Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inne hos Grefvinnan talades – högt – häftigt af två röster – Grefvinnans den ena, dem andra var – måste vara Göstas.
För att ej höra det hennes öron icke ämnadt var, drog Fra Wahl sig längre tillbaka – när i det samma dörren till skrifrummet hastigt öppnas och Gösta störtar ut – förbi Frun – och försvinner.
Fru Wahls hjertklappning blef starkare.
Hon fick sätta sig en stund.
”Fy! att vara en sådan kruka!” skämde hon sedan ut sig sjelf, och steg upp för att gå till dörren.
Den öppnades åter.
Ringschöld syntes i den – något röd, men annars sig lik.
Vid åsynen af Fru Wahl steg hon åter ett par steg tillbaka – men sansade sig genast och sade: ”Du ämnade dig kanske in till mig; det var rätt aimabelt.”
Fru Wahl medgaf att så hennes mening vore, och båda Fruarna gingo in i skrifrummet.
Väl inkommen och hamnad i den lilla soffan derinne, hade Fru Wahl ingenting att säga, Grefvinnan icke heller och det uppkom en, som vår Fru tyckte, å hennes sida ganska tafatt tystnad.
Men ju mer hon tyckts sig böra tala, ju mindre lyckades henne att börja dermed.
Grefvinnan inledde slutligen samtalet med frågan: ”Mötte du Gösta?”
”Ja.”
”Den oförskämda gossen!”
Fru Wahl suckade.
Grefvinnan började ånyo – men mera nästan som för sig sjelf: ”Vill med våld öppna ens ögon för hvad man fast beslutit icke se.
– Liksom det icke redan vore nog att – att.” Grefvinnan tystnade åter.
Fru Wahl satt som på nålar.
Att tala för Gösta var tiden icke inne – För att ändå säga någonting, yttrade hon sig, i anledning af ett stort vackert porträtt af Grefve Ringschöld i detta rum, om Alfreds frappanta likhet med sin Fader.
”Ja, om Salig Ringschöld lefvat” – tog nu Grefvinnan i, fastän just icke till svar på Fru Wahls anmärkning – ”om han lefvat, så skulle han nu sett hvad tack vi fått af den der pojken, han nödvändigt måste taga upp i vårt hus.
Han kunde följt mina råd.
När Fadern och dens kräk ville åtaga sig barnet, bad jag
Ringschöld lemna det till dem – men det gick ej an med en så nära slägting!!..
Han skulle nu se hvad den oförskämda gossen tycker gå an – – – ” Grefvinnan hejdade sig hastigt.
Efter en stund återtog hon med förändrad ton: ”Min bästa Inga, det fägnar mig mycket att få vara så här ensam en gång med dig.
Jag har länge önskat det – Du har mycken pouvoir på Elin – och jag skulle blifva dig obeskrifligt förbunden, om du kunde förmå henne, att ej med så mycken motsträfvighet gå in på sin förlofning med min äldsta Brorson.”
”Min goda Elenor!”– utropade Fru Wahl sorgset och bleknade –”tänk icke på att gifta Elin.”
”Hvarföre icke?”
Elin var snart 16 år – tycktes snart ha öfvervunnit den svaghet hennes svåra sjukdom efterlemnat.
Elin var icke rik.
Magnus H. i alla afseenden ett godt parti.
Elin skulle blifva lycklig – kanske så mycket mer, som hon ej inträdde uti äkta ståndet med några dåraktiga sällhets illusioner.
”Tro mig,” – slutade Grefvinnan sitt långa tal om det verkligen tänkvärda i Elins bortgiftande – ”tro mig, för oss är lyckligare att som hustrur kunna älska våra män, än att som lättrogna flickor inbilla oss vara kära i våra Fästemän.” (Detta sednare utsades på ett sätt, så olika Grefvinnan Ringschölds vanliga, att Fru Wahl sedan alltid trodde, att Grefvinnan den gången talat om egen erfarenhet, och till sin ytterliga förvåning fick hon slutligen händelsevis veta, att Grefven och Grefvinnan Ringschöld verkligen hade gift sig par amour.)
Fru Wahl ”lät icke undervisa sig.”
