Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Slägten hade under många generationer, såväl på hans faders som på hans moders sida, räknat synnerligen många kyrkans tjcnare ibland sig; prlgeln öfver hemmet och de första intryck som Nietzsche mottog, bestämdes deraf, att många slägtleds kristenfromhet och småborgerlighet fylde föräldrarne.
Detta var den andliga atmosfär som han stundligen inandades i sin själ och som intimt genom-pyrde honom; man måste behålla detta i sigte för att fullt för- » tå det smärtsamma raseri, med hvilket han sedermera anföll kristendomen och de borgerliga idealen: det var en akt, som gjorde ondt i hans innersta väsen, det gälde att afskära den naf-velstrlng, som band honom vid hans slägt, vid hela den tradition som vuxit fast vid hans egen organism och assimilerats med den.
Han bedref sina första studier i Bern under Ritschl; och då den beundrade läraren öfverflyttade till Leipzig, följde lärjungen honom.
Den celebre filologen skattade Nietzsche särdeles högt, och det var på hans autoritativa förord som denne, redan innan han ännu promoverats till doktor, kallades till Basel såsomprofessor.
Detta var 1869.
D&amp; kriget mellan Tyskland och Frankrike utbröt, följde den unge professorn hären säsom frivillig pjuk-vård&amp;re; efter fälttågets slat vände han tillbaka till Basel.
Här standade han i sin universitetspost till omkring 1877, då han af helsoskäl såg sig nödsakad att taga afsked, hvilkel han erhöll jemte full pension utbetald af staden Basel.
Sedan dess har Nietzsche fört ett flyttflgelslif i södern: i Schweiz, i Syd-Frank-rike, i Italien, ända tills den hemska slutkatastrofen i hans tragiska öde kom.
Hans slägt — såväl på fädernet som mödernet
— var en af dem, i hvilka dispositionen till själssjukdomar öf * verföres från slägtled till slägtled.
Hans fader hade tidigt ryckts bort i vansinne.
Nieztsohe visste, att detta Damoklessvärd hängde öfver hans hufvud; han förtärdes i den ångestfulla spänningen, när väl den sköra tråden skalle brista.
Det var först i fjol som den obeveklige gud Fatum nådde honom.
På bot tror ingeo.
Dårhuset i Jena gömmer honom, -- denne sistkomne af de andens stormän, af hvilka nornorna utkräft den förfärligaste af alla tributer i gengäld för det snille, som de beskärt honom.
En familj, som genom personligt umgänge känner Nietzsche intimt ända från hans barndom, har med tillmötesgående beredvillighet meddelat mig en del data och smådrag, hvilka äro af största värde för hans karaktäristik, änskönt jag af naturliga skäl ännu ej kan verkställa den slutliga afstöpningen af statyn.
Nietzsche uppväxte i en krets, hvilken s-L godt som uteslu-tande utgjordes af kvinnor, uppfostrades af kvinnor och umgioks med kvinnor: modern, systern, närmare och fjermare kvinliga an-förvandter, kvinliga grannar.
Häri har man i främsta rummet att söka roten och upphofvet till deu femininism, den förkärlek för yttre form och förfining, hvilken under hans ungdomsv&amp;r gaf sig utslag i petigt soignerade kläder och ruminteriörer; dock har naturligtvis äfven hans artistiskt kräsna smak och skönhetssinne sin andel deri.
Men detta faktum förklarar också våldsamheten i den antipati mot kvinnokönet och allt hvad dess är, hvilken framträder så bjert färglagd i hans senare produktion, såväl som brutaliteten i det genomgående bakslag, i följd af hvilket han under senare delen af sitt lif öfvergick till en Diogenesaktigt cynisk enkelhet i lifsbehof och lefnadsvanor.
Kvinnorna fortforo emellertid att alltjemt spela en dominerande roll i hans lif.
