Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men det var också dessa som haft den näsvisheten att oupphörligt röra sig, hvarmed bemälte fötter ännu fortforo.
"Fabian, hvad är det åt dig -- skäms du ej!"
Fabian iakttog tystnad.
"Jaså, din stackare, de ha fyllt dig, märker jag -- och du, ditt kräk ... att ej kunna stå emot...
Nå, rör på dig nu ... var så god och kläd af dig, eller..."
Alltid samma tystnad.
"Se så der ja -- han är totalt plakat...
Gå din väg, Fabian, gå in till dig ... känn dig före: du får ej ta ljus ... men slå icke ihjäl dig...
Nå, blir ingenting af -- skall jag ringa och låta bära ut dig?"
När icke heller nu någon liknelse till svar lät förnimma sig, ryckte fru Ulgenie med en åtbörd af uttrycksfull vresighet tillbaka sparlakanet, utsträckte handen och fick tag i en hel massa obekant hår.
"Himmel", utbrast hon, "det är icke min man!"
"Så är det väl någon annans då!" svarade en lugn röst.
"En tjuf!" mumlade hon.
"Skulle icke tro det!"
"Men -- hvem ... hvem ... hvem är det då?" stammade hon.
"Sof ganska lugnt!
Hon skall icke bli störd."
Fru Ulrique-Eugenie famlade oupphörligt efter klocksträngen...
"Man vill mörda mig under sömnen!"
"Sof ganska lugnt, säger jag!" återtog rösten.
"Jag vill hvarken stjäla eller mörda: jag vill blott..."
Nu lossnade det olycksaliga krampdraget i patronessans strupe, men just som hon uppgaf det första ropet, qväfdes det under en bred hand, som lade sig öfver hennes mun.
"Var så god och gör icke om det der, ty då blir jag tvungen att besvära ... och bry sig icke heller om klocksträngen -- det är bara till chikan, om tjenstfolket kommer in."
"Hvad vill han då, fasliga varelse?"
"Sitta der jag sitter, ingenting annat så länge!"
Patronessan fick plötsligt en ny aning -- om det vore något olyckligt offer för en vansinnig kärlek?
"Huru" -- hon hade samlat hela sin värdighet i rösten -- "sitta der han sitter ... det är ju i min sängkammare!"
"Det ser jag väl!"
"... der ingen har rättighet att vara, utom min man?"
".. och jag!"
Vid detta oväntade svar fick vår fru mod att närmare granska sin oblyge gäst, en rätt hygglig figur, som med sina stora och öfver måttan djerfva ögon ingaf henne både intresse och afsky: afskyn kom nemligen derifrån att figuren var insvept i en blå fris-kavaj, hvilken hade det felet att helt och hållet störa hennes romantiska illusion.
"Men så förklara denna exempellösa oförskämdhet!"
"Förklaringen kommer nog rättnu!"
"Rättnu -- då var det icke mig han sökte?"
"Icke så alldeles."
"Min man då?"
"Nå, har jag med det att göra?"
"Åh jo, något!"
"Ha", utbrast fru Ulgenie, som nu ihågkom den besökandes första yttrande, "ha, här måste finnas en hemlighet -- ni sade ju att ni var en annans man?"
"Just det, ja!"
"Och att ni hade rätt att söka min man hos mig?"
"Nå, det kan kallas att både stafva och lägga ihop!"
"Det vill säga ... åh, jag qväfs, jag qväfs ... att ni har en fordran hos min man?"
"Nej, det är han som har en hos mig, och den skall jag ärligt betala honom med både kapital och ränta."
"Ah, den barbaren, den hycklaren har varit mig otrogen?"
"Ja, i hjerta och tankar, det är visst.
Men för öfrigt är min hustru icke af det slaget, som behöfver skrika eller dra i klocksträngen: hon håller sig i respekt utan så mycket väsen."
"Och tänker han, låga menniska, att icke jag gör det?"
