Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han talade om att jag med mitt yttrande häromdagen, att när han inte vill kännas vid mig här icke heller behöfver kännas vid mig i Hörby, hade både väckt upp hans förra känsla af förpligtelse emot mig samt dertill fogat intrycket att jag vis à vis honom känt mig sviken i mina förväntningar, att jag väntat att han oftare skulle gå hit etc.
Jag hade ju sagt honom så många gånger att han inte hade några förpligtelser och att jag ingenting väntade af honom.
Nu gjorde det ingen nytta hvad jag sade; han hade en gång fått den förnimmelsen.
Jag sade att jag till hvad pris som helst ville taga honom ur den villfarelsen att jag kände lust att hänga efter honom och att jag vore förälskad.
”Och om jag nödvändigt skulle bli det, så kunde det ju också hända att jag kunde hitta på någon annan att bli förälskad i än just dig.”
Det pratades hit och dit, resultatlöst.
På allt hvad jag sade svarade han blott att det var romantik, att jag tog saken tragiskt, o.s.v.
Särskildt det att jag tog saken tragiskt körde han med.
Jag sade honom att jag var arg för hans dumheter, enkelt och prosaiskt.
Men han tuggade alltjemt på sin tragik.
Det var icke möjligt att få honom att vara menniska.
Sådan och sådan skulle jag vara, alldeles efter hans schablon, och så ville han komma hit ibland, när det roade honom.
Att gå ifrån hvarandra var tragiskt.
Nej, det var inte tragiskt.
Vi kunde ju vara lika goda vänner för det, men jag kunde icke uthärda att träffa honom, efter allt detta.
Om ett år eller par – – –
Nej, det var just att ta det tragiskt.
Inte tragiskt!
Det är bara att jag vill och måste visa honom att jag inte vill hänga efter honom, att jag kan lefva honom förutan.
Det var bara gammal romantik.
Jag sade honom att jag kände mig tacksam för det han kommit för att tala om dethär.
Puh! Tacksam?
Romantik!
Men det var ju helt enkelt omöjligt att tala med honom.
Han missförstod ju allt, misstydde allt, hänförde allt till romantik.
Jag kan inte vara en stock.
Jag kan inte bli annorlunda än jag är, och när vi icke alls passa tillhopa, så är det bäst att vi skiljas.
Gud så tragiskt!
Skiljas?
Derför att jag inte längre kan uthärda att så fort jag öppnar munnen få slagorden romantik, sentimentalitet, tragik kastade i ansigtet på mig.
Men jag är allt det der!
Men låt mig då reda mig som jag kan med romantiken och sentimentaliteten.
Det kan ju hända att jag trots allt kan slå mig igenom dermed.
Slå igenom?
Kunde man tänka sig något så uppstyltadt högtrafvande!
Det var precis som om jag icke visste att jag vore Ernst Ahlgren.
Ja, nu brydde jag mig inte om att tala mer.
Jag kunde ju icke öfvertyga honom om någonting.
Nej jag var förargad för det han inte går hit så ofta som jag önskar.
(Jag trodde jag skulle få gallfeber.)
Jag bad honom ju rent af att icke gå hit.
Ja, det var just det löjligt tragiska i saken.
Och jag hade ju gång på gång varit uppenbart ohöflig emot honom för att visa honom att jag ville bli honom qvitt, efter hvad som förefallit.
Han hade ingen ohöflighet märkt.
Då måtte han vara mer förblindad af egenkärlek än jag trott honom om, ty alla andra menniskor hade observerat min ovänlighet.
Det var bara en ting som ännu fattades deri, nämligen att jag rent af skulle köra ut honom.
Det tycktes han ändå tro att jag icke skulle våga mig på.
Men innan det kom derhän ville jag säga ett ord, hvilket jag bad honom minnas:
Om han någon gång skulle bli qvitt den der känslan af förpligtelse mot mig, så ville jag be honom taga första steget, ty jag kunde icke göra det.
