Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 25 Ja rinar ii f. m. *99 kall, som Publisislen nu inom Europas Constitutionella Stater utöfvar.
Jag bar ej sökt att fjettra denna utöfning, icke ens att hindra dess ytterligare utbredande; men jag liar trott, att hvarje rörelsekraft i Staten, och denna med mera skäl än de flesta, bör innefattas uti den borgerliga ordningen, och ej urarta till en utväxt på densamma.
Jag har sökt fästa allmänna uppmärksamheten på ett högvigtigt föremål, icke fremmande för någons känsla eller erfarenhet, men måhända mera nytt i dess systematiska utveckling, nemligen på hvarje medborgares rätt till personlig okränkbarhet; jag har betraktat denna rätt såsom medborgarens oeflergifliga fordran af Staten, och såsom grundvalen för hans pligter.
Jag har anmärkt den från sjelfva sakens natur upprunna hemliga strid emellan denna rättmätiga skyddsfordran å ena sidan, och periodiska pressens yttranderätt å den andra.
Jag har önskat kunna stifta bådas förlikning genom uppförandet af en skiljemur emellan sak och person; och jag har trott, att ett sådant bålverk, om det blefve möjligt att på en fast och beståndande grund uppresa, vore den största tjenst, som kunde göras åt Tryckfriheten sjelf, emedan det undanröjde dess i närvarande epok enda verkliga vådor, och försonade dess möjligtvis återstående vedersakare.
Då först skulle, har jag föreställt mig, kring upplysningens allmänt hyllade baner, utan undanlag samlas så många vän - 2 au Ben 2.5 januari i f. ni. ner, sorn det gåfves medborgare.
I liela delta system finnes icke en enda begränsning, som ej lagen förut innehåller; ty den vidsträckta granskningsrätt lagen medgifvit öfver alla det menskliga vetandets föremål, återfinnes oförkränkt i förslaget; likasom detta alldeles icke innefattar något tillägg till lagbuden emot personlig smädelse, utan endast åsyftar en något säkrare ansvars-påföljd.
Detta är alltsammans; jag kan med trygghet förklara, att intet ord i min skrift motsäger de begrepp jag bär sökt gifva om dess karakter i det bela; och jag vågar så mycket mer anhålla, att Höglofiige Ridderskapet och Adeln värdigas häråt skänka någon uppmärksamhet, som jag i det följande ofta nog blifver nödsakad, alt, genom hänvisande lill denna enkla och klara åsyftning, förvara mig emot resultaterna af troliga missförstånd eller möjliga misstydningar.
ConstitutionsUtskottet har i nästan allt bufvudsakligt behagat gilla mina åsigter.
Utskottet har således betraktat
Indragningsmagten ej mindre såsom grundsatlsvidrig i anseende till sin arbitraira natur, än såsom af erfarenheten bevist olämplig i de flesta fall, samt otillräcklig i några.
Men då Utskottet tillika funnit nödvändigheten af särskildta lag-bestämmelser för periodiska skrifter, har det ansett de af mig framställda förslag, ingalunda såsom ett slags politiskt vederlag för Indragningsmaktcn, utan såsom Den 25 Ja n u a r i i f. m. 201 af beli ofve t påkallade åtgärder, saknande all annan egenskap af utbyte, än det olämpligas ersättande af hvad lämpligare synts, och det godtyckligas qndanrödjande genom lagstadganden, oberoende af godtycket.
Jag hade framställt tvenne alternativa förslag i afseende på rättegångssättet, nemligen tryckfrihetsmålens afdömande vid Öfverdomstol, eller af en annorlunda organiserad Nämnd.
Afsigten, som redan till en del blifvit vunnen, och ytterligare kommer att uppfyllas, hade varit att bereda en öppen discussion öfver håda dessa föremål, länge hyllade eller bestridda af skiljagtiga opinioner.
