Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon tager emot dessa slag upprätt, med sammanbitna tänder och trotsig, nästan vred blick, men hon hårdnar under dem, drifves in i förställning och lögn.
Hon genomskådar allt och alla och i den första förskräckelsen och harmen kämpar hon emot med fiendens förgiftade vapen.
De onda instinkterna väckas, och kraften i hennes naturel mynnar ut i, slår öfver i dåliga egenskaper.
»Det naiva barnet var försvunnet, ärligheten borta, och i dess plats stodo sjelfuppehållelsedrift och förställning; – nu var kvinnan färdig.
– Lärjungen hade gått förbi sin mästare.»
Först kastar hon sig med hela sin våldsamma natur in i nöjen, extravagant i sätt och klädedrägt; sedan, generad af mannens svartsjuka, stänger hon sig inne hemma, gymnastiserar, rider och studerar arbeten i hästdressyr, sjunger, dansar, skrattar på egen hand, när kraften bänder på i de unga lemmarne och lifslusten sjuder i det unga blodet.
Makarne ha naturligtvis ingenting gemensamt; »hon hade sin verld och han hade sin»; och »månad lades till månad utan förändring».
Hon är nu nitton år.
Hon vämjes vid tanken på den långa följd af år, som skall komma; hon gripes af en känsla af öfvermättnad och tomhet och af lifvets enformighet.
»Om det blott ville hända något!
Det gjorde det samma hvad, – om det så vore en olycka!
Hvad som helst, bara inte detta kvalmiga lugn.»
Men hon är allt för sund och stark att låta sig glida in i ett laisser-aller, hvarunder hennes personlighet skulle fuskas bort, allt för ärlig och karaktärsfast att låta de dåliga instinkterna taga öfverhand.
Under sitt ensamma lif har hon börjat tänka och grubbla på åtskilligt.
Alla de gamla tankarne från den tiden, då hon var ung flicka, vakna åter upp i henne, men nu hafva de närt sig starka af lifvet sjelft, klänga sig fast vid fakta ur hennes egen erfarenhet, hafva assimilerats med hennes personlighet, omsatts från blodfattiga, abstrakta tankefoster af ett barnsligt förstånd till kraftiga, lefvande barn af en mogen kvinnas känslolif.
På spirandet af dessa nya, lifskraftiga brodd har umgänget med Richard, kusinen och barndomsvännen, den unge naturvetenskapsmannen med de moderna åsigterna, verkat i hög grad befruktande.
Richard är en oppositionel natur.
Hans mest utmärkande egenskaper äro en envis ifver och en brutal hänsynslöshet.
Han drager konsekvenserna ut i hela deras ensidighet och öfverdrift.
Han representerar ytterligheten, karrikatyren af de karaktärsegenskaper, hvilka Ernst Ahlgren företrädesvis skildrar.
Det fins ett ord, hvilket han ideligen använder såsom inbegreppet af all humbug, af all medveten och omedveten lögn, nemligen »romantik».
Denna romantik har man insupit från barndomen.
Den hänger vid som synden.
Den förgyller allting, vänder upp och ned på allting.
Men under denna sväfvande benämning blandar han samman litet af hvarje, falskt och äkta, sann känsla och löjlig affektation.
Han är innerst en allt för ensidig och bornerad natur, för att han skulle kunna fördomsfritt och djupt särskilja det ena från det andra.
Han har lyckats finna ett gemensamt ord för allt, hvad han föraktar och hatar; och i den säcken stoppar han i sin blinda ifver både det ena och det andra.
Han kallar kärleken till en moder, saknaden af en sådan, romantik; han dömer härvidlag uteslutande på grund af sin egen personliga erfarenhet, gör ett enskildt fall till något generelt.
Med detta namn stämplar han icke blott den kvinliga sippheten och falska blygseln, utan äfven Selmas finkänslighet samt vanlig takt och grannlagenhet.
Kärleken, denna fernissa öfver en sinlig drift, hänför han äfvenledes dit, utan att veta, att inunder höljet af »sinlig kärlek» (i vidsträcktare bemärkelse) gömmas de finaste och skäraste känslor, menniskans bästa.
Han hånar sin egen ungdomskärlek till Selma, under det att han samtidigt är på alldeles samma sätt förälskad i en annan kvinna.
Han – liksom Selma – har genom sitt förakt för den sinliga driften hamnat i en onaturlig, platonisk uppfattning af förhållandet mellan könen.
