Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tvifvels-utan bör grefve Posse vara särdeles tacksain för ett dylikt tillmötesgående i småsaker, men nog skulle ban och hans regering må ofantligt mycket bättre, om partiet sparade med sina fortroendevota och i stället bifölle de förslag af större vigt och betydelse, som från regeringen emanera.
Dessutom — om man ställer sig på denna grund, att i saker af vigt landtmannapartiet må hafva sin mening och regeringen sin, hvad särskiljer då i sak — och något annat bör det ej blifva tal om — den nuvarande konseljen från de föregående.
Äfven mot dem har landtmannapartiet intagit samma hållning som mot den nuvarande ministéren; har antagit och gillat dess förslag, då de passat i stycke med partiets planer, och att detta icke är särdeles mycket att tacka för, må väl erkännas.
Är detta något, som kännetecknar parlamentarismen, då hafva vi långt for detta haft den oskattbara lyckan att lefvå ett parlamentariskt lif utan vank och brist; men hvarför då i all rimlighets namn tillställa så stora ostentationer för det » nya » systemet; det är i så fall blott en ny upplaga af ett gammalt system, hvars innersta grundtanke är den regeln, att landtmannapartiet alldeles icke försmår att mottaga fördelar, äfven om de komma från misshagliga ministérer, men att ingen hänsyn till den behagligaste minister kan förmå partiet att ett ögonblick lemna bifall till något som icke faller partiet i smaken.
Det är visst konseqvent och i viss mån högeligen karaktersfast detta, men parlamentariskt är det platt icke.
Men, skall man tvifvelsutan säga: den nuvarande konseljen skulle » på basen af ett anslag, som icke vore af större betydenhet », få ett ampelt förtroendevotum, och det är vackert så.
Tackar ödmjukast!
Presenten är icke stor, men den är väl så mycket mera välment.
Dock om vi skulle roa oss med att skärskåda en sådan der parlamentarisk leksak, som den ministeriella tidningen på vestkusten anser såkostbar, månne det forst är den Posseska ministéren, som har lyckan att kunna få fröjda sig åt en klenod sådan som dennä och att sålunda på grund af förtroendet i småsaker nu forst en parlamentarisk regim kommit till stånd?
.Visserligen är det alltför antagligt, att den konselj, i hvilken herrar Adlercreutz och Carleson voro justitie-statsministrar och nuvarande landshöfding Bergström en af de ledande andarne, icke skulle, om den vädjat till landt-mannapartiets förtroende, hafva ens i småsaker kommit i åtnjutande af någon tillgifvenhetsomröstning; den fick nöja sig, denna konselj, med att i sak få i många och vigtiga fall se sina förslag med förtroende omfattade, och detta har ju alltid sina fördelar, äfven det.
Men vi hafva efter denna konselj och före den, hvars förste man grefve Posse är, haft en annan minister, den som blifvit kallad den andra De Geerska, hvilken ock lyckades i många hänseenden genomföra de förslag, som från densamma emanerade, och hvilken visserligen, om den önskat sig ett förtroendevotura på basen af en småsak, icke skulle.
hafva förvägrats detta.
Det var ju denna konselj, om hvilken en af landtmännens mer betydande ' ledamöter yttrade, att den fått allt hvad den pekat-på.
Om nu så är, huru mycket mer parlamentarisk borde icke denna konselj vara, då det är visst och sant, att den Posseska ministéren » pekat » på mycket, som landtmannapartiet vid sist förflutna riksdag alldeles icke varit hugadt att gifva och icke heller gifvit.
Det återstår ännu en bit af de lärdomar i parlamentarisk statskonst, som Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning lem nar, då der yttras nedanstående något karakteristiska ordvändningar:
» Hvari består egenskapen att vara ledare för ett parti?
Den består, mena vi, deri, att ledaren är en exponent af partiets ståndpunkt uti de frågor, ^om höra till det politiska lifvet.
Den, som icke det är, den, som icke är fullt för-trogen med sitt partis innersta, mången gång oklara föreställningssätt och gör dem till sina egna, en sådan person kan aldrig vara och hör aldrig göra anspråk på att vara ledare .... Vill han icke underkasta sig detta naturliga for- % hållande, må han aldrig eftersträfva äran af att vara ledare, utan har då att segla sin egen sjö, såsom lösgängare «eller fristående eller hvad man må kalla honom ....
