Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nej, det var ej åska, ty Anders inträdde nu helt andtruten med underrättelse att en gammal fru och en ung herre anländt, hvilka anhöllo om att få se lorden och fröken Lucy.
Nästan omedelbart derpå inträdde de besökande och den gamla frun presenterade sig sjelf och sin följeslagare på följande sätt:
-- Min bästa kusin Robert, ni känner icke igen mig och derpå undrar jag alldeles icke, och ändå var jag på edert bröllop.
Mitt namn är Anna Rush, köttslig kusin till Lucy, er första hustru, och tante till det söta barnet här; och gumman slöt vid dessa ord Lucy i sin famn och tryckte henne innerligt till sitt hjerta.
Hvad hon liknar sin mor! det är alldeles underbart! -- Men jag glömmer att presentera min unge vän, baronet Edvard Glithingham.
Den unge mannen bugade sig och sedan de vanliga, alltför tråkiga inträdesfraserna voro vexlade, finna vi dem alla fyra trefligt sittande omkring en stor brasa.
-- Hvarifrån kommer ni, min goda tante? frågade Lucy, sedan hon gifvit sina befallningar om théet.
-- Jag?
Ja, min lilla vän, det vore en lång historie att berätta!
Jag kommer från Amerika, ehuru icke direkte, emedan jag sednast varit i Sussex, der jag besökt en gammal ungdomsvän, baronet Glithinghams moder; derifrån åtföljde han mig, ty vi skola begge begifva oss till London.
På vägen hörde vi att ni voro hemma och beslöto derföre att vika in och helsa på eder.
-- Det var mycket vänligt gjordt, svarade Lucy, som ensam talade, ty fadren, som alltid var tyst och sluten, var nu dystrare än vanligt, och höll sina ögon ofrånvändt riktade på den unge mannen, som helt ogeneradt deltog samtalet.
-- Min nådiga fröken, sade denne med inställsam artighet, om icke fru Rush lofvat taga mig under sina vingars skugga, skulle jag aldrig vågat beträda detta slott.
-- Den, som min mors vän införer i vårt hem, kan vara säker på att som en gerna sedd gäst emottagas, svarade Lucy, och jag är öfvertygad om att min far delar min mening, tillade hon lätt vidrörande den gamle, som fortfarande satt tyst och icke kunde taga sina ögon ifrån den nya gästen.
-- Mycket riktigt, svarade han, då han kände dottrens hand på sin arm och hörde de sista orden.
Vi hafva redan tecknat Edvards porträtt uti ett af de föregående kapitlen, och det återstår oss derföre blott att göra fru Rush's bekantskap.
Hon hörde till den klass menniskor som icke göra stora anspråk på andras uppmärksamhet, men hvilka äro välkomna hvarhelst de visa sig.
Man såg att hon hade varit vacker och ett drag af utomordentlig godhet låg utbredt öfver hela hennes ansigte och i hennes ögon.
Det finnes ett drag öfver munnen som aldrig bedrager och hvad ögonen beträffar, är det svårt att finna en bättre liknelse än den så kända: ögat är själens spegel.
Mrs Rush hade varit en god vän till Lucys mor, hade gift sig med en amerikanare och lefde sedan i hans hemland lycklig och ansedd.
Nu var hon enka och hade beslutit att göra en liten resa till sitt fädernesland.
Vi hafva intet vidare att säga om hennes person.
De några dagar hon ämnat tillbringa på Abbey-Hall voro tillräckliga att närma henne och Lucy till hvarandra och den sednare ville ej höra talas om, att hon skulle fullfölja sin plan att så snart lemna slottet.
Sålunda förflöto några veckor och den gamla tanten och den unga baroneten talade ännu icke om någon afresa.
Lord Suffridge hade äfven småningom vant sig vid sina nya gäster, och då han såg huru lycklig Lucy var att få behålla fru Rush, förenade han sina böner med hennes.
Dessa några veckor hade, utan att några vigtiga händelser inträffat, likväl medfört förändring i många förhållanden.
