Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:rs afgörande, Vore densamma grundlagsvidrig, hyser jag det förtroende till Hr Gr:s o. Landtm:s insigter i grundlagarna, att han derå kommer att vägra propos.; och om således Hr Gr. o. Landtm, anser sig oförhindrad att framställa propos. å den af Bevilln.-Utsk:t nu föreslagna strofen, finner jag deri ett ytterligare stöd för min åsigt, att densamma öfverensstämmer med grundlagens föreskrifter.
Med Frih. I)e
Geer instämmer jag deri, att den omständighet, att
Konungen icke eger rätt att nedsätta tullar, skulle kunna medföra vådor, så väl för de högre klasserna, hvilka äro utsatta för den stora massans afund, som för de lägre, hvilka icke ega någon målsman inom representationen och derföre måste söka en sådan hos konungamagten, men allt detta kan likväl ej ändra grundlagens ordalydelse.
Man kan säga, att det är en beklaglig lucka, men ibehofvet af skydd för dessa klasser kan dock, jag upprepar det, eke förändra ett enda jota i våra grundlagar, och häfd kan det lika litet.
Jag vill i anledning häraf anföra ett par exempel, som jag för ögonblicket erinrar mig.
Anda till 1848 hade R. o. Ad:n öfverlemna! åt Landtm, att utse en ledamot i talmanskonferensen.
Detta bar nu upphört och vi välja sjelfva in pleno båda ledamöterna.
Om nu ett yrkande skulle framställas att Landtm, vore berättigad att utse den ene ledamoten, på den grund att han från 1809 till 1848 utöfvat en sådan rätt, tror jag ej, att R. o. Adin skulle godkänna detta påstående.
På Den 25 April f. m. 503 samma sätt utser Landtm, deputationerna, men skulle R. o.
Ad:n göra anspråk på att utse dem sjelf, torde detta ej kunna förvägras, fast 2Ö-årig häfd å motsidan skulle kunna åberopas.
På samma sätt kunna några exempel på att K.
M:t verkligen nedsatt tullar ej betyda något, så länge denna rätt ej finnes i grundlagen uttryckligen medgifven.
Väcktes i grundlagsenlig ordning förslag att åt K.
M:t inrymma en sådan rätt, skulle skulle jag emellertid biträda detsamma.
Jag tror nemligen att konungamagten, med en representation så sammansatt att den har sitt stöd hos folket, icke kan motsätta sig en mening, som representationen tvenne gånger uttalat, och att således hädanefter K.
M:ts veto nödvändigt måste blifva suspensiv!.
Ett sådant veto bör emellertid finnas, ty man kan antaga, att representationen under ögonblickets lidelse fattar ett mindre välgrundadt beslut, och då bör Konungen ega rätt att vädja till nationen genom kamrarnas upplösande och utskrifvande af nya val.
Uttala nu de nya kamrarne samma åsigter som de förra, lär dock konungamagten få böja sig för folkets vilja.
Vid sådant förhållande ser jag, som ingalunda är någon vän al en för stark konnngamagt, ingen våda vid att åt K.
M:t inrymma ett dylikt suspensivt veto äfven i tullfrågor.
I den nu föreliggande speciella frågan har jag isynnerhet rådfrågat en §, nemligen den 61, och denna är för mig fullkomligt afförande.
Denna § säger, att alla afgifter skola utgå intill slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen fastställd blifver.
Dessutom får jag fästa uppmärksamheten derpå, att de här åberopade skrifvelserna i tullfrågor från R.
St:r till K. M:t, icke, såsom man förmenat, förklara K.
M:t oförhindrad at vidtaga tullnedsättningar, utan endast för hvarje särskild gång medgifva Konungen en sådan rätt.
Så är förhållandet t. ex. med R.
St:rs skrivelser vid 1834, 1840, 1844 och 1848 årens riksdagar.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag att R. o.
Adin ville bifalla den nu föredragna punkten.
