Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tycker om dessa karakterer; jag känner många, hvilka vid ett dylikt tillfälle, vid åsynen af en främmande karl, skulle funnit sig högst förlägna öfver att ha blifvit öfverraskade hvilande i gräset, hvilka skulle rodnat, framstammat några otydliga ord och skyndat sig bort.
Hon ser icke romantisk ut, men hon tycktes vara högst intresserad af denna oväntade händelse, att tillfälligtvis träffa på en menniska, kommen så långt ifrån.
Vore jag en drömmare, kunde jag i min inbillning teckna henne som ett ideal; vore jag dessutom yngre, kunde jag tillochmed hafva trott mig deruti se försynens finger.
Våra begge följeslagares lika namn, vår förtjusning öfver samma ställe, allt detta kunde bli en god början till en roman.
Ja, jag måste dock erkänna, att det kanske är lyckligt för mig att hafva tagit farväl af alla kärleksdrömmar.
Några dagar derefter gjorde Oskar Lejonstjerna sitt första besök på Abbey-Hall.
Det rådde åter frid på slottet; Lucy hade lyckats lugna sin fader utan att vidröra den ömtåliga frågan: den gamle var uti sitt inre öfvertygad om att Lucy skulle gifva vika för hans vilja.
Hon hade förberedt fadren på den unga svenskens besök och han blef emottagen med ett hjertligt välkommen.
Abbey-Halls dysterhet förhöjde ännu mera Lucys älskvärdhet och den, som såg henne i dessa dystra, antika salar bredvid den gamle, nästan spöklike Lorden, kunde ej låta bli att erfara ett uppfriskande, nästan exalteradt intryck.
Tre veckor hade förgått, fru Rush var åter der med den unge Glithingham, hvilken hon nu tycktes behandla med mycket större försigtighet, ja nära nog med motvilja.
Efter ett samtal som en dag egde rum mellan Lorden och Edvard, började den sednare med
Lucy antaga ett mera ogeneradt sätt, som från hennes sida möttes med en tillbakavisande artighet.
En dag, då han efter frukosten, i allas närvaro, yttrat något rörande deras gemensamma framtid, hade hon lemnat rummet med dessa ord:
-- Herr Baron, jag önskar att tala med er i dag; efter en timme kan ni finna mig på balkongen härutanför.
Det vore onödigt att återgifva detta samtal uti dess helhet; de sista orden kunna vara tillfyllest:
-- Herr Baron, sade Lucy, lemnande det sätt hon hade antagit.
Ni vet mina känslor, de hafva icke förändrat sig sedan ni första gången meddelat mig edra.
Ni påstår att, då min fader samtyckt till edra planer, ni har rätt att anse mig såsom er trolofvade.
Jag upprepar hvad jag sagt er: ert handlingsätt är mer än oridderligt; ensamt det kan ingifva mig afsky för er.
Min far är sjuk, och derföre vill jag ej framkalla några häftiga sinnesrörelser genom en öppen vägran; men tvingar ni mig dertill, så måste jag våga detta ...
Er hustru blir jag aldrig, baron Glithingham, det har ni mitt ord uppå.
-- Mylady, svarade Edvard hvars läppar darrade af harm, ni är alltför klok för att tro att jag som älskar er, så lätt kommer att afstå ifrån hoppet att ega er.
Chancerna för mig tyckas vara goda, fastän ni ej vill uppfylla er fars och min önskan.
Äfven jag har en jernvilja, en oböjlig karakter och låter mig tämjas af ingen.
Denne främling ni emottagit i ert hus synes ha förvridit hufvudet på er, men jag ämnar icke låta denna inkräktare tillegna sig min eröfring.
-- Herr baron, jag anser mig icke skyldig någon förklaring öfver mina känslor.
Tyd som ni vill min afsky för er; det är mig fullkomligt likgiltigt, men jag tror, att ni kommer sanningen närmare, om ni söker dess orsak endast i er egen person.
