Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den talare, som i dag öpnade discussionen, har såsom straff för affall föreslagit fängelse, för iteration förlust af arfsrätt; men hvad han ville göra med den, som ändock icke läte sig rätta, har jag icke kunnat fatta.
Det enda konseqventa yore stupstocken eller bålet.
Staten måste ju, för att icke nedsätta sin värdighet, stadga sådana påföljder, att dess bud kunna göra sig gällande.
I motsatt fall blifva dess lagar föremål för gyckel.
Utgår man frän det antagandet, att det ligger i Statens ändamål att framtvinga religiös enhet, så måste man ju ock välja sådana medel, att målet derigenom kan vinnas, och detta vinnes säkrast genom döden.
Den döde predikar inga villfarelser.
Hvad vill det i sjelfva verket säga, att genom verldsliga straff söka åstadkomma tros- eller bekännelse-enhet?
Ar det icke att säga till en villfarande: »Yi vilja försöka hvad värde du sätter på din religiösa tro.
Är den riktigt stark och liflig, skall du ock här på jorden derför få lida.
Vi vilja tillse, om vi icke kunna genom jordiska lidanden tvinga dig att afsvärja en tro, som du anser vara den enda, hvilken leder till eviga saligheten.
Vi skola pröfva din ståndaktighet, och se till, om vi icke kunna utfinna medel att tvinga dig upoffra evigheten för timliga fördelar.»
Äro icke dessa de enda möjliga motiverna till nämnde talares förslag?
Kunna några andra förefinnas?
— Antages förslaget, så frågas: »Hvilka äro de, som komma att lida straffet?
Ingalunda de, som ingen religion hafva, eller de, som förakta allt hvad religion heter.
Indifferentister och atheister hafva icke någon anledn. att trotsa lagen.
De lära icke underlåta att ställa sig till efterrättelse hvilka religiösa ceremonier som helst.
Sådant kan icke besvära den, Den 4 November f. m. 355 hvilken anser talet om en Gud och ett lif efter detta endast för tomt prat.
Ilan skall visst icke för sina åsigter upoffra det enda goda han känner, denna verldens.
Hvilka blefve således de, som komme att träffas af lagens straffande liand ?
Jo, just samhällets bäste medlemmar, — de, hvilka högre akta Guds bud, än menniskofunder.
Det är ju i sanning en ypperlig lag, som pinar och landsförvisar de gudfruktiga, men gynnar gudsförnekaren och den likgiltige.
Hvad verkan skall en sådan lag hafva på dem, hvilka väl vilja vidhålla sin tro, men icke ega nog själsstyrka att för den blifva martyrer?
Rimligen icke annat, än att göra dem till hycklare.
Detta ord har jag icke vågat uttala vid de allmänna sammanträdena, af fruktan att någon deraf skulle kunna taga anstöt, såsom riktad mot någon personligen; men nu, då jag endast är omgifven af mina Stånds-kamrater, tvekar jag ej vidare utsäga det.
Jo !
Hyckleri är det man vill göra till en samhällsdygd.
Det är oss likgiltigt hvad ni tron eller om ni egen någon religiös öfvertygelse alls; men vi bjuda och befalla, att ni icke uttalen annat, än det vi förklarat vara det enda rätta och sanna.
Jag frågar nu den aktade talaren, om han verkligen motiverat sitt förslag på berörde sätt?
Som han dertill otvifvelaktigt lemnar ett nekande svar, återstår att tillse om förslaget kan motiveras annorlunda.
Härvid framställer sig möjligheten deraf att den värde talaren med förslaget egentligen åsyftat att förekomma affall af lättsinnighet; men deremot velat skona dem, som styrkt sig hafva gjort sådant af verklig och innerlig öfvertygelse.
Är det afsigten, så skulle man till den affallande säga: »Vi vilja pröfva, om du affallit endast af lättsinne, eller om du gjort det i öfvertygelse att det vore enda medlet för din själs eviga salighet.