Men det behöfdes alltid bara det för att vi skulle bli vänner igen.
”Första steget!”
Kunde man tänka sig ett mera löjligt patetiskt uttryck?
Ja, det var ju inte lönt att tala.
Så skulle han gå.
Reste sig och räckte mig handen.
Jag var så förbittrad att jag gaf honom handen så slappt som han sjelf alltid brukar och jag kunde icke se på honom.
Åh jag led, jag led så att jag tyckte jag kunde dö deraf.
Men det var ju bara romantik!
”Jaså,” sade han bara förargad när jag icke såg upp.
Att vara ledsen hade jag ju ingen rättighet till.
– Sentimentalitet!
– Att han tvingar mig till ovänlighet, till öppna fiendtligheter, det är en oförrätt, ty det är så upprörande – – – det är så omenskligt – – – det är att låta mig lida en tortyr som är så grym att den går öfver mensklig förmåga – – – – tvinga mig att bli hård och bitter, högfärdig och elak, när jag skulle kunna krypa som en hund för ett vänligt ord.
Det var öfver förmåga, och jag blef vanvettig som en furie.
Han stod borta vid dörren med handen på låset.
Jag vet icke hvad han sade.
Jag var så förplågad att jag icke längre visste till mig.
Jag var drifven till den punkt då man kan ljuga på sig sjelf, då man kan göra hvad som helst, bara för att slippa ur det läge man icke längre kan uthärda.
Jag vet icke heller hvad jag sade.
Endast de sista replikerna ha bitit sig fast i mitt minne, som de sista orden man talat i sömnen.
”Hvad är slut?” sade han.
”Ingenting annat än mitt tålamod.
Sök hvarken upp mig här eller i Hörby. Gå!”
Jag vet inte hvad min han gjorde.
Jag såg ingenting.
Det var svart för mina ögon.
Jag stod vid bordet och pekade på dörren.
Hur jag kommit upp från stolen vet jag icke.
Det kändes som om jag skulle qväfs.
Tanken på att han kunde gissa att jag led gjorde mig rasande.
”Ja är det inte som jag säger, står du nu inte der och ger la tragédienne!”
Hån – hån in i sista stunden!
Jag lade mina armar i kors så hårdt jag kunde för att hindra mina händer från hvarje åtbörd, som kunde kallas teatralisk.
Jag bet tänderna samman för att tiga, men jag kunde icke.
”Vill herren gå eller vill herren inte gå?”
Han såg visst på mig, men jag såg ingenting.
Det var lika svart för mina ögon som om jag varit blind.
”Fy, det var otäckt,” hörde jag en röst full af vedervilja säga borta vid dörren, – ”farväl”.
Jag vet ingenting mer.
När jag kom till mig gick jag bort till spegeln.
Mitt ansigte bar stora mörkröda flammor som efter slag.
Jag skälfde ännu, men jag kände ingenting, hvarken vrede eller sorg; endast ett dödt lugn.
Nu var det öfverståndet.
Det var samma resignation som efter en amputation.
Jag fick bära det som jag kunde; det var oåterkalleligt.
Jag kände äckel och afsmak som efter en svimning och hela tiden ljöd det i mina öron: ”fy, det var otäckt, – fy, det var otäckt.”
När Brandes en gång såg Lars Hjertas namn på en bok sade han:
”hans dotter, är det inte hon som är gift med professor Retzius?
Hun sér ud som en gammel Jomfru.”100
Det är lustigt, det, att Axel alltid förebrått mig min sentimentalitet.
Han tror icke att det fins något annat derjemte och bakom.
Men det är icke underligt, ty ibland glömmer jag det sjelf.
Han talar blott om att mina två sista bref (de, som jag försigtigt tog afskrift af här i boken) äro exalterade, och jag talar blott om att stämningen är uppriktigt gifven.
Båda ha vi rätt.