"Jag vet icke hvad frun skulle göra, om hon såge en man så här dags hoppa in genom fönstret och söka förleda henne till otro, mot löftet att skaffa en gammal far ur arresten -- jag vet blott att frun icke varit i någon farlighet."
"Det är då styrman Lönner?"
"Rätt gissadt!"
Oxygen och Aromasia
Det är ”Bilder aus der Zukunft von Kurd Lasswitz” (Breslau 1878), som gifvit anledning till den skildring, hvilken härmed öfverlemnas i den svenska allmänhetens händer.
Grundtanken är hemtad ur nämda bok, från hvilken äfven några namn samt en liten del af handlingen lånats, men ämnets utveckling är för öfrigt helt och hållet oberoende af framställningen i Kurd Lasswitz’ arbete.
Aromasias Trädgård 1
Luktklaveret 6
En oväderskarl 14
På Centralhotelet 20
V. Konserten 30
Ett aftonsällskap 39
En tidningsverkstad 51
Riksdagsval och hjärtekval 67
Under Skagerrak 75
Hjärnorgeln 89
Bollspelet på Rydbergs torg 97
Nya aktiebolag 109
Olyckshändelsen i Örgrytekvarteret 121
Valdagen 130
Viljetvingaren 140
En jagt i luften 145
I Köbenhavn 156
Osynliga kroppar 169
Naturpoesi och stärkelse 185
Den nya skolan 194
Bort från jorden! 208
Safirgrottan 222
Den underbara kistan 236
Verklighet eller dröm? 253
Aromasias trädgård.
Den vackra Aromasia satt en sommarmorgon 2378 i sin trädgård och skådade omkring sig i rymden.
Trädgården var liten, men väl skött och utmärkte sig i synnerhet för sina växters vällukt.
Han låg på taket af det hus, i hvars tolfte våning Aromasia hade sin bostad, ett par rum med fönster åt den gård af några få mètres i längd och bredd hvilken var gemensam för fyra hus af femton våningars höjd.
När Aromasia ville skåda ut i rymden, något som ofta hände henne, hon var konstnärinna, lät hon med den hissinrättning som ersatte gamla tiders trappor föra sig upp på taket, där hvar och en af husets invånare, som äfven voro husets ägare, hade sin särskilda trädgård på några få fot i fyrkant.
Där andades man frisk luft, njöt af blomsterdoften och fann ersättning för forntidens, nu för länge sedan afskaffade s. k. sommarnöjen.
Man hade en vidsträckt utsigt ända långt ut på landet.
Med blotta ögonen kunde Aromasia se de ännu icke till stadsjord upptagna marker på östra delen af den uråldriga Lidingön.
Hon kunde till och med skåda den plats, där den för länge sedan igenlagde kanalen vid Baggens-Stäket i gamla tider bildade den då såsom genväg ansedda infarten från Östersjön.
Med kikare syntes den ännu i näst föregående århundrade egentliga Stockholmshamnen vid Nyhamn, nu ett föråldradt namn på ett föråldradt ställe, men där ännu en och annan gammal vattenskeppare lade till med sin farkost, förgäfves täflande med de vida mer snabbgående luftbåtarne hvilka flögo raka vägen från aflägsna trakter ända in i hjärtat af staden.
Den gata, vid hvilken Aromasia bodde, gick i rak sträckning från Stockholms innersta delar, ungefär där Ladugårdslands torg fordom låg, till Lilla Wärtans strand.
Hela det fordna Ladugårdsgärdet, bekant i synnerhet från det nittonde århundradets krigslekar, hade nu i senare delen af det tjugufjärde varit en redan i tre eller fyra hundra år tätt bebygd och ännu tätare befolkad stadsdel.
De stora boulevarderna, hvilka började anläggas i slutet af adertonhundratalet, hade för länge sedan funnits alt för små och otjänliga för samfärdseln och voro därför också för länge sedan öfvergifna.
