Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med förakt och hån tala de om de ansträngningar, norrmännen gjorde för att försvara sin sjelfständighet, och om deras — under dåvarande förhållanden helt naturliga — underlägsenhet i militära resurser.
Med bittert klander omtalas dåvarande kronprinsen Karl Johans försonligå politik gent emot den norska folkrörelsen och den likställighét med Sverige, som tillerkändes Norge i den slutligen ingångna föreningen.
Men man tröstar sig med, att det ändå icke var någon full likställighet.
Norges grundlag i det skick, hvari den slutligen antogs af den gemensamme konungen, var ändå, menar man, ett fördrag mellan Sveriges konung och det norska • folket.
Härpå grundar man påståendet, att i norska grundlagen skola finnas punkter, som äro af unionell natur och derför icke kunna ändras utan Sveriges samtycke.
Då ståt-hållarfrågan på sin tid stod på dagordningen upprörde man i
derför himmel och jord för att göra denna Sveriges påstådda rätt öfver norska grundlagen gällande.
Och nu begagnar man den norska författningsstriden i vetofrågan såsom anledning till att åter betona denna s. k. rätt.
I stället för att betrakta denna fråga såsom en rent norsk fråga —.
om hvilken meningarne kunna och måste skifta allt efter olika åsigter om konungamaktens och folkrepresentationens inbördes ställning — äflas man att göra den till en svensk-norsk fråga för att åter framkalla allt gammalt groll, alla • gamla äiitipatier och fordomar mellan folken.
Inom pressen har i synnerhet en konservativ fribytare, som seglar under liberal flagg, utmärkt sig i detta hänseende.
I enföljd af hätska och insidiosa artiklar i slutet af det förra och början af det innevarande året har den eggat till fiendskap mot norska folket och i rikt mått utsått hatets och tve-
- drägtens draktänder.
Det försåtliga i artikelförfattarens framställning ligger i synnerhet deruti, att han säger sig vilja visa, att svenska folket har ingenting att göra med striden mellan kungamakten och folkmakten i Norge, och att det har intet skäl att krafsa kastanierna ur elden åt den förra, men på samma gång från början till slut söker göra gällande nyssnämda betraktelsesätt om Sveriges herravälde öfver den norska grundlagen.
Han medgifver, att det är ledsamt för norrmännen att deras grundlag har en sådan ställning; men detta är, menar han, deras eget fel, då de icke vilja gå in på en fastare tillknytning af unionsband^t genom införande af ett unionsparlament.
Det är dock klart, att norrmännen med full rätt måste befara, att en så beskaffad förening mellan tvänne länder af så olika storlek och folkmängd förr eller senare måste leda till den mindre statens uppgående i den större, en farhåga, som i sanning ej aflägsnas genom det af författaren åberopade exemplet af föreningen mellan England och Skotland.
Men just denna det norska folkets omtänksamhet om sin sjelfständighet såsom nation är hvad författaren aldrig kan förlåta detsamma, * är hvad som i hans själ underhåller och när ett ständigt, ett outplånligt groll mot detta folk.
Han säger visserligen, att Norge bör i unionen vara lika berättigadt med Sverige; men genom det åtlöje och hån, hvarmed han afvisar hvarje tanke på full jemnlikhet mellan tvänne förenade riken, slår han sig stän-.
digt sjelf på munnen i detta hänseende.
Man märker i hans framställning på hvarenda rad, att han anser att norska folket har ingen rätt till någon annan frihet och sjelfständighet än den Sverige af gunst och nåd kan vilja bevilja
♦ det, att det bör med ödmjukhet och tacksamhet mottaga dessa nådesmulor, att det har ingen rätt att älska och vårda sina nationella minnen, men att Sverige deremot skulle vanära sig sjelf genom att afstå från det öfverherrskap, som•
det på grund af eröfringens rätt förmenas ega.
Allt detta kan man öfverallt läsa mellan raderna i ' hans artiklar.
Dessa artiklar säga sig gå ut på att främja fredliga och ordnade förhållanden de båda folken emellan, men de andas krig.
Vill Norge icke gå in på unionens ändrande i den ' riktning författaren antyder, då bör, menar han, unionen hellre upplösas; men då, menar han, har Sverige rättighet att för betryggande af sin och den Skandinaviska halföns säkerhet *, fordra en offensiv och defensiv allians mellan de båda rikena.