Men bakom detta fins det något annat, som vi båda sågo bort från: min hemliga skepsis, experimentlustan, nyfikenheten på att se i hvad mån han skulle vara i stånd att begripa en sinnesförfattning så olik hans egen.
Han uppfattade den just så, som jag väntat; Matti hade orätt och jag rätt.
Fru Agrell säger att jag icke är liflig, men lidelsefull.
Patetisk, – sentimental, – tragisk och full af romantik!
Men det han kallar så, det ligger mig i blodet.
Jag är lidelsefull.
Och hela mitt lif har jag måst spela komedi för att söka dölja det.
Det hämnar sig.
Konventionalism, jag knyter mina händer emot dig!
Du har gjort Axel Lundegård till öfverlöpare.101
Fru Amalie Skram har begagnat målaren Thaulow och hans forna hustru (E.B:s älskarinna) som modeller i sin nya novell i Tilskueren.102
Kjöbenhavn d. 7 Dec. 86.
Jag hade besök nästan hela dagen.
Jag hade redan börjat sjunga ut min mening i ett påbörjadt bref till G. af G., den första smärtan öfver brytningen med Lundegård hade lagt sig, alla menniskor jag träffat under dagens lopp hade varit vänliga och snälla, jag var således vid ganska godt lynne och kände mig lugn och förståndig.
När vi ätit middag tyckte jag nog det var en smula tomt att jag skulle sitta ensam hela qvällen och bara höra regnet plaska ned derutanför, men jag ville inte vara dum och sentimental, jag ville vara mig sjelf nog.
Jag ville inte heller vara dåsig och overksam, jag ville rycka upp mig och inte låta tiden rinna mig gagnlöst ur händerna.
Jag slängde mina sämsta ytterplagg på mig och plaskade ut på Kongens Nytorv, och så rundt kring hästen, hvarf efter hvarf.
Det satte blodet i fart; jag var glad som en spelman, der jag gick i det täta regnet.
Det var så vackert att se ljusraderna från de höga husen, klasar af gaslyktor stå och lysa genom dimman, röda spårvagnsögon glimta fram och vändas bort igen.
Hästen och de nakna träden aftecknade sig som kolossala silhuetter mot det våta grå floret.
Ingen kände mig.
Endast två polisbetjenter stodo och samtalade, så blef regnet för stridt, och äfven de gingo bort.
Platsen var nästan tom, endast då och då kom en vettskrämd vandrare springande under ett drypande paraply.
Jag gick lugn som en skyltvakt, jag kunde ta tort på när jag kom hem, det gjorde ingenting att då och då en kylande droppe letade sig väg in på halsen.
Jag kände mig så fri som man endast kan göra i en stor stad.
Och rörelsen i den friska, fuktiga luften gaf en känsla af kraft åt hvarje nerv.
Hvilket jubel att lefva i alla fall!
Och så gick jag hem, glad åt mig sjelf och hela verlden, fick torra kläder på och inrättade mig vid skrifbordet.
Jag tog fram Fru Marianne; det bar emot i början, men småningom kom jag in i det.
Som det led utåt qvällen knackade det på dörren.
Uppassaren naturligtvis.
Jag ropade ”stig in” och såg bort i skuggan.
En brun hatt, ett tunnt spetsigt helskägg och de ögonen!
Jag trodde jag skulle bli tokig af glädje.
Jag kunde knappt fatta att det var han.
Och jag sade honom hur glad jag var.
Och han tryckte mina händer, han kysste dem.
”Hur kan ni vara så glad öfver att jag kom?” Hans ögonlock, som äro liksom svullna, blefvo röda, han fick tårar i ögonen, han blef rörd; denna min glädje var så oförstäld, jag visste knappt hvad jag gjorde, jag skrattade och pratade – – – ”i detta väder har ni kommit till mig!” och på rockärmen kände jag regndropparnes kyla under mina händer; all stelhet och all kyla var som bortblåst.
Han var inte den store mannen, författaren – – – ingenting annat än den menniska jag höll af. – ”Jeg længtes efter at sé dem.”