Dagen före detta samtal hade Oskar Lejonstjerna gjort ett afskedsbesök på slottet.
Han hade ofta varit der under de sista tiderna och nu var det med en känsla af smärta han såg sig tvungen att lemna bakom sig i glömska de känslor han, den likgiltige mannen, som han sjelf kallade sig, hade kännt sig bemäktigad af.
Lorden hade en afton då de voro ensamma berättat honom, att Lucy var nästan förlofvad och då först blef det kanske honom klart hvad han ännu ej för sig sjelf velat erkänna, att åter ett blad i hans hjerta vissnat.
Han kände det med saknad, med smärta, ty han hade just börjat en skön dröm och nu var den förbi; det var tid att resa.
Oskar hade uti sina ådror finskt blod, uti sitt hufvud finskt förnuft.
Jag tror mig rätt hafva uppfattat den finska karakteren i fråga om kärlek, då jag antager att först förnuftet och sedan hjertat talar, om det förra gifvit sitt bifall.
Det är visserligen den rena, goda principen och det är en hyllning jag egnar finnarne, då jag säger det.
Det är en lycklig gåfva som äfven många andra nationer borde äga.
Lucys afsked ifrån Oskar gjorde på honom ett ännu smärtsammare intryck.
Hon hade alltid som en god vän emottagit honom, såsom en person, för hvilken aktningen och intresset visar sig i hvarje ord.
Nu var hon kall och återhållsam och den stund han befann sig uti deras familjekrets, var hon mest hela tiden upptagen af att med sin fader diskutera om de reparationer hon ansåg vara nödiga för att, som hon sade, göra parken mindre hemsk.
Då han steg upp och tackade Lord Suffridge och Lucy för deras vänskapliga emottagande, yttrade Lucy, knappast seende på honom:
-- Tack för de angenäma geografiska och historiska lektioner jag fått af er!
När ni återkommer till England, hoppas jag ni ej glömmer bort detta ställe.
Likna edra landsmän er, så måste de vara mycket intressanta!
Ännu några artiga afskedsord och Oskar lemnade Abbey-Hall; då jerndörren slöts bakom honom, erfor han som en beklämning i hjertat; han tryckte det med handen: -- Lappri! sade han; hon älskar denne man; jag hoppas hon blir lycklig, hon förtjenar det väl.
En engel är hon och en vacker engel dessutom.
Se så, Oskar, kom ihåg din moders land! var stark, var icke en narr!
Edvard Glithingham var på det högsta missnöjd med Lucys resa till Amerika; Lord Suffridge tycktes ej heller vara utan farhågor, men han lugnade sig sjelf med tanken att, då han nu gaf efter hennes önskan, skulle hon utan tvifvel gifva efter för hans, och han beslöt att tillsvidare ej mera tala om en sak, som han redan betraktade såsom afgjord.
Lucy var strålande af glädje öfver att få resa till Amerika, detta förlofvade land för alla frihetsälskare, detta eldorado för alla drömmare om storhet.
Fru Johns och Black, hvilka greto, då de voro ensamma, jublade ändock öfver att få se sin älskling slippa ut ur dessa trånga murar.
Vi hafva annars på länge ingenting sagt om dem; de voro lika ömma tillsammans som förut, lika krökta af ålder, och Lucy tycktes nu som alltid höra dem litet till.
Hon hade också för dem bibehållit sin förra vördnad och kärlek; de voro för henne icke tjenare utan goda rådgifvare och vänner; och de kände äfven den svåra ställning, hvaruti hon befann sig till sir Glithingham.
-- Med Guds hjelp skall allt gå väl, brukade Black säga, om vi lefva tills Mylady återkommer.
Och då blandade Lucy sina tårar med deras, ty blott med dem gret hon; det hände sällan, men det hände ändock.
Ändtligen blef allt färdigt och afskedsdagen var inne.
Lord Suffridge var som ett barn, han höll Lucy vid kjolfållen; då hon kysst och redan tagit afsked af honom, började han åter afskedsomfamningarne.
