Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade således icke hunnit mycket långt, men min cassa var betydligt medtagen, och, hellre än att vänta på bättre vindar, – ett dröjsmål som kunde uppsluka hela återstoden af min lilla skatt – beslöt jag att vandra längs kusten, och i någon af de sydligare sjöstäderna söka ett fartyg som styrde åt Ceilon.
Men mitt bemödande var alltid fåfängt: motvind och stormar rasade denna årstid till min olycka på denna kust, så att jag oaktadt smärtorna i mina ännu icke alldeles läkta fötter, måste framsläpa mig ända till Kalikut.
Der fann jag änteligen ett litet fartyg, som ämnade sig till det bekanta perlfisket i Kondatschi, en ort belägen på den så länge efterlängtade ön.
Öfverfarten gick snabbt och lyckligt; snart såg jag en naken och ödslig strand, hvarifrån, i stället för de kanel-ångor jag väntade, en olidelig stank utbredde sig.
Man sade mig att den kom från snäckorna, hvilka, sedan de blifvit öppnade och perlorna uttagna, kastades på stranden och förruttnade.
Skeppet seglade förbi en otalig mängd perl-fiskarbåtar: hvar och en medför tvenne dykare, hvilka, så snart de finna en tjenlig bank, låta nedhissa sig i vattnet med sin korg, och efter några minuter, så snart de hunnit lösrycka nog perlostron för att fylla den, gifva tecken att åter uppvindas, under det att strömmar af blod ofta framstörta ur de arma dykarnes näsa och öron.
Mellertid kastade fartyget ankar utmed kusten, och jag fann, då jag betalt frakten, att jag icke ägde mer än tvenne koppar-fanam 26.
Med dessa skulle jag nu fortskaffa mig mer än tjuge mil, som ännu återstodo till Colombo!
Anländ på stranden, förvånades jag öfver den tallösa mängd menniskor af alla färgor, kaster och religioner, hvilka hoppet om vinst lockat till denna marknad.
Man såg här Hinduer, Europeer, Perser, Judar, Chineser i ett oredigt och stojande hvimmel; här trängdes med hvarandra, mäklare, köpmän, juvelerare och till och med Fakirer, hvilka genom de rysligaste sjelfmarter köpte sig medlidande, bröd och beundran.
Knapt stötte en farkost i land, förrän båtägaren skyndar dit, kastar musslorna på sanden i solen, då snäckan vid djurets död sjelf öppnar sig.
Ofta skiljer han de nyfångade i tvenne eller flera högar, behåller vanligen sjelf de snäckor, som äro betäckta med koraller, madreporer och andra hafskräk, hvilka lofva en inre rikedom, och bortsäljer de öfriga korgvis eller stycketals.
Länge uppehöll jag mig att betrakta dessa rofgirige, hvilka på vinst och förlust köpt sådana korgar; huru de vid öppnandet af hvarje snäcka, framstöta nya eder, utan att i hela korgen ofta finna en enda perla, som återgifver dem en tiondedel af deras insats på detta bedrägliga lotteri; under det att stundom en fattig, som för sin sista skärf köpt sig en enda mussla, der kunde finna ända till tio perlor, hvilka försätta honom från armod i välstånd.
Slutligen mättad af detta obehagliga skådespel, beslöt jag att ej ett ögonblick längre dröja på denna ödsliga strand, som dock under dessa veckor syntes blifvit förvandlad till en stor och rörlig stad.
För en af mina tvenne fanam erhöll jag en hand full ris och en dryck vatten – ty detta måste äfven här köpas – och började tränga mig genom hopen.
Då jag redan var vid ändan af den tjockaste folkmassan, hörde jag en hes röst oupphörligt ropa: tre snäckor för en fanam! tre snäckor för en fanam!
– En otalig hop tiggare och andra slarfviga och smutsiga menniskor trängde sig till honom och offrade sin sista penning, under det att andra svuro öfver köpmannen och ropade till mängden att icke låta bedraga sig, emedan mannen endast sålde små och unga snäckor, i hvilka man aldrig, utan ett underverk, funnit perlor.