Det Ur icke osannolikt, att det varit inverkan från hans egen syster, som härvidlag varit bestämmande, äfven sedan hon sjelf personligen försvunnit ur hans synkrets.
Hon synes ha egt i fullt mått, äfven hon, samma andliga vigör och eld som brodern; detfins blott den skilnad emellao syskonen, att hon formade i lif samma goda material, b vilket af honom bearbetades till tänkande och diktning.
Såsom helt ang atmärkte hon sig, liksom brodern gjort under hela sin produktion, genom våldsamma och oförmedlade svängningar mellan ytterligheter.
Senare upptändes hon af kärlek till Bernhard Förster, just i de dagar, då denne ledde den antisemitiska rörelsen i Tyskland; och då Förster lemnade sitt fädernesland för att grunda en koloni » Nuova Germania » i Paraguay, följde hon honom bängifvet i hans landsflykt.
Man kan förstå hvilket djupt gripande inflytande det måste ha utöfvat på Nietzsche, att ba haft en sådan kvinnokaraktär närmast intill sig.
Anskönt Nietzsche aldrig knutit en långvarigare intim förbindelse med det andra könet, hade han dock den obestämbara atmosfär omkring sig, hvari kvinnorna filska att andas.
Deraf kom det sig, att under hans sedvanliga vinteruppehåll i Nizza hans umgänge i hotellet till största delen bestod af kvinnor.
Bland dem fnnooa ock de främsta och bästa, som det moderna Tyskland frambragt, bl.
a. fröken von Meysenbach, författarinnan till » Me-moiren einer Idealistin », hvilken såsom en öfverlefvande och re-spektingifvande representant för idéerna från 48 säkerligen gjort en riklig insats i den nye revolutionärens själslif, på samma gång som hon måhända äfven förbjelpt honom till klarhet öfver det mycket naturstridiga i den moderna kvinnoemancipationsrörelsen.
Ett af de starkast framträdande dragen i Nietzsches personlighet var hans afvoghet mot allt som, om än aldrig sä lindrigt, smakade af tvång.
Denna antipati kunde emellanåt antaga nästan parodiska former.
Under sina långvariga uppehåll i Sila-Marias ensliga bergsnejder, der han lefde som en modern eremit, ensam med sig sjelf och naturen, brukade han ligga, försjunken i meditationer, ute på en grönbevuxen landtunga, som sträckte sig ut i fjellsjön.
En dag upptäckte han på denna fridlysta plats, dittills befolkad blott af hans egna allrahemligaste tankar och syner, en bänk, en vanlig, hvardaglig bänk, eu sådan på hvilken jordens triviala menniskor bruka sitta; och i denna anblick af ett alltför menskligt föremål var mer än nog för att göra honom hela den nyss så älskade platsen motbjudande.
Han ^tte aldrig mera sin fot på den.
Denna motvilja för hvarje art af tvång, denna i lians väsen inneboende fordran på absolut obundenhet, gaf sig äfven uttryck i hans egendomliga sätt att skrifva.
Såsom bekant, Uro alla Niezt- » ebea böcker efter den stora kris i hans lif, hvilken betecknas af afallet från Wagner, konglomerat af aforismer.
Man förutår, attdessa arbeten mäste ega denna form och icke kunde ha nlgon annan, då man betänker, på hvilket sätt de komponerats.
Nietzsche har skrifvit hela sin senare produktion på stående fot, i fria luflten; under vandringar i Schweiz ' bergsnejder eller hvilande i föriniddagssol midt i ett italienskt landskap har han fåstat i ord, på lösa blad och i sin fickbok, hela det brokiga vimmel af tankar, infall, syner, apercuer, som under ett sådant nobelt dolce * far-niente-lif kunde draga fram genom hans själ.
Derför har han aldrig mäktat sammantränga sin epokgörande verldsåskådning i ett afslutadt och afrundadt system; men derför och till gengäld har också minsta lilla sat9 af hans hand en oförliknelig frisk aroma, en friluftsstämning af morgonsol och ung grönska.