Detta gjorde hennes hjerta ondt och hon tänkte flere gånger uppoffra sin glädje och stanna hemma, men då ville han åter att hon skulle resa.
Allting har ett slut och det är mången gång en stor lycka.
Lucy tog plats i vagnen bredvid fru Rush, ännu några hjertliga kyssar åt fadren och de gamla vännerna som höllo hvarandras händer, emedan de annars ej skulle haft mod att se henne resa -- och det bar af.
X ULFVEN I ETT ANNAT FÅRAHUS
Efter Lucys afresa, hade Edvard uppoffrat några dagar åt Lord Suffridge, och sedan återvände han till sin moder.
Lady Starling var då femtio år; hon hade ett ståtligt utseende och man såg att hon hade varit utomordentligt skön.
Men sorgen hade lemnat sin prägel på dessa bleka kinder, i dessa stora genomträngande ögon.
Hon delade sin tid emellan de fattiga, som anlitade hennes hjelp, samt husliga sysselsättningar och läsning af andliga böcker.
Till sällskap hade hon en ung flicka, med hvars uppfostran hon hade sysselsatt sig och som nu var sjutton år.
Ett mera englalikt ansigte än Alice's kan man svårligen se; hon var mindre skön än vacker, mindre vacker än förtjusande.
I hela hennes väsende lästes liksom ett poem af godhet, renhet och milda känslor.
Ett litet hufvud omstråladt af blonda lockar, en god, klar blick, en smidig gestalt -- ja, hon var obeskriflig.
De sutto båda två i ett litet trefligt och varmt rum.
En oljelampa spred kring dem sitt milda sken.
Alice läste och hennes milda röst klingade som en sång.
Med ens stannade hon tvärt och båda två sågo åt dörren till.
Ett buller hördes utifrån och Alice sprang ut för att se hvad det var.
De båda qvinnorna hade vid första ljud gissat rätt.
Det var Edvard som anlände.
Den som gifvit akt på Alice hade kunnat märka en liflig rodnad öfverhölja hennes ansigte.
Förrän hon åter inträdde i rummet, för att gifva förklaring öfver det de hade hört, stannade hon bakom dörren; man såg att hon kämpade med en stark sinnesrörelse; men nu inträdde hon och sade med en omärklig darrning i rösten:
-- Det är baron Glithingham, Mylady.
-- Ändtligen! sade Lady Starling, då Edvard inträdde uti rummet, kysste modrens hand och helsade Alice med en öm blick, som genomträngde flickans hjerta.
-- Huru mår ni här, min mor, och ni Alice? frågade han.
Bra, ser jag.
Jag har längtat att återkomma.
Fru Rush bad om sin helsning; hon har rest till Amerika.
Ungefär en half timmes tid egnades nu åt de ömma frågor och svar, hvilka hvarandra tillgifna personer efter en tids skilsmessa längta att utbyta.
-- Gå in i ditt rum, Alice, mitt barn, sade nu Lady Starling med ett småleende; jag önskar tala med min son.
Den unga flickan steg, liksom om hon afvaktat dessa ord, hastigt upp och lemnade moder och son ensamme.
-- Edvard, berätta mig hvad som är å färde, sade modern, med en rynkning i pannan.
Rush har vidrört en sak som jag väntar att få veta af dig.
Är det sannt, att du friar till Lord Suffridges dotter?
-- Ja, min mor, det är ungefär sanningen eller rättare sagdt: jag tror att det är de som fria till mig.
Men den unga Lucy är verkligen rätt söt.
-- Det är mycket underligt! det vore verkligen en ödets skickelse!
Har den gamle Lorden någonsin talat om mig?
-- Jag tror väl.
-- Åh, sedan fordna tider då vi ännu båda voro unga.
Han gjorde mig två gånger anbud om sin hand; första gången då jag redan älskade din fader, och andra gången sedan jag blifvit enka.
-- Hvarföre gifte ni er icke med honom?
-- Emedan jag ej kunde fördraga honom; han var en vild, egenkär menniska.
