Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ex. Paul Dubois.
Heller ikke maa vi her hjemme tro, at vor Kunst er ærligere i sin Opfattelse og Udtryksmaade, end den franske.
Der er netop, især i den yngste Slægt af franske malere (Bastien-Lepage og Gaillard, Neuville, Detaille og Berne-Bellecour, Landskapsmalere Ségé og Bernier, Historiemalerne Laurens og Ronot, og mange Andre), en saa udpræget Villie til kunstnerisk Aerlighed og Sandhed, at Vermehren og Dalsgaard, Rump, Kyhn og la Gour lige saa lidt have Noget at lade dem höre *, som Köbke og Lund-bye vilde have haft det.
Og naar det ikke alene er Tale om den ærlige Villie, men om den Kunst at gjennemföre Aerligheden lige ud i det Yderste af.
Kunstværket, er den franske Kunst gjennemgaaende mere ærlig end den danske.
Detta är ju en vacker och sanningskär bekännelse af en Höyens lärjunge?
Jag har ansett mig böra anföra den af aktning för docenten Langes namn på det konstkritiska området och för att visa, det litet hvar i Danmark nu mera verkligen fått ögonen öppnade för den franska konstens stora betydelse, hvilket onekligen kan hafva sitt inflytande på äfven de öfriga skandinaviska landeri, fastän vi redan långt före danskarne förstått tillbörligt uppskatta fransk konst.
Men hvem skulle väl tro, att den som gifvit ett så oförbehållsamt erkännande åt " Udlandets Kunst " likväl strax derefter råder sina landsmän, att icke bekymra sig om Frank-
* Jemförelsen är onekligen naiv.
Den som känner de anförda franska och danska målarne vet, huru ofantligt mycket de förra äro de senare öfverlägsna.rikes konst och ej söka lära något af den?
Det är dock hvad Julius Lange ansett sig böra göra.
För vanligt men-niskoförstånd är detta rent af obegripligt.
Man kunde möjligtvis tro, att rådgifvaren vore så starkt betagen af nationalitetsbegreppet, att han läte detta helt och hållet bestämma sig; men så är icke förhållandet, ty med nämnda begrepp är det “ drevet nogen Mystik ", medgifver han, och deruti är icke heller “ Kjærnen i Sagen “.
Nej, konsten skall vara individuel och personlig, säger han, och deremot har mån väl ingenting att invända; men svårt är att inse, hvar-för icke det individuela och personliga kunde bevaras för konsten, fastän marf lärde sig konstens uttryck på det ställe der dessa uttryck äro sannast och lifligast samt der de bästa undervisarne finnas.
Är man så klen, att man förlorar sin personlighet, för att man lär sig de.
bästa medlen till det konstnärligas framställande, så lönar det sannerligen icke att man befattar sig med konst.
Det borde väl vara tvärt om, att man, då man är säker på sina uttrycksmedel, också kan låta personligheten bäst komma till heders.
Nej, säger Lange, personligheten kan icke utvecklas annorstädes än i hemmet.
Besynnerliga påstående, då hemmet finnes i ett litet samhälle, hvilket genom sina inskränkningar just hämmar personlighetens utveckling!
Hemmets betydelse bör ju aldrig underskattas, men det är väl icke likgiltigt huru detta hem är beskaffadt.
Om det icke kan lära den unge konstnären något, så utvecklar det sannerligen icke konstnärs-personligheten.
Påståendet, att Hollands konst var en hemmets, en lokal konst, bevisar rakt ingenting, ty holländarne målade väl icke utmärkt endast för att de målade hemma, och påståendet, att Frankrikes konst också vore “ lokal är ett stort misstag.
Det torde icke vara utan vigt att vi i Sverige göra klart för oss ett och annat i dessa ting.
Derför har jag här något uppehållit mig vid den danska konsten, hvilken nu mera mött.
vår och Norges konst, icke i skandinavismen, utan i verldsborgerligheten (jag ser hvilken förskräckelse som dettapåstående väcker hos en del af mina läsare), i den konst som redan är dén universela.
Det var hvad göteborgsut-ställningen 1881 bland annat lärde oss.
Julius Lange i Danmark och konstgranskare på kammare i Sverige varna de nordiska konstnärerna för Frankrike, emedan de der skulle blifva allt för franska i sin konst.
Detta är en missuppfattning som vållar en missledning.
Frankrikes konst är icke mera specifikt fransk, utan universel, och synnerligen deruti ligger hennes stora betydelse.
