Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon var en ung flicka mellan tjugo och trettio år, mycket enkelt klädd och med ett så själfullt och smärtsamt uttryck i sitt bleka ansigte och sina stora italienska ögon, att hon väckte allas sympati.
Hon höll sig blott för sig sjelf och hade denna sorgens förnämhet öfver sig, som håller folk på afstånd.
Dessutom var hon icke frisk.
Hon hostade, en hemsk, ihålig hosta, som gjorde hennes bleka ansigte ännu blekare.
Det var för luftens skull, som man hade rådt henne att uppehålla sig en tid i Schweiz, innan hon återvände till sitt hem i Toscana.
Hon klagade aldrig, talade endast litet, men då med en så underbar röst, som ljöd som en mjuk violoncell, och hon hade alltid, när hon kom in, den vackraste helsning och ett litet leende till alla.
Tofte och Nina talade ofta om henne och undrade hvad hennes öde månde vara, och i synnerhet Tofte var uppfinningsrik i alla möjliga gissningar.
Han kallade henne »tystnadens gudinna» och sade, att hon endast behöfde en murgrönskrans kring pannan och en dolk i handen för att vara den mest fulländade Melpomene.
En eftermiddag hade Tofte gått ut ensam på en längre promenad.
Nina var trött och hade lagt sig för att hvila i en stol på verandan.
Emot solnedgången fick hon öga på två punkter nere vid sjön, som långsamt kommo närmare.
Den ena punkten var svart, den andra hvit.
Då de växte och kommo närmare såg hon, att den hvita var Tofte i sin ljusa sommarkostym, och den svarta var signorina Cossas svarta klädning.
De rörde sig mycket långsamt framåt, och då de kommo så nära, att hon kunde se dem riktigt, märkte hon, att de höllo hvarandra under armen.
Hon fick åter en af dessa stötar i hjertat som af en förlupen kula, hvilken hon började känna så väl till.
Det var en smärta, som ville göra sig till herre öfver henne, och som hon genast förhärdade sig emot, men den yttrade sig som ett slags lamhet öfver hela hennes väsen.
Hon ville resa sig, men kunde icke, och sjönk tillbaka i stolen, och der låg hon och stirrade framför sig med en tung, qväfvande hjertklappning.
Tofte kom ända fram under hennes altan och stödde den unga damen.
Det var tydligt, att hon var sjuk.
Nina reste sig hastigt och gick ned till dem.
»Jag fann henne derborta vid utsigten», sade Tofte hastigt, utan att säga god afton.
»Hon satt der nästan afsvimmad, och det var en riktig lycka, att jag kom.
Skynda dig att få henne i säng, och så tror jag, att något stärkande skulle göra henne godt!»
Han sade allt detta på svenska, medan han långsamt förde den unga damen uppför de trappsteg, som ledde till nedra botten i villan.
Hon var blekare än vanligt och bet sig i läppen som för att beherska sig så länge som möjligt.
Hon hade tydligen svårt för att tala, och först då hon gick öfver tröskeln till sitt eget rum, räckte hon handen emot Tofte och sade: »Tack!»
Det var blott en svag stämma, som yttrade det, men hennes ögon uttryckte så mycken tacksamhet och ömhet, som blott sådana lidande ögon kunna göra.
Nina hjelpte henne till sängs och tillbragte största delen af aftonen hos henne.
Hon blef snart bättre och bad Nina att alls icke göra sig så mycket besvär för hennes skull.
Hon mådde bra nu och skulle sofva hela natten.
Det varade icke heller många dagar, förrän hon kunde sitta på altanen och gå omkring i trädgården, och Tofte satt då ofta hos henne.
Från den afton, då han så oväntadt hade kommit till hennes hjelp, hade hon fattat en egen tillgifvenhet och förtrolighet till honom, och det varade icke länge, förrän hon betrodde honom sina sorger och motgångar.
