Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En politisk förbrytare, sorn blifvit dömd till två års fängelse, skulle väl fortfarande få undergå sitt straff uti ungefär samma slags ensamhets-fängelse, som hittills för sådane förbrytare varit begagnadt, men en annan, som blifvit dömd på tre år, skulle ovilkorligen försändas till något gemensamhets-fängelse, för att sammanföras med andra brottslingar, och således gå miste om det afskiljande från dem, som för en person i den samhälls-stä! 1 tving sådana förbrytare vanligen innehafva, måste såsom en betydlig förmån anses.
Jag kan icke, för min del, biträda en mening, som leder till sådan inkonseqvens, och tror icke, att lagförslaget, som i samråd med sakkunniga personer blifvit upgjordt, och jemväl undergått behörig granskning i Högsta Domstolen, skulle vinna på en förändring i den syftning här blifvit yrkad, hvadan jag, med bestridande af återremiss, anhåller att Utsk-.s Betänk, måtte blifva bifallet.
Hr StatsBådet. m. m.
Nils Fredrik Wallenstéen hade ankommit samt, A K. M:s höga vägnar, aflemnat 1.2
Dess Nåd. Propos:r och 1 Dess Nåd.
Skrifvelse till E. 8t:r, anförde:
Till en början torde det tillåtas mig att för B. o. Ad. upliisa några punkter ur förslaget.
Den 1 :sta § lyder sålunda: »Den, som till straffarbete pä två år eller kortare tid dömd är, skall, der så slie lian, under strafftiden hållas i enrum eller s. k. cell.» »Förordnar Konungen, att någon, i st. f. annat ådömdt straff, må under viss tid undergå fängelse i cell, galle ock i afs. å sådan fånge hvad i 2 § 2 mom. föreskrifvet är, der ej Konungen annorlunda bestämmer.» 5 § stadgar, att »Fängelse å fästning eller tukthus utan arbete, äfvensom enkelt fängelse, med eller utan arbete, skall ock, ehvad straffet blifvit omedelbart för brott eller såsom förvandliugsstraff, i st. f’. ädömda böter, ålagdt, på sådant sätt verkställas, att fången, så vidi ske kan, förvaras i särskildt rum, skiljd från andra fångar.» Genom denna lag komrne uppenbarligen att åt verkställande makten öfverlemnas, att elter godtfinnande' utbyta de af domstolarne fastställda fängelsestraffen mot det af lagen förut okända straffet »ensamhetsfängelse.»
Hvem vore det väl, som skulle bedöma när utbytet kunde och således borde ske, om icke just verkställande maktens organer?
At dessa högre eller Den 17 Juni f. m. lägre — mari får icke ens veta hvilka, skulle högtidligen updragas rättigheten att, sedan Rikets domstolar lagligen ådömdt en förbrytare ett visst fängelsestraff, förvandla detta straff till ett annat eller befordra det förra till verkställighet, allt efter som omständigheterna i hvarje särskildt fall gåfve anledn. till det ena eller det andra förfarandet.
Ar den lag, som tillstädjer sådant, rättvis?
Kan det vara statsklokt att godkänna den?
Den som nekande besvarar dessa frågor, bör dermed jemväl hafva ovilkorligen bestämt sitt votum.
Utan afs. bör icke heller lemnäs, att, genom införandet af den nya straffarten med sina jemförelse- eller förvandlings grunder, förökas den redan allt för stora oredan i vårt nuv:de straffsystem, om det ännu ens kan kallas ett system.
Denna oreda torde, om den föreslagna lagen godkännes, slutligen tvinga R.
St:r att antaga första straffsystem, som framlägges, vare sig hvilket som helst.
Huru ytterst svårt det varit att finna något talande skäl för denna lag, kan man sluta sig till af Utslcs knapphändiga motivering, i anledn. af hvilken jag för öfrigt tillåter mig att erinra, det ensamhets-fängelsets lämplighet såsom straff icke ännu kan anses afgjord, utan tvertom är ganska omtvistad, i synnerhet i fråga om så lång strafftid, som ett och ett halft år, hvilket skulle svara mot två års straff-arbete.
Dessutom har Utsk. icke åstadkommit den ringaste utredning om i hvad mån det blir möjligt att tillämpa det nya straffet.
Utsk. inskränker sig till att säga R.
St:r, att »efter de uplysningar Utsk. inhemtat, något hinder numera icke lärer under vanliga förhållanden möta för grundsatsens tillämpning i allmänhet.»
