Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är väl möjligt att, såsom Utsk. säger, denna tjenst icke är så trägen att dess innehafvare icke dermed kan förena annan tjenst, men i sådant fall anser jag att man bör bestämdt uttrycka, att Sekreteraren vid ÖfverlntendentsEmb. eger med denna sin befattning förena annan tjenst på Rikets stat.
Hr Gr. o. Ordf-.den framstälde att i afs:de på förev:de mom. endast blifvit yrkadt bifall men att dervid Hr Hjerta begärt ett tillägg, som innehöll bestämdt stadgande att Sekreteraren vid ÖfverlntendentsEmb. ej må vara förmenadt att innehafva annan tjenst på Rikets stat, och att R. o. Ad. derföre torde finna att särskilda propos:r borde framställas så att först fattades beslut öfver Utsk:s förslag och sedan Hr Hjertås förslag till tillägg blefve föremål för pröfning.
Ja och yttrades derjemte af:
Jag får fästa upmärksamheten på att Hr
Hjertås förslag är fullkomligt öfverensstämmande med Utsk:s, endast att Utsk:s förslag ej uttryckligen säger, att
Sekreteraren må med denna sin tjenst kunna förena annan befattning.
Hr Gr. o. Ordf:den hemstälde nu om R. o. Ad., med öppen rätt att sedan besluta om Hr Hjertås förslag till tillägg, behagade bifalla hvad Utsk. i förev:de mom föreslagit, och ropades härvid Ja; och då sedermera framstäldes propos. till bifall i Hr Hjertås förslag till tillägg ropades starka
Nej jemte några Ja, hvarefter % Hr Gr. o. Ovdfulen hemstälde om R. o. Ad. afslog detta förslag till tillägg, samt efter denna propos:s besvarande med
Ja jemte några Nej förklarade det han härvid funnit
Vidare förekom och bifölls mom. d, ang-.de aflöningen för Kamercraren vid Kongl.
Då sedermera förekom Utsk:s hemställan om den erforderliga tillökningen i anslaget för ÖfverlntendetsEmb., bifölls denna hemställan med den rättelse som af R. o. Ad. först i afs:de på 10:de punkten fattade beslut föranleddes. ll:te punkten, ang-.de anslaget till Kongl. Theatern.
Dsn 21 Oktober e. ir..
Härvid förekom först och bifölls Utsk:s hemställan ang:de en af Riksdagsfullmäktigen Tobias Lind väckt motion.
Vidare förekom Utsk:s yttrande ang:de en af Prosten Söderberg väckt motion, och yttrades härvid af: Gr. Björnstjerna, Carl Magnus:
Det gäller här Natio nalTheaterns vara eller icke vara.
Bör en dylik inrättning finnas, är en fråga, som icke behöfver utförligt utvecklas för att här med Ja besvaras.
Dess inflytande ej allenast på landets bildning och smak, utan äfven på lifligheten af dess nationella känslor, är allt för stort för att kunna af en uplyst fosterlandsvän förbises.
Hvilket mägtigt inflytande utöfvar ej ännu i dag Shakespeares snille på hela det Engelska folklynnet.
Deti nästa frågan blir då, kan en sådan Theater underhålla sig sjelf.
Lika lätt som den första frågan besvarades med
Ja, torde denna sednare kunna besvaras med Nej.
Erfarenheten har visat att en dramatisk scen, i och för sig kan bära sig, men en NationalTheater måste, för att upfylla sitt höga ändamål såsom bildnings-anstalt i stort för nationens smak icke allenast hafva en dramatisk utan äfven en lyrisk scen med tillhörande körer och ballet.
Under sådant förhållande har andra länders erfarenhet visat att den icke kan uppehålla sig med egna tillgångar.
Det vore orätt att jemföra oss med Europas stormakter, jag vill derföre blott hålla mig till Stater med mindre folkmängd än Sverige, så t. ex. gifver Danmark .200,000
Rdr, Bajern ungefär lika mycket, och det lilla Sachsen öfver 100,000 Rdr årligen till NationalTheatern.