Tofte sade det till Nina.
»Hon har talat med mig, den lilla stackaren!
Hon har inte en vän på jorden och hon behöfver någon att lätta sitt hjerta för.»
Men hvad det var kunde han icke säga till Nina.
Han hade fått det som ett enskildt förtroende, som han icke hade rätt att tala om för någon — icke ens för Nina.
Visserligen visade också den unga signoran Nina vänlighet, men det var dock mer som ett uttryck af höflighet.
Hennes sympati var för Tofte, och hon kände det tydligen som en särskild tröst att ha en man till vän.
Nina frågade icke, dertill var hon allt för stolt, men som vanligt kunde hon icke beherska sitt ansigte, och snart måste hon höra, att hon åter hade »detta afskräckande, kalla väsen, som kom blodet att isas i ådrorna på en», som Tofte uttryckte sig.
Han förstod hastigt, att hon kände sig åsidosatt, och för att trösta henne sade han henne allt hvad signora Cossa hade anförtrott honom som en hemlighet.
Det var en mycket vacker och rörande historia, som i allt talade godt om den unga italienska damens person, och man kunde aldrig tvifla på att hon talade sant, när man såg henne.
Hela hennes väsen var så enkelt, en blandning af något storartadt och barnsligt, som man blott finner hos italienska naturer.
Nina kände, att hon nästan skulle föredragit, att hon hade varit en äfventyrerska, och att hon kunde haft rätt att varna sin man för henne.
Men hon måste erkänna, att hon var ett skönt, olyckligt barn, och hon kunde icke ens ha rätt att förvåna sig öfver det intresse och den sympati, hennes man hade för henne.
— Och dock kunde hon icke bära det, nej, hon kunde icke bära det!
Ännu var deras egen kärlek så ung, — och så stark, tyckte hon.
Han var för henne allt, den enda och ena.
Hur kunde han nu, så snart, ha öga för så mycket annat och gå upp i intresse för andra?
Men hon ville icke säga honom det, hon ville tiga dermed och se glad ut!
— Ja, hon såg glad ut!
— Hon såg så förtviflad ut, att signorina Cossa med deltagande frågade Tofte, om hans hustru var mycket sjuk eller icke var lycklig.
Och han sjelf blef mer och mer missnöjd med henne.
Ändtligen en afton bröt det ut.
Han kom in till henne, der hon satt och sydde.
Hon såg upp: »God afton», sade hon, som hon trodde, mycket mildt.
Han svarade icke, men kastade sig på chaiselonguen och drog en kudde under hufvudet.
»Är du sjuk?» frågade Nina.
Hon såg mycket väl, att han icke var det.
»Nej!» svarade han kort.
»Är du ond på mig?» frågade hon sakta.
Han låg och slog dammet af sina känger med sin näsduk.
»Åh nej!» svarade han.
»Jag får bära mitt öde.»
»Hvad säger du?» utbrast hon och sprang upp. »Hvad menar du med sådana ord?»
»Jag menar, att du sakta pinar ihjel mig.»
Han hade satt sig upp i soffan och satt framåtböjd och slog fingerspetsarna mot hvarandra.
»Hvad har jag sagt?» frågade Nina, medan hon lyfte och sänkte händerna med en hopplös rörelse.
»Nej, det är just det att du ingenting säger!
Du har en förmåga att gå och tiga och se på en, som om du stötte knifven i en.»
»Det vet jag inte af», sade Nina och sänkte hufvudet.
»Så vet jag det dess bättre», svarade Tofte. »Och jag vet också orsaken dertill.»
Nina blef långsamt röd i hela ansigtet.
»Du är svartsjuk, förskräckligt och orättvist svartsjuk på den lilla stackars varelse, som har tagit sin tillflykt till mig.»
»Hvarför kan hon inte ta sin tillflykt till oss båda?» frågade Nina sakta.