– ”Åh tack, tack, och jag har längtat så förfärligt efter er!”
Och vi talade i munnen på hvarandra, vi betraktade hvarandra emot ljuset, som om vi vore gamla vänner som inte sett hvarandra på åratal.
Det fans ingen blyghet hos mig, – ingenting annat än den omåttligaste glädje.
”Jag har endast tid att stanna ett par minuter, jag skall utarbeta mitt föredrag tills i morgon,” sade han.
– ”Om ni också gick strax igen, skulle jag ändå vara glad, bara åt att ha fått se er!” – ”Verkligen?
– Det satte honom i godt humör, jag såg hur han klarnade. – ”Tycker ni om att höra mig tala?” – ”Ja, ja!”
– Och han hängde upp sin våta ytterrock, och han satte sig hos mig i chäslongen.
Han talade om sitt föredrag, jag skulle ge honom en idé, jag skulle nämna en författare som jag tyckte det var roligt att höra något om.
Men det ville jag inte inlåta mig på, strunt i föredraget!
Att han satt här hos mig, det var det stora, härliga.
Om jag tyckt om hans sista föredrag? det om Ingemann och ”Salomos Højsang”.
Det var så präktigt, också det om Hoffmann och Chamisso, men det om Arnim och Brentano var inte så roligt.
– Det hade jag rätt i.
Det om Ingemann var verkligen bra och så helgjutet.
Det tyckte han sjelf om.
Att det om Hoffmann och Chamisso blef så intressant, det låg i sjelfva ämnet.103
Han var vid präktigt lynne och berättade en massa saker, medan han satt och värmde mina händer mellan sina.
Jag är förtjust i de händerna, de gömma liksom en så rik fond av lifsvärme i sig, det är så naturligt för dem att smeka och värma, man får en sådan härlig känsla af att allt ”Snærperi” är så oändligt långt borta.
Så kom han att tänka på att det kunde göra ondt i mitt knä att sitta såder ordentligt, och han flyttade sig från chäslongen för det jag skulle kunna lägga upp min fot.
Han kom alldeles i skuggan, med den hvita lampkupan just bakom sig, jag kände ljusskenet i mitt eget ansigte, men jag kunde icke se hans.
Slutligen kunde jag icke hålla ut.
”Nej ni måste flytta er, jag kan ju inte se ert ansigte!” – Han reste sig ögonblickligen.
”Hvor skal jeg sidde da?” – ”Der.”
– Han drog fram en stol som jag kunde lägga fötterna på, och så fortsatte vi att prata.
Magdalena Thoresen är född 1818, precis samma år som hans mor.
Han var 20–21 år när de blefvo bekanta.
Hon berättade honom sin historia, men alldeles förgyld.
Att hon fått ett oäkta barn med isländaren Thomsen (förnamnet kommer jag ej ihåg) angaf hon med en fråga om han kände den ”demoniska kraften” eller något dylikt.
Hon var af dålig familj, hennes ena syster var en fallen qvinna, Brandes misstänkte att Magdalena sjelf som femtonårig flicka sålts åt Fredrik den 7de.
”Han var et Utyske, et komplet Utyske,” sade han.
Hvad är ett ”Utyske” för något? det lät så komiskt.
Sedan hade någon annan tagit sig af henne och skaffat henne uppfostran.
Så blef hon bekant med isländaren, blef ”frugtsommelig” och hade icke en aning om att hon var det, fick plats uppe i Norge i en prestgård som guvernant.
Det var hos Thoresen, som redan varit gift två gånger och nu var enkeman.
Magdalena gick och var krasslig; ingen menniska kunde veta hvad som fattades henne, och hon sjelf visste det icke.
Man skickade efter en läkare.
Han anade hur det var, men det var kinkigt att säga, slutligen måste det dock fram.
Stor uppståndelse.
Presten skulle resa till Kjöbenhavn och taga reda på skurken, som ”förfört” Magdalena.