Hvem skall då betala det anslag som oundgängligen fordras:
Månne Konungen?
En så orimlig tanka har troligen alldrig upstått i något annat land än vårt.
Jag antar således såsom ett axiom att underhålls-skyldigheten åligger Staten.
Huru har denna då upfyllt sin pligt?
Jo under det att Konungen understödde Theatern med 00,000 Rdr årligen utbetalades under en lång följd af år af Staten till samma ändamål, den oerhörda summan af 6,7 50 Rdr årligen.
I en sednare tid fann man dock till och med denna summa allt för stor.
Hela anslaget indrogs.
Det var 1840 års statsmän förbehållet att vidtaga den storartade besparing hvars hufvudafsigt, troligtvis var att gifva ett knappnåls-sting åt den dåv:de Monarken.
Huruvida indragningen medförde det åsyftade ändamålet känner jag ej; men vi veta deremot, att redan vid 1844 års
Riksdag erhöll Theatern ett nytt statsanslag stort 9,000 Rdr årligen, hvilket vid sista Riksdag höjdes till 30,000.
Med tacksamt erkännande af sista Riksdagens frikostighet måste dock medgifvas att äfven denna summa är alldeles tillräcklig.
Det af nuv:de Theaterstyrelse upgjorda förslag utvisar, en årlig brist af 50,000 Rdr.
Konungen af egna medel fyller hälften af denna brist, vore det då för mycket om lt.
St:r betalade den andra hälften, man invänder måhända att då Konungens civillista vid 1823 års Riksdag förhöjdes, skedde detta under den förutsättning att K.
M. ensam fortfarande skulle uprätthålla NationalTheatern.
Genom en förtjenstfull skrift har redan tydligt blifvit visadt, att denna förutsättning hvilar på intet annat än ett 212 Deri 21 Oktober e. m. löst yttrande sora d. v. Theaterdirektören Frih.
Åkerhjelm under debattens hetta liit undfalla sig. niir Gr.
Anckarsvärd motsatte sig den föreslagna tillökningen i Konungens apanage.
Den grannlagenhet Carl Johan visade att aldrig under sin regerings tid begära något förhöjt anslag åt Theatern, har äfven blifvit iakttagen af vår nuv:de Konung.
Jag hemställer doek till Eder mine
Hrr t kan det vara lämpligt att detta förhållande längre fortfar.
Kan det vara lämpligt att Konungen gifver nära tiondedelen af sin civillista för att uprätthålla vår Nat.ionalTheater, synnerligast nu då K.
M:s helsotillstånd beklagligen icke tillåter honom att ens hafva något nöje af denna Thenter.
Neji Jag tror i sanning tiden vara inne, för representationen att sjelf taga saken om hand.
Man klagar ofta att tidsandan allt för mycket omhuldar de materiella intressena, vore det då icke skäl att representationen å sin sida toge de intellektuella under armarna?
Vore ieke detta ett lämpligare sätt att understödja första hufvudtiteln än att väcka motioner de der syfta att påtvinga samhällets högsta personligheter anslag, som desse med högtänkt grannlagenhet undanbedt sig?
På dessa skäl anhåller jag att anslaget till den Kongl. Theatern måtte höjas i enlighet med Prosten Söderbergs förslag.
Hr Cederschiöld, Gustaf: Frågan om Theatern kan re duceras till den: skola vi hafva en NätionalTheater eller icke?
Denna fråga besvarade It. o. Ad. nyss med Ja; ty genom afslag å Tobias Linds motion beslöt It. o.
Ad. att en NationalTheater skulle finnas.
Då upstår frågan: är det värdigt, att hafva en institution, som ouphörligt. befinner sig i konkurstillstånd och trassel?