Hvar och en hörde dessa varningar och rusade lika ifrigt fram till säljaren.
– En fanam! tänkte jag för mig sjelf!
Hvilken stor summa, när man icke äger mer!
Derför kan du i morgon köpa dig än en skål ris!
Men hvad betyder det, om du en dag förr börjar tigga?
Kan icke detta underverk så väl inträffa på dig, som på någon annan!
Med ingen ringa möda knuffade jag mig fram till köpmannen, och knapt hade jag i utbyte mot mitt kopparmynt erhållit tre små snäckor, förrän jag blef undanträngd af ny folkström.
– Godt folk, mitt förråd är slut för i dag! hörde jag köpmannen ropa, under det man å alla sidor larmade, väsnades, och den ene skrek, att man borde bortköra en sådan skälm, och andra att han borde gå efter mer snäckor.
Mellertid hade jag satt mig på en sten ett stycke derifrån och började öppna mina musslor, under det att köpmannen, hvars väg gick förbi mig, obemärkt ställde sig bakom mig.
Nu bröt jag upp ett skal, och fann blott det slemmiga djuret, men i det andra lyste mot mig en stor och präktig perla.
– Jesus Maria! han har beröfvat mig min egendom, ropade en röst bakom mig.
Jag såg mig om, men köpmannen hade redan vändt mig ryggen, och aflägsnade sig med hastiga steg.
Emedlertid hade någon sett min rika fångst, och folket, bland hvilket ryktet derom hastigt kringlopp, började skocka sig omkring mig, hviskande och mumlande.
I fruktan att man med våld skulle vilja taga mitt rof ifrån mig, stod jag upp, och vid denna rörelse föll den tredje oöppnade snäckan ur mitt knä på marken.
Hundrade armar sträckte sig på en gång för att upptaga den, och under det att man som ifrigast slogs derom, gick jag, glad att slippa för detta pris, obehindradt fram, till dess jag kom ibland välklädt folk, ibland hvilket jag åtminstone var säker för ett öppet rofferi.
Äfven der hade, till min bestörtning, ryktet om min lycka utspridt sig.
Låt mig se! låt mig se! ropade man från alla kanter.
– Är då denna perla verkligen så dyrbar? frågade jag en man, som handlade med denna vara.
– Den är verkligen rätt vacker, svarade denne; jag ger dig hundra dukater derför.
– Låt icke narra dig! hviskade en Jude, och drog mig i armen, jag erbjuder femtio dukater mer.
Kom bara och följ mig!
– Jag ger tusen dukater till, skrek en annan.
– Gud fördömme dig, satans Chines, ropade en högmodig Frank, och från alla sidor drog man mig i armarna, hviskade, bjöd öfver, och undanträngde hvarandra.
– Se dig väl före, unge landsman, sade på god persiska en röst på afstånd, de vilja alla lura dig.
Jag har icke sett din perla, men säkert är hon värd tio gånger mera.
Jag vände mig om och såg en man, hvars ansigte till största delen var betäckt af en ofantlig plåsterlapp.
Yr af detta larm, drog jag mig undan åt stranden, för att öfverlägga huru jag fördelaktigast skulle föryttra min skatt, hvilken vid alla andra tillfällen skulle varit mig temligen likgiltig.
Snart erfor jag alla girighetens qval: då jag icke kände perlans värde, förutsåg jag att man, oaktadt all min försigtighet, ändock skulle mer eller mindre narra mig; men jag, som fordom strött högar af guld omkring mig, ville nu icke förlora ett kopparmynt.
Sedan jag, efter långt bryderi, trodde mig hafva upptänkt ett medel att till högsta pris sälja min vara, föll det mig in, att ingen vore värdig att bära denna juvel utom min Fanny, om hvara återfinnande jag aldrig uppgaf hoppet.