Det samma gäller om den parlamentariska regeringen. »
Det är verkligen mycket man får lära af dessa få rader.
Yi få der veta att endast den är ledare, som gör ett partis äfven oklara föreställningssätt till sina egna.
Att härmed till den fullaste evidens är bevisadt, att grefve Posse alldeles icke är någon » ledare », synes vara någojb, som troligen helt och hållet undfallit den parlamentariska läromästare, som yttrar dessa ord.
Det är visserligen möjligt att grefve Posse skulle kunna göra sig till exponent för landt-mannapartiets » oklara föreställningssätt », men att han icke förmått sätta sig in i dess klara tankegång, har vid denna Tiksdag med tillfyllestgörande tydlighet ådagalagts.
Ingen har heller tydligare brutit stafven öfver grefve Posse än just Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning, som med an- / ledning af regeringens framställning om anslag till pansarfartyg förklarat, att endast anslpg till små fartyg ingått, i landtmännapartiets program.
Då nu detta är förhållandet,
» så hade — säger Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning — Posse-ministéren, då den velat vara en parlamentarisk minister, icke haft rätt att framträda med ofta berörda pansarfartyg.
Det hade då varit ministéren, men icke landt-mannapartiet, som brutit mot programmet. »
Konseqvenserna häraf äro lätta att se.
Grefve Posse har visat, att han icke är » fullt förtrogen » med sitt partis program, då han kunnat framlägga förslag till pansarfartyg, till norra stambanans fortsättning, till nybyggnader vid centralstationen, till uppförande af ett hofstall, till ord-oande af teaterns affärer.
I alla dessa fall har grefve Posse visat sig så långt ifrån att vara » fullt förtrogen!
) med landt-mannapartiets » innersta » tankar, att hån icke alls haft reda .derpå, utan blifvit utsatt for högeligen förargliga politiska nederlag.
Alltså är grefve Posse icke någon » ledare » för en regeringsmajoritet, hvilket skulle bevisas.
Nu kan man dock tänka sig, att den tidning, som vi citerat, med sitt uttryck, att ledare är blott den, som är » fullt förtrogen med sitt partis innersta, mången gång oklara föreställningssätt Qch gör dem till sina egna », menar, att det endast är partiets oklara föreställningar — och, gunås,.
landtmannapartiet har godt om sådana — på hvilka ledaren behöfver vara exponent.
Vi skola i så fall ingalunda bestrida grefve Posse en ledares namn, heder och värdighet * men vi vilja blott nämna, att då Tegnér kan säga, att det dunkelt sagda är det dunkelt tänkta, man nu må kunna med allt fog tillägga, att det dunkelt tänkta — det.
är parlamentarism.
Från det ’ håll, der man med allt gewalt vill låta oss komma att tro på den parlamentariska humbugens verkliga existens, har framhållits den seger, regeringen i riksdagens sista tid efter många vexlande och skiftande öden vann i fråga om tilläggsbevillningen.
Den, som vill anse det för en stor politisk seger, att regeringen får sig anvisad en skatt, soth icke behöfs, han må fritt göra det, men det är en seger vunnen på bekostnad af det » skattdragande folket », hvars betryckta talan landtmannapartiet plägar koketterande påstå sig föra.
Dessutom må icke glömmas, att denna seger om någon är en veritabel Pyrrhusseger, ty att det icke blef eudast en half seger, vållar alldeles icke den der omskrutna, fasta och säkra regeringsmajoriteten, utan den ingalunda beräkneliga omständigheten, att 50 af första kammarens ledamöter vid den gemensamma voteringen behagade taga s. k.
» bondpermission », hvarigenom
tregeringen fick sina 50 proc.
i tilläggsbevillning, då dent om alla pligttroget ingtält sig vid urnorna, fått nöja sig med allenast 25 proc., således hälften af hvad regeringen begärt, och det var i alla fall för mycket det.
Det är verkligen i högsta måtto förvånande, att vid en så vigtig gemensam votering som denna finna en likgiltighet sådan som denna.
Man har på två grunder sökt om icke försvara, så åtminstone i någon mån förmildra det ogynsamma intryck, som detta skolkande gjort.
Den ena af dessa grunder är, att ledamöterne i första kammaren icke hafva något arvode.