Är det sednare förhållandet, så måste ett eller annat års fängelse vara en obetydlighet för den, som vill rädda själen ifrån eviga förderfvet.
Men har du åter affallit endast af obetänksamhet, så må fängelset vara dig ett lämpligt straff derför, och kan du der i ostördt lugn få tillfälle bereda dig bättre öfvertygelse.» Skulle förslaget vara grundadt på dessa motiver, så måste, i konseqvens dermed, äfven stadgas, att den, som icke genom fängelse låtit rubba sin tro, han skall ock derefter icke störas uti denna sin fasta tros bekännande.
Emot en lag, utarbetad i detta syfte, skulle jag, för min del, icke hafva så särdeles mycket att invända.
Under discussionen har blifvit nämndt ordet samvete.
Det är något särdeles med detta begrepp.
Under de gemensamma öfverläggningarna hafva åtskilliga ledamöter af PresteSt., hvilka förordat landsförvisnings-straffet, talat om Statens samvete, men deremot icke velat fästa något afs:de å det individuella samvetet.
Detta sednare måste helt och hållet underordnas det förra.
Hvad som sålunda blifvit yttradt, kan icke anses hafva skett tillfälligtvis, utan närmare besinnande.
Stora anledmr finnas, att man verkligen vill, såvidt möjligt är, tillintetgöra individens samvete.
Har man icke i nya katheches-förslaget helt och hållet borttagit detta ord?
Jag kan icke inse annan orsak dertill, än att man icke vill lära barnet, att här verkligen finnes något, som kallas samvete.
1 856 Den 4 November f. m.
Skulle det icke vara särdeles lyckligt, om man vunne sitt syfte och helt och hållet kunde utrota sista skymten af individuelt samvete?
Hvilket lyckligt samhälle, der individerna icke egde annat samvete, än lagstiftarens!
Till dylika slutföljder kommer man, då man utgår från oriktig princip.
Man har i allmänhet sammanblandat begreppen Kyrka och Stat, samt velat öfverflytta den enas funktioner på den andra.
Man säger, att då hvarje enskildt måste hafva en religion, följer deraf, att den samling af individer, vi kalla Stat, såsom sådan äfven bör hafva en religion.
Är denna sats verkligen sann?
Kör att kunna svara härpå, är det nödigt att veta, hvad man förstår med ordet religion.
Om dermed menas något sådant, som jag vid ett annat tillfälle upgifvit, skulle den religiösa känslan egentligen hänsyfta på ett lif efter detta.
Att jordlifvets mål kan vinnas utan denna känsla, det visar hela den organiska naturen, ända intill menniskan.
Först hos menniskan framträder denna känsla, tydande på menniskans bestämmelse för ett lif på andra sidan grafven.
Äfven samhällen, och dessa de bäst organiserade vi kunna tänka oss, finnas denna känsla förutan.
Se myrornas, biens med fleres samhällen, och de kunna uthärda jemförelse med det yppersta menskliga samfund.
Dock finues der hvarken religiös känsla eller samvete.
Der subordineras de enskildes fullkomligt under det allmännas.
Men menskliga samfunden kunna aldrig vinna denna fulländning, just derföre, att de menskliga individerna ega frihet, — en begränsad och ofullkomlig.
I denna begränsning ligger icke blott möjligheten, utan nära nog nödvändigheten af misstag, af synd.
Af menniskans ofullkomlighet, och begränsning i frihet och förnuft, förklaras också faktiskt det onda här på jorden.
Utan frihet, utan förnuft kan man icke synda; och möjligheten deraf förklaras således af vår ofullkomlighet, Men friheten och förnuftet, ehuru begränsade, bäntyda bestämdt på ett lif, högre än det jordiska.
Vore icke menniskan bestämd för ett annat lif, skulle den religiösa känslan vara oförklarlig.