På Grefvinnans alla anföranden svarade hon med sitt eviga:
”Ack, bästa Elenor! tänk icke på att gifta Elin,” och upprepade det ännu en gång, sedan Grefvinnan tystnat.
”Men hvarföre icke då?” frågade denna sent omsider nästan otåligt.
”Derföre att Elin – för det Gösta .... derföre att Elin ..” stammade Fru Wahl, lika brydd som om hon haft egna hjertans hemligheter att bekänna.
Grefvinnan drog upp sig och sade stolt: ”Kusin Inga är väl god och icke förblandar min dotters namn med ett så lågt och föraktligt, som den der gossens.”
”Jo, Kusin Eleonor, efter vi nu äro öfver den svåra inledningen, vill jag utan vidare omsvep säga att jag just är kommen hit, för att tala på en och samma gång om Elin och Gösta,” genmälte Frun ganska rak, och nästan något lifligt.
Grefvinnan hade aldrig förr sett sin Kusin Inga så kavat.
Det just höjde henne i Grefvinnans ögon.
Utan att svara satt hon, färdig att höra.
Fru Wahl teg en stund – sade derpå ömt och innerligt:
”Ack, bästa Eleonor, tänk icke på att gifta Elin.
Det är omöjligt att du icke ser hur det är med henne – Redan som barn lefde ju Elin blott i sin tillgifvenhet för Gösta – Hon är en Ängel – Hon vet din vilja – försöker att icke sätta sig emot – – men går under.”
”Redan som barn!
Barnsligheter.” –
”Ack nej, nej, – det är blott allt för allvarligt!” –
”Gå under!
Ingen går under i kärlek i våra tider.
Tro mig.”
”Gifve Gud jag kunde.
Men jag fruktar!!..
”Fruktar!” eftersade Grefvinnan och hennes röst darrade dervid något.
”Ja jag fruktar, att icke en gång det, som skulle för din dotter vara höjden af all sällhet, numera kunde qvarhålla henne på jorden” – sade nu Fru Wahl med tårar, som omöjligt längre ville låta qväfva sig.
Grefvinnan ryste till. ”Doktorerna säga ej så,” yttrade hon lågt.
”Doktorerna!
Den ende som förstår sig på Elin har ej på flera år sett henne!”
”Ja men ganska skickliga Doktorer hafva försäkrat, att Elin icke behöfde annat än lugn och sinnesro för att bli alldeles frisk.”
”Lugn och sinnesro!
Men hvarifrån hämta det till en ung varelse, som tärs af den djupaste, innerligaste känsla som någonsin varit, till en qvinna, som vet att den hon älskar är olycklig, att hon kunde trösta honom – men får icke!” ......
Grefvinnan Ringschöld var verkligen rörd.
Men att tänka sig Gösta såsom måg ...... nej, nej, hellre .....
Dessutom dog ju ingen af kärlek i desse tider – och i allra värsta fall kunde hon resa med Elin till varmare luftstrek .....
Dervid blef det.
Förgäfves utöste Fru Wahl hela sin vältalighet – Förgäfves bad hon Grefvinnan, då troligtvis ingenting mer kunde göras än att förljufva Elins sista dagar, åtminstone lösa det förfärliga tvång
Elin ålagt sig mot Gösta – Frun bad, gret, rörde upp sig sjelf, äfven stundtals Grefvinnan.
Slutet blef dock att ingen dog af kärlek i detta århundradet och föröfrigt kunde Grefvinnan resa med Elin till Italien, (dit Alfred ju dessutom nödvändigt ville.)
Angående hvad Fru Wahl kallade Elins tvång mot Gösta, så tjenade nu mera till ingenting att upphäfva det, sade Grefvinnan äfven, utan att vidare förklara sig.
Middagstimman slog under Fruarnes samtal.
Tämligen kallt skiljdes de från hvarandra.
I salongen satt redan Elin, något blekare än vanligt, men annars sig alldeles lik som i sednare tider.
Fru Wahl såg att Grefvinnans ögon ofta oroligt fästade sig på dottern, och ett par gånger tilltalade hon henne så vänligt, att Elin först icke trodde åt sig ämnade Moderns ord – men sedan, kunde man se att de gingo henne till hjertat.
