Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
fslägtet skridit framåt, desto mera har rekapitulationen af de föregående stadierna måst sammanträngas för att ej upptaga alltför stor del af individens lifslängd, och de aflägsnare skedena hafva i synnerhet förkortats, ja några ' af dem hafva i det närmaste helt och hållet undandragit sig vår iakttagelse, under det de närmare liggande ej varit utsatta för så stark sammandragning.
På samma sätt — då vi komma öfver på det kulturhistoriska området — har den klassiska forntiden, från att hafva varit af utomordentlig betydelse .vid den nyare tidens början, så småningom blifvit af allt mindre vigt i jemförelse med närmare liggande kulturperioder.
och derior också i det allmänna medvetandet blifvit undanskjuten till förmån för sådana epoker, som för nutiden äro af större betydenhet.
Det är en tid, som det borde ligga oss nordbor närmare om hjertat att noggrant studera än Greklands och Roms forntid: det är vår egen.
Ty om det ock är sant, att mäktiga kulturströmmar tillflutit oss från Södern, så är dock bottenådern i vår civilisations strömfåra nordisk.
Vi hafva också haft den glädjen att få bevittna, huru denna obetydliga och undanskymda bottenåder med allt större flit börjat upprensas, och huru man gjort sig till godo dess friska vatten för vår odling.
Vare det dock långt ifrån att vi der-för skulle vilja yrka på, att man införde studiet af vår gammalnordiska liter atur på grundspråket i våra skolor!
Det tillhör vetenskapen att grundligt utforska det rika materialet i dess enskildheter; skolan är och kan vara fullkomligt nöjd med de allmänna resultaten af dess arbeten.
Den tjensten hafva åtminstone de klassiska språken gjort oss, att de stått hindrande i vägen för öfverilade sträfvanden i denna riktning.
Skall man nödvändigt studera antikens kultur i dess egna skrifter — och vi erkänna, att literaturläsning utgör ett ytterst vigtigt moment i den historiska undervisningen, påkallande vida större uppmärksamhet än man hittills i allmänhet egnat densamma, — så kan det ske genom öfver-sättningar.
Vi ¿änna rätt väl, att man hyser en viss för-skräckelse för öfversättningar.
Men denna synes oss vara till stor del oberättigad.
* Det är ett gammalt föreställningssätt, att i ett folks språk ligger ett uttryck af dess anda.
Man vet kanske ej så noga, hvad man dermed menar, men så säger man.
Denna åsigt om språkets natur torde dock numera ej räkna många anhängare bland vetenskapsmännen, * * och någon förlust i detta hänseende gör man sålunda ej genom att läsa öfversättningar.
— Man anför vidare, att ett främmande språk ofta endast genom vissa ord och vändningar eger medel att uttrycka en mängd tankar och föreställningar, som genom ingen öfversättning, huru god denna också må vara, kunna återgifvas.
Detta är sant, men bristen kan och.
bör ersättas genom bifogade anmärkningar, som äro desto mera af nöden, ju aflägsnare från oss i tid och åskådningssätt det folk är, hvars literatur man öfverför till vårt eget språk.
Vi se intet skäl, hvarför man precis i ordboken skall söka de upplysningar man behöfver.
Det fins en bok, som för allra största delen af vårt folk endast är tillgänglig i öfversättning, och hvars rätta förstånd dock är af så ofantligt mycket större vigt än de gamla klassikernas: vi mena bibeln.
Det är tyvärr en sorglig sanning, att denna skrift ofta på det be-dröfligaste sätt blifvit och blifver missuppfattad; men felet ligger i dålig öfversättning och bristen på en rätt förklaring af texten.
Båda felen kunna afhjelpas; men vi frukta — ja, det gränsar nära nog till öfvertygelse, — att misstydningen icke skulle blifvit förebygd hos den stora allmänheten, äfven om denna tvungits att läsa profeternas och evange-listernas skrifter på grundspråket.
* Vi tänka naturligtvis icke på de ordagranna öfversättnin-garna ” till skolungdomens tgenst ” och dylika alster.
* * Se t. ex. Whitney ’ s äfven till svenskan öfveröyttade arbete om Språket.
