Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När jag besinnade detta och med bäfvan tänkte på de faror, som ju måste hota den fattiga, vilseledda flickan, så var all bitterhet, som jag måhända hyst emot henne öfver försmådd kärlek m. m., med ens alldeles bortblåst och jag önskade ingenting högre än att kunna räcka henne en hjelpsam hand.
Samtidigt började jag också finna det underligt, att mamsell Ringvall, som ju talat så rörande om alla de omsorger och kostnader, hon offrat på Emelie, ej visade sig hafva ens den aflägsnaste tanke på att åter uppsöka och rädda den så hastigt och, jag skulle vilja säga, obarmhertigt bortjagade, arma flickan.
Skriften bjuder oss att hata synden, men älska syndaren.
Huru uppfyllde väl mamsell
Ringvall detta heliga bud mot »fosterdottern», som det ju var hennes oafvisliga pligt, om så endast som husmoder, att värna och stödja?
Jag tviflade slutligen på upprigtigheten och sanningsenligheten af hela hennes vackra tal om omsorgerna etc.
Jag ströfvade nu öfver torget och de i närheten befintliga gatorna för att om möjligt söka träffa Emelie; ty på denna stora bemärkelsedag måste väl äfven hon, i likhet med alla andra, vara ute och se på högtidligheterna.
Och mycket rigtigt – till slut, då jag nästan uppgifvit hoppet om att finna någon Emelie, så fick jag verkligen helt plötsligt syn på den eftersökta i hörnet af Östra och Norra Hamngatorna, der hon glädtigt underhöll sig med ett par unga män, bodbetjenter eller något dylikt.
Hon såg fattig ut, der hon stod, inhöljd i en tunn sjal, som fläktade kring hennes späda lekamen för den kalla novembervinden (hennes kappa hade förmodligen fått göra sällskap med Tegnéhrs öfverrock), och jag fruktade nästan att i henne återfinna ett exemplar af samhällets olycksbarn.
Hennes glädtighet gjorde nemligen under dylika miserabla förhållanden ett oroande intryck på mig, ty visserligen kunde den ju hafva sin rot i ett godt samvete, men härvidlag hade man utom all fråga större anledning att uppfatta den såsom uttryck för ett stort lättsinne.
Jag kretsade omkring dem en god stund, innan jag lyckades draga hennes uppmärksamhet till mig.
Då hon slutligen igenkände min person, blef hon med ens helt tyst och gjorde min af att vilja aflägsna sig.
Men jag ville för intet pris i verlden låta detta tillfälle gå mig ur händerna, utan trädde beslutsamt fram emot henne, helsade artigt och frågade, om hon beviljade mig ett kortare samtal.
Halft motvilligt ställde hon sig till min disposition, allt under det hennes kavaljerer med misstänksamma blickar mönstrade mig.
Jag meddelade henne nu i kortfattade ordalag orsaken till och afsigten med mitt uppsökande af henne.
Jag sade, att jag sett Tegnéhr i sin nya samhällsställning, hvilken ju ej kunde bereda någon tryggad utkomst åt henne; det var derföre jag nu kom att erbjuda henne det bistånd, som jag möjligen förmådde lemna, isynnerhet som jag på sätt och vis, anklagade mig sjelf för att hafva gifvit anledning till hennes plötsliga aflägsnande från mamsell Ringvall.
Min fruktan, att hon skulle afböja hvarje min inblandning i hennes affärer, visade sig till min stora glädje fullkomligt obefogad.
Tvertom, då jag slutat mitt anförande, så räckte hon mig förtroendefullt sin hand och tackade förbindligast för min goda afsigt emot henne.
Hon skulle, sade hon, gerna velat göra mig sällskap för att få tala om saker och förhållanden, men hon kunde det icke, emedan hennes kavaljerer för aftonen, som verkligen voro bodbetjenter och dessutom vänner till Tegnéhr, möjligen skulle missuppfatta hennes försvinnande med en för dem obekant mansperson.