Nietzsehe börjar sin literära gerning med en kritik öfver David Strauss (» David Strau93, der Bekenner und der Schrift-steller »).
Boken är en enda tuktan.
Nietzsehe går eå omildt fram, att när han slutat sitt verk, fins ej kvar sten på sten af hela den Straussiska byggnaden, medan det Straussiska idealet hänger trasigt som en fågelskrämma.
Strauss är en dålig stilist och en dålig forskare, hvarken en banbrytande ande eller en klassisk skriftställare, — sådant är resultatet af denna monografiska pamflett.
Hvad var och betecknade Strauss för Nietzsehe?
Hvarför blef just han det offerdjur, som den unge höfdingen utan här slagtade åt vreda gudar?
Han var bildningsfilistern, — en term, till hvilken Nietz-sche redan i denna sin första bok med stolthet gör anspråk p&amp; faderskapet.
Bildningafilistern är den andliga dagakarlen, plebejen i det intellektuella samhället, trälens ömkliga pendant.
Han me * nar, att den högsta visheten redan en gåog för alla är funnen af nationens afdöde stormän.
Han dyrkar desse såsom dem hvilka funnit sanningen, icke såsom dem hvilka sökt henne.
De firo hans himmelrike liksom aset är maskens himmelrike, allt hvad deröfver är, det är af ondo.
Med krökt rygg trälar han i sitt anletes svett.
Han har en oförsonlig fiende framför alla: den fria intelligensen, den store ensamme, som vandrar afsides fr&amp;nallfar vägen, deo sökande anden, h vilken framtidens fil is tr ar i sin tar skola dyrka såsom den finnande.
Han är stor i mnn för att dölja hur liten han är i tanke; han är oförvägen i bagatellerna, men väjer nndan inför de vidträckande konsekvenserna (t ex. en darwinist, som angriper påfvedömet och andren ooh uppståndelsens » verldshiatoriska humbug » i stället för att draga darwinismens etiska kcrollarier).
Han älskar steriliteten, emedan han tror, att sanningen är fanqen.
För honom är idealet af kultur redan ernådt i den moderna bildningen.
De enda utslag af andligt lif, hvilka han sjelf mäktar, och derför de enda, som han tål hos andra, äro: en epigonaktig efterhärmning af klassikernas mästerverk samt porträttering af det samtida hvardagslifvet.
Allt annat är kontraband.
Strauss var för Nietzsche bildningsfilistern per préférence, alla filistrars hufvud och idol.
Han var filistern såsom religions-stiftare, den till svärmare vordne filistern, förkunnaren af filister-kaltarens bedröfiiga evangelium.
Nietzsches andra arbete var en kritik öfver det historiska stadiet i samtiden (» Vom Nutzen und Nachtheil der Historie flir das Leben »).
Det idkas öfverdrifvet, och det idkas snedvridet, menar Nietzsche.
Det behöfs, men endast såsom befraktande, såsom afiande en framtid.
Samtiden lider af öfvermättnad på historisk bildning, och denna är intet annat än en kunskaps-lyx, än påhfingda paltor.
Den moderna menniskan har derige-Qom försvagats såsom personlighet.
Hon har blifvit en blott och bar åskådare atan förmåga af initiativ, hon pyntar sig med objektivitetens kattguld, hon är en steril eunuck, ett köttvor-det kompendium, ett konkret abstractum.
Då nutiden gör historien till ren vetenskap, handlar den enligt valspråket: fiat veritas, pereat vita.
Detta beprisade historiska sinne gör slägtet passivt och retrospektivt.
Man skryter öfver att förstå, att kunna taga allt objektivt, att känna alltings genesis; man kan icke vredgas öfver något, ty allting är med nödvändighet ju9t sådant som det är; man kan heller icke älska någonting särskildt företrädesvis, ty man är lika mottaglig för hvarje stilforms egendomliga skönhet.
