Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Medan Esaias lärde sig den praktiska sidan af lifvet pa kronofogdekontoret, den poetiska under sina resor omkring i natursköna trakter, och på lediga stunder fördjupade sig i bokliga studier, hade Majas åtrå att söka uppfylla hans önskningar ådragit henne åtskilliga ledsamheter.
Det bodde nämligen i närheten af Högvalta en rik brukspatron med familj.
Dennes son, Herman H–, som var student, kom ofta till kronofogdens hem.
Vid första besöket där efter Majas ankomst till
Högvalta, fästes hans intresse vid den vackra flickan.
Han hade tilltalat henne vänligt och kom allt oftare och oftare tillbaka.
Maja visste, att han var “en lärd karl“, såsom hon uttryckte sig, och då han visade sig vänlig mot henne, blef det genom honom, hon förskaffade Esaias de nya böcker, han önskade sig.
Emellan den rike brukspatronssonen och den fattiga tjänsteflickan uppstod härigenom ett förtroligare vänskapsförhållande, än som vanligtvis äger rum emellan personer af olika samhällsställning.
Herman var en bra gosse, som gärna glammade en stund med Maja och gjorde allt, hvad hon bad honom om;
Herman och Maja.
men han talade likväl icke om kärlek med henne, utan behöll, hvad han kände, för sig själf.
Vid 23 års ålder må man vara aldrig så klok och själfuppoffrande, så händer det likväl, att man gärna träffar den, man har i tankar och hjärtat, och så hände att Herman alltid var i Majas väg.
Det inträffade äfven, att andra, som sågo honom och henne tillsammans, funno detta mindre i sin ordning, och så föll det sig en dag, att Maja fick skarpa föreställningar för det hon sprang på möten med unge Herman.
Hon blef strängeligen tillsagd, att, om hon fortfor därmed, skulle hon ej få stanna kvar på Högvalta.
Maja satt och grät bitterliga, under det hon slog det ena slaget efter det andra i väfstolen.
Ett ljuslockigt hufvud tittade in genom dörren, och ett par klarblå, spelande ögon fästes på flickan.
“Hvad nu, skön jungfru, jag tror hon gråter,“ ropade en glad röst, och in i väfkammaren steg en smärt gosse.
“Jag månde väl gråta efter all den vedermöda, jag stått ut denna morgon,“ svarade Maja, och lät spole och väfsked stå stilla.
“Och hvarför månde du det göra?“ frågade gossen, blickade helt skalkaktigt på den gråtande flickan och tog plats bredvid henne på väfstolsbänken.
“Kan han tänka sig, Esaias lille, att man har hotat köra mig ur tjänsten.“
Nu stortjöt Maja.
“Hvad har du då gjort?“
“Jag har pratat med herr Herman.
Fast jag nu är en fattig tjänsteflicka, måste jag väl hafva rätt att tala vid hvem jag vill, tyckes mig.“
“Det vet jag icke,“ svarade Esaias och såg fundersam ut; “men,“ tillade han därefter hjärtligt skrattande, “jag skall se efter i lagboken; står där, att det är förbjudet, då får du afstå ifrån att språka med Herman.
Lagen måste vi alla lyda.
– Nu skall du torka bort tårarna och sjunga en visa för mig, det är långt bättre än gråta.“
“Och det tror han,“ utropade Maja.
“Nej, se gråta, det skall jag då göra hela Guds dagen; för om jag icke får tala vid herr Herman, kan jag slätt icke skaffa Esaias några nya böcker, och kan jag icke det, då blir mor ond.“
“Är det Herman som ...?“
“Esaias!“ ljöd det från gården.
Med ett skutt var Esaias från väfstolen och ut ur kammaren.
Det var hans fosterfader, som kallade på honom.
Man hade fått mycket att göra på kronofogdekontoret, och ynglingens biträde behöfdes.
Esaias räknade och räknade, men räknade flera gånger fel.