Derför att du skrämmer henne!» svarade Tofte. »Tror du inte, att ett så förorättadt och pinadt qvinnohjerta har instinkt för att uppfatta de minsta skiftningar i ett uttryck och en stämma?
Dina ansträngdt leende och kalla blickar kunna inte uppväcka hennes förtroende.
Hon behöfver litet värme, någon som håller af henne och vill vara god emot henne.»
»Ja, då har hon ju fått hvad hon önskade i fullt mått», svarade Nina, men blef genast rädd för hvad hon sagt.
Tofte såg länge på henne.
»Jag trodde du var en god menniska», sade han till sist.
»Att du hade ett varmt och qvinligt hjerta, men jag ser, att din kärlek hufvudsakligen består i svartsjuka — och jag skall säga dig, att det är ett mycket dåligt slags kärlek.»
Han hade rest sig från soffan och gick med hårda, raska steg fram och tillbaka på golfvet.
»Jag kan inte undvara dig», hviskade Nina. »Jag har ju inte heller någon annan i verlden än dig!»
»Och har jag lemnat dig?
Har jag vändt dig ryggen?
Bryr jag mig mindre om dig, derför att jag ger en smula tröst och vänlighet åt en annan?
— Jag skall säga dig, att om du fortsätter på detta vis, så mister du mig på allvar.»
Han gick mot dörren och tog i låset.
»Henrik!
Henrik!» ropade hon och kastade armarna om halsen på honom.
»Förlåt mig!
Förlåt mig, blott ännu denna gång!
Du skall få se, att jag skall bli annorlunda!
Jag skall aldrig lägga band på dig, alltid låta dig göra allt hvad du vill!»
Han lösgjorde hennes armar från sin hals och sade hårdt: »Jaså, du menar, att jag har lust till alla möjliga dåliga saker, och att du, stackars martyr, inte har något annat att göra än att gifva mina onda lustar fritt spelrum.
— Tack skall du ha!»
»Nej, jag menar inte det, jag menar det inte så», jämrade sig Nina.
»Jag menar att jag, bara jag har burit mig dumt och orätt åt, och att jag skall bli alldeles annorlunda för framtiden!»
Hon hade åter kastat sina armar om hans hals, och han lät henne stå der, utan att stöta henne ifrån sig, men utan att röra sig.
»Hon vill så gerna vara i ditt sällskap», hviskade Nina.
»Och du är så glad, när du är hos henne!»
»Hos dig är jag väl aldrig glad öfver att få vara?» sade han med ett litet leende.
Hon tryckte sig närmare intill honom.
Hans leende hade gjort henne så lycklig.
»När du ser ut, som om du vore gjord af bara snö och is, är jag rädd för dig», fortfor han; han hade börjat stryka handen öfver hennes hår, »men när du är god och mild —»
Hon såg upp på honom med de mest hängifna ögon.
»Ja, då vet du, att du är den sötaste på jorden!»
Han hade satt sig och dragit henne ned på sitt knä.
»Ser du», fortsatte han, och nu hade han fått tillbaka sin mjuka, intagande stämma, som alltid gick rakt in i hjertat på Nina.
»Ser du, du har allt, alla egenskaper.
Du är liksom en sammanfattning af allt, som jag tycker mest om hos alla qvinnor, — men ibland fins en och annan af dessa egenskaper mera markerad hos någon annan, och det kan jag inte låta bli att intressera mig för.»
»Då ville jag också helst ha bara en markerad egenskap», sade Nina ifrigt.
»Men då skulle du inte vara den du är, och jag skulle inte hålla af dig som jag gör», svarade han.
»Men du måste väl medge, att det kan finnas den som har mörkare eller ljusare hår än du, en och annan som är mera allvarlig eller mera munter.
En, som har mindre fötter — ännu mindre fötter, ville jag säga», tillade han, då Nina stack fram sin lilla sko.
»Ja, kort sagdt, en och annan af en mera bestämd färg.
