Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De andra jäntorna nojsade och frågade, om hon inte ville bli hus-styra hos ’gossen’ och dela kost med grisen.
– Men hon tog det godmodigt.
Hon visste nog, att han skulle komma igen och bjuda mer.
Han kunde rakt inte rå på sig.
Både nätter och dagar såg han framför sig den fylliga kroppen och det ’stillsamma’ ansigtet med randen under hakan, som rent som skurit sig in i det mjuka hullet.
Det var i synnerhet den, som ’drog’.
Till sist skaffade han ånyo reda på Fina och bad henne gå bud om igen.
Han skulle betala hederligt, om hon bara höll tyst.
Nu ville han själf komma till tals med Johanna.
Det var en söndagsafton hon kom.
Han tyckte att det rakt sken som ljust i detsamma.
Hon höll upp klädningen – kanske lite för mycket – för att inte smutsa ned sig’, och såg spotsk ut.
»Hvad vill I?» frågade hon, men han hade glömt allt han tänkte säga.
Det bara kröp och kokte i kroppen på honom, som om hvarenda bloddroppa fått lif.
»Tack för sist», sade han slutligen.
Han kunde rakt inte hitta på något annat att säga.
»Tror I inte, att jag ser hur det står till med I?» sade hon till sist.
»I ska’ få allt jag eg’, när ja’ väl ä’ borta», sade han nu, för det hade han då riktgit läst öfver.
»Och kanske lefva här som ett djur i en kula till dess?
Nej tack ska’
I ha.
Ge mig allt I har, me’ns I lefver.
I ska’ inte behöfva ångra er, det låfvar jag – å se’n kan vi talas om att gå till prästen.
Det är mitt sista ord, å nu har I hört det.»
Hon väntade en stund som på svar, men så nickade hon, gaf honom en blick, som stack som eld, och lemnade rummet, utan att han fått förmåga att hvarken resa sig upp eller följa henne till vägs, som vett och skick väl bjudit.
Sedan kom en tung tid.
Midt på nätterna kunde han stiga upp och ta fram skrinet, där han hade sina kära papper förvarade, och fara öfver dem med handen.
Han kunde aldrig, nej aldrig, göra’t!
Men så förvandlade papperet sig till mjuk, glatt hud; vecket efter hopläggningen blef randen under hakan, den där randen, som drog och drog.
Han såg den fasta, runda vaden.
– Hela hans underkufvade natur reste sig brutalt, han måste ega henne – måste ...
Och så kröp han ned under sina lumpor, darrande af blygsel och sjudande af en hetta, som han inte rådde på.
Efter en vecka var hans motstånd brutet.
Han kunde ju ändå inte lefva så länge.
Det låg som en tröst i den tanken.
Så skickade han Fina med bud igen, Johanna kom en kväll, och då blef allt afgjordt.
– I morgon var det trofästningskalas hos nämdemans.
– Det var nog inte efter häfd och bruk, ty festerna brukade börja först med bröllopet, men nämdeman hade sagt, att det strunta han i.
Gossens ’uppståndelse’ skulle firas med ett hejdundrande kalas.
Så hade nog ’mor’ velat ha det, och så skulle det bli.
Angående Johanna, så hade han sina egna tankar om jäntan, men i hvad fall som hälst var allt bättre än hvad som varit.
Hon skulle väl åtminstone laga att han fick ordentlig mat och vård, för resten fick Vår Herre sörja.
Om de uppgjorda vilkoren hade han ingen aning.
Klädd i en gammal trasig kapprock, som han fått för en spottstyfver på en auktion, satt Karl Johan i solskenet utanför stugan och hvilade sig, så en orkdag (arbetsdag) det än var.
Det kändes som om han rullat nerför ett bärg och inte blifvit riktigt klar i hufvudet ännu.
Allt gick kring, det var bara ett som stod klart: han skulle gifta sig.
Han upprepade de orden gång efter gång; till sist som ringde de af sig själfva, och då slöt han ögonen med en känsla af vällustig domning.