Att härmed åsyftas, att Norge skulle frånsäga sig rätten att ha en egen utrikespolitik och helt och hållet följa Sveriges, utan hänsyn till i hvilka krigiska förvecklingar detta skulle kunna leda den mindre staten — derför borgar hela andan i författarens framställning, äfven ojn han ej tydligt utsagt det.
Äfvenså märker man tydligt hans syfte, att om Norge ej går in på en sådan allians, måste det medelst krig tvingas dertill.
Ett krigshot ligger påtagligen i bakgrunden af hela hans framställning, likasom han utgår från att Norge rättsligen beror af Sverige, emedan Sverige genom krig, vunnit en sådan ställning i förhållande till detsamma.
Ifrågavarande tidning intresserar sig mycket för värnandet af Sveriges gräns, för ett betryggande försvar för den Skandinaviska halfön.
Detta mål anser den kunna vinnas derigenom, att vårt brödrafolk, norrmännen, under den ena eller andra formen tvingas till att sluta sig till oss och deltaga i försvaret!
Hvilken beklaglig förblindelse!
Hvilken vrångbild af den nordiska enhetstanken!
Och sådana fanatiker drista kalla sig fosterländska, drista brännmärka alla, som med dem äro af olika åsigter såsom “ ofosterländska “, såsom “ antisvenska “.
Vi fråga: hvilka äro mera fosterländska, hvilka arbeta mera på att åt oss häfda en aktad och sjelfständig ställning i Europa, de, som vilja ett närmande och en sammanslutning på frivillighetens väg mellan de tre nordiska folkgrenarne, eller de, som — om blott deras vilja motsvarade deras förmåga — skulle störta oss i krig med våra nordiska stamförvandter.Ifrågavarande norskfiendtliga agitation är särdeles lärorik att betrakta derför, att den på nära håll gifver oss en föreställning om, huru det går till att uppväcka krig mellan nationer, huru man småningom upptänder en nations sjelf-viskhet och lägsta lidelser och på grund af förmenta oförrätter
— väcker dess hat mot en annan nation.
Lyckligtvis ha vi ingen anledning att befara, att försöket här skall lyckas.
Den konstgjorda agitationen skall förblifva inskränkt till kretsar, der man yfves öfver de sociala företräden, som en inlärd “ bildning “ och en öfver hopen höjd samhällsställning gifva; våra bönder och arbetare äro och skola förblifva oberörda deraf.
Känslan af de nordiska folkens broderskap är hos oss redan alltför stark, för att en sådan agitation skulle kunna få någon större framgång, och det svenska folkets rättskänsla och sunda förstånd äro allt för stora, för att det skulle låta förleda sig af några realpolitiker af den Bismarckska skolan, hvilka med suveränt förakt for sådana “ längesedan öfvervunna ståndpunkter, “ som idéerna om jemnlikhet, rättvisa, och folkens broderskap, höjt sig till den öfverlägsna ståndpunkt, enligt hvilken “ makt går före rätt “ .Harald Molanders ” Vårflod ”.
Hvad än förf.
till detta stycke må ha att beklaga sig Öfver — säkert är åtminstone att det icke blifvit tiget ihjäl.
Bland försvararne — ty det fins äfven sådana — har en (i ett Upsalablad) gått till den sällsamma ytterligheten att anse hr Molander för en så genomdrifven ironiker, att han med sin erkändt tarfliga karaktersteckning med.
flit skulle hafva framstält ett slags afskräckande exempel, hvari så herrar som damer af den realistiska skolan sig sjelfva till varnagel kunde spegla sig.
Olyckan torde emellertid vara, att förf.
tvärtom visat sig alltför naiv: han har icke kunnat beherska materialet, som alldeles vuxit honom öfver hufvudet och stycket har derför, oaktadt alla goda ansatser, råkat att bli “ uden hoved og hale “.
Innan vi lemna ordet åt den kritiker, som Önskat att framställa några mera genomförda anmärkningar, vilja vi för egen del påpeka ännu en sak.
Vi begära ingalunda af skalden, att han skall enligt ett visst recept belöna dygden och straffa lasten, att han skall, såsom förr i verlden, ådagalägga “ Redlighetens seger Öfver förtalet “, men rättvisa i högre mening bör dock finnas på de tiljor som föreställa verlden, och denna rättvisa lyser i “ Vårflod “ alltför mycket med sin frånvaro.
Vi tillåta oss medelst anförande af en liten anekdot närmare tydliggöra vår mening.
