Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Då hon hunnit riktigt sansa sig, blir det först riktigt illa, framför allt om vi, genom någon lätt inträffande händelse, skulle komma att skiljas, och min stackars Brigitt Marie (hvarpå hon får bereda sig) kommer att utbyta det hus, der hon lefvat så många år i ära och glans, mot någon ringa, obemärkt våning, der hon, afskiljd från det umgänge, som blifvit henne lika nödvändigt som luften, nödgas tyst och ensligt framdraga sitt lif.
Då, min lilla Rosa, fruktar jag med skäl, att hennes mod skall sjunka!”
”Gud, som allt förmår,” svarade Rosa, med ansträngning bekämpande sin egen smärta, vid den mörka tafla fadern uppdrog, ”skall äfven gifva henne styrka att bära detta, såsom det höfves en hustru att dela sin makes bekymmer, den onda dagen som den goda, och såsom det höfves en kristen, med sann tro och undergifvenhet, vid hvarje lidande.
Var säker härom, min bäste far, och lägg åtminstone icke detta qval till de öfriga.”
Kommerserådet klappade sin dotters kinder.
”Du har alltid varit en förståndig och god flicka, min Rosa; du skall också blifva min tröst under bedröfvelsens dagar.
Men gå nu, barn; jag väntar några herrar, hvilka skola försegla mina papper, samt iakttaga alla vid sådana tillfällen öfliga formaliteter.
Försök, om möjligt, att trösta din mor, icke med något falskt hopp, det tjenar till intet, utan med din egen styrka och undergifvenhet, hvilken skall gifva dig mod att bära de försakelser, som Gudnå’s icke lära uteblifva, och äfven ingifva dig sådana ord, som kunna intränga i hennes hjerta, om icke tröstande, åtminstone lugnande.
Mitt öde kommer till det väsendtligaste att bero på grosshandlaren Garben, jemte ett par andra fordringsegare, och jag har skäl att frukta det värsta, men fruktar likväl mest för den skara varelser utan skydd, som jag lemnar qvar.”
”De äro icke utan skydd, min dyraste far,” inföll Rosa med en ton af innerlig öfvertygelse; ”vi skola icke misströsta.
Törs jag likväl först fråga, om jag icke får bära in litet middag innan herrarne komma?”
”Nej, mitt barn, icke det ringaste!
Få se om jag till aftonen kan göra dig till viljes; nu förmår jag ej äta.”
Rosa ville göra en vänlig invändning emot detta beslut; men fadern kysste henne hastigt på pannan, och gaf henne ett nytt, ehuru mildt tecken att lemna sig ensam, hvilket flickan hörsammade, med en stum böjning på hufvudet.
I professor Lings lilla salong sutto tre personer omkring det enkelt ordnade bordet.
Det var värden, med tvenne sina gäster, kapten Ferdinand Ling och kandidaten Mannerstedt, hvilken skulle äta sin sista middag i H** hos sin gamle gynnare.
Klockan 6 på aftonen skulle Mannerstedt resa.
Det var månljust, och således menade professorn, att, ehuru resan blifvit uppskjuten från morgon till afton, det likväl alltid var bättre att, fastän sent, vara på vägen några håll, än afbida en ny morgon, emedan dagarne ändå voro så korta, att man fick tillöka dem med aftnarne.
Vår gode professor ensam förde ordet.
Den i staden hastigt kringspridda underrättelsen om kommerserådet
Widens cession var redan afhandlad, och ett stillestånd hade nu inträdt i samtalets gång, hvilket föranledde värden att börja ett nytt ämne.
”Hvad f-n är det herr Mannerstedt så noga betraktar?
Ferdinands venstra hand, tror jag?
Aha, nu begriper jag!
Herrns öga saknar det tecken, som icke längesedan prydde ett finger deraf.
Men sådant är vanskligt, har jag ej alltid sagt det, och händelserna hafva, i dessa sista dagar, så hastigt undanträngt hvarandra, att herrn, som varit inmurad i sin ensliga kammare, väl icke känner hälften deraf.