I det franska måleriet är, såsom till och med en tysk konsthistoriker erkänner, icke blott fransmännens eget nationela lif, utan äfven århundradets allmänna sätt att se och känna fullständigare uttryckt än i någon annan gren af konsten, och just derför bildar detta måleri ett helt, en fortlöpande kedja af utveckling, som förklarar den stora roll det spelar och det ej ringa inflytande detsamma utöfvat på den tyska konsten.
Den som- ej förmår se djupare i förhållandena tycker sig inom den franska konsten skåda endast en villervalla af system och genrer, en laglöshet i grundsatser som den ena dagen proklameras och den andra förklaras omöjliga.
Men b-land all denna skenbara brokighet har dock en sak som ingen kan förneka, en idé som ingen kan bestrida, utvecklat sig och, långsamt mognad i striden, nu mera vunnit stadga, och det är att inom * konsten först och främst vända sig till naturen.
I vår tid var det från Frankrike som de kraftiga gensagorna utgingo » mot den konst som icke visste och ej ville veta af naturen.
Den franska målarkonsten har oupphörligt gått framåt på den väg, som några få beträdde redan för årtionden sedan, och om andra lands målare ännu icke vilja alldeles obetingadt gilla Frankrikes konst i dennas nyaste företeelser eller om nattvandrares skrän söka skrämma menniskorna att speja efter den annalkande dagen, så tyckes dock den dagen redan vara nära, då alla skola erkänna, att sanningen, ingenting annat än sanningen, är konstens mål.
Det hjelpersnart icke att komma fram med gamla system, som skola bevisa att sanningen måste “ modifieras " för att göras njutbar inom det skönas verld.
“ Lappri med systemen!
" må vi med Geijer utropa.
Vår tid har kommit till den insigten, att naturen öfver allt har samma berättigande och icke låter binda sig af några gamla regler.
Öfver allt lefver samma skapande naturkraft, och öfver allt uppenbarar sig denna kraft för konsten i samma skimmer af ljus och luft.
Det är sanningsträfvandets inom konsten, realismens — hvarför också icke naturalismens?
— uppgift att göra sig så förtrolig som möjligt med naturen.
Betta får den unge konstnären bäst lära i Frankrike, och på samma gång får han der den säkraste anvisningen om de verksammaste medlen.
Derf ör lyckas också bäst de nordiska * målare som lärt sin konst i Frankrike.
Vi sågo det på utställningen i Göteborg, vi se det, fastän negativt, ständigt och jemt i Stockholm på dem som icke gått i den skolan eller som uppehållit sig der allt för kort tid.
Visas här någon tafla af egentligt konstvärde, hvilket olyckligtvis är ytterst sällan, kan man vara öfvertygad, att hon kommer från någon af våra i Paris konstidkande landsmän eller här målats af någon som lefvat tillräckligt länge bland konstförhållandena i Frankrike för att sedermera äfven bland de ogynsamma förhållandena i hemlandet ej glömma af de förra.
Derför bör hvarje konstälskaro aldrig upphöra att fasta de unga konstnärernas uppmärksamhet på nödvändigheten, att så snart deras skolstudier inom akademien här hemma äro undangjorda genast fara till Paris och der arbeta med all den ifver som konstnärerna der arbeta och som de der måste arbeta.
Den som afråder de unga från den resan är sannerligen icke en vän af konsten eller ock är han så omöjlig i sitt konstomdöme, att hans råd ej betyder det ringaåte.
Olyckligtvis finner man det senare äfven bland dem som tillvällat sig rätten att framträda som konstgranskare.
Till alla här varande upplysta och fördomsfria konstälskares utomordentliga förvåning påstod för någontid sedan en helt oerfaren granskare, att hr Törnå aldrig borde hafva rest till Frankrike, för der har han blifvit bortkollrad.
Jag kan nu icke erinra mig sjelfva ordalydelsen, men innehållet var, att hr Törnå, den framstående landskapsmålaren, förlorat betydligt på att han studerat i Paris!!
Hvad håde hr Törnå varit, vågar jag fråga, om han icke åtminstone någon tid studerat i Paris?
Huru mycket mera skulle han ej hafva blifvit, om han stannat der?
Huru skall konsten slutligen komma att se ut, om man lyssnade till sådana konstförståndigas råd.