Det fanns i hela hans väsende något som kom mig att rysa, då jag såg honom, isynnerhet den sista gången då jag, för att undkomma honom, fann mig tvungen att fly med dig, utan att för någon våga uppgifva min nya vistelseort.
Hurudan är han nu?
-- En gammal, sjuklig, spöklik gubbe.
Han kan nu blott fördragas för sin dotters och sina rikedomars skuld.
-- Älskar dig Lucy?
-- Förmodligen, eljest skulle jag väl ej vara så förföljd af familjens gunst.
Jag är icke nog rik att för den skull vara eftersökt.
Men, min mor, tala ej med någon om mina planer, ej ens med Alice, jag ber er derom.
-- Efter du så vill, skall jag ej göra det, ehuru
Alice skulle vara högst intresserad deraf; men det är din hemlighet.
Mera blef icke yttradt om denna sak.
Dagen derpå satt
Alice med en bok i handen uti en berceau i trädgården; men hennes ögon riktades alltjemt åt alléen till, der hon plötsligt varsnade något som förmodligen var mycket vigtigt, ty hon darrade synbarligen och ett uttryck af lycka öfverhöljde hela hennes ansigte.
Några sekunder förgingo sålunda, steg närmade sig och Edvard inträdde uti berceauen.
-- Jag längtade att säga dig huru kär du är för mig, sade den inträdande; -- derföre bad jag dig om ett samtal här.
-- O Edvard, Edvard, hvad jag är lycklig; ni har då icke glömt mig, ni älskar mig ännu.
Jag var så ängslig under er frånvaro; dystra drömmar, hemska aningar förföljde mig.
Förlåt mig, Edvard, ty jag ser i edra ögon att jag för er är lika kär.
-- Min dyra Alice, huru har du ens ett ögonblick kunnat misstänka mig för trolöshet?
Jag, som lefver blott genom din kärlek, din ömhet, du, min älskade!
-- Edvard, jag vill nu tala med er om en sak som är mycket vigtig.
Jag kan ej längre för den goda Lady Starling förtiga vår ömsesidiga kärlek; jag tycker mig derigenom begå en synd och hade jag icke gifvit mitt löfte, skulle mina känslor många gånger ha förrådt mig.
Säg, hvarföre denna hemlighetsfullhet?
Skall man bäfva för att utsäga något, hvari intet ondt ligger?
-- Alice, hör mig! du känner mig tillräckligt för att veta, att vore jag icke af nödvändigheten tvungen att dölja mina känslor, hade jag länge sedan tagit dig till min maka, och begärt min moders välsignelse.
Jag lider lika mycket som du af denna svåra ställning, men jag måste underkasta mig denna pröfning.
Alice, har du då så litet förtroende till din vän, att du ej kan underkasta dig att följa hans råd, utan att alltid befara någonting?
Tror du på min kärlek?
-- Ja, Edvard, jag gör det, när jag ser er.
-- Hvarföre då frukta?
-- Jag fruktar icke, jag tycker blott att det är illa af mig att icke åt Mylady, som varit som en mor för mig, meddela det som rör mig så nära.
-- Hvad ondt ligger deruti?
Ditt hjerta hör dig till, Alice, och du behöfver ej redogöra för dess inre lif för någon annan än för mig.
-- Är du säker, Edvard, att detta är rätt?
-- Alice, min lilla, dyra vän, då du har så litet förtroende för mig, törs jag knappast säga hvad jag har att meddela dig.
-- Nej, säg ut, Edvard; jag tror på dig; du är så ädel, du är så god, att jag litar på dig som på ... ja, som på Gud sjelf.
-- Tack, dyra Alice! hör på mig och haf mod.
Jag kommer att stanna här en liten tid, och sedan är jag tvungen att företaga en längre resa.
Du får icke oroa dig; jag ber dig vara lugn och trygg.
Vid min återkomst skall jag genast bevisa dig min tacksamhet genom att göra dig till min maka.