Då för några år sedan en af Skånes magnater samlades till sina fäder, apostroferades han i ett sorgeqväde med bland annat följande ord:
Ur- dagens krönika.
6 “ Rätt och sanning, tro och heder Gick med dig i grafven neder “ —
Hvart än dessa så bedröfligt forsvunna egenskaper må ha tagit vägen, i hr Molanders pjes återfinnas de åtminstone icke, och vi tänka att detta skall ytterligare framgå af den konfrontering som verkställes i nedanstående artikel.
r Det fins en gammal folksaga, som handlar om en man, hviken
inbillade sig sjelf vara en jette, tills han en vacker dag stod fram« för en sanningsspegel.
D&amp; märkte han, att han i verkligheten en * dast var en dverg, och i förargelsen, säges det, gaf han sig till hofnarr.
• Ur Molander har i närvarande stund starkt behof af en san *
ningsspegel — natnrligtvis icke för att bli hofnarr, utan för att bli » hvad han sjelf kallar det, ” karl för sin hatt9.
Ty genom sin komedi ” Vårflod ” har hap tydligen visat, att han som författare ännu icke är det.
Men l&amp;tom oss börja fr&amp;n början!
D&amp; hr Harald Molander efter grundliga studier af Turgenjevr och tidningsuppsatser om Rysslands nihilister sammanskrifvit sin första stora pjes ” Furstinnan Gogol ” och fått den, efter en hftrdsmält stympning, uppförd på dramatiska teatern, helsades han åtminstone af ett kotteri som en blifvande stor teaterförfattare.
Man såg i honom en Augier eller Dumas in spe.
Dessutom gjorde hans pjes, säga hvad man vill, lycka och inbragte sin mästare en för våra förhållanden ganska rundlig summa i inspelad t honorar.
Den bleka afunden hvi-ekade likväl elakheter bakom den unge författarens rygg.
” Det är ingen konst att lyckas ”, påstod en — naturligtvis en misslyckad stor-t het!
— ” när man får svänga sig med gobeliner och lysande ryska
uniformer, revolverskott och dynamitattentat! ” ” Det är bara en simpel boulevarddram, endast sämre gjord än Fédora ”, påstod en annan illasinnad kritiker vid ett punschglas inne på ” Kungen ”.
” Det fins inte nfigot ryskt i stycket tills, * utom namnen ”, påstod en tredje.
Naturligtvis var allt det der endast löst prat, utan ringaste grund, och det säkra var, att Stockholms unga damer funno hr Fredrikson ” rysligt söt ” som lejonet-nihilisten.
Stycket gick, gick med-glans, trots de strukna replikerna och tack vare Brolins dekorationer; ” furstinnan ” kom ut i stor oktav, till det yttre förvillande lik Calmann Lévys oktavupplaga af de parisiske teaterförfattarne, men så bråddes ja också hr Molander på dem.
Med ett ord, det fattades ingenting i en segerrik debut; icke ens en skildring af författarens personlighet, ty den gjorde hr Bern-h&amp;rd Meijer i ” Dagbladet ” och det i riktigt parisisk krönikestil.
Man f&amp;r således icke alls undra på att hr Molander, som till p&amp; köpet endast hade de ljufva illusionernas älder på nacken, nu hade klart för sig att han var en betydande skriftställare och tog sig * en tvärsäker pris pä den saken^
Men det var något som Ifig och grodde i hr Molander.
Ett par teateranmälare, bland andra hr Nordensvan i Illustrerad tidning, hade nämligen sagt rent nt, att innan hr M. skrifvit ett svenskt drama, vore det tämligen problematiskt att fälla ett afgörande omdöme om hans dramatiska författareskap, åtminstone kunde man tills vidare icke erkänna annat, än hans goda blick för scenens fordringar och välde öfver dialogen.
” Godt ”, tänkte ” Furstinnan G ogol 8 ” författare; ” jag skall ge dem ett svenskt drama! ”
Och han skref ” Vårflod ”.
Våra läsare känna troligen mycket väl till stycket, antingen genom egen erfarenhet eller genom tidningarnes utförliga referat.
Jag kan s&amp;ledes tala 0x4 det som om en gammal bekant, utan fruktan att icke blifva förstådd.
” Vårflod ” spelar i Stockholm i våra dagar och skall skildra brytningarna inom en familj, framkallade af den unga tidens literära stämningar.
Man väntar således att förf.
grundligt skall känna sitt ämne, och att han gjort sig till godo sina egna studier och iakttagelser.
