Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om det länder till allmän skada, att jordägare utöder sin skog, eller underlåter att den vårda och om dess återväxt draga försorg; så kan lagen, (när klokheten bjuder att nyttja denna makt) föreskrifva, till huru stor mängd skogen, der den finnes, får förbrukas, huru den nedhuggna skogen skall genom återplantering ersättas, planteringen fredas och skötas, huru på en egendom, der skog saknas, jord skall till visst belopp afsättas för att användas till skogs uppdragande.
Allt detta med ingen sämre rätt och behörighet, än det lagstiftande samhället äger att jord inom sitt område med skatter och utskylder belasta.
Låt vara, att man förvärfvat sin jord fri från en sådan skogslag, och tror jordens värde minskas genom denna lags införande.
Så kan man äfven hafva förvärfvat sin jord fri från dessa skatter och utskylder, och få dess värde genom deras påläggande oemotsägligen minskadt.
Jag har anmärkt, att svenska jorden till en del af ålder varit, och till en annan del i senare tider efterhand blifvit befriad från de nödiga inskränkningar i dispositionsrätten öfver skog, utan hvilka en ändamålsenlig skogshushållining ej är att påtänka.
Att skogarne denna förutan gå förlorade, hoppades jag hafva ådagalagt.
Jag har trott lagstiftningen böra numera finna nödvändigheten att åter taga saken under sin hand; och jag har lemnat ett utkast till hufvudinomenterna af de stadganden, hvarigenom hemmansskogarna skulle kunna bevaras eller återställas eller från nyo uppfredas.
I det skick, saken kommit, har jag funnit det vara ett vidt utseende företag att ens uttänka en lag, som skulle kunna bota det onda, än mer att bereda framgång och efterlefnad åt en sådan lag; och de grunddrag dertill, jag försökt att tänka mig, har jag fått sådana, att deras framläggande vore hopplöst, så länge man ej har att påräkna en fast och enhällig öfvertygelse, att en lag i denna rigtning är för allmän välfärd oundgänglig.
Imedlertid har jag kallat lagens gamla förmynderskap helsosamt.
Jag mente att det var så till sin grund och väsende, icke att det så var i sin utöfning eller sjelfva sina stadganden.
Hvad lagen innehöll, blef vanmäktigt, efter mångas tanka derföre, att det var för mycket — efter min tanka derföre, att det var för litet, alldeles ofullständigt, för ingen del sådant, som det numera skulle kunna blifva, med begagnande af den upplysning, er farenheten och skoghushållningens vetenskapliga framsteg åstadkommit.
Under afbidande af tiden för framläggande af ett icke alldeles hopplöst lagförslag i ämnets hela vidd, skulle dock, i en särskild fråga, nemligen om skifteslagarnes tillämpning på enskilda hemmansskogar, ett förslag, såsom mindre genomgripande, möjligen kunna hafva en utsigt för sig.
Det skulle handla om den förändring, att hvarje ännu oskiftad skog eller utmark finge, der alle delägarne ej annorlunda åsämdes förblifva oskiftad, och hvarje delägare i en sådan lemnäs frihet att fordra antagande af det skogshushållningssätt, hvarom fråga var.
Och jag har trott det vara önskligt, om härtill kunde lemnäs ej allenast vitsord åt den delägare, som sådant begärde, utan ock den nödiga indelningens verkställande på allmän bekostnad.
Uti 1850 års berättelse (sid.
107) förekommer vidare en fråga om rätta sättet att förfara vid sammanläggning af förvandlade penningeböter med prygelstratf; och har jag, till afhjelpande af skiljaktighet i författningarnes tillämpning på detta ämne, föreslagit, att af de i frågavarande straden, prygel samt vatten och bröd, hvaraf ettdera borde blifva det, till hvilket båda sammanlades, icke fängelset vid vatten och bröd, utan prygelstraffet, såsom det svårare, måtte förklaras vara det, hvartill böterna borde förvandlas (eller hvari böternas förvandlingsstralT borde öfvergå).
Och jag har ansett denna förklaring vara angelägen, enär en brottsling, som gjort sig skyldig till prygel, men vet, att i händelse han föröfvar äfven ett sådant brott, som är belagdt med penningeböter, lian vid dessas sammanläggande med prygelstradet får i ena bot båda straffen förvandlade till vatten och bröd, måste finna sig frestad att genom dylik ytterligare brottslighet bereda sig ett lindrigare straff; hvilket strider mot strafflags ändamål och lätteligen föranleder till nya brott.