— Men du, ser du», han lyfte upp hennes ansigte, »du har alla färger i dig, liksom ljuset.»
»Bara du inte tycker allt för mycket om dem af en färg», sade Nina smeksamt.
»Du skall aldrig vara rädd för det, aldrig gå och vakta på mig.
Tro på mig, Nina, liksom jag tror på dig.
Om du än svärmade för hvem som helst i denna verld, skulle jag aldrig, aldrig —»
»Nå, men ser jag någonsin på någon annan än dig?» frågade Nina.
»Nej, det gör du då inte», svarade han.
Dagen derpå reste de hemåt mot Sverige.
Nina var glad att komma hem.
Hon sade sig sjelf, att först nu kunde hon i lugn lefva tillsammans med sin man.
Denna resa hade varit för mycket.
Honom och hela verlden på en gång; det var mer än hon kunde stå ut med.
Hon måste lefva för honom ensam.
Och hon hade ju sett, att alla de många vexlande tingen i den nya verlden omkring honom drogo hans oroliga tankar till så många olika sidor.
Det var alldeles icke det samlif, som hon hade väntat och som hade börjat mellan dem innan deras giftermål.
Men nu skulle det börja på allvar!
Nu skulle de lefva och arbeta tillsammans, dela ondt och godt, gå upp i hvarandras intressen, vara två och dock blott en.
Nu skulle ändtligen hennes kärleks dröm blifva en verklighet.
Hon hade låtit förändra i sitt hem, så att de rum, som hade tillhört hennes förste man, endast användes, när många menniskor voro inbjudna, och så hade hon låtit inrätta en af de stora salongerna med särskild ingång till Tofte.
Här hade hon samlat allt, som hon visste att han tyckte mest om, från det största till det minsta, och bredvid hans rum hade hon sitt arbetskabinett, så att hon kunde se honom, om hon också icke finge lof att tala till honom.
Tofte fann vid sin hemkomst en hel packe handlingar på sitt bord, arbete, som hade hopat sig under hans frånvaro och som han genast kastade sig öfver och bläddrade i.
Snart fann han något deri, som fängslade honom och som kräfde hela hans uppmärksamhet, och han gaf Nina tankspridda och osammanhängande svar öfver axeln.
Han måste träffa sina kolleger och var under de första dagarna upptagen af att sätta sig in i och inhemta hvad han hade försummat under sin frånvaro.
Han kastade sig alltid med ifver öfver hvad han hade för sig, och Nina kunde icke annat än med glädje se, hvilken energisk och arbetsam man hon hade.
Han hade ju icke behöft arbeta.
Hennes förmögenhet var tillräckligt stor för att de kunnat lefva som de ville utan att bekymra sig för framtiden, — men hur mycket mindre skulle hon icke ha hållit af honom, om han så der skulle ha uppgifvit sin verksamhet och lefvat på hennes pengar.
Nu arbetade han som förr, som den hvilken skall lefva af sitt arbete, och han var mycket eftersökt.
Han ansågs ha stor förmåga i sitt yrke.
— Hvar dag väntade Nina på, att han skulle få litet mera tid åt henne, men det blef snarare mindre.
Göromål upptogo honom hela dagen, och ofta var han ute till sent på aftnarna.
När han då kom hem, var han för det mesta mycket trött.
Han ville bara äta och komma i säng.
Nina längtade hela dagen så förskräckligt efter de ögonblick han hade att ge henne, men var så rädd för att beklaga sig, att förefalla honom som en börda eller en fordran, som hvilade på honom.
En qväll, medan han stillatigande satt och åt en stor portion kött och drack vin till, satt Nina midt emot honom med armbågarna på bordet.
Plötsligt sade hon:
Du arbetar visst för mycket!»
»Nej, inte alls», svarade han och åt vidare.
»Men jag har en sak, som det är af vigt att skynda sig med.»
