Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man ser Sulittelma härifrån under klara sommardagar och under solsken om vintern.
I söder står Sandhornets fjällrygg med skarpa linier och bakom och ut på hafvet blånande fjäll af egendomlig byggnad.
Springare i dussintal följa oss från Saltenfjords mynning och visa sin vackra simkonst.
Af och till plaskar det i vattnet på ömse sidor om ångaren, då en af de vackra fiskarne gjort ett bågigt, mjukt hopp öfver vattnet och nu i lättjefull lek smäller sin sida mot en våg.
Vinterliggande seglare ligga i fjordens vikar med snöhvita branta fjäll öfver sig; vår kapten talar om Orientens hvitbarmade odalisker; bestyreren för Ankers marmorbrott talar om hvit marmor; den nordlandsbåt, som hämtar oss och för oss till land, är halffyld af snö och mellan soltindrande höga snödrifvor söka vi oss upp till en landthandlare, som bor midt i strömmen.
Här och där i allt detta hvita brinna gårdarne i ilsket gult och rödt i solskenet.
På trappan står den halflame handlaren i Rembrandtsbelysning; en droppe under hans nässpets glänser som en diamant, darrar och faller.
Nu är ingenting att göra; strömmen är lugn.
I natt blir ebb; då är det för mörkt att se något.
I morgon vid flod blir det lämpligt.
Saltströmmens stora märkvärdighet är, att den är en salt ström till och från hafvet.
Den stora Skjærstadfjorden har en smal förbindelse med Saltenfjord och hafvet, och denna förbindelseled delas utaf två öar till tre smala sund.
Då ebb eller flod inträffar, pressas vattnet våldsamt ut eller in genom dessa sund, som då bli som forsar, fulla af hvirflar, sugande stora vattenkittlar och små fall.
Sex timmar går vattnet utåt och sex timmar inåt.
Endast en kvarts timme vid full ebb eller flod ligger strömmarnes vatten stilla.
Denna stund begagna lokalångarne för att slippa igenom.
Det händer visserligen någon gång att strömmen kan passeras då den går stark, men då måste man gå med den och icke emot den.
Den mellersta strömmen är den starkaste, djupaste och obändigaste; det är den berömda Saltströmmen, en af Nordlands stora märkvärdigheter: fruktad, älskad och rik.
Stränderna på ömse sidor äro låga, delvis bestående af nakna hällar och delvis gräsbeväxta.
Små hus stå uppklifna i sluttningarna, och i lä bakom en udde har ett dussin fiskarekåkar trängt sig tillsammans i en pittoresk grupp och se ned på det ständigt oroliga salta vattnet med det rika fågellifvet på sin yta, mången slags läcker fisk i djupet och hundratals väldiga jättegrytor i sin konstigt bygda stenbädd.
Vi kommo till Saltströmmen under en olämplig tid — i slutet af Oktober.
Vill man se naturundret som storslagnast bör man vara här i April.
Då öfversvämma alla vatten, som ha sitt inlopp i Skjærstadfjorden och strömmen ryter och rasar, då ebben suger den stora fjordens vatten genom sunden.
Fisk och fågel trifs här och fröjdar sig vid lifvet.
Olyckan drabbar Saltströmmens folk årligen; döden i sughvirflarne är icke så ovanlig.
Här är ett sagors och »skröners»1 vatten: det konstiga här sker, och det olyckliga häri händer, öfverdrifves, under det berättelserna gå man emellan.
Här är ett vatten af ständigt intresse: de, som här bo, tröttna icke att tala om strömmens mångfaldiga ting, lefvande eller döda.
Skäggiga och grönsvarta stenar stå blöta i »fjären» (ebben; äfven den landremsa, som står torr under ebb), och jättegrytorna med sina hvilande svarfstenar äro föremål för kråkors och måsars undersökning och högljudda konversation.
Ejdern, den romantiska fågeln, som på samma gång är leverantör till något så prosaiskt som dunhandlare, bor här i hundraden och lägger ägg och beskattas på ett litet skär här bredvid.
Springare besöka detta vatten och leda sig igenom det, ty deras simning — så förunderligt kraftig den är — är endast en lek.
Grindhvalen kan gå hit in i stora skaror, hoppande efter hvarandra under muntra åtbörder — och till och med hvalen!
Ja, om hvalen berättade Andreasson i Kapstö en historia.
Detta jättedjur, denne storsimmare, som med en harpun i kroppen kan bogsera ett hundra hästkrafters ångfartyg en hel dag, trots att fartygets maskin arbetar back, detta väldiga hafsvidunder klarar sig icke i Saltströmmen, då den har godt om vatten från Skjærstadfjorden och är riktigt galen.