I detsamma knastrade några torra grenar på gångstigen från byn.
’Tänk om det vore ...’
Han såg hastigt upp. ’Jaså, det va’ bara Spring-Fina!’ Spring-Fina såg ut, som om någon ovänlig människa fört handen öfver ansigtet på henne nerifrån och upp samt glömt att göra en motsatt manöver.
Allting sträfvade uppåt.
Eljes var hon ’talförd’, stark och energisk.
Lika färdig att flå hundar som att gå kärleksbud.
Hon kom från fästmön, men det kärleksbud hon hade att framföra i dag, är så godt att inte blotta.
Alltnog, en stund senare, efter ett tämligen häftigt ordväxlande, hördes plaskande af vatten och kväfda jämmerrop från bryggstugan, och ett par timmar senare satt Karl Johan åter i solskenet med en gammal rock öfver hufvudet, som om han blifvit skalperad – och stort bättre kändes det inte.
Det var alldeles som om han blifvit flådd öfver hela kroppen, och luften drog så kall i ansigtet, att det nästan gjorde ondt.
Under hela rengöringsprocessen hade han bara erfarit en känsla af fasa, men nu efteråt kom det för honom, så ’roligt’ det känts, när det hvita skinnet började att lysa igenom.
Det var rakt som om hans ungdom kommit tillbaka.
Och han ville nu gärna bli ung, riktigt ung om igen.
Alla hans döds-tankar voro för längesedan glömda.
En stund senare låg han på knä framför en gammal kista i stugan och gräfde i en massa skräp.
Slutligen fick han tag i en liten mässingsdosa med spegel i locket.
Nyfiket tittade han i glaset – och så uppgaf han ett lågt, belåtet skratt.
– Ja, ackurat så såg han ut då.
Det var bara en tand borta, den hade han bitit af på en kaka bröd, ’som inte yxan tog på en gång’.
Men det syntes nog inte mycket.
– – På en stol låg en gammalmodig brun rock med åtföljande byxor och väst, som Fina upptäckt i en maskstungen byrå af ek.
Stassen hade legat så väl bevarad i malört, att hvarken mal eller mott kommit åt den.
En grann nattkappa och en näsduk hade fästmön varit nog förtänksam att skicka som present och, tack vare Fina, låg en skjorta ren och struken bredvid.
– Den natten såf Karl Johan så tungt, att han inte ens väcktes af kornas hungriga bölanden.
Han tyckte, ’att han va’ i himmelrike’ i förgångs’.
Klockan fyra dagen därpå rullade kärra efter kärra in på nämdemans gård.
Byfolket infann sig precis.
Nämdemans-mor, röd och förlägen, – detta var hennes första stora gille – neg och tog emot.
Nämdeman skakade hand till höger och vänster.
Johanna, i ny svart klädning och röd silkes-sjalett kring halsen – sista vängåfvan, som hon lyckligtvis inte begagnat och som nu fick passera för fästmanspresent – spelade blyg och höll sig undan så mycket hon kunde.
Jäntorna skockade sig i ett hörn och voro som skamsna öfver kamraten, ’som kunde ta en tocken’en’.
Pojkarna spredo ut, att Johanna skulle fira biläger i en vattså och skrattade så de kunde dö.
Äntligen voro alla gäster samlade, det var bara fästmannen som fattades.
– Till sist gick nämdeman själf i all tysthet framåt vägen och tittade.
Jo, där satt han ju på en sten vid vägaskälet.
En känsla af oöfvervinnelig blyghet hade kommit öfver Karl Johan – så här i det sista.
Han ville bara springa hem igen – han skämdes så förfärligt. – ’Ett tocket gammalt åbäke som han va’ skulle giftes’. ’Å så han såg ut se’n.
Så utspöka’, att dä rent va’ en synd att se på’n.’
Om han bara hatt håre’ och skägge’ kvar.
’Dä hadde nog liksom skylt’n.’
Nu tyckte han att ansigtet stack långt framom kroppen och det kändes så styggt.
Endast med största möda fick nämdeman honom med sig.