-- Fastän hvarje dag, då du är borta, är ett sekel för mig, skall jag tåligt invänta dig, men mitt hjerta, det följer med dig.
-- Min älskling! sade Edvard och slöt den smärta flickan i sin famn, tryckande en lång passionerad kyss på hennes vackra läppar.
Alice, du är en engel, tro på mig och allt skall nog bli bra.
Alice hade för första gången känt sig maktlös att slita sig ur hans armar; hon var så lycklig, det ljöd en så herrlig sång af innerlig hänryckning i hennes själ.
Lefva och dö i hans armar, var allt hvad hon önskade i denna stund.
Det var han som slet sig lös ur hennes armar, och skyndade in i sitt rum.
-- Förbannadt dumt! utbrast han, nu gäller det att skickligt styra sin båt; jag måste få henne härifrån, ty annars kunde hon blanda bort mina kort.
Fördömda flicka! som på fullt allvar älskar mig och tror på mina löften att gifta mig med henne!
Liksom om baron Edvard Glithingham skulle gifta sig med en fattig flicka, en miss Brown!
Det är alltför lätt att narra flickan, det lönar knappast mödan.
Lucy Suffridge är också alldeles öfvertygad om att jag är pinkär i henne.
Jaha, fortfor han med ett hemskt skratt; visst är jag kär uti ditt vackra slott!
Tag på dig dina stora miner, dina bestämda karl-façoner, men Lady Suffridge-Glithingham blir du ändock, om icke på fredlig väg, så ... jag vet nog hvad jag menar!
Han satte sig ned och skref följande bref:
Min Charles!
Nu är stunden inne då jag måste sätta din tillgifvenhet på prof. Jag befinner mig uti en f--n så svår belägenhet.
Jag måste meddela dig hvad som händt.
Min mor har hos sig en ung flicka, Alice Brown, dotter till en slägtinge, som emot familjens samtycke gifte sig och som nu befinner sig uti knappa omständigheter.
Flickan är mycket söt och jag tillstår att jag varit litet kär i henne, fast än du väl kan förstå, att jag aldrig ämnat gifta mig med henne.
Men nu är olyckan den, att hon förälskat sig i mig och påstår att jag lofvat taga henne till hustru.
Nu är jag dock så godt som förlofvad med Lady Lucy Suffridge och anar på förhand de mest rörande scener och förebråelser öfver min trolöshet.
Du känner min mor, hon tar naturligtvis flickans parti och då börja åter de ändlösa förmaningar, med hvilka min mor öfvermättat mig sedan min barndom.
Jag måste få Alice bort härifrån och det är på dig jag räknar för att rädda mig ur den svåra ställningen.
Lucy Suffridge har på ett år rest till Amerika och innan hennes återkomst måste allt detta vara undanstökadt.
Flickan har en böjlig karaktär och tror allt hvad jag säger; detta förenklar saken betydligt.
Lefde vi i fordna tider, vore ingenting lättare än att göra en enlevering, vidare skulle icke behöfvas.
Men nu måste du, såsom mera van vid alla slags äfventyr, gifva mig ett godt råd.
Kan jag på ett års tid få henne bort härifrån, så hinner jag gifta mig.
Sedan är saken klar.
Jag kommer att vistas någon tid hos min mor och hoppas att snart få svar af dig.
Din vän Edvard Glithingham.
XI HVAD SOM KAN HÄNDA NÄR MAN SVIMNAR
Den 1:sta Februari var nu inne; vintern var kall och det yrde alldeles oerhördt.
Uti det trefliga förmaket, sutto Lady Starling, Edvard Glithingham och den unga Alice.
Den sistnämnde var särdeles glad denna dag.
Sedan en längre tid, hade hon blifvit lugnare till sinnet, ty Edvard hade lofvat att snart underrätta modren om deras ömsesidiga böjelse.
Samma dag på morgonen hade Edvard sagt åt Alice, att han om aftonen ville tala med henne om någonting mycket vigtigt, och bad henne komma ned uti en liten sluten veranda som låg i jemnhöjd med trädgården; det var Alices älsklingsställe; om sommarn var der svalt, och om vintern höll den sig särdeles varm.