Mången gång har Andreasson stått ute på gårdens trappa och haft storartadt nöje af väldiga hvalar, som försökt gå emot Saltströmmen.
De ha piskat vattnet i raseri, sade han, och gjort vildsinta, stora hopp, men hvirflarne ha fattat dem och lekt med dem och gifvit dem respass tillbaka.
Ett »skrön» från Salten hade vi fått till lifs, och det hade berättat, att en stor lastpråm, som tillhörde Sulitjelmabolaget, på försök hade släppts i strömmen vid utgående ebb.
Pråmen dansade och kastades emellan stränderna, men höll sig flott.
Så nalkades den en skummande hvit fåll af upprördt vatten; en hvirfvel mötte och pråmen dök rätt ned och försvann.
Den hade ett par timmar därefter kommit upp på Saltenfjords yta, mald till små smulor.
Ett äkta Saltenskrön!
Det ges så mycken olycklig sanning om Saltströmmen, att det synes mig vara onödigt att ljuga på den.
Under fiske efter torsk, kvetja, sej, lax eller rödfisk kan det hända sig, att en smidigt fager saltværing (nordlandsbåtens vackraste typ) kan våga sig för nära — kan ryckas med — kan klara sig några minuter — kan komma till en sughvirfvel och dragas ned.
Om en stund komma spillrorna af båten upp till ytan, medan liken af familjefädren ännu svänga om i djupet bland hopar af kvetja och uhr.
Strömmen ligger strax under gårdarnes fönster.
Sådana dagar gråter man vid Saltströmmen, men dagen efter är man där igen och fiskar — och kanske vågar lifvet.
En gång hände sig att en ångbåtskapten gick med sin ångare i Saltströmmen på olämplig tid.
De, som från stränderna sågo försöket, väntade ångarens krossande eller sjunkande och hvarje mans död, som ombord var.
Där det såg som farligast ut och hvarenda man ombord väntade sig döden på ögonblicket — där togs ångaren af en kraftig våg och kastades helt lätt på en slät klippa vid ena stranden, där den blef liggande oskadd, men halfstjälpt.
Strömmen är lika stark vid utgående och ingående med undantag af vårtid.
Skjærstadfjorden har då sina älfvar svällande af allt snövatten från fjällen omkring, och strömmen är då vid inträffande ebb som en låg, våldsam fors.
Husen på stränderna lära darra.
Rykande vattenskum stiger upp från de breda, men låga vattenfallen, och dånet hörs på långt håll.
Så berättas.
Nu var här icke så intressant.
Vi som visste att vi här hade framför oss Norges mest storartade ström, kände oss besvikna och talade sakta med hvarandra om våra lögnhalsar i Lofoten.
Nu var här som ett kraftigt hvirfvelvatten mellan två fall i en fors.
Men här och hvar gingo elaka hvita strömmar mellan vågorna och hvirflarne, och det var nog så trolskt i alla fall.
Här började en hvirfvel svänga helt plötsligt, därpå draga sin periferi tillsammans, djupna till en tratt och så plötsligen fyllas och dö.
Där slogo sig två svängande vattengrytor tillsammans och gjorde hvarandra om intet.
Tusende sömmar och fållar fårade vattnets yta, men ingen dess teckning bibehöll sig.
Hvarje ögonblick förändrades strömmens riktning.
Det var som en berättelse, huru onda andar i Saltströmmens djup jagade hvarandra i planlös ilska.
Ejdern låg och vaggade på de vanskligaste ställen, svängde med i hvirflarne, gungade på vågkammarne och snurrade mellan stenarne, men klarade sig och led ingen manspillan.
Midt i allt detta kom en listerbåt.
Då fingo vi se att en färd genom detta fruktade sund kunde vara vansklig nog — om också icke så farlig en Oktoberdag.
Listerbåten sköt god fart för vind och ström, men gick icke långt, förr än han, trots att han hade väl skotadt, föll af betydligt, gick rundt och kovände till hälften.
Med aktern före började han så en annan afdelning i sin seglats och gjorde lika god fart som kräftgångare.
Han såg hjälplös och komisk ut.
Efter förtviflade ansträngningar lyckades männen få sin farkost upp i ett bakvatten under land.
Där åstadkommo de något som skulle föreställa stagvändning; båten låg på andra bogen ut i strömmen med samma resultat som förut, med den skilnad att han hamnade vid andra stranden.
Under nytt försök att stagvända rände han sig upp på ett skär och skrämde upp en väldig mängd ejder.