Gösta syntes ej vid middagen.
Emot vanan frågade Grefvinnan ej efter honom.
Dagen gick förundransvärdt trögt.
Sedan Elin, tidigare än hon annars brukade, lagt sig till sängs, gick Fru Wahl, som ingen lust hade till någon vidare tête à tête med Grefvinnan, ut, som hon sade, för att promenera.
Promenaden ställdes till Göstas rum.
Dörren var läst.
Frun klappade på, nämnde sitt namn.
Och tyst derinne som om ingen fanns der.
Men Frun, som hade ovanligt goda öron, tyckte sig slutligen höra en penna gnissla mot papper, hvilket liksom lugnade henne något, ty förut kände hon, af Göstas uteblifvande just den dagen från middagen, sig besynnerligt beklämd .....
Skrifver han, är väl ingen fara med honom, tänkte hon nu och gick.
Nästa morgon, när Fru Wahl efter en mest sömnlös natt såg ut genom sitt fönster, träffades hon af den förändring
Naturen sen gårdagen syntes henne hafva undergått.
I går sommar – i dag höst.
Hvad mon förde den med sig?
Grefvinnan och Frun frukosterade ensamma den dagen.
Gifve Gud Gösta och Elin under dess lopp icke alls synts till i sällskapsrummen, tänkte Frun sedan ofta, men – längre fram på förmiddagen kom Elin verkligen i salongen ....
Äfven hon var betydligt förändrad sen i går .... orkade ej gå ut, och satte sig till något litet handarbete, och hennes Tante med sin stickstrumpa bredvid henne.
Efter att ha ställt i ordning för åtskilliga på denna samma dag och för en längre tid kommande gäster, intog Grefvinnan sin plats vid sybågen, och ganska tyst var det i rummet.
På en gång började Elin skifta färg.
Hvem då var i antågande – visste nu Fru Wahl, och ganska snart inträdde också Gösta, nästan hemsk att se på.
Vid Elins åsyn stadnade han – som villrådig – ett ögonblick, fortsatte derpå sin väg rakt bort till Grefvinnan och sade något till henne med låg röst.
”Nej, min kära Gösta, det är alldeles onödigt att gå ut i ett annat rum, för att önska Er all möjlig lycka och rätt mycket beklaga, det Ni funnit för godt att bryta det löfte jag gifvit min Sali Man, Er välgörare” .... svarade Grefvinnan helt högt och utan att se upp från sybågen.
Lemnande Grefvinnan en dryg pappersrulle, bugade Gösta sig djupt och aflägsnade sig.
Redan borta i dörren vände han hastigt om, gick till Elin som ännu satt i deras gamla vrå, fattade hennes hand och sade doft: ”Gud välsigne dig, min Elin.”
Elin reste sig medvetslöst – som för att följa Gösta – I detsamma hade hon, förlorande sansningen, sjunkit till golfvet, om Gösta ej kastat armarna omkring henne, och tryckt henne till sitt bröst.
Grefvinnan Ringschöld reste sig häftigt.
Vagnar hördes nu rulla på gården.
Gästerna kommo förr än de väntades.
Grefvinnan måste ut att emottaga dem.
”Förskona oss för några Theaterscener!” sade hon i det hon skyndade ur rummet.
Gösta bar
Elin till hennes rum.
Hon var länge afdånad, och på knä bredvid henne låg Gösta och sade nu mycket – mycket, men när Elin började röra sig, tystnade han och drog sig något tillbaka.
Vaknad ur sin djupa sanslöshet, såg Elin sig förundrad omkring.
Hennes blick föll på Gösta. ”Du, här!” sade hon gladt.
”Jag trodde jag ej mer skulle få se dig härnere.”
Detta var första gången Fru Wahl (som enligt Gertruds försäkran fick hela uppträdet till lifs) hörde Elin tala om sin död.
Elin såg nu länge på Gösta.
Ack hvad han förändrat sig, sedan Elin sist såg så på honom!
”Gösta!” sade hon slutligen.
”Du med är sjuk Men blif frisk.
Elin, kan gerna vänta på dig.”
Gösta svarade ej.
”Jag vet icke” – återtog Elin – ”hvart du går, men Gud är öfverallt, och Gösta vänder sig ej ifrån honom.”