Menniskan står på den enorma utvecklingspyramidens spets, såsom verldsprocessens slutsten, såsom det väsen, i hvilket denna process kommit till medvetande om sig sjelf; och då hon från den oa dominerande höjd ser utvecklingskedjan ringla sig tillbaka ända in i urslemmet, ropar hon med stolthet: vi äro vid målet, vi äro den fullkomnade naturen.
Men härtill svarar Nietz- * ehe: » ditt vetande fullkomnar ej naturen, det dödar blott dinegen.
Mät en gång din höga ståndpunkt såsom vetande med din låga ståndpunkt såsom kunnande. » Ett historiskt fenomen, som upplösts i ett kunskapsfenomen, är ofruktbart för den som verkstält analysen: det har derigenom mist sin grokraft, liksom det till mjöl söndermalua kornet.
Den enbart kritiska uppfattningen af Imtorien vore en mensklighetens lifsuppgörelse, en Biuträkning, efter hvilken det icke gåfves någon framtid.
Denna samtidens beprisade bildning är icke bildning, den är endast ett vetande om bildning.
Den kan frambringa lärde, filistrar, men den kan icke skapa menniskor, individer, hvilka sjelfva i sin tur göra historier, dessa kämpar mot historien, mot den faktiska verkligheten, hvilken föga bekymrar sig om » så är det *, far att med hela sin uppbesparade energi och lifslust handla enligt sitt starka, trotsiga, bejakande » så skall det vara ».
I denna negativa form af satir och kritik har Niotzsche uppstält tvenne positiva ideal: en ny kultur och nya menniskor.
Man behöfver endast vända medaljen om, för att i stället för karikatyren öfver det bekämpade idealet finna präglad det nyas bild.
Men på den upprödda tomten, der det gamla huset stått, uppför nu Nietzsche i sina tvenne följande arbeten en fullständig mönsterbyggnad i den nya stilen (» Schopenhauer als Erzieher » och » Richard Wagner in Bayreuth »).
Den kultur, efter hvilken slagtet hade att sträfva, den äkta kulturen, framtidens kultur, finner han förebildad i Wagners konst; och menniskor i stånd att genomföra denna kultur, uppbära henne och göra henne lefvande, kunde danas i Schopenhauers skola.
Hos dessa båda mästare kunna vi lära att blifva » unzeit * gemäss *, kunna vi uppfostra oss emot vår tid.
De äro de stora och goda exemplen, icke blott i bok utan i lif.
De ega den ärlighet, hvilken icke af hänsyn skelar; de ega segrarens munterhet.
De ha djerfts vända bröätet mot tiden, de ha gått ut i öde * marken, de rädas ej att vara ensamma.
De äro de starke, hvilka gått segrande ur alla faror, som omhvärft dem.
De ha undgått förbeningen, den moraliska och den intellektuella; de läto ej knåda sig i den form, hvilken för dagens » bildade » menniskor gälde såsom det enda rätta mönstret, utom hvilket ingen salighet funnes, utan de framstälde i sig sjelfve prototypen för det framtida slägtet, för » die guten Europäer », såsom Nietzsche seder-mera skulle uttryckt sig.
De voro den äkta kulturene representanter gent emot de otaliga småprofeterna för ’ bildningen », denna guldkalf, kring hvilken samtiden dansade, detta belute som kälkborgarne uppstälti det allra heligaste ooh för hvilket plebejerna krökte rygg.
Det var en barbarisk gud, denna » bildning », en fetisch, med granna paltor, hemtade från jordens alla länder, ooh med drag, lånade från historiens alla åldrar.
Den var brokig och lysande att se pi, men inunder den trasgranna ståten låg ett skelett, en icke hopfogad träkolo9s, fyld med lumpor och afskräden.