För att göra honom modig stjälpte han i honom två stora glas punsch och det hjälpte.
Karl Johan blef munter och uppspelt, och så följdes de åt in i stugan.
Om nämdemansmor lefvat, skulle hon ha trott sig ha haft gossen, sådan han först var, lifslefvande framför sig.
Han var lika röd och hvit, bara litet rynkig kring ögonen.
Håret, lika stubbigt och brunt, var blandadt med endast helt få hvita strån.
Ögonen voro lika blå och mungiporna lika tunna och känsliga.
Men magrare och mer hoptorkad hade han blifvit, och axlarna hade ’kupat’ sig af det tunga arbetet.
Först var det ingen, som kände igen honom, med undantag af några få gamla, som mindes honom från ungdomsåren, men se’n blef det som en allmän afund mot Johanna.
Hvem hade kunnat tro, att lite vatten och såpa skulle vara i stånd att göra ett sådant underverk.
Han såg ju rent af skaplig ut!
Men så tröstade man sig med, att förbättringen nog bara var ’utvärtes’, invärtes var han nog lika snål och snuskig ...
Karl Johan skakade hand med både gubbar och gummor, frågade hur det stod till och tackade för sist, ’rent som om han lärt sig vett’, – men hälst höll han sig ändå bland pojkarna.
Där var han rent af outtröttlig.
För första gången kände han sig höra till dem.
Han skrattade, pratade, ögonen strålade.
Han drack glas om glas med de bäste.
– ’Han såg ut som ett barnkräk, som lekte gammal’, sa nämdeman – och det låg sanning i orden.
Till sist kom det för honom en visa, som en kamrat brukade sjunga, när de tjenade tillsammans.
»Tyst pojkar, ja’ ska’ sjunga», ropade han.
Och så sjöng han med svag, darrande röst:
»Båd’ tjocka och tunna
Båd’ flata och runna
Ä’ jäntorna bra
Ha ha ha, ha ha ha.
Men så kom han inte i håg något mer.
»Ä’ dä int’ sant, pojkar!
Pojkarna skrattade – och Karl Johan allra mest.
I detsamma stack nämdeman in hufvudet och blinkade att de skulle komma ut.
När alla väl voro samlade, så bad han, att de närvarande skulle dricka ett glas med hans gamla vän Karl Johan Svärd och jungfru Johanna Larsson, som i dag blefvo fästfolk.
Det blef alldeles svart för ögonen på Karl Johan, när han kände sig stå tätt bredvid Johanna.
Hur han kommit dit, visste han inte.
Han hade inte vågat se åt henne förut och inte vågade han det nu häller.
Alla klingade och drucko.
Pojkarna ’släppte på’ två hurra, stämningen var den bästa man kunde önska sig.
Plötsligt slog Karl Johan armarna kring
Johanna och tryckte de heta, darrande läpparna mot hennes hals.
»Fy, så I bär er åt», sade hon och skuffade honom ifrån sig.
Det blef ett fnissande och ett skrattande rundt omkring.
Karl Johan hängde hufvudet och såg så hjälplös ut, att klockarn tyckte det var synd om honom.
»Det var rätt, Svärd», sa han högt.
»Fästekyssen ska’ ni väl växla, i tukt och ära, och inte är det värdt att fästmön gör sig sipp.
– Eller hur nämdemansfar?» Karl Johan begrep inte hvad som kommit åt honom – hur han vågat.
Han var färdig att sjunka genom golfvet af blygsel, men efter en stund smög han sig ånyo fram till Johanna.
Han kunde inte hålla sig.
Han hade druckit ett par glas till, och det som klockaren sagt, det där att fästmön inte skulle vara sipp, det hade stannat kvar i minnet.
Ja, hade han betalt så dyrt, så hade han också rätt till henne.
Han ville klappa, smeka, bita henne.
– – Han räckte försigtigt ut handen och strök henne med skälfvande fingrar under hakan – tvärs öfver randen – som dragit honom så.
Johanna låtsade ingenting om.