Gösta stod till hälften bortvänd från Elin.
Man kunde se huru han var qvald.
Elin såg åter på honom – bleknade och ropade honom fram till sig.
Gösta gick bort till Elin.
”Gösta, min Gösta, säg att Gud är god!” bad hon ängsligt.
Öfver Göstas sköna, tärda anletsdrag flög ett bittert leende, vanställande dem.
Elin satte sig hastigt upp på sin bädd – knäppande ihop händerna, sade hon allt ängsligare: ”Skall du nu för första gången neka din Elin något!
Gösta, min Gösta, säg att Gud är god!
Elin behöfver höra det af dig.”
Den förfärliga spänningen i Göstas väsen gaf något vika – Han ville taga en af Elins knäppta händer emellan sina – men Elin höll dem hårdare ihop, sade allt ifrigare : ”Gösta min Gösta, säg att Gud är god!”
”Ja Gud är god!” sade ändtligen Gösta, ”men jag” ....
”Du är min Gösta,” afbröt honom Elin, sjunkande utmattad åter ned på bädden.
Steg hördes i trappan ...
Grefvinnans ....
Gösta fattade Elins matt mot sängkanten nedhängande hand, tryckte den till sina läppar och störtade ut.
När Gösta försvunnit ur Elins åsyn, hviskade hon:
”Nu kan Elin dö”– men var så lugn att hennes inkommande
Mor, efter att en stund ha sett på henne, frågade om hon ej ville gå ner till de främmande, der särdeles ett par unga flickor mycket längtade efter henne.
Elin bad att få vänta dermed tills eftermiddagen.
Nu kände hon sig trött och sömnig.
Sedan Modern lemnat henne, somnade hon verkligen.
Fru Wahl stadnade hos sin sofvande älskling och kunde nu – åtminstone gifva fritt lopp åt sina tårar.
Om eftermiddagen var Elin i sällskapsrummen.
Utom af Fru Wahl kunde ingen förändring märkas på henne.
Ett par dagar förflöto ganska stilla.
Gösta syntes ej mera till – hans fordna rum sattes i någon reparation och skulle blifva gästrum.
Elin rodnade och bleknade ej mer, satt ej mer liksom lyssnande.
Klarskenligt var att hon upphört att vänta – För öfrigt var hon så lugn, så mild, så betänkt på att göra de ofvannämnde, till Högesta ankomna unga flickorna allt nöje i hennes förmåga stod, att Fru Wahl trodde sig kunna resa hem på några dagar.
Ibland annat kallade henne dit ett Gertruds bref, dikteradt af henne, men skrifvet af en liten flicka, som under Gertruds uppsigt passade hönsgården, och emellanåt i en af Nådi Herrskapets många skolor, gick att lära läsa och det enligt Gertrud onödiga skrifvandet.
I Nådi Herrskapets skolor lärdes för resten att både läsa och skrifva rent, men hönsflickans rispäkt för Gertrud var alltför stor att hon ju ej skulle sökt så troget som möjligt återgifva icke blott Gertruds tankar, utan äfven hennes sätt att utsäga dem, hvilket torde synas af följande:
”Nådi Frun Hennes Nåd
”Min Nådigaste Fru.
”Fägnar möcke Hennes Nåd mår till helsan ”väl, men Fröken Elin inte rasker änn.
Önskelilt ”Hennes Nåd ändå täcktes tänka på Stånga hela ”bruk å egendom, i anseende att i Högesta sallång ”siss ej allt som sker.
I går gjorde Gertru stor ”skada på en af fammällgä kopparna.
Hennes Nåd ”täcktes vara nådig förlåter.
Baron H. här i går ”ock.
Spiktorn inte hemma.
Fråga’ efter Hennes ”Nåd.
Fack inte vettat.
Har fått nog för sin tack”samhet.
Spiktorn skrifver sjelfver.
Slagtades i ”fårr går.
5 pånn talg – fitt kriatur – 25 stycken ”nerlagda.
Gu signe söta lilla Fröken Elin som tän”ker på mej.
Rina fått en kalf, dog genast.
De”jan på dans, varit sjuker allt sedan.
Alla må väl.
