Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
' Hr Tersmeden Nils har i sitt genmäle emot mitt anförande, icke heller förglömt min person och till en början förklarat det min motion hvarken hedrar mitt hjerta eller mitt förstånd; — härvid vill jag endast i förbigående hafva nämnt: att mitt hjerta, såsom alla menniskors, är af naturen ondt och kan således icke af Hr Tersmeden göras sämre än det är; och hvad mitt naturliga förstånd beträffar, är det sådant som Gud gifvit mig det och hade jag ingenting emot om Hr Tersmeden vore mägtig att af det - Den 19 December. 301 samma förädla.
Hr Tersmeden liar vidare sagt: att han tiar anledning, ja, att lian med all säkerhet vet, att jag icke var ensam om min motion, utan att jag stått fram för ett parti och hvilket efter den värde ädlingens mening skulle vara så mycket värre.
Jag uptager detta, icke för min egen äras skull, ty, Hr Tersmeden ina uttyda mig äfven detta till det värsta, så söker jag här ingen ära för mig sjelf.
Jag uptager det endast derför, att söka betaga de Riddersman, som vid tillfället af Hr Tersmedens tal utgjorde hans auditorium, anledning till den förmodan som skulle jag inför denna högt aktade församling tillåta 111ig att upträda såsom en partigängare.
Såvida en mans ord äro trodda, så vill jag förklara och försäkra att jag icke står i lejd hos något parti, att jag är ensam författare till min motion, ty jag vill icke förmoda att Hr Tersmeden fråntager mig friheten att använda de källor, som lära stå hvarje skribent till buds uti officiella handlingar och dokumenter; vidare: att de åsigter jag uttalat hafva sin uprinnelse ifrån Guds ord allena och hafva, ehuru outredda, legat fördolda i min själ ifrån första begynnelsen af den lid då jag med mera allvar egnade mig åt de Heliga Skrifternas studerande, samt slutligen att jag med flit för mina lika tänkande vänner hållit motionen h. 0. h. obekant ända tills dess att den på Riddarhuset blef officiel.
Hr Tersmeden säger vidare att jag låtit påskina att de s. k.
Läsare, hvilkas talan jag efter hans förmenande skulle föra, att dessa'djupare än andra svaga christna inträngt i Evangelii anda och yttrar sig med en slags förtrytelse deröfver att jag kallat dem för Guds folk framför Hr Tersmeden och andra med samma hjertelag som han.
Härpå vill jag i korthet svara: att likasom jag vet, att Gud har oss alla kallat och utvalt i Christo Jesu förr än denna verldens grund lagd var, så vet jag ock, ali derföre icke alla menuiskor blifva saliga utan allenast de som antaga den himmelska kallelsen och blifvit af Gud födde på nytt.
Det fordras nemi. att vara lösryckt från det naturliga vildoljoträdet och inympad i det sannskyldiga vinträdet sorn är Christus, och hvarigenom nödvändigt, likasom ädelstenen tager sitt ljus från solen, Jesu sinne och bild måste synas framträda genom mensklighetens förlåt.
Huruvida nu Hr Tersmeden och de hvilkas talan han förer, äro arfvingar med Christus vet jag icke, men en dylik qvalifikation är nödvändigt för att höra till deni som kallas för Guds folk.
Det till Hr Tersmedens uplysning, och vill jag icke vidare besvära mig och onödigtvis uptaga R. 0. Ad:s tid med uptagande af Hr Tersmedens anförande.
Då jag till R.
St:r afgifvit mitt yttrande i det ämne som jag vågat i min motion kalla för ”Landets vigtigaste fråga” nemi.
Samvetsfriheten, så har jag gjort det, först i förlitande på Den Allsmägtige Gudens hjelp, att Han ville utföra denna Sin Egen sak lill Sitt namns ära och till den förtryckta mensklighetens väl; men jag bör icke heller fördölja att jag äfven haft förhoppningsfulla blickar fästade på aktningsvärda och rättänkande menniskor, för framgången af denna sak.
Jag har väckt denna fråga, icke för att enl. min rättighet, hafva endast utsagt min mening och 302 Den 19 December. sålunda blott uttalat en mer eller mindre mogen theori, — utan — emedan jag aldrig kan nöja mig med theoder utan att komma lill praktisk verklighet då det gäller kärleken till medåterlösta bröder, så bar jag velat uttala en sanning som är äldre än hela vårt statsskick, ja äldre än verlden, för att verkligen vinna syjnpathier och förenade krafter att en gång äfven i Sverige med Guds nåd realisera denna mensklighetens högsta idée.