Menniskan eger således denna -känsla till följd af sin bestämmelse för ett annat, ett högre, ett renare lif, än det jordisjca.
Frågas nu: »Har Staten en sådan bestämmelse?
Härtill måste man svara med ett obetingndt nej.
Huru högt man än må sätta Statens mål, så måste det vara jordiskt.
Staten kan tänkas fortsätta sin tillvaro under en oändlig tidsrymd; men den är och förblir fästad vid jorden, och tillintetgöres, om icke förr, åtminstone med den.
Så icke menskliga individen.
Jorden och alla solsystemer må störta, vår odödliga aude fortlefver, det oaktadt.
Det är min innerliga öfvertygelse.
Häraf slutar jag, att religion är något, som tillkommer individerna, men icke Staten.
Staten, såsom sådan, kan vara religionen förutan; men individerna behöfva, för utöfningen af sin religion, en gemensamhet sins emellan, och denna förening kalla vi Kyrka.
Emellan Kyrka och Stat förefinnes en väsendtlig skiljaktighet.
Staten har sitt mål i tiden, Kyrkan deremot i evigheten.
Staten har att bedöma sina medlemmars yttre handlingar; men har deremot Den 4 November f. m. 357 icke något att skaffa med deras inre, vidare än som detta framträder i det yttre; Kyrkan deremot endast medleminarnes inre, principen för deras handlingar; och det yttre, endast för såvidt detta yttre är en expression, ett uttryck af det inre, den religiösa känslan.
— Om dessa tvenne begrepp, Kyrka och Stat, förblandas, upkommer deraf stotft förderf.
De största lidanden, menskligheten undergått, härleda sig härifrån.
Då det verldsliga och det andliga förblandas med hvarandra, kommer det förra, såsom det närvarande, alltid att taga öfvervigten öfver det sednare, som först i ett kommande lif väntar sin egentliga belöning.
All historia visar äfven, att då Kyrkans tjenare blifvit inblandade i Statens politiska lif, har alltid religionen fått stå efter politiken.
Kristna Kyrkans förfall daterar sig från den dag den förklarades för Korns statsreligion.
Fullkomlig och verklig enhet i Kyrkan har icke funnits längre, än den var en ecclesia pressa.
Så snart den blef triumfens, upkommo söndringar, i det en del ville Kyrkan för dess egen skull, och andra ville den endast såsom en Staten subordinerad inrättning, och verkande för dennas mål.
Häri en väsendtlig orsak till religiösa tvister; en annan i sjelfva begreppet religion.
En talare har yttrat, att bästa beviset derför, att Sverige icke är moget för en förändring, ådagalägges genom de många skiljaktiga förslag dertill, som blifvit framställda.
Af denna omständighet tror jag likväl icke en sådan slutsats kunna dragas.
Orsaken till de skiftande meningarna tror jag ligger deri, att man icke klart för sig redt begreppen Kyrka och Stat.
Och motståndet mot den Kongl. Propos:n hos dem, som icke dertill haft sämre motiver, har härledt sig från oriktiga begrepp i berörde afs:de; och deraf att man trott sig gynna och befordra religionen och Kyrkan medelst att sammankedja dem med Staten.
Men, på sätt jag tror mig visat, långt ifrån att vinna på en sådan förening, förlorar Kyrkan tvertom derigenom sin sjelfständighet, och blir, i st. f. det högsta, en Staten subordinerad tjenare, som måste lämpa sig efter dennes nycker, och sätta sitt egna och egentliga sträfvande efter dennes, sin herres önskningar.
Hvad jag nu yttrat gäller endast grundsatsen, hvilken man måste hafva för ögonen vid fråga om lagstiftning.
Nu är här likväl icke fråga om något skiljande af Kyrkan från Staten.
Den af mig uttalade grundsats kan således icke här i alla sina konseqvenser tillämpas; men då man skall besluta, måste man utgå från någon viss, säker princip; och det är derföre jag ansett mig böra uttrycka den.