Min enskilta tanka är båda Rättegåjigssätlens möjliga användbarhet, ehuru jag icke dolt hvarken för andra, eller mig sjelf, de svårigheter, som vidlåda sjelfva verkställigheten af det senare.
Utskottet har valt det förra, och dymedelst utur milt sinne utplånat den villrådighet, hvaraf alternativa förslag alltid mer eller mindre bära någon stämpel.
Jag fogar mig så mycket heldre efter detta resultat af en högre upplysning, som vida mindre betänkligheter vid verkställandet här förena sig med lika laglig ordning och med lika säkerhet.
Jag hade föreslagit en viss borgens-prestation för Tidningar och periodiska Skrifter.
Åt detta förslag har, som jag förmärker, i allmänhet blifvit lånad en vida större betydlighet, än jag för min enskildta del 202 Den 25 Januari i f. m. trott det äga.
Dea hufvudsakligaste vigt jag dervid fästat, (och denna, jag erkänner det, är dock ej liten) består i stadgandet af dea graudsatts, att all verklig samhälls-inflytelse är skyldig en motsvarande garanti åt Samhället.
Jag tror mig hafva bevist, hvad den periodiska pressen beträffar, huru stor denna dess inflytelse är, huru ringa (om än några?') de garantier den lemnar.
Men tvifvelaktig huruvida opinionerna i ämnet ännu voro fullt stadgade, hade jag föreslagit denna borgen till ett efter min egen öfvertygelse alltför lågt belopp, i hopp att dymedelst försvaga de betänkligheter förslaget äfventyrade att möta.
Utskottet har deruti infört ytterligare modifikationer; jag bestrider dem icke, men tror att hela anstalten, både genom Utskottets åtgärder, och min egen framställning, fallit i ett slags undcrordnadt skick, som långt ifrån att rättvisa de farhågor man derifrån sökt härleda, snarare komme alt ådagalägga en icke väntad otillräcklighet.
Princip-frågan återstår dock alltid såsom vigtig; och det är på denna grund jag skulle önska antagandet af ConstitutionsUtskottets förslag.
Utskottet bär, dels med anledning af hvad jag nnderställningsvis, fast ej i förslagsform anfört, dels på grund af hvad inom sjelfva Utskottet vid ärendets allmänna behandlande anmärkt blifvit, uppgjort åtskilliga förslag, ej mindre till vissa botes - Den 25 Januari i f. m. 2o3 gradalioner i några fall, än till förhöjda böter i andra.
Jag biträder dem så mycket heldre med min röst, som de antingen till behofvet blifvit af erfarenheten villsordade, eller ock af sjelfva lillbörligheten äro påkallade; samt alla synas mig instämmande med noggrann rättvisa, ulan öfverflödig stränghet.
Öfver de tvenne särskilta, af hvarannan oberoende Förslag, som Utskottet framställt, bör jag, till följe af Högloft.
Ridderskapets och Adelns nyss fattade beslut om deliberations-ordningen, uppskjuta tillkännagifvandet af mina tankar, dem jag ej lärer sakna tillfälle att yttra, då dessa speciella ämnen på föreskrifvet sätt hunnit blifva föremål för Ståndets pröfning.
Jemte ConslitutionsUtskottets Memorial, hafva äfven reservationer från flere dess ledamöter till RiksSlånden inkommit.
Några deribland röra endast vissa delar af förslaget eller af dess redaktion; andra förkasta detsamma helt och hållet; och af dessa senare framstår
En, fullständigare än de öfriga, helst deruti finnes upptaget snart sagdt allt hvad emot saken varit möjligt att säga.
Att besvara denna reservation, vore således nästan att besvara dem alla; och jag har trott mig så mycket mer befogad att dervid fästa en förtjent uppmärksamhet, som dess värde Författare, Herr Cederschjöld, är sjelf medlem af delta Stånd, hvadan cn Den 25 Januarii f. ra. naturlig; rörelse-krets för discussionen kan bilda sig omkring Motionärens och Reservantens nästan uti allt stridiga meningar.