»Intresserar det dig mycket?» frågade Nina.
»Så snart jag kommer in i något, intresserar det mig», svarade han och tömde sitt glas.
»I synnerhet när det är nytt och inte varar för länge», tillade han och åt vidare.
»Och jag tycker tvärtom, att ju längre man fördjupar sig i en sak, dess mer håller den en fången», sade Nina.
»Ja, det beror på, det beror på», svarade Tofte och skar sitt kött.
»Det är så få saker, som äro så bottenlösa, att de beständigt kunna ge en näring, och hvad en juridisk sak angår, så är ens intresse just det att få slut derpå, att se upplösningen, som på ett matematiskt problem.»
»Och sedan?» frågade Nina.
»Så börjar man på en ny», svarade Tofte.
Nina kunde icke beklaga sig öfver, att hennes man var likgiltig för henne.
Han var alltid glad öfver att se henne och hade öga för alla de små kärleksbevis, som hon visade honom i det dagliga lifvet, men han hade ingen tid öfrig åt henne, och han kom aldrig med den friska längtan, hvarmed hon sprang honom till mötes.
En dag sutto de efter middagen i Ninas kabinett.
Tofte låg i en stol och rökte sin kära cigarr; Nina satt midt emot honom och sydde.
De hade en stund suttit tysta, och Nina märkte, att Tofte såg på henne genom röken, som han sände upp i blå ringar.
»Nina!» sade han plötsligt. »Jag vet hvad du skulle tycka om!»
»Låt mig höra?» frågade hon och såg nyfiken upp från sitt arbete.
Det gladde henne, att hon sysselsatte hans tankar.
»Jo, att jag alltid skulle sitta på den gula sidenpallen vid dina fötter och helst spela gitarr, men i brist på det hålla ditt silke och nysta ditt garn och aldrig röra mig ur fläcken.»
»Ibland skulle jag inte alls tycka så illa om det», svarade hon och skrattade, »men du tar alldeles miste, om du tror, att jag skulle vilja ha en lat man.
Du skulle också snart bli mycket tråkig, om du måste underkasta dig något sådant.»
»Ja, det kan du lita på!» svarade han.
»Så länge man lefver, skall man röra sig, från det man kommer upp tills man går i säng, begge händer fulla af arbete och hufvudet fullt af tankar, eller också skall man upptas af något som i hög grad intresserar en, något nytt, märkvärdigt, som för en kort tid tar all ens uppmärksamhet i anspråk.»
»Men på det sättet tycker jag egentligen att du fordrar, att man jemt skall få sitt innehåll utifrån», sade Nina.
»Ja, hur skall man egentligen annars få något innehåll?» frågade han och lade sig beqvämt tillbaka i stolen.
Hon såg på honom, men svarade icke.
Hon trodde, att han skämtade.
»Förvånar det dig?» frågade han och såg skälmaktigt på henne.
»Vi ha ju också en kropp, men hvad duger den till, om den inte får daglig föda, och ens själ måste sannerligen också ha något födoämne att lefva af för att inte falla i sömn.»
»Ja, du har rätt», svarade hon och sydde ifrigt.
»Men jag tycker bara, att detta slags föda får man inte af endast yttre ting.»
»Får jag fråga hvad till exempel du får näring af, du lilla filosof», sade han och satte sig bakom henne med armen omkring hennes lif.
»Det är så mycket, som jag icke talar om», svarade hon och fortfor att sy. »Jag har mina egna förrådskamrar att gå till.»
»Men något af det!
Säg mig bara något af det som du lefver af?» sade han och böjde fram hufvudet för att se henne i ansigtet.
»Af min kärlek till dig», svarade hon och såg på honom.
Hon sade det allvarligt, nästan strängt, och hennes ögon fyldes hastigt med tårar.
»Jaså, du kallar inte mig ett yttre ting!
Jag tycker verkligen, att jag är ganska påtaglig!»