Som denna fråga och frågor i allmänhet, för så vidt de röra andeliga ting, ofta äro främmande och tyvärr! om icke förhatliga, åtminstone mindre välkomna för, uti andra ärender väl bevandrade män, så kunde jag, med ett menskligt öga betraktadt, blifva frestad alt upgifva hoppet om någon framgång.
Jag vet dock att rättänkande män, då de höra en sanning, om ock i de svagaste drag uttalad, icke kunna underlåta att deråt låna sitt öra och gifva sanningen sin hyllning om den ock ligger aldrig så förborgad uti menskliga argumentationernes omhölje.
Ar det en sanning att Gud icke tvingar någon menniska in i Sitt rike — är det en sanning att hvar och en menniska måste sjelf på den yttersta dagen svara för sin tro, sina handlingar
OGh att icke några lagstiftare eller något samhälls-öfverhufvud, vore de än aldrig så goda, kunna stå fram och svara för menniskan i det ögonblick då det gäller evig salighet eller evig fördömelse.
Ar det en sanning hvad Gud säger sjelf: ”att Hans ord är fritt och icke bundet”.
Ar det slutligen en sanning att inga andra än skrymtare och munchristna kunna tvingas att bekänna och antaga för rätt hvad de mot bättre vetande icke kunna tro, — då måste samvetsfriheten vara ett ämne som framför andra är värdt att utaf rättsinnige män försvaras.
Då torde detta ämne kunna upmana menniskokärleken till verksamt deltagande för dem som heldre lemna sin frihet, vore det ock sitt lif, än den trosöfvertygelse de fattat, kunnande icke hålla sitt hjerta och sitt samvete falt om ock för de bästa jordiska fördelar.
I Herrans Jesu namn upmanar jag hvar och en som af Gud är begåfvad med egenskaper att kunna försvara en rättvis sak, att icke låta sina vapen hvila, utan draga ut i striden under den Allsmägtiges segerrika banér.
Det religiösa tillståndet i Sverige har länge gifvit anledning till bekymmer hos dem, som behjerta sina medmenniskors tillstånd.
Religiösa rörelser hafva länge oroat
Statskyrkan och varit föremål för åklagare och domaremaktens verksamhet.
En af de aktningsvärdaste och för sin fromhet allmänt vitsordad man har, för icke längesedan för en mindre divergence i läromeningarne, blifvit exilerad för att aldrig mera återse sitt fosterland och, utom de våldsamheter emot fredliga innevånare, som jag i min motion vidrört, fortfara ännu länsmän och kronobetjente att mot föräldrars vilja rycka deras barn med våld utur deras hus för att undergå tvångsdop, om det under dylika omständigheter rimligtvis kan kallas dop.
Ehuru förslag till Kyrkolag blifvit utarbetad och en komité tillsatt för utarbetande af en Handbok och Katheches, så är dock detta goda, efter mitt förmenande, endast halfva Den 19 I) ecember. 303 messyrer, ty folket, nemi. den delen derutaf, som med mera allvar omfatta christendomen, äro dermed icke tillfredsställda.
Med den kännedom jag har om dessa menniskor, synnerligast i det medlersta Sverige, der jag räknar många personliga bekantskaper, såväl som dem i aflägsnare delar af riket, är jag derom förvissad, att ingenting skall afhålla dem ifrån att uti samvetsoch trossaker lyda den upfattning af den Heliga Skrift som de, efter deras förmenande hafva i sina hjerton genom den Heliga Anda. R.
St:r må i all välmening och kärlek söka att stilla sinnena genom hvilka reformer i den kyrkliga författningen som helst, så gifva de sig icke tillfreds förr, än den samvetsfrihet blir dem tillerkänd som de, enl.
Guds ord och Symboliska böckerne anse sig ega, hvilket är: lii religionsöfning för hvarje denomination af den kristna bekännelsen, antingen han tillhör Statskyrkan eller ej.
Såsom jag i min motion haft äran nämna, är Sverige nu det enda protestantiska land i verlden som icke har samvetsfrihet.
Af allmänna tidningarne vet man att främmande trossamfund af den protestantiska bekännelsen tillskrifver Statsminister och Erkebiskop, med de mest bevekande föreställningar emot det betryckt som de, om deras eviga salighet nitälskande menniskor inom vårt land måste lida, men dessa ädle
Hrr kunna ju ingenting göra deråt så länge icke R.