Denna förklaringsgrund duger dock till ingenting alls.
Så snart en person åtagit sig att vara riksdagsman, så lärer det vara hans skyldighet, vare sig han har betaldt derför eller icke, att fullgöra de med riksdagsmannaskapet förenade .skyldigheter.
Har någon icke råd att gratis hålla sig här i Stockholm under riksdagstiden, så kan han gerna afsäga sig uppdraget, ty för detta ändamål är afsägelse-rätten införd.
Den andra grund, på hvilken man skulle vilja förklara denna mängd af frånvarande ledamöter, hänför * sig till ett nytt politiskt slagord, som heter qvittning.
Med denna nya anordning menas, att två ledamöter, som ämna rösta i en votering för olika meningar, öfverenskomma att af något skäl båda afhålla sig från voteringen, hvarigenom man förmenar, att den enes » ja » uppväger den andres » neji&gt; samt att det sålunda för resultatet ingenting gör, om de båda äro borta.
Detta är nu godt och väl; men utom att det alldeles icke är tillåtet i grundlagar eller arbetsordning att » qvitta », så är det uppenbart, att åtskilliga utan qvitto varit frånvarande, oeh i hvarje fall är det minst sagdt likgiltigt att på detta sätt taga genvägar, hvarigenom man besparar sig sjelf besvär, som man åtagit att underkasta sig.
Det » resande riddarhuset » är icke något mönster att imitera.Men utom att regeringen undslapp ett halft nederlag endast genom denna osedvanliga oqh klandervärda försummelse, så är vid bedömande af den triumf, som regeringen påstås ega rätt att fira med anledning af tilläggsbevillnin-gens godkännande, att märka, att denna seger varit i högsta måtto dyrköpt och att den vunnits endast och allenast genom betänkliga nederlag i många andra saker.
Denna segers möjlighet berodde på en kedja af beslut, «om dels totalt stredo mot, dels fattades aldeles oberoende af stats-regleringspropositionen.
Fröjden med.
anledning af framgången i fråga om tilläggsbeyillningen måste i högst väsentlig mån minskas genom harmen och förargelsen öfver de för denna segers möjlighet nödvändiga och i många af-seenden ganska närgångna nederlag som regeringen lidit.
Vi hafva i den föregående uppsatsen visat, hurusom den första och största motgång, som regeringen led, afslaget å pansarfartygsanslaget, förde derhän, att tilläggsbeyillningen blef obehöflig, förutsatt att icke några andra betydligare förändringar i den kungliga finansplanen vidtogos.
Då stats-regleringspropositionen kom, visade det sig, att en fyllnads-summa behöfdes på omkring en half million och till denna halfva millions betäckande skulle en del af tilläggsbevill-ningen tjena, under ‘ det att den andra och största delen af denna bevillning var obehöflig för årets statsreglering och derför skulle användas för att täcka en del af den skuld, hvari statskontoret står till riksgäldskontoret.
Men sedan riksdagen afslagit regeringens förslag om anvisande af medel till ett pansarfartyg, var icke längre denna tilläggsbevillning alls behöflig for att fylla statsverkets årsbehof.
Genom dettä afslag voro 650,000 kr.
inbesparade och sålunda kunde icke allenast debet och kredit gå ihop, utan man hade dessutom ett litet öfverskott, * som ytterligare ökades derigenom, att på anslaget till Carlsborgs bestyckning 50,000 kr.
prutades.
Som sagdt, härigenomvar tilläggsbevillningen öfverflödig och utsig terna för densamma skäligen mörka.
Kom så ett nytt vindkast.
Riksdagen fann, att K.
M. aldeles för lågt beräknat ett par förslagsanslag, hvarför i dem en förhöjuing vid togs med omkring en half million kronor, hvarförutom genom beviljande af anslagsförhöjningen i kronprinsens apanage ytterligare utgiftssidan kom att blifva öfvervägande och sålunda hoppet om en tilläggsbevillning ånyo till lif väckt.
Men riksdagen hade sjelf dragit försorg om, att detta hopp blef borttaget, ty i en gemensam votering hade kamrarne funnit och ansett, att K.