I samma berättelse (sid. 109) är anmärkt olikheten uti tvenne på en och samma dag den 10 Juni 1841 utkomna Kongl. Förordningar, hvaraf den ena för olofligt innehafvande af dyrk uttryckligen föreskrifver förvandling af nio par spö till tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, men den andra stadgar en allmän tarid' för böters förvandling, enligt hvilken beloppet af de böter, som svara mot nio par spö, bör till endast nio dagars fängelse vid vatten och bröd förvandlas; och bar jag tillstyrkt, att den ovisshet, som häraf i tillämpningen uppkommit, måtte genom lagstiftande förklaring afhjelpas.
Till dessa äldre ärenden' har jag endast att lägga ett nytt, föranledt af en lags tillämpande, som jag trott icke mer böra vara i bruk.
Det är Kongl. Brefvet till Commercecollegium den 4 Februari 1766 om brottsligas dömande till arbete på spinnhuset i Stockholm; uti hvilket nådiga Bref särskildt för hulvudstaden stadgas, det Domstolarne måge hafva frihet att jemte straffets utsättande efter lag döma brottsliga personer, hvilka beträdas med itererad tjufnad, eller för någon grof vanart andra gången skola lida straff, på längre eller kortare tid, efter brottets och personens egenskap, till arbete på Spinnhuset här i staden.
Huruvida en sådan förhöjning i straff, som bär tillätes särskildt för hufvudstaden, kan företrädesvis der vara af nöden, är måhända icke lätt att afgöra.
Jag bör endast anmärka, att i brist af full visshet, huru härmed förhåller sig, också fullgiltig grund saknas för en lagstiftning, som stadgar ett så beskaffadt undantag.
Men om ock en sådan undantagslag för hufvudstaden må anses nödig; så vore det, efter min tanka, dock alltid olämpligt, först och främst att hvarken bestämma måttet af det straff, som kan ådömas, eller ens sjelfva brottets art och beskaffenhet, som skall bestraffas, utan låta benämningen grof vanart användas efter godtfinnande på huru skiljaktiga arter af vanart som helst, och dessutom att öfverlemna åt domarens välbehag, antingen han vill använda det tillåtna straffet eller icke.
Då det nu visat sig, att den frihet härtill, som blifvit domaren gifven, ännu fortfar att begagnas, och sålunda exempel förekommit, dels att en person, som förut undergått bestraffning för stöld, och derefter befunnits innehafva en falsk nyckel, derför blifvit dömd, ej allenast till nio dagars fängelse vid vatten och bröd, utan ock att, såsom med itererad vanart beträdd, under ett års tid hållas till arbete vid allmänna straff- och arbetshuset å Norrmalm, dels att en annan för begången stöld andra resan fått sig ådömdt aderton dagars fängelse vid vatten och bröd med tillagdt tre års allmänt arbete vid korrektions-inrättningen å Långholmen, samt dels att en tredje för förskingring af anförtrodt gods till belopp af 13 R:dr 56 sk. är dömd att böta 6 R:dr 42 sk. samt för fylleri och sabbatsbrott 6
R:dr 32 sk. allt banko, och att derjemte, enär han tillförene lidit straff för förskingring af anförtrodt gods, nu såsom ånyo beträdd med grof vasart, försändas till allmänna straff- och arbetsfängelset å Långholmen, för att derstädes ett år till allmänt arbete hållas; lärer det finnas tillräckligen ådagalagdt, att den rättelse, som kan pröfvas skäligen äga rum, är af behofvet påkallad.
För min del tror jag skäl vara att den olämpliga föreskriften, åtminstone tills vidare, utan ersättning afskalfas.
Jag vet icke, huruvida, såsom jag hört sättas i fråga, någon ting annat erfordras, än ett ärendes upptagande i Justitiä-Ombudsmannens berättelse, för att göra detsamma hos Rikets Höglofl.
Ständer anhängigt.
Men i händelse den uti 14 § af Instruktionen mig ålagda skyldighet att uppgifva förslag till förbättring af lagar, författningar och allmän hushållning icke skulle anses vara nog formligen fullgjord genom sjelfva förslagens införande i berättelsen, utan en särskild uttrycklig motionering derjemte vara erforderlig och kunna på mig ankomma; får jag härmed vördsamast förklara, att ej allenast de nu här ofvan upptagna förslag, utan ock de, som uti föregående efter sista riksdag utgifna berättelser förekomma, samt en här nedan i ett lagskipningsämne upptagen hemställan rörande de s. k.