Han spände ut bröstet och slog sig med båda händerna derpå.
»Nej, nej», ropade han derpå och såg på sin klocka. »Klockan är ju snart fem, jag måste skynda mig», och strax derpå var han borta.
Då vintern kom, började de åter umgås med folk i staden.
Man hade väntat, att de nygifta skulle uppträdt med en viss glans, och Tofte och Nina gjorde redan i oktober en stor middagsbjudning med bal för ungdomen om aftonen.
De hade inbjudit alla personer, till hvilka de stodo i något slags förbindelse, för att på en gång afbetala en gammal skuld, och Nina gjorde sitt bästa för att festen skulle lyckas.
Det var också endast en mening derom, nemligen att något sådant hade man ännu aldrig varit med om, och man visste icke hvem man skulle gifva företrädet, Tofte som värd eller Nina som värdinna.
Det såg ut, som om de rikliga läckerheterna hade stoppat till munnen på alla elaka tungor, och alla voro så bländade af festljusen, att de för ögonblicket icke kunde se några fel hos dessa två, som de så nyligen hade omtalat som riktiga afskräckande exempel på lättsinne och egoism.
Öfverallt fick Tofte loford för sin fest och hörde i andra hand sina egenskaper som en utomordentlig värd prisas.
Först skrattade han åt det, men det var intet obehagligt skratt, och det varade icke länge, förrän han föreslog Nina en ny liten bjudning för ett urval af societeten.
Fastän hon icke hade någon vidare lust dertill och icke tyckte att det kunde behöfvas, gaf hon dock efter för sin man, och denna gång yttrade flere högststående personer, att ett sådant hem och en sådan värd och värdinna skulle man leta efter.
Nu började Tofte få intresse för saken.
Han hade alldeles icke vetat något om sina anlag för sällskapslifvet, och det var en ny sfer, der han snart fann det roligt att utmärka sig.
I stället för att, som Nina hade tänkt sig, de skulle lefva ett stillsamt arbetslif med hvarandra och umgås med så få som möjligt, fann hon att de snart voro indragna i umgänge med nästan hela staden och en stor del af trakten der omkring.
Tofte började bli intresserad af att ordna sitt hem och fick smak för gamla möbler och äkta porslin.
Hvar han kunde finna sådant, köpte han det gerna och fick snart en kännares säkra blick att kunna upptäcka ett värdefullt träsnideriarbete under en gammal öfvermålad dragkista och räddade mången gammal sprucken porslinskopp från undergång.
Han använde ganska betydliga summor till inköp på auktioner och kunde vara i ett riktigt febertillstånd, innan han kom i besittning af sina önskningars mål, men på sätt och vis slösade han dock aldrig med pengar, så att Nina icke ansåg sig kunna förebrå honom det.
Hans öfverdrift låg endast i den lidelsefulla ifver, hvarmed han alltid kastade sig öfver hvarje nytt infall.
Under den tiden han svärmade för gamla möbler, kunde han plötsligt se så smältande och så längtansfull på Nina, att hon trodde, att hans gamla varma känsla för henne brusade upp igen.
När hon då frågade honom:
»Hvad tänker du på, min vän?» svarade han med en röst, som darrade af rörelse:
»Jo du, man har sagt mig, att den lilla byrån med messingsbeslag och marmorplatta, som domprosten hade i sitt arbetsrum, vill domprostinnan möjligtvis sälja.
En annan tid slog han sig på att köpa fina viner och sortera dem och satte en stor ära i att ha ett utmärkt bord.
Han var sjelf ingen gurmand, fastän han tyckte om god mat, utan han både åt och drack med måtta.
Hans lust att lysa med utsökta anrättningar var endast ett infall, en idé, som han ville praktisera och drifva fram, och som han snart tröttnade på, liksom på allt annat.