Något fick hon väl hålla till godo med, men när han blef mer närgången i sina smekningar, gaf hon honom en blick ’så han hickade’ och vände honom ryggen.
Nu vågade han sig inte fram något mer, men det gjorde ingenting.
Han kände sig ändå så obegripligt glad och ’mättad’.
– Så drack, skrattade och pratade han om igen, berättade historier och sjöng visor eller rättare visan, ty han kunde bara en.
Till sist blef han yr i hufvudet.
Han tyckte att det växte och växte.
Men det gick nog öfver.
Pojkarna buro honom hurrande i s. k. guldstol.
Han skrattade och skrek som vild i sin glädje.
Men så kom det som ett rödt moln för ögonen på honom.
Det susade för öronen, tungan blef så tjock, att han knappt fick fram ett ljud.
»Hej, dä gjole ingenting, dä va’ bara fyllan, som kom.
Hurra – för fyllan.
Dä va’ riktigt trefligt att bli full – full – – .»
Han höjde armen, för att tömma ännu ett glas, men så sjönk hufvudet bakåt, munnen drogs på sned och glaset krossades mot golfvet.
Uppståndelsen blef allmän.
Man förstod att något allvarsamt inträffat, och så var förhållandet.
Karl Johan hade fått en slagattack.
Sinnesrörelsen, den hårdhändta rengöringen, drickandet – allt hade förenat sig att framkalla katastrofen.
Nämdeman skickade genast skjuts till sta’n efter doktorn.
Under tiden blef Karl Johan förd till sitt nya hem, som bara låg ett stenkast därifrån, afklädd och lagd till sängs.
I tre dygn låg han mållös.
Doktorn sade, att förhoppningarna på hans tillfrisknande voro mycket små, men att det var omöjligt säga hur länge han skulle kunna stå emot.
Det kunde vara slut på några dagar, och det kunde dröja år.
På fjärde dygnet återkom likväl både sans och talförmåga.
Johanna blef utom sig af glädje.
Hon hade vakat nätter och dagar.
Det skulle då ha varit en ovärdelig skada, om han dött, utan att hon hunnit få ut sitt.
Det första han sade var, att han ville göra testamente, och så frågade han om Johanna stod vid sitt ord.
– Det gjorde hon.
Klockaren, som var lagkunnig, tillkallades, likaså nämdeman och så ’diktade’ Karl Johan med svag men tydlig röst, ’att han skänkte allt han egde, utan undantag, till sin hustru, Johanna Lovisa Larsson, från och med den dag de voro vigda, vare sig att han sedan lefde eller vardt död’.
Nämdeman gjorde invändningar, klockaren likaså, men Karl Johan var orygglig.
Han höll ögonen hela tiden fäst på Johanna och såg så förhäxad ut, att klockaren började tro hon gifvit ’gossen’ in något ’otäckt-tyg’ – sådant hade man hört förr – och det var inte fritt att nämdeman trodde detsamma.
– Det enda de kunde göra var att Karl Johan ovetande rycka in en skyddande paragraf:
’fick han inte nödig vård och skötsel, förlorade dokumentet laglig kraft och verkan’.
Påföljande söndag lyste det alla tre gångerna, och på kvällen kom prästen hem för att viga.
Han var ung i ämbetet, och när han såg denna till hälften förlamade gubbe, uppehållen endast af sin sinliga drift, och denna unga kvinna, som så fräckt sålde sig för gods och guld, stockade sig de heliga orden i halsen på honom, och då han kom till stället: hvad Gud förenat skall inte människor etc., rabblade han upp formuläret så fort att det nästan lät som om han skämts för innehållet.
– Just som han skulle gå, hördes ett tungt, besynnerligt stånkande från sängen.
Karl Johan hade fått en ny slagattack.
Nu var det ingen tid att skicka efter läkaren – han var redan svartblå i ansigtet – utan klockaren slog honom åder på guds försyn.
Sansen kom småningom tillbaka, men ’talet’ var skadadt och högra sidan ohjälpligt förlamad.