Alice afvaktade med otålighet tioslaget, då Lady Starling plägade gå till sängs.
Sedan några dagar hade Edvard varit så utomordentligt god och öm emot henne, dessutom hyste hon för honom ett så obegränsadt förtroende, att hon ej förstod att det kunde ligga något orätt uti att bevilja honom hemliga möten.
Hon ansåg honom såsom sitt lifs herre, och af hvem kunde hon väl vänta mera aktning än af den, hvars hustru hon en dag skulle blifva.
Edvard hade hela aftonen följt henne med sina blickar, hvilka liksom magnetiserade henne.
Baroneten var, såsom man sett, en usling, och som sådan beherrskades han af de vildaste passioner.
Alices oskuld och rena hjerta hade utgjort hennes bästa vapen emot honom.
Hon kände intet af en storartad sjelfbeherrskning; instinkten, en barnslig tro på Gud och en upphöjd ande, det var allt hvad hon egde till försvar för sin oskuld; men hittills hade detta varit nog, för att emotstå Edvards inflytande.
Kanske var det också allt detta som gjorde, att på samma gång han uppoffrade henne för sin egennytta, beherrskades han af ett vildt raseri vid tanken på att förlora henne.
Klockan hade slagit tio och Lady Starling lemnade rummet åtföljd af Alice, hvilken, då hon skulle taga godnatt af den goda frun, kände en underlig sinnesrörelse bemäktiga sig henne.
Det förstod hon ej, och det kan blott den fatta, som emot alla förnuftets lagar fått erfara aningars makt.
Alice gick in uti sitt rum, men då hon skulle lemna det, vände hon om, tog en liten bibel som låg vid hennes säng, och satte den uti sin ficka.
Hon sade intet, hennes tankar hade vid denna handling ingen bestämd form; men då hon tog den, tryckte hon den hårdt till sitt hjerta liksom om hon känt det för svagt och haft behof af dess beskydd.
Efter en stund ilade hon ned för den mörka trappan; hennes hjerta klappade, hon stannade flere gånger och var nära att vända om.
Hvarföre erfor hon just denna afton alla dessa känslor?
Kanske hade Edvards blick genomträngt hennes väsende med en underlig känsla?
Kanske var det hennes goda engel, som ville beskydda henne emot det som skulle ske?
Hvem vet, om icke samvetets röst fått makt öfver henne, om hon icke hade återvändt -- såvida hon ej med ens hört steg i sin närhet och känt sig omfattad af två starka armar.
En brinnande kyss tystade det utrop som ville gå öfver hennes läppar; hon kände ett hjerta klappa emot sitt och då var hon icke mera rädd, hon erfor blott en outsäglig känsla af sällhet.
-- Alice, Alice, hvad du är skön, hvad du är förtjusande! jag kunde icke återhålla min längtan efter dig, derföre kom jag.
Alice, kom först upp i mitt rum; kom, jag ber dig.
Edvard hviskade alla dessa ord uti Alices öra; han tog henne som ett barn uti sina armar; han var liksom ursinnig.
-- Nej, Edvard, nej, sade Alice svagt.
Jag vill icke att du skall kyssa mig, ty det är synd; icke förrän vi äro gifta.
Det är redan andra gången jag begår denna synd.
Edvard, jag är rädd för dig ...
Edvard, släpp mig ...
Edvard ...
Dessa ord dogo på hennes läppar och nu låg hon afsvimnad i sin älskares armar.
Han ilade med vild fart ned för trapporna, stannade först framför sin egen dörr, öppnade den sakta, och lade den sanslösa flickan på en soffa.
Hade någon dålig känsla bemäktigat sig hans själ, måste den vika för den englalika bild, som nu hvilade framför honom.
I samma ögonblick, knackade man på dörren och på tillsägelsen att stiga in, inträdde en karl hvars ansigte var fullkomligt undangömdt af en stor och en hög kappkrage.