På så sätt hade ” Vårflod ' * kunnat bli ett verklighetsstycke 1 dessa bästa mening.
Har hr Molanders senaste arbete blifvit det?
Jag framställer frågan att af läsaren sjelf besvaras, och om han sett eller läst pje-sen, reflekterat öfver och känner till de förhållanden, på hvilka den stöder sig, är jag öfvertygad om, att svaret skall blifva nekande.
Stycket är för mycket abstrakt och återger på intet sätt en sida af vårt moderna Stockholmslif, lika litet som man här i hufvudstaden finner typer, identiska med de i ” Vårflod ” uppträdande.
Återigen har hr M. konstruerat efter böcker; lifvet har här lika litet som i ” Furstinnan Gogol ” varit författarens vägvisare och läromästare.
En och annan sitnation är visserligen lyckligt funnen — t. ex. scenen mellan Sigrid och Kristoffer i första akten; den är fin tänkt!
— men karaktererna utvecklas .ingalunda följdrigtigt, och Sigrid, som väl skall vara hjeltinnan i stycket, är i sin helhet misstecknad och faller mot sintet nästan in i det platta.
Hon har ansatser till att bli en fru Wenche, men saknar helt och hållet dennas samlade karak-tersstyrka.
Kiel lands fru Wenche är en storslagen typ för den moderna, efter sanningen sökande qyinnan, mén hr Molanders Sigrid är endast en excentrisk ung dam, som egentligen icke vet hvad hon▼ill, men har en aning om, att ej allt är, aom det borde vara.
Trots alla svagheter är hon likväl efter min mening den person i stycket, som intresserar mest.
Fru German, modern, är möjligtvis sannare tecknad, men ehuru hon tyckes pröfvad ganska hårdt af lifvet och hatar ytligheten och frasen — hennes specialitet är att vara sträng och hänsynslös mot allt ” svamligt och grönt ” — l&amp;ter hon likväl icke handlingen följa orden.
” Man får styrka att åtminstone söka trösta och hjelpa andra, som också lidit skeppsbrott, ” säger hon i första aktens andra scen till Sigrid p&amp; tal om pastorns predikningar, men någon vidare verkan finner man icke att de hafva, ty det är endast nödd och tvungen hon försonar sig med sonen, och Uaria behandlar hon just icke, som hade hon vnnnit styrka att vara mild och öfver-seende.
Och Kristoffer och Maria ha likväl båda lidit skeppsbrott.
För öfrigt får man aldrig fullt klart för sig den verkliga orsaken, hvarför fru German icke vill mottaga sonen, om det nu är derför att han varit ” svamlig och grön ” i sin ungdom, eller derför att han ta * git sina respengar ur fadrens kassa.
Ty det är icke gerna tänkbart att en mor nekar kännas vid sin son, derför att denne visat sig i sin uppfattning af qvinnan vara vida mer ” karl för sin hatt ” än fadern.
Moderns q vinliga hjerta skulle här instinktlikt talat till sonens för » mån, om jag känner qvinnorna rätt Dessutom kan man invända, att ingen pappa i v&amp;ra dagar skulle tillgripit ett sådant medel som grosshandlare German för att låta den älskade sjunka i sonens, ögon.
Naturligtvis skulle en far genast inse, om något dylikt fölle ' honom in, att den enda «om skulle förlora derpå vore han sjelf.
Ej heller tror jag att någon ung.
man i våra dagar skulle löpa af till Amerika endast för att han i ett utbrott af sjudande och berättigad harm burit hand på någon, äfven om denne någon skulle råka till att vara hans egen far.
En af förutsättningarna således för att en dramatisk konflikt skall kunna uppstå är falsk, och redan detta torde vara nog att sedermera drifva handlingen in på en fullkomligt oriktig väg.
Det är derför som det hela verkar som en storm i ett vattenglas, och åskådaren sitter temligen likgiltig och lyssnar med ett skeptiskt leende på läpparne till alla dessa ordrika, larmande debatter.
Hvad nu de öfriga karaktererna i stycket beträffa, vill jag fatta mig kort.
Marie är, låtom oss vara ense om den saken, nästan helt och hållet intresselös, och vår medkänsla vinner hon icke; hon har^allt för stor del sjelf i sitt fall, och detta efter att ha varit föremål för en djup och lidelsefull kärlek från Kristoffers sida, en kärlek som hon sjelf besvarat.