”Hennes Nåds allerunderdånigaste tjena-
”rinna så länge Gertru lefver.
”Säges Herr Gösta inte mer på Högesta.
Skål”le bara allri vatt der.
”Stånga Torsdagsmåron d. 1 Dennes.
Elin var alltid mycket road af Gertruds skrifvelser.
Sedan Fru Wahl rifvit bort
Postskriptum, visade hon henne äfven denna.
När Elin läst och återlemnat brefvet, sade hon med sitt ljufva, sorgliga leende: ”Tante får väl ändå hem och se på den familjekoppen!”
Fru Wahl kunde, sade hon, gerna dröja om Elin ville.
”Ack nej, söta Tante.
Det går ej an att alldeles sätta sig ut med den beskedliga Gertrud – Far nu hem, men kom snart och laga då att Tante kan bli ... länge.”
När Elin sagt detta, kysste hon Tantes hand, och Tanten for.
Skadan på ”fammälgä” koppen var en rispa inuti på botten, som ingen kunde ge sig tid att finna utom Gertrud – Hennes Nåd som på förhand förlåtit, hann åtminstone den gången icke upptäcka den, ty knappt sedan tjugufyra timmar på Stånga uppsökte henne ett ilbud från Grefvinnan Ringschöld.
Elin hade insjuknat.
Grefvinnan skref väl att det blott var förkylning, som Elin ådragit sig i orangeriet, der hon visat flickorna omkring, men det märktes att Grefvinnan var ängslig.
Elin längtade mycket efter sin goda Tante.
Grefvinnan hade skickat bud äfven efter Elins fordna Doktor; han skulle göra henne frisk.
En half timma efter detta brefs ankomst, satt Fru Wahl i sin vagn.
Sjelfva Gertrud hade ingenting att invända mot denna visit på Högesta.
”Hennes
Nåd täckes vara nådi ändå inte alldeles glöma sig sjelfver”, var hennes enda anmärkning, när hon med högst egen hand stängde vagnsdörren.
På Högesta var döden.
Ingen Läkare, icke ens den som vårdat Elin som barn i dess svåra sjukdom, och som nu, ehuru till Fru Wahls stora saknad flyttad ifrån orten, genast skyndade till sin fordna lilla, alltid älskade Patient – kunde göra någonting.
Nu som förr foglig och mild, rättade Elin sig efter allas önskningar – samt såg, denna gången icke mer på dörren, utan på Fru Wahl.
Men det var synbarligen hennes enda nöje.
”Jag får ju se på Tante så mycket jag vill?” hade hon en dag frågat – och efter erhållen tillåtelse fortfarit:
”Jag ser så mycket på Tante – Det gör mig så godt.
Han skall ju snart också se på Tante.
– Ack hvarför var han inte Tantes och Onkels Son?
Men nu skall han ju bli Tantes.
Har någon sagt mig det, eller vet jag det ändå?
Fru Wahl hade ej sagt det, men tänkt det – och sade detta nu till Elin, hvars glädje deröfver var stor, men hon hade inga krafter att uttala den.
En annan gång lemnade Elin Fru Wahl ett litet skrin med sina dyrbarheter: några små skänker af Gösta, det bref hon funnit i hans trädgård och ett par till, han vid andra tillfällen skrifvit.
Frun skulle gifva det till Gösta, stackars Gösta, när han börjat ge sig litet tillfreds, och både först och sist helsa från hans Elin.
Äfven säga honom att Elin lefvat, om hon kunnat.
(Det olästa Poemet om Paradiset hade Elin tagit ur skrinet, det kunde hennes goda Tante sjelf gömma.)
Fru Wahl ville, en dag, trösta sig med att Elin åter möjligen vorde frisk.
”Nej goda Tante,” sade Elin – ”Jag kan inte komma mig.
Men jag hade lefvat, om jag kunnat.
Efter en stund fortfor hon: ”Jag vet det är inte rätt att önka sig dö.
Ett par gånger har jag haft grufligt svårt att låta bli.
En gång har jag gjort det, och då gick någonting sönder i mitt bröst.
Det var illa gjort af mig.
Mamma blir också ledsen när jag är död.
Men hon har Alfred.”