Jag hemställer, om denna utredning kan anses såsom tillfredsställande.
För min del skulle jag helst vilja anhålla orri ett enkelt utslag å Betänk.: men då jag icke tror mig för tillfället kunna vinna något understöd för denna min mening, förenar jag mig med dem, som yrkat återremiss.
I anledn. af hvad Hr Carleson anfört, anhåller jag- att få nämna, att sedan åren 184 6 och 184 7, då de första cellfängelserna i Riket blefvo färdiga, hafva dessa frågor, hvilka Hr Carleson anser nya och oafgjorda, förekommit.
Redan vid det första cellfängelsets öpnande upstod naturligtvis den skilnaden, att t. ex. en fånge, sorn blifvit dömd till 14 dagars fängelse, fick sitta dessa 14 dagar i cell uti det ena länet, då deremot en dylik fånge i ett annat län, som ej hade cellfängelse, undergick straffet i gemensamhets-fängelse.
På samma sätt har det äfven tillgått med ransaknings-, vatten- och bröd- samt äfven st raff-fångar, hvilka understundom genom K.
M:s nåd fått tillstånd att inom kronohäkte utslå det straff, som blifvit dem ålagdt att aftjena å straff-arbets-fängelse.
Slutligen har äfven lagstiftningen beträdt samma bana genom K.
Förordmn den 4 Maj 1855, rörande vissa förändringar i ansvaret för stöld m. m., der den principen uttalas, att straff-arbets fångar inom en viss kategori skola hållas i kronohäkten; och då de flesta dylika häkten äro cellfängelser, upkommer den följd, att nämnde straff-fångar i allmänhet komma att förvaras i cell.
Jag tror således, att systemet i verkligheten redan länge vunnit tillämpning i vårt land, och jag tillstyrker på det högsta, att man nu begagnar
Den 17 Juni f. m. 317 tillfället att vidare utveckla detsamma, särdeles då man derigenom kan i möjligaste måtto förekomma sådana beklagliga företeelser, som att till ett eller två års straff-arbete dömda fångar måste, utan afs. derå, om de för första gången äro häktade och måhända ieke ens blifvit beredda till sin första nattvardsgång, skickas till gemensamhets-fängelserna och der ty värr icke sällan gå förderfvet till mötes.
Det vore mycket att beklaga om man, sedan högst betydliga summor blifvit och blifva använda för cellfängelserna, hvarmed numera de flesta af Rikets län äro försedda, och då dessa fängelser åtminstone f. n., i följd af ett väsendtligt förmiuskadt antal af ransaknings-fångar och sådana som äro häktade för att tind ergå förvandlingsstraff, lemna utrymme för ett stort antal st raff-fån gar, icke skulle vilja tillgodogöra sig den särdeles moraliska men äfven administrativa vinst, som deraf kan skördas.
Att lagen försigtigt vis innehåller såsom vilkor för dess tillämpning, det utrymmet sådant medgifver, är nödvändigt, ty då cellfängelserna företrädesvis äro afsedda, och fortfarande böra vara det, för ransaknings-fångar, så måste ett tilläfventyrs ökadt fång-antal medföra den följd, att cellfängelserna icke lemna det erfoiderliga utrymmet för ifrågav:de straff-fångar.
Jag uttalar endast såsom en sannolik förhoppning, att cellfängelserna, när de blifva färdiga i de återstående länen, skola lemna utrymme för alla dessa fångar; hvarom icke, lärer efter omständigheterna en del straff-fångar så behandlas såsom hittills; men nedslående vore det om man, för en blott eventualitets skull, förnekade sig alla de stora fördelar, som genom den föreslagna lagen kunna beredas åt menskligheten och samhället, och jag förnyar derföre min anhållan om bifall till Betänk.
Man behöfver blott genomläsa K. M:s Propos. för att se, att den är afgifven i humanitetens intresse, och att den afser att åstadkomma en förbättring i det till en viss grad förbistrade tillstånd, som hittills egt rum med afs. på fångstyrelsen.
Den, som i det afs. stannat i något tvifvelsmål, har, enligt min tanke, kunnat öfvertyga sfg genom det utförliga tal, hvari H. Ex. Hr Gunther utvecklat motiverna till den K.
Detta oaktadt bekänner jag likväl, att det, enl. min tanke, icke skulle skada om Betänk., på grund af dervid gjorda anmärkmr, återremitterades, om man erkänner den betydande inverkan på en mängd menniskors tillstånd, som måste utöfvas af en lag, hvars tillämpning, på sätt en talare redan anmärkt, i hufvudsaklig mån måste öfverlämnäs åt den verkställande maktens organer, och till en viss grad till de lägre deribland.