Jag vill derföre i få ord göra herr Mannerstedt bekant dermed.
Widen fick i förra veckan besök utaf en af sina värsta björnar, grosshandlaren Garben från Danmark.
Denne, rik och enkling, ansågs af den spekulerande kommerserådinnan, och äfven af kommerserådet sjelf, blifva en god pris för Rosa, hvilken, i parenthes sagdt, likväl troligen icke låtit beveka sig att tjena som lockmat.
Emellertid var det omöjligt att riktigt planera för saken, utan att först hafva befriat sig ifrån den pretendent, som redan fanns till flickans hand; och som Ferdinand var på landet, begagnade kommerserådet tillfället och vände sig till mig, för att uppgöra denna angelägenhet.
Det förstås, att han fick rent besked, och saken slutades för de unga dermed, att de beskedligt lemnade sina ringar tillbaka.
För kommerserådet och hans fru tog den en oberäknad vändning, då herr Garben gjorde dem bekant med den lilla omständigheten, att han redan var förlofvad, samt att hans uppmärksamhet för Rosa härledde sig ifrån hennes likhet med hans fästmö.
Nu var allt hopp förbi; en verklig eller tillställd sjukdom, det må Gud allena afgöra, befriade kommerserådet från den redogörelse, herr Garben äskat före sin afresa, men nu såg sig tvungen att uppskjuta till sin återkomst.
Emellertid har kommerserådet enligt bästa öfvertygelse begagnat tiden.
Önskligt vore för hans familjs skull, att herr Garben icke för hårdt klämde åt honom.
– Men drick då ut glaset, herr Mannerstedt, och sitt icke der och dröm.
Sedan herrn kommit ut i verlden, och varit med en tid, lär herrn snart den erfarenheten, att den ena nyheten lika väl som den andra äro hvardagssaker.
Se så! skål, gutår till Rosas ära!
Den flickan är min ögonsten, och skall aldrig lida nöd, så länge gamle Ling lefver.”
Herrarne klingade.
Alla känslor ömmade för henne, som var skålens lösen; men Mannerstedts bröst var nära att sprängas.
Blodet forsade i glödheta strömmar genom de svällande ådrorna, och han förmådde endast med den största ansträngning sitta qvar på sin plats.
Han hade velat ut, lika godt hvart, endast han fått vara ensam med den omätliga salighet, som genombäfvade hans själ.
Rosa var fri, fri genom sin fars vilja, utan att sjelf hafva brutit sitt löfte.
Dessutom var hon nu fattig, ingen medtäflare till hands, och Rosas hjerta, hennes varmaste känslor, hade de ej länge tillhört honom?
Alla dessa sköna erinringar upplyste, likt blixtar, klara och strålande, den mörka midnatt, som kastat sin slöja öfver Mannerstedts hjerta.
Hans hufvud förvirrades; det susade förbi hans öron; allt gick upp och ned; rummet, bordet, buteljer och glas, allt var ett oredigt virrvarr; han visste knappt sjelf hvar han var.
”Herr Mannerstedt,” sade professorn, sedan han en stund betraktat sin gäst, ”hur f-n är det fatt?
Är herrn på sin himmelsfärd eller på väg att ramla under bordet?
Jag kan min själ icke riktigt urskilja hvilket som blir fallet; men herrn ser mig just ut att snart göra något språng, antingen uppåt eller nedåt.”
Mannerstedt fattade sig genom en af dessa starka ansträngningar, hvaraf hans själ var mäktig, då nödvändigheten böd honom att lägga band på sina känslor.
”Förlåt mig,” bad han sakta, nästan blygt, ”jag blef så förvånad.
Jag har icke varit ute på flera dagar; jag hade ingenting hört.”
”Nej, det syns nog,” menade professorn med ett betydelsefullt småleende.
”Herr Mannerstedt har således ännu icke gjort sitt afskedsbesök i Widenska huset?”
”Ack nej!