Förförda unga flickor borde dessutom vid det här laget ha spelat ut sin rol på våra skådebanor, och våra herrar författare, tyckes det mig, skulle ha tröttnat på att dra fram demendast för att fö rättighet att slunga männen skarpa förebrftelser i ansigtet; l&amp;t v&amp;ra talangfulla literära fruar idka den sporten;] de kunna åtminstone göra det under sken af att försvara sitt kön.
Det är inte ens fel att tv&amp; träfa, lyder för öfrigt ordspråket, och det » är inte heller endast mannens fel att qvinnan blir förförd.
Hvarför hr Molander låter Marie spela den förförda oskulden, är nu endast för att f&amp; tillfälle att riktigt stuka hr Gustaf Wolff, re * alisten, hvilkén i likhet med Kiel land varit 110g djerf att rikta ett slag mot Magdalenahemmen.
Och allt detta besvär gör sig hrM.
för att visa att herrar realister, när de skrifva, äfven skola ställa en man bakom ordet.
Nog är det konseqvent alltid!
För det första har hr M. alls icke bevisat att Gustaf Wolff verk * ligen är en realist; för det andra, om det behagar hr M. att i ” Vårflod ” låta en af de uppträdande bete sig minst sagdt som en slyngel, har han derigenom bevisat att någon af de unga moderna författarne här.
hemma skulle ha handlat som Wolff i det ögonblicket?
Dessutom — hvad är Gustaf Wolff för en herre?
En stor-skraflare, en literär idiot, som i hvar annan minut begagnar ordet ” kälkborgerligt! ” en typ, som om hr M. sökte med ljus och lykta, han icke skulle lyckas upptäcka i de tre kungarikena, — den har hr M. satt som representant för ” det unga Sverige ”.
Dock är jag för min del öfvertygad om, att hr M. mycket väl inser att Gustaf Wolff icke har någon motsvarighet i verkligheten, men hr M. behöfde teckna honom så för att kunna genomföra sin idé, och så fingo realisterna sitta emellan.
Ännu endast några ord!
Man har beskylt hr Molander en gång att han gendm ” Vårflod ” gjort sig skyldig till förräderi mot realisterna, att han svikit sina forna vänner.
Hr Molander åter igen förklarar och lär en gång ha förklarat inför Herman Bang, att han icke hör till något parti alls — d. v. s. han står som alla storheter ensam.
Han vill synas en lbsens ” staerkeste raand ”.
Då ber jag att fa påminna honom om en vårafton 1883.
August Strindberg hade utlyst ett litet möte, som skulle ega rum och verkligen egde rum i en lokal på Hamburger Börs.
Meningen var att till julen utgifva en ” Realistkalender ”.
På detta möte infunno sig Strindberg pjelf naturligtvis, hrr Geijerstam, P. Staaff, undertecknad och — ” Vårflods ” författare hr Harald Molander.
Alla skulle vi lemna bidrag till kalendern — h vars tilltänkta realiserande varit offentligen om * taladt, hvarför icke heller någon ogranlagenhet begås genom att nu upplifva minnet deraf.
Detta literära företag blef emellertid om intet, men hvad som qvarstår som faktum var det förberedande mötet ochlöftet om att bidraga med uppsatser på vers eller prosa.
Då var hr Molander radikal både - i sin literåra och politiska uppfattning} och jag påminner mig mycket väl, att en skål dracks för ni bilisterna i Ryss * land; — ” Furstinnan G ogol ” hade just då nyligen gått öfver scenen.
Detta är allt hvad jag känner om hr Molanders anslutning till de så kallade ” realisterna ”.
Anser man detta vara nog iör att stämpla ” Vårflods ” författare såsom öfverlöpare, få de som han svikit, trösta sig med att det skett genom ett ytligt och talanglöst arbete, hvilket endast räddades från att helt och hållet falla genom det ut * förande, det erhöll på dramatiska teatern.
Daniel Fallström.Moderna verldsförbättrare.
Af Olaés Lundin.
August Strindberg: Om det allmänna missnöjet.
Max Nordau: Konventionela nutidslögner.
” Världen är ond ”, hafVa de som kallas fromma sagt i lång-liga tider och derfor predikat hat mot ” verlden och vårt eget kött ”.
Det är kanske endast en äldre upplaga af den moderna pessimismen, det nutida verldsföraktet, något som aldrig släpper oss midt under verldslifvets äflaii; men formörna vexla och målet också.