Det var knapt med utrymmet, och man måste för den skull inskränka sig så mycket som möjligt, hvarför staden, om man undantager de gamla förstäderna Södertelje, Vaxholm och Rotebro, icke sträckte sina husrader längre än till Lilla Wärtan i öster, något på andra sidan om den plats där gården Enskede fordom låg i söder, ett par tusen mètres bort om Tranebergs bro i vester samt till det gamla Stocksund i norr.
Man vågade ej bygga sig längre ut, ty jorden togs starkt i anspråk af behofvet af åkerfält och betesmarker.
Hela Norrland hade redan ett par hundra år förut förvandlats till äng, på hvilken ofantliga boskapshjordar betade – skogen var redan för länge sedan nedhuggen – men den stora Norrlandsängen förslog dock icke att föda alla de slagtdjur som behöfdes i det öfriga landet, och då ingen åkerjord fanns i norra Sverige, måste det mellersta och södra vara så mycket mer betänkt på sin hveteodling.
Råg brukades ej mycket.
Hafreodlingen hade man långt förut öfvergifvit såsom skadlig för jorden.
Hästarne åto hvetebröd, konstgjordt nämligen, och samma slags bröd utförde man också till England, så vidt det icke åts upp på vägen dit, i Göteborg, Skandinaviens store hufvudstad.
Sedan Aromasia länge blickat öster ut, och för hennes »själs öga», såsom det hette i forna dagar, den ena bilden efter den andra jagat förbi, frammanad af hvad som kom i det »kroppsliga ögats» synkrets, fäste hon blickarne ned åt gatan.
Bredvid och under hennes trädgård ilade luft-velocipeder i långa rader, täflande med hvar andra i snabb fart, men de olika riktningarne höllo sig alltid vid hvar sin sida af husraderne, fastän i många hvarf ofvan på hvar andra.
Det var det vanligaste fortskaffningsmedlet i det tjugufjärde århundradet.
Men man färdades naturligtvis också på sjelfva gatan, så väl i vagn, dragen af häst eller framdrifven af den kraft som utträngt elektriciteten, som till fots.
Det ansågs äfventyrligt att åka efter häst, men just därför satte åtskillige djärfve unge män en ära i att färdas på det sättet, i synnerhet då det icke vore fråga om någon brådska.
Fotgängare höllo sig dels till de med ett slags hårdt glas lagda gångbanorna i kanten af gatan, dels till de oändliga gallerier som sträckte sig utanför hvarje våning och till hvilka upphalningsmedel funnos på vissa afstånd.
Men riktigt fint och vittnande om god ton var det icke att lustvandra på dessa gallerier, hvarför de mest nytjades af affärsfolk eller när en granne ville göra besök i ett närliggande hus.
Det var också ej blott opassande, utan äfven af färdselpolisen förbjudet att med sin luftvelociped höja sig öfver hustaken eller att flyga tvärt öfver en luftträdgård.
Ty värr öfverträddes förbudet stundom, och det hände att blomsterkvastar och namnlösa bref, ja till och med ännu obehagligare föremål släptes ned genom skorstenarne, ty man hade skorstenar då ännu.
Sedan Aromasia länge spanat bland mängden af de många luft-velocipedisterne, utan att kunna upptäcka den hon sökte, suckade hon och utropade för sig sjelf:
»Hvar kan Oxygen hålla hus?»
Dessa ord hviskades visserligen mer än uttalades högt, men man kunde likväl höra, att den sköna Aromasia nytjade den skandinaviska munarten, sådan denna under närmast föregående århundraden utvecklat sig och sammansmält ur de språk som förut under någon tid, ja till och med i flera hundra år, hållit sig skilda från hvar andra.
De som kände henne närmare visste dock, att hon stode på höjden af sin tids bildning och därför ej häller vore ovan att uttrycka sig på det verldsspråk som redan då alt mer vann insteg vid den offentliga undervisningen och nytjades i synnerhet mellan personer från olika land.
»Det är besynnerligt,» hviskade Aromasia vidare eller åt minstone tänkte hon så, ty det kunde man läsa i hennes vackra ögon, »att
Oxygen icke som vanligt för länge sedan kommit hit.