Jag hade sparat detta till sist; men nu lärer jag väl icke kunna hoppas att träffa någon af familjen, hvilket sannerligen blir ganska bittert för mig, som i detta hus rönt så många prof af välvilja och godhet.”
”Fruntimren, åtminstone Rosa, träffas nog,” yttrade professorn likgiltigt.
”Jag skulle hafva bedragit mig på henne, om hon dukade under, eller ens svigtade, vid ett sådant slag som det ifrågavarande.
Nej, jag tror, att hon är temligen lugn; ty hon har ett mildt och jemnt lynne, just ett sådant, som jag innerligt önskar till Gud, att alla qvinnor måtte hafva.
Då skulle de icke plåga sina männer, under motgångens dagar, med pip och jemmer, öfver hvad som ändå icke kan hjelpas.
Hennes fru mor deremot hör just till det allra vanligaste slaget, och jag gissar, att hon nu som bäst är i strid med dåningar, konvulsioner och annat satanstyg; ty den nöten var ändå för hård att bita på, sedan hon så länge vant sig endast vid sötsaker.”
Kaptenen och Mannerstedt sutto tysta; den förre, emedan han, oaktadt sitt medlidande med kommerserådets fruntimmer, likväl hade alla sina tankar hos Hilda Borgensköld, hvilken obarmhertigt gäckat alla hans bemödanden att få träffa henne ensam; Mannerstedt, emedan hans hjerta inneslöt en sådan rikedom af känslor, att han fruktade gifva dem luft genom ett enda ord om den, hvars blotta namn var honom omöjligt att höra, utan en uppskakande rörelse under venstra knappraden.
Då intet samtal ville komma i gång, sköt professorn på stolen, och man återvände till gula förmaket, der pipor och kaffe stodo färdiga.
Kaptenen aflägsnade sig snart, under föregifvande af göromål i tjensten, och Mannerstedt tog plats i andra hörnet af soffan, på en vink af professorn.
Sedan denne låtit det vanliga ”hm, hm!” och ett par väldiga dragningar ur pipan, såsom inledning, förelöpa samtalet, yttrade han ändtligen helt hastigt: ”Nå, min kära kandidat, erinrar han sig ännu vårt samtal nyårsmorgonen?
Jag menar att jag då sade, det jag vore glad och skulle tacka Gud, om intet parti blef af mellan min brorson och Rosa; och när det nu verkligen är slut, säger jag det så mycket hellre; har herrn mod att yttra detsamma?
Detta var en alltför direkt fråga; men professorn var icke någon älskare af omvägar, och begagnade dem aldrig.
Mannerstedt kände väl detta, men blef dock i hög grad brydd; ty han var icke allenast blygsam, utan äfven i detta fall blyg.
Ett ja syntes honom innebära för mycken djerfhet; ett nej skulle hafva vanhelgat hans läppar med en osanning, och en längre tystnad stämplade honom till ett sådant mellanting, som professorn plägade benämna ”en kruka.
I hvarje händelse skulle han således hafva sjunkit i sin gamle väns och gynnares aktning.
Bäfvande för denna olycka, tog
Mannerstedt mod till sig, och med blossande kinder och en ton, som darrade af stridiga rörelser, svarade han:
”Ja, jag tackar Gud, att det icke blef af, emedan det ej var Rosa som bröt sitt löfte, och emedan”
– Men här stammade han och tystnade, efter ett par osammanhängande försök att fortsätta.
”Nå, hvarför emedan?” upptog professorn den afbrutna meningen.
”Litet mera i texten.”
”Bäste herr professor, jag – i sanning – nej – ”
”Bäste herr Mannerstedt, det är i sanning för ömkligt, att se en ung man så tafatt.
’Emedan,’ sade herrn.”
”Emedan – sedan Rosa är fullkomligt fri, och hennes känslor ändå aldrig tillhörde kapten Ferdinand så fullkomligt, som de borde hafva gjort det, vid afslutandet af ett så vigtigt förbund, – jag möjligen i en framtid – Men nej! herr professorn skrattar åt mig.
En ynglings drömmar kunna väl vara förmätna; men att kläda dem i ord, förtjenar en förståndig mans leende.”
