Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 18, som handlar om förnyad octroj för Wermlands provincialbank, att Utsk. har grundlagsvidrigt förfarit, då det blott till anmärkn. anmält föredraganden, men icke Statsrådet, som biträdt samma beslut.
Mig synes likväl, att den 107 § bestämdt utvisar, att sådana fall kunna äga rum, i det den säger, att den företrädesvis hos en föredragande fordrar, det denne skall med ”oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete utöfva.”
Jag kan således tänka mig, att Utsk., om vid ett måls behandling det finner, att Rikets sannskyldiga nytta icke blifvit iakttagen, att, säger jag, Utsk. då anser den föredragande företrädesvis dertill hafva varit orsaken, emedan det tvifvelsutan ofta beror af ho - Den 5 December. 1C1 honom och af den framställning han åt saken gifver, huruvida de öfriga Konungens rådgifvare dertill lemna deras af- eller tillstyrkande.
Det ifrågavar. målet rörer en privatbank och hufvudsakligen ett dess reglemente, hvilket blifvit i likhet med ett föregule reglemente utfärdadt, skiljande sig från detsamma blott i en enda puukt, hvilken sednare omständighet hos Utsk:s ledamöter stadgade den mening, att det vore hardt att tillämpa samma straff ä Statsrådets samtlige ledamöter, som å föredraganden, då denne möjligen hade underlåtit att å berörde åtskillnad reglementena emellan fästa deras uppmärksamhet.
Cederström har ytterligare sagt, att Ulsk. förfarit grundlagsstridig! vid behandlingen af det 3:tlje målet, som rörer sportelersättning till Posliuspeeloren i Carlstad; hvarvid Hr
Frilen fästat synnerlig uppmärksamhet vid de ord, som förekomma i slutet af denna punkt i Ulsk:s betänk, och som lyda sålunda: ”Ulsk. har, med afseende äfven derå, att fråga nu var om ett vida betydligare anslag, än som tillförene i lika hänseenden beviljats, och att ersättningen ät en derlörutan veterligen väl lönad tjensteman anslagits till högre' belopp, än Postverkets styrelse föreslagit, funnit föredragandens omförmälda tillstyrkande påkalla en ogillande uppmärksamhet.”
Jag ber likväl
Hrr:ne gå tillbaka och se på början af betänk., deruti Ulsk. säger, ”att det icke funnit några skäl lill anmärkmr efter den J06 §, men deremot efter öfvervägande af förekomna omständigheter, pröfvat skäligt att, enligt Reg.F:s 107 §, emot vederbör. ledamöter af Statsrådet anmärka rådgifvareåtgärderna i följande mål. När Utsk. nu tillägger, ”att det funnit omförmälda tillstyrkande påkalla en ogillande uppmärksamhet,” så ser jag den saken så, att Utsk. funnit, alt det bar påkallat dess egen ogillande uppmärksamhet.
Den uppmärksamhet åter, som R.
St. derpå skulle fästa, den är förut omtalad, nemi. alt mulet är anmäldt efter den 107 § och ingenting vidare.
Cederström säger tillika, att 4:de punkten, ronde rättigheten för Hr Just.rådet af Rolehi, att å indragniugsstat bibehålla sin lön, såsom Secreterare vid f. d. Directionen öfver Nummerlotteri-inrättningen, icke bade bort utgöra föremål för Ulslcs behandling.
Hvad mig enskildt beträffar, var delta mål just det enda, som jag ansåg kunna utgöra föremål för anmärkt!., ehuru jag ogillade densamma, förnämligast för sakens ringa vigt och vidare af det skäl, alt densamma gällde en person, sorn redan var ur Conseljen afgången. 11.
St. hade nemi.
i December månad 1840 gått in till K.