Klockan är likväl redan 9 och 84 minuter, till och med 70 sekunder där öfver.»
Man delade dagen i två omgångar af tio timmar och hvarje timme i 100 minuter samt minuten i 100 sekunder.
Hon tog den bredvid henne liggande kikaren och riktade honom mot en af de vestra stadsdelarne, åt
Drottningholmssidan, samt spejade skarpt i den trakten.
Ett litet moln af topplik form tilldrog sig där hennes uppmärksamhet.
»Det är Oxygens moln,» sade hon, och oron vek från hennes vackra ansigte.
»Jag känner igen det bland tusen andra.
Ingen annan än han kan göra moln af den skapnaden.
Han är således sysselsatt och kommer väl icke förr än senare.»
Den unga flickan – hennes ålder tycktes vara föga öfver de tjugu åren – vände sig till sina blommor, skötte om dem, bröt ett par och hissade sedan ned sig till sin våning.
Luktklaveret.
Aromasia satte sig i det ena af sina smakfullt inredda rum framför ett litet vackert bohagsting, snarlikt ett af forntidens pianinos.
Hon öppnade det konstnärligt utsirade locket och lät fingrarne göra en hastig löpning öfver klaviaturen.
Genast spred sig en fin doft i rummet, och doften stegrades till de starkaste vällukter, då konstnärinnan började spela en af Riechmanns känslofulla odorater.
Det instrument, på hvilket hon spelade, var ett ododion eller luktklaver, af den art som italienaren Odorato uppfann omkring år 2100 och hvilket sedan, i mån af kemiens framsteg, betydligt förbättrats.
Det ododion på hvilket Aromasia spelade var förfärdigadt af den kända luktklaver-föreningen i Mora, den gamla socknen vid Siljan i Dalarne, hvilken börjat med att göra väggklockor, sedermera sysselsatte sig med symaskiners tillverkning, därefter arbetade i fonografer och slutligen öfvergick till att i stor mängd förfärdiga de i fråga varande klaveren, den för orten kanske mest naturliga slöjden.
Aromasias luktklaver hade ett ganska stort omfång som sträckte sig från den lägsta doftskalan, från de tunga jord-, till och med dydofterne ända upp till lökotinen, en först år 2369 upptäckt, ytterst fin luktton.
Hvarje tryckning på en tangent öppnade en motsvarande gasometer, och konstrika verktyg sörjde för höjandet, utbredandet och dämpandet af de olika dofterna samt deras samverkan till harmoniska vällukter.
Den redan på adertonhundratalet uppträdande framtidsmusiken hade under de två närmast följande århundradena, synnerligen genom fonografens hjelp, utvecklats i så hög grad och slutligen nått en sådan fullkomning, att örat omöjligen kunde fördraga mer af det slaget.
Den ryktbare Richard Wagner, framtidsmusikens uppfinnare, hade så kraftigt bearbetat de mänskliga örhinnorna, att dessa slutligen icke förmådde mottaga några intryck, och hans lärjungar hade genom fonografer skickat basunstötar kring hela jorden.
Mänskligheten var i lång tid döf, stendöf, och örat ansågs slutligen som en öfverflödig lem.
Det var då som konstvänner och kemister, hvilka redan på tvåtusentalet började sammansmälta, vände sin uppmärksamhet till den länge vårdslösade näsan.
Luktorganets finhet hade under de senare århundradena icke utvecklats, snarare gått till baka genom inverkan af nikotinen.
Men hvarför skulle detta icke kunna ändras?
Intet annat af de mänskliga sinnena verkar så lifligt på tankeförbindelserna, som lukten.
Det låg därför nära till hands, att genom konstens medel taga vara på detta sinne.
Man började med stor grundlighet göra iakttagelser öfver luktens ägendomligheter och verkningar, fann lagarne för luktsinnets harmoni och disharmoni, först på empirisk, men sedan också på teoretisk väg.