Han är en af dessa menniskor, som af rädsla för den ena ytterligheten med hull och hår gifva sig i den andras våld.
Under umgänget med denne man, först vid faderns sjukbädd, sedan i hennes eget hem, der han jemte sin unga hustru slagit sig ned för en längre tid, försiggår utvecklingen af Selmas personlighet.
Deras ömsesidiga inverkan på hvarandra blir mera djupgående på grund af en stark ömsesidig kärlek, som griper dem båda allt fastare, fyller deras blod och hjerna och hela varelse.
De kämpa emot med all sin energiska viljestyrka, hårdnackadt, förbittradt, och det fins något imponerande storslaget i skildringen af denna viljans kamp med lidelsen, kraftiga menniskors starka vilja och våldsamma lidelse.
Hos honom bryter lidelsen oemotståndligt fram; men hon förlorar icke ett ögonblick sin sjelfbeherskning.
Hon ser först i hans skälfvande passion endast det groft sinliga, detta, det manliga i motsats till det kvinliga, hvilket hon genom samlifvet med sin man lärt sig afsky, emedan hon aldrig sett det utom i dess nakna råhet.
»Ah, jag känner er! couche là, hund! – det är det enda som duger.»
Dessutom anser hon sig icke ha rättighet att binda en annan menniska vid sig genom äktenskap.
På Richards fråga: »nå, men om man nu står ända till halsen i ett osedligt förhållande, ett sådant som står under kyrkans speciella hägn?» svarar hon hårdt:
»då biter man tänderna tillhopa och ser verlden fräckt i ögonen, men har man en gnista heder kvar, så glömmer man icke ett ögonblick, att man förverkat all rätt till, – ja ända till tanken på ett verkligt äktenskap.»
Härtill kommer slutligen hennes visshet om, att deras äktenskap icke skulle blifva lyckligt.
»Om hon blindt hängåfve sig, skulle han tröttna, och om hon uppreste sig, skulle han pocka på sin rätt.
Det blefve således endast att välja mellan hemlig leda eller öppen fiendskap.»
Och hon vill hellre vara älskad af honom alltid och på afstånd än för en kort tid som hans hustru.
I dessa scener kulminerar skildringen af Selmas karaktär; i dem fröar denna, i hennes imposanta viljekraft, i hennes rigoristiskt ädla, i sin stränghet sköna moral, i hennes ensidiga uppfattning af kärleken såsom en förståndssak, det skarpa särskiljandet mellan själslig och sinlig kärlek samt kärleksförbindelsens grundande på själsgemenskap såsom det ömsesidiga kompletterandet af en manlig och en kvinlig individ.
Novellen slutar med att Selma bryter förbindelsen med sin man.
Efter den långa uppgörelsen med denne skrifver hon till Richard med en begäran, att han må skaffa henne plats på ett gymnastikinstitut nere i Tyskland.
»Ögonen lyste af lefnadsmod, ty nu var steget taget, nu fick det komma hvad det ville.
Och hela hennes varelse genomströmmades af den ungdomskraftiga egoism, som ropar: ’plats, jag måste lefva!’»
I Ernst Ahlgrens produktion äro åtskilliga af samtidens frågor upptagna till behandling: förhållandet mellan könen, uppfostringsgrundsatserna, kvinno- och äktenskapsfrågorna.
Förf. ståndpunkt i dessa frågor är den sunda och intelligenta nutidsmenniskans; hon häfdar naturens och humanitetens kraf.
Att hon upptagit dem till behandling i sin diktning, har sin naturliga förklaring dels i hennes kynne, dels i hennes ålder.
Hon tillhör en generation, som uppvuxit i de gamla föreställningarna, men tillegnat sig den nya tidens nya innehåll, hos hvilken den gamla lifsåskådningen en gång varit lika bestämmande, lika ingrodd i tanke- och känslolifvet, som den nya blifvit sedan, en generation, som det har kostat bitter kamp att göra öfvergången och som genom lifvet sjelft lärt sig innerligt känna motsatsen mellan gammalt och nytt.
Denna generation känner ett slags renegathat mot den förutvarande verldsuppfattningen, hvilket är främmande för det nu uppväxande slägtet.
Och att en kvinna af Ernst Ahlgrens skaplynne med energiskt intresse skulle göra nutidens kvinnosträfvanden till sin personliga fråga är naturligt.