Men om jag skriftligen ville meddela mig med henne, så var hennes adress: Madam Johnson, N:o 30 Kronhusgatan.
Dessutom kunde vi ju sedermera äfven träffas personligen.
Jag tackade henne hjertligt för det visade förtroendet emot mig, hvarpå hon återvände till sitt sällskap, medan jag skyndsamt förfogade mig på hemvägen för att blifva i tillfälle att, enligt hennes benägna löfte, skriftligen utveckla mina sympatier för och mina omsorger om henne.
Jag kände nu alltför väl, att hon icke, såsom jag velat inbilla mig, var död för mig.
Nej, hon upptog alltjemt alla mina tankar och känslor, fastän naturligtvis något närmare förhållande oss emellan aldrig kunde få ega rum.
Men jag kände mig redobogen att uppoffra allt, hvad jag egde här i verlden, för att så godt som möjligt rädda hennes framtid.
Vid hemkomsten mottogs jag i mitt rum af mamsell Ringvall, som väntade mig med en högtiden till ära serdeles läcker qvällsmat.
Men då numera hela mitt intresse var upptaget af tanken på hvad och huru jag skulle skrifva till Emelie, något som jag dock visligen underlät att omnämna för mamsellen, så kom jag förmodligen att svara förströdt på en och annan af hennes många frågor angående högtidligheterna på torget och visade väl ej heller så stor glädje och erkänsla, som hon påräknat, för den sköna måltiden, hvarföre hon också halft missbelåten temligen snart började duka af bordet för att lemna mig åt mig sjelf.
Jag skyndade mig att höfligast urskulda min bristande uppmärksamhet med tal om de magtpåliggande lexorna för morgondagen o. s. v., men var i mitt hjerta synnerligen belåten med, att hon så fort som möjligt aflägsnade sig.
Då jag blifvit ensam och slagit mig ner vid bordet att för första gången skrifva till Emelie, så bestormades jag af en så väldig här af tankar och känslor, att jag ej på länge kunde finna mig till rätta i detta virrvarr: jag visste ej, hvarken huru jag skulle börja eller sluta detta bref.
Men nu som alltid under brydsamma omständigheter och förhållanden sökte jag min hjelp i bönen och anropade den Högste om nåd och kraft att så skrifva, att det blef till Hans ära och den unga, fattiga flickans välfärd.
Bönens verkan uteblef icke; jag skref nu allvarligt och på religiös grund, ty om hon skulle kunna återföras på rätt väg, så måste det ske genom att först väcka hennes religiösa sinne.
Utkastet till brefvet, som jag ännu bevarar, lydde som följer:
Göteborg d. 6 November 18 ..
Bästa Emelie!
I gören med ord eller gerning, så gören allt i Jesu namn!
Förlåt, att jag tagit mig friheten att uppsöka Emelie, då jag ej fått någon tillåtelse dertill!
Men som Emelie vid vårt sammanträffande i afton var vänlig och lofvade mig att skrifva till Emelie, så hoppas jag, att Emelie ej fäster sig dervid.
Det är med de största bekymmer, jag skrifver detta bref; ty ingenting kan så djupt smärta mig, som att se en ung flickas framtid i fara, helst Emelies! hvarför vet jag ej, om ej derföre, att Emelie i sin oförståndiga, ungdomliga hängifvenhet till en min f. d. kär kamrat glömt sitt eget timliga bästa och sin själs eviga frälsning, isynnerhet för det senare, emedan intet är så vigtigt som att hafva en bergad själ.
Det är långt bättre att försaka och lida här på jorden, men hafva frid i sitt hjerta, än att lefva efter sina lustar och begärelser, men med ett ondt samvete och med rädsla för evigheten, i hvars sköte vi kunna hamna hvilket ögonblick som helst.
Och hvad hafva vi då, om vi äfven fått alla våra lustar och begärelser tillfredsstälda, men icke undsatt vår själ?
Kära vän!