Ett särskilt skäl påkallar dessutom något försök till vederläggning å min sida.
Reservationen har händelsevis antagit egenskapen, iklädt sig formerna af en verklig polemik; denna är väl, som sig bör, egentligen rigtad emot min motion om Trvckfriheten; men i värman af striden har någon gång den polemiska spetsen trängt sig igenom skriften fram till dess författares personlighet, som deraf visserligen ej blifvit sårad, men här och der nog ömtåligt vidrörd.
Jag finner mig således uppmanad, icke blott att redovisa för mina åsikter, som rätteligen äro underkastade Högh Ridderskapets och Adelns bedömande, utan äfven att försvara minaafsigter, hvilka törhända icke hade bord t komma i fråga.
Vid detta rättmätiga sjelfförsvar skall jag dock, så vidt möjligt, bibehålla saken, blott den, till mitt ögonmärke, väl besinnande, alt i en öfverläggning, hvars vigligaste beståndsdel just är personlighetens fredande, jag ej bör tillåta mitt handlingssätt att motsäga mina läror.
Herr Cederschjöld omnämner till en början hvad som föranled t den varsamhet, hvarmed han bordt gå till väga, och den han längre fram medgifver kunde af andra anses såsom för vida sträckt.
Och i sanning, månne icke denna försigtighet öfver - Den 2a Januarii f. m. 205 går ända till misstroende, då dess anledning uppgifves vara den, alt ”Motionärens ”förslag är till sitt innehåll alldeles detsamma, som nästan alla inom Utskottet lära ”veta, att Konungens Rådgifvare hade ernat ”tillstyrka Kongl, Maj:t, att sjelf lill Rikets "Ständer framställa.”
Mycket vore alt andraga, både vid denna tankeledning_, och vid det angifna factum.
Hvad den förra beträffar, är det med verklig bedröfvelse sora. jag här återfinner (hvad för öfrigt ej sällan funnits) de båda Statsmagterna idealiskt framställas såsom stridiga opinions-krafter, alltjemt kämpande om motsatta intressen.
Huru svårt att komma till den skiljaktigheternas jemkning, utan hvilken föga något resultat af varaktig nytta är att förvänta, om vid skärskådandet af hvarje föremål, man till öfverläggningens utgångspunkter väljer opinionerna i deras förmodade yttersta aflägsenhet, med förbiseende af de lägen, der intressena dels närma sig till hvarandra, dels äro alldeles gemensamma!
Huru ofta är icke målet, dit man sträfvar, i verkligheten detsamma, fastän olika vandrare ditskrida på särskildta vägar!
Sådant är åtminstone förhållandet med det ämne, som nu är i fråga.
Utan att kunna instämma i Herr Cederscbjölds satts, att ”en Konungs
Rådgifvare i allmänhet önska inskränkning i ”Folkets yttrande-rätt,” har jag dock i min skrift antagit, såsom liggande i grundegenskapen af en Styrelse, sträfvandet efter åter - 20Ö
Den 25 Ja nu ari i f. m. hållande medel, likasom i naturen af de styrda, fikandet efter allt som vidgar och framskyndar.
Men denna skiljagtighet bestämmes här icke af intressena, utan af sjelfva samhälls-belägenheten , emedan Styrelsen eller det ordnande Statselementet är underkastad en verklig ansvarighet för allt hvad som hotar allmän ordning, men Nationen, långt ifrån att hafva en sådan ansvarighetspligt, fastheldre i denna del är redofordrande.
Den skenbara motsatsen finnes således blott i olika begrepp om mer eller mindre behöfliga medel.
I hufvudföremålet åter, i bevarandet af sans och lugn, i yttrande-rätt utan anstötlighet, i omdömesfrihet utan smädelse, i lika skydd ej mindre åt de medborgare, som döma, än åt dem, som dömas, hafva båda Slatsmagterna alldeles enahanda intressen.
Hvarföre då förvandla ett enkelt Lagstiftnings-ärende till ett politiskt?