M. och i und. begärt Nummerlotteriets upphörande samt tillika föreslagit, ”att de samma inrättning tillhörande tjenstemän skulle fä bibehålla sine löner såsom pension, intilldess de ä annan stat erhölle högre lön, arfvode eller pension, än de vid inrättningens upphörande ä dess stat innehade.” K. M, började dä med att förklara, ”det K. M., vid ärendets pröfning d. 31 Dec. 1S40, väl funnit godt uppskjuta meddelandet af nödiga föreskrifter, beträffande sättet för lotteri-inrättningens slutliga upplösning, men deremot anbefallt
Directionen öfver samma inrättning all, under afbidan af detta K.
M:s beslut, låta från början af år 1841 lills vidare 5 H. 21 162 Den 5
December inställa all försäljning och dragning af lotter för inrättningens räkning;” under d. 3 Febr. biträdde K. M. i Statsrådet R.
Sl-.s framställde und. önskan samt ogillade äfven de af R.
St. uppgifna grunder för Nummerlotteri-inrättningens tjenstemäus uppförande å allmänna indraguingsstaten.”
När nu Hr Just.rädct af Role'n en månad efter detta K.
M-.s nåd. tillkännagifvaude blef till Just.rådsembete! uppböjd, men det oaktadt liek framgent bibehålla secreterarelöneu å indragningsslat; så bar jag icke kunnat godkänna del skäl, hvarpå föredragandens i delta afseende gjorda und. tillstyrkande sig grundade; nemi. att K.
M. icke de jure eller genom ntgifven författning upphäft
Nummerlotteriet förr än några månader efter Hr af Rolens nmförmälda utnämning.
I följd häraf har jag icke kunnat anse det ifråga var. målet hafva varit fullt riktigt behandladt.
Här är sä mycket både vid denna och föregsde riksdagar taladt om den 107 § Reg.F., att jag icke vill dervid länge uppehålla mig; jag ber blott alt med några ord fä upptaga hvad Hr Gripenstedt yttrat, lian liar fästat Ståndets uppmärksamhet derå, att det vore ConstUtsk:s skyldighet att, efter skedd granskning af Statsrådets prot., om de funnit något deruti anmärkningsvärdi, sådant för 11.
Samma åsigt hyllas af många och har äfven gjort sig gällande inom Const.Utsk.; men den är dock icke min.
Jag anser icke, att Const.Utsk. bör gifva R.
St. anledn. all fästa sig vid småsaker.
Hr Gripenstedt har enligt min förmening icke rätt uppfattat den 107 §.
Jag läser den i sammanhang, jag stannar ej vid ordet tillkännagifva, såsom han det gjort, och dä finner jag alt der står: ”hvilka om de finna Rikets val det kräfva, kunna hos Konungen skriftligen anmäla deras önskan, att Han ville ur Statsrådet och ifrån embetet skilja den eller dem, emot hvilka anmärkning blifvit gjord.”
Detta förutsätter, att en anmärkning skall hafva blifvit gjord, och den anser jag efter denna § ej kunna göras mot en ur Conseljen redan afgången person och att meningen med denna § är den, att Const.Utsk. icke har att fästa sig vid andra föredragande eller Statsräder än de, som äro ledamöter af Conseljen. lietta gäller dock endast om 107 §, med 10(i § är förhållandet helt annat.
Jag har ingenting vidare att tillägga, ulan anhåller vördsamt, alt R. o. Ad. rätt och slätt ville lägga Const.U(sk:s förevar mern., i hvad första delen beträffar, lill handlingarne.
Jag anhåller alt sjelf få uppläsa den del af min reservation, som rörer den nu föredragna delen af Consl.Ulskis betänk.
”Efter verkställd granskning af de i Statsrådet sedan början af sisth riksdag förda proh, har Const.Utsk. af de deri förekommande mångtusende regerinsärendeu funnit 6 (säger sex) vara af den beskaffenhet, alt Utsk. ansett 107 § Reg.F. derpå böra äga tillämpning.
Då, enligt 83 § af samma RegF., grundlagarne skola efter deras ordalydelse tillämpas, borde man således ej kunna betvifla, det ju icke rådslag, som i dessa ärenden blifvit af vederbör, fyra olika föredraganden afgilne, uppenbarligen ådagalägga, alt bemälde Stats - Den 5 December.