Det är visst icke min mening att på något sätt vara förmyndare hvarken för framtiden eller det steg, som Emelie tagit, ty jag är öfvertygad om, att det ej är brist i förståndet, som gjort att Emelie handlat så ovisligt, men att något är skulden, det är jag förvissad om.
Största skulden måste jag väl gifva Emelies fostermoder, som så litet bekymrat sig om sin fosterdotters framtid, att hon ej tillräckligt om ens något varnat och förmanat Emelie och framställt de faror, som kunna hota en ung flicka, och säkert är, att Gud en gång skall kräfva räkenskap af henne, huru hon vårdat sig om det barn, som blifvit anförtrodt i hennes händer, så ung som Emelie är, hade det varit fostermoderns oeftergifligaste pligt att ständigt med vaksamt öga följa hvarje steg från Emelies sida; men i andra rummet är det nog näst fostermodern Emelies egen skuld, som missbrukat sin fria vilja till ett slafviskt bruk under begärelsen.
Emelie vet nu mycket väl, att det icke är i någon ond mening jag skrifver dessa rader, och om Emelie öfvertänker saken med rättvis anda, så kan väl ej Emelie annat än gifva mig sitt erkännande af hvad jag skrifvit.
Jag kan ju dock ej så noga blicka in i Emelies barndomslif och vill derföre hvarken ransaka eller döma; det skulle derföre vara roligt, om Emelie ville gifva mig det förtroendet såsom vän att omtala detsamma; detta är kanhända mycket begärdt, men om Emelie tycker, att jag är värd ett svar på mitt bref, emottager jag det med tacksamhet, äfven om jag gjort mig skyldig till en tillrättavisning.
Vänligen
Min adress är:
Studeranden Högädle Herr John Chronschough
Folkskollärareseminarium
Jag utsatte denna korrekta adress af tvenne skäl, dels emedan jag fruktade att Emelies kunskaper i rättskrifning ej voro af solidare slag, än att en opreparerad utanskrift till seminarium af hennes hand möjligen skulle kunna väcka ett onödigt och för mig obehagligt uppseende, om den blef uppmärksammad af kamraterna, dels och förnämligast derför, att hon ej skulle adressera brefvet hem till min bostad, då det ju lätt kunde falla i händerna på och blifva igenkändt af mamsell Ringvall, hvilket jag naturligtvis ville förekomma, alldenstund jag helst önskade, att den sistnämnda ej ens hade någon aning om min korrespondens med den unga flickan.
I brefvet inneslöt jag min sista 5-riksdalerssedel, på det att Emelie alltifrån början skulle inse, att det var absolut allvar med min uttalade afsigt att hjelpa henne.
Brefskrifningen hade emellertid tagit långt mera arbete, än hvad jag ifrån början kunnat beräkna (dock, det ligger ju i sakens natur, att man ej med någon lätthet kan affärda en skrifvelse af så djupt och allvarligt innehåll till en ung flicka), hvarföre hjelpmadamen, vid sitt inträde med morgonkaffet, till sin stora förundran fann mig ännu oafklädd och min bädd orörd.
Någon vidare trötthet kände jag dock icke, trots den genomvakade natten, dertill hade själsrörelserna under om- och omskrifningen af det vigtiga brefvet varit alltför lifliga och väckande.
På rasten emellan morgontimmarna lyckades jag först anskaffa ett frimärke till brefvet och inlade det så i en breflåda för vidare befordran till adressaten.
Som bevis på, huru lifliga mina frivilliga och oegennyttiga omsorger om den unga Emelies välfärd voro, vill jag endast nämna, att jag ej heller den följande natten fick en blund i mina ögon, blott för den ständigt återkommande tanken på och oron öfver, huru hon skulle upptaga min djupt moraliska skrifvelse.
Men redan följande morgon kunde jag till min outsägliga glädje konstatera, att hon fullkomligt beaktat dess ädla syfte, då jag på seminarium fick emottaga här bifogade, visserligen dåligt affattade, stafvade och interpunkterade, men om sant förtroende och tacksamhet vitnande bref ifrån henne.