Oupphörligt kom det för honom, att Maja genom Herman förskaffat de böcker, han erhållit.
Detta harmade gossen, på samma gång det gjorde honom ondt, att den snälla flickan haft ledsamheter för hans skull.
Han längtade till aftonen, då han skulle få träffa Maja och säga henne, att han icke ville hafva några böcker vidare.
Då arbetet var slutadt, sökte Esaias Maja öfverallt; men hon fanns ingenstädes, och ingen visste, hvart hon tagit vägen.
“Hå kors,“ sade en af pigorna med föraktlig ton; “hon har fälle gått på möte med herr Herman, kan jag tro.“
Hon hade icke väl sagt ut detta, förän en af gårdsdrängarna förklarade, att han sett Maja och herr studenten nere vid logen.
Esaias hade visserligen icke sett efter i lagboken, om det var tillåtet, att en tjänsteflicka talade med en ung herreman; men han antog, att det var förbjudet, därför att det harmade honom, och han begaf sig skyndsammeligen till logen, för att uppsöka Maja och säga henne sin mening.
Han fann henne icke, och då han återvände hem och begaf sig upp på sin kammare, glömde han Maja och allt annat för Björners kämpadater.
“Har man icke förehållit dig ditt oskickliga uppförande och sagt, att du förlorar den tjänst, du innehar, om du fortfar därmed?“ utlät sig kronofogden den följande morgonen till Maja, som blifvit uppkallad på kontoret.
“Jo, det har man,“ snyftade hon.
“Och du låter ändå icke varna dig?“
“Jag kunde icke; jag hade fått löfte om något, ifall jag kom till logen.“
“Och hvad var det för något?“
Maja ville icke säga det; men slutligen, då Branting talade stränga ord till henne, tog hon fram en gammal bok, som hon hade gömd under förklädet.
Det var en ny latinsk ordbok.
Kronofogden stirrade på titelbladet och sedan på flickan.
“Drifver du gäck med mig,“ utropade han, “eller hvad betyder detta?“
“Å, Herre Gud,“ snyftade Maja, “det betyder bara att ... att ...
Esaias skall hafva boken; att jag begärde den af herr Herman, och att ...“
“Läser Esaias latin?“ afbröt henne Branting.
“Å, han läser mångahanda böcker, han, och nu skall jag också tala om helaste sanningen,“ sade Maja och snyftade, så att hon icke kunde få fram ett enda ord.
Kronofogden, otålig att erfara, huru det hängde tillsammans med allt detta, blef häftig, och då fann Maja rådligast att upphöra att gråta.
Hon aftorkade tårarna och började följande redogörelse:
“Jo, det är så, att mor där hemma har fått sig uppenbaradt, att det af Esaias skall blifva en stor man, och hon kunde icke släppa den tanken, fast mor hans icke hade råd att gifva honom lärdom.
Då jag skulle ut i världen, bad hon frun vår att skaffa mig hit, och så kom jag hit till
Högvalta, medförande en liten sparpenning, den mor lagt samman.
Den skulle jag icke få använda, utan jag skulle för den skaffa Esaias läseböcker, så anbefallte mor.
När nu herr Herman blef så glad åt att tala vid mig, bad jag honom köpa Esaias böcker, och när penningarna mina voro slut, skaffade han sådana ändå.
Nu är det för den saken, som jag gått till logen, och däruti är slätt icke något ondt.
Mor har sagt, att Esaias är för god att vara här, där han icke får bokliga kunskaper, och mor hon har alltid rätt.
Gud gaf honom sådana gåfvor, som vi andra icke fått, det har mor sagt.
Blir jag nu körd ur tjänsten så är det illa gjordt, för jag har ändå icke förtjänt det.“
Maja torkade ögonen med förklädet och såg därefter helt lugnt på Branting.
Gubben satt och funderade.
Han mumlade helt tyst.
“Hm hm, jag har själf tänkt något slikt om Esse.