St:r till de betrycktas fördel gifver_ sitt votum decisivum i saken.
Öfverallt der den nu yrkade samvetsfriheten eller religionsfriheten, hvilket är detsamma, blifvit medgifven, har denna ländt till det religiösa och sedliga lifvets förkofran.
Under denna frihets hägn har en vördnad för Sabbathen, en vördnad, en värma och ett deltagande för vår kristliga läras höga sanningar, en aktning för lagarne och för all laglikmätig mensklig skyldighet samt i förening härmed, en allmän förkofran, ett lugn och en fasthet inträdt, som af intet annat kan åvägabringas, än utaf ett fritt predikadt Guds ord.
Frihet är den lifsström, som genom forsar Skriftens heliga örtagårdar.
Frihet klappar inom den Gud sökande och älskande menniskans bröst, förmena henne icke, och hon skall göra dig godt och måhända draga dig med sig, genom Jesum Christinn försonad, in i himlen såsom bruden älskande och glädjedrucken till sin brudgums bröst.
Man fruktar för irrläror och villomeningar, väl! -— jag skulle göra så med och har allt skäl att vara fruktande under sakernas nuvar:de tillstånd af andelig försoffning, som är mycket värre enl. det bref Herren tillskrifvit oss genom Evangelisten Johannes: att den andeliga ”ljumheterin är honom mest förhatlig; — jag skulle, säger jag, vara fruktande i detta fall, om jag icke visste att Guds Son som lefver alltid och beder alltid för oss, trampat lögnens furste under Sina fotter.
Så länge ännu det finnes lefvande tungor och höjda händer upp till alla konungars Konungs thron, så vill jag icke i klenmodig otro frukta, att icke hjeltar skola upträda som rustade sig i trons sköld med andens svärd skola ännu föra Herrans krig på jorden. — .
Gif hjelten fri och du skall 304 Den 10 December. finna honom triumferande hafva vunnit seger, men hind hans svärd och du skall sörjande se hans undergång.
Jag har den äran att yrka remiss till vederbörligt
Utskott på min motion och att detta mitt anförande måtte få åtfölja.
Sedan härefter Hr Gr. o. Landtm., i anledn. af Frih. Creutz’s begäran, att hvad han nu yttrat till svar på Hr Thams anmärkmr måtte få åtfölja remissen till Utsk., fästat upmärksamliet derpå, att Hr Thams anmärkmr varit riktade mot en motion, sorn blifvit återtagen, och således ej komme att (ill Utsk. remitteras, yttrade Frih. Crentz:
Då jag återtog min motion, var det för att deruti vidtaga några rättelser, hvilket jag äfven gjort, men i sjelfva saken har jag ingen ändring gjort, utan den qvarstår ännu alltid densamma.
På denna grund trodde jag mig kunna till besvarande uptaga Hr Thams oeh Tersmedens yttranden, men om Hr Gr. o.
Landtm, anser dessa mina genmälen icke hafva bordt framkomma, tager jag dem tillbaka.
Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att hans mening blifvit af Frih.
Creutz missförstådd, om Frih:n trott att Hr Gr. o.
Landtm, ansett det afgifna svaret innefatta något olagligt, hvaremot Ilr Gr. o. Landtm, endast velat erinra, att ilr Thams anmärkmr icke komme att afgå till Utsk. och således ej heller svaret derpå borde dit remitteras. Hr Tham, C asp e r Wolrath:
Ehuru fruktande att trötta R. o. Ad. genom att ånyo uptaga denna fråga, ser jag mig likväl i dubbel måtto dertill upfordrad, dels derutaf att Frih. Creutz å nyo framlagt sin motion, fastän i något förändradt skick, dels derutaf att Baronen till besvarande uptagit några uttryck i det yttrande jag förra gången afgaf.j Religionen i och för sig anser jag vara Statens hjerta, och sådant hjertat är, sådan anser jag ock att Staten blifva; må derföre ingen undra derpå, att jag här offentligen begagnar detta bebelspråk: ”Bevara ditt hjerta, ty deruti är lifvet”.
Jag hade önskat och förmodat, att då man upträdde såsom en religionens försvarare, skulle man gifva noga akt på hvad man dervid talade.
Religionen är till sin innersta rot en förädlande kraft, som utgår ur hjertats djup, hon är den skönaste eld, som oragifver äfven den yttre formen med en kärlekens dager.
Jag vill erinra om hvad en stor författare sagt om kristendomen i dess början, alt hon var ”såsom en stod på det höga berget, sedd af alla, beundrad af alla”.