Gent emot denna sbildning » gälde det att sätta den äkta kulturen; en lifs * kraft som verkar ut ifrån ett centrum, ett hjerta, och ut i alla delarne af en organism, formande allt, stort som smått, i enlighet med den lefvande typen: — lif, tänkande, konst, sed, drägt, tal.
Ty kultur vore en sådan genomgående stil i ett folks alla lifdyttringar, och hvad som utmärkte det moderna lifvet, vore just stillösheten, den klassiska sammanblandningen af alla stilar.
Koltur är något annat än eu dekoration af lifvet; kultur är » en ny och fullkomnad physis, utan något inre och något yttre, utan förställning och konvention », en allting genomgående enhetlighet.
Genomsnittsmenniskorna kunna icke af egen kraft uppfostra sig till bärare af en sådan kultur; de tarfva lärare, hjel-pare, de stora exemplen.
Sådana lärare, hjelpare, stora exempel äro Schopenhauer ooh Wagner, deu ene med sitt metafysiska betraktelsesätt af tillvaron, den andre med sin tragiska sinnesstämning.
Det, hvarigenom menniskan skiljer sig från djuret, är bennes förmåga att höja sig öfver sitt lidande genom att uppfatta tillvaron metafysiskt.
All utveckling bör gå ut pft att stiga uppåt från djur till menniska härutinnan.
Men vanligtvis stanna vi på det förras nivå; endast i särskild« ögonblick nå vi den högre.
Vi äro sjelfva för svaga härtill, vi måste lyftas af andra, och dessa andra äro just icke-meradjuren, filosoferna, konstnärerna, helgonen.
Endast de kunna meddela oss det stora perspektivet öfver lifvet, det metafysiska betraktelsesättet, den tragiska sinnesstämningen.
Detta är grundtanken i all kultur: att framalstra i oas filosofen, konstnären, helgonet.
I vår sedvanliga sinnesförfattning kunna vi ej fullgöra denna uppgift, och derför hata vi oss; detta är roten till den pessimism, som Schopenhauer måste Ura sin tid pft nytt igen, fastän den är lika gammal som längtan efter kultur, — dess rot men ej dess blomma, dess början men ej dess mål.
Wagner är i sin konst en sådan förenklare af lifvet, som deu äkta kulturen bör vara.
Han sammanför det mest olikartade, men i allt detta ingjuter han själ och en själ.
Han ger enhet h förut skilda dog: musik ooh lif, musik och drama.
Han för * djopar det synbara till ett hörbart; han gifver det hörbara kropp.Den Schopenhaueriska allviljan, hvilken ligger i naturen törstande efter tillvaro, framträder genom Wagner såsom en vitfa till tonande tillvaro.
Men samma själsfenomen, som Wagner omsätter i too, omsätter ban tillika i ord och i gest; han ger åt detsamma en tredubbel form, en tredubbel afspegling.
Wagner verkar såsom natur, återstäld, återfunnen natur, såsom » en ny och fullkomnad physist, alldeles som den äkta kulturen.
Wagner och Schopenhauer voro sålunda för Nietzsche de tvenne stora framtidssiarne, i hvilkas fotspår menskligheten hade att gå fbr att komma till framtidens förlofvade land, till det Kanaan, som flöte af mjölk och honung.
Nietzsche sammanställer dessa båda heroers lifsverk och finner dem framväxa ur en ech samma rot, hvilken han följer ned i de djupa jordlagren.
Mel * lan denne musiker, som gifver tonande tillvaro fit sjelfva urprincipen i naturen, förlöser allviljan, samt denne filosof, genom hvilken vi ledts att beakta förståndskulturens otillräcklighet och be * gränsning, — mellan dessa båda råder en enhet, hvilken för Nietzsche pekar hän emot en ny tillvarelseform, öfver hvilken vi endast genom analogier, hemtade från det helleniska lifvet, kunna göra oss en föreställning.