Då man har att lagstifta rörande religionen, torde icke vara utan vigt att tillse hvad vår religion i det afs:det säger.
Jag har derför under de gemensamma öfverläggningarna sökt visa huruledes Christus sjelf strängeligen förbjöd allt gripande till verldsliga vapen, och huru
Han flere gånger straffade sina lärjungar för det de ville använda dylika vapen.
En talare här har sökt, att för religionsförföljelser hemta stöd ur Gamla Testamentet; men jag tror, att han snarare bordt tillse hvad nya Testamentet derom innehåller.
Åtskilliga talare hafva från budet att »/ly irrlärige» velat sluta till rät - 358 Den 4 November f. m. tigheten att landsförvisa dem.
Denna slutsats tror jag vara lika oriktig, som då man vill försvara landsförvisning, genom den rättighet Kyrkan måste ega, att från sig skilja dem, som från den affallit.
Men dessa och flere dylika obehöriga slutsatser härleda sig derifrån, att man icke klart för sig skiijt mellan begreppen Kyrka och Stat.
Såsom nu förhållandena äro, oell då med de kyrkliga rättigheterna äro förenade borgerliga, kan Kyrkan icke tillerkännas denna henne annars princip-enligt tillkommande rättighet; ty då skulle, liksom under katholska tiden, Kyrkan komma att blifva domare äfven i verldsliga saker.
En talare här har påstått, att allmänna opinionen är emot det Kongl.
Med anledn. deraf tager jag mig friheten fråga den värde talaren, hvarest han påträffat den allmänna opinionen?
Har han hittat den i en konventikel?
Man hör så ofta åberopas allmänna opinionen både för och emot samma sak, så att jag åtminstone icke vill derpå fästa för stort afs:de, utan vid hvarje särskildt tillfälle pröfva den speciela sakens beskaffenhet, utan hänsyn till hvad som förebäres vara allmänna opinionen.
Det är icke länge sedan, då en vigtig reform var i fråga, som man mot densamma äfvenledes satte berörde opinion.
Men nu, sedan reformen gått för sig, har den visat sig medföra högst välsignelserika resultater, och ingen, äfven de som då ifrigast trädde upp emot det lagförslaget, vågar nu föreslå en återgång till det. gamla.
Den reform, jag här åsyftar, var i bränvins-lagstiftningen.
Afven den påstods strida emot samma allmänna opinion, som nu åberopas.
Samme värde talare har äfven yrkat, att man skulle gå sakta tillväga med reformen, »steg för steg.»
Jag vill derföre fästa hans upmärksamhet derå, att nu icke varit fråga om någon omstörtning af det bestående, om någon revolution.
Frågan har hufvudsakligen rört tvenne ämnen, landsförvisnings-st.raffets borttagande och större konventikel-frihet.
Hvad det förra beträffar, har tydligen blifvit ådagalagdt af flere talare, icke blott straffets olämplighet, utan äfven omöjligheten att verkställa detsamma.
Förslaget om större konventikel-frihet har endast af få blifvit bestridt, och torde icke kunna af den värde talaren bestridas, enär jag förmodar, det han sjelf känt sig besvärad af nuv:de lagbud i det afsidet.
För mitt omdöme, att det Kongl. Förslaget valt en klok medelväg, hemtar jag stöd just af de motsatta anmärkmr, som deremot blifvit riktade, i det att en del påstått det vara för omfattande, och andra åter att det icke är nog genomgripande.
Vidare har samme talare föreslagit, bland annat, att lagen om affall skulle tills vidare inhiberas; — en åtgärd, som jag icke förr hört omtalas, och som jag icke anser öfverensstämma med Statens värdighet.
Det har icke kunnat undgå väcka min förundran, att höra denne talare motsätta sig en utvidgning af nuv:de religionstvång, helst jag tror, det han sjelf känt sig besvärad af nuv:de förhållanden.
