hade något ärende att gå ut kl. half 12, hvilket Herr Grefven dock ärsatte med halfannan tima på eftermiddagen.
Förehades åtskilligt af Herr Grefvens gjöromål till kl. efter 11, då främmande nödgade Herr Grefven att afbryta.
Böndag.
Arbetade
Herr Grefven allena en time och lagade sig sedan till att promenera till häst o. s. v.
Hvad läroämnena angick, började man oftast med bibelläsning, hvarvid läraren lugnt och tydligt förklarade alla kvistiga frågor, såsom på tal om Egyptens och Kanans geografi, »hvarföre Gud just på dessa orter ville börja sin uppenbarelse samt visa sina under och sin allmakt».
Af de profana ämnena studerades främst moralen, historien, latinet och matematiken, geografien efter glob.
Informatorn skulle ständigt utveckla lärjungen genom »artiga och nyttiga» samtal.
Eleven var emellertid icke allt för hungrig efter kunskapens frukter.
»Behagade Herr Grefven lämna mig hela förmiddagen och något af eftermiddagen,» heter det, och följden af dylik skolkning till skog och mark eller i båt på Venerns sommarböljor gjorde, att resultatet af det ömsesidiga arbetet ej alltid blef mönstergilt.
Den 19 maj heter det i pedagogens rapport: »Täcktes Eders Excellence nådigst efterfråga frugten af Herr Grefvens tid, vid hvilket tillfälle vi ej hade lyckan förnöja Eders Excellences nådiga åstundan».
Men gemenligen var discipeln ett föremål för sin uppfostrares beundran; han är »ett rart exempel bland sina jämnåriga af en god och dygdig yngling och äfven bättre ämne», men tillfogar han med en djup och landtlig reverens, »det är Herr Grefvens lycka att få vara under Eders Excellences och Hennes Nåds Riks-Rådinnans sina Nådigaste Föräldrars ögon, samt äga tillfälle att inhämta en bättre verld just i de åren, då Herr Grefven stadgar sitt väsende och sätter sina seder».
Närmare in på själfva undervisningen komma vi genom ett protokoll öfver en examen, som Claës Julius fått undergå i närvaro af sin blifvande guvernör i Uppsala, matematikern, astronomie observatorn Fr.
Mallet – det förtjänar att i sin helhet citeras som ett dokument öfver, huru en dylik herrgårdspedagogik gestaltade sig.
I theologien.
Observatorn gjorde några Catechetiska frågor om Saligheten och dess grunder, öfver hvilka Herr Grefven mindre redigt meddelte sina tanckar.
I detta ämne hade Herr Grefven läst en Reformert Auctor på Fransyska (antagligen ett kateketiskt arbete af den ryktbare reformerta teologen Elie Saurin).
I moralen hade ingen ting blifvit Herr Grefven förestält af så kallad Naturlig Lag, utan hade ur Theologien blifvit framsatta frågor, som rört seder och skylldigheter.
I universalhistorien var intet bekant utom allena de Svenska och Franska Rikens Historia, hvarjämte nyligen blifvit börjat att tillägga något af de andra Staternas, såvida de haft vänskap och förbindelse med dessa tvänne, sedan Wästphaliska freden.
Statskunskapen var aldeles lemnad till framtiden.
I Geographien hade Herr Grefven ett allmänt begrepp om Glob, dess nytta och indelningar, samt kjände i synnerhet Tyskland och Sverige.
I Matematiken upvistes fyra skrefna ark som voro version af en Engelsk auctor (troligen Thomas Simpson) och innehöllo tvänne Böcker: I.
Definitioner, Postulater, Axiomer, några Propositioner om Lineer och Anglar. II.
Om Rectanglar och Rätliniga Areer.
I Aritmetiken kunde Herr Grefven väl Quattuor Species i hela och något i brutna tal.
I Latinen hade Herr Grefven förr explicerat på vanligt sätt, men sedan något roat sig med att öfversätta; hvarom Excercitieböckerna bäst intyga.
Grammatiken tycktes vara glömd, och Herr Grefven sjelf sade sig väl kunna declinera men ej conjugera.
Det kunskapsmått, denna pröfning vitsordat, befanns af excellensen otillfredsställande, och från denna lindriga halft lekande undervisning fick Claës Julius med 1757 års början resa till Uppsala för att där under Mallets guvernörskap taga igen den förlorade tiden och i galopp genomgå den andliga dressyr, som seklet fann nödvändig för en ung ädling, äfven om han som militär skulle ut i världen, och att Claës Julius skulle blifva officer var bestämdt allt sedan 1755, då han inskrefs som kvartermästare vid Södra Skånska Cavalleriet.
Valet till undervisare af en lärjunge till Klingenstjerna som
Mallet innebär intet förvånande i detta tideskifte, då naturvetenskaperna hade sin gyllene ålder vid Fyrisuniversitetet och
Linnés polstjärna lyste med sin klara glans öfver staden på slätten.
Mallet själf var dessutom en framstående matematiker.
Efter vidsträckta utrikes studieresor hade han blifvit, astronomie observator i Uppsala.
Af hans senare öden må blott nämnas, att han deltog i den bekanta franska expeditionen till Lappmarken för att studera Venuspassagen 1769, och att han 1773 utbytte sin syssla mot den matematiska professuren.
Han afled först 1797.
En samtida porträttist tecknar honom sålunda: »Hade ett knarrigt och otåligt humör, men var ej obehaglig i sällskap.