Och denna tanke syntes mig så förnuftig, att det förekom mig underligt, att jag ej förr tänkt derpå.
Väl visste jag ej, hvar jag denna natt skulle finna tak; och redan började hungern anmäla sig, men det syntes mig ljuft att lida för Fanny.
Hellre, sade jag till mig sjelf, bortbyter du din turban mot en simpel musslinsduk, och hjelper dig genom mellangiften fram den korta vägen.
Under tiden hade en liflig aftonvind uppstigit och de sqvalpande vågorna kastade flera musslor och andra lösryckta hafskräk på stranden.
– Hvem vet, om du ej i endera af dessa musslor finner några mindre perlor, som du kan använda att bestrida resekostnaderna, – tänkte jag vid mig sjelf och öppnade den ena snäckan efter den andra, utan att träffa en enda perla.
Ibland dessa skaldjur såg jag en af besynnerlig, vriden art.
Jag upptog den af nyfikenhet och ämnade åter bortkasta den, sedan jag en stund betraktat mitt fynd, då det föll mig in att denna raritet för sin egenhet skull åtminstone torde äga något värde.
Denna fråga ställde jag till en jude.
Han tog emot den och beskådade den med uppmärksamhet.
– Du har gissat rätt, min goda vän, svarade Israeliten, i det han drog mig afsides, ditt fynd har väl intet egentligt värde; men jag är utskickad från en europeisk furste för att i Indien samla naturalster, ty i denna verldsdel har man den vurmen att samla allehanda saker, äfven sådana, som icke göra den ringaste nytta.
Det är således din lycka, att du vändt dig till rätta man.
Min herre betalar väl, och jag tror mig derför kunna gifva dig hundra guldrupier.
Förvånad öfver detta ansenliga tillbud, strök jag in guldet, och ville skynda mig bort, af fruktan att Juden redan kunde ångra sitt köp.
En man med förbundet ansigte nalkades oss i detsamma, och ropade, i det han kastade en blick på min vara, hvilken köparen hastigt undangömde:
Håll, håll!
– Det är försent, svarade Israeliten med ett förnöjdt löje, den unge herrn har redan emottagit sina penningar och snäckan ligger redan här.
– Han pekade på sin ficka och aflägsnade sig, under det den okände skickade efter honom en otalig mängd smädelser och skällsord, hvaraf den bortgående på intet sätt lät störa sig.
– Jag tackar dig, sade jag till denne, för den ifver du betygar för mitt bästa.
Men tillåt mig att fråga ...
– Är jag icke din landsman? svarade han på persiska med en mildare röst.
Men det är dock obegripligt: det är icke tre timmar sedan jag varnade dig, och ändock finner jag dig redan begå en ny dårskap.
Förlåt mina mindre väl valda uttryck, men jag har den olyckan att alltid blifva förifrad, då jag ser någon bedragen, i synnerhet en landsman, och en ung, oerfaren yngling.
– Du har ädla tänkesätt, återtog jag; du tyckes tro att Juden bedragit mig; nej, jag försäkrar dig, att han derför redligt betalat sina hundra guldrupier.
– Hundra rupier!
Vet då, okunniga menniska, att en trompetsnäcka 27, hvars spiraler löpa åt höger, är värd nästan ingenting, emedan man finner sådana hoptals: men en snäcka, sådan som din, hvars gängor gå åt venster, är värd sina hundra tusen rupier, ja, är nästan ovärderlig.
Och nu började han åter utösa tusen förbannelser öfver Juden och tadlade min godtrogenhet i de mest stötande uttryck, hvaröfver jag också gaf mitt missnöje tillkänna.
Förlåt att jag brummar litet, sade han vänligt, men jag menar väl, min unga vän.
– Och hvarför äro dessa trompet-snäckor så oskattbara? till hvad bruk tjena de egentligen?
– Jag vet det ej, hvem bryr sig också derom? svarade han ännu med hetta.