Mot Modern var hon lydig som alltid – men ej mer rädd för henne.
Ringschöld ville denna gången ej tro på någon fara, och för ögonblick lyckades henne att dåra sig sjelf.
Det enda Elin bestämdt fordrade var att hennes Mor och Fru Wahl alla aftnar skulle, ordentligt afklädda, lägga sig – för några timmar åtminstone.
Den gamla Doktorn vakade sjelf hos henne om nätterna.
Dagen före Elins födelsedag, var hon så dålig, att Doktorn väntade hvart ögonblick, att det, som han sade, skulle blifva en Ängel till i himmelen.
Men Elin vaknande ur en djup dvala, som Doktorn trott vara hennes sista, sade till honom: ”Min goda Vän, jag dör inte ännu.
Jag skall väl fira min födelsedag.”
Doktorn gick beskedligt i fönstret ock gret, men Elin kallade honom tillbaka och tröstade honom.
Mot aftonen blef Elin bättre än på länge.
Grefvinnan, som hela dagen varit mycket att beklaga, tog åter hopp till sig.
När hon kl. 11 på natten lemnade dottern, var någonting ömt men afskedande i detta God natt.
Ännu vid midnatten var Elin ganska rask och stor glädje deröfver i huset.
Två timmar sednare, just vid samma tid som Elin föddes – afsomnade hon lugnt och stilla, som ett trött barn.
Inne hos henne voro då endast
Doktorn och Fru Wahl, hvilken Elin, som i likhet med många andra hectiska tycktes sjelf vetat om stunden för sin död, emot vanan bedt blifva inne hos henne den natten.
En timma före döden hade Elin åter bedt helsa Gösta.
Det sista hon sade var: ”Låt
Mamma sofva – hon vaknar tids nog i dag” – hvarpå hon knäppt ihop händerna och icke mer talat.
Många svåra stunder genomgick Fru Wahl under sin lefnad.
Af alla behöll hon dock intill sitt slut det plågsammaste intrycket af den, då Grefvinnan Ringschöld – just omkring kl. 2 för en stund inslumrad, vid uppvaknandet underrättad om hvad som timat – störtade in i det rum der dottern låg – skön och mild i döden som i lifvet – i det lif Modern en gång på samma dag gifvit henne, och sedan – – – icke förljufvat.
Afdånad för första gången i sin lefnad bars Grefvinnan slutligen ur likrummet, och ett par dagar fruktade man för hennes förstånd.
Högvälborna
Fröken Grefvinnan Helena Ringschöld fick en ståtlig begrafning – och många tårar vid sin graf bredvid Faderns på Högesta kyrkogård.
Hennes sig nu åter fullkomligt lika Moder samt Fru Wahl följde henne dit.
Derifrån reste Fru Wahl tillbaka till Stånga.
När de skildes, bad Grefvinnan Ringschöld henne icke att återkomma till Högesta.
Glädjen att återse sin Hennes Nåd – sorg öfver stackars lilla söta Fröken Elin, samt missnöje med Hennes Nåds medtagna utseende stiftade en sådan villervalla i Gertruds hufvud, att den kanske aflockat
Fru Wahl något svagt leende, om hennes tankar icke varit alldeles upptagna med Gösta.
Oaktadt alla möjliga efterforskningar visste Frun ännu ingenting om honom.
Alltsedan han lemnat
Högesta kände ingen hvart han ens tagit vägen.
Dagen efter Elins begrafningsdag satt Fru Wahl mot aftonen åter tyst och allena i sitt lilla kabinett, och hade riktiga skymningstankar, när Gertrud helt andtruten inkommer med underrättelsen : ”Skålle väl vara Herr Gösta som står derute i förmaket.” Fru Wahl skyndade dit ut.
Skålle väl vara Herr Gösta – hade Gertrud sagt – hvad den utmärglade, hopfallna gestalten, som orörlig lutade sig mot dörren motsatt den genom hvilken Fru Wahl kom – egentligen var – skulle till och med hon hafva svårt att säga.
Det var länge som Fru Wahl icke heller kunde tala eller röra sig.
Slutligen gick hon bort till den olycklige och fattade hans hand – Den brände febervildt – Frun ledde sin stackars unga
Vän bort till soffan, satte honom der och sig bredvid honom.