Det torde i dubbelt afseende tillkomma mig att yttra några ord i denna fråga, dels derföre att jag har den äran att vid denna riksdag vara ordförande i Revilln.-Utslct, och dels emedan jag mot Utsk:ts beslut i den nu föredragna punkten anmält en reservation, som varit föremål för åtskilliga anmärkningar.
Jag skall söka att kort och tydligt yttra min åsigt, och ber R. o. Adin vara förvissad derom, att jag icke allt för länge skall upptaga Ståndets dyrbara tid.
Till en början vill jag något närmare analysera det förslag till skrifvelse, som Utsk:t här framställt.
Det innehåller, »att den af R.
F:ns 57, 60, och 61 §§ beslutade tulltaxa jemte underrättelser öfverlemnas till K. M:t i und., för att utfärdas, de sednare så vidt de vinna K.
M:ts nådiga fastsällelse.»
Jag vågar påstå, att detta förslag innehåller en uttrycklig begäran, att den tulltaxa, som af R.
St:r beslutas, 504 Den 25 April f. ra. måtte af K.
M:t oförändrad utfärdas, ty genom att göra endast tulltaxeunderrättelsernas utfärdande beroende af K.
M:ts nådiga stadfästelse, har man ju uppenbarligen uttrvekt den mening att sjelfva tulltaxan icke erfordrar någon så beskaffad stadfästelse, eller med andra ord någon K.
M:ts pröfning innan den utfärdas.
Jag måste således antaga, att detta förslag till skrifvelse i sjelfva verket innehåller, att den af R St:r beslutade tulltaxa skall af K. \l:t oförändrad utfärdas.
Man bar här sagt, att en sådan mening skulle stå i öfrerensstämmelse med hvad R.
Sl:r vid föregående riksdagar beslutat och man bar på detta rum uppläst skrivelser, som skulle innehålla en likartad anhållan af R.
St:r, som den bär föreslagna.
I)å jag deremot i min reservation förklarat, att Bevilln.-Utskd hittills icke aflåtit något förslag till skrifvelse i denna syftning, anser jag mig också skyldig att försvara detta påstående, och jag tror mig kunna göra det.
Hiir har i första rummet åberopats en skrifvelse från 1812 års riksdag, hvilken innehåller, »att den af R.
St:r beslutade tulltaxa ölverlemnas till K.
M:t för att utfärdas,» men, Mine Hrr! det tillägg, som just karakteriserar förevarande skrifvelseförslag, saknas; det står icke något derom, att K.
M:t skulle ega att pröfva endast taxeunrierrättelscrna, utan det slår endast, att den af R.
St:r beslutade tulltaxa öfverlemnades för att utfärdas.
Om Bevilln.-Utsk:ts förslag varit så uppstäldt, skulle jag icke byst någon tvekan att underskrifva detsamma, emedan det då alltid varit K.
M:t förbehållet att i grundlagsenlig ordning pröfva tulltaxan innan den utfärdades.
Det torde derjemte förtjena bemärkas, att R.
St:r vid 1812 års riksdag derjemte anhöllo att K.
M:t mätte genom en komité af sakkunnige män låta upprätta ett förslag till tulltaxa samt under tiden intill nästa riksdag taga de förändringar i tull-lagstiltningen, som K.
M:t pröfvade lämpliga; med det enda förbehåll, att den förhöjning i tullsatser, som kunde ifrågakomma, icke måtte sträcka sig utöfver 100 proc., utan att dock K.
M:t för möjliga förhöjnin gar vore bunden till några motsvarande nedsättninger.
Sålunda öfverlemnade R.
St:r vid 1812 års riksdag åt K.
M:t hela beskattningsrätten i tullfrågor att utöfvas intill nästa riksdag.
Enahanda beslut fattades vid 1815 års riksdag, och ända lill 1823 års riksdag begagnas alltid detta uttryck »R.
St:r öfverlemna till K.
M:t den af dem beslutade tulltaxa för att utfärdas,» utan att på något sätt finnes ens antydt, att icke K.