Men de vidskeplige, galna
Hinduerne köpa dem, och kunna för dessa leksaker uppoffra hela sin egendom.
Detta samtal gaf anledning till en närmare förtrolighet mellan mig och min vresiga landsman.
Han berättade mig att han vore från Abuschär vid Persiska Viken, förde ett eget fartyg, ämnade sig till Colombo, men att han i förbivägen lagt till vid perlfisket, der han hoppades träffa några bekanta.
Under ditresan hade hans fartyg råkat i fejd med en arabisk sjöröfvare, och i striden hade han erhållit ett sabelhugg, som tvang honom att betäcka ansigtet.
– Och när är du färdig? frågade jag.
– Jag är just nu stadd på återvägen och har endast för din skull ett par timmar uppskjutit afresan: min slup ligger en fjerndels mil härifrån, vinden är gynnande och mitt folk väntar endast min återkomst.
– Du vägrar väl icke, frågade jag, att emottaga en landsman som söker lägenhet till denna stad?
Det är mig ganska svårt, svarade köpmannen med en ledsen uppsyn, mitt skepp är mycket litet och der är redan brist på utrymme.
– Om det skulle besvära dig, återtog jag något förargad, så afstår jag med nöje ifrån min anhållan.
– Vänta, min unga vän, ropade han, besinnande sig.
Resan är så kort, vinden god, och vi skola väl packa oss tillsamman.
Du kan annars tro att jag endast vore hjelpsam i orden.
Till lands äro vägarna osäkra, och ingen båt torde du finna, ty hvem vill gerna ge sig härifrån, så länge perlfisket varar?
Utan uppskof begåfvo vi oss på vägen till slupen.
Snart befunno vi oss i en skogig bergstrakt, som på ena sidan ständigt begränsades af hafvet.
– Du har dock din perla med dig? frågade min ledsagare:
– Visserligen, svarade jag, i det jag hastigt bockade mig för att upptaga några bär.
– Du har stulit den från mig för en kopparfanam! ropade en bekant röst på mitt fäderneslands språk, och innan han ännu sagt första ordet, susade en kula tätt förbi mitt öga.
Förvånad såg jag mig omkring efter den från hvilken kulan och rösten utgått, men min ledsagare som släppt den lossade pistolen och redan lyftat en annan, ryckte mig hastigt ur min ovisshet.
Redan hade jag med ena handen fattat honom i armen och med den andra i strupen.
Förgäfves bemödade jag mig att slita mordgeväret ur hans hand; men under striden brann skottet af och kulan sårade mig i axeln.
Den främmande lät nu pistolen falla, och värjde sig med styrka.
Vi kämpade förtvifladt och med öfvermenskliga krafter, ty det anade oss båda, att vi stridde på lif eller död.
Änteligen lyckades det mig att kasta honom till marken, och nu satte jag knät hårdt mot hans bröst.
Under fäktningen hade plåsterlappen lossnat, som betäckte hans ansigte, hvilket nu låg ohöljdt och vidrigt grinande emot mig.
Det var Jussuf. – Gruflige! är du då öfverallt?
ropade jag med upplågande vrede och gaf honom med pistol-kolfven ett starkt slag i ansigtet, så att att han förlorade sansningen.
Min vrede var nu afkyld, och jag ruskade honom så länge, tills han omsider återkom till lif.
Förrädare! sade jag, i det jag satte spetsen af min sabel på hans blottade bröst, du har tusen gånger förtjent att dö; men du har dock engång skänkt mig lifvet och jag gifver dig ditt, om du säger mig, hvar du gjort af Fanny! – Jussuf upphof ett vildt skratt, och begynte utösa en mängd förbannelser öfver min dumhet; ty ännu grämde det honom, att jag försålt mitt dyrbara fynd, hvilket han jemte perlan redan ansett som sitt rof. – Svara! ropade jag åter.
Hvar är Fanny?
– Fanny! utbrast han med ett ännu förfärligare löje.