— • Att språket bär vittne om folkets andliga lif, och att påståendet sålunda i en viss mening är sant, kan visserligen ej förnekas, men sådana drag kunna endast genom rent språkhistoriska undersökningar upptäckas, och på sådana slär man sig ej lös vid blott och bart literaturstudium.Vår undersökning har sålunda visat oss, att det var en tid, då de klassiska språkstudierna utgjorde ett mäktigt humanistiskt bildningselement, fullt berättigadt att intaga hufvudplatsen bland skolans läroämnen; att en humanistisk bildning lika mycket nu som då är af nöden; men att de klassiska studierna blifvit allt mindre egnade att utgöra grundlaget derför.
Att det också mer är traditionens makt än verklig öfvertygelse om deras nödvändighet som lyckats qvar-hålla dem i skolan, visar också den omständigheten, att de icke upptagits såsom bildningsämnen i flickskolan, hvilken räknar sina anor från en tid med andra åsigter.
— Vi hafva här endast en ny bekräftelse på den lärdom, som den historiska betraktelsen på alla områden skänker oss: att formen, skalet, såsom det yttre, alltid ådrager sig mera uppmärksamhet än innehållet, kärnan, det inre af saken; att formen, som borde vexla med förändrade förhållanden, anses för det hufvudsakligaste och envist bibehållas, under det innehållet så förbises, att det till och med kan försvinna, och endast den tomma formen, det innehållslösa skalet står qvar.
Man glömmer tanken för den form den iklädt sig.
Man förgäter att formen är någonting tillfälligt, någonting som bör och måste förändras i öfverensstämmelse med tiden och förändrade tidsförhållanden, under det idén är det ensamt bestående.
Vi torde knappast behöfva särskildt påpeka, att det i vårt föreliggande fall är humanism, som är innehållet, under det klassiska språk endast äro formen.
Men man har så glömt detta, att man äflas att bibehålla dem, oaktadt de numera äro olämpliga för sitt ändamål.
För öfrigt äro de hädanefter åtminstone i vårt land — alldeles omöjliga såsom humanistiska bildningsmedel.
I följd af den inskränkning i timantal, som de fått vidkännas och som med hvarje år synes blifva större, har man — för att åtminstone vinna något praktiskt resultat — nödgats belamra undervisningen med grammatik, extemporalieböcker och stilöfnin- * gar, hvilka må vara goda i metodiskt hänseende såsom me-del att lära sig språkets byggnad snabt och säkert, men som icke gifva någon humanistisk bildning alls.
Det kunna vi på det bestämdaste försäkra dem, som ej varit i tillfälle att genom egen erfarenhet pröfva på saken.
Den ringa humanistiska behållning, som under sådana förhållanden kan vinnas genom författareläsning, är så obetydlig, att det ej ens lönar mödan att tala derom.
Det är sålunda i verkligheten nästan endast formen som står qvar, under det innehållet hotar att alldeles försvinna.
Och om man äfven skulle anse klassiska språkstudier i större utsträckning fortfarande lämpliga och tillräckliga såsom form för det humanistiska innehåll man vill förvärfva, så skall man vara bra sangvinisk för att kunna hysa några förhoppningar derom, att de åter skulle kunna tillkämpa sig något af den mark de förlorat.
Hafva vi nu genom denna framställning lyckats vinna några anhängare för vår öfvertygelse, att de klassiska språkstudierna icke mera kunna anses såsom ett för våra skolor tjenligt humanistiskt bildningselement, så blir det ej svårt att uppvisa, att den betydelse de kunna hafva, ur andra synpunkter betraktade, ej är tillräckligt stor för att försvara den framstående plats de .intaga i skolan.
Vi vilja först taga deras betydelse såsom borgerliga bildningselement i betraktande.
— I vissa tyska “ realskolor “ läses verkligen något latin (grekiska kan naturligtvis ej komma i fråga), dels för den stora nytta det anses medföra för begripandet af den mängd tekniska termer och uttryck, som, hämtade från detta språk, i det industriella lifvet förekomma, dels såsom särdeles lämpligt till grundläggning af andra språkstudier; och såsom det påstås, skall denna anordning vara till allmän belåtenhet.
Huruvida detta omdöme är fullkomligt opartiskt, vilja vi dock lemna derhän.
Hos oss torde man med trygghet kunna antaga, att latinet icke skulle röna något gynsamt emottagande i * anstalterna för meddelandet af borgerlig bildning, och det tör knappast kunna ådagaläggas, att de praktiska fördelar, som af ett sådant latinstudium kunde vinnas, skulle ' motsvara de olägenheter och den tidsförlust, som dermed vore förknippade.