Hvad angår det mer eller mindre berättigade i dessa sociala problems upptagande till behandling i novellerna, bör man taga hänsyn till, att, särskildt i »Pengar», de skildrade personerna till hela sin läggning äro sådana, att de samhälleliga spörsmålen omsatts till kött och blod samt nödvändigt måste tagas med i en allsidig och uttömmande karaktärsteckning.
Man måste medgifva, att om också stundom förf. gör intryck af att diskutera genom sina personer, de diskuterade åsigterna dock i allmänhet icke äro löst påsmetade påhäng, utan väsentliga sidor af en personlighet, naturliga yttringar af en modern menniskas själslif.
Ernst Ahlgrens konst utmärker sig framför allt genom sin enkelhet och säkerhet.
Detaljvalet är gjordt med konstnärligt fin urskilning med hänsyn till totalverkan, de ur språket utsofrade orden ega en kraft, hvart och ett för sig och tillsamman, som höjer karaktärer, scenerier och interiörer i relief öfver framställningens jemna yta.
Stilen har en markblommas enkla fägring, något af »helsans robusta skönhet».
Man läse denna saftiga skildring af Selma såsom ung flicka, – hvilken förf. visserligen lagt i Richards mun:
»Och hvad tror du till exempel att jag var så förtjust i?
Dig sjelf? – själen, kan tänka!
Nej, i skinnet var det, derför att det syntes så lent att stryka öfver som ett silkesammet, svalt i färgen och varmt ändå, frestande glanslöst som en skalad bananas.
I själen? – jo vackert!
Nej, i håret var det, derför att det inte var likt någon annans; inte rödgult, gullgult eller sådant, utan – ja, jag vet inte hur, men så konstlöst, så oförfalskadt, så – ja, så att jag, ingen mer än jag kunde finna det vackert, tyckte jag.
Och just deri låg det: ingen mer än jag!
Hvem skulle också kunna hitta på det? – en fläta, som dängde på ryggen, och en lugg, som hängde i en stripa ned i ansigtet och fick kastas ur ögonen med en knyck.
Det kunde aldrig kallas vackert, men det var naturligt som pelsen på ett djur – och jag var kär.
Ja, – och i figuren, derför att den var så rank och käck, så kall ännu och så böjlig; ingen hade sett den fyllig, men det syntes så tydligt, att den skulle bli det, och så var du så smal, att det såg ut som behöfde man bara slå armen om dig riktigt hårdt, så skulle du vikas midt utaf som ett pappersblad.»
Med en liten bild kan förf. åskådliggöra en karaktär, som då det om Axel Möller heter, att han liknade en af dessa plantor, som af brist på ljus få hvita blad i stället för gröna; – eller det karaktäristiska, egendomliga i en situation, såsom i skildringen af Selmas besök hos Axel Möller och dennes gamle morfar: »det gladde hennes båda värdar, och på samma gång erforo de en viss ängslan, som när en liten fågel dristigt hoppar in i rummet och man är rädd att med en enda liten rörelse påminna honom att han icke är på sin rätta plats.
Det är en sådan härlighet att se hans trygga tillförsigt, och ändå vet man ej hvilket ögonblick han flyger derifrån»; – eller stämningen öfver ett rum:
»det tycktes henne som om den ena möbeln stod och svor mot den andra, de mörka färgerna knotade och de bjerta skreko»; – eller en naturstämning: »vintermorgonen kastade sin gråbleka dager genom gardinen, tung – lik en blick som ej mäktar lyfta ögonlocket».
Hon vet att en sådan bild är sannare än en oändlighet detaljer, med andra ord att vid en konstnärlig skildring delarnes summa icke är likbetydande med det hela.
Och denna författarepersonlighet är mäktig icke blott en skärpa i den psykologiska analysen och en gallring i det erhållna materialet, utan äfven en stämningsfinhet, i hvilken grunddraget af sund kraft framträder såsom en ymnig innerlighet i känslolifvet.
Det är detta som gör Ernst Ahlgren till diktare, der den öfvervägande förståndsskärpan skulle gjort henne blott och bart till en upptecknare af fakta.
Indignationen har ofta gjort henne varm och kommit henne att se djupt, men ännu mer har hennes medkänsla gjort detta.
Hon har nått sin högsta konstnärliga ståndpunkt i några af de små folklifsbilder i studiesamlingen »Från Skåne», hvilka i all sin obetydlighet äro förvånande sant och djupt skildrade samt tillika, såsom studier, tekniskt fulländade, samt i framställningen af starka personligheter, de icke blott förståndsskarpa utan äfven känslodjupa.