Gossen har fått något för mycket, som gör, att han icke passar till kronofogde.“
Efter några ögonblicks funderingar vände han sig till Maja och sade, att det varit ganska snällt af henne att skaffa Esaias böcker; men att hon icke fick göra det vidare, och förbjöd henne alla möten med Herman.
“Esse skall få böcker af mig,“ förklarade Branting, och därmed afskedades Maja.
Hon gick helt glad i hågen.
Esse skulle få böcker, och därmed tyckte hon, att Esses lycka var gjord.
Då hon kom ut från kontoret, mötte hon Esaias.
“Hvad står nu på igen?“ frågade han.
“Å, nu är det bra; men se, svårt har det varit, för det jag gått och mött herr Herman.“
“Och det kan du också låta bli,“ inföll Esaias lifligt.
“Jag har i dag läst i lagen, att tjänaren skall lyda sin husbonde; säger nu husbonden, att du icke får tala vid Herman, så måste du lyda.
Lyder du icke, bryter du emot lagen.“
“Jesus, hvad det där låter svårt,“ inföll Maja helt förskräckt.
Esaias slog armarna om den fagra tärnan och sade, att om hon höll af honom, skulle hon icke mer bry sig om Herman, för då blef Esaias ledsen; och vid den hotelsen lofvade Maja allt, hvad gossen bad henne om.
Maja slog sig ned i väfstolen och lät spolen ila genom trådarna, under det väfskeden slog takten.
Hon var glad i sitt sinne och tänkte på, att mor skulle blifva så med, då hon finge veta, att Esse skulle få böcker.
Esaias begaf sig emellertid ned på kontoret; men som där icke var något att göra och han befann sig ensam, så tog han fram Björners kämpadater och studerade den med den vanliga ifvern.
Siffror och bokföring, Maja och Herman glömdes åter af den ljuslockige gossen, som med hela sin själ lefde i den värld, dit han under läsningen förflyttades.
Medan Maja väfde och Esaias läste, vandrade gubben Branting upp och ned i sitt rum, kämpande en häftig strid med sig själf.
Den gällde Esaias.
Maja i väfstolen.
Ofta under det flydda året hade han tänkt:
Gossen har fått större gåfvor, än en kronofogde behöfver; han borde få studera.
Men det hade stannat vid tankar, därför att han haft svårt afstå planen att göra Esaias till sin måg och efterträdare.
Nu, efter samtalet med Maja, blef det helt oroligt inom den redbare mannen, ty han måste fatta ett beslut.
Svårare än någonsin föreföll det honom att skiljas vid Esaias; men det var nu en samvetssak, att han gjorde det.
För gossen borde beredas tillfälle att studera, det insåg han, äfvensom att alla enskilda intressen måste vika.
När striden slutligen var utkämpad, sade gubben med fast röst: “Esse skall studera.“
Branting begaf sig genast till kontoret.
Här fann han Esaias sittande med händerna instuckna i det lurfviga håret och hufvudet hvilande i dem, fördjupad i kämpadaterna så att han hvarken hörde eller såg.
Branting ropade honom vid namn.
Esaias flög upp helt förskräckt.
“Lägg bort boken, jag har något att säga dig,“ utlät sig fosterfadern.
Esaias lydde, och Branting återtog:
“Du är född till något bättre, än att vara kronofogdeskrifvare; du måste studera.“
“Därtill är jag för fattig,“ svarade Esaias frimodigt; men hans hjärta slog häftigt vid föreställningen, att han skulle få tillfredsställa den brinnande hågen att inhämta kunskaper.
“Vår Herre föder sparfven, och han skall väl äfven se till dig,“ sade Branting.
“Nu är min tanke, att du skall resa till din äldre bror; jag skrifver i dag till honom.“
Branting höll ord.
Han skref icke blott till Lars Gustaf, utan äfven till kapten Löwenhjelm på Malma, där Lars Gustaf var informator.
Resultatet af dessa bref blef, att Esaias fick komma till Malma för att tillika med Löwenhjelms söner erhålla undervisning af sin äldre bror.