Sådan var hon vorden genom den inifrån förädlande kraften.
Detta hade Frih.
Creutz glömt första gången han väckte sin motion och jag hade önskat att han nu hade gifvit mera akt deruppå.
Då skulle icke sådana uttryck förefinnas, som dessa ord, hvilka ännu qvarstå: t. ex. ”dikta” som han nu säger om presterskapet, — han skulle då icke eller hafva kallat den Svenska kyrkan för ett Protestantiskt Påfvedöme; han Den 19 December.
305 han skulle icke, då han vidrör förhandlingarne vid Westerås Domkapitel, hafva klippt frågorna från svaren, utan låtit dem åtföljas.
När man lösrycker sådana frågor medgifver jag att de kunna synas löjliga, men jag vill nu uptaga en af de frågor Baronen nämnt; det är denna fråga: ”hvilken är Guds Son?” Icke må Frih.
Creutz tro sig kunna inbilla hvarken R. o. Ad. eller mig, att
Domkapitlet i Westerås kunnat framställa denna fråga till en obildad folkhop utan att det, af goda skäl och föregående undfångna svar, funnit sig dertill föranledt, och dessutom är denna fråga så beskaffad, att, om Baronen vill besöka mig, skall jag till honom framställa densamma och bevisa att ett enkelt och tydligt dogmatiskt svar derpå lätteligen kan deduceras ulan att blifva på något sätt löjligt.
Baronen talar vidare om de religions-rörelser, som genomgå tiden, men oförsigtigt uttrycker han icke bestämdt hvilka han dermed förstår, utan säger blott, att de äro den Helige Andes väckelser.
Det är mig omöjligt att fatta huru man kan kalla Erik Janssonismen eller Mormonismen, sådane de utvecklat sig, för den Helige Andes väckelse.
Utan att derföre fästa mig vidare vid dem vill jag nu vända mig till det ändamål, som motionen åsyftar.
Andamålet, säger Frih. Creutz, är samvetsfrihet, men jag har redan en gång förut ändrat detta ord till religionsfrihet.
Creutz vill genom detta ord öpna dörren äfven för judendom och hedendom.
Ingen må tro att jag är så barnslig, att jag skulle tro, det hedendomen ännu en gäng skulle kunna intränga i vårt fädernesland, men jag ber att få fästa upmärksamheten på ett drag, som för icke fyra år sedan timade i en Stat, som med oss är förenad genom vänskapens och förvandtskapets band, jag menar Danmark.
Knapt voro der portarne öpnade för religionsfriheten, än jag läste uti ett af de liberala tidningsbladen, att en kristen hade afsvurit sin tro för att antaga judendomen.
Jag frågade mig dä sjelf, hvad som kunde vara orsaken till detta, men jag fann icke svaret i första hand.
Jag frågade då en Dansk af mina vänner, som nu besökte Sverige, och han svarade nedslagen: ”icke var det tro”.
Detta är blott ett enda exempel, men jag hemställer till Frih.
Creutz, om nu motionen ginge igenom och dylika affall ifrån kyrkan timade inom Sveriges Iandamären, hvad vore då Frih.
Creutz lik, hvad vore vi like?
Jag skulle vilja likna Frih. Creutz vid den Judas, som med kyssande förrådde sin Mästare, och oss vid den Pilativakt, som följde honom i spåren.
Hvad är väl ändamålet med Frih.
Creutz’s motion?
Sannolikt svarar han, att det är ett förbättradt religionslif inom fäderneslandet, men jag får då hemställa, om väl ett bättre lif inträder genom förordande af ”det går an” äktenskapet.
Vi behöfva blott gå ut på gatorne för att finna spåren af det ”går an” lif, som här företer sig i hela sin uselhet.
Hafva vi rättighet att tillstädja menniskor att öfverlemna sig åt ett sådant lif, sora undergräfver samhället i dess innersta grund, och hvars följder förr eller sednare medförer en förbannelse öfver detta slägte.
Dessutom må I H. '20 306
Den 19 December. jag ytterligare fråga motionären om han verkligen tror att kristendomen behöfver låna sådane vapen och medel för att bereda sin framgång?
För min del har jag aldrig kunnat läsa om huru hedendomen fallit till fota för några få Apostlar, de der icke egde annat svärd än det uppenbarade ordet, utan att jag blifvit hänförd till mitt inre och känt mig upfordrad att tacka och lofva.