Den unge Edvard tycktes ha blifvit så intagen uti Lucy, att han vid hvarje lägligt tillfälle sökte öfvertala fru Rush att förlänga vistelsen på slottet.
Det har redan blifvit sagdt att han hade ett intagande utseende och att man lätt kunde misstaga sig på hans inre värde, och ändock kände Lucy en instinktlik motvilja för honom.
Hon arbetade visserligen emot dessa känslor, som hon ansåg vara högst oriktiga att hysa mot en person om hvilken hon ej visste något ondt, men hon kunde dock ej öfvervinna dem.
Hennes fader, som de första dagarne synts dystrare och svårmodigare än förut och alltjemnt följt Edvard med sina förfärade blickar, hade småningom vänjt sig vid hans åsyn och visade sig nu vänligare emot honom än man kunnat vänta.
Lucy, som på allt vis inom dessa gamla murar sökte sprida trefnad för sina gäster, hade nu en jemn sysselsättning, hvilken långt ifrån att vara den hon önskade, likväl utgjorde en näring för hennes tankar.
Hon hade ofta långa samtal med sin tante, hvilken förstod hennes längtan och sträfvanden, och gerna ville utfinna en plan för att rycka henne bort ifrån detta ensliga dystra lif.
Edvard Glithinghams känslor voro ej en hemlighet för den goda frun, som redan drömde om att på detta sätt få se sin önskan uppfylld.
Det händer ofta att gamla fruar, som blott minnas de stunder af glädje de upplefvat då de älskade och drömde om lycka, icke anse sig bättre kunna bevisa sin kärlek till en ung flicka, än genom att söka förena henne med en ung man, som de tycka borde passa för henne.
Men Lucy var alltför fri och sjelfständig uti sina åsigter för att andras mening lätt skulle kunnat utöfva något inflytande på henne; dessutom fanns det någonting uti Edvards sätt som föreföll henne dunkelt, och denna skugga som alltjemt omgaf hans person, var tillräcklig att sätta Lucy på sin vakt.
Lucy fick en dag genomgå en af dessa små pröfningar dem en qvinna som icke är sentimental, ogerna fördrager, -- nemligen en kärleksförklaring af en man den hon icke bryr sig om, som hon tvertom hyser motvilja för.
I närheten af slottet fanns en brunn, en qvarlefva från äldre tider.
Denna brunn var högst egendomlig; den var byggd öfver en källa, hvars djup var omätligt, ehuru vattnet som forssade uti den var så kristallklart, att bottnet syntes liksom vore det helt nära ytan.
Brunnen, byggd i form af ett kapell, var invändigt af marmor; några pelare, likaledes af marmor, bildade en halfcirkel och panelningarna deremellan voro målade uti den gamla tidens anda: knäböjande gubbar, qvinnor och barn, lama, blinda och sjuka vittnade om att detta vatten fordomdags ansetts för heligt.
Marmorbänkar löpte längs väggarne och Lucy hade valt detta ställe till sin älsklingsplats, då värmen derute var för stor.
Det var isynnerhet ett visst slag af böcker hon tyckte om att läsa på detta ställe.
Gamla klassiska arbeten, tyckte hon, stodo i fullkomlig harmoni med detta antika tempel.
En morgon, då hon helt tidigt med Eneiden i handen gått ut, iklädd en lätt hvit musslins drägt och med en liten rund hatt på hufvudet, hörde hon steg på afstånd och igenkände snart, att de voro Edvards.
Hon påskyndade sin gång för att ej uppnås af honom och trädde in uti detta helsans tempel, som hon helt hedniskt benämnde "Minerva-salongen", emedan hon påstod att hon alltid var förnuftigast då hon vistades der.
Hon hade knappt hunnit taga plats på en bänk och öppna sin bok, innan dörren gick upp och Edvard inträdde.
Detta föreföll henne något besynnerligt och hon yttrade ganska bestämdt:
-- Jag tror, herr baronet, att våra tankar hafva sammanträffat, ty vi tyckas båda två hafva sökt ensligheten uti detta Minervas tempel.