Denna iakttagelse svälde hos Nietzsche ut till en hel verlds-lära, en metafysisk verldsförklaring af mystisk färgläggning.
Han har framstält den samma i ramen af en undersökning af den grekiska tragediens uppkomst ur musiken.
Dess grunddrag äro följande:
Ver Iden kan endast såsom estetiskt fenomen viuna rättfärdigande.
Blott såvida subjektet är konstnär, är det - löst från sin individuella vilja; det har då blifvit ett medium, i och medels hvilket det enda verkligt varande subjektet firar sin befrielse i skenverld.
Visserligen är vårt medvetande om denna vår betydelse knappast något annat än det, hvilken de på duken målade krigarne hafva af det på den samma framstälda slaget.
Blott då geniet i den konstnärliga alstringsakten sammansmälter med den urkonstnär, som bor i universets centrum, får det någon kunskap om sin funktion och om konstens väsen; ty i detta tillstånd har det blifvit likt det ansigte, hvarom sagan berättar och hvilket kunde vända sina ögon så, att det skådade sig sjelffc.
Konstnären är i ett sådant ögonblick på samma gåog subjekt och objekt, på pamma gång diktare, skådespelare och åskådare.
Apollo står för Nietzsche såsom den förklarande häfdaren af prin-cipuuui individuationis, d. v. den Schopenhauer^ka viljan till fe-nomenal tillvaro.
Genom honom allena kan befrielsen i sken-verld ernås.
Men devjemte fins en annan art af konBt, hvars symbol är Dionysos.
Under Dionysoskultens mystiska jubelrop spränges in * dividualiseringens länkar, och vägen ligger öppen in till tingens innersta kärna, in till virats moderssköte.
Musiken är Diony-808 konst, i motsats till alla de öfriga, apollinariska konsterna.
De senare äro af bilder af fenomenal verlden, skentillvaron, medan nmsiken är afbilden af viljan sjelf och sälunda framter det metafysiska gent emot det fysiska, tinget i sig gent emot dettas skenform.
Beröringspunkten emellan det konstnärliga alstriogsmomen-tet &amp; ena sidan samt Schopenhauers metafysiska betraktelsesätt och Wagners tragiska sinnesstämning &amp; den andra ligger blottad.
Hvad Nietzsche ställer emot hvartannat under termerna dionysos * kolt och sokratisk kunskapsoptimism, är icke annat än en motsats mellan mystiken och rationalismen.
Arbetet häfdar den för-ras öfverlägsenhet; Nietzsche framträder såsom en fullblods romantisk mystiker.
Det okändas oändliga verld är tillgänglig för menniskoanden, i hvarje sin aflägsnaste vinkel och i hvarje sin skummaste vrå, icke för tänkarens förstånd, men för konstnärens intuition.
Wagnertrons död hos Nietzsche blef den stora krisen i hans lif.
Då han såg denne sin uogdoms stolte heros, segraren, fram-tidsknlturens förstfödde, sjunka ned inför det kristna korset, slogs i hans själ ett ärr, som aldrig fullt skorpnade.
När man ifrån denna första bokgrupp, hvilken utgöres af de fyra » Unzeitgemä-sen Betrachtungen &gt; och » Die Geburt der Tragoodie », kommer in i den andra och senare, är det som om man inträdt i ett annat ltnd, med annan natur och annat klimat Först och främst är framställningens form en ny: från och med » Menschliches, All-zamenschliches.
Ein Buch ftir freie Geister » komponerar Nietzsche sina böcker af lö9t och konglomeratartadt om hvarandra kastade aforismer.
Sjelf va dagern i detta sistnämda arbete äfven- » om i de tvenne närmast följande: » Morgenröthe.
Gedankenüber die moralischen Vorurtheile » och » Die fröhliche Wissenschaft » är skiljaktig fr&amp;n den, i hvilken man nyss stod: man stÅr nn i ett bårdt, svalt, stärkande ljus, som p&amp;minner om tidiga morgnar och tidiga vårdagar.