I mars månad 1796 lämnade han Högvalta för att begifva sig till Malma.
Maja grät floder af tårar.
Hon var både glad och ledsen: glad öfver, att Esse skulle få bokliga kunskaper, men ledsen öfver att icke dagligen få se honom.
Borta var Esaias och borta var äfven Herman; Maja satt tyst i väfstolen och sjöng icke mera, då hon arbetade.
Tomt och ödsligt var det för henne på Högvalta, då hon icke mera såg Esses klara ögon eller hörde hans muntra skratt.
Icke heller hade hon någon, som väntade vid logen för att lämna böcker och prata bort en stund.
Maja tyckte, att det var tungt att lefva.
Vintern flydde och våren kom.
Terminen vid akademien blef slut, och studenterna vände, hvar och en, till sitt hem.
Herman kom åter till sina föräldrar och äfven till Högvalta.
Maja var fagrare än någonsin, men mycket förändrad; hon stannade icke för att glamma med herr studenten, då de möttes, och hon gick icke mera till logen, där de förr så ofta träffats.
Herman blef först missnöjd öfver, att Maja undvek honom; men då detta icke hjälpte, blef han dyster till sinnes.
Häftig åtrå att få tala vid henne uppstod inom honom; men då hon fick se honom, skyndade hon undan.
En afton föll det sig likväl så, att de möttes på vägen.
Herman frågade, hvarför hon icke mera ville språka med honom, som förr.
Maja tummade på förklädssnibben, såg förlägen ut och svarade slutligen, att hon gifvit Esse det löftet, att icke mera språka med Herman, och det löftet tänkte hon hålla.
Med den förklaringen gick hon ifrån honom, utan att stanna och lyssna till de vackra ord, han sade.
Herman kom ännu ett par gånger till Högvalta, men Maja fick han icke se; hon höll sig undan.
Hösten infann sig och Herman måste bort från orten.
Majas bild följde honom till akademien, och han kunde icke skilja tankarna ifrån henne.
När han på vintern vände hem igen, hoppades han, att hon skulle lyssna till hans ord; men Maja undvek honom ännu sorgfälligare.
Hände det, att de sammanträffade och han ville hålla henne fast, sade hon honom, att sedan Esse icke behöfde några böcker, ville hon honom ingenting.
Herman önskade Esse dit, där pepparn växer.
Motståndet hade den vanliga verkan, att öka hans böjelse, och Maja blef nu det föremål, som uteslutande upptog hans tankar.
En dag – det var i januari – förde händelserna Herman till Malma.
Han uppsökte Esaias.
“Hvarför har du förbjudit Maja att tala vid mig?“ frågade Herman.
“Därför, att man på Högvalta tog det illa.
Folket talade illa om Maja därför, och då tyckte jag, att det var synd om henne, eftersom hon ådragit sig alla dessa ledsamheter för min skull.
Jag bad henne lofva, att icke mera gå och möta dig, utan förblifva sin husbonde hörsam, då han förbjöd henne det.“
“Jag tycker om Maja,“ inföll Herman.
“Gör du det, så gift dig med henne,“ genmälde ynglingen.
Herman studsade, då Esaias sade detta.
Gifta sig med Maja!
Därpå hade han aldrig tänkt.
Han tyckte om henne, och det ganska mycket, men att göra den fattiga tjänsteflickan till sin hustru, syntes honom orimligt.
På sommaren blefvo Esaias’ lefnadsförhållanden åter förändrade, och han fick åter ett nytt hem.
Hans broder, Lars Gustaf, hade erhållit en akademisk kondition hos brukspatron Myhrmans på Rämen, men antagit den endast på det villkor, att han fick taga den yngre brodern med.
Kort innan bröderna lämnade Malma, kom en äldre kvinna dit en vacker sommarafton.
Det var Greta, som vandrat från hemmet för att få träffa Esaias och, som hon uttryckte sig: “läsa i hans ansikte“.