-- Om förlåtelse, min fröken, men jag var långt ifrån att söka ensamhet; jag sökte efter tillfälle att obehindradt få tala med eder, och har nu valt denna plats dertill.
-- Herr baron, kan jag vara er till någon tjenst, så säg, och är det någonting förnuftigt, så är det visst här jag bäst känner mig inspirerad.
Edvard närmade sig
Lucy med några bestämda och häftiga steg, satte handen på hjertat och sade:
-- Fröken Lucy, ni talar om inspiration, ni talar om Minerva!
Nej, var hellre en stund denna källas fordna gudinna och gör det underverket att hela ett blödande hjerta, att hugsvala en menniska som ej vill något annat i lifvet än ...
-- Att få dricka friskt vatten?
Det kan jag gifva eder, ty jag bär alltid en bägare med mig, inföll Lucy skämtande.
-- Skratta ej, min fröken!
Jag är olycklig, ty jag vet ej om ni kommer att förlåta min djerfhet.
Lucy, jag älskar er; om ni försmår min kärlek, är jag en förlorad menniska!
-- Herr baronet, svarade Lucy med mycken köld, ni har illa valt stället och stunden.
I Minervas tempel, med
Virgilius i handen är jag bra litet disponerad för ett blad ur en hvardagsroman.
Jag trodde ni ville bedja mig om något råd och jag skulle efter bästa förmåga sökt tjena er, men då ni kommit fram med en kärleksförklaring, vill jag göra er den tjensten att söka glömma den.
-- Lucy, Lucy!
Jag dödar mig, om ni talar på detta sätt!
Ser ni då ej huru gräsligt olycklig jag är?
-- Herr baronet, för det första ber jag er kalla mig Lady Suffridge, för det andra vet ni redan att jag håller Eneiden i handen och just nu läser om Trojas belägring; jag befinner mig således i alltför höga regioner för att tro på sjelfmord efter en sådan olycka.
Herr baronet, låtom oss tala förnuft!
Ni känner mig sedan tre veckor och ni talar om att döda er för min skull.
Nej, jag kan ej tro er vara så bedröfvad, ty er olycka har ej kunnat så hastigt antaga dessa proportioner.
Hvad ert yttrande om att döda er angår, vill jag hoppas att jag missförstått er.
-- Hvarföre så, min fröken?
Ni missförstod mig alldeles icke.
Tror ni mig sakna mod att göra det? frågade
Edvard stolt.
-- Ni kallar det mod, att döda sig, men jag kallar det feghet.
-- Feghet!
Nej, icke vid min ålder; ty då binder oss lifvet med så starka trådar, att det fordras mod för att afslita dem.
-- Den, som ej förmår lida eller beherrska sig, är feg.
Jag vill ej att ni tager detta uttryck såsom riktadt blott mot eder, ty det kunde synas förolämpande; jag har dessutom tänkt detsamma förr än i dag och vill ni blott begrunda hvad jag sagt, kommer ni utan tvifvel att tänka som jag.
Edvard stod som slagen af åskan; han kände sig generad, och insåg att han förlorat terräng, samt att det vore svårt att återvinna densamma, men han återtog:
-- Fröken Suffridge, ni är en stark, en hjeltemodig qvinna, derföre kan ni ej förstå svagheten.
Kanske ni icke heller någonsin har lidit och icke kan fatta hjertats fordringar, då det funnit föremålet för sin längtan.
-- Ni har kanske rätt, herr baronet.
Jag har aldrig älskat något annat än Gud, min moders minne, och friheten; ej heller har jag någon lust att öka antalet af föremålen för min kärlek.
Dock är jag hvarken oerfaren eller öfvermodig nog att tro mig säker att ej förlora mitt hjertas frihet; men ännu är jag herre öfver det, och måste bedja er, herr baronet, att icke bygga några förhoppningar på dess svaghet.