Trippiska godsen i Halland lemnäs af mig å embetes vägnar såsom motioner att hos Rikets Höglofl.
Ständer behörigen handläggas och pröfvas.
Härifrån har jag att öfvergå till de af mig anställda åtal, som denna gången böra redovisas.
Vid Hanekinds Häradsrätt hade genom utslag den 6 Juli 1850 blifvit stadgadt, att en person, hvilken för första resan stöld af varor och penningar till värde och belopp af 13 R:dr 41 sk. 4 rst. borde böta 41 R:dr 28 sk. samt för inbrott särskildt ansvara med 9 dagars fängelse vid vatten och bröd, skulle jemte uppenbar kyrkoplikt för alltsammans i en bot undergå tjuguen dagars sådant fängelse å Östergötlands länshäkte, hvilket fängelsestraff den sakfällde äfven undergått; och då jag, efter härom erhållen kännedom, ansett kroppsstraffet rätteligen hafva bordt bestämmas till endast aderton dagars fängelse vid vatten och bröd; har jag emot Häradsrättens tillförordnade Ordförande låtit inför Kongl. Göta Hofrätt anställa åtal för orätt dom; hvaröfver Kongl. Hofrättens utslag fallit den 12 Januari innevarande år, af innehåll, att ehuru tillförordnade Domhafvanden, som erkännt, att han särskildt förvandlat stöldbeloppet och särskildt den för inbrott första gången i Kongl. Förordningen den 10
Juni 1841 stadgade påföljd af nio dagars fängelse vid vatten och bröd, i stället att fängelsestraffet bordt i ett sammanhang uträknas och bestämmas samt den sakfällde sålunda undergå endast aderton dagars så beskaffadt fängelse, hemställt, om och hvad påföljd för ifrågavarande förfarande borde tillförordnade Domhafvanden ådömas, då Häradsrätten derigenom icke förmodades kunna anses hafva öfverträdt något tydligt lagstadgande, Kongl. Hofrätten likväl funne tillf.
Domhafvanden hafva uti anmärkta hänseendet så felaktigt förfarit, att han derföre icke kunde undgå laga ansvar, och förthy dömde honom, med stöd af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, och Kongl. Brefvet den 11 December 1766, att för hvad han sålunda under domareembetets utöfning låtit sig till last komma, böta tio R:dr banko till treskiftes samt ersätta ej mindre Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för den sakfälldes utspisning med vatten och bröd i Ostergötlands läns cellfängelse tre dagar längre än vederbordt, med tolf skillingar, än äfven den sakfällde hans lidande med fordrade två R:dr allt banko.
Och har ändring i detta utslag icke blifvit sökt.
En Skeppare var af Rådstugurätten i Westervik genom utslag den 17 Febr. 1844 förklarad skyldig att, i saknad af tillgång till ådömda böter för brott emot tullförfattningarna, undergå ett års fängelse med arbete, och hade för sådant ändamål blifvit af Magistraten i nämnde stad insänd till länshäktet i Calmar samt der intagen den 15 Mars 1844 men hos K.
Bl lide genom företeende af betyg om en till Kongl. Majit ingifven underdånig nådansökning vunnit befrielse från häktet och anstånd med straffets verkställighet, under afbidan af nådig resolution på berörde ansökning; men efter derå erhållet afslag hade Skepparen i Juli månad månad 1847 återkommit till länshäktet, äfven da dit förpassad af Magistraten i Westervik för fängelsestraffets undergående, vid hvilket tillfälle Skepparen, enär han, såsom af Magistraten insände handlingar visat, skulle äga åtskillig läst och lös egendom, jemväl blifvit af K. lifhde lösgifven; derjemte K.
Bfhde uti skrifvelse den 29 Juli anmodat Magistraten att, till utrönande, huruvida Skepparen kunde antagas sakna förmåga att böterna gälda, försälja omförmälte egendom, äfvensom att, derest tillgång till böterna på sådant sätt ej vunnes, och Skepparen icke hade andra tillgångar, befordra honom till det bestämda straffet; hvarefter meranämnde Skeppare i påföljande November månad, likaledes af Magistraten i Westervik, är vorden afsänd till länshäktet, derifrån han, i anseende till ofvannämnde utslags innehåll, att straffet skulle undergås å närmaste korrektions- eller arbetsinrättning, blifvit i öfverens stämmelse med K.