163 rådsleda möter dervid antingen ”icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta,” eller också ”icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete utöfvat.”
Huruvida åter man icke torde kunna sådant betvifla, öfverlemnas åt Svenska folkets representanters opartiska omdöme att afgöra.
Enligt min uppfattning, äga icke desse enstaka rådslag, äfven om de med yttersta stränghet bedömmas, den inneboende skadlighet, hvars fortsatta utveckling Reg.F:s 107 § afser att hämma, genom den deruti åt R.
St. erkända och förvarade rättighet, att begära aflägsnandet af en rådgifvare, hvars bibehållande ansågs hiuderligt för Rikets väl.
Jag förutsätter nemi. alt om den 107 § skall kunna rimligen tillämpas på ett enda, ja, till och med på 2:ne rådslag, såsom här är framstäldt, måste dessa antyda en så i ögonen fallande brist på omdömesförmåga, att derom bos R.
St. ej kan uppstå mer än en mening.
Detta är påtagligen icke förhållandet med de af Const.Utsk. såsom klandervärda anmälda rådslag, hvarföre jag också reserverar mig emot alla de beslut, Ulsk. härutinnan fattat, och sådant, icke allenast i fråga om den sak, hvarom dessa beslut handla, utan jemväl i afseende på de personer, mot hvilka desamma riktas, i Iliv ali då, på sätt jag uppfattar meningen af den 107 §, denna endast har för afsigt ali bereda allägsnandet ur Statsrådet af någon dess ledamot, men icke att förfölja honom älven sedan han icke mera finnes i Statsrådet eller på jorden, jag med stöd häraf anser en bortgången Statsrådsledamot böra vara fredad mot all tillämpning af nämnde §.
Denna § är ett medel att vinna ett gifvet ändamål, och hvarföre dä framtaga och tillämpa medlet, långt eller sedan ändamålet vunnits”?
Jag behöfver således icke uppträda lill något försvar för Coust.Utskrs betänk., hvilket jag i allo ogillar; men jag har ansett mig böra uppträda i anledn. af de anföranden, som här blifvit afgifna öfver detta betänk., för att pä samma gång äfven kunna framlägga mina åsigter om Coust.Ulskis skyldighet och pligt i afseendn på tillämpningen af 1 Of* och 107 §§ Reg.F. Jag anser för min del, att del icke är Const.Utsk. någonsin medgifvet att, om Utsk. anser den 10(5 § böra tillämpas, underlåta alt göra detsamma, och dymedelst, på sätt en värd talare uttryckt sig, behandla sakerna på ett lent sätt, eller om jag sä får säga, ”stryka öfver med harlöten,” hvilket jag icke anser vara dess rättighet, sä snart någon Konungens rådgifvare uppenbarligen handlat emot allmän lag eller grundlag.
Den 107 §:s tillämpning kan icke eller ifrågakomma såsom en lindrande omständighet i de fall, då sädaue åtgärder hafva blifvit af Statsrådet vidtagne, som förtjena åtal efter den 106 §, ty det är icke Coust.Utslcs rättighet alt efter behag använda desse båda §§, då det bestämdt finnes i grundlagen föreskrifvet huru de skola användas.
Deremot anser jag, att. den 107 §:s tillämpning aldrig bör komma i fråga för ett eller par enstaka fall, äfven om desamma kunna innebära en felaktighet, som möjligen icke är stridande emot grundlag eller allmän lag.
Jag anser väl, att en rådgifvare möjligen kan fela någon gäng, men att Const.Utsk. för en enda sådan obetydlighet 104 Den 5 December. skall anmäla honom till afgång ur Konungens Statsråd, det kan jag ingalunda erkänna.
Delta är min åsigt af dessa bada §§.