Han har, såsom stöd för sin sats, omnämnt huruledes åtskilliga dissenters återvändt till Kyrkans sköte, då man Iemnat dero i ro, samt de fått en nitisk och skicklig lärare.
Sådant tror jag bevisar
Den 4 November f. m. 3sa raka motsatsen af hvad talaren åsyftade styrka.
— Just den omständigheten, att något är förbudet, retar till öfverträdelse.
Kommer nn dertill, att detta förbud angår en sak, hvaruti ingen mensklig myndighet eger att befalla, då reser sig känslan af den nienskliga friheten oemotståndligt upp deremot, för att trotsa förbudet; och min öfvertygelse är, att mången, som nu affaller, icke skulle göra det om man borttoge det befintliga straffhotet,—ett hot, som i öfrigt är ett blott skrämskott, utan all faktisk påföljd.
Det har väckt förundran, att uti denna fråga begge de motsatta sidorna åberopat Gustaf Wasa och Gustaf Adolf.
Sådant är likväl lätt förklarligt och härleder sig endast från olika upfaltning af den idé, för hvilken dessa stora Konungar verkade.
Slutligen, och då det af K. M. framlagda Förslag fallit, tror jag möjligen, att det af Hr v.
Koch framställda förslag kan i flere hänseenden vara ganska lämpligt; hvadan jag ock med honom instämmer i begäran om återremiss.
Jag hade icke ämnat begära ordet för att yttra mig i denna fråga, och dymedelst förlänga öfverläggningen.
Men då det är en sida af ämnet, som af de töreg:de talarne blifvit allt för litet vidrörd, anhåller jag att derom få nämna några ord.
Min tanke är den, att då en lag så objelpligen fallit i allmänna tänkesättet, som den om landsförvisnings-straff såsom påföljd för affall från vår lära, och då denna lag i verkställigheten möter sådana omöjligheter och förödmjukelser för både lagstiftningen och lagskipningen, som nu är fallet, återstår icke något annat, än att ur vår lagbok utplåna densamma, och, ifall något annat ansvar är af behofvet påkalladt, införa ett sådant stadgande i det förras ställe.
Man måste då vädja till LagUtskis fyndighet.
Skulle LagUtsk. deremot ieke anse möjligt att framställa förslag till någon annan påföljd för affall, så är det nödvändigt att något medel måste uttänkas, för att visa, det lagen icke vill gilla eller upmuntra dylika handlingar; detta medel anser jag böra ligga i sjelfva redaktionen och upställningen af förslaget, så att det, så väl till sin rubrik som till sina motiver och bestämmelser, må bära prägeln af den varsamhet och försigtighet i uttrycken, att icke något missförstånd hos den mindre bildade delen af allmänheten må upstå om Begeringens och Ständernas mening i detta hänseende.
Jag har icke funnit en sådan varsamhet iakttagen i de flesta af de lagförslag, som jag varit i tillfälle att här höra granskas.
Sjelfva handlingen, eller affallet har i allmänhet icke med ett ord af ogillande blifvit betecknad.
Förseelse i ordningsmål, att icke anmäla ett tillämnadt affall hos Kyrkoherden i församlingen, på det han må genom varningar kunna återföra den villfarande till det rätta, är icke med någon påföljd belagd.
Det hela har sålunda mera fått utseende sif en positiv rätt, som man velat öpna för affällingen, än af ett medgifvande till ett ondt, som man icke kan förekomma.
Det är på dessa omständigheter, som jag tillåter mig att fästa LagUtskis upmärksamhet, un - SCO Den 4 November f. m. der det jag förenar mig med de talare, sorn begärt återremiss af Betänk.
Alströmer, Jonas: Det Kongl.
Förslaget har nu fallit; men jag är öfvertygad om, att det skall återkomma med suckar från mången inom vårt land.