”Jag ler icke åt herrns drömmar, icke heller åt de ord, hvaruti de kläda sig,” sade professorn vänskapsfullt, och sträckte sin hand åt Mannerstedt.
”Jag har ju sjelf en gång varit ung, och dessutom sjelf nu gjort mig den mödan att framlocka dessa drömmar, för att se, huru de skulle taga sig ut, då de kläddes i ord.
Och om ett leende af gammal vana sväfvade öfver mina läppar, så var detta visst icke ett löje öfver sjelfva saken, utan öfver herr Mannerstedts svårighet och blyghet att framställa den.
Enligt min tanke ligger ingen förmätenhet till grund för ett sådant hopp.
Märk, jag säger hopp, ingenting vidare.
En karl bör aldrig binda sig, ej heller söka vinna en flickas hand, förrän han eger ett stycke bröd att bjuda på, hvilket räcker till åt dem begge.
Res derföre med gladt och godt mod, sträfva och arbeta; ett litet understöd skall icke felas; och när herrn en gång erhållit rektorssysslan i B**, och tagit det vackra, trefliga skolhuset i besittning, då är tid att tänka på dess förnämsta prydnad, en ung, vacker husmor.
All närmare förklaring nu skulle i hög grad vara olämplig.
Åtminstone all bindande förklaring,” tillade professorn, efter ett litet uppehåll, emedan han kände det menskliga hjertats svaghet, och ej ville lägga alltför strängt tvång på Mannerstedt. – ”Icke bindande, min kära kandidat, kom ihåg det, och låt Gud sörja för utgången.
Edra hjertan äro båda goda och trogna; de skola hålla profvet!”
Mannerstedt andades djupt; han vågade icke se upp; men hans rörelse var oändlig.
Då sade professorn:
”Och här lemnar du en far, min gosse, som vill skydda den späda rankan, hvilken en gång skall utgöra kronan på din lefnadsfröjd, belöningen för alla dina försakelser, din möda och din sträfvan.
Res med Gud och var lugn!
Min och hennes välsignelse följe dig!”
Djupt inom den innersta förlåten af Mannerstedts själ återklingade det veka och ljufva uttrycket i den annars så sträfve mannens ton.
Han störtade upp, betagen af mäktiga, heliga känslor, och skyndade i de armar, som utsträckte sig för att omfamna honom. – ”Fader!” var det enda ord hans läppar förmådde framföra; men i detta enda ord, som han på så lång tid icke uttalat, och som nu ljöd så välbekant, så vänligt, så skönt, i detta ord låg för Mannerstedts hjerta en omätlig fröjd.
”Vi blifva båda för mycket upprörda, min kära gosse,” sade professorn och bemödade sig att återtaga sin vanliga och jemna fattning.
”Jag håller af dig, som du vore min egen son; men gå nu hem, och sök att hemta dig litet, innan du besöker henne.
Klockan sex väntar jag dig tillbaka.
Utan att veta huru det gick till, kom Mannerstedt hem till sin ensliga vindskammare, der allt stod inpackadt och färdigt för resan.
Han kastade sig på en stol, och lät sin blick hvila på hvarje föremål, så välbekant och förtroget med hans eget jag.
Detta rum, i hvilket han genomlefvat så många stunder, rika på smärtor och strider, hade blifvit dyrbart för honom, och nu fick det ändtligen bevittna, att en glänsande stråle af hopp och fröjd genombröt den långa, mörka natt, som omtöcknat den enslige invånarens hjerta.
Mannerstedt uppstod och öppnade mekaniskt fiollådan, och då han nu kände sig ensam med sin smärtas och sin glädjes äldste förtrogne, saktade sig hans känslor och försmälte med tonerna, stilla, heligt och fridfullt.
Det blef skymning.
Mannerstedt svepte kappan omkring sig, och tog med högt klappande hjerta vägen till kommerserådets hus.
Alla fönstren, som vände åt gatan, voro mörka; endast från kommerserådinnans sängkammare lyste ett ensligt ljus.