Göteborg den 8 November 18 ..
Snella Herr Chronschough.
Det var ricktigt snellt och Sjantilt af Herr Chronskogh att villja Tenka så väl på Mig Jag tackar ricktit Uppricktigt för Jelpen til Hyrran hos Madam Johnson för Tegnéhr har Icke hafft
Råd tell att betala Hyran för den Siste månen och Jag kan Sjelf ingenting förtjena för Jag går och lär mig Sy Kleder och skal Betalla för Jag får lära och Jag vil Tala om att Tegnéhr fria till Mig då han låg Skjuk och Han har lofvadt att
Jeffta sig med Mig fast Nu vet Vi ej när det kan Blifva af sen Han har Gott in vid Attilleriet men det var Mycket oförståndit af Honom att gå in till Mig i Köket den Natten då han blef Upteckt och Mamsäll
Ringvall blef så onn på Mig men Herr Chronskog har Rätt för Hon har Icke taget mycke Vård om Mig ty Hon lät Mig bara gå som en Simpel Piga och bära Korjen både till Torjet och Flåten och skura och Passa upp ifrån den Stund Jag kom til Hennes Hus som liten Töseslänga och brydde
Sig icke mycke om Mig för Ressten hvarken med Skola eller med Kläder eller Annat än Hvad som var alldeles Nödvänndit för Mig för Hon icke skulle behöfva Skämmas sjelf för Jag var Dålit klädd för Hon ville Knapast giva Mig Annat än sina Gamla aflagda Kläder för Allt vad
Hon talte om sina Omsorjer och Sina stora Uppofringar på Mig och Jag är Henne icke als Tacksam ty Jag har Jort själ för Maten och Kleder altifrån Jag kom Dit för Jag kunne Haft en annan Plass nu om Hon icke Altid hollet på att Jag skulle Vara liksom Fossterdotter och få arfva Henner och ändå så Drifver Hon ut
Mig obarmherrtit utan Domm och Rannsakning så att Jag har Ingenting att tacka Henner för Als för om
Jag hadde varit en ricktitt dålli Flecka så kunne Jag varet mycke Dålli ty Tegner har icke mycke brytt Sig om Mig att Jelpa mig på sissta Tiden så Jag har fått Fara illa och Har till och med Hafft lite Mat att Äta och måst Pantsätta Kleder på Asestannsen och dett har Vel funnets Di som talat Wackert och villat Gifva Mig Pengar men Jag är Rädd för Alla utom Her Chronskog så att
Jag har icke Taget emot någen Jelp af Dem som sagt att De vellat Mig väl för Jag är Lessen på Altihopp och ville Hälst resa til Amerrka för der skulle Jag nog slå mig Ut i ett fremmande Lannd och Jag har icke Glömt varrken min Kristendomm eller Tannken på Min sjels eviga Frelsning utan Tenker offta på Det och vil Järna blifva en God meniska fasten Jag varet Dumm och Synndat både emot Gud och emot Mig sjelf som Vi alla jörra ty Vi äro Alle Syndare och hava
Inntet att berömma oss Af inför gudi och Jag vill jerna Treffa her Chronskog och tala med Her Cronskogh
tecknat Vennligen
Emelie Hansson
Jag rördes gång på gång till tårar vid genomläsningen af hennes bref och gjorde mig nästan förebråelser öfver, att jag ej långt förut uppsökt henne och bringat henne hjelp och tröst uti hennes bedröfvelse.
Men på samma gång kan jag ej neka till, att jag kände en oändlig tillfredsställelse öfver min klokhet och försigtighet att i mitt bref hafva noga utskrifvit min adress, ty hurudan den skulle kunnat blifvit dessförutan, det var ju ej svårt att förstå af de otaliga bockarne i hennes koncept.
Omedelbart efter en i hast intagen middagsmåltid hos gamla Gustafva ilade jag hem och låste mig inne på mitt rum för att ostörd få öfverlemna mig åt omläsningen af Emelies dyrbara skrifvelse.