M. aldeles för lågt beräknat nettoinkomsten af jernvägstrafikmedlen, hvarför dessa höjdes med en half million kronor.
Härigenom var åter.
ett plus befintligt på inkomstsidan, hvarigenom tilläggsbevillningen blef helt och hållet öfverflödig .. Åter ett vindkast och balansen lutade åt ett annat håll.
Riksdagen vidtog nämligen i regeringens uppgjorda finansplan den genomgripande förändringen att nedsätta beräkningen af bränvinstillverknings-afgiften från af regeringen föreslagna 15 mill.
till 14 raill.
kr., således med en millitm kronori Genom detta minskades inkomsterna åter så väsentligt, att en lucka uppstod, som måste genom tilläggsbevillning fyllas, och fastän inga * lunda ett belopp af 50 proc.
behöfdes för statsregleringeias ordnande, lyckades det, tack vare de femtio skolkande första kammarherrarne, regeringen att få igenom sitt ursprungliga förslag om tilläggsbevillningen.
Då man nu från landtmannapartistisk sida rosar regeringens seger i tilläggsbevillningsfrågan, så bör man icke ur sigte lemna det pris, till hvilket den köptes, eller den misshandling, som hela finansplanen undergått, och särskildt bör i två afseenden denna obehagliga misshandel kännas besvärlig för grefve Posse.
Den ena af dessa punkter rör afslaget till pansarfartyget, ty om ock grefve Posse vid frågans behandling vid denna riksdag lät förstå ett icke alltför starktvidhållande af regeringens förslag, så måste dock, för så vidt han icke såsom statsminister ännu mindre håller på vårt försvar, än han gjorde såsom oppositionsman, nederla-get kännes bittert nog.
Yi återgifva for att styrka detta några ord, som grefve Posse sjelf om denna sak yttrar.
Han säger: » förmå vi icke hålla fienden från våra kuster, är det icke större sannolikhet, att vi formå kasta honom ut ur landet, ifall han en gång der satt sig fast.
Hvilken fiende än må anfalla oss, blir det för honom onekligen mycket lättare att företaga anfallet, då han vet, att vi icke ega någon flotta så beskaffad, att vi ens kunna oroa hans kommunikationer.
Han måste alltid hittransportera krigsmateriel ra.
m. för att kunna uppehålla sig; hafva vi då icke någon flotta, så har han fritt spelrum for sina operationer i detta afseende.
Hafva vi ett efter våra förhållanden och tillgångar afpassadt kraftigt kustförsvar, kan en inträngande fiendes ställning deremot blifva ganska vådlig.
For att tillämpa denna sats på våra nuvarande förhållanden påstår jag, att försvaret till lands kan göras vida mindre omfattande, ifall ett dugligt sjöförsvar åstadkommes.
Ett godt kustförsvar kräfver företrädesvis penningar och icke så mycket folk som ett godt landtförsvar.
För flottan äro redan så stora belopp * anslagna, att det med en tillökning af en eller ett par millioner årligen utan tvifvel kan lyckas att, genom en omtänksam förvaltning, efter några år hafva ett betryggande kustförsvar, hvarmed vi kunna hoppas att med framgång göra fienden motstånd till sjös. »
Det är nu tio år sedan grefve Posse yttrade dessa ord, hvilket skedde vid den förhastade urtima riksdagen 1871.
Ehuru dessa ord då användes såsom argument mot den då framlagda kungliga propositionen om försvarsväsendets ordnande, så lärer man väl få antaga, att det icke var allenast för detta negativa mål, som grefven med förkärlek omfattade sjöförsvaret.
Om nu så är, måste aeraf följa, attdet varit på grund af det lifligaste intresse for framgången, som grefven medverkade till framläggande af pansarfartygs-anslaget, hvarför afslaget derpå djupt måste gå honom till sinnes.
Emellertid äro för hvarje vän af vårt sjöförsvar dessa statsjninisterns ord synnerligen glädjande.
De försäkra oss, att icke denna del af försvaret skall blifva försummad t, och om än grefven icke bättre än hans föregångare lyckats genomdrifva förslaget denna gång, är det att hoppas, att han, då än en gång samma fråga låter höra om sig, skall med mera eftertryck veta göra sina åsigter gällande.
Den andra orsaken, hvarför grefve Posse måste anse den misshandel, som den kungliga finansplanen undergått, högeligen förarglig och sålunda priset för segern i tilläggs-bevillningsfrågan högt nog, är beräkningen af bränvinstill-verkningsafgiften, hvilken beräkning riksdagen har roat sig med att göra om.