Greta var kry och rask och hade, oaktadt hon var nära femtio år, sina lifliga bruna ögon och sitt glänsande svarta hår oförändradt.
Hon grät i glädjen vid åsynen af den “välsignade gossen“, som blifvit så stor och så vacker.
Hon betraktade honom länge och såg djupt i de klarblå ögonen och förklarade, att hon där läste, att han skulle komma till ett godt hem, där mycket arbete och mycken kärlek väntade honom.
När Greta efter en natts hvila åter lämnade Malma, sade hon Esaias, att hon gick nöjd och belåten därifrån, emedan hon nu visste, att han var på den väg, som skulle föra honom till all den storhet, hon förutspått.
“Nu går jag till Högvalta för att taga Maja med mig,“ sade hon; “Esse behöfver henne icke, och därför är det bäst, hon kommer hem igen.“
“Hälsa Maja,“ sade Esaias skämtande, “och säg henne, att till belöning för allt, hvad hon gjort för mig, skall jag snart gifva henne en bra man.“
“Det tror jag Esse om,“ svarade Greta; “Maja, fattig flicka, får nog icke någon annan man, än den, han ger henne.
Gud vare med honom nu och alltid!“ tillade Greta.
Det var en solig juliafton 1797; bröderna Tegnér närmade sig det hem, som för någon tid skulle blifva deras.
“På ett näs, omkransadt af fur och björk“, låg på en terrasslik sluttning den vänligt vinkande gården.
Under några ögonblick stod Esaias och hans broder stilla och betraktade den natursköna tafla, som låg utbredd framför dem.
Det föreföll Esaias, som om Gretas ord, att han skulle få “ett godt hem, uppfylldt af mycken kärlek“, upprepats af de susande löfven.
Det flög genom ynglingens själ en aning om, att här, under detta tak, bodde hans framtida sällhet, och hans aning bedrog honom icke.
Här fann han alla de skatter, han trängtade efter, och vi lämna honom där, att ur de digra bokskåpen hämta näring för sin vettgirighet och af den sköna naturen stoff till sina poetiska drömmar.
På slutet af sommaren gjorde Esaias ett kort besök i sin födelsebygd och hälsade då äfven på Greta.
Maja var hemma hos modern, men hon liknade icke de andra flickorna i bygden.
Hon var “lärdare“ än de, och därför sömmade hon nu fina och vackra dukar åt bondhustrurna och sydde ut deras mössor med guld och silke, och så läste hon i bok lika snällt som en präst och kunde skrifva riktigt grant.
Esaias var helt belåten med sin första elev, som så snällt underhållit de kunskaper, han bibragt henne.
Maja var därjämte from till sinnes och sedesam, så att hon allmänt berömdes för sin vandel och sitt förstånd.
Greta var stolt öfver henne och menade, att Maja blifvit bättre än de andra, därför att hon fått vara med den “välsignade Esaias“, som varit ett underbarn alltifrån begynnelsen.
Om Herman talade hvarken Esaias eller Maja.
Då Esaias reste från hemmet, sade han i afskedsstunden till Maja:
“Kom ihåg, Maja, att jag lofvat dig en man och att du icke får gifta dig, utan att först erhålla mitt samtycke.“
Maja smålog helt sorgset och lofvade, hvad han begärde.
På Gösta krog, där Esaias skulle möta Myhrmans söner, för att med dem resa till akademien, voro flera resande, hvaribland Herman.
Esaias och han hade icke träffats på länge.
“Du kommer från hemmet?“ frågade Herman.
“Hur mår Maja?“
“Bra; hon är hos sin mor.“
“Jag vet det,“ svarade Herman.
Året därpå hade Herman slutat sina studier och lämnade Lund för att inträda på tjänstemannabanan.
Då han reste därifrån, sade han till Esaias:
“Jag vill nu arbeta, så att jag blir oberoende af mina föräldrar, ty deras och mina önskningar gå icke hand i hand.