Det är för Öfrigt samme unge granskare som, ehuru han ej kan neka, att Bastien-Lepage, hvars tafla “ Les foins “ han nu lyckats få se i Wien, är en af nutidens bästa förmågor, hvilka med utomordentligt konstnärskap återger naturen, dock förklarar honom sakna “ innehåll, idé och uttryck ".
Den som icke kan upptäcka “ innehåll " i Bastien-Lepages i fråga varande konstverk, en af de mest tilltalande taflor som någonsin målats, ett verk som på det kraftigaste och innerligaste skildrar “ arbetets barn “, den som finner det af mästaren valda ämnet allt för “ obetydligt ", den — kunde gerna stanna hemma och sysselsätta sig med lofprisandet af altartaflor af det nymodiga svenska slaget, ty deras ämnen äro troligtvis för honom tillräckligt “ betydliga " för att öfverskyla det klena konstnärskapet i utförandet.
Men huru kan det någonsin blifva annorlunda?
Under det de nordiska målare som gå till Paris i de flesta fall blifva goda konstnärer, förutsatt att de förut ega tillräcklig underbyggnad, omisskänliga anlag och förmåga att arbeta så strängt, som man gör endast i Paris, utan hvilka egenskaper det icke lönar att ens tänka på den platsen, predikar man dock fortfarande här hemma, att det är skadligt att lära sig något i den samtida konstens hufvudstad och att nordbon der förlorar sin originalitet och sin nationalitet, och gud vet hvad allt för utländska namn som användas på att häfda den fosterländska rätten.
De som äro mycket med-gifvande yrka icke att våra konstnärer skola alltid stanna
7hemma.
De kunna gerna fara till Paris, säga de, men blott för en kort tid, ju kortare dess bättre, och sedan skola de komma hem igen och låta sitt konstnärskap utvecklas inom hemmets skyddande murar.
Huru utvecklas det konstnärskapet?
Jo, har konstnä-
q •
ren lyckats göra sig bemärkt, sa är han snart populär, och en populär person är i Sverige snart förderfvad menniska.
Han måste naturligtvis underhålla populariteten, och då en fransman söker göra detta genom strängt arbete, genom att ständigt sträfva framåt, så går svensken på alla de frukost-, middags- och aftonbjudningar, med hvilka man öfverhopar honom.
Han dansar och spelar, sköter kurtis, blir kanske till och med, fastän mycket sällan nu för tiden, gift med en grosshandlardotter eller med enkan efler en rik hökare.
Han är en af sällskapslifvets hjeltar, målar dekorationer till sällskapsspektakler, i synnerhet för välgörande ändamål, ritar kostymer, hjelper till och med i klädlogerna och har hela besväret med vinterns alla “ lefvande taflor *, under det hans egna taflor dö i späd ålder eller komma dödfödda till verlden.
Han är alla de snälla barnens omtyckta farbror, fruarnes oegennyttige hjelpreda, männens kamrat i glada lag.
Han sjunger i P.
B. och innehar en hög grad bland Svearne.
Men med hans konst är det slut.
Är han icke populär, så säljer han heller inga taflor, i fall någon skulle få det infallet att köpa sådana.
Han går i beständigt raseri och slungar sin förbannelse mot samhället, i synnerhet mot de fördömda kritikasterna.
Arme konstgranskare!
Ni som äro så fromma, så intetsägande!
Den icke-populäre dör slutligen i ett anfall af ursinnighet eller också aflider han af brist på föda.
Men det kan ju hända, att den återvändande konstnären är nog karakterstark för att vilja här hemma fortsätta det arbetslif han fört i Paris.
Han stänger in sig i sin konstverkstad och arbetar flitigt hela förmiddagen.
“ Träffas kl. 2 — 3 “ står det på dörren.
Vid den timmen väntar han besök af kamrater.
Inga kamrater komma.
De säga, att deju kunna träffas på kafét eller på Operakällaren.
Den åter-komne söker sjelf upp andra på deras arbetsrum.
De äro aldrig hemma.
När han stöter till samman med dem, tala de aldrig om konst.
Omöjligt att kunna få ett råd, en uppmuntran eller ett välgörande “ nedrackande *.
Isolering, ingenting annat än isolering!
Han arbetar likväl, har kanske lyckats skaffa sig en skaplig modell, denna rara avis i Sveriges land, och får slutligen arbetet färdigt.
Huru det sedan går, det känna vi redan, ty det hör till kapitlet om konstföreningarna, om allmänhetens konstsinne och håg att minska den dyrbara sällskapsglädjen.