Härmed hafva vi dock ej affärdat grekiskans och latinets anspråk såsom borgerliga bildningsmedel.
Såsom våra läsare torde erinra sig, sammanfattade vi under namnet borgerlig bildning alla de specialkunskaper, som kunde göra anspråk på statens hägn derför att de måste anses vara af nöden till förvärfvande af lifsuppehälle för en betydande klass af vårt folk.
Såsom en sådan klass måste vi anse alla vetenskapsmän och tjenstemän, hvilkas betydelse kanske icke så mycket ligger i numerärén, som i den ansvarsfulla plats de hafva att fylla i samhället.
Det är derför oundgängligt att taga i betraktande, i hvad mån de klassiska språkens studium för dem kan vara behöfligt.
Vetenskapsmän, nämligen grundliga vetenskapsmän, sådana som vilja studera sitt ämne i hela dess omfattning och taga kännedom om allt hvad som derom finnes skrif-vet, behöfva latin och grekiska.
Likaså franska, tyska, engelska, spanska, portugisiska, italienska, holländska, ryska, ungerska, finska, turkiska, kinesiska, japanesiska, malajiska, sanskrit, egyptiska, hebreiska, arabiska, persiska m. m.
Detta är intet skämt, utan en sorglig sanning.
Alla dessa språk — och flere dertill, både lefvande och döda — hafva en litera-tur, och i hvarje ämne finnes alltid något skrifvet på alla dessa olika språk, som det kan vara värdt att lägga märke till; och mera kommer att skrifvas.
Det var — åtminstone ur denna synpunkt — en dålig tjenst, som patriotismen, nyss vaknad till medvetenhet, gjorde oss, då den förqväfde den vackra ansats som latinet en gång gjorde att blifva vetenskapens officiela språk.
Vetenskapsmannen hade då ej haft behof att lära sig mer än ett språk utom modersmålet grundligt, och detta hade redan varit en god början till ett verldsspråk, något som i alla fall en gång torde blifvaett oafvisligt bevof.
Men såsom sakerna nu stå, behöfver den grundlige vetenskapsmannen så mycket af den sorten som står till att få, och då omöjligen alla språk kunna läsas i skolan, så får han nöja sig med de vigtigaste.
Kanske hör latinet till dem, och i någon mån grekiskan.
Men att det är ett försvinnande fåtal, för hvilka dessa språk äro nödvändiga, torde snart erkännas.
— Hvad de civile embets-männen i allmänhet angår, så synes oss deras behof af latin (och grekiska) ej så särdeles tvingande.
Universiteten vilja emellertid icke gerna släppa efter.
— Prestbildningen anse vi också mycket väl kunna undvara såväl hebreiska som latin och grekiska.
Vi hänvisa till hvad vi förut yttrat i fråga om öfversättningar.
Det är vetenskapens uppgift att sörja för goda öfversättningar, och sådana kunde vara fullt tillräckliga, kanske till och med, af mera praktisk nytta för större delen af vårt presterskap än originalen, hvarmed de i allmänhet oaktadt all sin lärdom tyckas hafva svårt ätt reda sig.
Men de teologiska fakulteterna hafva ansett annorlunda, och den stora allmänheten kommer väl också länge att betrakta det som en stor brist i visdom, om ej de som hafva vården om dess själar, kunna läsa bibeln ocfy kyrkofäderna på grundspråket.
Nu är att märka, att vi redan hafva läroanstalter, hvilkas speciella uppgift det är att utbilda vetenskapsmän och statens tjenare af alla slag, nämligen universiteten.
Sådana läroämnen, som endast for denna klass af medborgare vore behöfliga, borde derför också förläggas till de för dem särskildt afsedda högskolorna.
Det torde emellertid blifva svårt att bortarbeta den föreställningen, att förkunskaperna i latin och grekiska böra vara förvärfvade före inträdet yid universitetet, och här hafva vi sålunda en hållhake för de gamla språken, en svårighet som det ej synes vara lätt att komma öfver.
Den afhjelpes stundom genom den s. k. kompletteringen.
Skulle icke denna komplettering, eftersom den är så nödvändig, kunna sättas i system på något sätt?