M:t vid utfärdandet egde rätt att ingå i pröfning af densamma.
Alla citater ur R.
St:rs skrifvelser. som här från motsidan anförts för bestridande af K.
M:ts pröfningsrätt af tulltaxan, stadna vid 1823 års riksdag.
Månne derföre att efter nämnde riksdag upphöra till och med dessa uttryck »beslutade tulltaxa» och »utfärdas».
Från och med 1828 års riksdag hafva nemligen med några få förändringar i ordalydelsen, R.
Sl;rs skrifvelser med tulltaxan egt ungefär följande lydelse: »Rikets St:r få härhos i underdånighet öfverlemna »förslag» till tulltaxa,» etc. etc.
Den 25 April f. m. 505 SS vidt jag kunnat finna, hafva R.
St:r under loppet af de 9 sednaste riksdagarne begagnat en sådan ordställning och jag frågar då, om jag icke har rätt att påstå, att Bevilln.-Utsk:ts försök att använda en annan form för en sådan skrifvelse är en nyhet.
Sedan jag nu i korthet visat, att Bevilln.-Utsk:ts förslag icke öfverensstämmer med de uttryck, R.
St:r hittills begagnat i afseende å tulltaxan, torde jag få öfvergå till bedömande af förslagets lämplighet och, jag vågar säga det, dess laglighet.
Antingen eger K.
M:t rätt att nedsätta tullar eller icke.
Eger K.
M:t denna rätt; hvarom tala vi då?
M:t den icke, såsom mina motståndare vilja påstå, hvarföre hafva då icke R.
St:r sökt att under den långa tid, som förflutit sedan 1809 års riksdag, vindicera R.
Shrs rätt i detta afseende?
Man kan under hela vårt nuvarande statsskick icke uppleta en enda auktoritet för mina motståndares mening, hvilken också daterar sig först Irån den dag, då Franska handelstraktaten afslutades, Den har således endast några få månaders tillvaro, denna åsigt, då deremot min vunnit godkännande linder en lång följd af år.
Och huru har, vid denna riksdag denna K.
Mits nu bestridda rätt att nedsätta af R.
St:r stadgade tullsatser blifvit ansedd?
Jo, Mine H:rr! en anmärkningsanledning har till Konst.-litskit blifvit ingifven mot en Konungens rådgifvare, för dess åtgärd att icke tillstyrka godkännande af R.
Stirs vid förra riksdagen fattade beslut att med tull belägga några lifsförnödenheter.
Denna anmärkning har blifvit enhälligt underkänd af den myndighet, som eger att i främsta rummet vaka deröfver att grundlagens bud al Konungens rådgifvare elterlefvas.
Kan man då, sedan man försökt att på grundlagsenlig! sätt få denna fråga af behörig myndighet prölvad och det dervid visat sig, att denna myndighet icke funnit Regeringens åtgärd att nedsätta eller borttaga några tullsatser grundlagstridig, — kan man, säger jag, tro att denna fråga skulle kunna afgöras genom en skrifvelse på förslag af Bev.-Utsk:t?
Och hvad skulle väl följden blifva af en sådan skrifvelse?
Ifall t. ex. R.
St:r vid denna riksdag skulle åsätta tull å landtmannaprodukter, finner jag högst naturligt att, då ett sådant beslut visade en stark och ofta återkommande önskan från R.
St:r om återgång i vår tullagstiftning, Regeringen skulle hysa mycken tveksamhet för att för tredje gången utstryka dessa tullsatser.
Möjligen vore det klokt att låta en eller annan tullsats qvarstå, men det vågar jag å andra sidan påstå, att, om ifrågavarande skrifvelseförslag blefve bifallet af R.
St:r, ingen Regering skulle kunna vara så glömsk af sin skyldighet, att den kunde tillstyrka K.
M:t annat än att stryka bort dessa tullar, ty eljest skulle K.