-- Kunna då ej min dyrkan, mina böner beveka detta hjerta?
-- Dyrkan! böner!
Kan väl hjertat vinnas af dylikt?
Nej, de kunna uppväcka medömkan, men icke kärlek.
Jag tänker mig att den rätta kärleken lugnt och värdigt bemäktigar sig vårt hjerta, steg för steg intagande det rike, den kommer att ega.
Det hjerta, som omedelbart låter vinna sig, är liksom ett svagt hufvud under champagnens inflytande.
-- Ni är grym, fröken!
Ni nekar mig icke allenast er kärlek, utan äfven tron på uppriktigheten utaf min.
-- Jag har icke betviflat er uppriktighet; nej, men jag tror att edra känslor skola försvinna såsom ett rus.
Men hvartill tjenar det att tala vidare härom?
Ni har olyckligtvis egnat mig er kärlek, jag besvarar den ej, låtom oss icke derföre blifva ovänner.
Ett så nytt sår kan snart helna.
Jag ber er, tänk ej annorlunda på mig än som på en vän.
-- Jag, ej mera älska er! nej, det är omöjligt!
Låt mig hoppas, låt mig uppoffra hela mitt lif för er, låt mig i tysthet tillbedja er, och till belöning derför begär jag blott er aktning och emellanåt ett vänligt ord!
-- Nog, min herre!
Ord bevisa ingenting.
Jag upprepar ännu engång att jag tror på uppriktigheten af edra känslor, men betviflar deras varaktighet; åtminstone vill jag hoppas det.
Men nu måste vi hem, ty frukosttiden är snart inne.
Men då hon märkte hans förtviflade utseende tillade hon mildare:
Förtviflan kan väcka medlidande, men modet väcker aktning; en sann stolthet vill ej veta af den förra känslan, utan sträfvar att uppväcka den andra.
Bjud mig nu er arm, herr baronet!
Och Lucy reste sig upp för att gå.
Sålunda promenerade de upp till slottet, Edvard med ett dystert ansigte, som illa öfverensstämde med det lifliga samtal
Lucy inledt för att förskingra det obehag uppträdet i templet framkallat.
Då de inträdde i slottet, kysste Edvard Lucys hand och sade suckande:
-- Huru stora förändringar kunna ej några minuter åstadkomma! för en half timme sedan gick jag full af hopp ut från denna dörr, nu återkommer jag med brustet hjerta!
Lucy stannade, och blickande honom öppet och bestämdt i ögat yttrade hon:
-- Herr baronet, vill ni som en vän qvarstanna hos oss, så vidrör icke detta ämne; endast så kan jag glömma det obehagliga uti vårt nuvarande förhållande.
-- Jag lyder! svarade Edvard, men då Lucy före honom gick in, var det med en hotfull blick han följde henne.
Då Lucy inträdde i förstugan, märkte hon med förundran, att betjeningen ej var der som vanligt, ty det rådde alltid en sträng etikett på slottet.
Hon hörde hastiga steg i trapporna och kände liksom en jernhand klämma hennes bröst; hon anade att någonting händt, ilade uppför trapporna och var i nästa ögonblick inne uti salen, der fru Rush mötte henne med en förfärad mine.
-- Hvad har händt? frågade Lucy häftigt.
-- Lilla Robert har illa skadat sig med en knif och man har skickat efter läkaren.
-- Hvar finnes han?
-- I sin faders rum.
VII NEMESIS DIVINA
Utan att svara, ilade Lucy till det anvista rummet, der hon fann gossen liggande på en soffa, badande uti sitt blod.
Lord Suffridge stod der bredvid, stum, blek, orörlig, med blicken fästad på såret; mrs Johns sökte att hämma blodet, men utan att lyckas.
Hastigt, utan att yttra ett ord, och med ett beundransvärdt lugn, närmade sig Lucy barnet, såg på såret och förenande sina ansträngningar med mrs Johns', bemödade hon sig att få blodet att stanna.