Allt utan att säga ett ord.
Hvad skulle hon också säga?
Elin var ju död!
”Jag har många, många helsningar till Gösta”var det första Fru Wahl, med osäker stämma nästan framhviskade.
Man kunde höra huru tänderna skallrade i hans mun.
– Hans ansigte antog ett så hemskt uttryck, att Fru Wahl, förskräckt, ofrivilligt lade sin hand på hans arm och sade: ”Gösta, min goda Gösta!”
Lätt stötte Gösta bort hennes hand, i det han med dof ihålig röst sade: ”Icke Er Gösta.
Jag har blott varit Hennes och hon har öfvergifvit mig!”
”Nej hon är din ännu” – utropade Fru Wahl.
Gösta såg på henne – – En vansinnig tanka att Elin måhända ännu lefde – att hon just vore hos Fru Wahl – i detta ögonblick honom nära – genomfor honom.
Han flög upp – fattande
Fru Wahls arm, tryckte han den krampaktigt och frågade: ”Hvar –hvar är hon?”
Ack Elin var der ingenting annat än hennes efterlefvande vänners vilda sorg kunde störa henne.
Fru Wahl nödgades säga det – men hur hon talade – hur hon bar sig åt – så blef Gösta småningom lugnare.
– Ur hans onaturliga uppspärrade ögon droppade tårar – en och en – allt flera – slutligen gret Gösta.
Hvarken förr eller se’n hade Frun sett så gråtas.
Gösta var länge hos Fru Wahl.
När han ville gå, bad Frun honom stadna qvar hos henne.
Elin hade ju önskat det ....
Frun sjelf önskade det så mycket.
Icke i qväll kunde Gösta blifva på Stånga.
Han lofvade komma igen den påföljande dagen.
Nu måste han gå.
Gösta var knappt utgången genom ena dörren, innan Gertrud stack in sitt torra anlete genom den andra.
”Bjöd Hennes Nåd honom någontingen att äta?” frågade hon hastigt.
”Ack nej!” – Högt rodnande erkände Hennes Nåd att hon glömt det.
Så fort trotjenarinne-värdigheten möjligen medgaf, sprang Gertrud åstad, hann upp Gösta på trappan, fattade tag i honom, nickade mycket betydningsfullt och frampustade: ”Söta Herr Gösta lilla!
Konung David åt askitt brö, och blanda’ åpp dä han drack med tårar.
Får inte Gertrud gi Herr Gösta lite mat?”
Gertrud snyftade högt när hon upphörde att tala.
”Nej tack min goda Gertrud, icke i dag men i morgon,” hade Gösta vänligt svarat, men, under det
Gertrud med gulrandiga förklädet aftorkade sina tårar, smög han sig bort.
Gertrud åter inne hos Hennes Nåd kunde icke nog berömma sig af Herr Göstas beskedeliga tilltal
– Men om Hennes Nåd budit honom, hade han nog ätit – Och hvart tog han så vägen i svarta mörkret?
Och hvar hade han hållit hus sen han lemnat Högesta?
Kunde man återkomma ur grafren, så visste Gertrud nog hvar Herr Gösta varit – Men nu hvad visste Hennes Nåd?
– Hennes Nåd visste ingenting.
– I Hennes Nåds ställe hade Gertrud säkert fått reda på allt – (Ja frågat om allt och fått veta än mindre än Hennes Nåd, se der, o hedervärda Jungfru Gertrud, hvad vi våga förmoda!)
Men hvar hade Gösta också hållit hus?
Gösta hade ingen passionerad och olycklig älskare varit, om han ej åtminstone för någon tid dröjt i trakten der den älskade bodde – När nu tillika i den stora * * skogen, ett par mil från Högesta men åt annat håll än Stånga – fanns ett torp, hvars egare Gösta kände och hade gjort sig till vän utaf, hvad var då till och med mera enligt Romantikens reglor, än att han valde detta torp till sin bostad.
Detta vill säga, syntes der för ögonblick – det mesta af sin tid tillbragte han ute – Bort om skogen var en stor sjö – på hinsidan sjön låg ju på en utskjutande udde Högestas sjelfva ”Krattirs” byggnad.