Med en känsla, nästan liknande hemskhet, steg Mannerstedt uppför trappan.
Den stora förstugan var icke som vanligt upplyst, utan mörker, tystnad och dysterhet rådde öfverallt, och väckte hos gästen ett obehagligt intryck.
Han knackade på dörren till förmaket; intet vänligt: ”stig in!” hördes inifrån.
Han vred på låset, och fann, till sin förskräckelse, att dörren var reglad. – ”Store Gud!” suckade han sakta, ”skall jag nödgas resa, utan att få taga afsked af henne!
Det vore dock för hårdt!”
– Efter att ett par minuter hafva öfverlagt hvad han borde göra, för att vinna sin önskan, gick han till andra sidan af bygningen, in i köket.
Här träffade han endast en pojke, som af hushållerskan, fru Bern, begagnades såsom handtlangare och stekvändare.
Betjenterna voro ute på språng för egen räkning; fru Bern var inne hos kommerserådinnan, och jungfrurna hade fått uppdrag att roa barnen tyst och stilla i deras rum.
”God afton, Sven!” sade Mannerstedt till gossen, som ifrigt var sysselsatt att blåsa upp elden under en thépanna.
”Är herrskapet hemma?”
”Ja, nog ä’ di hemma alltid,” svarade gossen; ”men frun är fasligt sjuk, och herrn får ingen störa.
Derföre är det detsamma, som de inte var hemma.”
”Nå, men hvar är mamsell Rosa?
Får man ej träffa henne heller?”
”Ja, det kan jag inte så noga säga herrn; men hon är på sitt rum, det vet jag; ty hon gick nyss härigenom och tände ljuset.
Och då sa’ hon, att hon gick dit, i fall fru Bern ville henne något.”
”Gå då dit upp, min snälle Sven, och helsa från kandidaten Mannerstedt, och fråga om han får taga afsked af mamsell.
Du skall nämna, att jag reser om en timma.
Skynda dig, min gosse; jag har brådtom!”
”Jaha! det skall jag säga,” försäkrade Sven, och fattade den ensliga, i spiselkanten fästade danken, för att lysa sig uppför trappan.
De minuter, gossen var borta, syntes Mannerstedt evigt långa.
O, hvad hans hjerta klappade af ångest, fruktan och oro!
Skulle hon emottaga honom; ty kunde hon vägra att se honom nu, då han för en så lång, ja, en omätlig tid skulle bjuda henne farväl?
Nej, nej, hon kunde icke vara så hård!
Men Sven var den långsammaste slyngel, som någonsin blifvit ombetrodd ett ärende i Amors tjenst.
– Ändtligen kom han lunkande tillbaka.
”Nå, hvad sade hon?” ropade Mannerstedt och drog djupt efter andan.
”Hon sa’, att herrn kan komma upp, sa’ hon!
Skall jag lysa herrn?
Sven påtände, vid detta sitt välmenta förslag, den af luftdraget utblåsta danken, men släppte den af ren förtjusning, då Mannerstedt stack den omätliga skatten af en hel adertonskilling i hans hand. ”Gud bevars, sådan hederlig herre!” utbrast Sven och tände sitt ljus för tredje gången.
– ”Kom nu!
Jag skall gå före; men gå sakta, för här ska vara så töst, så töst.”
Och dermed begaf sig Sven uppför trappan, och Mannerstedt hoppade lätt och sakta efter.
Man gick öfver en lång, vacker gång och förbi flera lästa dörrar, och nu stannade Sven, och sade:
”Se så, här är det.”
Men i blinken var han utför trapporna och vid köksspiseln, emedan han fruktade för sina öron i händelse fru Bern kommit ut under tiden, och funnit att thépannan afstannat i kokningen.
Emellertid stod nu vår hjelte der i mörkret, med handen på låset af Rosas kammardörr.
Han bemödade sig att litet hämma den flämtande andedrägten; men det var honom liksom det oroliga, ostyriga hjertat velat hoppa ur bröstet, då han skulle intränga i den helgedom, dit han icke ens i sina djerfvaste drömmar vågat kasta en blick.