Hvad nu beträffar de anmärkn:r, som Const.Utsk. i detta betänk, gjort, så, om de granskas hvar och en för sig, skall man icke i dem kunna finna någonting, som kan häntyda derpå, alt de föredragande, emot hvilka desamma blifvit riktade, icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, äfvensom det lika litet finnes någon af de klandrade åtgärderne, som kan gifva anledn. förmoda, att den föredragande icke med oväld, n't, skicklighet och drift sitt embete utöfva t!
Då således å ena sidan, enligt min öfvertygelse, icke minsta skäl för Const.Utsk. har förefuhnits att framställa dessa anmärkmr, men å andra sidan mig synes, att man icke har rättighet att ogilla den öfvertygelse, på hvilken Utsk. dem grundat, så, dä dertill kommer, att Utsk. icke framlagt någonting till R.
St:s bifall eller afslag; torde icke något annat för R. o. Ad. återstå, än att lägga denna del af betänk, till handlingarne.
En värd talare, som sjelf i egenskap af medlem af Konungens Conselj varit föremål för en af Const.Utsk:s anmärkmr har, på ett så fullständigt, och, såvidt det vill synas af de framställde omständigheterne, visserligen tillfredsställande sätt, redogjort för sin åtgärd i denna sak, att, utan tvifvel, ingenting vidare dervid för närvar, är alt säga; men samma värda ledamot har äfven tolkat en mening i 107 § på ett sätt, som jag för min del anser skulle leda lill en äfventyrlig slutsats.
Ilan har nemi. uppläst början af denna §: ”Skulle Const.Utsk. anmärka, att
Statsrådets ledamöter samfäldt eller en eller flere af dem, uti deras rådslag om allmänna mätt och steg icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta,” och deraf dragit den slutsatsen, att det här icke kunde blifva fråga om ett enstaka rådslag, utan alt det skulle vara flere, ja, såsom den värde ledamoten trott sig finna ”mångå.”
Jag ber alt få fästa uppmärksamheten derå, att ordet ”deras,” som står bredvid ordet ”rådslag,” nödvändigt måste hänföras till Konungens ”rådgifvare,” som äro i § omtalade i pluralis och icke egentligen till ordet ”rådslag,” ty då skulle ordet ”sine” varit begagnadt.
Således tror jag icke, att af denna ordställning den slutsats kan dragas, som den värde talaren gjort.
En annan talare, som sjelf varit ledamot af Const.Utsk., har redan före mig framställt en mening, som jag delar, att ett enda rådslag skulle kunna vara så stridande emot
Rikets sannskyldiga nytta och så äfventyrligt, att det kunde påkalla en anmärkn. frän Const.Utsk., hvilken åter kunde föranleda R.
St. att begära den ifrågavär rådgifvarens entledigande.
Jag säger visst icke, att något sådant här inträffat i något af de omförmälda fallen; men något besynnerligt förefaller det väl, att medan man å ena sidan framställer det påståendet, att icke något enstaka fall någonsin kan befinnas vara af beskaffenhet att böra utgöra föremål för anmärkn. från Const.Utsk. efter 107 §, man å andra sidan klandrar, att Utsk. icke framställt något dylikt fall, bland de flera sorn blifvit anmärkta.
Huru skall nu något Const.Utsk, bete sig, för att gå medelvägen emellan desse olika fordringar?
Det synes som de ledamöter, hvilka fram - Den 5 December.
105 ställt dessa bada meningar egentligen syftade derhän, att icke i något fall anmärkmr skulle till R.
St. iian Const.Utsk. framkomma; ty nästan omöjligt måste det val vara att antaga, att någon Konungens rådgifvare finnes, hvilken skulle visa brist på oväld, nit, skicklighet och drift i mångfaldiga ärenden, alla af den egenskap, att lian, till följd af hvart och ett för sig, kunde göra sig förtjent af anmälan att ur Konungens Conselj varda aflägsnad.
Man synes öfverhufvud vid bedömmandet af den 107 § hafva betraktat den såsom om den icke borde komma i fråga annorlunda, än om den kunde såsom ett slags thordön rulla öfver hufvudena i Konungens Conselj; jag tror likväl, att denna åsigt är för mycket en reminiscence från den första menlösa tiden, då Svenska folket nyss hade inträdt på den constitntionella banan.