Bfhdes föreskrift afförd till K.
Bfhde i Carlskrona, hvilken embetsmyndighet tillkännagifvit, att, jemlikt ineddeladt besked från der varande Kommendantsembete, i Carlskrona ej mera funnits någon korrektions- eller arbetsinrättning; hvarföre K.
Bfhde i Calmar den 29 nyssnämnde November hos Kongl.
Fångvårdsstyrelsen gjort förfrågan, hvarest oftanämnde Skeppare borde undergå sitt straff, derpå Kongl. Styrelsen den 0 Dec. 1847 meddelat det svar, att han borde försändas till straff- och arbetsfängelset i Malmö, dit han, under tiden i Carlskrona länshäkte qvarhållen, omsider också blifvit förpassad samt framkommit den 22 Januari 1848.
I anledning häraf har Skepparen hos mig fört klagan, hvaröfver jag funnit nödigt att höra ej mindre Magistraten i Westervik, än K.
Bfhde i Calmar län, samt derefter till Adv.- fiskalsembetet i Kongl, (löta Hofrätt öfverlemnat att föra talan l:o emot Magistraten derföre, att behörig undersökning om tillgång hos Skepparen till böternas erläggande icke föregått Magistratens den 17 Febr. 1844 fattade beslut om förvandlingsstraffets verkställande, enär sådan undersökning först i följd af K.
Bfhdes den 29 Juli 1847 meddelade förordnande ägt rum, hvarigenom
Skepparen tillskyndats otillbörligt lidande i så måtto, att han förgäfves varit häktad och från Westervik afförd till Calmar, derifrån han, af K.
Bfhde försatt på fri fot, måst på egen bekostnad fortskaffa sig hem, äfvensom onödig kostnad i fångforsling och förplägning Kongl Majit och Kronan förorsakats; derjemte och då det ej kunde anses vara med full visshet utredt, huruvida Skepparen före sin första afsändning i Mars 1844 hos Magistraten anmält den till Kongl. Majit ingifna nådeansökan, helst sådan uppgift icke förekommit förr, än i Skepparens påminnelser öfver Magistratens förklaring, samt han för uppgiften icke åberopat något bevis, jag ansett Magistratens yttrande deröfver vara erforderligt samt Skepparen höra lemnäs tillfälle att uppgiften bestyrka, då, i händelse fel funnes hafva förelupit, sådant äfven borde Magistraten till last räknas — samt 2:o emot K.
Bfhde i Calmar län, med anmärkning, att K.
Bfhde, utan förfrågan hos Kongl.
Fångvårds-styrelsen, bordt hafva sig bekant, huruvida så beskaffad korrektions- och arbetsinrättning som den, hvartill klaganden var dömd, då fanns i Carlskrona att tillgå, och att derest han icke blifvit dit försänd, utan K.
Bfhde i stället antingen lemnat honom åter på fri fot, tilldess frågan om rätta stället för hans insättande hunnit afgöras, eller ock låtit honom, intilldess besked lia förfrågan härom erhållits, qvarstadna i Calmar länshäkte och förses med det arbete, som kunnat vara tillgängligt, den tid Klaganden sålunda der blifvit qvarhållen, kunnat och bordt på hans strafftid alräknas, men i hvilketdera fallet som helst för honom undvikits en öfver tlödig fängelsetid samt derigenom ökadt lidande, utöfver hvad honom var ådömdt, och äfven en onödigtvis använd kostnad för hans afförande till Carlskrona och qvarhållande derstädes för Kongl. Majit och Kronan besparats.
Efter det sådant åtal blifvit utfördt och vederbörande deröfver hörde, har Kongl. Hofrätten den 27 sisth Januari genom utslag sig utlåtit, att sedan upplyst blifvit, det Landskamereraren, mot hvilken talan blifvit af missförstånd vänd, men sedermera nedlagd, i de mot K.
Bfhde beifrade åtgärder ej deltagit, och genom Landshöfdingen Nermans frånfälle frågan om den påföljd, åtalet för honom kunnat medföra, förfallit, pröfningen af målet blifvit inskränkt till den del deraf, som anginge Magistraten i Westervik och vederbörande Landsit. S. Just.