Hvar och en som har kännedom om enskildas affärer, vet att för den som icke har tillräckliga tillgångar kostar det mycket mera, än den, som äger sådana.
Någon ordnad hushållning kan derförutan icke äga rum.
Och i detta predikament har Kongl. Theatern, länge befunnit sig.
Dess ekonomiska obestånd har derföre äfven blifvit år från år större; och ju längre man dröjer att lemna den nödigt anslag, desto svårare skall det blifva att ordna dess affärer.
När man beslutat att en Theater skall finnas, så kan ytterligare upstå en annan fråga: skall den hafva blott en dramatisk, eller äfven en lyrisk scen?
Vi veta att det är möjligt för en dramatisk Theater att kunna bära sig utan understöd, och derföre skulle man möjligtvis kunna säga att det vore bäst att hafva endast en dramatisk Theater.
Men då den lyriska scenen är af den vigt, att II. o. Ad. troligtvis icke vill borttaga den; och jag således kan förutsätta att K. o.
Ad. äfven vill hafva en lyrisk Theater; så blir deraf äfven en nödvändig följd att den icke kan bära sig sjelf, utan att årlig brist måste upkomma så vida den icke erhåller understöd.
Man hav nemi., på sätt Gr.
Björnstjerna jemväl anmärkt, i alla länder vunnit erfarenhet derom att en lyrisk scen omöjligen kan uprätthålla sig.
Frågan blir således icke huruvida brist skall upkomma eller icke, utan hvem skall ersätta den brist, som till följd af sakens natur måste upkomma?
Antingen H. M. Konungen eller R.
Den 21 Oktober e. m. 213 Härvid torde man böra fästa upmärksamhet derå, att man i anseende till de stegrade priserna, funnit sig vid innevarande
Riksdag nödsakad höja lönerna för alla embets- oell tjenstemän; men att man deremot icke i ringaste mån förökat H. M. Konungens anslag.
Likväl har den tyngd, som den enskilde fått vidkännas genom prisens stegring, i ännu högre grad drabbat Konungen.
Om fråga vore om nödvändighets-varor endast för Konungens egen och Hans familjs personer, så skulle verkningar icke varit så särdeles betydliga; men då så icke är förhållandet, utan H. M.
Konungen skall af sitt anslag försörja en mängd personer, i och för sin Hofhållning; så blir deraf ock en följd, att fördyrandet af nödvändighets-varor måste der blifva kännbar i vida högre grad, än hos den enskilde.
Detta förhållande bör för frågans besvarande, tagas i öfvervägande.
Vidare förekomma följande omständigheter, hvilka äfvenledes icke torde kunna lemnäs utan allt afs:de.
Under det olyckliga förhållande, som nu eger rum att H. hl.
Konungen icke Sjelf kan föra Regeringen, har K.
M. beslutat att månatligen betala till II. K. II.
Regenteu en summa af 10,000
Hdr för det år som man anser komma att förlida innan II. M. Konungen kan återtaga Regeringen, gör detta 120,000 Rdr-; till Theatern betalar K. M. årligen 60,000 Edr; under nästkommande år har man beräknat att en brist af 70.000
Kdr skall komma att upstå på Theaterns stat, denna brist är visserligen större än skilnaden mellan det begärda anslaget och det nuv:de men det förklaras genom det förhållande, som jag nyss nämnde att en väl reglerad inrättning kostar vida mindre, än en derangerad; dertill kommer slutligen H. M. Konungens enskilda pensionsstat, hvilken till större delen lär vara ärfd från högstsalig Konung Carl XIV Johan, och den upgår till 300,000
Rdr, af hvilka 0,000 Rdr till pensioner åt personer, som förut varit anstälde vid den Kongl. Theatern.
Alla dessa summor, tillsammans utgörande 550.000
Rdr, får H. M. Konungen utgifva, utan att derför erhålla den ringaste valuta.
Under sådana förhållanden och då frågan, såsom jag tror den bör upställas, reducerar sig till denna; hvem skall ersätta den brist, som upstår i Kongl. Theaterns stat.