Jag kan icke undertrycka följande erinran, ehuru den ännu är något impopulär.
Den strider, jag medgifver det, nog mycket mot de allmänt rådande begreppen; men jag tror att det kommer en tid, då den skall tagas mera i betraktande.
Denna erinran består deruti, att, såsom man vet, straffen för brott emot eganderätten i sjelfva verket blifvit betydligt skärpta i materielt afs., i sammanhang med kyrkopliktens borttagande, genom dess ersättande med ett betydligt längre fängelsestraff, vid hvars ådömande en stor latitud ock blifvit lemnad åt domaren.
Straffet har äfven, enligt 348 Den 17 Jnnl f. mt min tanke, blifvit skärpt derigenom att vår lag har allt för få gradationer i ansvaren för de olika slagen af tjufnadsbrott; och tager man i betraktande de moraliska orsaker, som dertill kunna vara medverkande, så skall, enligt min öfvertygelse, den tid komma då man finner, att lagstiftningen i många fall emot dessa förbrytelser varit allt för hårdhändt.
Jag vill blott erinra om de fall af detta slag, der den brottslige kan vara en mycket nödställd person och der man för öfrigt kan tillämpa den bekanta sagen, att »tillfället gör tjufven», då ett oöfverlagdt begär, utan tanke på följderna, förorsakar tillegnandet af annans egendom, hvilken jemförelsevis kan vara af obetydligt värde, men brottet straffas likväl med förlust af frihet under längre tid, kanske under ett heltår.
Jag tror att straffet der är större än brottet.
Men jag nprepar att jag sjelf anser denna anmärkn. i närv:de ögonblick vara impopulär, emedan det tillhört de juridiska begreppen snart sagdt öfver hela Europa under detta århundrade, att straffen för egendomsbrott icke kunnat nog hardt skärpas.
Hos oss har delta straff varit utomordentligt hårdt i jemförelse med straffen för brott mot person.
Till följd häraf tror jag det icke skada att Utsk. får tillfälle gölia en kontra-propos , som upfyller det vackra ändamål K.
M. och dess rådgifvare afsedt, men som tillika mera svarar mot ändamålet af en noggrannare lagstiftning.
Dessutom ber jag att få påpeka ett par §§ ang-.de de fångar, som dömas till enkelt fängelse, antingen omedelbart för brott eller i st. f. ådömda böter.
Om dessa står der: fångens maka, föräldrar, barn eller syskon må honom i fängelset besöka; likväl skall anmälan derom förut ske hos fängelsets styresman.
Men med afs. på fångarnes rättighet att brefvexla med utanför fängelset varande personer, heter det: »att han icke må utan lof af fängelsets styresman emottaga eller afsända bref.»
Att denna rättighet icke beviljas i allmänhet, utan att den skall beviljas särskildt för hvarje bref tinnes af efterföljande mening: dock att, der brefvet rörer enskilda angelägenheter, sådant lof ej vägras må, sä framt brefvet ej finnes innehålla något hvaraf ordningen eller säkerheten inom fängelset kan äfventyras.»
Det är klart att om denna g bifälles, så skola de underordnade verkställarne af lagen anse sig ovilkorligt förpligtade att neka en person, som sitter på förvandling derföre att han saknar tillgång till böter, att korrespondera såvida lian icke har tillstånd dertill af fängelsets styresman, hvilken, om han är borta, naturligtvis icke kan gifva detta tillstånd.
Om således denne fånge, som i öfrigt åtnjuter den strafflindring som lagen medgifver, har råd att bestå sig större beqvämligheter, sä skulle han icke hafva rättighet att mottaga ett enda bref ulan anmälan hos styresmannen.
Detta skulle jag önska få ändradt så, att fångens maka, föräldrar, barn eller syskon alltid finge besöka honom i fängelset, och att lian må äga rätt att mottaga och afsända bref, såvida brefven ej fiunes innehålla något, hvaraf ordningen eller säkerheten inom fängelset kan äfventyras.
Vidare må det tillåtas anmärka, att det synes som om de, hvilka föreslagit lagen, sjelfva sväfvat i en viss osäkerhet om huru de skulle förstå »enskildt fängelse»; ty i första §:n står: »Den, som till straffarbete på två år eller kortare tid Den 17 Juni f. m. 349 dömd är, skall, der så ske kan, under strafftiden liållas i enrum eller så kallad cell.»