Och för hvarje gång jag med stigande rörelse läste om densamma, kände jag en allt större och större tacksamhet emot den Högste, som i sitt allvisa råd genom pröfning och hemsökelse låtit henne i sitt hjerta förnimma denna känsla af synd, hvilken, ehuru svagt och ofullkomligt framträdande i hennes skrifvelse, likväl var af den allra största betydelse för hennes timliga och eviga välfärd, och jag beslöt mig för att äfven i det bref, som jag nu ville skrifva, kraftigt slå på den religiösa strängen för att ytterligare väcka henne till besinning och leda henne på den rätta bättringens väg.
Jag skref således:
Göteborg d. 8 November 18 ..
Snälla Emelie!
Om Dina synder vore blodröda, så skola de varda snöhvita, och om de vore såsom en rosenfärg, skola de varda såsom en ull.
Innerlig tack för det oändligt kärkomna brefvet, som jag fortast möjligt skyndar mig att besvara.
Det gläder mig på det allra högsta att se, att Emelies barndomshjerta för ingen del förlorat de ädla känslor, som Gud en gång nedlagt i detsamma, och hvad som gläder mig ännu mer, det är, att Emelie trots detta lifvets vedervärdigheter söker att genom hederligt arbete förtjena sitt uppehälle och nödtorft och framför allt att Emelie något tänker på den del, som Maria utvalde, nemligen den bästa.
Ty så snart en enda röst finnes inom menniskan, som anklagar för synd, så är det säkert, att Gud genom samvetet ej vill lemna den menniskan någon ro, utan vill hafva Emelie åter ifrån sin fångenskap i synden, och det är ett stort bevis på Guds kärlek.
Tänk så förfärligt, om denna kärlekens ande en gång skulle lemna menniskan åt sig sjelf, det är då den menniskan begått synd emot den Helige Ande, som aldrig kan förlåtas.
Men denna synd har Emelie aldrig begått, ty då skulle det ej finnas en enda tanke på något bättre i Emelies själ.
Emedan jag hör, att Guds mildhet lockar till bättring, kan detta ej annat än gifva mig en fast tro till Gud, att han en gång skall gifva mig den glädjen att få möta Emelie såsom Guds barn och arftagerska till himmelriket.
Måtte nu Emelie endast noga öfvertänka det, att i Guds ögon finnes ingen åtskilnad på syndare, det kostar honom ej mera att förlåta en stor synd än en liten, ty hans kärlek är lika stor till den store som den lille syndaren, efter det menskliga ögat skådadt, utan alla, som anammat Jesus som sin frälsare och fått sina synders förlåtelse, de stå alla under samma dom, men äfven under samma nåd och samma kärlek.
Det kostar nu Gud intet, ej heller finnes något kraf i hans fadershjerta för att kunna förlåta äfven den mest fallne syndare, emedan Jesus så fullkomligt betalt vår skuld, att inga synder kunna hindra oss från att en gång få inträde i himmelen, om vi blott bekänna desamma och ställa oss under Guds andas ledning.
Ja, sannerligen må jag säga: ingen själ skall kunna gå förlorad i brist på den eviga kärlekens vilja, utan skulden ligger då hos menniskan sjelf, om hon går förlorad.
Emelie skrifver i sitt bref, att Emelie gerna vill träffa mig och tala med mig.
Detta gläder mig outsägligt, ty jag skulle sjelf önska, att vi såsom syskon kunde meddela hvarandra de bekymmer af lifvets bitterhet, som vi upplefvat.
Jag skall gerna möta Emelie eller också gå hem till Emelie en afton, om jag kan få veta, om Emelie vill detta, samt en afton, som Emelie är ensam.
Emelies vän
Jag kan ej neka till, att jag kände mig sjelf djupt rörd af detta bref, som jag skrifvit under den högsta inspiration i en enda löpande fart, och jaggenomläste det med tillfredsställelse flera gånger, innan jag afsände detsamma.
Dagen efter fick jag från Emelie emottaga följande skrifvelse, hvilken i all sin korthet skänkte mig en stor glädje.