Konungen eller Staten?
Så förmodar ing att R. o. Ad. icke skäligen kan vägra bifall till den väckta motionen.
Jag tillstyrker således att anslaget till Kongl. Theatern bestämmes till 75,000 Rdr Rmt.
Då Regeringen, af orsaker som man lätt kan föreställa sig, icke hos Ständerna begärt ökadt statsanslag till den Kongl. Theatern, sfi fägnar det mig att enskilde Riksdagsmän väckt en dylik fråga, och jag beklagar att den icke inom StatsUtsk. lyckats tillvinna sig den upmärksamhet som den i så hög grad förtjenar.
Man har redan anmärkt, och det kan icke för ofta anmärkas, att det ligger i nationens intresse att hafva en NationalTheater, icke blott för dess förmånliga inverkan på kon9tsinnet och sedlighet, utan äfven för att kunna stå på ungefär samma kulturgrad som öfriga Europeiska samhällen.
Förhållandet med Kongl. Theatern, och att det verkligen behöfs ökadt anslag är fullständigt utredt i Prosten Berlins reservation, men som jag förmodar att 214 Den 21 0 k t o b er e. m. större delen af R. o. Ad:s medlemmar redan tagit kännedom om densamma, så vill jag icke besvära med dess upläsande.
Jag skall endast i korthet redogöra för innehållet.
Somliga, säger han, anse Kongl. Theatern endast vara en monarkisk stats-lyx, hvarföre den borde underhållas af första Hufvudtiteln; andra anse allmänheten böra underhålla den och så Theatern förskaffa sig detta underhåll sjelf, och slutligen anse andra att Kongl. Theaterns underhåll uteslutande åligger Staten.
Prosten Berlin synes mig hafva besvarat frågan riktigt, då han säger, att man icke bör tvista om hvilkendera af dessa tre moraliska personer rätteligen bör draga kostnaden af denna inrättning, utan att den bör fördelas mellan dem alla tre.
Betraktar man då huru dessa tre personligheter under en period af 34 år fullgjort denna deras skyldighet, så finner man att allmänheten, bidragit med sammanlagt 5,508,000 Rdr, att K.
M. bidragit med något öfver 2 millioner och dessutom lått öfvertaga Kongl. Theaterns under samma tid gjorda skulder, till ett belopp af nära en half million, på det att denna angelägna inrättning icke skulle uphöra, häruti likväl icke inberäknndt de 238,000 Rdr som Kongl. Familjen under samma tid betalt för sina loger.
Betraktar man nu förhållandet i andra länder så finner man, att i ett mindre land än vårt, i Danmark erhåller Kongl. Theatern ett årligt understöd af 200,000 Rdr.
Nu anmärker man kanske att detta utgår af Konungens civillista; det är sannt, — men huru stor är Konungens af Danmark civillista?
Den är 3 gånger så stor som K.
M. civillista och dessutom har den Danska Konunga-familjens öfrige medlemmar ett årligt anslag af nära i million Rdr Rint.
I det lilla Hertigdömgt Hessen-Darmstadt betalas årligen till NationalTheatern 120,000 gulden, och i Wurtemberg är det årliga anslaget till Theatern ännu högre.
Jag för min del anser det vara Statens skyldighet att understödja denna konstanstalt, likasom den understödjer alla andra anstalter till smakens bildande oell konstsinnets utvecklande.
Förmodligen var det af misstag som en talare lät undfalla sig det yttrandet att Staten borde åtaga sig att. underhålla Theatern, och att det icke borde vara Konungen.
Ty det är aldrig satt i fråga att ju icke Theatern fortfarande skulle komma att åtnjuta samma anslag som hittills af Konungen och Kongl. Familjen.
Man begär endast ett ökadt anslag af Staten, på det Theatern må erhålla en säker existens, och Konungen icke vara tvungen att fylla den brist som årligen upstår; en brist som för innevrde år är beräknad att upgå till 00,000 Rdr.