Hvarföre äfventyra alt en principfråga, som tillhörer rättskänslan i första rummet, och känslan af behofvet i det andra, genom inbördes misstänksamhet urartar till en partifråga?
— Hvad åter angår det factum, som Herr Cederschjöld uppgifvit, tror jag, att deruti är åtskillig irring; men i hvad denna irring kan enskilt röra mig, har jag blott en korrt förklaring att afgifva, den nemligen, att de tankar jag framstäldt, äro
Minas och hafva alltid varit det.
Herr Cederschjöld företager sig att, som orden lyda, ”pröfva halten af de motiv Mo - / T)en 25 Januari! f. m. 207 ”tionären uppgifvit, eller rättare sngdt, af ”det ändamål, hvartill denne säger sig syfta.” ”Motionens ändamål,” fortfar den värde Reservanten, ”skall då vara ingenting mindre, ”än att på ena sidan skaffa den enskildte ”medborgaren ett större värn emot Tidningsredaktörers personliga anfall, och på den ”andra, att medelst Indragningsmagtens upp”häfvande betrygga Tidnings-redaktörens ”egande-rätt emot styrande-magtens godtycke.
För den, som tagit kännedom af min skrift, eller blott åhört hvad jag om dess allmänna syftning nyligen yttrat, torde Herr Cederschjölds sammandrag förefalla något korrtvilligt och ofullständigt; men som det dock verkligen vidrör en hufvuddel af mina åsigter, vill jag antaga citationen för god.
Detta är deremot hvad jag, i hänseende till de derifrån härledda slutföljder, ingalunda kan göra.
Reservanten fortfar sålunda: ”Det ”skulle således vara blott för Folkets hästa, ”sorn förändringen föreslås, och intet enda ”ord nämnes om någon fördel, som Fege”ringen deraf skulle kunna draga.
Detta ”förhållande tyckes förråda någon ensidig”hetj och torde särskildt höra väcka vår ”uppmärksamhet på nödvändigheten att befrakta saken äfven från en annan sida, nemligen i afseende på Regeringen, så att vi ”icke alltför lätt låta hänföra oss af de för”delar, som blifvit oss förespeglade.”
Andemeningen af allt detta, uttryckt i enkla ordalag, tyckes vara den, att jag hycklat 9.o8 Den 25 J a n u a r i i f. m. tillgifvenhet för den ena partens intressen, Qy såsom motsatta Parter framstå här åter» igen Regering och Folk) samt låtsat liknöjd» het för den andras fördelar, men i hemlig afsigt att befrämja dessa senare.
Behöfde jag här ett forsvar, så läge detta redan så till räckligt i Herr Cederschjölds egen nyss anförda citation, att all hänvisning till de mångfaldiga delar af motionen, som än full» ständigare skulle rättfärdiga mig, vore öfverflödig.
Eller månne ”medborgarens värn ”emot personliga anfall” icke är fullt ut så mycket i Regeringens intresse, som i Folkets?
Månne den mängd af individer, som dels hilda en Styrelse, dels närmare eller fjermare tillhöra henne, icke äro medborgare?
Månne icke dessas förment gynsamma re samhällsbelägenhet oftare utsätter dem för afundens tydningar och missnöjets förolämpningar, än andre medborgare?
— Nej, jag har hvarken varit verkligt eller förstälclt ensidig; jag har sökt intressenas naturliga föreningspunkter, i hopp att möjligtvis kunna sammanlänka dem.
Bemödandet i detta, som i de flesta dylika fall, är alltid svårt; men huru mycket svårare, om den, som blygsamt försöker ett till sin natur otacksamt arbete, anses hafva sagt ett och hafva ment ett annat?
Herr Cederschjöld, som ganska rigtigt uppfattat personlighetens fredande j såsom en Den i~> Jan narri f. n>. en af brännpunkterna i ruin skrift, börjar äfven dermed sin egentliga vederläggning.