Göteborg d. 9 November 18 ..
Snella Her Chronskog!
Möt mig i affton klåkan 8 vid Byssten på Gustafvadolfs torj Rängnar det i Affton så kommer Jag i Mårgon
Vennligen
Emelie.
Till all lycka blef det uppehållsväder mot aftonen (det hade nemligen regnat de båda sista dagarne), och jag försummade naturligtvis icke att i god tid infinna mig på mötesplatsen.
Då klockan slog 8 i rådhuset, såg jag Emelie från nordostlig rigtning nalkas stället, där jag stod och väntade.
Jag gick henne straxt till mötes och tackade henne hjertligen för hennes vänlighet att vilja sammanträffa med mig, på samma gång som jag upprepade min försäkran, att jag på allt sätt, så långt som i min förmåga stod, ville vara henne till stöd och tröst.
Vi promenerade nu under allvarligt och förtroligt samtal Norra Hamngatan upp emot Lilla Bommen, men hade ej långt hunnit, innan ett häftigt oväder bröt löst med hagel så stora som små hasselnötter.
Emelie föreslog då, att vi skulle söka skydd i hennes bostad, som var der i närheten.
Madam Johnson var vid denna tiden på dygnet borta och städade på ett kontor, och Tegnéhr hade genom bref tillkännagifvit, att han först påföljande söndag blef i tillfälle att besöka henne.
Jag antog derföre med nöje hennes förslag.
Då vi kommo upp i det lilla vindsrummet, der hon hade sin varelse, tog hon försigtigtvis nyckeln ur dörren.
Derefter tände hon lampan, och vid dess sken iakttog jag med tillfredsställelse, att en oklanderlig snygghet och ordning var rådande i detta hem.
På bordet låg ett öppnadt bref.
Jag såg straxt på stilen, att det hade sitt ursprung ifrån Tegnéhr, och min nyfikenhet att erfara, huru han skref till sitt hjertas dam, blef så stor, att jag nästan omedvetet tvingades att gripa efter detsamma.
Emelie gjorde först en rörelse, som om hon ville rycka brefvet ifrån mig, men i andra ögonblicket hejdade hon sig och sade:
»Ja, det gör ingenting!
Vill Chronschough läsa brefvet, så gerna det.
Han är minsann sig lik, han tar allting lika lätt nu som någonsin förut.»
Jag lät ej säga mig detta två gånger, utan läste högt:
Kongliga Göta Artilleri-Regementes Kasern d. 9 nov. 18 – –
Dear lady!
I dag är jag hågad att speak inglisch, men bort dermed.
För att nöjaktigt och med förströelse herska öfver tidens tand spikar vi både dag och natt, min vän Nordberg och jag, ty vi ligga båda på sjukrummet, han för en hästspark, och jag har fått en kärleksblessyr i venstra ögat för »vackra Elins» skull.
Timmarna gå så sakta, att de tyckas vara år.
Ja, du store Gregorius, hvad skall man göra?
Ja, I flickor, Göteborgs uppbehållande magt, hvad skall en blesserad Konglig Göta artillerist göra?
Att promenera mellan sängarna är för besvärligt, att sofva för tröttsamt, att dricka »Pumpenhejmer», som löjtnant Gardell plägar säga, smakar fy tusan! då man ju ej kan låta bli att tänka på »vackra Elins» herrliga öl på »Gyllene hästskon».
Jo, tanken på en liten nätt, förtrollande lady är det enda, som kan bringa skrufvarne i hufvudet i sitt rätta esse.
Apropos (Nordbergs fras!) afsigten med detta bref!
Enligt mitt vid krigaräran gifna löfte vill jag komma till dig, dear Lady, i öfvermorgon, om Söndag kl. vid pass 3 eller half 4.
I morgon skall jag på vakt (Kasernvakt) och kommer af Söndag kl. 12.
Slut för denna gång.
Sof sött och tänk i ditt kyska jungfruliga ungkarlsrum på din tillgifne, kranke vän!