Det går på samma sätt med denne konstnär, som med den nyss nämnde: han dör af svält.
Men då graverar fröken Fahlander honom i trä, och hans bild kommer i Ny Illustrerad Tidning.
Den popu-läre kan deremot aldrig dö af brist på födoämnen.
Han kan qväfvas af tryffel, storkna af champagne eller äta ihjäl sig på gåslefverpastej, men att svälta ihjäl kommer icke i fråga.
Huru man än betraktar förhållandena, så är det en sanning, att vi hafva goda konstnärer, men de bo icke i Sverige, ty de kunna ej bo här.
I hemmet dör konsten af brist på sund näring och stundom rent af utaf kassabrist och deraf orsakad tvinsot.
Och likväl finnas de som hafva hjerta att ropa: “ Kom hem!
kom hem! “ Bättre vore, att dessa skriade litet mindre, men sjelfva gjorde litet mera för att hjelpa konsten och konstnärerna.
Men akademien?
Ja, det skall bli mig ett nöje att en annan gång i Dagens Krönika få tala om akademien.
Om realism.
Några synpunkter.
Vid alla tillfallen af strid, då lidelserna göra de mest klarsynte blinda, skall man till sin förundran se huru urgamla saker, som för alltid kämpat för och vunnit berättigande, ånyo framdragas såsom nya och derför af motstån-darne stämplas såsom onödiga nyheter eller osunda riktningar.
Man påstår att för närvarande en strid skall pågå inom svenska literaturen.
Vi tro icke, att det kan kallas strid om den ena parten, begagnande sig af det öfvertag som skän-kes af en tillfällig social ställning, beherskandet af ett periodiskt organ, oupphörligt slår sin inbillade motståndare i hufvudet utan att denne kan eller visar någon lust att slå igen.
Emellertid måste enligt mångas önskan här försiggå en strid, ty det var så länge sedan man hade någon sådan och det vore icke intressant eljest; och denna skenfäktning skall hafva till motsatta mål de gamla ämnena realism och idealism.
Om nu det finge vara enkelt som är enkelt, så skulle frågan endast gälla en estetisk formfråga, alltså en obetydlighet för så vidt smak och smak är så olika.
Men vid tillfallen som dessa skola småsaker antaga dimensioner.
I alla andra lifvets tvister brukar den anklagade få höras innan han dömes, inom konstens stora allmänning brukas icke sådant, utan der fordrar konvenansen att den anklagade dömes ohörd.
Författaren, som länge ansett vara sin pligt att bryta en mängd konvenanser, tar sig härmed friheten att äfven bryta denna.
Realism kallas den riktning inom alla konstområden då framställaren söker att göra det åsyftade intrycket, det vill säga gifva illusion, genom att utföra de vigtigaste af den mångfald detaljer hvaraf bilden är sammansatt.
Ett föregående tidehv^rfs författare kunde göra intryck genom allmänna antydningar, derför att det slägte, som lyssnade till dem, fått en uppfostran af sinnena som gjorde dessa mottagliga för sådant.
Det nya slägtet, som uppfödts vid de “ exakta vetenskaperna ", naturvetenskaper, matematik, erfar intet intryck af de gamles allmänna antydning; detta är icke något fel hos de unga, utan en egenskap.
Författaren till dessa synpunkter kan, då han läser i ett gammaldags poem om en ros och en fjäril, icke se dessa abstrakta slägtbegrepp; hans öga våndas innan det får välja ut arten.
Denna bild kan således icke heller klargöra symbolen, det inre, andliga, “ det obeständiga i kärleken ", ty der sensationen är otydlig blir tanken slapp.
När nu de ungas hjernor blifvit genom tränering annorlunda beskaffade än de gamles så skall ett olösligt missförstånd uppstå.
All strid är således lönlös och upplöser sig också i ett ensidigt, men enligt sakens natur fruktlöst angrepp, som endast sliter klingan, hvilken förut är gnagen af rost,Att arbeta efter modell har i alla tider och inom alla konstgrenar varit ansedt som något mycket berömligt, derför att det varit gagneligt för det åsyftade ändamålet, nämligen att på konstens väg verka som natur.
I våra dagars literatur är detta icke tillåtet, emedan vådan ligger nära till hands, i synnerhet i små samhällen: modellen blir igenkänd och författarens figurer, som voro afsedda att vara typer, blifva personer, hvilka gifva ett nytt obehagligt och alls icke åsyftadt intresse åt hans verk.