-- Nils, sade Edvard, fort! tag henne! ödet har hjelpt oss; hon är afsvimnad.
Här är kappa, shawlar -- fort, fort, vi ha icke en stund att förlora!
I ett nu var Alice insvept uti en stor skinnkappa och mannen, som försigtigt fattat uti henne, skyndade ut.
Edvard, som lyssnade helt darrande, hörde rullandet af ett åkdon; då sjönk han ned på samma soffa der Alice för en stund sedan legat, och brast ut i en konvulsivisk gråt.
I allmänhet äro de mest moraliskt dåliga menniskor vid vissa tillfällen lättast underkastade sinnesrörelser.
Menniskan är född med synd och utom den goda instinkten som visserligen finnes hos några, fordras det sjelfbeherrskning för att kunna följa en väg, som så ofta afviker från den naturliga böjelsen.
Den, som icke öfvar sin karaktärsstyrka för det goda, är sina ingifvelsers slaf. -- Sinnesrörelse är ofta blott en fattigdom på styrka; ohejdade utbrott af densamma äro alltid en brist på sjelfbeherrskning.
Edvard befann sig nu uti ett verkligt eländigt tillstånd; han var olycklig.
Ja, denne samme man, som lugnt hade utfört sina djefvulska planer, var nu olycklig, ty han kände med ens det som hvarje menniska åtminstone någongång i sitt lif måste erfara -- en inre röst, som vaknar och anklagar en sjelf.
Man kan lätt förstå den villervalla som Alices försvinnande förorsakade.
Edvard spelade sin rôle förträffligt; han låtsade ej veta af något och var tillochmed den första att föreslå efterspaningar, hvilka naturligtvis förblefvo utan resultat.
Alice anländt till ett ställe i skogen undangömdt för allas ögon.
Det stackars barnet var uti ett förfärligt tillstånd.
Resan, som varade inemot ett dygn, var nära att taga lifvet af henne.
Sittande bredvid sin följeslagare, som var stum vid alla hennes frågor, trodde hon sig ibland vara ett rof för någon elak dröm och väntade den stund då den skulle upphöra.
Det var nästan medvetslös hon ankom.
Mannen, hvilken Edvard kallat Nils, lyftade henne ur åkdonet och nästan bar henne in, ty hon kunde knappt stå på sina fötter.
Rummet, i hvilket hon nu fördes, var ett litet uselt kyffe.
Hon kastade sig på en säng och gaf luft åt sina snyftningar, dem hon hittills sökt qväfva.
Alice var en af dessa svaga naturer som ej kunna gå emot strömmen, hvilka ej ens försöka det, ty de känna sina krafter vara för ringa dertill.
En stund hade förgått, då en gammal gumma inträdde och med sträf stämma frågade, om hon ej ville komma in och dela deras måltid.
Alice hade icke ätit på hela dygnet, men nekade dock äfven nu att göra det.
Hon betraktade den gamla gumman med fasa och utbrast:
-- Säg mig, hvarför ha de fört mig hit? hvem har gjort det? hvarföre är jag här? hvad vilja de mig?
-- Tyst barn, fråga ej mig.
Jag vet det ej, men sannolikt har ni gjort någonting mycket illa och är derföre här.
-- Illa? hvad för illa har jag gjort? och hennes tårar strömmade åter.
Några dagar förgingo på detta sätt.
Alices öfverspända sinnesstämning började lägga sig, och innerligt tackade hon Gud för det hon medtagit sin bibel, som nu var henne så kär och gaf henne så mycken tröst.
Gumman, som var den enda med hvilken hon egentligen kom i beröring, kunde icke förklara mera än hvad hon först hade sagt.
Utom henne fanns uti den fattiga stugan blott en enda person, en fjortonårs flicka, till hvilken Alice kände sig dragen; men gumman hade förbjudit dem att tala med hvarandra; hon sade, att den unga missen skulle lära henne sina konster.