Men han affärdar peremptoi iskt hvad jag derom nog omständligt yttrat, med den förklaring, att ”personliga förolämpningar re”dan börjat komma ur mod.”
Jag har ternligen dokumenterat min lifliga önskan i denna del; men van att jemföra hvad som bor-' de vara med hvad som är , hemställer jag blott, huruvida erfarenheten bestyrker detta förmenande?
Moder äro vanligtvis flygliga, men jag tror, att personlighets-andan icke hörer till ModGudinnnns efeméra alster.
Deir har ett ansenligare slägtregister; den föddes af intresset, den fostrades af passionen.
Sannt ar väl, och Herr Cederschjöld antyder det längre fram, att en epok gifvits, då suuidelsen varit af en gröfre natur samt ådagalagt råare former än nu.
Just detta beredde äfven ett ögonblickligt hejdande af dess framfart; men den har småningom ålerlifvats i en blott mindre frånstötande skepnad; den har, jemte antagandet af en mera glatlad yta, törhända blifvit hvässare genom slipningen.
Nu nyttjas oftare spjutets udd, förr slog man mera med skaftet, det är hela skilnaden; och en industri, som förfinas, kan ej ännu sägas vara i aftagande.
Snarare vill det synas, som skulle personlighetsandan sträfva att i sitt kollektiva användande återvinna hvad den förlorat i bröstgänges djerfhet emot enstaka individer.
El 58 H. i4 1 IO Den 2S Januarii f. in. ler månne det slags mode, som småningom börjar innästla sig, att till illviljans föremål utvälja per soned morales > eller sådana fördelningar och samhälligheter inom Staten, dem lagarna dels stiftat, dels åtminstone skydda, månne, säger jag, denna tendens, som ej lärer kunna misskännas, icke innebär något helt annat än ett förebud, att personlighets-modet är nära att upphöra?
— ”Allmänheten,” säger Herr Cederschjöld, ”höres ej sällan högt yttra sin förtrytelse ”öfver ohemula beskyllningar och smädel”ser. ” Men om Allmänheten ej sällan sålunda yttrar sig, så måste personliga förolämpningar äfvenledes ej sällan äga rum, och följaktligen ännu vara på modet.
”Kan väl någon större upprättelse, ” fortfar Herr Cederschjöld, ”fin”nas för den angripna, än denna Allmän”hetens dom?”
Nej, visserligen icke; men huruj men när afkunnas väl denna dom?
En smädelig
Tidning utkommer; den är beräknad på föga kunskaper, på ingen talang, hvadan Utgifvaren fÖrsigligtvis valt den lättaste bland skrifmethoder.
Den fortgår en tid, föraktas af den ena, missbilligas åtminstone af den andre, men upprätthåller sig ännu, så länge en viss nyfikenhet varar, och någres behof af en skarpt kryddad själaföda icke hunnit öfvermättas.
Då denna period inträffar, faller Bladet i brist på prenumeranter.
Hvad har Allmänheten här - Den 2 5 J a n u a r i i f. rn.
2 I I vid tillgjordt?
Det enda man billigtsvis kan begära; den har småningom upphört alt läsa hvad ej förtjenar läsas.
Deruti ligger en ganska lofvärd vis inertias, ett passift ogillande, men ingen högt afkunnad dom, ingen verklig upprättelse för den i bladet tilläfventyrs smädade.
De mot honom riglade lillmälen hafva i flera månader, kanske än längre, kunnat fortgå; de tros icke mer, men de hafva varit trodda; de läsas icke mer, men de hafva blifvit lästa.
Smädaren går ostraffad, och möjligtvis så litet modfälld, att han utur årsprenumerationen för det arbete, som blott haft några månaders tillvarelse, hemlar förlag lill en n}^ spekulation i samma väg, som med en ännu mer lockande titel ytterligare fångar ett antal lättrogna läsare, tills äfven den faller.
— Om man nu erkänner, att dessa möjliga tilldragelser icke äro frugter af en uppgjord och verklighetstom hypolhes, så vågar jag fråga: hvad utgör väl säkerheten deremot?