När du skrifver hem, så hälsa Maja.“ ’
Det lofvade Esaias, och så skildes de.
Esaias fortfor att studera utan rast och utan hvila.
Han lefde endast för att kämpa sig fram på kunskapens väg.
Mörkt såg det ibland ut för honom att kunna uppehålla sig en längre tid vid akademien, och han fruktade själf att nödgas inskränka sitt sträfvande till kansliexamen.
Hans håg manade honom visserligen att taga graden; men hvar finna medel därtill?
Han utmärkte sig likväl så genom sin öfverlägsenhet i de gamla språken, att lärarna vid akademien afrådde honom från kansliexamen, och Esaias beslöt då att modigt strida med behofven och, dem till trots, eröfra lagerkransen.
Han läste natt och dag, vanligtvis 16 à 18 timmar om dygnet.
Vid magisterpromotionen i Lund 1802 innehade den nittonårige Esaias Tegnér hedersrummet bland de trettiofyra unga män, som då promoverades.
Han hade endast behöft den korta tidrymden från fjorton till nitton års ålder för att från biträde på ett kronofogdekontor blifva en prydnad för den akademi, vid hvilken han studerat.
Det skall i alla tider blifva denna akademis stolthet, att räkna honom ibland dem, som utgått från henne.
Lycklig och glad öfver de vunna segrarna skyndade Esaias till sin moders hem för att omfamna henne.
Han fann henne sörjande vid sin äldste sons och en dotters graf.
Greta delade hennes sorg och var nu, som alltid, vid hennes sida.
När Greta fick se sin älskling, utropade hon till den sörjande modern:
“Om Herren tagit från er tvenne barn, har han låtit er behålla ett, som bör vara er en ersättning för dem alla.
Huru mycken glädje har han icke gjort er, och ändå, ändå skall han komma att bereda er ännu större i framtiden.
Stora ting skall han uträtta!“
Kanske kände den öfver de gjorda förlusterna bedröfvade modern sanningen af Gretas ord, då hon slöt till sitt hjärta denne son, som på ett så utmärkt sätt kämpat sig fram och med så lysande seger gått ur striden med svårigheterna.
Hon var lycklig och tacksam, då hon lutade sig till hans bröst, och hon kände då, att han var hennes rikast begåfvade barn.
Majas glädje, att återse Esaias så där lärd, var stor.
Hon log så vänligt emot honom, då han skakade hennes hand.
Andra dagen, Esaias var i hemmet, kom en ung man och sökte upp honom.
Gråkallt
Gråkallt 1.
Ålderdomstycke 53.
En amatör 63.
Goda vänner, trogna grannar och mera sådant 75.
Ett äktenskap 89.
Från Öland.
Fem kronor 107.
Ett resultat 113.
En idyll på landet 127.
GRÅKALLT.
Keimt ein Glaube neu,
Wird oft Lieb’ und Treu
Wie ein böses Unkraut ausgerauft.
GOETHE.
Hon stod längst ut på vågbrytaren, där man tycker sig stå midt i det salta, sunda hafsskummet, och såg ut emot vågorna, som i korta slag rullade in emot henne, slogo mot stenarna och med sakta, knappt hörbara suckar föllo till baka igen ut i djupet.
Hon såg, hur det glänste där ute som en lång blinkande väg i den klara eftermiddagssolen.
Strålarna gungades af vågorna i skiftande brytning, spegelhvitt, grönt, så mörkare, så ljusare igen, sist kom vågen under ett moln, och då blef den mörk, nästan svart, så att det blef tomt i hjärtat, och ögat vände sig utåt mot synranden, alt längre och längre ut, mot alt vidare och vidare kretsar, tills det stannade, där solen lyste som starkast, och alt försvann i ett enda hvitt, bländande ljus.
Men med strålarna, som växlade, med vågorna, som stego och föllo, flögo också hennes drömmar vida omkring, så vida som de flyga vid femton år.
Hon njöt af det, som man alltid längtar efter, innan man pröfvat det.