Den man, inför hvilken man finner sig stäld an9igte till ansigte, är en rekonvalescent, som ser verlden i fiteruppståndelsens friskhet, en turist, som sorglös vandrar sin väg och som icke älskar att ligga öfver mer än en natt i hvart herberge, stundom äter äfven en raffinerad psykiater, hvilken med en nästan vällustigt grym nyfikenhet lägger det omedvetna pjälslifvets småkryp under mikroskopet och spetsar dem upp pä sin tankeB udd, såsom entomologen insekterna på ifina nålar.
I samma mån som man intränger längre i denna andra afdelning af Nietzsches produktion, röjer sig emellertid städse klarare den intima frändskapen mellan de skenbart skiljaktiga individualite-terna i de båda bokgrupperna; och då man hunnit slutet, ha de sammansmält till en enda.
I Nietzsches produktion före krisen hade funnits tvenne centra, kring hvilka den afiagrat sig, tvenne hufvudidéer: den nya kulturen samt den nya menniskan, som skulle kunna göra henne lefvande.
De första arbetena efter krisen hade till särmärke re * konvalescentens ljusa lifssyn samt den grymt subtila analysen: solskensstämningen och insekterna på nålarne.
Solskeoastämnin-gen förtätar sig, får konturer och blir en idealgestalt: den store ensamme, den store nedbrytaren, förbrytaren, lifsbejakaren, som ändrar alla värden; analyserna mångdubblas, lägga sig tätt intill hvarandra, sammankittas till en grundval för en ny morallära, en ny kultur.
Idealgestalten blir haut-relief, blir fiistående staty, blir kött och blod och lefvande väsen i » Also sprach Zarathustra »; moralen erhåller sin distinkta formulering i » Jenseits von Gut und Böse » och i » Zur Genealogie der Moral ».
Sålunda spänner sig en hög och bred brygga mellan de båda ändpunkterna af Nietzsches författarbana; och öfver henne framskrider det köttvordna idealet, såsom fordom Moses skred ned utfbr Sinai berg med den nya lagens taflor i sin hand.
Då Zarathustra var trettio år, gick han upp i bergen.
Sedan han der tillbragt tio fir i ensamheten, återvände han ned i dalen; ty han älskade menniskorna och ville lära dem känna sanningen.
Men när han på torget talade till menigheten om lif-vets spörsmål, de djupa och höga, logo de åt honom; och der varta i deras leende.
Den störeta menniskan och den minsta tedde sig likadane inför Zarathustras ögon: de voro begge » allzamensch-lich ».
Han mötte3 af en fruktansvärd syn: menniskorna lågo sönderslagna och kringströdda som öfver ett slagfält; ooh när hans blick gled tillbaka öfver tiderna, möttes den af samma syn: bitar, stycken, lemmar, men inga menniskor.
I ensamheten uppe på bland bergen hade Zarathustra flugit så långt in i framtiden, att han gripits af en rysning.
Då hade han flugit tillbaka till bildningens land, och han hade anländt dit med längtan i sitt hjerta.
Och likväl: så ängslig han än var, måste han le vid hvad han såg.
Aldrig hade hans Öga sett någonting så brokigt.
» Med femtio fdrgplumpar bemålade, öfver ansigte ooh lemmar, sutten I der till min häpnad, mina samtida.
Ooh med femtio speglar kring eder, hvilka smickrade och upprepade eder fferg-lek!
Fullskrifna med de förgångnas tecken, och des9a tecken återigen öfverpen9lade med nya tecken: sålunda hållen I eder väl gömda för alla teckentydare.
Alla tider och alla folk framblicka brokigt ur edra slöjor; alla seder och trossatser tala brokigt utur edra åtbörder Om någon borttoge från eder slöjor och plagg och färger och åtbörder: lagom nog vore kvar att skrämma flglarne med.