Knifven hade träffat i sidan och barnet låg blekt och kraftlöst, utan att kunna öppna ögonen.
Slutligen anlände läkaren och lyckades förbinda det blodkäril som blifvit afskuret.
Då fattade Lucy sin faders arm, och förde honom, utan att yttra ett ord, till ett annat rum, der hon förmådde honom att slå sig ner i en hvilstol.
Den gamle lydde som en automat, sade ej ett ord utan stirrade endast framför sig.
Plötsligt grep han med begge händerna om sitt hufvud och utropade med en dof, nästan graflik röst:
-- Blod! blod! på samma ställe, med samma knif! ...
Åh Lucy! det är ohyggligt ...
Hämden hämden! ...
Guds straff ...!
-- Min far, lugna er, sade Lucy, som förskräcktes öfver fadrens ord och de hemska blickar han riktade mot rummet der barnet låg.
Lugna er, kanske blir det ingenting!
-- Ingenting, upprepade lorden, ingenting? nej, han dör, jag vet det, ty det var på samma sätt, med samma knif! -- Det är Guds straff, -- afgrundsandars lek!
Det är hämden -- ja, du vet det icke, men det är hämden.
I detsamma inträdde Black och kallade Lucy till läkaren samt lofvade att under tiden stanna inne hos lorden.
-- Han yrar, Anders, sade Lucy oroligt.
-- Ja, ja, fröken, nog känner jag till detta, det är ej så farligt, gå ni bara!
Lucy gick, och då hon kom till rummet der barnet låg, gick doktorn emot henne, tog hennes hand och sade med en sorgsen blick:
-- Jag tror det är min skyldighet att säga er sanningen.
Gud är allsmäktig; men här kan jag intet göra; medicin verkar icke, bloduttömningen har varit för stark och jag befarar att blott få stunder återstå innan dödens engel bortför detta barn.
Lucy närmade sig den lilla Robert, knäböjde vid hans sida och började halfhögt bedja:
Min Gud, han skall hafva det bäst hos dig; jag vågar ej bedja dig låta honom lefva, men trösta dem som blifva qvar, låt oskuldens välsignelse sänka sig ned öfver detta hus!
Vid dessa ord inträdde fru Rush och Edvard, och böjde knä vid barnets bädd; då öppnade den döende ögonen och hviskade nästan ohörbart:
-- Gode Gud, tag mig till dig!
Farväl, älskade syster ... goda pappa ... jag somnar i Jesu famn ...
Läkaren, som höll fingret på barnets puls, lyssnade ännu en stund och vände sig sedan till de kringstående med dessa ord:
-- Kroppen är blott stoft, själen är odödlig; lycklig den som dör utan fruktan, utan att hafva kännt otrons giftiga stygn!
Lucy närmade sig det döda barnet, tryckte en lång kyss på den redan kallnade pannan, tog den ännu mjuka kroppen i sina armar och sade slutande den till sitt hjerta:
"Låtom oss föra honom härifrån, ty min far bör ej skrämmas.
Nu är det han som har behof af vår omsorg; denne behöfver den ej mer".
Och nu tågade den lilla processionen genom den stora salen, prydd med gamla familjeporträtter, uppför den praktfulla marmortrappan med förgylld ledstång, och steg in uti det rum, der för fem år sedan detta samma barn, som nu var ett liflöst stoft, hade sett dagen och uppfyllt sin faders hjerta med omätlig glädje.
Lucy tryckte honom ännu engång uti sin famn, och det grep henne underbart att känna sitt hjerta slå emot ett annat, hvilket för några timmar sedan klappat fullt af lif och nu -- ja, nu hade tystnat; endast skrinet fanns qvar -- juvelen hade obefläckad nått det högsta målet.
När liket blifvit lagdt på sin bädd och iklädt den sista skruden, önskade Lucy gå in till sin fader, men gamle Black och fru Johns ville på inga vilkor låta henne slippa in.
Lucy lydde ej gerna, men det var henne omöjligt att emotstå sina gamla vänners bestämda och tillika bedjande enträgenhet.