Hon njöt i fulla drag af att känna sig ensam i den vida verlden, ensam med sig själf.
Ty i allmänhet var hon ju icke ensam.
Hon hade rönt mer kärlek, än som kanske kommer de flesta till del, och det fast hon aldrig sett sin far, och fast hennes mor dog, medan Agnes själf var ett barn.
Så länge hon kunde minnas tillbaka, hade hon lefvat hos en syster till modern, och hon hade aldrig ens saknat sina föräldrar.
Agnes var ett lifligt barn med ett kraftigt lynne och en fantasi, som aldrig lämnade henne i ro.
I sina lekar kunde hon sörja öfver, att hon ej blifvit gosse och fick komma ut i den verld, som var så full af strider och äfventyr, där segrar vunnos – öfver hvad?
Det stod blott för henne som något fjärran och lockande.
»Hon är ett troll», sade fru Skogman småleende, när Agnes som barn sprang på golfvet och lekte Gambetta, som i ballong flugit ut ur det belägrade Paris. »Gud vet hvad det skall blifva af henne?»
Med åren blef Agnes mera inåtvänd.
Hon var liten till växten och fin.
När hon var ibland främmande, låg det något osäkert, nästan blygt öfver hennes rörelser.
Hon tog i hand, när hon hälsade, med något återhållet, reserveradt, men ock med något spörjande i blicken, något, som sade, att hon skulle vilja komma dessa människor, med hvilka hon umgicks, närmare, säga litet mer till dem, än den vanliga konversationstonen tillät, om hon tordes.
Hon visste ju icke, hvad hon skulle få för svar.
Hon kunde ju ej veta, om de kände den verld, som var hennes, och ifall de någonsin känt den, om de då icke låtit den falla i glömska.
Och derför teg hon, teg inför sin omgifning, teg nästan för sig själf.
Det låg ej så litet stolthet i den tystnaden, men själfva stoltheten var för undangömd att klädas i ord.
Som barn var hon sjuklig, och detta hade tidigt dämpat något af den ysterhet, som fans hos henne och lagt blekhet öfver hennes anletsdrag.
Därför liksom dominerade munnen och ögonen hennes ansigte, de stora ögonen med deras djupa glans och de smala, mörka ögonbrynen, den lilla munnen med dess något korta öfverläpp och spelande, skiftande, milda linier.
Det fans inom henne ett starkt behof efter någon, hon kunde sluta sig till, åt hvilken hon kunde betro alt detta, som lefde inom henne, dämpades, så åter stal sig fram, dämpades på nytt, men blott för att komma till baka med nya krafter, ny rikedom, nya vågor.
När hon nu stod här och såg ut öfver hafvet, då var det nästan, som talade hon med sig själf.
När det var lugnt med svaga dyningar, som i långa slag häfdes mot vågbrytarens fot, när det bröt sig med mörka böljor under tunga moln, med storm och kyla, kastande det salta skummet isande kallt upp omkring henne, eller när det som nu gick med lätta vågor i glittrande frostklar septemberluft – alt sammans förstod hon.
Hon tyckte nästan att det talade till henne, och så hade hon aldrig hört någon människa tala.
Böcker hade ibland sagt något ditåt, men det var ändå icke det samma.
Julen kom och med den kalasen.
Agnes skulle till borgmästarens på ungdomsbjudning.
Hon kom dit i feststämning.
Där skulle vara mest unga flickor af hennes vänner och jämnåriga, inga fullväxta med släp och pretentioner.
Ett par unga herrar af den vanliga kretsen väntades.
Man kunde altså göra lekar och möjligen dansa litet.
Dessutom bar
Agnes en ny klädning i dag, grå med mörkare garneringar.
Det var den längsta, hon någonsin haft, och det höjer glädjen.
Man hade samlats kring ett bord i förmaket och samtalade ifrigt.
Julklappar beskådades, vändes på alla sidor och beundrades.
Agnes stod ensam vid den ena bordsändan.