Att skåda den i verkligheten, föreföll den blyge, obeskrifligt finkänslige ynglingen nästan som ett helgerån; men att icke se henne, det var mera än han förmådde.
Han vred litet i låset, och vid denna rörelse vore det svårt att afgöra, hvilket hjerta som klappade hårdast, det som slog inom eller utom dörren.
Ändtligen sprang det stackars låset upp, och Mannerstedt trädde öfver tröskeln.
Han befann sig nu i Rosas rum, hvaraf han såg nättupp ingenting; ty vid kakelugnen satt den hulda, älskliga gestalt, hvilken uteslutande upptog alla hans tankar och känslor.
Han bugade sig djupt, men stum.
Det stora, trefliga rummet upplystes endast från ljuset i glaslampan; men för Mannerstedt syntes både rummet och egarinnan i en oredig strålglans, hvilken bländade hans ögon till den grad, att han måste skydda dem med handen, för att icke blifva ännu mera yr i hufvudet.
”Välkommen, herr Mannerstedt!” ljöd den milda, sköna rösten, och Rosa steg upp och bjöd honom en stol.
Mannerstedt tyckte sig sitta i paradiset, och han önskade att slippa tala, för att så mycket längre kunna fasthålla sin irrbild, och endast skåda, hvilket han äfven gjorde, med både lekamliga och andliga ögon.
Rosa kände visserligen också något sådant; men hon fann likväl, ty hon var qvinna, att det icke gick an att så öfverlemna sig åt sina känslor.
Man måste hitta på något att tala om.
”Herr Mannerstedt får icke träffa mina föräldrar!
Ack, hvad det är ledsamt; men ställningen inom vårt hus tillåter det icke i dag.
– Hon tystnade.
Nu var det Mannerstedts tur att rycka sig ur den vakna, ljufva drömmen.
Han böjde sig något emot Rosa.
”Min goda mamsell Widen, jag har hört detta med djupt och innerligt deltagande.
O! jag har hört så mycket!”
Rosas rodnad ville uppbränna kinden; hon fläktade svalka med sin näsduk.
Svar kom naturligtvis icke i fråga.
”Jag ernar resa klockan sex,” återtog Mannerstedt, efter några ögonblicks tystnad, ”och jag medtager från detta hus minnet af mina skönaste och sällaste stunder i H**.
Dessa minnen skola förljufva de dagar och år, som kunna förflyta, innan jag åter blir så outsägligt lycklig att – dock – jag får kanhända aldrig mera återse mamsell Widen.”
Den oändligt djupa smärta, denna tanke väckte, gaf Mannerstedt mod att rycka sin stol tre steg närmare Rosas.
I flickans ögon tindrade klara tårar.
Det var ju redan så bittert att skiljas ifrån honom; att tänka sig detta ögonblick såsom det sista, då hon såg honom – honom, som var henne allt, – den tanken inneslöt en afgrund af qval.
De sutto tysta.
”Skall Rosa sakna mig?” frågade han sakta; och när hennes blick mötte hans, och gaf honom det svar, läpparne icke kunde framföra, fattade han hennes hand, betraktade noga det finger, hvilket ännu bar ett lätt spår af den något trånga förlofningsringen, och framsuckade med dämpad rörelse: ”Då jag en gång återkommer, torde denna redan vara prydd med en ny symbol af svuren tro?”
”Nej, visst icke,” svarade hon bestämdt, och purpurskyar jagade öfver både rosor och liljor.
Mannerstedt såg henne djupt in i ögat, in i själen, och hans hjerta svällde af namnlös salighet.
Godnatt med fruktan, oro och misstroende!
Under vissa ögonblick af lifvet afskakas alla fjättrar.
Ovilkorligt smög sig Mannerstedts arm omkring Rosas lif, och hennes hufvud hvilade mot hans axel, då han tillade: ”O, måtte det vara så, och med en utomordentlig kraft vill jag arbeta, för att desto snarare återkomma och förvissa mig om denna lycka.