Hvilka äro skyddsmedlen?
Hvar finnes upprättelsen?
— Ingen kan mera än jag vörda Allmänhetens domslut; jag önskar blott, att man äf dem icke må vänta hvad ej uppfyllas kan, och således ingalunda, i förlitande på Opinionens Domstol, underlåta att gifva kraft åt Lagarnas.
Denna senare har likväl, i Herr Cederschjölds tanka, åtminstone icke oumbärlighetens värde.
Han anser våra vanliga
Domstolar vida mindre fruktansvärda 5S H. i4* 2 I 2 Den *5 J a n u a r i i f. m. för smädaren, än Juryn.
Erfarenheten tyckes ej hafva bestyrkt denna mening, oaktadt rigtigheten af den gjorda anmärkningen om oftare förekommande anstötliga rättegångshandlingar.
Jag betviflar dock, att grunden till detta missbruk bör sökas i åtalets anställande vid det ena Forum, snarare än vid det andra, utan tror den helt enkelt finnas i strafflösheten, eller åtminstone i den ringa ansvars-påföljden; hvadan Utskottet välgruudadt föreslagit högre böter för smädelig;! rättegångshandlingar.
Att utförandets långvarighet skulle verka till delta betänkliga oskick, förmodar jag ingalunda; ty med mera rådrum följer vanligen mera sans, och jag vill ej frångå hoppet, att en stor del förolämpningar äro snarare foster af ögonblickets sinnes-lidelse, än af ett öfverlagd! ' skade-uppsåt.
Herr Cederschjöld öfvergår till Indragliingsmaglen.
Hvad han yttrar om mitt sätt att behandla delta ämne, är så märkeligt, att jag bör noggrant anföra Reservantens egna ord.
Dessa äro följande: ”öfver In”dragningsmagten har Motionären varit särdeles fåordig, och nästan blott vidrört den ”i förbigående.
Att döma af den köld, hvar”med han önskat dess upphäfvande, och ef”ler svagheten af de skäl, hvarpå han grundat denna önskan, skulle man lätt kunna ”iro, att hon för honom endast varit en bi”sak.
” — Jag har då varit fåordig om In - Den a5 Ja n uar i i f. m. dragningsmagten } fastän jag från och med i6:de till 3o:de sidan, tätt tryck, afhandiat den till både princip, syftemål och verkningar; jag har blott vidrört den i förbigående , fastän jag åt densamma, och åt principen af dess utöfvande, odelt egnat en hufvud-afdelning af mitt arbete.
Jag har med köld önskat dess upphörande, fastän den värma, hvarmed jag ej kunnat afhålla mig att behandla de högre medborgerliga intressen, med hvilka jag visat utöfningen af denna magt stå i ett alldeles oskiljagtigt samband, heldre kunnat klandras såsom mindre lämplig i ett Lagstiftningsärende, som klafver lugn pröfning; jag har med svaga skäl understöd! min kalla önskan_, fastän jag, åberopande hvad förut sagt, och ej behöfde omsägas, tillagt nya, dittills osagda, skäl, som ingenting mindre bevisa än Indragningsmagteus oförmåga att uppfylla sitt hufvudsakligaste ändamål; jag har behandlat nämnde magt som en bisakj fastän form, uppställning, slulföljder, allt antyder den såsom arbetets grundval.
Och det är just den till sin natur enda delen af min skrift, som möjligtvis kunde påkalla ett litet mått ganska behöflig popularitet åt det öfriga, det är denna som framställes i en sådan dager, eller rättare, skymning!
Jag öfverlemnar detta till den värde Reservantens egen kalla besinning, helst om han derjemte behagade närmare följa tankegången af den Afhandling han på en gång klandrat och Det) 25 Januari) f. lii. dock trodt icke finnas.
Han torde då upptäcka, att jag efter förmåga ordentligt nog sökt leda mig fram till de resumerade kopklusioner, dem han anser vara allt hvad jag i ämnet sagt.