Det är Evangelii sanning och kraft, som skall betvinga hedendomen inom våra landamären; hjelper icke den, sä hjelper det icke eller att insläppa andra sekter, som störa friden både i raenniskornas hjertan och Staten; men det ord, som är mäktigt äfven till fästens nedrifvande, torde ännu ega tillräcklig kraft att betvinga hedendomen inom oss, och utur den framkalla ett nytt lif, ty det är Guds ord.
Baron Creutz har, såsom jag förmenar, (jag törs icke säga det med bestämda ord) likväl mindre åsyftat religionsfrihet, än conventikelfrihet; jag sluter dertill af Frih. Raabs motion, som väcktes i sista plenum, i hvilken han förklarade, att hans motion var föranledd af Baron Crentz’s och vore att anse såsom blott ena hälften af densamma.
Helt nyss har Baron Creutz förklarat, att jag icke känner Conventikelplakalet.
Jag önskade att
Baronen förstod det likaväl som jag känner dess innehåll.
Jag känner ganska väl, att slutet af detta plakat med straff belägger dobbel och spel om Söndagarne, men jag hemställer till Baronen sjelf, om man väl derföre att den ena delen af en författning icke efterlefves, äfven bör uraktlåta att efterlefva den andra?
jag för min del har sä mycket kristligt sinne, att jag önskar det både den förra och den sednare delen måtte efterlefvas.
Häraf må man dock icke tro att jag är sä fästad vid Conventikelplakatet att jag anser det vara ett fullkomligt mästervärk, tvärtom har jag klagat deröfver, att det till sina straffbestämmelser är opraktiskt, hvarföre jag äfven önskar att denna del af plakatet måtte blifva ändrad.
För min del älskar jag en stilla kristendom, som går fram genom den inneboende kärlek, som Guds anda verkar hos menniskan, och jag rår icke för att jag ej älskar läseriet.
Det må linnas många meningar under detta ord ”läseri”, men jag kan blott fatta en enda mening deri, ty all sann tro kallar jag kristendom, och allt hvad i mera eller mindre måtto skiljer sig frän ordets sanna upfatlniug, kallar jag läseri.
Frågar man mig, hvarföre jag ej älskar läsarne, sä kan jag nu genast säga ett skäl derför, ehuru många finnas, och det är att läsarne sjelfve sätta en större ära uti att heta läsare än att heta kristna.
Redan det utvisar en fond af andligt högmod.
Jag ber att för R. o. Ad. få framställa 2:ne taflor ur lifvet: den ena föreställer en Jesuit, som på knä med radbandet i sin ena hand läser sitt pater noster framför en döendes bädd under det han med andra handen stjäl en börs, som ligger på bordet; den andra scenen är en läsare, som står vid sin välgörares dödsbädd, öfver honom uttalande förbannelser, och knappt har denne lagt sina ögon tillhopa, förr än läsaren bryter upp pulpeten och stjäl sin skuldsedel till den gamle.
Skilnaden mellan dessa taflor är den, att förra scenen timade för flere hundrade år tillbaka, Den 19 December.
307 utom fäderneslandets gränsor, och den andra här hemma på 1850:talet.
För att fullfölja denna tafla, ber jag att få framställa något, som handl mig sjelf.
För icke länge sedan blef jag kallad till ett hem, der en 16 års gosse stod och förbannade sina föräldrar.
Desse, långt ifrån att vara lastfulle, voro fromme hjertlige kristne, men de förbjödo sonen att bevista de conventiklar, som hällas i strid mot gällande författningar.
För att än vidare fullfölja taflan, kunde jag härfvisa Frih.
Creutz till ett äktenskap, der hustrun under religionens täckmantel blifvit röfvad från sin makes hjerta.
Jag hemställer till R. o. Ad., kan jag, då jag dagligen står i midten af sådana scener, kan jag väl då älska läseriet? jag anser mig böra med Evangelisk kärlek förfölja detsamma, och då jag sätter orden Evangelisk kärlek före ordet förfölja, anser jag mig icke behöfva blygas derföre.
Creutz har, till svar på en min anmärkn., yttrat de betydelsefulla orden, att jag skulle sagt, att han trampade lagarne under sina fötter och satte en ära deruti.
Jag kan icke erinra mig att jag med dessa ord hänsyftade på Baronen.
Jag talade blott om läserier i allmänhet då det nätt höjden af sitt andliga högmod, att det trampar lagarne under sina fötter, då det icke efterlefver Conventikelplakatet, ty jag är nog barnslig och nog enfaldig att verkligen anse detta för en lagöfverträdelse.