.. Detta är nämligen för honom såsom finansminister ett ' personligt nederlag.
Regeringen har i allmänhet i fråga om beräkningen af statsverkets blifvande inkomster för 1882 klokt nog hållit sig till hvad de sakkunniga myndigheterna föreslagit, och då derför riksdagen höjde t. ex. jernvägstrafikmedlen med en half million kronor, så träffade denna dekonfityr icke regeringen utan den underordnade fackmyndighet, på hvars beräkningar regeringen med allt skäl kunde anse sig befogad att lita.
Annorlunda förhöll det sig med bränvinsmedlen.
Här hade grefve Posse försökt sig sjelf på kalkylationernas ganska svåra konst, han hade med förbigående af dé beräkningar, som statskontoret uppgjort, efter sitt eget hufvud ordnat denna fråga.
Och denna beräkning blef ogillad af riksdagen, som i stället godkände statskontorets af statsministern ändrade beräkning.
Att grefve Posse visserligen hade alla skäl för sin beräkning, hindrar icke att i parlamentariskt afseende riksdagens beslut är för honom ett harmfullt nederlag.Den andra segér, som jemte beslutet om tilläggsbevill-ningen räknas till regeringens parlamentariska triumfer, är den om .det ökade apanaget åt kronprinsen.
Utom att det icke just kan anses vara någon alltför stor triumf för en regering att finna ett förslag om anslag åt rikets tronföljare, då.
han träder i gifte, vinna representationens bifall — det var snarare underligt att någon opposition alls förnams, men den kom från sjelfva » regeringspartiets » led, — så borde med allt skäl från landtmannapartistiskt bail en djup slöja bredas öfver denna historia.
Den är nämligen förenad med en liten justeringshistoria, som väl förtjenar att omförmälas, då den kastar ett egendomligt ljus öfver en del riksdags-interiörer, som icke sakna sin pikanta sida.
Det var den 9 April, som denna fråga till behandling förekom i andra kammaren.
Bland dem, som uppträdde för detta anslag, var äfven h. exc.
statsministern och uppenbarligen hade hans ord, eller rättare sagdt en upplysning, som han hade att meddela, ett tydligt inflytande på den följande diskussionen.
Derigenom var borttaget ett argument, som den talare, hvilken öppnade debatten, anförde, och hvilket helt uppenbarligen gjorde en högst betydande effekt på sparsamhetsvännerna i andra kammaren, nämligen, att, om man nu beviljade anslag till kronprinsen vid hans giftermål, så skulle deraf följa, att man också vore nödsakad att bevilja dylika anslag, då arffurstarne trädde i äktenskap, och detta var något som icke ingick i åtskilliga herrars föreställningssätt.
För att förebygga all verkan häraf uppträdde hans excellens statsministern med ett yttrande, och, märkligt att säga, finner man mot all sedvänja detta yttrande justeradt återgifvet i Posttidningen för den 13 April, nu i en form, som med rätta väckte en stor och allmän förvåning, ehuru egendomligt nog vid protokollsjusteringen ingen lade märke till detta förhållande och der-öfver begärde nöjaktig förklaring.Begynnelsen af hans excellens yttrande hade följande lydelse: •
* » I en fråga af så grannlaga beskaffenhet som den, hvil-ken nu är föremål för kammarens behandling, torde finnas lämpligt att redan nu, innan diskussionen vidare fortsättes, begära ordet.
Jag gör det under den förhoppning, att de upplysningar, som jag är i tillfälle lemna, måhända kunna bidraga att undan rödja vissa farhågor, som af de talarer hvilka redan yttrat sig, blifvit framhållna och hvilka eljest måhända återupprepas af flere andra efterföljande.
» Den förste talaren framkastade såsom skäl antingen till rent afslag å den k. propositionen eller till nedsättning af deruti begärda anslagssumman, att man möjligen kunde befara framställandet af enahanda anspråk åt arffurstarne efter hand som äfven de inträdde i äktenskap.
Detta är naturligtvis en fråga, som nu icke föreligger och som således måhända icke borde vid detta tillfälle vidare beröras.
Jag anser mig likväl böra säga min enskilda uppfattning vara, att K.