Detta är för mig ett tillfyllestgörande skäl att tillstyrka R. o. Ad. att med ogillande af StatsUtsk:s förslag bifalla Prosten Söderbergs motion att förhöja Theaterns nuv:de anslag med 45,000 Rdr; så att det skulle komma att utgöra 75,000 Rdr Rrut.
Det går icke an att afpruta något på denna summa; ty om man vill hafva en NationalTheater som kan upfylla sin bestämmelse, så måste man gifva denna summa oafkortad.
Ett ryckte liar gått att Theatern skulle komma att helt och hållet nedläggas, om detta anslag ej beviljades; huruvida detta är gruudadt eller ej, derom vill jag icke yttra mig, men nog finns en antydning härtill i den befallning
Theaterstyrelsen erhållit att vid Den 21 Oktober e. ui. nästa spelårs början icke afsluta kontrakt med någon sujett på längre tid än 12 månader.
Låt vara att man icke gör detta till följd af någon afsigt att nedlägga Theatern, så innebär likväl detta stadgande för Theaterstyrelsen stora svårigheter, hvilka väl behöfva undanrödjas; ty Theatern bör vara i tillfälle att ingå fasta engagementer med de förnämsta artisterna, så att den icke för att erhålla deras biträde må blifva helt och hållet beroende af de vilkor dessa för hvarje särskildt tillfälle behaga bestämma.
Jag’ förnyar således min anhållan, att 11. o. Ad. ville afslå denna punkt i Utsk:s Betänk, och bifalla anslagets förökande till 75,000 lldr Ernt.
Då alla föreg:de talare yttrat sig för bifall till den mening jag ämnar förorda, anser jag mig icke behöfva så utförligt framställa skälen härtill, som jag i annat fall skulle ansett nödigt.
Jag tror att man riktigt upställt frågan, då man delat densamma i tvenne motmr nemi. först och främst huruvida ett årligt anslag är nödvändigt för Theaterns bestånd, och för det andra hvem som i sådant fall bör bekosta detta.
Hvad den första frågan angår kan svaret ej blifva annat än jakande; ty under alla tider och alla Theaterstyrelser har Theaterns egna inkomster varit otillräckliga för behofvens fyllande; och enl. en kalkyl, som jag ingalunda anser öfverdrifven har den årliga bristen beräknad efter medeltalet under de sista 10 åren, upgått till nära 70,000 Kdr.
Härvid kan frågas, om det måhända vore möjligt att de nuv:de utgifterne kunna inskränkas?
Jag har icke hört någon framkomma med ett sådant påstående.
Skulle då måhända hela denna anstalt kanske kunna nedläggas?
Derom har jag icke heller hört mera än en mening, nemi. att sådant hvarken
Itan eller bör ske, emedan det vore en förlust för det allmänna med hänseende till odlingars framsteg och fordringar.
Under sådana omständigheter, och då Theaterns nuv:de tillgångar uppenbart äro otillräckliga, torde den egentliga frågan blifva den här förut upställda, nemi. hvem skall bekosta det ökade anslag, som är af nöden?
Det är trenne faktorer som dervid böra tagas i betraktande, Allmänheten, K. M. och Staten.
Dör tnin del tror jag att det ej vore obilligt om allmänheten något mera än som hittills skett bidroge till den anstalt, som endast för dess nöje och nytta är inrättad; ty då allting nu för tiden stigit i pris och då Theaterns personal till följd deraf med rätta kunna göra anspråk på någon förbättring i sina vilkor, så synes det mig också vara klart att den produkt som de lemna, nemi.
Theater-föreställningarne, äfven bör få ett högre värde och bör betalas högre.