Vi återkomma längre fram till denna fråga.Del återstår slutligen att se till, om de gamla språken i formélt afseende äro så förträffliga bildningsmedel, att detta kan blifva något skäl för deras bibehållande i skolan.
Hvad - grekiskan beträffar, så har hon just aldrig gjort några synnerliga anspråk i den vägen.
Latinet deremot har ofta framhållits för sin formelt bildande förmåga, och såsom språk betraktadt erkänna vi gerna, att det har åtskilliga företräden framför de andra.
Men vi anse språken i allmänhet vara af föga värde såsom formela bildningsmedel.
Till bestyrkande häraf tillåta vi oss anföra hvad Spencer skrifver i sitt förut nämda arbete:
“ Det skulle vara ytterligt stridande mot den sköna hushållning, som är rådande i naturen, om ett slags bildning vore erforderlig för vinnande af kunskap, och ett annat slag behöfdes såsom själsgymnastik.
Öfverallt i hela skapelsen finna vi, huru förmögenheterna utvecklas genom utförandet af de förrättningar, hvilka det är deras pligt att utföra, icke genom utförandet af artificiella öfningar, som uttänkas for att göra dem tjenliga för dessa förrättningar.
Indianen uppnår den snabbhet och vighet, som bringar honom framgång på jagten, genom verkligt förföljande af djur; och genom sitt lifs vexlande sysselsättningar vinner han en större krafternas jemvigt och harmoni än gymnastiken någonsin kan gifva.
Den skicklighet han ådagalägger att uppspåra fiender och byte, och som han efter lång öfning uppnått, förutsätter en iakttagelseskärpa, som vida öfvergår allt hvad artificiell dressyr kan åstadkomma.
Och på samma sätt förhåller det sig alltjemt.
Från buschmannen, hvars öga under ständig sysselsättning med att söka igenkänna aflägsna föremål, som böra förföljas eller undflys, vunnit ett teleskops synvidd, till räkenskapsföraren, hvars dagliga öfning sätter honom i stånd att summera ned flere kolumner på en gång, finna vi att hvarje förmögenhet uppnår sin högsta utveckling just genom fullgörandet af de åligganden, till hvilka lefnadsvilkoren uppfordra densamma.
Och vi kunna a priori vara förvissade .om, att samma lag håller streckäfven i fråga om uppfostran.
Den uppfostran, som är af största värde för vinnande af kunskap, måste på samma gång vara af största värde för själskrafternas uppöfning.
Låtom oss se, huru detta kan ' bevisas.
Den förkärlek för språkstudier, hvilken utgör ett så framstående drag i vårt vanliga uppfostringssystem, söker gifva skäl för sig bland annat med det påståendet, att minnet genom dem stärkes, och man anser, att detta är ett företräde, som är särskildt utmärkande för sådana studier.
Men verkliga förhållandet är, att vetenskaperna erbjuda ett mycket vidsträcktare fält för minnets öfning.
Det är ingen lätt sak att komma ihåg allting, som angår vårt solsystem, och ännu svårare är det att minnas allt som man utforskat rörande vintergatans sammansättning.
Antalet af kända sammansatta ämnen, till hvilket den kemiska forskningen med hvarje dag lägger nya, är så stort att få kunna uppräkna dem utom de lärde; och att minnas alla dessa ämnens atomistiska sammansättning och frändskapsförhållanden är knappast möjligt utan att göra kemien till sitt lifsstu-dium.
I den stora mångfald af företeelser, som jordskorpan har att uppvisa, och i den ännu större mångfald, som studiet af de i densamma inneslutna försteningarna erbjuder, finnes ett material, som det kostar den geologiske forskaren åratal af träget arbete att göra sig till herre öfver.
Hvarje af-delning af fysiken ' — ljudet, värmet, ljuset, elektriciteten — inbegriper fakta, talrika nog att förskräcka hvar och en som vill lära sig dem.
Och gå vi till de organiska vetenskaperna, skola vi se ännu större fordringar ställas på minnet.
Tänka vi endast på mennisko-anatomien, så är summan af detaljer så stor, att den unge läkaren vanligen be-höfver repetera ett halft dussin gånger innan det sitter qvar.
Antalet af växtarter, som ' botanisterna.
åtskilja, uppgår till omkring 320,000, under det att de olika former af anima-liskt lif, hvarmed zoologen har att göra, beräknas till ett ungefärligt antal af 2,000,000.