Jag har äfven blifvit antastad för ett bibelspråk som jag begagnat: ”Gifver Gudi hvad Gudi tillhörer och kejsaren hvad kejsaren tillhörer”.
Jag tror icke att jag begagnade detta uttryck i deh mening som Baronen framstält.
Jag är van vid att både så lära, och med Guds hjelp skall jag äfven bjuda till att så lefva, att allt härflyter från en lefvande tro; ty är tron icke lefvande, så äro kärlek, dygd och goda gerningar blott ett sken, hvilket jag hoppas aldrig måtte finnas eller blifva sedt hos mig.
Hvad åter beträffar det andra af Baronen anförda bibelspråket, sä anser jag mig icke behöfva svara något derpå, ty äfven för detta språk lade jag tron till grundval.
I min tanka bör ingen annan grund för en menniskas handlingssätt linnas, än tron på Gud och den Han sändt häfver, och jag hoppas att Baronen medgifver, att hvarest denna tro finnes, der finnes ock ödmjukhet.
Jag medgifver att jag beskylt
Baronen för andligt högmod, men min mening var icke att med detta ord antasta Baronens heder och ära på något sätt; jag menade icke något annat än att motionen snarare syntes härleda sig från andligt högmod än från Evangelisk kärlek.
Baron Creutz har redan en gång af en värd och aktad ledamot af detta Stånd blifvit anmodad att återtaga sin motion, och, ehuru det kan synas förmätet af mig, beder jag dock ännu en gång ur hjertats djup, Baronen att återtaga densamma för alltid.
Jag beder icke derom, derföre att jag tror att den sak Baronen förfäktar kan i den drägt den är framstäld, genomdrifvas, utan jag beder derom för Baronens egen skuld, ty jag är öfvertygad derom att Baronens hjerta är helt annorlunda än det genom motionen visar sig.
Jag är icke rätt säker huruvida motionen, sådan den är, 20 * 308 Den 19 Deqeniber. kan remitteras, men detta tillhör icke mig utan Hr Gr. o. Landtm, att afgöra.
Visserligen icke enl. bokstafvens lydelse men efter andan af Reg.F. tror jag att denna motion hade bordt väckas i Const.Utsk.
Jag behöfver nemi. blott slå upp 2 § Reg.F. så står der: ”Konungen skall alltid vara af den rena Evangeliska läran, sådan som den uti den oförändrade Augsburgiska bekännelsen samt Upsala mötes beslut af 1593 antagen och förklarad är”.
Genom en fullkomligt fri religionsöfning skulle det lättligen kunna hända att Konungen ensam tillhörde Lutherska läran och alla öfrige medborgare en annan.
Vidare ser jag uti åtskilliga andra §§ i Grundlagen att rättigheten att bevista Riksdagarne är förbehållen Lutheraner och Reformerte.
Om vi nu antaga att Lutheraner och Reformerte uphörde att finnas inom Sverige, hvem skulle då utöfva Representant-kallet?
Detta tillhör dock icke mig, utan Gr. o. Landtm, att bedöma, och jag får nu blott förnya min begäran till Frih.
Creutz, att han både för sin egen och den religions skuld, han så varmt velat försvara, ville återtaga sin motion.
Flere ledamöter yttrade härtill bifall. H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, Carl Axel:
Efter den segrande vederläggning, som af den siste talaren blifvit företedd, vore det förmätet af mig såsom lekman att vilja något tillägga, men den tro, i hvilken jag blifvit npfödd och som jag mångfalldiga gånger med ed besvurit kan jag icke förmås att öfvergifva utaf blott lösliga framställningar om det andliga lif, som hos de s. k. läsarne skulle förefinnas.
Huruvida denna benämning är på Frih.
Creutz tillämplig tillhör icke mig att afgöra.
Så vidt jag kunnat upfatta Frih:ns yttrande synes det mig vittna om en from och lefvande kristendom, ehuru han torde hafva misstagit sig om bästa medlet att densamma befordra.
Vanligen säga de, som affalla från de rådande religionsdogmerna, att de äro af andan dertill drifne.
Det blir dem en samvetssak att åtlyda detta andans kraf, och det är icke sällspordt att se martyrer för denna lära, ty kristendomens historia är upfyld af martyrer.
Men bland desse män, som regeras af andan och låta sig deraf leda, finna vi många olika arter, och alla bekänna icke denna religion, sådan den af Frih. Creutz blifvit framställd.