Jag tror emellertid icke att detta låter sig göra med den dramatiska scenen; ty med afs:de på densamma är man numera underkastad en icke obetydlig konkurrens, och derigenom sättes snart en gräns för de stegrade anspråken på allmänheten, men deremot visar det sig tydligt att den lyriska scenens produkter här lemnäs till underpris, om man jetnför priset här med hvad det är i alla utländska orter, der större Theatrar finnas: och i detta fall finns ej heller någon konkurrens, som kan lägga hinder i vägen för en måttlig och skälig förhöjning i priset.
Då man emellertid icke får göra 216 Den 21 Oktober e. tu. allmänheten motvillig' att besöka Theatern genom någon betydligare tillökning i kostnaden, torde dock icke någon särdeles
,stor vinst för inrättningen på denna väg kunna beredas; och det är också endast i förbigående som jag tagit mig friheten nämna att allmänheten enl. min åsigt äfven borde bidraga något mera till Thpaterns bestånd, än den nu gör.
Men då det är fråga om ett deficit af 70,000 Kdr, så är det klart att i alla fall en högst betydlig brist mäste återstå, äfven om t. ex. en 10,000 Jtdr eller deromkring skulle kunna vinnas på detta sätt.
Frågan blir då, hvilken af de tvänne återstående factorerna, som bör åtaga sig denna brist.
Man har redan anmärkt att ett ökadt anspråk på den Kongl.
Familjen i detta afsrde vore högst obilligt.
Den dyra tiden af hvilken hvar och en haft känning, träffar i sanning ingen i landet, med hänseende till dess ekonomiska hushållning, i så hög grad som II. M.; af det enkla skäl att Hans ekonomi, omfattande äfven alla de af honom beroende personerna är så ojemförligt mycket större än någon annans.
Och likväl, då det är erkändt att alla, som icke genom något enskildt förvärf kunna bereda sig en mot de stegrade kostnaderna svarande tillökning i inkomster, äro i behof af förbättrade vilkor; så är K.
M. den enda som icke fått någon tillökning i anslags-summan.
Det är ganska lätt att inse orsaken, hvarföre någon framställning i detta afs:de icke blifvit gjord från K. M:s sida.
Men just derföre synes mig, att representationen vid detta tillfälle bör taga nyssnämnda omständighet i ett högsinnadt betraktande, så mycket hellre som K.
M. på sätt här blifvit uplyst, beslutat att sjelf bekosta det ökade anslag som hvar och en finner att H. K. H.
Kronprinsens hofhållning under nuv:de förhållanden krafvel', och K.
St:r följaktligen ieke blifvit anlitade om något nytt anslag i oell för Kiksstyrelsens förande.
I dessa omständigheter torde ligga ett ytterliga skäl, om annars ett sådant behöfdes för att icke fordra, det K.
M. skall i högre grad än hittills bidraga till Theaterns underhåll.
Enl. min tanka är det således Statens skyldighet att betacka den brist, som upstått och detta så mycket mer som Theatern verkligen icke är en för Staten likgiltig sak.
Den menskliga naturen är nu en gång så inrättad att det måste finnas en omvexling mellan arbete och förströelse, och säkert är att om denna sednare icke är af en högre och bildande art, så blir den af en lägre, som verkar nedsättande på menniskan.
Det är således icke likgiltigt att man vårdar sig om det som bildar smaken och förädlar nöjet, och (jag må tillägga såsom ett biskal) det som i främlingars ögon vittnar om ståndpunkten af vår cultur; Med afs:de på denna frågas särskilda egenskap, att specielt intressera II.
M. Konungen, tror jag för öfrigt att det vore ett lämpligt tillfälle för E. St:r, att genom handling gifva bekräftelse på de nyligen till thronen framburna vackra och välförtjenta uttrycken af deras tacksamhet och deltagande för den lidande Konungen.