Jag har haft äran att flere riksdagar hafva varit ledamot af R. o. Ad., äfvensom före denna lid tjenstgörande i Cancelliet härstädes, och jag påminner mig ännu ganska lifligt, sedan en riksdag för 21 är sedan, hurusom det vid den tiden nästan gick en rysning genom bela Riddarhussalen, då blott någon ledamot uppsteg och yttrade, att det vore anledn. till anmärkn. emot den eller den bland Konungens rådgifvare, samt dervid aflemnade sin förseglade rulle.
Jag tror, alt dessa tider äro förbi; jag tror, alt Const.Utsk. kan göra en anmälan till R.
St., en anmärkn. mot en Konungens rådgifvare, samt att denna anmärkn. kan af R.
St. gillas, utan att den ifrågavar. rådgifvaren derföre behöfver förlora något i den allmänna aktning lian i öfrigt för sin person kan åtnjuta.
Jag tror, alt Konungens rådgifvare i detta fall befinna sig i samma ställning, som en domare eller embetsman i allmänhet, hvilken kan vara högst hedrad både af sine kamrater och af allmänheten, ehuru han någongång blifver underkastad, för någon felaktighet, en fiscalisk action och jemväl derför dömd lill ansvar; ty misstag äro oskiljaktiga från alla menniskor.
Jag anser derföre icke, pä sätt jag förra gången antydde, att Ulsk. på sidan om grundlagen uppfattat sitt kall, och jag liemtar ett ytterligare stöd för ett af de skäl, som jag då hade äran nämna, just af ett anförande af Hr Grubbe sjelf, som sökte alt finna en anledn. för sitt urskuldande i det omförmälda fallet i den omständigheten, alt 1834 års Const.Utsk. bade lemnat utan anmärkn. ett dylikt mål.
Det är derföre det kan vara nyttigt, äfven för Konungens framtida rådgifvare, att se, huru ett föregule Const.Utsk. har bedömt likartade mål, och jag tror icke, dä Utsk. i detta afseende uttrycker sin mening på ett moderat sätt, att derpå kan tillämpas hvad en ledamot här yttrat, nemi. att ett dylikt förfarande vore att anse såsom en husbondes varning eller förmaning till sitt tjenstefolk, äfvensom alt Const.Utsk. synes kunna med lugnt sinne mottaga den beskyllning, som en ledamot af R. o. Ad. här gjort detsamma, att det nemi. genom ett dylikt handlingssätt skulle utsätta sig för det allmänna föraktet.
Jag har begärt ordet i anledn. af någre af Hr Tersmeden emot mitt yttrande framställda anmärkmr.
Hr Tersmeden har nomi., i anledn. af min anmärkn. emot den 2 punk - 166 Den 5 December. ten af Consl.Ulsk:s förevar, mern., frågat, huruvida icke Ulsk. skulle företrädesvis kunna linna föredraganden hafva mot Rikets sanskyldiga nytta eller med väld och oskicklighet behandlat ett mål, deruti äfven de öfrige StatsRädets ledamöter med honom instämt.
Jag hemställer lill den värde ledamoten, hvars skarpsinne jag värderar och hvars i öfrigt kända karakter är utan ringaste möjlighet att kunna misstänkas för någon slags flärdfullhet, jag hemställer till honom, huru han då anser de öfrige
Statsrådsledamölernas skarpsinnighet och skicklighet, dä de icke vid målets föredragning förmått upptäcka detta mot
Rikets sannskyldiga nytta stridande tillstyrkande, eller den bristande skicklighet, som möjligen vid dess behandling kunnat förefinnas?
Jag kan ej fatta ett sådant förhållande.