Fantasien som man ansett skapa, det vill säga göra af intet, är endast den arrangerande gåfvan, som ordnar minnets större eller mindre rikedomar af intryck och erfarenheter och ställer dem hvar på sin plats der de kunna med ljus i händerna lysa tanken dess väg.
Verldens största författare hafva varit realister.
Dante är i sin berömda Divina Gomoedia något mer än realist, ty han ommaskerar icke sina figurer och gör dem till typer; i femtonde sången af Inferno, der han låter sin för öfrigt aktade lärare Brunetto Latini namngifven uppträda bland dem som straffas för sådana onaturliga laster hvilka vi ej få nämna, der är författaren pamflettist.
Då William Shakspeare som tjufskytt råkat ut för rättvisan och sedan låter målseganden Sir Thomas Lucy uppträda karrikerad i en pjes, förringar detta alldeles icke hans ära; då Moliére af en abbé Roquette gör en odödlig Tartuffer visar detta blott nyttan af att arbeta efter modell.
Goethe anses icke ha förstört sin Faust derför att han gycklar med sina kända samtida Campe, Hennings, Nicolai, i det bekanta mellanspelet Valpurgisnattsdrömmen.August Blanches berättelser, de mest lästa och mest lefvande af svenska novelliteraturen, äro egentligen minnen.
Det fåtal som känna igen modellerna, förskaffa sig dermed ett extra nöje och kunna skryta med sin indiskretion att de vilja gifva allmänheten kännedom om kulissernas utseende på baksidan.
Men författarens bilder skola lefva, derför att de engång varit lefvande.
Gluntarne ega lifvets gåfva och hafva icke förlorat sin ungdom på ett halft sekel snart, derför att de ega verklig-hetens fasta grund under sig.
Men mången stötte sig vid deras framkomst i verlden på deras intima meddelandenr hvilka också gå sanningen bra nära och icke alltid äro smickrande.
Man har beskyllt de nya realisterna att de hafva förlorat idealen.
Detta är blott skenbart, för så vidt idealen äro det högsta, det utom och öfver det jordiska stående.
Vi unge uppföddes af föräldrar från ett tidehvarf som aktade tro och heder.
Sedan leddes vi ut i ett nytt tidehvarf som dyrkade framgången till hvad pris som helst.
Vi upplefde förfalskningarnes nya tid och lefvå midt i den epok som fått sitt namn från Amerika, humbugens.
Då förlorade vi tron på förtjenstens framgång; dygden var ingen merit, hedern var mindre än praktiskhet, äran var vacker men löjlig!
Våra Herrar Idealer hafva bedragit ossr derför öfvergåfvo vi dem!
Vi hafva förlorat tron på serafimerorden — det är sant, men vi tro ännu på Gud!
Man har beskyllt realisterna att de företrädesvis söka det fula.
Det är sannt att vi, som äro uppfödda vid fransk komedi på vår hofteater, hafva fått den föreställningen att menniskoricke kunna presenteras utan att de ega tjugotusen francs i räntor och att fattigdomen är detsamma som att sakna räntor; vi hafva förlorat tron på dessa samhällets idealer med urringade stärkskjortor och sex alnars släp; de hafva lärt oss att vämjas vid det slags skönhet som eger sin tillvaro på andras bekostnad.
Det är dessa andra i dåliga kläder som vi våga älska, delvis beklaga, stundom beundra, äfven med en mycket fruktad risk, den att icke räknas som bättre personer.
Man har beskyllt våra realister att vara något ändå värre: naturalister.
Det är en hederstitel för oss!
Vi älska naturen, vi vända oss med vämjelse från de nya samhällsförhållandena, från polisstaten, från militärstaten som säger sig värna nationen, men endast skyddar de styrande; derför att vi hata det förkonstlade, det tillfekrufvade, älska vi att nämna hvar sak vid dess namn och vi tro att samhällena skola störta samman om icke den första öfverenskommelsen, på hvilken samhällena hvila, ärligheten, blir återstäld.
Man har också en annan beskyllning som blifvit sjelfva gammelpartiets amulett, hvarmed hela saken affardas såsom med ett hokus-pokus, det är beskyllningen om realisternas kärlek till smuts!
Ver Idens tvänne största smutsförfattare, för detta körsvennen och för detta bodgossen, sedermera William Shakspeare och Charles Dickens, två af menniskoslägtets största välgörare, skola väl stå bi sådana beskyllningar.