Så väldig är den massa af fakta, som vetenskapens män hafva framför sig, att de en-dast kunna reda sig dermed genom en långt gående fördelning af sitt arbete.
Till en detaljerad kunskap i sitt eget fack kan hvar och en endast lägga en allmän kännedom om det hela, möjligen förenad med en ytlig bekantskap med några andra vetenskapsområden.
Vi kunna sålunda med trygghet påstå, att vetenskapen, äfven i måttlig utsträckning odlad, gifver tillräcklig öfning åt minnet, minst sagdt lika så god som språkstudiet.
Men nu är att märka, att medan vetenskapen i fråga om blott minnesutveckling är lika god som språkstudier, om ej bättre, så har den ett ofantligt företräde i fråga om den art af minne den utvecklar.
De idéförbindelser, som vid inhemtandet af ett språk måste försiggå i själen, svara till fakta, som mestadels äro tillfälliga, under det de som försiggå vid inhemtandet af en vetenskap motsvara fakta, som i öfvervägande grad äro nödvändiga.
Det är väl sant, att relationen mellan ord och betydelse i en viss mening är naturlig, att denna relations uppkomst kan följas mer eller mindre långt tillbaka, ehuru sällan till begynnelsen, och att lagarna härför bilda en särskild vetenskap, den historiska språkvetenskapen.
Men ingen torde vilja påstå, att man vid den vanliga språkundervisningsmetoden plägar söka att uppvisa denna naturliga relation mellan ordet och dess betydelse och utveckla lagarna derför; och man måste alltså medgifva, att relationen i allmänhet inplantas såsom alldeles tillfällig.
De relationer åter, som vetenskapen framvisar, äro kausala: relationer, och de förstås äfven såsom sådana, ifall undervisningen sker på rätt sätt.
Under det den språkliga undervisningen endast meddelar icke-ratio-nella relationer, gör vetenskapen oss förtroliga med rationella relationer.
Under det den ena öfvar minnet ensamt, öfvar den andra både minne och förstånd.
Vidare bör det observeras, att den ventenskapliga undervisningen har ett stort företräde såsom formelt bildningsmedel öfver den språkliga deruti, att den odlar omdömesförmågan.
v Såsom professor Faraday anmärker i en föreläs-
4ning om psykisk uppfostran, hållen i “ the Roy al Institution “, är bristen på omdöme den mest vanliga intellektuella bristen.
“ Samhället, i allmänhet taladt, “ säger han, “ är icke blott okunnigt beträffande omdömets utbildning, utan det är äfven okunnigt om sin okunnighet. “ Och grunden till detta förhållande tillskrifver han bristen på vetenskaplig odling.
Sanningen af denna slutsats är uppenbar.
Ett riktigt bedömande af förekommande saker, tilldragelser och verkningar blifver endast möjligt genom kännedom om, huru företeelserna i verlden bero af hvarandra.
Ingen kunskap om betydelsen af ord, huru vidsträckt som helst, borgar för dragandet af riktiga slutsatser rörande orsaker och verkningar.
Vanan att draga slutsatser af vunna erfarenheter ' och att vidare bekräfta dessa slutsatser genom iakttagelser och rön är det enda, som gifver förmågan att fälla ett riktigt omdöme.
Och att den nödgar till en sådan vana, är en af den vetenskapliga undervisningens omätliga fördelar.
“ För den, som är böjd att taga intryck af en auktoritet, kan ingen bättre gifvas än den, hvaraf vi begagnat oss.
Ty Herbert Spencers namn är ett betydande namn, det må gälla hvilken som helst af nutidens samhällsfrågor, och vi misstaga oss väl knappast då vi säga, att det för vårt århundrades vetenskap torde vara det allra förnämsta.
— Man kunde invända mot hans bevisning, att språkkunskapen icke endast består i vkännedom om ord och deras betydelse; men det torde lätt medgifvas, att det dock just är derpå som hufvudvigten ligger vid inhemtandet af ett främmande språk, och det öfriga består i inlärandet af en mängd regler, som stå i ett ytterst lösligt sammanhang med hvarandra.