Det blef en scen mellan dem, men förföraren visade sig vara en godmodig, öldrickande flegmatiker, en äkta själafrände till presten, anknytningspunkterna upptäcktes hastigt.
Man hade funnit hvarandra, man drack försoningsskålen och man vandrade arm i arm till en ölstuga.
Isländaren ville göra allt hvad han kunde för barnet och han var icke någon skurk alls.
Presten reste hem, barnet kom och skickades hit till Kjöbenhavn.
Det var en pojke, han fick god uppfostran, blef sjöofficer, men sköt i ett anfall af sinnesrubbning på sin förman, eller drog blankt emot honom, jag mins icke hvilket, och dog på en anstalt för sinnessjuka.
Någon tid efter det pojken var född ”hände det någonting mycket menskligt” emellan Magdalena och presten.
(Brandes uttryck.)
Och så måste doktorn dit igen.
Men som en rättskaffens kristlig prest måste Thoresen gifta sig med Magdalena.
Hon gjorde små lustresor ibland och Brandes trodde icke att hon varit sin öldrickande prest så särdeles trogen.
Icke allenast Björnsson hade stått i förhållande till henne, utan han trodde att äfven Ibsen varit betagen i henne och att flamman så småningom öfverflyttats från modern till styfdottren.104
Hon måtte ha varit bra vacker i sin ungdom, menade Brandes.
Egentligen kom han knappt ihåg hvad som vållat brytningen mellan honom och henne.
Jo, hon hade hittat på att bli jalouse på honom.
Han hade aldrig lyckats skrufva upp sig så att han kände sig stå i något likhetsförhållande till denna qvinna, som var lika gammal med hans mor.
Han var mycket naiv på den tiden, men när hon ljög för skarpt hade han liksom en instinktlik förnimmelse deraf.
Hon var ofantligt högtrafvande och obeskrifligt sentimental.
På den tiden – liksom allt framgent – (hans eget uttryck) hade man mycket att prata om honom.
Magdalena hade fått höra talas om att han skulle stå i ett förhållande till en dam här i Kjöbenhavn. – ”Men hvad hører jeg om dem Georg!
Om dem, som jeg troede var saa ren!”
– Naturligtvis sade han att det var osanning, allt det folk pratat.
Men så sade hon att han väl i alla fall icke ansåg sig ha någon skyldighet att vara trogen emot den ofvannämnda damen, hon ville öfverbevisa honom om att han icke hade det.
Detta verkade i hög grad obehagligt på honom.
Han svarade att om han stode i något kärleksförhållande till en dam, så ville han också försöka att vara henne trogen.
Han tillade att detta i hans ögon är det enda som kan adla ett sådant förhållande.
Så reste han till Paris, belastad med många förmaningar af Magdalena att hålla sig ”ren”; och så var det slut.
Apropos renhet så kommo vi att tala om den Björnssonska qvinnoligan i Stockholm och deras fordran på att en qvinna skall kasta bort den man hon älskar, om han icke är ren.105
Han sade att enligt hela hans erfarenhet, så bry sig två menniskor, som äro kära i hvarandra, ytterst litet om hvarandras förtid, såvida nämligen den icke är skamlig eller smutsig på något vis.
Men beträffande sig sjelf ville han – efter vi voro inne på ämnet – göra ett slags bekännelse: han har aldrig i hela sitt lif besökt ett offentligt fruntimmer.
Alla de gånger han gifvit sig hän hade det varit kärlek, endast kärlek, och utan kärlek aldrig. – ”Det var just hvad jag trodde; jag har tänkt på det.” – ”Men hvor kunde de – – – ”. – ”Jag vet inte, men jag tyckte det måste vara så.”
Han säger att han delar alla menniskor i två slag: de som äro naturliga och de som äro affekterade.
Jag kom ihåg att när jag berättade för honom att Lundegård förebrår mig det jag spelar komedi, hade han svarat: ”det er dog hvad de mindst af alt gør Indtryck af, synes jeg.”