Sådana situationer som det första mötet mellan Selma och Kristerson samt de stora uppgörelsescenerna mellan Selma och Richard äro den stora konsten, hvilken kommer gränserna mellan boken och verkligheten att flyta öfver i hvarandra samt gör diktverket till ett lif som lefves; och den unga svenska literaturen eger ingen sådan kvinnogestalt som Selma Berg, på samma gång en så storslagen personlighet och en så mäktig diktskapelse.
Det vackraste draget och måhända den största konsten i denna skildring är att förf. icke en enda gång glömt det kvinliga hos Selma Berg.
Det kraftfulla blir aldrig ofint.
GUSTAF AF GEIJERSTAM.
Gustaf af Geijerstam står i ett nära andligt frändskapsförhållande till Ernst Ahlgren.
I begges författarepersonlighet är sund kraft det gemensamma allmänna grunddraget; nyanserna bestämmas hufvudsakligen samt framkallas naturligt af skiljaktigheten i könstemperament och landsmanskap.
Det förras inverkningar kunna lättare instinktlikt kännas än i ord preciseras; en mans energi och själsfriskhet ger sig uttryck, i en bok såväl som i andra handlingar, på annat sätt än en kvinnas.
Och öfver Ernst Ahlgrens diktning hvilar en stämning af skånskt lynne och skånsk natur, medan Geijerstams noveller ega ett skarpt markeradt uppsvenskt kynne.
Det är skilnaden mellan ljus bokskog och mörk barrskog, mellan frodig slättbygd och kal, vid hed eller karg, vild bergnatur.
Denna sunda kraft är den drifvande makten i Geijerstams utveckling och går som en underström genom hela hans diktning, inmänger sig i den som vätska i jord.
Den har först gjort hans tanke spänstig och hans blick klar.
Geijerstam säger om Kristian Grane, hjelten i novellen »Gråkallt»: » – – – Det var tänkaren, som kämpade för friare tankar, renare religion.
Och han hade blifvit skald – – – », gäller om honom sjelf i hans första produktion.
Han har först och främst genom samvetsgrant tankearbete bildat sig en egen sjelfständig mening om saker och förhållanden, en lifsåskådning, om hvars motsats till den gängse han var fullkomligt medveten.
Han har kommit i en oppositionsställning, under hvilken hans karaktär härdats, dess grunddrag af friskhet och energi stärkts.
Att denna skiljaktighet i teoretiska åsigter – särskildt i religiösa ting – varit af synnerlig betydelse i hans utveckling, röjes deraf, att den novell, som står främst i hans första novellsamling och gifvit denna dess namn, just behandlar en derigenom framkallad konflikt mellan tvenne unga menniskor, som älska hvarandra, samt att i denna konflikt kärleken uppoffras.
Geijerstam har blifvit skald genom att vara tänkare; det är kännedomen om de sociala missförhållandena, som gjort honom till diktare.
Öfvergången är tydligt skönjbar i åtskilliga af hans tidigare noveller, i hvilka den rent konstnärliga utformningen är ytterligt vårdslösad.
Från diskuterandet af problem har han gått öfver till den konstnärliga skildringen af menniskolif.
Från det mer eller mindre direkta gisslandet af ett samhällslyte har han småningom kommit till den diktande framställningen af de under det samma lidande menniskorna.
Harmen öfver allmänna missförhållanden, förtrytelsen öfver allt som tryckt de små och förorättat de svage, allt som bortfuskat personligheten och onödigtvis förbittrat lifvet har ledt honom till en innerlig medkänsla för alla dem, som aldrig få känna lifvets fullhet, som tryckas materielt och andligt, af fattigdom och fördomar.
Geijerstam slog sig igenom med sin första lilla novellsamling »Gråkallt».
Den hade naturligtvis många svaga sidor: ett par af berättelserna voro underhaltiga; ofta voro de behandlade ämnena obetydliga, utan någon motsvarande öfverlägsenhet i den konstnärliga behandlingen, hvilken kunde uppväga deras obetydlighet; i allmänhet liknade skisserna brottstycken af råmalm, hvars gedigna metall icke utsofrats genom någon konstnärlig vaskningsprocess; personerna hade mestadels icke fått kött och blod eller lifvets egen ande, rörlighet och mångsidighet, utan gjorde stundom intryck af döda led i en bevisföring.
Men trots allt detta var »Gråkallt», som studiesamling betraktadt, ett godt arbete.