M:t i och med detsamma anses halva afsagt sig en rättighet, som han hittills obestridt innehaft, och det är lika mycket
Regeringens pligt att skydda konungamagten som att värna folkets, sjelfbeskattningsrätt. 506
Sorn af den siste värde talaren en anmärkning blifvit framstäld rörande innehållet af 61:a §:n R.-F:n, får jag fästa hans och R. o. Ad:s uppmärksamhet på nämnde §, hvilken innehåller, att alla afgifter, som R.
St:r beviljat, skola utgöras intill slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen af R.
St:r fastställd blifver.
Denna § är uppenbarligen tillkommen allenast för att betrygga Svenska folket derför, alt en beskattning, som R.
St:r åtagit sig, icke skall utgöras under längre tid än den, för hvilken den är bestämd, men icke kan man deraf draga den slutsats, att en skatt ovilkorligen skall utgå, den må vara behöflig eller icke.
Då för öfrigt i afseende å hufvudfrågans konstitutionella del H.
De Geer, snart sagdt, uttömt ämnet, hvartill kommer att under diskussionen angående den Franska handelstraktaten detta ämne blifvit utredt, vill jag nu icke längre upptaga Ståndets tid, men anhåller att framdeles få till besvarande upptaga de anmärkningar, som kunna förekomma.
Jag slutar nu, Mine Hrr, med en uppmaning till R. o. Ad. att förkasta detta förslag.
Jag gör det af innerlig öfvertygelse, att detta förslag innefattar ett försök att inkräkta på konungamagten, och det skulle i sanning djupt smärta mig, om på en af de sista sidorna af R. o. Ad:s historia den runan skulle stå inristad, att R. o. Ad. icke sökt skydda och bevara konungamagtens uti vår grundlag nedlagda rättigheter.
Innan jag framställer mina åsigter i den vigtiga del af tullfrågan, som nu föreligger till afgörande, tager jag mig friheten upptaga till besvarande en anmärkning, som under min frånvaro gjorts mot ett mitt föregående yttrande.
Den angick mitt sätt att citera latinska auk torer och var framställd af Hr von Koch.
Jag får då blott nämna, att det är en allmän praxis att då man citerar en författare på hvilket språk som helst, endast göra citationer för dem, som förstå detta språk, och man brukar derföre äfven ofta uppläsa endast början, viss om att slutet förstås af alla.
Då jag sålunda med Horatius yttrade »semper odi et arceo», ansåg jag mig ej behöfva tillägga »profanum vulgus», emedan redan de första orden borde varit sat sapienti.
Anmärkningen från detta håll var emedlertid egendomlig, då den värde anmärkaren och jag torde hafva det gemensamma skaplynnet att i våra anföranden ibland tala de rebus variis et nonnullis aliis.
Hvad nu slutstrofen i Bevilln.-Utsk:ts Betänk, angår, hvilken uti tal och skrift numera erhållit det besynnerliga namnet »klämmen,» så får jag förklara, att jag anser mina mostståndare hafva fullkomligt rätt, då de säga, att Bevilln.-Ulslct icke tillkommer att tolka eller förändra grundlagen, och att jag således deri, men också endast deri, instämmer i de af dem afgilna reservationer.
Men jag anser det å andra sidan vara lika sannt, visst och säkert, att Bevilln.-Utsk:t icke allenast har rättighet, utan att det äfven är dess pligt att, då så behöfves, upp - Den 25 April f. m. 507 taga de ordalag
Utskrt vid många föregående riksdagar användt, och att det således är en orättfärdig beskyllning mot Utsk:t att påstå, det Utsk:t skulle hafva uppfunnit något nytt, då det i den så bittert klandrade klämmen, endast upptagit en redan legaliserad ordställning.
Jag skall uppläsa några rader ur föregående riksdagsbeslut, på det att det måtte tillåtas äfven denna sida att en gång få komma med samma skäl två gånger.