Men man vet, att man under begreppet »cell» vanligen förstår ett särskildt system af behandling som en person blir underkastad.
I 5:te g:n står icke nämnt hvarken om ensamhets-fängelse eller cell, utan der står att fången, såvidt ske kan, skall förvaras i särskildt rum, skiljd från andra fångar.
Det synes således, och man kari icke annat än hålla höga vederbörande räkning derför, att de i rnensklighetens intresse velat etablera en skiljaktighet mellan detta fall och hvad som finnes stadgadt i lista §:n.
Men jag tror att det vore önskligt, derest det vore möjligt, att få detta genom lag något närmare detaljeradt, och ehuru jag icke egentligen nr hemmastadd i dessa ämnen har jag dock, med allt skyldigt erkännande af det goda och menniskoälskande syftemålet i K. M:s Propos., icke ansett det kunna vara komprometterande eller skadligt, om denna fråga blir närmare öfverlagd af Utsk.
Pir Carleson:
Om jag rätt upfattade Hr Stråles yttrande, så ansåg han att fängelsernes beskaffenhet redan medgifva en allmän tillämpning af den nya straff arten i stället för dem, hvilka af den förra skola suppleras, och att det således icke skulle kunna hända, att af två för en stöld till 2 års straffarbete dömde personer, den ene underkastades 1-J års ensamhetsfängelse, och den andre 2 års straffarbete; eller att i det fängelse der en fånge vid årets början underginge cell-fängelse, han eller annan fånge kunde mot årets slut, i anseende till mängden af då i häktet förvarade ransakningsfångar, blifva för enahanda förbrytelse underkastad olika påföljd och behandling.
Jag anhåller, att Hr Stråle behagade uplysa, om det är hans mening att taga på sitt ansvar, det en sådan olägenhet som jag autydt, icke kan inträffa, om den ifrågavide lagen antages.
Då man påminner sig med hvilket intresse K. St:r, för icke lång tid tillbaka, omfattade frågan om cellfängelser, förefaller det besynnerligt, att man nu gör svårigheter emot antagande af en lag, som åsyftar att bringa ordning och reda i dessa förhållanden, ty såsom ställningen f. n. är, råder icke något system i afs. å tillämpningen af fängelsestraffen.
De anmärkmr, som mot denna lag blifvit gjorda, hafva dels gällt frågan om sjelfva fängelsestraffets beskaffenhet, och dels att tiden för längsta enkelt fängelse icke blifvit bestämd.
Hvad den första anmärkn. beträffar, har man såsom en brist och oegentlighet i förslaget påpekat och synnerligen fästat sig vid 3:dje mom.
Offe g:n.
Den lyder som följer: »Af andra än nu nämnde personer och dem som i 2:dra gms 2:dra mom. omförmälas, eger fången ej utan tillstånd emottaga besök.
Ej heller må han utan lof af fängelsets styresman emottaga eller afsända bref; dock att, der brefvet rörer enskilda angelägenheter, sådant lof ej vägras må, så framt brefvet ej finnes innehålla något, hvaraf ordningen eller säkerheten inom fängelset kan äfventyras.
» 350 Den 17 Juni f. m.
Man har ansett, att det borde vara fängelse-styresmannen förunnadt, att om bref innehåller enskilda angelägenheter, att på förhand öpna och undersöka skrifvelsens beskaffenhet.
Då meningen med den styresmannen lemuade pröfningsrätt, på sätt mom. tydligen utvisar, är att förekomma att icke genom brefvexling ordning och säkerhet inom fängelset må kunna äfventyras, men sådant icke kan ske, såvida icke hvarje bref på förhand pröfvas, och det ju dessutom icke är möjligt att. veta hvad ett bref innehåller förr än detsamma blifvit undersökt, ty på bref-aflemnarens eller fångens upgift kan man väl icke lita, synes denna anmärkn. vara i allo obefogad.
Vidare har man, såsom ett fel mot förslaget, anmärkt, att någon ovisshet skulle råda i afs. å hvad man egentligen menade med cell, och såsom stöd härför anfört, att i l:sta §:n talas om enrum eller s. k. cell, men i den 5:te om särskildt rum.
För min del kan jag icke Anna, att någon skillnad emellan dessa tvenne saker finnes.
Hvad åter beträffar den hufvudsakligaste anmärkn., eller den af Gr.