Emb.-Berättelse för år 1853. 2 — 10 — sekreterare; och ehuru undersökning om klaganden haft tillgång eller ej till ifrågavarande böter, redan år 1841 ägt rum och dervid blifvit utrönt, att hans fastighet varit besvärad med inteckning och hans lösa egendom med qvarstad belagd; likväl och enär Magistraten, vid emottagande till verkställighet mera än två år derefter af Rådhusrättens förvandlingsbeslut, icke bordt underlåta att i laga ordning utmäta, hvad Klaganden då kunnat tillhöra, och såmedelst utreda, om eller i hvad mån hans egendom genom försäljning kunnat gifva något öfverskott till större eller mindre del af böterna; men Magistraten, med åsidosättande af sin så beskaffade embetspligt, två särskilda gånger till länshäktet i Calmar införpassat Klaganden; prof vade Kongl. Hofrätten, med anledning af grunderna i 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist talia Magistratens Ordförande och Ledamöter att för den felaktighet i embetets utöfning, dessa sålunda låtit komma sig till iast, dels böta till treskiftes Ordföranden sexton R:dr 82 sk. samt Ledamöterna hvardera åtta R:dr 10 sk., dels ock ersätta så väl Kongl. Maj:t och Kronan för Klagandens underhåll och forsling, på sätt Adv.-fiskalsembetet yrkat, med trettiosju R:dr 2 sk. 1 rst, som ock Klaganden för det honom genom Magistratens förvållande tillfogade lidande, med sexton Ridr 32 sk. allt banko.
Vidkommande Landssekreteraren, så alldenstund de författningar, från hvilka han velat hämta ursäkt för K.
Bfhdes förfarande att, sedan Klaganden sista gången till länshäktet inkommit och, efter iråkad sjukdom tillfrisknat, låta afföra honom till Carlskrona, icke afsåge sådant fängelsestraff, som det Klaganden ådömda, men deremot Kongl. Brefvet den 7 November 1827 och de den 27 Mars 1835 angående arbets- och korrektionsinrättningarna i Riket utfärdade instruktioner klart och tydligt anvisade, huru vid verkställighet af det ifrågavarande beslutet bordt tillgå, samt Landssekreterarens invändning derom, att K.
Bfhde i Carlskrona varit oförhindrad att derifrån vidare fortskaffa Klaganden, icke förtjente afseende, utan Landssekreteraren måste lagligen ansvara, i den mån han bidragit dertill, att genom ofvan omförmälte origtiga förfarande ej mindre Klagandens fängelsetid blifvit obehörigen förlängd, än ock Kongl.
Majit och Kronan fått vidkännas onödig kostnad för hans underhåll; fördenskull och enär K.
Bfhde i Calmar uti skrifvelse redan den 13 Dec. 1847 underrättat K.
Bfhde i Carlskrona om den för Klaganden slutligen bestämda straffort, vid hvilket förhållande det icke kunde tillräknas K. förstbemälte
Bfhde, att Klaganden, efter det sagde skrifvelse framkommit, i Carlskrona läns häkte qvarhåliits: samt upplyst blifvit, att fångtransporterne emellan Calmar och Malmö rätteligen höra taga vägen genom Carlskrona, hvaraf följde, att någon förhöjd afgift i detta hänseende icke drabbat Kongl. Majit och Kronan; alltså blefve Adv'.- fiskalsembetets påstående emot Landssekreteraren endast i så måtto bifallet, att Kongl. Hofrätten dömde honom likmätigt grunderna för 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, att för den felaktighet i embetets utöfning, hvartill han, i egenskap af Landssekreterare, i förberörde fall vore saker, till treskiftes böta trettiotre Ridr 16 sk. samt godtgöra dels Kongl. Majit och Kronan för Klagandens underhåll i häktet från och med den 18 Nov. till den 16 Hec. 1847 med två Ridr 44 sk. 6 rst banko, dels Klaganden för honom tillskyndadt lidande med trettiotre Ridr 16 sk. enahanda mynt.
Varande detta utslag laga kraftvunnet så väl emot mig som Landssekreteraren; men Magistraten i Westervik har deröfver anfört underdåniga besvär, som af nådig pröfning bero.
Sedan Kämnersrätten i Wenersborg dömt en och samma person dels under den 5 Sept.