Jag har nu så ofta fått höra talas om »förhöja» i 60:de §:n och hört Hrr Ordryttare otaliga gånger rida upp på’ detta ord, att jag verkligen äfven hör kunna (å framlägga ett bevis för mina påståenden och ett skäl, sorn jag användt en gång förut, nemligen ordalagen i 1812 års skrifvelse.
I 1812 års riksdagsbeslut lyder 15:de §:n, efter originaldokumentet i Kongl, riksarkivet, på följande sätt: »Till fyllande af de anslag till Statens och Riksg.-Kont:ts behof, Vi enligt 14:de §:n beviljat, håfve Vi, dels på nye vid denna Riksdag öfverenskomna grunder, stadgat Sveriges Allmänna Bevillning, dels beslutit förhöjningar å Chartae-Sigillatee-, Sjötulls- och Husbehofs-Bränvinshränningsafgifterna:
Och då Vi af kraftiga skäl funnit nödigt att i de med dessa afgifter i sammanhang stående förordningar göra betydliga förändringar, åberopa Vi Oss härom de af Oss beslutna förfatlningar, Vi rörande sättet och vilkoren för dessa Bevillningars utgörande till K.
Då Bevilln.-Utsk:t nu hufvudsakligen upptagit och användt dessa af flere föregående riksdagar använda och derigenom legaliserade ordalag, behöfver ej Utsk:t uppbära något klander för att hafva hittat på något nytt i afsigt att förvrida ställningen för dagen, utan är det tvertom ställningar och förhållanden för dagen, som äro förvridna och tillkrånglade.
Då jag nu anser förhållandet mellan de båda statsmagterna vara i vår konstitution på ett nöjaktigt och lyckligt sätt afvägdt, så följer deraf ock, att på samma gång jag är färdig att våga lif och blod för försvaret af Konungens rättigheter, jag äfven å andra sidan med den segaste ihärdighet måste motsätta mig hvarje försök till utvidgande af ministeriel magtfullkomlighet. R. o. Ad. får icke af något slags undseende, någon känsla eller servilism låta förleda sig att votera bort grundlagen.
Det går icke an att för några individers skuld, om de ock vore de ädlaste i menskligheten, bryta mot denna lag och det rätta.
Utan att öfverskrida det territorium, der anspeglingarne blifva sådane, att de lätt kunna förklaras vara personliga, skall jag försöka att genom liknelser påpeka hvad jag anser vara den inre ställningen för dagen.
Det må då tillåtas mig att först använda följande bild.
I den gamla Persiska gudaläran, i Zoroasters religion funnos tvenne gudamagter, Orniudz och Ariman, det godas och det ondas, lika mägtiga, förenade, men dock ständigt motverkande hvarandra.
I vårt politiska trossystern finnas ock båda dessa principer, det goda och det onda på ett besynnerligt sätt sammankopplade, och man återfinner 508 Den 25 April f. m. denna dualism i en mängd regeringshandlingar från vår tid.
Så t. ex. har frihandelsprincipen blifvit först och radikalt tillämpad på jordbruket, och tycks man dervid förnämt hafva resonnerat som de Italienske läkarne under medeltiden eller »flat experimentum in corpore vile», men på samina gång har man tillämpat en annan princip, som verkat motsatsen af hvad man åsyftat med frihandeln.
Det är en besynnerlig nödvändighet, att de skola följas åt, dessa principer!
Frihandeln skulle kanske — jag säger blott kanske — icke gjort landtbruket skada, utan till och med möjligen verkat till dess gagn, om icke samtidigt blifvit inokulerad det ondas princip i form al en särskild ömhet för favoriterna bank- och köpmanna-intresset.
På detta sätt åtföljes det möjligen goda oskiljaktigt af det säkert onda. så att man erhåller det onda i större eller åtminstone lika stort mått, som det goda, såsom då samtidigt räntan gjordes fri, ocker gjordes till ett lagligt näringsfång och provinsernas hypotheks-inrättningar hindrades att fungera.
År icke detta det verkliga förhållandet, den rätta ställningen för dagen?