Han låg i några veckor, utan att man såg stort lif i honom, men hur det var, så började krafterna att komma tillbaka, fast stora blefvo de aldrig mer.
’Invärtes’ kände han sig rent som en ny människa.
’Hettan hade gått ur kroppen’.
Han brukade ligga och spekulera på ’hur han haft det’, den sista tiden, men han fick aldrig fatt i sig själf.
Nu tyckte han bara, att Johanna var så obegripligt grann att se på.
Den gamla ömhetskänslan kom tillbaka, ibland så stark, att det nästan kändes ’som en stopp i bröstet’, och han började gråta, utan att någon förstod hvarför.
Han kände sig så obegripligt nöjd och fridsam, ackurat som när han på sommarmorgnarna brukade ro på sjön.
– Men hvad det led, kom också en annan känsla tillbaka, fast i försvagad form: den för pängar.
– Inte att han ångrade hvad han gjort – för Johanna var ändå för mer än allt annat på jorden, ja, det var hon grant, men det gjorde ändå som ’ondt’ i honom, när han började förstå hur flott det gick till i huset.
Johanna tycktes inte ’extimera’ pängar en smul
Hon gaf bort summor till höger och vänster, tog sin syster och faster i huset, höll kafferep, köpte ’skräp’ från staden och lefde, som om hvar dag vore den sista, som grannarna, hvilka voro gramse på uppkomlingen, uttryckte sig.
Visst var det en missräkning, att inte gubbkräket dog, det erkände hon helt öppet, men på det hela gjorde det henne ingenting.
Hon gaf honom mat och skötsel och därmed väl.
(Nämdeman hade så grundligt läst upp ’paragrafen’, att hon inte vågade annat.)
Aldrig en smul uträttade hon i huset; lika litet systern, som var ’karl-svag’ och bara ville gifta sig.
– Ja, det skulle rakt ha gått på tok, om inte fastern, Karl Johans gamla bekanta, varit.
Hon ’bökade’ åtminstone undan grofsysslorna, ’men en skam va’ dä ändå, hur där såg ut, både ute och inne, när tre kvinfolk gick och drog sig i huset’.
En dag fram på våren förklarade Johanna, att hon skulle fara hem till modern på Gotland och hämta hem gossen.
»Hocken gosse?» frågade Karl Johan på sitt osäkra, sluddriga vis.
»Min, naturligtvis», svarade Johanna snäsigt.
»Tror I kanske, att jag väntat på I?
Då lär jag minsan ha fått vänta», tillade hon med ett cyniskt skratt.
Hon skulle bli borta i fjorton dagar, men ännu efter en månad var hon inte kommen till baka.
Karl Johan var ofta retlig och ’förarglig, under denna tid.
Ingen kunde göra honom i lag.
För att skrämma honom sade slutligen fastern, som i botten var en godhjärtad människa och mer än någon höll på, att han skulle ha sitt, att ville han inte ’vara folk’, så fick han flytta upp på bärget igen i ensamheten, och det hjälpte.
Han hyste fullkomlig fasa för det gamla hemmet.
’Där va’ så snuskigt’.
Numera tålde han inte ens en fläck på lakanen, och blef han inte tvättad hvar dag, så jämrade han sig, ’som om han setat fast’.
Håret, som blifvit snöhvitt under sjukdomen, ville han gärna ha kammadt både morgon och kväll, fast ingen hade tid med sådant pjunk.
– Med ett ord: hela hans ungdoms smak för det prydliga hade kommit tillbaka.
Han var för öfrigt en riktigt vacker ålderdom med sina röda kinder, sitt hvita hår och sitt barnsliga litet ursäktande leende, men det tänkte ingen på.
– Någonting hvarpå han aldrig tröttnade var att värdera och beundra den nyköpta granlåten i rummet.
Fotogénlampan (af enklaste slag) trodde han nog ha kostat sina tio kronor minst; de billiga gardinerna värderade han till två kronor aln, och hvad det hvita täcket angick, så var det så fint, ’att ingen kunde lösa’t’.