Kemien åstadkom för allt billigare pris de nödvändiga aromerne, och sedan ododion först hade förts omkring och visats som ett underligt föremål, började det snart användas i konstens tjänst och vann äfven insteg i familjerna.
Det var slut med musiken, och framtidsmusiken hade ingen framtid längre.
De förste doftmästarne, först Naso Odorato, därpå Stinkerling, fru Nosenius, Riechmann och Aromasias föräldrar, herr Doftman och hans hustru fru Ozodes, född i Grekland och där uppsökt af sin tillkommande mans högt utvecklade luktsinne, alla dessa hade åstadkommit ododionstycken som trygt kunde ställas vid sidan af de störste musikers tonverk.
Snart hade ododion vunnit en lika stor utbredning som pianot för fem hundra år sedan, men snart drefs också därmed samma ofog som med pianospelet i forntiden.
Husens döttrar och äfven söner skulle ovilkorligt lära sig frambringa sköna dofter, men ofta hördes klagomål från grannarne öfver misslyckade lukter, och man jämrade sig lika mycket öfver näskval, som i gamla dagar öfver öronplågeri.
Men Aromasia Doftman-Ozodes var en konstnärinna i ordets sanna bemärkelse.
Hennes doftackorder voro oemotståndliga.
Redan som litet barn åstadkom hon riktigt förvånande saker i luktväg, naturligtvis disharmoniska stundom, men också ej sällan af det slag, att dissonanserne upplöste sig i de mest väldoftande harmonier, hvilket vid en så späd ålder ansågs underbart.
När hon nyss fylt tio år lät hon allmänheten lukta på en doft-symfoni eller odorat af egen sammansättning hvilken väckte det mest stormande bifall, och hon fick då genast anställning som underbarn, med hvilken befattning följde ett årligt underhåll af hundra tusen francs, för att tala i nittonhundratalets universella myntspråk, ett visserligen ringa anslag, men dock ett bevis på statsförvaltningens önskan att främja underbarnens utveckling.
Aromasia gjorde också förvånande framsteg.
Vid femton års ålder företog hon sin stora konstresa och lät lukta sig på de förnämsta platser i alla fem verldsdelarne.
För en enda sådan konsertafton kunde hon skörda hundra eller tvåhundratusen francs, och då hon nu uppnått sina två årtionden ägde hon en rätt vacker förmögenhet, hvilken hon själf förvaltade och för hvarje vecka betydligt ökade genom klokt uttänkta börsspekulationer.
Hon hade, utom sin konst, grundligt studerat den högre finansoperationsläran samt var till och med doktorinna vid den verldsberömda finansfakulteten i Göteborg, en ära som för öfrigt delades af ett stort antal unga damer på 2300-talet.
Kvinligheten led icke något af konsten eller finansen.
Aromasia var en lika älskvärd flicka som någon af hennes grand’tanter i deras ungdom under något föregående århundrade.
Mest älskvärd föreföll hon likväl, när hon satt vid sitt luktklaver och lät sin rika inbillningskraft sammansätta de underbaraste dofter.
I dem målade hon ännu lifligare, kraftigare och klarare än hvad någon forntidens tonmålning kunnat åstadkomma.
Det var just med en sådan luktmålning hon var sysselsatt, då hon hörde någon klappa på fönstret.
Hon såg hastigt upp och fann att en luftvelociped sänkt sig ned i den trånga gårdöppningen och nu höll stilla utanför hennes rum.
Aromasia nickade gladt, reste sig från sitt ododion och öppnade fönstret.
»Aromasia!» utropade den inträdande, en ung man på tjugufem eller närmare tretio år.
»Jag medför en glad nyhet.»
Han gjorde fast velocipeden vid fönsterhaken, skakade hand med Aromasia och slog sig därefter utan någon inbjudning ned i en af de bekväma hvilstolarne.
»Har ni någon ny vällukt med er?» sporde den unga flickan med lifligt deltagande.
»Icke denna gång,» svarade den nykomne.