Det bar en bestämd personlighets särmärke, en sund, stark personlighet, tankeklar och känslovarm.
Denna hade tryckt sin prägel på sjelfva stilen, en hård, omelodisk stil, målande med få, djerfva, kantiga ord, verkande med en viss »samlad kraft».
Denna stil hade i sig liksom en lukt af tång och något af sjöns friska sälta, den hade öfver sig en färgton som af hafvets kalla blyfärg och senhöstens molngrå dager och en stämning som af hedens tunga ödslighet.
Den lämpade sig bäst till skildringen af stora, nakna, öde scenerier, såsom en bar hed med ett blygrått haf i bakgrunden; landskapets egen karghet och torftighet afspeglade sig i stilens.
Och så innehöll boken åtminstone tre små utkast, som voro förträffliga, hvart och ett i sin genre: en humoristisk interiör ur medelklassens lif ute på landsbygden, en fin radering med motiv från ett öländskt fiskläge samt en skildring af en kvinnas äktenskapshistoria.
Då man lagt boken samman och tänkte tillbaka på den, var det tre scenerier, som fastnitat sig i minnet: prosten och majoren vid toddyn och brädspelet, den gamla fiskareenkan utanför sin koja vid det vida, öde hafvet samt Elsa, som, medan skymningen faller på och brasans skimmer spelar och darrar, med hufvudet mot sin mans knä, sakta gråter öfver sitt lifs förspilda lycka.
Dessa tre noveller voro samlingens bästa och utöfvade det starkaste intrycket, dels emedan de voro mest verklighetsskildring och störst konst, dels emedan de tydligast röjde arten af Geijerstams individualitet samt dennas grunddrag af sund kraft, nyanseradt till den godmodiga, något massiva humorn i »En idyll på landet», till den djupt kända sympatien för de små och förmågan att innerligt förstå och sant skildra folklynnet i »Fem kronor» samt till den varma förtrytelsen, den smärtsamma, medömkande satiren i »Ett äktenskap», der förbittringen var så jäsande, att man tyckte sig höra det sjuda under den jemna framställningens tunna skorpa, och sorgen så tung, att det var som om något grät i den kärfva, knappa prosan.
Dessa tre noveller pekade framåt mot författarens kommande produktion och innehöllo elementen till den samma, liksom ett frö växtskottet.
»Strömoln» betecknade icke något framsteg.
Ett och annat gjorde intryck af att vara uppkok på alster från en långt tidigare period, och det fans intet sådant i all sin sammanträngdhet helgjutet konstverk som »Fem kronor» eller »Ett äktenskap».
Det var som om författaren skref lättare och formade mera händigt, men på samma gång blef en smula vårdslös i sin konst.
Novellsamlingen hade ett visst drag af konstnärlig slapphet eller likgiltighet.
Humorn hade delvist mist sin friskhet och originalitet; i stället för den gedigna humorn i »En idyll på landet» den slentrianmessiga godtköpshumorn i »Den sanna kärleken».
Stilen hade blifvit en smula urvattnad samt allt här och hvar erhållit ett tycke af tidningsjargon.
Ett sådant apropos som detta: »jag tände en lätt Bremercigarr (i romaner röker man annars vanligen Havanna), lade upp benen i soffan» o. s. v. var naturligtvis en obetydlighet, men anmärkningsvärdt.
Det verkade störande samt påminde på ett obehagligt sätt om tidningsstil.
Sammalunda i fråga om åtskilliga brister och oegentligheter i kompositionen.
Man fann stundom ett kåseri i stället för en novellett; konstverkets ram hade brustit.
»Fattigt folk» är skrifvet af den Geijerstam, som tecknat de små ölandsinteriörerna i »Gråkallt».
Denna bok är infriandet af ett löfte, studiernas utvidgning till större konstverk.
Och det är i full öfverensstämmelse med sin individualitet, att Geijerstam valt folklifvet till det speciella området för sin diktning.
Det fins ingen samtida författare här hemma, med undantag af August Strindberg och Ernst Ahlgren, som eger så stora möjligheter att blifva en folkets, de lägre klassernas, diktare som Geijerstam.
August Bondeson känner lifvet på landsbygden fullt ut så väl, men hans skildringar hafva större kulturhistoriskt än konstnärligt värde, om än detta senare momentvis kan vara mycket betydligt, såsom vid teckningen af en särskild karaktär, exempelvis Jon i Slätthult.