Och hvad den observationen angår, som läsaren antagligen har gjort, att Spencer i öfverensstämmelse med det vanliga språkbruket i engelskan användt ordet veten- * skap endast i betydelsen naturvetenskap, så må det anmärkas, att det är just han sjelf som så ytterst mäktigt bidragit att lyfta de sociala och historiska disciplinerna till den rang af verkliga vetenskaper, som de i våra dagar intaga.Det vore ju för resten ett i hög grad oklokt och obe-rättigadt slöseri med en för oss menniskor så dyrbar tid, att använda särskilda formella bildningsämnen, då denna formella bildning lika väl kan vinnas så att säga på köpet under studiet af reala vetenskaper.
Och om man kommer med den gamla farhågan, att vetenskaperna så lätt göras alltför abstrakta och för barnet ofattbara, så vilja vi framhålla, dels hvad vi redan förut anmärkt, att man icke har att göra med barn under hela skoltiden, utan med mensk-liga individer, hvilkas förstånd redan är väckt och mer och mer utvecklas; dels det motsägande i det samtidiga yrkandet på ett vidsträcktare studium af matematiken, som innefattar de abstraktaste af alla vetenskaper; dels slutligen att vi uti historien ' hafva en vetenskap, som på det ypperligaste lämpar sig för ett efter olika utvecklingsstadier af-passadt framställningssätt.
Spencer påpekar i samma arbete, hvarur vi nyss gjort ett utdrag, — ehuru i annat sammanhang, — hvilket ytterst vigtigt kriterium vi hafva på riktigheten af en upp-fostrings- eller undervisningsmetod i det nöje, som lärjungen erfar genom dess tillämpning.
Vi kunna ej här redogöra för de psykologiska grunderna för denna sats, hvars sanning redan anades af Rousseau, Basedow m. fl.
och som sedan deras tid af framstående pedagoger äfven i praktiken blifvit beaktad; vi anmärka endast, att den på det mest glänsande sätt belyses och förklaras genom den nyaste tidens utvecklingsfilosofi.
Men hvilken metod i verlden kan väl någonsin göra den formella språkundervisningen till ett nöje för skolgossen?
Hvad som gjort språken så omtyckta som formella bildningsämnen, är förmodligen den omständigheten, att de ärö så ytterligt beqväma.
Man behöfver ju endast öppna en bok, och det är knapt nödvändigt att vända om bladet för att man skall finna anledningar till hundratals frågor och resonnemanger; man är alldeles befriad från besväret att söka sitt undervisningsmaterial bland berg och backar,å torg och i gränder, man behöfver ej anställa tidsödande experiment med dammiga och söndriga apparater, och man slipper undan det lika ansträngande bekymret att i minnets vrår leta ihop de fakta man behöfver till underlag för sin undervisning.
Men denna synpunkt antaga vi icke får blifva den bestämmande vid valét af ämnen.
Vi hafva nu fört våra undersökningar till slut.
De hafva ledt oss till ett resultat, som torde synas mången öf-verraskande, nämligen att de klassiska språkstudiernas betydelse för vårt nutida undervisningsväsen icke är den af humanistiska eller formella bildningsämnen, utan att de endast för den borgerliga bildningen — i den vidsträckta bemärkelse, hvari vi tagit detta ord — ega något värde.
Men den klass, som behöfver dem, utgör ett fåtal i förhållande^ till den stora massan af bildningssökande.
Det kan derför ej vara rätt att bibehålla dem i större utsträckning än som är nödigt, och vi tro att det vore alldeles tillräckligt med ett inskränkt antal latinskolor (i hvilka äfven något grekiska lästes).
Eller — det vore kanske ännu bättre, att den behöfliga undervisningen i dessa ämnen förenades med de allmänna läroverkens undervisning såsom en tilläggskurs, en slags komplettering för dem, som derutaf ville begagna sig.
* Ty att bibehålla dem såsom allmänna undervisningsämnen, kan efter vår åsigt icke vara förenligt med samhällets sanna bästa.
De endast tynga på den öfriga undervisningen, utgöra ett hinder för skolornas fria utveckling, och hafva en betydlig skuld i den allmänt öfverklagade öfveransträngning, af hviiken vår skolungdom lider; och det borde ligga hvarje ungdomens vän om hjertat att befria den från onyttiga bördor och från skolan aflägsna allt, som ej för dennas verksamhet och mål är af nöden.
* Det vore också lämpligare att förlägga latinundervisningen till ett senare stadium af det skäl, att läijungen då i allmänhet har mera klart för sig, hviiken lefnadsbana han skall välja.