»Jag var i dag på morgonen i Göteborg och där hörde jag, att man ämnar välja in er i den skandinaviska riksdagen.»
»Mig!» utropade Aromasia och såg nästan förskräckt ut.
Det uttrycket räckte dock blott ett ögonblick.
I det nästa hade hon redan återvunnit sin vanliga frimodighet och tillade:
»Nå ja, hvarför icke?
Det är nu två år sedan jag vardt myndig.
Men min konst skulle kanske lida af riksdagsarbetet?»
»Det tror jag ej,» menade den unge mannen.
»Med nutidens lätta samfärdsel kan ni på ett par timmar velocipedera er till vestkusten och hit återvända hvarje dag.
Kroppsrörelsen i luften skall göra er godt.
Under vägen tänker ni kanske ut något nytt odorat.
I Göteborg deltager ni i riksdagsbestyren.
Här sysselsätter ni er med eder konst, en förtjänstfull verksamhet för fosterlandet och mänskligheten.
Och ni skall likväl hafva rätt mycken ledighet.
Det går ej till nu som i forntiden vid våra riksmöten.
Ni vet ju, att mekanikens ständigt nya uppfinningar i hög grad förenklat och underlättat det stora riksdagsmaskineriet.
Tänk blott på voteringsmaskinerne!
Huru ofantligt mycket snabbare och säkrare arbeta de ej i vår tid mot under förra århundraden!»
»Ni har rätt,» inföll Aromasia.
»Men det är ju icke afgjordt att jag väljes.
Jag har väl medtäflare.»
»Visserligen, och det af båda könen, men man behöfver en ung och framstående konstnär, ty det är just de som bäst förstå sig på de högre finansberäkningarne.
Det är själfva
Majorna – tänk er, de sköna och ansedda Majorna, detta urgamla rikedomssäte, som önska välja er.
Det är en ära för en ung luktist, en heder som ...»
»Ack, kära Apollonides,» afbröt Aromasia det svällande ordflödet.
»Ni är skald och låter eder lifliga inbillningskraft förleda er till öfverdrifter.»
Aromasia,» svarade den unge mannen.
»Det gör mig stolt, att ni anser mig för skald, men i främsta rummet är jag eder vän, eder uppriktige och varmt tillgifne vän.
Hvarför får jag icke utbyta vänskapen mot något ännu ljufvare?
Hvarför är ni ständigt samma obevekliga, samma ...»
»Se så, lugna er, min vän,» utbrast Aromasia.
»Nu faller ni i gamla århundradenas känslosamma slentrian.
Kan icke vänskapen vara er nog?
Vänskap räcker till för många, men kärleken är en och odelbar.»
»Skänk mig då denna ena och odelbara!» utropade skalden med ett uttryck af stark lidelse.
»Nej, ni vet, att jag redan gifvit bort min kärlek.
Han äges af Oxygen.»
Aromasia satte sig åter vid sitt ododion, under det Apollonides med förtviflad blick skådade på husväggen midt emot.
Olycklig kärlek yttrade sig på 2300-talet ungefär på samma sätt som fem hundra år förut.
Skalden
Apollonides skulle på adertonhundratalet hafva varit en odräglig realist, men fem hundra år senare ansågs han icke blott för en omåttlig idealist, utan också för en ifrig romantiker.
Han stod i sjelfva verket på 2200-talets ståndpunkt och drömde sig gerna till baka till ångkraftens poetiska tidehvarf, till de dagar, då människorna ännu voro tvungna att blicka upp till bergen.
Han förtviflade om poesiens makt i ett tidehvarf, då man afgudade det beräknande förståndet och han prisade den tid, som kallades den nyare medeltiden, då på adertonhundratalet man ännu hörde talas om underverk, då borddans och spiritism ännu voro i full verksamhet.
»Det var en härlig tid,» brukade han säga.
»Hvarför har man nu förlorat förmågan att höra andar knacka?