Suffridge var i full yrsel och de afbrutna ord och meningar han framstammade kommo blodet att stelna i de gamlas ådror.
Han befann sig i samma tillstånd som förr, och af det han sade, förstodo hans väktare att han önskade få veta namnet på Edvards mor.
Emellanåt tviflade de på huruvida hans ord voro yrsel eller ej, emedan det fanns ett visst sammanhang uti hvad han yttrade, men de ville dock helst tro att de endast voro fantasier af en svag hjerna, hvilken rubbats af ett allt för våldsamt slag.
I den stora salen satt emellertid Lucy med sin tant och Edvard.
Hon var mycket blek, men hade ej ett ögonblick förlorat sin fattning; hon var lugn, men blicken var, om man så kan säga, djupare är vanligt; rösten hade förlorat något af sin klang och hennes gestalt var stelare än annars.
Allt hade tilldragit sig så hastigt, att tanken knappast förmådde uppfatta händelserna i deras helhet.
-- Det är förskräckligt, utbrast slutligen fru Rush.
-- Ja, svarade Lucy, men säg mig huru allt detta tilldrog sig.
-- Det hände ju nästan midt för våra ögon!
Då jag kommit ned, gick jag som vanligt före frukosten fram och tillbaka i rummet.
När Lord Suffridge sedan kom in, satte vi oss båda framför dörren till balkongen, och sköterskan hemtade in barnet, som var friskt och muntert; då tillsade Lorden flickan att lemna gossen hos oss.
Lilla Robert lekte mycket snällt och vi började tala om ett och annat; småningom leddes vårt samtal på baroneten, och jag berättade att han hette Glithingham efter sin onkel, som dog barnlös och lemnade sitt namn och sin förmögenhet åt den närmaste slägtingen.
Han frågade mig just er mors namn, sir Edvard, då vi med ens hörde ett buller och ett häftigt skrik från Lordens rum.
Vi skyndade dit och funno lilla Robert utsträckt på golfvet.
Dörren hade stått öppen; han hade gått in och bland Lordens vapen tagit en knif, på hvilken han sedan måste hafva fallit, ty han hade ett djupt sår i sidan.
Hans fader upplyftade honom genast, drog knifven ur såret och lade honom på den soffa der han sedan dog.
Blodet strömmade ur det öppna såret, jag ropade på hjelp ... resten känner ni sjelf.
Jag ämnade visst om ett par dagar resa bort, men nu, min kära Lucy, kan jag ej lemna dig på detta sätt och jag hoppas att du ej heller har någonting emot, att sir Edvard stannar qvar; vid tillfällen som detta, kan det vara ganska bra att hafva ett manligt bistånd, och jag vet, att han ingenting högre önskar än att kunna vara dig till någon tjenst.
Icke sannt, herr baron?
-- Om fröken icke försmår den ringa nytta jag kan göra, skulle jag skatta mig lycklig att kunna visa min tillgifvenhet.
-- Jag tackar er, svarade Lucy lugnt.
Ni gör oss ett nöje genom att stanna, tillade hon med ett tonfall och en blick liksom för att påminna honom om vilkoren derför.
Lord Suffridges sjukdom, hvilken i början antagit samma hotande karakter som någon gång förut, upphörde efter de första våldsamma paroxysmerna.
Han emottog underrättelsen om sonens död med ett utbrott af tårar, som lättade hans hjerta.
De gamla tjenarne förklarade denna oväntade vändning uti hans tillstånd såsom en följd af Lucys välgörande inflytelse.
Han var dock uti ett svaghetstillstånd som hindrade honom att följa sorgetåget, hvilket till grafven ledsagade den engång så varmt efterlängtade, nu döda sonen.
En vecka hade sålunda förflutit sedan den tragiska händelsen, då Lord Suffridge en dag tillkallade Black:
-- Hör, min vän, började han, jag begär en tjenst af dig!