Men numera gjorde det inte ’ondt’ i honom.
Han tyckte tvärt om, ’att dä va’ roligt att ha dä som folk’.
Han hade börjat förstå sina försakelser och mätte pängarna, han samlat, därefter.
Också växte summan dag från dag.
Till sist blef den så stor, att ingen kunde göra slut på den.
Och därmed kände han sig lugn.
Äntligen en dag kom Johanna hem, åtföljd af modern, en skygg förskrämd qvinna, och af ’gossen’, en dugtig pys på fyra år med pigga bruna ögon och tjockt ljust hår.
Karl Johan satt upprätt i sängen, när hon kom in i rummet.
Ögonen tindrade och den friska handen höll han utsträckt.
’Jesses så fager hon va’.
Men Johanna låtsade inte se honom.
»Gå och kyss pappa din», sade hon skrattande och puffade pojken fram till sängen, och så började hon tala med systern om resan.
Tyst gaf Karl Johan gossen en klapp på hufvudet, men så vände han sig mot väggen och började gråta helt sakta.
Efter sjukdomen hade han just aldrig så långt efter tårarna, ’men i dag rann dom då, bara man såg på honom’, sade Johanna förargad.
Men hon förstod inte hvarför han gret.
Att hon hade gossen, det var nu som det var, det kunde ju så lätt oturas, men att hon inte hade ett vänligt ord att säga efter att ha varit borta en sådan tid, det var det, som kändes så tungsamt.
Han hade längtat så otroligt.
Fastern hade gifvit honom ett kritstycke, och med det hade han strukit ett streck för hvar dag som gick, medan hon var borta – och nu brydde hon sig inte om honom en smul – inte en smul ...
Det var ett faktum, som
Johanna för öfrigt allt mindre ansåg sig behöfva dölja.
Hon blef allt mera liknöjd och snäsig.
Slutligen, när det led mot hösten, förklarade hon, att det var rent omöjligt att reda sig på gården utan karl längre.
Legorna åto upp allt hon egde.
– Hon stadde en dräng, också med pigga bruna ögon och tjockt ljust hår, och så var skandalen i full gång.
Slägten blundade med båda ögonen för brödet den fick.
Där lefdes i sus och dus, och att komma till tals med Karl Johan var nästan omöjligt, så noga vaktades dörren.
Johanna tyckte inte om ’något skvaller’, dessutom behöfde gubben ro framför allt.
Det var svaret på alla frågor.
Till sist rent våldade nämdeman sig in.
Han hade blifvit afvisad flera gånger.
Men i dag måste han tala med honom Sista betalningsterminen för hemmanet hade inte blifvit erlagd, fast Johanna sålt papper för den orsakens skull redan för längesedan.
Karl Johan satt upprätt i sängen, med den friska handen hvilande i ett slags bindsle, som hängde ned från taket, och stirrade ut genom fönstret på bygget, som försiggick i andra ändan af byn.
Han såg blek och affallen ut, och ögonen hade fått ett så märkvärdigt trött och sorgmodigt uttryck.
Men han sade, att han ingenting hade att klaga öfver.
Han fick allt han skulle – ja, kaffe till och med fyra gånger om dagen.
Johanna var beskedlig – alla de andra med...
Men hur det var, så kom inte nämdeman sig för att framföra ärendet.
Johanna däremot tog han i sträng upptuktelse.
Hon svarade, att hon ingen räkenskap var skyldig.
Det kom till skarpa ord, och så skildes de i vredesmod.
Sedan, när sinnet väl var öfver, ångrade nämdemannen sig ’för gossens skull’, men då var det för sent.
Johanna lät inte tala vid sig vidare, och affärerna skötte hon från den stunden helt och hållet själf.
Numera kunde Karl Johan tillbringa timmar med att se ut genom fönstret.
Fattighuset reparerades och byggdes till.
Han tyckte alldeles, att det var, som om en döfvad fiende vaknat till lif igen.