I afseende på den 3 punkten, har den värde ledamoten ansett, att då Utsk. börjat med de orden: ”att den verkställda protocollsgranskningen icke föranledt någon tillämpning af 106 §”; så skulle Utsk. äfven vara berättigad! att sedermera i 3 punkten förklara, ”det Utsk. funnit föredragandens omförmälda tillstyrkande påkalla en ogillande uppmärksamhet.”
Finnes väl dessa ord att uti 107 § tillrättafä?
Ar väl der något, som kan lagligen blifva Utslcs term, än att Ulsk. anmäler, att det, vid granskningen af Statsrådets prot. funnit, att Statsrådets ledamöter samfäldt en eller flere af dem, uti deras rådslag om allmänna mått och steg, icke iakttagit Rikets sanskyldiga nytta, eller alt någon föredragande icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förlroende-embele utöftat?
Det är termen, men att anmäla delen åtgärd påkallar en ogillande uppmärksamhet, alt uppgifva speciella mål efter 107 §, är grundlagsvidrigt och medför ingenting annat, än en obehaglighet för den, mot hvilken anmärkn. oriktigt göres.
Hvad slutligen beträffar den 4:de punkten, så har Const.- Utsk. icke iakttagit hvad grundlagen i allmänhet bjuder, hvilket dock vid behandlingen af mål efter den 106 § är af obeskriflig vigt. lleg.F:s 90 § stadgar, alt under R.
St:s eller deras Utsk;s öfverläggningar och pröfning må icke uti något annat fall eller på något annat sätt, än denna grundlag bokstafligen föreskrifver, komma frågor om embets- och tjenstemäns till- och afsättande; regerings- och domaremakternes beslut, reslulioner och utslag; enskilda medborgares och corporationers förhållanden, eller verkställigheten af någon lag, författning eller inrättning.
Det är oeftergiflig! emot denna grundlagens tydliga §, som Utsk. har syndat och syndat så, att någon förlåtelse kan detsamma icke derföre meddelas?
Men då detta Utsk. icke kan ställas till ansvar inför någon domstol; så återstår intet annat medel, än att tyst och stilla lägga Utsk:s betänk, till handlingarne, helst detta innefattar ett strängare ogillande, än om ordet ”ogillande” intages i [troi.
Ilr Grubbe:
Då jag redan med eli längre anförande upplagil H. 11. o. Ad:s lid, ämnar jag ej nu ytterligare förlänga discussionen.
Jag anhåller blott all, i anledn. af en af Hr Hjerta gjord anmärkn., fä lill mitt förra anförande tillägga några fä ord.
Jag tror mig härvid böra först och främst förklara Hr Hjerta min Den 5 December.
167 tacksamhet för det gillande omdöme lian uttalat öfver hvad jag lill milt rättfärdigande nn anfört.
Hvad åter beträffar hans anmärkn. rörde mitt sätt att förstå Reg.F:s 107 §, så är det visserligen, enligt hvad jag redan yttrat, min tanka, att Const.Utsk. enligt denna § bör uttala ett totalomdöme om hvarje Stalsrådsledamots hela embetsförvaltning under den lid, hvilken Utsk:s granskning omfattar.
Men jag glömde i mitt förra anförande att tillägga, att det dock äfven, i min tanka, någon gäng kan inträffa, att en enda rådgifvareåtgärd kan vara tillräcklig, för att föranleda en anmärkning enligt denna §.
Men dertill fordras, enligt min öfvertygelse, alt den ifrågavar. åtgärden är af stor vigt och af ett väsendtligt inflytande på Rikets välfärd, eller att den hos en föredragande röjer en tydlig och uppenbar brist på oväld, nit, drift eller skicklighet.
Statsrådet genom sitt tillstyrkande förledt Konungen att börja ett orättvist, onödigt och för Riket förderfligt krig, så skulle en sådan rådgifvare-åtgärd visserligen ensam utgöra en fullgiltig anledn. till anmärkn. enligt 107 §.
Men också vore en sådan rådgifvareåtgärd af något större vigt, än tillstyrkandet af bifall till ett skatteköp å ett till en from stiftelse anslaget halft hemman.