Sök att af sir Glithinghams eller fru Rushs betjening få reda på det namn baroneten hade, innan han antog sin onkels titel, och säg det sedan åt mig då jag är ensam; försök att snabbt och utan att väcka uppseende ombesörja denna sak.
Black aflägsnade sig, och nu satt Lorden orörlig, väntande på svaret och likväl bäfvande för detsamma.
Ty ehuru han ej kunde låta bli att stirra mot dörren, darrade han hvarje gång han hörde någon rörelse eller något steg derutanför.
Nu inträdde gamle Black.
-- Vet du det? frågade Lorden.
Svara! men säg icke namnet!
-- Af hvem?
-- Af fru Rushs tjenare.
-- Hör mig, Black, säg mig icke namnet, utan tag ett papper, skrif det derpå, och gif det sedan åt mig!
Black lydde, under det han emellanåt betraktade Lorden, liksom om han befarat att förståndet ånyo flytt sin kos.
Efter att hafva skrifvit, lemnade han pappret åt Lorden, som, utan att se derpå, gömde det uti sin hand.
-- Gå ut nu, Black; lemna mig.
Gå, säger jag.
Gå, skynda dig!
Nu blef Lorden ensam; när tjenarens steg ej mera hördes, såg han på sin venstra hand, som hårdt sammanknuten omslöt pappret, hvilket tycktes väcka en så stor förskräckelse och nyfikenhet hos honom.
Han betraktade länge sin hand utan att göra en rörelse för att öppna den.
-- Hvad innehåller du? sade han slutligen.
Har jag anat rätt?
Denna likhet! denna röst! -- det kan också vara en villa, huru många fullkomligt fremmande personer likna ej hvarandra?
Men om det ändock vore så?
Jag skall se ... nej, jag har ej mod dertill.
Och nu börjades en pantomim, som varit nästan löjlig, om ej det dystra ansigtet, dessa bleka drag, och denna förskräckta blick hade gjort den hemsk.
Han ville öppna handen och så snart pappret syntes, sammanknöt han den åter hastigt och såg bort.
Slutligen, då denna strid hade räckt nog länge, tillslöt han ögonen, och ställande pappret så, att det genast skulle träffa hans blick, såg han hastigt upp.
-- Starling ...
Starling, framstammade han kraftlöst.
Det var således sannt! det var han!
Han tillslöt åter ögonen och satt länge på detta sätt; plötsligt steg han upp och gick häftigt flere hvarf omkring rummet.
-- Edvard Starling ...
Jane Starling! nu hämnens J på mig!
Han fortsatte sin vandring och stannade framför en stor spegel; länge stod han så, betraktande sig sjelf; derpå utbrast han, liksom talande till sin egen bild:
-- Robert Suffridge, vet du att du i ditt hus har Edvard och Jane Starlings son?
Nå, du bleknar icke? nej.
Dina kinder äro dertill förut redan alltför bleka.
Han fortfor med allt större häftighet: -- Robert Suffridge, Lord Suffridge af Abbey-Hall, begriper du då icke att hans son, att deras son är här och älskar din dotter?
Känner du ej blod på dina händer?
Har du ej mer något samvete?
Är du icke mera en menniska?
Är du en sten?
Känner du ingen ångest?
Kan ditt hjerta ännu klappa?
Har du glömt allt, -- den hemska natten, den dystra skogen? -- -- En man gick ensam längs allén ... natten var mörk ... du följde honom ... han hade röfvat din lycka, du skulle hämnas, du skulle genomborra hans hjerta.
Du framtog knifven ur din barm, der du hade den gömd.
Du kastade dig öfver honom, du stötte till ... blodet sprutade mot ditt ansigte ... då ryste du; men natten var mörk ... plötsligt trädde månen fram ifrån ett moln och blickade på dig ifrån himlen, liksom ett stort öga ...
Du började springa och då du upphann din boning, trädde du in der liksom en tjuf, för att ej blodet måtte ses på ditt ansigte och dina händer.
Hvad vann du, Lord Suffridge? ...
Intet! ...