Men så vände han åter uppmärksamheten till sin nutid och tog tjänst vid den skandinaviska riksdagen som poet-maskinist vid den stora omröstningsmekaniken.
Då riksdagen naturligtvis hade sina sammankomster i Göteborg, hufvudstaden, så delade skalden-maskinisten sin tid mellan nämnde stad och Stockholm, hvilken han af gammal poetisk ovana ansåg vara »intelligensens», såsom det fordom hette, egentliga hemvist i Sverige och inom Skandinavien dela den äran med Köbenhavn.
Såsom man finner, hade den unge skalden mycket föråldrade åsigter.
»Tänker ni nu åter på eder gamla ångkrafts-poesi?» frågade Aromasia och vände sig till Apollonides.
»Ack nej, sköna Aromasia,» utropade skalden och talade åter sitt tidehvarfs språk.
»Jag tänker på er, vårt århundrades största ododist.
Det är ni som satt mina hjärnceller i svängning, det är för er som hvarje nervfiber i min ryggmärg kommer i rörelse.
Liksom ängen suckar efter solstrålarne, då den af vattenångor mättade morgonluften lägrat sig öfver landskapet, så darra mitt luktorgans fina slemhinnor efter dofterna från edert ododion.»
Det var på det sättet en romantiker uttryckte sig under det tjugufjärde århundradet, men Aromasia fann talet allt för öfverdrifvet poetiskt.
»Min vän,» utropade hon, under det hennes fingrar ständigt lekte på tangenterna.
»Ni glömmer att vi ej mer lefva i de tider, då smicker var ett medel att inverka på kvinnorna.
Om jag gjorde rätt, skulle jag låta Oxygen skicka en regnskur öfver er.»
»Ni är grym, Aromasia!
Men jag fruktar icke något sådant.
Den lefvande kraften i mitt varma blod skall skingra vattenmolekylerna.»
»Det är det vi få se.
För öfrigt kan ni själf icke vara okunnig om, huru ni öfverdrifver.
Edert smicker låter som hån.
Jag känner allt för väl mina svaga krafter och vet, att de icke kunna uppnå det ideal, till hvilket min näsa sträfvar.
En Riechmanns tankedjup kan jag aldrig hinna.
Känn blott denna enkla öfvergång från aromatisk tre-doft genom half moll-lukt till slutozodien.
Huru mycket ligger icke i detta enkla drag!
Kraft, dödsförakt, styrka, hela historien om den elektromotoriska ilvagnens uppfinning, människans storhet, åskans mullrande samt till och med de särskilda delarne af kometbanan år 1980.
Men det är också endast en Richard Riechmann som förmår sammansätta något dylikt.»
»Åh, ni är allt för blygsam.
Jag känner ju bäst edert eget storartade odorat Årstiderna?
Har ni kanske icke också på ododion framstält materialismens besegrande af kriticismen och Nikaragua-kanalens fullbordan?»
»Det är blott svaga försök.
Men när skall den mästare uppstå som skapar framtidens stora luktdrama?
Riechmann har icke ordet i sin makt, fastän han är den störste mästare i lukten.
Ack, hvarför är ej ni, min vän, en doftkonstnär?»
»Derför att jag endast är skald, en klen skald.
Men våra ideal skall ni icke söka i framtiden.
Låt oss gå till baka till forna tider.»
»Åh, jag ber ...
Kanske ni vill tala om en Tegnér, en Oehlenschläger, en ...»
»Nej, icke så långt till baka.
Men låt oss tänka på det härliga verket
Den sista fonografen!
Se, det var poesi!
Ett sådant stycke med ododion-ackompagnemang står högre än alla nutidens skaldeverk och sannolikt äfven än alla framtida.»
En oväderskarl.
En luftdroska höll utanför fönstret.
Det var Oxygen som ändtligen anlände.
Aromasia ilade emot honom och hälsade honom på det hjärtligaste.
Äfven skalden räckte den nykomne sin hand.
Oxygen Warm-Blasius var också en ung man, kanske något äldre än skalden.