Nu lät han gå pik- och försegelsfallen och inväntade bättre tider.
»Det där borde de ha tänkt sig», sade folk.
Lofotens målare.
SVOLVÆR i Lofoten i Norge var Gunnar Bergs hemort, och Gunnar Berg2 var Lofotens målare och dess högt älskade son.
Lofoten!
Ja, det är ett herrens under, antingen det står med tindrande fjällspetsar och midnattssol eller dess taggade fjällsamling står upp ur hafvet en solskensdag om vintern, hvit som den hvita, hvassa tandraden på ett sällsamt, sagostort vidunder till rofdjur.
Det är ett enda stort sagoland, fattigdomens land och rikedomens, ett land af vänhet och fasa, alltid detsamma land, hvars namn är titeln på Norges största sagoäfventyr, som fortgått hundraden af år före våra dagar, och som skall locka och tjusa dem, hvilka komma efter oss led för led i långa tider.
Där finns ödslighet, som pressar ens sinne och väcker längtan bort; där skiner Guds klara sol öfver skönheter, som hålla en kvar i ständig växande kärlek till det förunderliga landet.
Att vara född där är detsamma som att bära en målare och diktare inom sig, om de också icke ge sig tillkänna i skapelser.
Mellan dessa yttersta öar går ännu Malströmmen såsom den gått i tidernas tusentals år, visserligen icke Jules Verne’s och Edgar Allan Poës Malström, med vidunderliga strömhvirflar och svängande, afgrundsdjupa trattar af vatten, men dock en ström, som måste tagas med i beräkningen, som inger mer än respekt.
På dess nyker (folgerberg) bygga milliarder fåglar.
Det säges, att de skymma solen, då ett skott faller, och det är sant.
Torsken stiger hvarje nyår in i den stora Vestfjorden och leker. 30,000 fiskare taga årligen på 3 månader 30 millioner, men man har icke märkt att fisket minskas.
Lofotens fiskevær äro då som myllrande myrstackar.
Hundraden af köpefartyg komma och gå.
Telegrafapparaterna knacka ideligen.
Fjären är full af fiskaffall och måsarne skrika där nere hela dagen.
Här utföras hjältebragder.
Här spar man och här slösar man — och här är man ena dagen en asket och den andra ett njutningslystet djur.
Många segla i kvaf under en stormdag och bli borta.
Andra ödelägga sin hälsa för återstoden af lifvet:
Lofoten ger hvar och en ett minne.
Den ene har manufakturer och bränvin.
Den andre är en äcklig klockjude.
Den tredje förevisar en dansande usling till björn, en raggig, vansläktad djäfvul.
Midt i detta land af underbar natur och äfventyrligt folklif lefde Gunnar Berg sitt korta målarelif.
Jag stod en dag i Oktober förlidet år i hans präktiga atelier på Svinöen i Svolvær.
Där var instängd luft, kallt, tyst, ängslande — såsom alltid där dödens natt efterträdt en härlig, solbelyst arbetsdag.
All målareglädje hos de brokiga friska taflorna stämde egendomligt mot de begrafningskransar, som hängde under den döde mästarens porträtt.
Vid ett bord lågo lådor fulla af nya, svällande färgtuber.
Bredvid låg paletten med hoptorkade färgklickar och de sist använda färgfylda penslarne, som fallit den kraftige 30-åringen ur handen.
Allt är lämnadt som det var hos honom, som gått.
Allt samladt pittoreskt målarbråte ligger i dam och gömmer på historier ur hans lif.
Minnen från södern, fynd af järn och brons, lappgudar af trä, skeppmodeller, gallionsbilder, konstiga fiskar — »han Gunnar» hade många intressen.
Min följeslagarinna berättar mig om den dödes lefnad.
Hon säger, att han var ett barn af Lofoten och var kärligt fastväxt här såsom
Lofotens folk hade växt fast i genkärlek till honom, den vackraste lofoting, som någonsin seglat i en nordlandsbåt.
Hvarje fiskare kände honom och var hans gode vän, såg honom gärna sitta i sin femböring eller ottring och berättade honom sina besynnerliga historier, ty han förstod dem och hafvet.
Han, som de, såg i nordlandsbåten det fagraste och bästa, som flyter på nordländskt vatten.
Han var, som de, inne i allt och lifligt intresserad af allt det stora och lilla i lifvet häruppe.
Karlakarl var han: kunde i köld och vinterdag sitta på ett skär och måla långa timmar; han kunde segla sin båt och visa ett kraftprof af det sega slag, som stormsjö kräfver.