Ibland inbillade han sig, att skuggan från tillbyggnaden föll rakt in i sängen, där han satt, och då blef han så rädd att han började ropa på hjälp, som modern, när de togo henne.
Han tänkte mycket på modern numera – oklart och utan att han visste egentligen hur.
Hon låg bara för honom’, nätter och dagar.
– Ibland kändes det, som om hon kröp in i ’honom – som han måste tänka och känna som hon ...
Det var det värsta – och ingen förstod honom.
Han försökte berätta om sin kamp för fastern – men hon bara bad honom vara tyst – och när han försökte ändå, blef hon ond och satte honom senapsdegar under fötterna ’för att dra från hufve’.
Se’n dess behöll han sin ångest för sig själf.
En dag infann sig prästen, för att göra slut på skandalen, men det gick inte honom bättre än nämdeman.
Johanna svarade fräckt, att hon rådde göra som hon ville, och när han slutligen tvingade sig in till Karl Johan, fick han inte något medhåll där häller.
»Hon ä’ ju så godt som enka», sade han ursäktande.
Prästen gick i fullt vredesmod.
’När pligterna voro påtagna, skulle de uppfyllas.
Det var efter lagen.’ Ja, Karl Johan hade reda på hela ’paschasen’ för längesedan.
Väggarna voro tunna, och de generade sig inte.
Han visste ju också, att hon var i sin rätt, när han låg där han låg, men han tyckte ändå – att de kunde ha dröjt.
Det var bara det, han tyckte – att de kunde ha dröjt...
Numera vände han alltid bort ögonen, när Johanna var inne, ’alldeles som han skammat sig öfver att lefva så länge andra till besvär’, sade Johanna.
Ja, han skammade sig – men inte öfver det, för sådant fick man ta, som vår Herre gaf. – Han visste häller inte riktigt öfver hvad han skämdes, men skämdes gjorde han.
En dag blef det ett häftigt uppträde mellan fastern och Johanna.
Johanna hade en gång ’på skämt’ sagt, att hon hade lust att ge gubbkräket litet hvitt’ i kaffet, för att bli af med honom.
Och nu inbillade sig fastern att hon hållit ord.
Johanna nekade.
I vredesmod slängde hon omkull kaffepannan i askan; det blef en förfärlig villervalla.
Trätan hördes in till Karl Johan, och fast han bara otydligt fattade innehållet, så tyckte han ändå, ’att det blef så hämskt’.
Från den tiden fick han en vana att ligga med täcket draget öfver hufvudet, utan att hvarken svara eller tala, annat än när lille Hans var i rummet.
Karl Johans hela ömhetskänsla hade gått ut öfver gossen.
’Farfar’ och han voro så innerligt goda vänner, men nu – för att ’riktigt argas’ höll Johanna gossen ute så mycket som möjligt.
Fastern släppte in honom och låfvade honom slantar, om han ville smaka på all farfars mat, eljes kunde han fa ondt af den.
Johanna blef ursinnig.
– Ja, gräl, strid och kif voro numera hvardagsgäster i huset.
En dag rent körde
Johanna fastern på dörren, men hon svarade, att hon visst inte tänkte låta ’kommandera sig af en tocken där ...’ resten mumlade hon för sig själf.
Samtidigt blef modern utan vidare krus hemskickad och for lika tyst och betryckt som hon kommit.
Systern, som tack vare löftet om ett hederligt utstyr, fått fästman, blef befald att fara och hälsa på slägten.
Kort därefter sade drängen upp tjensten, hvilket inte gjorde Johannas lynne lättare.
Karl Johan tyckte, att det blef allt mer och mer hämskt.
Numera tordes han aldrig vara ensam, och på nätterna måste lampan brinna utan skärm, eljes skrek han, så grannarna kommo till.
Efter drängens afresa gret och snyftade
Johanna dagarna i ända.
Till sist sade hon sig inte längre stå ut i ensligheten.
Hon skulle fara till sta’n och hälsa på en gift syster, för att muntra upp sig litet.
Så tog hon gossen och sina bästa kläder samt for.