1849 att för oloflig bränvinsförsäljning böta 40 Ridr eller, i saknad af tillgång dertill, hållas 21 dagar i fängelse med arbete, dels ock den 29 i samma månad att för ett sår, tillfogadt annan med lifsfarligt vapen, och våld mot Polisuppsyningsman i ena bot plikta 103 Ridr 16 sk. till treskiftes eller, i brist af böter, undergå 28 dagars fängelse vid vatten och bröd; samt den sakfällde på grund af dessa beslut, å länshäktet i Wenersborg blifvit afstraffad från den 29 Nov. till och med den 27 December berörde år med fängelse vid vatten och bröd samt vidare från sistnämnde dag till och med den 17 Januari 1850 med fängelse; så har jag, i anledning af K.
Bfhdes i Elfsborgs län underlåtenhet att i Kongl. Göta Hofrätt begära — 11 — förvandling i ett sammanhang af omförmälte böter, hvarigenom den sakfällde emot innehållet af Kongl, brefvet den 2(5 Maj 1827 och 11 punkten i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, för brott som kunnat med böter försonas, i brist deraf, fått undergå bestraffning utöfver högsta kroppsplikt, förordnat åtal emot K. bemälte Bfhde, efter hvilket åtals utförande Kongl. Hofrätten genom utslag den 3 sistledne Februari, med förklarande, att då Landshöfdingen och Kommendören P.
Sandelhjelm aflidit, åtalet, så vidt det honom rörde, kommer att förfalla, samt att den af vederbörande Landssekreterare gjorda hemställan om indragna Kämnersrättens i Wenersborg hörande i målet, såsom utan inflytande derå, ej kunde bifallas, sig hufvudsakligen utlåtit, att emedan upplyst och medgifvet vore, det K.
Bfhde icke, på sätt ske bordt, då besluten rörande de ådömda böterna på en gång förekommit till verkställighet och den Sakfällde till desamma saknat tillgång, hos Kongl.
Hofrätten begärt förvandling i ett sammanhang af nämnde böter, i stället för hvilka den sakfällde ostridigt hållits först tjuguåtta dagar i fängelse vid vatten och bröd och derpå tre veckor i fängelse, samt följaktligen, emot grunderna för stadgandet i Il:te punkten af Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, fått undergå bestraffning utöfver högsta kroppsplikt; ty och sorn den af Landssekreteraren för berörde underlåtenhet föreburna ursäkt af bristande kännedom derom, att den sakfällde varit å länshäktet insatt och der undergått bestraffning, desto mindre kunde för nöjaktig antagas, som tillsynen öfver häktet K
Bfhde såsom embetspligt ålegat, pröfvade Kongl. Hofrätten, i förmågo af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken och Kongl.
Brefvet den 11 Dec. 1766, rättvist döma Landssekreteraren att för hvad K.
Bfhde i omförmälte hänseende till last läge, böta sexton R:dr 32 sk. till treskiftes samt ersätta ej mindre Kongl. Majit och Kronan för den sakfälldes underhåll i häktet under tjuguen dagar med två R:dr ! 1 sk. 8 rst, än äfven denne sednare för det honom genom obehörigt qvarhåilande i fängelse sistnämnde tid tillskyndade lidande efter tolf skillingar om dagen med fem Hulr 12 sk. allt banko.
Och äro underdåniga besvär öfver detta utslag anförda af Landssekreteraren samt på Kongl. Majits nådiga pröfning beroende.
På begäran om verkställighet å Landshöfdinge-embetets i Calmar län den 18 Mars 1847 meddelade utslag, hvarigenom en i Westervik varande vaktmästare och dess hustru blifvit ålagdt infria ett den 1 Januari 1843 utgifvet skuldebref å 600 R:dr riksgäldssedlar, hade hos Magistraten i nämnde stad handräckning icke blifvit fordringsägaren i rätt tid leornad, och tillgångar till dess gäldande gått för honom genom dröjsmålet förlorade; hvarom fordringsägaren lins mig gjort anmälan, med begäran att varda till sin rätt i målet förhulpen; och har jag, i anledning häraf, funnit mig befogad att förordna åtal emot vederbörande Borgmästare, såsom den der origtigt förfarit och derigenom vållat, att fordringsägaren gått miste om betalning; efter hvilket åtals utförande vid Rådstufvurätten i Westervik denna Rätt genom utslag den 9 December 1850 ansett det ej vara ådagalagdt eiler styrkt, att Borgmästaren vid behandling af omförmälte utsökningsärende begått tjenstefel eller eijest låtit i afseende på ärendet komma sig till last försummelse, hvadan, under åberopande af 17 kap. 33 .§ Rättegångsbalken, Rådstufvurätten lrikännt Borgmästaren från ansvar och ersättning i målet.