Talar man med en nordländing om Gunnar Berg, får man höra mycket om hans taflor, men med säkerhet också om huru stark och vacker han var.
Ingen enda glömmer den sidan af saken.
Och denne unge konstnär, som själf fröjdade sig af sitt öfvermått af krafter och gladde sig åt sin gärning och åt det fagra lifvet, — han dog som krympling ifrån alla sina tilltänkta arbeten och ifrån de landsmän, som kappades om att beundra honom.
Hans far skrifver därom till mig:
»han bar i längre tid på ett ondt i ena benet och då det efter flere operationer visade sig vara en kräftböld, blef han nödsakad att låta amputera det.
I augusti 1893 blef det aftaget högt upp på låret under ett uppehåll på Trondhjems sygehus.
Gunnar var oss en kär son.
Då han vände tillbaka till hemmet mottogo vi honom som krympling på två kryckor».
Han bar sin olycka med tålamod och hade återvunnit lifslust och glädje, då han strax därpå reste till Berlin, där han dog dagen före julafton i lunginflammation, en svit af influensa.
Fadern, som genom dag och natt rest dit ned, hann icke fram medan han lefde.
Men liket förde han hem och begrof det i ett särskildt uppfördt grafkapell på sonens egen ö i Svolværs hamn » Gunnarholmen ».
Dock icke ännu.
Så länge det finnes brokigt sagolif i Lofoten och ett stycke därutöfver, skola hans taflor berätta om en vaken sannskildrare därifrån.
Och här i den öfvergifna ateliern finnas taflor, som kunna berätta, antingen de äro färdiga eller endast påbörjade.
Äkta pärlor, käckt målade dukar, målareglada.
Här fiskare, där fiskareskär, här en bit snöyra, där midnattssol och där — åh! — ett solbelyst fjäll med grönskande gräs från fot till topp, ett gräsfjäll, sådana som de kunna finnas i Lofoten, det jättestora stenröset!
Här ropar en brokig och glad tafla, att det låg sol öfver Lofoten, den dag han målade just detta skäret.
Här hviskar en älsklig skönhet, att mästaren vid nattens inbrott tagit posto så, att han haft Svolværgeita framför till vänster och fiskeskäret under sig.
Då hade någonting oändligt vackert visat sig för honom.
I lä för midnattssolen hade stenhällar och hus legat i skugga och sofvit.
Gräset hade varit dunkelt och mörkt, hafvet stilla och alla brunbarkade segel på hamnen hängt slappa till torkning.
Då hade händt, att en fjällspets på en gång blifvit yrvaken och illande röd af rodnad: solen hade sett på honom.
Därpå hade ett helt fjäll färgats rödt af solen, medan de andra sofvit i sin blågrå och violetta midnattsfärg, och så hade de tindrat och glimmat i halfva landskapet, medan den andra hälften legat i skugga och sömn.
En stor skisserad duk — skada att den icke blef färdig! — berättar huru det går till en solig vintermorgon, då hundratals fiskebåtar vid uppseglingspolisens signal på en gång sätta ut i hamnen för att vittja linor och garn ute på Vestfjorden.
En sådan morgon och en sådan syn lärer den aldrig glömma, som sett dem.
Så hafva vi “Sjödrabbningen i Troldfjorden“, som har sin märkliga historia.
Från kejsar Wilhelms älsklingsställe i Nordland — Raftsund — sticker sig en liten smal fjord in mellan höga nästan lodräta fjällväggar.
Det är den berömda Troldfjorden.
Hände sig en dag 1890, att torsken, som detta år icke gjort så stort »insig» som vanligt, gick upp efter Raftsund och stack i otaliga skaror in i Troldfjorden.
Några fiskare stängde den med not och skulle just bereda sig till att på en enda gång bli rika män, då något annat hände.
Genom telegrafen blef »stänget» snart kändt öfver halfva Lofoten.
Fiskare kommo till i tusental och ville vara med.
För att skydda de förstkomnas rätt hade fiskeriuppsyningscheferna mellertid låtit afspärra fjorden med fyra ångare, som surrats vid hvarandra och godt förtöjts vid stränderna med kättingar och kablar.
De anstormande fiskarena mottogos med vattensprutning och andra lämpliga medel och hejdades för några minuter.
Men snart kokade det nordländska blodet.
Ångarne stormades.
Sprutorna riktades emot deras manskap.
Kablarne kapades.
Kedjan sprängdes.
Gnyet och larmet af striden hördes långa vägar.
Inom en halftimme var den trånga fjorden full af fiskarebåtar.