Jag vill icke lefva mer, då jag förlorat allt och nu ser mig öfvervunnen af en pojke.
Henne har jag utplundrat och sedan mördat.
– Så far då åt afgrunden! – röt jag och sänkte stålet i hans hjerta.
– Jussuf vrålade häftigt till, utfor i några rysliga, gudlösa hädelser och uppgaf andan med en tung pust.
Jag bortvände ögonen, emedan anblicken af det ohyggliga vanställda ansigtet var så hisklig, att jag nära hade afsvimmat.
Med afsky och vedervilja släpade jag den liflösa kroppen på branten af den nära klippan och störtade honom ned i hafvet.
Jag såg huru den utfallande floden förde honom med sig långt ut på djupet.
Nu kommer du väl icke mer igen, elake Jussuf! tänkte jag för mig sjelf.
Tydligtvis fanns hvarken slup eller fartyg att ses.
Mellertid förvånades jag, huru han dock kunde veta att jag ämnade mig till Colombo, äfvensom öfver den list hvarmed han förmådde mig, att sjelf nästan truga mig på honom.
På allt
detta tänkte jag likväl nu blott ett ögonblick:
Fanny’s död sysselsatte snart alla mina tankar, ända till dess jag af blodet, som flöt från min sårade axel, erinrades att söka läkares bistånd.
Stackars far, hvilka nyheter har jag icke att meddela dig! suckade jag, under det jag med förbunden skullra befann mig på vägen till Colombo.
Dock han skall få veta allt; vi skola gråta tillsammans, till dess döden visar, hvilkendera är starkast, antingen en faders eller en älskares kärlek.
Då jag redan såg staden, föll det mig in att, om Fannys berättelse var diktad, kunde möjligen uppgiften om hennes fars vistelse hos en bror i Colombo äfven vara det.
Men om än detta verkligen var sannt, huru lång tid hade icke förflutit, sedan hon erhöll det sista brefvet från honom: han kunde ju åter hafva flyttat, eller till och med vara död?
Ankommen till staden, frågade jag bäfvande efter köpmannen Willmot, och man gaf mig anvisning på ett prydligt hus.
Jag inträdde.
– Här finnes blott en Herr Willmot, svarade betjenten buttert, då jag begärde blifva anmäld hos Herr Willmots bror.
– Himmel! han är då redan rest? utbrast jag.
– Han är död för många år sedan.
Jag var på vägen att vända om.
– Nej, jag måste dock tala vid brodren, sade jag.
– Han är sjuk, svarades mig, men jag skall mellertid höra efter, om ni kan få komma in.
Betjenten återkom och öppnade dörren.
Midt för mig satt i en länstol Fanny’s far.
– Det är då verkligen ni sjelf? ropade jag.
– Den gamle betraktade mig uppmärksamt, och tycktes liksom vilja erinra sig en dröm.
– Ja, jag är Rustan, Ibrahims son, denne yngling från Kaschmir, som så högt älskade er dotter; men jag är ingen bedragare, min afsigt var aldrig ...
– Jag vet det, afbröt Willmot, och räckte mig handen.
Ni älskade min dotter, och synes ännu mycket älska henne, efter ni företagit er en så lång resa.
Men ack, hon är icke hos mig.
– Det är jag, som kommer att berätta er om henne; bered er, olycklige far, att förnimma underbara händelser, som skola uppfylla er med förvåning, glädje och sorg.
Jag satte mig ned och började min berättelse.
Den gamle hörde mig med växande bestörtning.
Då jag kom till de medel, hvarigenom hon räddade sig ur harem och det sätt, hvarpå hon emottog min första helsning, sade han: det är icke rimligt; jag igenkänner ej mer min Fanny; henne, som fordom var så menlös och oskyldig!
Eller är det möjligt, att vistandet i seraljen så kunnat omskapa henne?
– Nu berättade jag allt det hon sjelf meddelat mig.
– Den listiga flickan! sade han.