Tor Hedberg har äfvenledes i sin sista roman skildrat en typ från landet, men han har näppeligen lyckats att verklighetstroget skildra landsbygdens förhållanden samt de af dessa formade menniskorna, hvarjemte hela hans metod, hans psykologiska detaljanalys, gör en sådan roman som »Johannes Karr» onjutbar och otillgänglig för den stora publiken.
Det fins mycket i Geijerstams personlighet, som sätter honom i stånd att intuitivt, rent oreflekteradt uppfatta och i dikten framställa folklynnet, att innerligt sammansmälta med en individ af folket, att instinktlikt följa dennes tankegång, led för led, och känna dennes känslor på alldeles samma sätt som han sjelf.
Han gifver i sin produktion intrycket af en menniska, som ser nyktert och sundt på lifvet och tager det som det är, som gjort den erfarenheten, att lifvet kan vara något bistert och obarmhertigt, och som derför stält sig i försvarsställning mot det samma, vaksam och ständigt färdig att parera dess slag, men som under allt detta hvarken låter skrämma sig eller mister humöret, utan alltjemt hålles uppe af sitt käcka lifsmod och sin kraftiga lifsglädje; – en menniska, som, framför allt, vill något, som vet, hvad hon vill, och som af hela sin själ tror, att hon har rätt.
Det fins i en sådan karaktär en ihärdighet, som icke så lätt ger spelet förloradt, en spänstighet och en motståndskraft, som kommer alla modlöshetens, tröttnadens och likgiltighetens angrepp att maktlöst studsa tillbaka.
Denna karaktär är osammansatt, och framför allt är känslolifvet friskt, friskt som en nyplockad frukt, i hvilken ingen reflektionens mask gräft sina gångar.
Geijerstam har i vår sönderreflekterade tid bevarat en sund menniskas förmåga af hela, djupa, starka känslor.
Han är, med andra ord, genom sitt naturel iståndsatt att förstå och skildra dessa landsbygdens menniskor, »som ej handla och lefva på grund af öfvertygelser, utan drifna af instinkter och omständigheter», och hvilkas hela lif är något så enkelt, att förf. med fullt skäl kan med presten i »Förbrytare» utbrista:
»hunger och kärlek – det var hela historien».
Sjelfva stilen är liksom enkom danad för skildringen af dessa menniskor och detta lif, enkel och kraftig, kärf och karg som den är.
Detta, att Geijerstam i »Fattigt folk» visat sig vara fullt medveten om arten af sin begåfning och utstakat sitt diktningsområde inom bestämda gränser, är det ena stora framsteg, han tagit genom detta sitt sista arbete.
Det andra stora framsteget, hvilket för öfrigt nära sammanhänger med det förra, ligger i novelletternas rent konstnärliga öfverlägsenhet.
De anmärkningar, som ännu kunna göras mot Geijerstams skriftställarskap, gälla hufvudsakligen kompositionen, hvilken vidlådes af åtskilliga oegentligheter.
Man saknar den stomme, som ensam kan gifva en berättelse nödig fasthet.
I »Ensam i Stockholm» verkar denna frånvaro af underbyggnad i förening med uttänjdhet såsom något löst, något oorganiskt sammanhangslöst.
Redan en sådan obetydlig omständighet som att förf., vid framställningen af Fredrik ut från Elins synpunkt, plötsligt, midt i skildringen af hennes tankegång, springer öfver till ett direkt, personligt uttalande om honom, är ett konstnärligt missgrepp.
»Och så log hon igen och gungade sakta med den ena foten öfver den andra, när hon kom att tänka på honom, tapetseraregesällen, som bodde midt öfver gatan, som brukade passa på henne i porten om kvällarna, och som bjudit henne på teatern den där kvällen i julas.
Hon tänkte på allt, hvad han talat vid henne om, och hon såg åter allvarsam ut.
På lediga stunder gjorde han nästan aldrig annat, och han var på sitt sätt fantastisk och öfverspänd som trots någon kultiverad Heine- och Byrons-dyrkare.
Hvad han hade talat vackert med henne om kärlek och allt sådant», o. s. v.
– Man märker strax de understrukna ordens obehörighet.
Här är det förf. som talar, medan såväl det föregående som det efterföljande är en skildring af Elins tankar.
Den unga flickan anstälde väl svårligen någon jemförelse mellan tapetseraregesällen och de kultiverade Heine- och Byrons-dyrkarne.
»Ute i skären» skämmes af en kompositionsbrist af annat slag.