Och då, Rosa, min själs afgud, mitt hjertas tillbedda – Jag vill icke begära din tro; men ...”
”Det behöfs också ej,” hviskade Rosa, och log genom tårarne; ”den kommer aldrig att egnas någon annan än dig.”
Och nu stod himlen öppen, och då Mannerstedt tryckte den första kyssen på Rosas läppar, voro tid och rum försvunna.
Det första, som väckte dem till erinring af afsked, smärta och verklighet, var Svens röst utanför: ”Professor Lings gamle Larsson är här, för att säga ifrån, att professorn väntar på kandidaten.
Klockan är slagen sju, sa’ han.”
”Jag kommer straxt,” ropade Mannerstedt och sprang upp.
”O, hvart har tiden tagit vägen!
– Lef väl, min Rosa! min!
o hvilken salighet i detta ord!
Jag vågar icke dröja ett ögonblick längre; ty glädjens känsla är dock den mäktigaste af alla och svårast att beherrska.
Jag måste ut!”
”Ja, det måste du,” suckade Rosa; ”men äfven i skiljsmessan ligger en sällhet; ty, åtskiljda eller förenade, lefva vi dock af samma lif, vår kärleks.”
Mannerstedts läppar upphemtade slutet af de sista orden; och nu var han ute, nedför trapporna, utför gatan, och stannade icke förr, än han med lågande kinder, blixtrande ögon och häftigt klappande hjerta stod midtemot professorn, hvilken satt i sin stora länstol, och hotande upplyftade fingret mot ynglingen.
”Icke en half linje öfver tillåtelsen,” sade Mannerstedt upprymd, och åtnöjde sig nu att kyssa professorns magra hand.
”Jo jo! du ser mig just ut att hafva tänkt på linjer och tillåtelser,” menade denne.
”Det glömde du väl, kan jag tänka?”
”Nej, jag bedyrar, min faderlige vän!” försäkrade Mannerstedt allvarsamt.
”Kunde jag vara så ovärdig er godhet?
Och kunde jag glömma edra förmaningar?
Nej, visst icke!
Men sade ni icke sjelf: ’åtminstone ingen bindande förklaring?’”
”Visserligen sade jag något ditåt, och du har gjort väl att lägga det på minnet; men förklaringen af edra ömsesidiga känslor lärer väl icke hafva uteblifvit, om ej alla gamla tecken slå fel.
Du vill väl icke neka det, min kära Mannerstedt?”
”Himlen bevare mig att förneka för er, min andre far, den lycksaligaste stund i mitt lif!
Jag har likväl icke begärt hennes tro; men jag hoppas på den, och jag kan icke dölja, att hon frivilligt gaf mig detta löfte.”
”Nå, flickorna hafva alltid godt om löften,” menade professorn småleende; ”likväl tror jag, att hon denna gång håller ord.
Men nu skall du ut, min gosse!
Se här har du, efter löfte, litet att hjelpa dig fram med.
Det behöfs ej att uppmana dig till flit, då målet redan är i sigte.
Inga tacksägelser! det vet du jag icke kan med.
Dem skall du visa mig i handling, derom är jag öfvertygad.
Skrif ofta, och vill du, någon gång i månaden, skicka en liten lapp till Rosa, så kan du lägga in den i brefvet till mig, och gubben skall då på gamla dagar blifva kärleksapostel, och stundom låta ett par rader följa med tillbaka.”
Med djup rörelse af tacksamhet omfamnade Mannerstedt professorn, skickade den sista helsningen till Rosa, och en half timma senare satt han i släden och skyndade ut genom södra tullen.
Föret var godt, och raskt gled det lätta åkdonet, draget af den väntande skjutskampen, framåt vägen.
Den sköna, månljusa aftonen fröjdade den resande; ty hvarje tindrande stjerna på fästet syntes honom återspegla sin strålglans i hans egen själ.
Mannerstedt hade hela himlen derinom.
De Resande.
– Det nya Hemmet.