Sparre gjorda, att en tid borde vara bestämd, öfver hvilken enkelt fängelse icke finge räcka, så kan det väl vara möjligt att vid ett eller annat fall någon hårdhet vid tillämpningen kan upkomma; men jag hemställer om det kan vara möjligt att stifta en allmän lag, af den beskaffenhet som denna, vid hvilkens tillämpning ingen orättvisa kan komma att ega rum.
Sådant mäste afhjelpas genom serskilda föreskrifter, och synes till en stor del vara förebygdt genom 7:de §:n, som stadgar: »I fråga om hvad ytterligare i afs. å ensamhetsfångars vård, arbete och behandling skall iakttagas, samt hvad i öfrigt till ordning vid ensamhetsfängelse och tillsyn derå hörer, galle hvad derom redan är eller framdeles kan blifva föreskrifvet.»
Dessa föreskrifter kunna icke, enligt min öfvertygelse, komma att meddelas af den verkställande maktens lägre organer, såsom Hr Carleson uttryckt sig, och då tror jag icke heller, att någon våda skall upkomma.
I alla fall äro dessa små olägenheter af så ringa vigt, att de icke böra hindra antagandet af en lag, som är i högsta måtto nödvändig, och hvars tillämpning vore af största nytta.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, vågar jag tillstyrka E. o. Ad., att bifalla Utsk:s Betänk.
Med anledn. af Hr Carlesons yttrande har jag begärt ordet..
Jag kan visserligen icke ansvara derför, att ju icke en eller annan olägenhet kan inträffa efter antagandet af denna lag, särdeles som det är möjligt att cellfängelserna icke lemna erforderligt utrymme för de ifrågav:de straff-fångarne.
Jag yttrade endast, då jag förra gången hade ordet, att när samtliga Länen blifvit försedde med cellfängelser och om fångantalet icke ökas i någon större proportion än f. 11. är fallet, så antager jag att dessa fängelser blifva tillräckliga för att hålla nämnde straff-fångar i cell; men jag fästade jemväl upmärksamheten derpå, att ifrågav-.de lagförslag innebär en möjlighet att i större mån än hittills tillgodogöra sig förmånerne af cellfängelserne.
Om E. 0.
Ad. beviljar återremiss, Den 17 Juni f. m. 351 borde sådant väl ske för att vinna ett bestämdt ändamål; men de talare, som yrkat återremiss, Lafva alla haft olika mål i sigte och livar för sig yrkat ändring i skiljda §§ derförutan en talare med återremiss åsyftat afslag.
Medan jag nu har ordet torde mig tillåtas fästa Hr Hjertås upmärksamhet derpå att tjenstgörande föreståndare för ett fängelse icke något ögonblick bör kunna saknas, ty då den förnämligaste tjenstemannen är frånvide, inträder hans närmaste man o. s. v. Ej heller inser jag huruledes man skall kunna tillåta en fånge att skriftvexla, med mindre än att man först förvissat sig derom att brefven icke innehålla något mot ordningen eller säkerheten inom fängelset stridande.
Väl må fångar finnas häktade under sådana omständigheter t. ex. då frihetsstraff för kort tid är ådömdt, att någon skälig farhåga för rymning eller annan oordning icke bör ega rum, men man får härvid icke förbise möjligheten deraf att en sådan fånge, genom brefvexling eller annan gemenskap med personer utom häktet kan bereda annan för groft brott häktad fånge tillfälle att rymma.
Jag vågar således antaga, att man icke på allvar kan yrka derpå, att en fånge må utan upsigt hafva beröring med andra personer än fängelsets tjenstemän.
Emellertid, mine Hrr, om hvarje jemförelsevis liten meningsskiljaktighet hos en hvar af oss, som önska framgång åt lagförslaget i det hela, skulle efter hvars och ens individuella åsigter i fråga om förslagets detaljer söka göra sig gällande, så är det fara värdt, att man förlorar de stora och väsendtliga förmånerne som af förslagets antagande till lag kunnat vinnas.
Betänk, är bifallet af åtminstone ett Stånd och återremitteradt af ett annat.
Blir det nu äfven af B. o. Ad. återremitteradt, kan sådant lätt föranleda dertill, att någon meningsskiljaktighet gör sig gällande inom LagUtsk., utan att man på förhand kan antaga att en sådan förändring vinner RiksStåndens och slutligen K. M:s bifall.
Jag anser derföre bäst att antaga förslaget sådant det är, då man för visso kan säga, att fördelarne af detsamma äro mycket stora.