När man nu vet att, liksom många gånger foglar komma och uppäta utsädet, så hafva de frukter, jordbruket efter fleråriga sträfvanden kunnat vänta, blifvit uppätna af andra klasser, hos hvilka frukterna stannat, då må man väl kunna fråga, om det är underligt alt jordbrukarne icke vilja antaga denna troslära, att ett stvstem, som kopulerar ondt och godt, är det bästa möjliga.
När härtill kommer, att man kan tänka sig — man behölver derföre icke antaga det för gifvet -— att här finnas ideologer, i hvilkas öron, liksom i sagan ont Odin, korpar hviska den ena goda, den andra onda råd, och dessa ideologer äro allsmägtige, allhärjande och skonslöse, kan det väl ifrågasättas, om man är ovilkorligen skyldig att taga det goda tillsammans med det onda, eller om man ej har rätt att söka skilja hort det senare och ändock få bibehålla det förra.
Må det tillåtas mig, att använda den store Mästarens ord: »Begripen J än, eller huru?» I veten, Mine Hrr! att den gamla bilden om pilarne, som sammanbundna voro starka, men hvar för sig kunde sönderbrytas af ett barn, är rigtig.
Hittills har enhet herrskat, men vi kunna väl tänka oss motsatsen eller att pilknippan kari upplösas och sönderplockas!!
Må det slutligen tillåtas mig, medan jag för Hrrrne framställer parabler och antydningar för att tydliggöra ställningen för dagen och det s. k. systemet, att taga ännu en bild ur historien:
Det fanns här i forna dagar en Konung, som fick ett fult tillägg till sitt namn, derföre att, då han vidtog en åtgärd, som var för fosterlandet nyttig, han liksom Ludvig XI i Frankrike gick till väga på ett sätt, som just ej var formelt lagenligt.
Man kallade honom Ingjald inråda.
Nåväl, Mine Hrr! hvad var motivet till hans handling?
Jo, han tyckte icke om, att det fanns sju fylkiskonungar, som sig emellan'’ delat landets styrelse (d. v. s. då elter arealen); han tyckte icke om att landet regerades på det sättet, att en Deir 25 April f. m. 509 herrskade öfver en del och en öfver en annan; han ville att landet skulle styras af en person, en persona moralis och på samma sång en person in natura.
Jag betraktar nu 57:de och 61:sta §§ R.
F. såsom en persona moralis och önskar att vår dyrbara kåra grundlag må blifva allenaherrskande öfver Fylkiskonungarne och sålunda blifva en ny Ingjald Illråda, och måtte detta lika mycket befordra fäderneslandets väl, som
Ingjalds gerning!
För att ännu en gång motivera min röst i denna fråga, får jag upprepa att jag, med det mått af bildning jag dels af naturen erhållit dels kunnat under arbete och strid förvärfva, icke mägtar förstå andra raden i 61:sta §:n på annat sätt, än att, då der heter, att afgifterna »skola utgöras», så betyder detta också att de skola utgöras, icke att de möjligen kunna komma att utgöras eller att de, såvidt omständigheterna sådant medgifva. torde få utgöras eller dylikt.
St:r hafva rätt att. om de så skulle vilja, uttaxera medel att dermed försöka fylla S:t Eskils gemak ända upp till takåsen; jag iinskar blott, att de äfven hade förmåga att göra detl När nu It.
St:r hafva denna rätt, tror jag icke det vara skäl att skänka bort den!
Det är sannt, att allt kan^missbrukas och således äfven denna rätt; det är sannt och jag instämmer i det som Hr Lagerhjelm yttrat, att R.
St:r skulle kunna pålägga en för en särskild klass orättvist tryckande beskattning och att det då vore att önska, det K.
M:t egde magt att hindra en sådan orättvisa, men sådan grundlagen nu en gång är, anser jag det ännu betänkligare att gifva K.
M:t rätt att hvarje halfår utan Ständernas hörande utfärda en ny tulltaxa, genom hvilken fördelar ensidigt tillkomma endast en klass.