Derom skola vi mellertid en annan gång tala.
Men är ni då verkligen säker, att det var min Fanny?
– Då han erfor Jussufs förrädiska öfverfall, upphof han ett högt skri, och hans bestörtning fördubblades, när han hörde den sista händelsen vid Kondatschi.
Jag slutade, och gubben satt länge tigande.
– Nej, Fanny är icke död! – ropade han äntligen.
– Hvad? utbrast jag, hon är icke död?
Med hvilket hopp söker ni ej dåra er, beklagansvärde fader?
Påminn er, att en döende, öfverväldigad af samvetsqval, sjelf tillstått det, – en döende, som genom denna bekännelse var viss att förlora sitt lif.
– Jag känner bättre denne Jussuf.
Visar icke er egen berättelse, jemte hans sista händelser, att han aldrig känt någon ånger?
Nej, han var i denna ytterlighet af förtviflan och arghet, då lifvet ej mer äger något värde, helst om han derför skulle hafva att tacka en fiende.
Ingen hämd återstod honom mer än dikten om Fanny’s död; han visste att denna underrättelse skulle djupt gräma er, och för denna hämd ville han i detta ögonblick uppoffra sitt lif.
Prisad vare mellertid himmelen, att jorden äntligen är befriad från ett sådant missfoster!
Ni sjelf är en ädelmodig ung man, som till sin fader ville ledsaga en qvinna, hvilken ni sjelf älskade, hvilken redan genom heliga band tillhörde er, som för hennes skuld trotsat så många faror och icke undkommit dem utan förlust.
Men hvad, jag ser ni är sårad; jag skall skicka efter edra saker, och ni skall icke lemna mitt hus, förrän ni är fullkomtigt läkt.
Jag hade ingenting deremot, och rum blefvo mig anvisade i hans hus.
– Ni behöfver hvila, fortfor gubben, äfvensom jag behöfver hämta mig efter detta skakande samtal; ty också jag är icke vid den bästa helsa.
I eftermiddag skall jag löna ert förtroende genom en berättelse om mina egna och Fanny’s öden.
Jag är född Engelsman, men har i mitt fädernesland endast tillbragt min barndom; ty redan som gosse kom jag på ett handelscontoir i Cadix.
Köpmannens dotter blef efter flera år min maka och af detta äktenskap föddes Fanny.
Hon var åtta år gammal, då min ogifta äldre bror, som i Colombo idkade handel, skref, att han kände sin död nalkas, och ville till mig afstå sin förmögenhet, med vilkor att jag hos honom tillbragte den tid, som ännu återstod honom.
Min maka hade nyss förut aflidit, och som jag de senare åren i Spanien icke lidit annat än förluster, mottog jag utan betänkande hans anbud.
Min bror lefde blott några år derefter.
Handeln, hvilken jag efter hans död emottog, var fördelaktig, men min helsa begynte lida genom det heta luftstrecket.
Dock fortsatte jag den, för att kunna lemna min Fanny en desto betydligare förmögenhet.
Mellertid angreps jag af en långvarig sjukdom, och mina läkare förkunnade mig, att om jag ej snart flyttade till ett sundare klimat, skulle allt hopp om lifvet vara ute.
Redan länge hade jag beslutit att återse mitt fädernesland; men att i Indien afsluta mina vidsträckta angelägenheter, dertill fordrades ännu ett års tid; man talade oupphörligt om Kaschmir, såsom ett helsans och lycksalighetens land, och Fanny, af ömhet för mig, kanhända äfven af nyfikenhet att se detta så namnkunniga land, tröttnade icke att bedja mig, tills resan blef beslutad och hon sjelf erhållit tillstånd att följa mig.
Så ankommo vi med en gammal betjent, som tillika var vår läkare, till eder dal och bosatte oss på den lilla bekanta holmen.
Kaschmirs fägring öfverträffade all vår väntan; men dess luft visade ej, åtminstone icke förrän efter min återkomst, sin välgörande verkan på min helsa.