Då de så kallade fromma, de som hafva sin förnöjelse i himmelen, bäst visa sitt hat mot verlden genom att förneka sin egen menskliga natur och draga på sig så mycket elände, som de kunna få tag i
— detta under förutsättning, att de verkligen äro ärliga — samt derigenom tro sig hafva rätt till en riktigt glänsande ersättning efter döden, låta de moderna pessimisterna, de som icke tro, den menskliga naturen i fullt mått taga ut sin rätt och göra alldeles icke anspråk på någon ersättning, åtminstone icke någon annan än den, som kan ligga i en fullständig tillintetgörelse, i detta deras lycksaliga ” nirvana ”, som bör göra slut på hela tillvaron, menni-skans och allt annats.
För den riktigt fromme himmelssträfvaren, liksom för den fullt följdriktige pessimisten lönar det icke mödan att söka förbättra verlden på något sätt, som skulle göra henne till en för menniskan angenäm vistelseort.
Den förre föraktar sådant, anser det äfven skadligt och hinderligt för uppnåendet af, hvad han kallar ” menniskans rätta hem ”, den af honom på ett välförståndigt sätt ordnade tillvaron efter döden.
Den senare anser det icke tjena till något, enär det vore bäst, att tillintetgörelsen infunne sig så Bnart som möjligt.
Han vill nog njuta af lifvet, men att söka ordna denna njutning på ett för alla .tillfredsställande sätt kan väl icke, skulle han äfven stundom gifva sig utseende af att handla i motsatt syfte, ligga honom mycket om hjertat, då han anser hela tillvaronfullkomligt förfelad och att det ej kunde ske något lyckligare än att med det allra snaraste HL slut på allt.
Hvarken de fromma eller de egentliga och fullt följdriktiga, pessimisterna kunna således räknas till verldsförbättrarne, till dem som äflas för att inrätta lifvet så fördelaktigt som möjligt, ioke blott för sig, utan äfven för andra.
Men det gifves de som kallas pessimister, för att de finna verldsinrättningen dålig, utan att derfor anse henne alldeles ohjelplig.
Dessa hafVa således en smula optimism på botten, ty i annat fall skulle de gifVa allt förloradt; men det är naturligtvis icke det slags optimism, som finner allt förträffligt och tycker, att ingenting fattas i den ” bästa af verldar ”.
Jag skulle vilja kalla dem för optimistiska pessimister, sådana som äro nog lättblodiga att föreställa sig, det den närvarande förvända och enligt deras mening alldeles fördömliga samhällsordningen skulle kunna undan-rödjas för att lemna rum åt något bättre.
Dessa kunna svårligen gillas af de äkta och följdriktiga pessimisterna, och af ” yrl£e80P^in] lis^ernaMy såsom den andra ytterligheten kallats, anses de dårhusmessiga, så vida de ej förklaras vara skurkar och illgerningsmän.
Mångfaldiga gånger hafva sådana optimistiska pessimister uppstått, velat göra rent hus med det för tillfället herskande ' samhället för att sedan kunna skapa ett nytt.
Lika många gånger hafva de inspärrats p&amp;.
dårhusen eller i fängelserna, hängts eller bränts.
Någon gång har man nöjt sig med att göra dem till föremål för åtlöje eller ryckt brödet ur munnen på dem och låtit dem gå och hänga sig sjelfva.
Någon fullständig framgång har ännu aldrig en sådan verldsför-battrare kunnat tillkämpa sig, icke ens under den stora franska revolutionen, der dock goda ansatser fnnnos.
Vår tid är kanske rikare på dessa än den förflutna varit, ty vår tid är rikare på tvifvel om det gamlas berättigande och p&amp; missnöje, och det torde nog hafva sina giltiga orsaker.
Om verlds-förbättrames namn icke alltid ropas ut öfver hela jorden, så finnas de dock, än såsom uppenbara eller hemliga ledare ' af socialistiska rörelser, än gömda bland nihilistiska stämplingar — ty äfven nihilismen har visat sig tro på möjligheten af en omskapning efter förödelsen — än framträdande såsom reformerande skriftställare, tills vidare nöjande sig med teorier.
Bland skådespelsdiktarne saknas de icke.
I lagstiftande församlingar synas de deremo^ föga.
Der sitta de ” praktiska ”, d. v. s. de, som icke kunna förmås till någon annan än den allra oundvikligaste ändring i gamla förhållanden.