Det är nemligen under diskussionen af denna fråga, lör att tala med salig Argus, till komplett evidens bevisadt, att största delen af de af Regeringen vidtaana tullnedsättningar kommit, icke konsumenterna, utan endast mellanhandlarne till godo.
För min del måste jag fortfarande yrka, att grundlagens ordalydelse ovilkorligen (ages till norm för R.
Stms beslut, och får jag af denna grund anhålla, att Bevilln.-Utsk:ts s. k. kläm mätte blifva af R. o. Ad. fastställd, i likhet med hvad tvenne Stånd redan beslutat.
Då tiden nu var långt framskriden och 11 ledamöter anmält sig för att i ämnet vidare sig yttra, hemställde Hr Gr. o.
Landtm., att öfverläggningen skulle uppskjutas till e. m:ns plenum; hvilket bifölls. R. o. Ad. åtskiljdes kl. nära 3 e. m.
In fidem, 0. Brakel. 510 Den 25 April e. ra. ■ loa ,!gv »hr - iil BitnriM Onsdagen den 25 April 1866.
Justerades ett prot.-utdrag för förmiddagens plenum samt prot:t för den 7 dennes f. m.
Utsk:ts slutliga hemställan.
Den fråga man lagt till grund för detta förslag eller frågan om Konungens rätt att göra nedsättning i tullsatser, har blifvit dragen under Konst.- Utsk:t, hvars majoritet ansett att en sådan rätt tillkommer Konungen.
Men då en motsatt åsigt gjort sig gällande inom Bevilln.-Utsk:t, anser jag mig med några ord böra redogöra för de skäl, som förmått mig biträda Konst.-Utsk:ts beslut.
Ändamålet med tullagstiftningen är icke blott att bereda inkomster för Staten, utan äfven att ordna den inre hushållningen; och då vården om denna hushållning tillkommer Konungen, är det klart att Konungen måste hafva ett ord att säga i denna fråga.
Våra grundlagar sammanföra nemligen i många fall de olika statsmagternas prerogativer.
Så t. ex. eger Konungen att ingå förbund med främmande magter, men han får dervid icke handla så att den andra statsmagtens rätt att sig sjelf beskatta, på något sätt inskränkes.
En sådan inskränkning till förfång för den andra statsmagten skulle ega rum, om Konungen uppgjorde traktater gällande för flera år, ty då blefve det omöjligt att sjelfständigt kunna bestämma tullsatserna för hvarje statsregleringsperiod.
Om man nu åter betraktar tullbevillningen från Bevilln.- Utsk:ts synpunkt, så blefve följden den att K.
M:t omöjligen kunde verka ordnande på den inre hushållningen.
Shr satt en viss tull på råa hudar, och en omkastning i handelsförhållanderna sedermera gjorde att denna tull vore allt för hög, skulle ju garfverierna gå under, om icke K.
M:t egde rätt att nedsätta densamma.
Den 25 April e. m. 511 Den svårighet, som vid sammanträffandet af de olika statsmagternas prerogativer tyckes uppstå, är derföre af grundlagens stiftare ganska lyckligt löst, derigenom att R.
St:r ega att bestämma tullsatsernas maximi-belopp, för så vidt de kunna hänföras til] den ekonomiska lagstiftningen.
Då, som bekant är, 60:de §:n R.
F. innehåller förbud mot att höja tullen, men icke mot att nedsätta densamma, så finnes icke heller något hinder för K.
M:t att göra denna nedsättning.
Ur principiel synpunkt kan jag icke heller finna att detta kan medföra några vådor, ty om en regering skulle utsträcka begreppet om tullagstiftningens betydelse såsom ekonomisk allt för långt, så ega ju alltid Rikets näst sammanträdande Ständer rätt att, med stöd af 107:de §:n R. F., göra rättelse härutinnan.
Huru ordalagen i den nu föreslagna skrifvelsen än må affattas, kan K.