Frih. Posse, Joli. Aug.:
Det är ett anmärkningsvärd t förhållande, att äfven de, som anse Theatern för en national-anstalt, hvilken likasom alla andra sköna konster bör underhållas af Staten Den 21 Oktober e. m. 217 likväl alltid, om de äro upriktiga, måste medgifva, att den »urartat, kommit på villovägar, förfalskat den sanna smaken och bland folket spridt lösliga och orena begrepp i det som rörer sedligheten.»
Men vanligen påstå dessa Theaterns viinner, att nyssnämnda förhållanden orsakats af tillfälliga omständigheter, då deremot Theaterns vedersakare pasta, att det är en nödvändig följd af denna konsts egna beskaffenhet.
Jag vill nu icke ingå i någon undersökning härom, utan blott fästa mig vid de tillfälliga omständigheter, som åberopas af dem, hvilka påstå, att Theatern kan blifva en sann bildningsanstalt, bland hvilka tillfälligheter bristande tillräckliga stats anslag nu anses vara det egentliga hindret för att NatioualTheatern icke kan 11 pfy 11 a sin bestämmelse.
Bland dessa tillfälliga omständigheter finns likväl ett hinder med afsule på den Kongl.
Theatern i Stockholm, hvilket vanligen icke beaktas, men hvilket hinder först bör undanrödjas, om det skali blifva någon tänkbar möjlighet att de förespeglade fördelarna af Theatern skola kunna ernås; och detta hinder är den obegränsade täflan med enskildta Theatrar, som den Kongl, är unde)kastad sedandess monopol uphäfdes.
Gifvande vika för det fortfarande yrkandet på fri täflan äfven i denna konstart, fastställde StatsUtsk. vid 1840 års ltiksdag, såsom vilkor för att anslaget till den Kongl. Theatern fortfarande skulle utgå, att dess monopolium uphäfdes.
Då denna fråga diskuterades hos It. o. Ad , afstyrktes förslaget på det ifrigaste af H.
Exc. Grefve Gustaf Löwenhjelm, hvilken egde noga kännedom om alla theaterförhållanden.
Bland annat yttrade han då: »Man har framställt nyttan af täflan, men theatertäflan bildar undantag.
Enskildta theaterdirektörer täfla alldeles såsom minörer framför en belägrad fästning: den segrar, som grafver sig djupast ner i dyn.
(K. o.
Ad:s prot. d. J3 Maj 1840, sid. 631.) Sanningen af dessa hans ord visar sig nu; ty, som vi veta, så finns här tre PrivatTheatrar, som bära sig bra; en har nyss brunnit, och man tänker redan på dess utvidgande; men National theatern kan icke bära sig.
Jag behölver icke ingå i någon vidlyftig undersökning om orsakerna härtill, ty äfven Theaterns vänner inse säkert, att en NationalTheater aldrig kan täfla med en PrivatTheater; ty den förra måste sträfva att upfylla sitt ändamål, nemi. att förädla smaken, då deremot den sednare endast ser på sin utkomst och rättar sig efter publikens smak.
Sedan man borttagit monopoliet, är det icke möjligt för Staten att bekosta denna inrättning, hvilken är som ett bottenlöst haf.
Förra lliksdagen beviljades 20,000 ltdr, och nu vill man höja denna summa till 50,000.
Anser man sig alltså icke kunna återtaga den Kongl.
Theaterns monopol, så blir i längden ingen annan utväg, än att fortsätta den år 1840 beträdda banan, såsom ock redan då följdriktigt föreslogs, att nemi. uplåta den Kongl. Theatern åt den enskildta företagsamheten.
De af den siste värde talaren anförda omständigheter synas mig, enl. en belt enkel logik, upmana till ett alldeles motsatt förfarande än det han förordat.
Det må vara sannt, 218 Den 21 Ok tober e. m. att Theatrarna understundom täfla att öfverbjuda hvarandra med det som kan reta sinnligheten, nyfikenheten, o. s. v.; men just derföre att en NationalTheater hvarken kan eller bör ingå i en sådan täflan, liar den behof af ett understöd, som andra Theatrar ieke behöfva.