Vi obetydligheter, vi svara helt kort: Hvi ären I då smutsiga, herrar vår-tids-idealer?
Ty vi realister hålla oss ännu till den gamla tron, att literaturens liksom teaterns ändamål “ från början varit och ännu är att hålla fram liksom en spegel för naturen, att visa dygden dess egna♦
anletsdrag, lasten dess egen afbild och det nu lefvande slägtet, som är samtidens kropp, ett troget aftryck af dess gestalt ".
Våra idealister älska gerna den “ glada smutsen " och somna vid Paul de Kock som de anse oskyldig.
Om man är hofsekreterare och nedlåter sig att hemta sina figurer från rännstenens rand, icke för att som medmenniskor taga dem vid handen, utan för att gyckla med dem och roa sig med deras elände, då är smutsen glad och berättigad.
Den kallas då humor.
När Juvenalis på allvar skildrar romerska kejsartidens ruttenhet, då är han en stor satiriker.
” Kär o manlig ennuck sig gifter — och Mævia faller turkiska galtar, och bar om barmen svänger sitt jagtspjut, när med patriciers hop i förmögenhet täflar en enda, under hyars knif mitt skägg med rasslande föll, d&amp; jag ung var, när utaf Nilens pack ett stycke, en träl frän Kanobos, en Krispinos, med skuldran för varm i den tyriska manteln, luftar sitt sommarguld för att svalka de svettiga fingrar, samt ej förmår att bära en tyngd af större juveler — d&amp; är det sv&amp;rt att ej skrifva satirer! --- ”
Men när i våra dagar en författare skildrar, med det mest otvetydiga hat mot uselheten, Andra franska kejsardömets humbug och ruttenhet — då är det svårt att skrifva satirer.
Blir skildringen drypande af smuts — icke är det författarens skuld.
Det finnes också ett annat slags smuts som gouteras af goda idealister: det är den förnäma smutsen.
Det är den som på klingande vers hånar motgången, lofsjunger våldet,prisar ofördragsamheten.
Det är den sorten som prisbelönar och prisbelönas.
Man har äfven förebrått realisterna att de med förkärlek behandla en enligt idealisternas mening betydelselös fråga, nämligen förhållandet mellan könen.
Frågan behandlas, det är sant, med förkärlek af dem, som inse att nämnda förhållande utgör en af de vigtigaste faktorerna i menskliga lifvet och emedan detta förhållande just i våra dagar håller på att utredas och de båda parternas ställning klargöras.
Men realisterna gå till botten med saken, taga den allvarligt och finna frågan för hög att kunna falla under skämtet!
Några omständigheter som icke idealisterna tagit i betraktande äro: man träffar aldrig realister strängande sina lyror, ty de hafva också lyror, vid kungliga tafflar; man hör dem aldrig när det är frågan om att täfla om en briljanterad snusdosa eller en medalj; man träffar aldrig deras namn, såsom man träffar idealisternas, bland deras som göra affärer i falsk patriotism.
De hafva sålunda sina idéer för sig och äro dessa icke så vinstgifvande så kunna de väl ändå få räknas som idéer, då de kunna besjäla menniskor att skrifva och handla mot sina egna jordiska fördelar och för andras.
Till slut: ett råd från en ryktbar realist till våra unga och gamla idealister, ett råd som aldrig blir gammalt om det ock numera ej är nytt! ” Prosa är
Dock menskolifvets grundval och dess kärna, En formation utaf granit, den äldsta,
Den refbensbyggnad, hvarkring jorden satt sig, Som sammanhåller hennes dolda djup Och bär, på bergfast rustning, opp de yngre, De lösare jordhvarfven, och bland dem Förnämligast de grönskande, de rika,
Der dikten anlagt sina blomrabatter,
Och näktergalar slå i lundens kronor,
Och ros och lilja dofta vid dess fot.
Jag älskar prosan, lifvets verklighet, [Trformationen utaf tingens väsen,
Och ofta lägger jag med flit i dikten En bit granitberg, för att hålla samman Den lösa grund, som rimmen spela på.
Ty prosa är likväl förstånd och klarhet,
Som ordna allt och sammanhålla verlden,
Den yttre som den inre, i sin ban.
Hon sväfvar ej i luften, utan står Med senfull fot på säker jord och blickar Väl utan längtan, men ej utan hopp,
Med jerngrå ögon till sin himmel opp! ”