M: t icke bör begära särskilda anslag till arffurstarne, med anledning af deras inträde i äktenskap, under andra omständigheter än då en arffurste står närmast tronföljaren och denne saknar manliga bröstarfvingar, i hvilket fall ett undan tagsförhållande inträffar, sådant som egde rum, då den nuvarande konungen såsom hertig af Östergötland fick särskildt apanage med anledning af hans inträde i gifte. » — — — — — — — — — — —
Nu ville man dock hålla före, att hans excellens statsministern ingalunda yttrat, sig för sin enskilda del, utan att han gaf den del af sitt yttrande, som var afsedd att lugna farhågorna för apanager åt arfprinsarne, ett uppenbart sken af att vara en med högre tillåtelse meddelad officiel upplysning.
Så icke blott uppfattades saken af de närvarande och af referenterne, utan endast i så fall blir i dessa ord, från denna plats uttalade, någon mening, ochendast på grund af en sådan uppfattning kan förklaras, att detta argument, så tacksamt för dem, som yrkade nedsättning eller rent afslag på hela anslaget, icke vidare upptogs.
Det är derför med allt skäl som en tidning om denna sak yttrar:
» Egendomligheten i detta hans excellens uppträdande faller naturligtvis genast i ögonen.
Den förste talaren hade sagt sig befara, att konungen skulle begära särskilda anslag åt arffurstarne (naturligtvis var hans » enskilda uppfattning », att så ej borde ske).
Hans excellens, som tidigt under diskussionen låter sina ord höras från statsrådsbänken för att lemna upplysningar, som skola undanrödja föregående talares farhågor, hår såsom argument mot den förste af dem ingenting annat att säga, än att hans » enskilda uppfattning » är
— i det närmaste densamma som just denne talares.
Naturligtvis bör det städse vara af intresse för andra kammaren, isynnerhet för dess majoritet, att få kännedom om hvad hans excellens för sin personliga del anser om saker och ting, men det synes oss svårt att finna, hvar man skall söka beviskraften i hans excellens ord.
Ty äfven om man antoge — hvilket likväl ej torde få anses aldeles gifvet — att hans excellens vid arffurstarnes möjligen framdeles inträffade giftermål intoge samma ställning som nu, får man väl ändock anse det sannolikt, att det i en sådan fråga blefve H.
M: t konungens enskilda uppfattning, snarare än hans excellens statsministerns, som komme att bestämma regeringens ställning till saken. »
Om nu måste anses visst, att icke grefve Posse i kammaren talade om, ' att det vöre hans enskilda åsigt, att K.
M: t icke borde begära anslag åt arfprinsarne, så måste det vara i protokollsjusteringen hemligheten ligger.
Det är nu andra gången vid denna riksdag, som grefve Posses anföranden och hans protokoll icke stämma rätt väl öfverens — om den första gången detta skedde, kan läsas iandra häftet af denna tidskrift sid. 32 — och utan att sjelfva deröfver göra några reflexioner vilja vi allenast berätta en .sannfärdig historia, som tilldrog sig anno mundi 1818 i det då bekanta riksrättsmålet.
Det begaf sig nämligen så, att, sedan riksrättens pluralitet uttalat en fällande dom, och man «edan skulle justera protokollet, två af de ledamötér, som falt, under mellantiden blifvit omvända, hvarför de då återkallade sina vota och frikände.
Dessä riksrättsledamöter fingo sedan gå till odödligheten under namnet » justeringsråd ».
Emellertid fordrar rättvisan det erkännandet, att åtminstone en referent, nämligen den halfofflciöse Stockholms-korrespondenten, påstår sig hafva hört, att statsministern förklarade, att det blott var sin enskilda åsigt han i denna sak uttalade, men i så fall må vi bekänna, att vi svårligen kunna förstå, hvad grefve Posse med sitt yttrande ville åstadkomma, ty, om det äfven för kammaren kunde vara af ett visst intresse att erfara, hvad hans excellens i denna sak tänker, så icke bevisa hans enskilda tankar särdeles mycket.
I sammanhang härmed anteckna, vi två småsaker, som stå i samband med denna frågas behandling.
Den ena är det kuriösa erkännandet af hérr Hedlund, att han for den nuvarande ministérens skull ville, trots de betänkligheter han deremot hyste, bifalla anslaget.