Hans ord äro följande: ”Nästan allt hvad Motionären derom yttrat, ”innefattas nemligen i följande få rader:
Att "då Iudragningsmagten till sin natur är en ”Undantagslag; då den tillkommit under nu”mera upphörda tidsförhållanden; då den ”icke uppfyllt
Regeringens ändamål genom ”öfverflödigt bevist lätthet att undandraga ”sig dess påföljd; då den icke motsvarat ”Allmänhetens förväntan, såsom den der dels ”tyckts någon gång lägga band på hvad, i ”fleres tanka, ej bordt betvingas, dels icke ”förmått värna hvad, efter allas mening, bör ”beskyddas; — vore det önskansvärd t, om "denna magt, genom Konungens och Riksens Ständers sammanstämmande beslut, ”för alla tider upphörde.”
Sådant är det sammandrag af min afhandlings hufvudmomenter, som Reservanten låtit gälla för Afhandlingen sjelf, inrymmande således, tvertemot proportionslärans grunder, det Hela i sin del.
Men äfven denna senare eller delen, isoleradt betraktad, tyckes just ej antyda, att jag behandlat frågan i förbigående och såsom bisak.
Eller månne ämnet äger så många flere verkliga hufvudsidor, ändem som här blifvit vidrörde.
Annan är likväl den slutföljd, som Herr Cederschjöld deraf drager.
Genast efter att hafva troget af - Den i5 J a n u a r i i f. ra. skrifvit den nyss anförda resumén, fortfar lian sålunda: ”Kunde man ej uppgifva an"dra be vekelsegrunder för Regeringen att ”afstå Indragningsmagten, än blott Tidnings"utgifvarnes lätthet att undandraga sig dess ”påföljd, — så vore det visserligen skäl för ”Rikets Ständer, att göra betydliga offer för ”vinnandet af Regeringens samtycke.”
Af fern hufvudskål emot denna magt, som i resumén finnas upptagna, gör Reservanten således blott
Ett gällande för min räkning; och hvilket?
Det enda ^ sovä tyckes odelt vara i Regeringens intresse.
— Herr Cederschjöld har förebrått mig köld i behandlingen af detta ämne; jag hoppas dock alt lian icke tillräknar mig såsom fel, om jag, undertryckande all slags anmärkning öfver ett dylikt sätt att argumentera, helt kallt öfvergår till ett annat föremål.
Den värde Reservanten skrider till granskning af de föreslagne Lagförändringarne.
Han godkänner böter såsom det lämpligaste straff för tryckfrihetsbrott, men bestrider deras förhöjande i något fall.
Hans skäl äro, att i de nu stadgade straffen finnes, utom böterna, äfven offentlig afbön, item konfiskation af skriften, item skammen att hafva blifvit dömd; hvarjemte böterna fördubblas för Tidningsutgifvare.
Afbönen, jag medgifver det, är straff.
Men skriftens konfiskation, hvarigenom, efter Herr Cederscbjölds förmenande, ”brottet likasom ut - Den 25 januari! f. m. ”plånas,” utplånar icke en gång sjelfva skriften, ty upplagan är vanligen utsåld, alltid före konfiskationen, ofta innan seqvestern.
Skammen, att blifva dömd för tryckfrihetsbrott, är skäligen ulhärdelig, helst dylika någongång finnas af en natur, som ej tillåter läsaren att hos Auctor misstänka en så vek känsla; och hvad de öfriga beträffar, anmärker reservanten sjelf rätteligen på ett annat ställe, att allmänna opinionen icke anser de för detta slags förbrytelse stadgade straff såsom nesliga.
Dertill må ytterligare läggas, att sådana fall kunna inträffa, då icke allenast straffet, utan hvad värre är, sjelfva förbrytelsen skulle hafva föga att befara vid den, just genom yttrande-rättens missbruk, möjligtvis vilseförda opinionens domstol.