Ännu en glädje var det att han kom ihåg när jag skulle resa.
”Men de behøver jo dog ikke at rejse den 11te,” sade han rätt som vi talade, ”de kan jo blive her til Jul, saa kan jeg se op til dem nogle Gange endnu.”
Hvad jag blef själaglad!
Jag glömde både kassa och allting.
Jag kunde gerna stanna, sade jag.
Med min alldeles obeskrifliga förmåga att ta dagen som den kommer brydde jag mig strunt om mina björnar derhemma, om jag blott finge sitta och se in i dessa blanka ögon och känna dessa varma små skribenthänder kring mina.
Men nu efteråt har räknemästaren kommit till orda.
Jag skall ju vara alldeles bedröfligt pank när jag kommer hem, i fall jag stannar.
Och så skall jag inte få Fru Marianne färdig, ty här bryr jag mig strunt om att skrifva; jag bara lefver.
Och så – det starkaste motivet – kanske G.
B. ger mig en god dag.
Då skall jag bara känna mig stäld på hyllan, ångra att ha kastat ut penningar och förslösat tid, och det skall harma mig att jag icke användt allt det der för mina böcker och min bosättning.
Jag har skrifvit till Brandes att jag ämnar resa hem på Söndag.
Och om han icke håller mig qvar, så reser jag.
Trots allt som är förnuftigt önskar jag att han inte ville låta mig resa.
Men det gör han nog.
Och så vill jag ha allting packadt och klart, så att jag kan taga honom på orden.
Jag vill inte gå här och fåna och vänta förgäfves.
Och att tänka på annat än Georg Brandes så länge jag är i Kjöbenhavn, det är stört omöjligt.
Nu skall det bli roligt att se hur det spelar af!
De föreläsningar han skall hålla i Ryssland skrifver han på danska, så skickar han dem till en ung polsk flicka, som skrifver en riktigt klassisk franska, hon öfversätter dem åt honom och skickar dem genast hit.
Det besparar honom en hel del arbete.
Han gjorde hennes bekantskap då han var i Warschau och höll sina föreläsningar.
Hon öfversatte dessa föreläsningar till polska, men just då hon skulle ha ut dem i bokform förbjöd censuren dem.
Hon är dotter af en general, polack, men som jag tror i rysk tjenst.
Han hade efterlemnat förmögenhet, men barnens förmyndare, en polsk furste, hade gjort af med alltihop och familjen var nu hänvisad till moderns pension, 200 Rubel, ungefär 4000 kr., och det var otillräckligt för deras behof, så att Brandes var rädd att de alldeles skulle försjunka i ”nöd”, (hum) men nu hade han fått bref från flickan, att hennes tvillingbror skall gifta sig med en alldeles enorm förmögenhet, så att nu äro väl besvärligheterna slut.
Men den stackars flickan har svaga ögon, så svaga att hon långa tider får sitta i halfmörkt rum, och det är fara för att hon kan bli blind.
Brandes är å ena sidan så rädd att hon skall öfveranstränga sig genom att sitta och öfversätta hans föreläsningar, men å andra sidan vet han att hon skulle bli alldeles förtviflad om han ej läte henne utföra detta arbete för honom, hvilket gläder henne så mycket.
Att hon lärde sig danska gick så till.
När han reste bad hon honom ge henne något minne.
Han gaf henne några af sina böcker på franska.
Men hon var icke nöjd med det.
Hon ville ha någonting på danska.
Han hade ingenting annat än sin bok om Holberg, den gaf han henne i det han sade att illustrationerna kunde hon ju kanske ha något nöje att titta på; språket förstod hon ju icke.
Hon tog den och sade att inom ett år skulle hon nog låta honom höra något om henne.
Och det var visst strax efter jul han fick ett bref från henne, skrifvet på danska.
Hon hade lärt sig språket, utan grammatika och utan lexikon, bara med hjelp af sin otroliga energi och sitt utomordentliga språksinne.