Säges i sin ungdom hafva älskat könet, såg ej heller på ålderdomen ogärna vackra ansikten.
Hade en grof och klumpig kroppsställning, stor näsa och var mycket närsynt.
I det femtiotal bref han riktat till Claës Julius’ fader om sonens uppfostran, framstår han som mönstret af en nitisk och omtänksam pedagog, men Claës Julius’ egna omdömen om mentorn äro ej de fördelaktigaste.
Nu begynte sålunda en allvarlig tid för den stackars Claës, som mången gång torde hafva suckat efter fritiden på Stohla och den landtliga informatorn, som var smickrad, när han infann sig i skolrummet.
I samråd med den kände matematikern Mårten Strömer uppgjorde Mallet på följande vis planen för discipelns utbildning: »Jag tänker occupera Herr Grefven ifrån klockan 8 om morgonen till klockan 12 eller half 1, samt ifrån klockan 2 eftermiddagen till klockan 6.
Ons- och lördagseftermiddagar, aftnarne från 6–8 samt söndagar efter gudstjensten skola användas at besöka Herrar Professores och några vänner samt till nyttiga amusements, bland hvilka jag räknar att lära skrifva och spela.
Jag ernar de 4 dagarne i weckan börja om morgonen med en Lection uti Latinen, sedan företaga Historien och därpå Geometrien eller Aritmetiken.»
Eftermiddagen börjas hos Ritmästaren, sedan kommer turen till fäktmästaren, därpå följa »exercitium i skrifwande och så åter Mathematik, allra mäst räknande».
Onsdags- och Lördags förmiddagar äro för Theologien, »både den Naturliga och Uppenbarade och Moraliska och Geografien företages ock för sig sjelf».
Uti Latinen »bryr man sig med Grammatiken så litet man kan, allenast språket läres, på det tid må vinnas.
Theologien afhandlas discursive så djupsinnigt som Herr Grefvens tankegåfva kan tillåta.»
Mallet undervisade själf i teologi och matematik.
I historia handleddes Claës Julius af professor Georgii, hvilken läste med honom Pufendorfs Introduction till 1700-talets historia och af docenten Arrhenius i svensk historia, i latinet, hans tyngsta börda, som man på allt vis sökte underlätta, af magister Häggblad.
Längre fram åhördes juristerna Frosteri kurser i krigslagsfarenhet – passande för en blifvande militär – och Solanders i rikets grundlagar.
De praktiska öfningarna försummades ej heller.
Claës Julius fäktade för det gamla originalet Porath, universitetets fäktmästare (och sedermera för hans efterträdare fransmannen Raibaud, för hvilken han äfven skref fransk dictée).
Han red för stallmästar Ekelund, som äfven vetenskapligt behandlade hästens anatomi och sålunda var en föregångare till den gamla svenska ridskolans mästare Ehrengranat.
Stilen öfvades för en viss Törnsten, och Claës Julius ritade för ritmästar Nobelius, utan att dock hafva någon större talang för denna konst, så införlifvad med rococon, allt ifrån dess gudmor själf m:me de Pompadour.
Slutligen spelade han också violoncell.
Det intryck denna uppfostran meddelar är förbryllande.
Så många sysselsättningar och så många ämnen!
Här ligger också skillnaden mellan den offentliga och den enskilda undervisningen i tiden.
Den senare är lika encyclopedistiskt öfverdrifven som den förra trång och ensidig.
Skolan ville skapa teologer och lärda, den privata informationen framför allt drifna salongsmänniskor.
För att kunna draga fördel af den brådskande och mångskiftande andliga träning, som den unga adeln underkastades, innan den begynte karriern i stora världen, tarfvades smidiga, torra och fantasilösa naturer.
Det finnes i Stockholms bibliotek en annan källa af utomordentligt intresse för denna periods enskilda informationsväsen.
Det är korrespondensen mellan biskop
Mennander och hans son, sedermera adlad Fredenheim, en äkta gustaviansk medelmåttstyp.
Den unga Fredenheim är en triumf af denna för-Emileska undervisningsmetod.
Han läser allt och kan allting, skrifver latin och franska, romarspråkets svassande och ciceronianskt, pariserspråket pikant och lätt.
Han känner alla ämnen inclusive statskunskap och filosofi, sätter upp en almanacka, gör filosofiska sentenser och historiska betraktelser, skrifver latinsk och svensk vers, ritar, dansar, spelar flöjt och claver – allt vid 12 års ålder.
Han är med ett ord ett gyllene prof på rococons drifhusuppfostran, och en fröjd för uppfostrare och föräldrar.
»När jag i afton,» berättar hans lärare Johan Bilmark till hans fader, »var i trädgården skref han et litet Poème på Svenska, som innehöll en bön till Gud Fader för Högvördigste Herr Biskopens och Cancellerens välgång, hvilken jag ej utan lifligaste rörelse kunde genomläsa.» Verserna voro af följande slag:
Si hur fort vår tid framskrider,
hur mätas icke wåra dar,
wår tid som fogelns flygt städs lider,
man wet ej hwart den wägen tar,
och den gode sonen önskar sin pappa:
Att I må Nestors ålder hinna,
och sällhet i Ert fotspår gå
att I en ewig fröjd må finna,
till slut hos den, som allt förmår.
Den förtjuste fadern svarar härpå: »Du har en naturlig åder till Poësie, hvilken bör som alla andra Skaparens förlänta gåfvor upbrukas».