Man kan i min tanka på Const.Utsk:s användning af RegF:s 100 och 107 §§ tillämpa Leopolds ord:
Det är till stora fall, som blixten måste sparas.
Det förefaller mig, uppriktigt sagdt, som om Const.Utsk. vid denna riksdag användt sina åskviggar, icke på stora, ulan på temmeligen obetydliga fall.
För att vara lycklig, måste man inse sin lycka.
Huru lycklig bör icke den Svenska nationen, vid jemförelse med andra, känna sig efter att hafva fått den grundlag, som 1809 gaf henne!
Men man måste då äfven med urskiljning och varsamhet begagna den moraliska makt, som grundlagen gifvit åt R.
St:s delegationer.
Det finnes ingenting i naturen af välgörande beskaffenhet, som icke, missbrukad), kan vara förstörande.
Sjelfva elden, så nyttig den är, så behöflig, hvad kan icke den vara förstörande?
Har icke Const.Ulsk:s majoritet nu lekt med elden?
Det är till stora fall, som åskans vigg bör sparas!
När nu Const.Utsk:s majoritet icke har insett det sublima i grundlagen, sä frågar jag, om dess utlåt, förtjenar att läggas till handlingarne eller att förkastas?
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, hemställde Fl.
Ex. Hr Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. bifölle, att den nu föredragna delen af Const.Utsk:s mern.
N:o 18 finge läggas till handlingarne, med förklarande, att R. o.
Ad. anser densamma icke erfordra någon åtgärd.
Härefter framställdes såsom föremål för öfverläggningen, den sednare delen af Utsk:s mern., rör:de regeringsåtgärder, som afvlkit från Statsrådets enhälliga underd. tillstyrkanden; men då uppläsningen deraf börjades, anmälde sig och yttrade:
Jag hemställer, huruvida den nu föredragna delen af Const.Ulsk:s mern., bör få uppläsas:
Jag anhåller att få yttra mig öfver ingressen, och tror att dermed all läsning af det öfriga är onödig.
Utsk. har mot tydliga ordalydelsen af 2 mom. i 37 § Riksd.- Ordn., der det heter att: ”Intet Flsk., Coust.- och BancoUtsk:n allena undantagna, vare berättigad! att väcka frågor till afgörande i R.
St:s plena, eller att upptaga andra ämnen, än de från plena remitterade,” ansett sig berältigadt att för R.
St. anmäla de mål, uti hvilka besluten mer eller mindre afvika frän Statsrådets enhälliga underd. tillstyrkanden.
Äro väl dessa mål af beskaffenhet, att 107 § Reg.F. derå kan finna tillämpning ?
Finner icke Utsk. den 37 § 2 mom.
Riksd.Ordn. i afseende på Const.Utsk. icke har någon tillämpning annat än i 107 § Reg.F.?
Att om Utsk. i något annat fall väcker frågor i RiksStåndens plena, så bryter Utsk. emot grundlagen?
Här är icke fråga, mine Hrr, att dömma öfver Konungens Statsråd, här är fråga om att få kunskap om hvilka af Konungens åsigter varit i strid med rådgifvarnes; och dessa har Utsk. ansett sig böra pä grund af 37 § 2 mom.
Riksd.Ordn. till R.
St:s afgörande anmäla!
Detta är ett tilltag af Utsk. som af R.
St. bör ogillas och tillbakavisas, pä det alt en dylik åtgärd i en framtid icke vidare måtte komma i fråga.
Jag anhåller således om Hr Grefven och Landlmarskalkens propus, lill ogillande af denna sednare del af Utsk:s mern., jemte anhållan tillika, att den ej måtte ens få för H.
Ståndet uppläsas. II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, det han icke fann något hinder för uppläsningen af hvad Utsk. anfört, men att på R. o. Ad. berodde, huruvida den behöfde ske, hvadan II.
Ex. hemställde, om R. o. Ad. ansåge nödigt att ifrågavar. uppläsning ägde rum.
Ropades nej. II.