Hon skall ega en eminent begåfning i alla riktningar.106
Han frågade mig om jag känner någon man af hans ålder, eller om icke alla mina vänner äro unga män af Lundegårds ålder eller så der.
Jo, han har verkligen rätt.
Det är också detta som gör mig förhexad.
Han är just det jag längtat så oemotståndligt efter, det jag sökt: en man som var mig öfverlägsen i allt och så var äldre än jag.
Det är något så förfärligt bakvändt i att behandlas som kamrat af dessa unga män, ty jag känner mig visserligen vara frisinnad som de, men det märks ändå alltid en så stor skilnad: jag känner hvarje ögonblick hur gammal jag är emot dem.
Jag är alltid i grunden som ett slags mamma för dem, och när jag inte får vara det, så måste jag bli tillgjordt och uppstyltadt kamratlik.
När jag talar med
Brandes kommer jag visserligen ihåg att jag ser gammal ut och bör vara gammal, men hans åtta år mer gör ändå att jag kan känna som med en jemnårig, att jag inte behöfver spela en roll, hvarken af ung kamrat eller gammal mamma.
Jag är helt enkelt en qvinna på 36 och han en man på 44.
Om jag proportionsvis är något äldre än han, så är det åtminstone bara det, att han ännu är en vacker karl och jag blifvit en ful qvinna.
I våra känslor är det icke nödvändigt att det måste finnas skilnad.
Jag behöfver inte blygas så förskräckligt öfver mitt sinnes ungdomlighet, och jag har ännu en gång lof att visa mig så barnslig som jag är.
Han förstår att i ett lif sådant som mitt måste man bibehålla sin grönska skäligen länge.
– – – – Men här är det något annat som är bedröfligt: min underlägsenhet är så förkrossande stor.
Om jag vore ung och vacker så skulle den icke märkas så mycket, men nu – – – – – !
D. 10 Dec. 86.
För andra gången tog jag ihop med Fru Marianne.
Det tycks ha lycka med sig; innan jag skrifvit tre rader kom han.
Kysste min hand och sköt fram pannan.
Hvarför skulle jag resa så snart?
Var det för jag inackorderat mig på månad?
Kunde jag inte betala pr. dag och stanna om jag ville?
– Och här hade han en bok till mig.
– Jag blef glad för den.
Men om den var en afskedsgåfva!
Om han skulle taga mig på orden, låta udda vara jemnt och inte be mig stanna?
Nåja, gjorde han det så var jag glad att jag skrifvit till honom och glad att komma bort härifrån.
Ja, det var bäst som det var.
Men det gjorde mig modfäld att han lät mig resa.
Jag ville han skulle opponera sig.
Ha, qvinnonatur!
Han visste nog hvar skon klämde, men han låtsade om intet.
Sedan han om en halftimma kommit igen satte vi oss till ro.
Jag var så nedstämd öfver Mathilda Anderssons död.107
Det låg som en tyngd öfver mitt sinne.
Vi voro tysta en stund och smuttade på vårt vin.
Det var så ljust i rummet; jag trodde att den fria belysningen skulle lätta stämningen, men jag kände mig skygg och dum igen.
Det var en känsla af att jag tvingat honom att komma, som verkade det.
Och så medvetandet om att det hela egentligen var ett försök bara, för att få veta om han ville jag skulle resa eller ej.
Det var något så klumpigt i det hela.
Derför kände jag ingen glädje öfver att han satt der: han hade ju icke kommit af sig sjelf, af egen fri vilja.
Jag blygdes.
Jag kunde icke vara otvungen.
”Efter det nu en gång är så, att, när en man och en qvinna komma tillhopa, de icke kunna annat än antingen gäspa, vända hvarandra ryggen eller tala om kärlek, så”
Vi hade först talat om hans föredrag o.s.v.
Han hade gått och tänkt öfver mitt yttrande, det att jag gjort upp i mitt eget hufvud att han visst aldrig brukat gå till offentliga fruntimmer.