Good bey, dear Emely
Tegnéhr
Kongl. Göta Artilleri-Regemente.
Om Söndag kommer jag »civil», Hvilket fenomen inom militärernas verld!
Tegnéhr.
Emelie kunde ej återhålla ett skratt.
»Jag undrar just, hvar han har fått pengar till att lösa ut de civila kläderna med.
De pengarna kunde han hellre gifvit mig,» sade hon.
Hennes skratt plågade mig obeskrifligt.
Ack, hon tog ju allt lika lättsinnigt, hon som han, då hon kunde skratta åt en sådan skrifvelse, som borde kunnat uppröra hvilken hederlig och anständig menniska som helst!
Var väl detta ett bref att sända till sin tilltänkta maka?
Jag satt en lång stund med det gemena brefvet i handen, utan att kunna säga ett ord.
Arma flicka, tänkte jag, att du skulle råka i sådana röfvarehänder! O, hvad jag led!
Emelie, som såg, hvilken förstämning genomläsandet af Tegnéhrs bref åstadkommit hos mig, sade slutligen:
»Ja, men herr Chronschough känner ju Tegnéhr.
Han skämtar med allting, men han är ändå så snäll i själ och hjerta.
Och så är han alltid så upprigtig, han kan aldrig sticka undan med någonting.»
»Ja,» sade jag allvarligt, »men tror då inte Emelie, att detta hans eviga lättsinne kan störta er båda i det djupaste förderf?»
»Ånej,» sade hon förtröstansfullt, »bara vi väl bli gifta en gång, sen så skall jag nog hålla gunstig herren i tygeln.
När han får tjent ut sina år vid artilleriet, så kan han ju alltid få sig en god plats vid polisen eller brandkåren eller något annat, ifall han inte, som han sjelf tänker, skulle kunna bli sergeant, och då så kunna vi gifta oss.»
Ja, det der var nog väl resoneradt, tänkte jag.
Men på tre hela år kunde mycket oförutsedt inträffa – jag kände Tegnéhr, han var oberäkneligare än vädret i April.
Jag ville dock ej invända något, som kunde rubba hennes barnsliga förtröstan till hvad framtiden bar i sitt sköte.
Men jag beklagade i tysthet, att mina varma religiösa maningar, varningar och föreställningar utöfvat ett så ringa inflytande på den unga flickans sinnelag och uppfattning.
Hon var ju i grund och botten alltjemt samma lättsinniga slyna som förut.
Det måste tydligen ännu större pröfningar till för att böja hennes verldsliga och fåfängeliga sinne till uppfattning af lifvets allvar.
Det blef nu en lång paus i vårt samtal.
Slutligen måste jag ju något säga, hvarföre jag bröt tystnaden:
»Det är för märkvärdigt att se, huru fort Tegnéhr tillegnat sig knektmanéren.»
»Å,» sade Emelie och skrattade på nytt, »han hade allt knektelämpor förut.
Supa och svära och slåss och kurtisera, det kunde han, innan han någonsin gaf sig till artilleriet.
Jag måste gifva mitt erkännande åt hennes goda omdöme.
Men huru dermed förena hennes sympatier för honom?
Qvinnans karakter är minst sagdt någonting märkvärdigt.
Oaktadt Emelie så tydligt såg hans många fel och brister, tänkte hon likväl aldrig ett ögonblick på att öfvergifva honom.
Det är dock alltid så, att den älskande qvinnan tror sig mägtig att förädla hvem som helst, som hon skänkt sin kärlek.
Medan jag nu satt och funderade på, hvad jag ytterligare skulle säga, hördes plötsligt tunga, men raska steg i loftstrappan.
Emelie rusade upp, helt förfärad.
»Det är Tegnéhr!» hviskade hon.
»Hvad ska’ vi ta oss till?
Det blir en olycka, om han får se oss tillsammans.
Han skulle ju inte kommit förr än på söndag.
Hvad ska’ vi ta oss till?»