Ty det är visst, att det icke utan sorg skall förnimmas, huru 11.
St:r visat sin tacksamhet mot den höge och ädle uphofsmannen till detta förslag.
Framtiden kommer nog att fälla sin dom i saken.
Hr Cederschiöld, Hobert, bör jag icke mycket yttra mig om; men jag ber dock att få nämna, att han i dag åtminstone på något sätt sökt mildra taggarna i den törnekrona, som han hjelpte Hr Nils Tersmeden att vrida kring vår Konungs tinning, och jag tror, att man inom landet skall beklaga, att sådana yttranden blifvit fällda, i synnerhet här på detta rum och af dessa båda talare.
Emellertid är det dock väl att man ser, att det var ögonblickets värme och icke ett afvogt sinne, som framkallade deras ord.
Hvad Hr Lefréns förslag angår, förmodar jag, att det icke skall finna mycken anklang hos personer, som lefva under 19:de århun dradet.
Jag tror icke, att när man hört K. M:s Förslag framställas, det kan vara meningen att. återföra oss under påfviska inqvisitionens dagar.
Hvad frågan i öfrigt angår, behöfver jag icke derom mycket yttra mig mundtligt, emedan jag icke hört någon ur rent biblisk grund behandla ämnet.
Vid en af de allmänna sammankomsterna uplästé jag ett anförande, som angaf de grunder, hvarpå jag trodde att lagstiftarne i detta fall böra stödja sig; och sedan jag, dels af medlemmar inom PresteSt., dels af andra personer, blifvit upmanad att låta trycka detta anförande, samt anser lämpligast att det blir infördt i E. o. Ad:s prot:r; så, och enär de grunder, jag ansett vara de enda riktiga, på hvilka en lagstiftning i förev:de fall bör byggas, finnas i nämnde anförande fullständigt utvecklade, anhåller jag att det måtte få åtfölja remissen till LagUtsk., hvaremellertid jag ber att några ögonblick få uptaga E. o. Ad:s tid med samma an förandes upläsande.
Talaren upläste härefter följande anförande:
Bör ett samhälle, som erkänner Guds Ord, såsom norm för sin religion, önska och kämpa för religions-frihet?
Religion är realisation, eller det faktiska tillfredsställandet af det hos menniskan i Skapelsen nedlagda benofvet att dyrka och tillbedja Gud. — Frihet är den åt menniskan i Skapelsen skänkta sjelfständigheten och den dermed följande sjelfbestämmelsen.
— Såsom Guds Beläte, var kärleken hufvudkarakteren i denna hennes sjelfständighet.
Då menniskan var uti Eden, umgicks med Den Ende och Sanne Guden, blott åt utaf Lifsens Träd och deraf ständigt emottog ny näring för de i Skapelsen hos henne nedlagda gåfvorna; så kände hon Denne Ende och Sanne Guden allena och Den 4 November f. m. hade i Honom evinnerlig! lif.
Hennes sjelfbeslämmelse, som egentligen är hennes vilja, hade ej annat föremål för hennes kärlek, än att tillfredsställa hennes religiösa belioj, som var att dyrka och tillbedja Den Ende och Stinna Guden.
Så länge nu della religiösa behof, som är menniskans förnuft, förblef i den medskapade barnsliga enfalden, så kunde menniskans vilja ej älska annat än sanningen.
Men raenniskan lyssnade till urförföraren, lät sig af honom dragas till att tro honom, i stället för Gud. sin Skapare.
Hon gaf omsider vika för hans tjusande tal och föll.
Detta var tro till djefvulen och otro till Gud.
Härmed voro likväl de herrliga medskapade gåfvorna icke utplånade, men de voro förderfvade och förvända.
Förnuftet, i stället för det enfaldiga behofvet att, under Guds Andas ledning, dyrka Gud; hade fått det omättliga, mångfaldiga behofvet, att, under satans ledning, dyrka sig sjelf.