Då det en gång hade kommit ett par resande virtuoser till staden, som blefvo inbjudna till Toftes, fann Tofte det vara en stor brist hos sig, att han talade franska så illa.
Han föreslog Nina, att de skulle taga lektioner tillsammans, han vidtalade en lärare och var en tid flitig som en skolpojke i sina studier, men efter ett par månader förklarade han, att han icke hade tid dertill längre, och Nina måste fortsätta ensam.
Tofte företog sig, gjorde han med ett eget behag och en älskvärdhet, som gjorde det omöjligt för Nina att någonsin hindra honom deri, och den värme, hvarmed han alltid började ett nytt arbete, ett nytt intresse, en ny bekantskap, gjorde, att de ifrågavarande alltid i honom sågo en ovanligt entusiastisk och uppriktig natur.
Han var också båda delarna, men alltid blott för kort tid, och då kastade han med fullkomlig likgiltighet det gamla och tog med samma entusiasm itu med något nytt.
Den missräkning och sorg, ja, den förbittring, som han dermed ständigt väckte hos andra menniskor, märkte han icke, eller brydde sig icke om det.
Han såg sig aldrig tillbaka och var alltid så fängslad af hvad som för tillfället upptog honom, att han icke alls hade tid eller intresse för hvad han hade lemnat.
Ett gammalt skåp eller en sprucken kopp, ja, till och med ett lager vin i källaren, kan icke lida något vidare af att bli glömdt och lemnadt, men för en menniska är det något annat.
Nina hade af hela sitt hjerta trott på, att den kärlek han gaf henne var en kärlek för hela lifvet, något som ständigt skulle fylla honom med glädje och lycka, och hon kunde icke tro, icke en gång riktigt fatta, att hon redan icke längre var honom nog.
— Han var visserligen icke ovänlig mot henne, och hon hade blifvit en daglig kamrat åt honom, som han skulle sakna, om hon icke vore der, och hvars sällskap var honom kärt, men han intressserade sig alltid mer för något annat än för henne.
Hvar gång en ny lust eller passion kom öfver honom, tänkte Nina:
»Låt blott detta rasa ut, så kommer han tillbaka till mig», men så snart han var trött vid det ena, var det något nytt som lockade honom, och Nina märkte hur deras kärlekshistoria beständigt blef ett allt äldre och äldre minne.
— Hon hörde till en af hans »öfvervunna ståndpunkter».
— Hos henne var kärleken oförändrad, men den hade blifvit en olycklig kärlek.
Hon såg på honom med samma förälskade ögon som förr, när han, alldeles upptagen af något annat, fick detta varma, hänryckta uttryck i ögonen, som först hade intagit hennes hjerta.
Han var alltid så vacker, så intagande, så barnsligt rörande, nästan komisk i sin ifver för hvad han svärmade för, och det klädde honom alltid, klädde honom så bra, att Nina endast älskade honom och var förälskad i honom.
En dag fann hon i en bok en liten tysk vers, hvari stod:
»Wenn er mir wäre treuer,
Wär’er mir minder theuer,
So theuer ist das Leben,
Das stets zu fliehen droht»,
och hon fann deri uttaladt allt hvad hon kände.
Han var för henne det ouppnåeliga, det alltid flyende, och hon jagade derefter med klappande hjerta, orolig, ångestfull och längtansfull, men mer och mer utan hopp.
Hon kunde lefva af ett ömt ord och en varm blick i många dagar.
Hon bäfvade ständigt för hvad som nu skulle komma, och hon måste lära sig att bära till och med den isande köld, som kom öfver honom gent emot henne, när han fann henne för öm, för ifrig efter hans sällskap, då han sjelf hade sitt intresse på något annat.
En afton, då hon var ensam, kom känslan af hennes andliga ensamhet så starkt öfver henne, att hon började gråta och icke kunde hålla upp.
Hon låg med armarna på bordet och grät och snyftade i höstskymningen, så att hon icke märkte, att