Jag måste således tillbringa min mesta tid sängliggande: min betjent gick alla morgnar tidigt till staden, för att uppköpa hvad vi behöfde för dagen, och så var det er möjligt, att med min Fanny hemligen begynna en förbindelse, hvars fortsättande hennes ungdom endast gjorde ursäktlig.
Nu kommer er tolk.
Jag frågar honom hvad han vill, ty han förekom mig genast som en spetsbof, och jag längtade att snart blifva af med honom.
Han stammar, han börjar ett tal för att åter afbryta det; – han synes orolig, förvirrad, och hans svar äro motsägande.
Nu inkommer min dotter i rummet, hvilket hon åter lemnar, då hon der finner en främmande.
Han kastar sig för mina fötter och tillstår, att han, betagen af min dotters ungdom och skönhet, ej längre kan uppskjuta att göra en bekännelse om ett brott, hvaruti han sjelf blifvit öfvertald att låna sitt biträde, men hvilket han nu bittert ångrade.
Efter denna falska förberedelse yppar han att Subadarens son förälskat sig i min dotter, att denne en lång tid sett henne alla dagar, att han beslutat med våld eller list slita henne ur mina armar, att nästa morgon dertill vore utsatt, samt att budbäraren sjelf dertill lofvat vara behjelplig.
Redan länge hade dock hans samvete gjort honom förebråelser, för det han, till en Otrogens fördel, ville bedraga en medchristen, men att anblicken af min dotter i detta ögonblick stadgat hans beslut om en fullkomlig uppriktighet.
Denna bekännelse satte mig i förvåning, men karlens bof-uppsyn förekom mig så misstänkt, och det syntes så otroligt att Fanny skulle inlåtit sig i en hemlig så länge dold kärlekshandel, att jag ganska kallsinnigt tackade honom för hans varningar.
– Ni misstänker mig, sade han med en antagen bedröfvelse.
Nå väl, jag har åtminstone gjort min skyldighet.
– Jag skall vara på min vakt, svarade jag.
– Ni måste fly, i ögonblicket fly! i ögonblicket! ropade han, kom ihåg att fadern till er dotters älskare är detta lands herre, och om ni tviflar på mina ord, så kan ni sjelf i morgon med egna ögon öfvertyga er.
Mellertid skall jag söka föranstalta, att det tilltänkta våldet ännu en dag uppskjutes.
I morgon kommer jag åter för att höra ert beslut.
Ehuruväl jag ännu beständigt hoppades, att den främmande antingen misstagit sig eller af några fördolda orsaker diktat alltsammans; gjorde jag om aftonen så många anstalter till min afresa som möjligt var, utan att derigenom väcka Fanny’s misstankar, och beslöt att följande morgon öfverraska er.
Knapt hade ni bortgått, förrän min dotter störtade sig för mina fötter och berättade gråtande, på hvad sätt hon blifvit bekant med er, och tillstod snyftande, att hon derför dolt detta förhållande, emedan hon fruktade att jag skulle förbjuda henne ett sällskap, af hvilket hon i sin barnsliga enfald ej förutsåg några följder, ända till den dagen då ni gaf henne en kyss, och med några franska ord förklarade henne er kärlek.
Då hade hon velat yppa sin hemlighet för mig, men blygseln att så länge hafva förtegat en bekantskap, hvilken hon nu fann, kunde medföra allvarsamma följder, höll henne ännu tillbaka.
Jag gjorde mig underrättad äfven om de minsta omständigheter, som tilldragit sig efter den tid då denna förtrolighet började, och nu erfor jag, att ni lockat henne öfver sundet, att hon då sett en båt framkomma från en fördold vik och styra rakt emot eder; att en af männerne på farkosten gifvit er vink, men att ni med ifver sagt några befallande ord, hvarefter båten åter aflägsnat sig.
Alla mina tvifvelsmål om den främmandes uppriktighet försvunno vid denna berättelse.