Viljan, som lät detta förnuftets behof få välde öfver henne, således öfver hennes sjelfbestämmelse, rigtade den till begärelse förvandlade, med henne innerligen förenade kärleken, åt det nya föremålet för menniskans dyrkan.
Här hade djefvulen nått sitt mål.
Guds herrliga Skapelse var förstörd.
Egenkärleken och alla dess otillfredställbara lustar hade blifvit menniskans gudar och den himmelska friden hade bon bortbytt emot begärelsernas eld och afgrundens ofrid.
Menniskan föll, och sådan passade hon ej mera för Eden.
Hon blef ock såsom andligen död, utdrifven derifrån för att nära sig på den för hennes skull förbannade jorden.
Men Gud:
Den Eviga kärleken, bade redan vid förbannelsen fästat löftet om Qvinnoncs Säd, som skulle söndertrampa ormens hufvud.
Och i tidens fullbordan nedlades Isai telning i Bethlehems krubba.
Under hela Sitt lif, men i synnerhet på Thabor, omstrålad af Den Eviga Sanningens Majestätiska glans, häfdade menniskones Son Sin Gudom.
Och Lifsens Träd planterades på Golgatbas förbannade jord.
Det Gudomliga Ordet: »Del är fullkomnadl», utgick i verlden, förlåten remnade och nu flöt lifssaften af Trädets mognade frukt, ned öfver jorden. ■—•
Försoningens och Nådens Välsignelse öfverflödade, med Det Heliga Blodet, syndens och den skuldbelastade jordens förbannelse.
Ty Offerlammet var slagtadt — Gud var försonad — och Han bad nu menniskorna, genom Sina sändebud: »låter försona eder med Gud».
Ormens hufvud var krossadt, djefvulens gernin gar nederslagna.
Och det förvända menskliga förnuftets högmod hade fått dödsstöten, när det, i Den Korsfäste Christus, skulle se sin Gud.
Vägen var nu återigen öppnad till Lifsens Träd, att menniskan skulle deraf kunna äta och lefva evinnerligen, som förr en gång uti Paradisets Lustgård.
Men hon hade ännu sin sjelfbestämmelse qvar och måste hafva den.
Eljest kunde hon ej vara menniska.
Huru hon brukat denna, både före och efter försoningens fullbordan, derom vittna Den Heliga Skrift, all Historia och ej minst det närv:de tillståndet ibland menniskorna; icke blott ibland hedningarne, utan ännu mera och aldra mest ibland de så kallade 362 Den 4 November f. m. kristna, på hvilka man liar grundade anspråk, att de skulle hafva förstått och förslå den tid, der de uti sökte äro.
Ofver allt finna vi nu det menskliga högmodets sjelfförgudning, så väl der det ställer träd eller stenbelätet utom sig, som der det, i civilisationens förfinade afguderi, tillfredsställer alla fåfängans och lättsinnets nycker.
Det är sjelfafguderi, ty man vill dyrka den guden, som tillfredsställer ögonens begärelse, köttets begärelse och ett högfärdigt lefverne, hvilken man gjort sig sjelf, eller egentligen är en sjelf, i stället för Den Allsmäktige, Helige, Rättfärdige Guden, som har gjort en sjelf och allt det skapadt är.
Så ser verlden ut i milliontals skiftande nuancer.
Sätta vi nu tillsammans denna religion och denna förvända frihet, sägande: »vi vilja hylla och proclamera denna religions frihet»; vore det icke en hädelse — en vilddjurets hyllning.
Man säger: det är bättre, att det onda får bryta ut och rasa, visa sig sådant det är; än att instänga det inom förmer och skrankor, som äfven äro hinderliga för lifvet.
Men låtom Herren i Sin Vishet styra detta efter Sin tillstädjelse.
Vi må vakta oss att gå Herren i förväg.