Jag slutar med hvad jag yttrat förut, nemi. att jag anser verkställigheten kunna så ordnas, att skälig anledn. saknas till klagan deröfver att fångar, dömde endast till frihetens förlust, ej åtnjuta afdrag å strafftiden.
Hr Carleson: I anledn. af Erih. af Ugglas’ yttrande utbeder jag mig att få i hans minne återkalla att äfven jag ifrågasatt huruvida våra kriminal-lagar numera kunna anses innehålla något straffsystem.
Genom den föreslagna lagen skulle likväl förhållandet i så måtto förvärras, i stället att förbättras, som de många redan befintliga slagen af fängelsestraff med särskilda förvandlingsgrunder skulle förökas med ännu ett nytt slag.
För Hr Frilnn sjelf torde jemväl blifva svårt att bestämdt upgifva huru vid förvandlingen till det nya straffet i verkligheten skulle komma att tillgå.
Måhända blefve det i yttersta hand en fängelsedirektör som afgjorde när en förbrytare borde undergå det ådömda straffet eller i stället underkastas ett annat.
Om ock lagstiftningen skulle medgifva att af domstolarne fastställde straff kunde af verkställande makten förvandlas till andra, borde väl åtminstone bestämmas ge - 3Ä2 De ii 17 Juni f. m. liom hvilken af dess organer en sådan åtgärd finge vidtagas, eller, med andra ord, det borde åtminstone upgifvas på hvem det finge bero att utbyta det lagligen ådömda straffet mot ett annat.
Bristen på föreskrift i detta hänseende är, såsom mig synes, icke det minst anmärkningsvärda vid ifrågav:de lagförslag.
Det är utan allt tvifvel att ifrågav:de förslag innebär en väsendtlig förändring i vårt straffsystem.
Sedan många år tillbaka har man varit sysselsatt med förberedelserna för denna förändring genom upbyggaudet af de många fängelser med celler, som numera iiro uplorda.
Det är nu fråga om att göra bruk af dessa arbeten, hvarföre det också är vigtigt att sjelfva grundprincipen för ensamhetsfängelset blir i den nu ifrågav:de lagen konseqvent genomförd.
Jag anser också detta vida vigtigare, än att lagen några månader förr eller sednare blifver antagen.
Genom en återremiss riskera vi ingenting annat än att lagen någon kort tid sednare blifver antagen, ty det är icke troligt att LagUtsk. nu afstyrker denna lag, då Utsk. för kort tid sedan tillstyrkt densamma.
Eusamhetsfängelset förändrar i väsendtlig mån karakteren af frihetsstraff.
Det försvårar delta straff ur alla de synpunkter ur hvilka man kan betrakta straffen, nemi. såsom försonande, varnande för andra och förbättrande, om jag nemi. äfven antager detta mom. såsom ingående i begreppet straff.
Ur alla dessa synpunkter verkar ensamhetsfängelset agraverande.
Man kan icke tänka sig ett hårdare straff än då fången öfverlemnas åt siir ånger, åt sina qval, åt sina dystra tankar, beröfvad sina umgängesvänner, sin familj, sina vanor.
Ur synpunkten af varnagel verkar denna dysta ensam het tillräckligt på inbillningen för att kunna afskräcka från brott.
Ur synpunkten af. förbättring är det naturligt att fången, lemnad i ensamhet åt sig sjelf med sina samvetsqval, skall lättare föras till ånger och besinning.
Men då ensamhetsfängelset således ur alla dessa synpunkter verkar till sitt ändamål, är det alldeles obehöfligt att qvarhålla fången i fängelset längre tid än med afs. å dessa ändamål för straffen är nödvändigt; och det är derföre man lagt så mycken vigt på att tiden vid ensamhetsfängelset förkortas.
Nu skall, enligt detta förslag, förkortning i strafftiden ske i fråga om straffarbete, men icke i fråga om fängelse i cell.
Man har sagt, att man vill medgifva fängelsefången en mängd fördelar; detta anser jag för min del icke riktigt, det vore stridande emot principen för ensamhetsfäiigelset.
Det är mycket bättre att öka intensiteten af straffet men förkorta tiden.
Man vinner derigenom i flerfaldigt afs.: det behöfves ett mindre antal celler att deri förvara tångarne; kostnaden för fångarnes underhåll blir mindre; de undanhållas) kortare tid från sitt yrke, samt hafva lättare att återtaga detta yrke, än om de på längre tid varit skiljda derifrån; och ändtligen återgifvas de snarare åt sin familj, för hvilken de ofta utgöra det enda stödet.