Små garn utsattes och drogos fulla upp och — sålunda fiskades där många dagar igenom innan fjorden började tömmas.
Mor utrustar Lofotfiskare.
MAN har bakom sig jul och nyår, som man firat lika högtidligt som i Sverige med undantag af att matsedeln varit sämre och julotta icke förekommit.
Ja, den gamla julottan!
Ty här efter Nordlands kust seglar man icke gärna en lång väg till kyrkan, medan mörkret ligger öfver jorden som en svart päls, svarta skär icke synas i svart vatten och lömska stormar när som hälst kunna kasta sig utför en fjällsida och utan varning stjälpa allt seglande på fjorden.
Mor i huset och pigorna ha sett med bäfvan helgens slut.
Första delen af Januari är för dem — i Helgeland, Nordland och Tromsö amt — den sträfsammaste tiden på hela året.
Far och hans folk skola utrustas för det kommande stora torskfisket i Lofoten.
I midten af Januari skall allt vara färdigt.
I bästa fall böra de då vara stationerade i sitt vær.
Den 16 Januari börjar torskfisket enligt Lofotlagen.
Då äro alla för fisketiden tillförordnade läkare, telegrafister, uppsyningsmän, domare, polismän, länsmän o. s. v. stationerade på sina platser och alla gå i spänning.
Skall torsken bli fet eller mager?
Är det lina eller garn, som blir mest vinstgifvande?
Vestlofoten eller Östlofoten?
Prisen?
Blir lefvern fet?
Gud nåde oss för de kalla ostanvindarne, fjällvindarne, de torskfördrifvande vindarne!
De första dagarne i Januari, kanske redan i jul kommer ett telegram till tidningarna, det intressantaste och mest efterlängtade telegram.
Det handlar om den första torsken.
Nyheten kommer från Röst, den yttersta ön i Lofoten, brottslingarnes och lagfiendernas afsides liggande ö, strandningarnes och vrakplundringarnes ö med en arkipelag af farliga små öar och skär omkring sig.
I år är torsken mycket mager!
Man skall således minnas om 1895 års torskfiske, att garnmännen klagat medan linmännen varit belåtna.
Ty då torsken är mager går den flitigt på lina, men obetydligt på garn.
Den är svulten och biter med nöje på krokarne, antingen betet är salt sill, lodde, torskrom eller stycken af blækspröiten — ett slags bläckfisk.
Strax efter nyår sätter sig mor och hennes tjänsteandar i rörelse.
De ränna i feberaktig hast mellan de många husen på gården.
Mor har att göra, om hennes man är egare af en femböring och har eget eller legdt folk ombord.
Hon skall i så fall baka bröd till alla männen ombord, se om och förstärka deras ylleförråd, tänka på och fylla allas behof af smör, kött, levser och allt annat, som enligt hundraårig tradition skall höra till en Lofot-matsäck.
Den fattige fiskaren går ofta som legd man och får då utrustning af sin husbonde.
Annars utrustar han sig själf och är lottegare i en båt.
Utrustningen blir efter omständigheterna och tager icke så långt tid eller så mycket arbete.
Men är det hos en förmögen landthandlare, där mor skall ställa matsäck och kläder i ordning för flere båtlag — ibland med en sammanlagd besättning af t. ex. 30 man — får hon icke värma jorden med senfärdiga steg de fjorton dagarne efter nyår.
Man har god matlust i Lofoten under de tre månaders aptitskapande arbetet på Vestfjorden.
En förmögen landthandlare på dessa trakter har gärna kor för gårdens behof och litet därutöfver; han är ju också i regeln gästgifvare.
Fjällbetet är rikligt och ger fet mjölk af stark gräddhalt.
Myrarne mellan fjälltopparne ha rikligt med gräs, som slås och vinterbärgas med stort men lönande besvär.
Fram på hösten bli smördrittlarne innehållsrika, men innehållet är tillsvidare fridlyst.
Det är Lofotfararnes smör; de skola ha minst 5 kilo pr man.
En tid före jul har det varit storslakt och en mängd af gårdens stora får — man har stora bondfår i Norge — har fått släppa till lifvet.
Hvarje man skall ha i sin kista ett »smalfald», hvilket är bogarne, låren och sidorna af ett får — saltadt, rökt och torkadt kött.
Desslikes 3 mjölkostar af höstkokningen; desslikes 3 kilo gammal ost, 4 kilo hemfläsk och 3 à 4 talgljus pr man.
Sillfjärdingen, med världens bästa sill uti, den sill som nordländingen icke säljer, är afsedd för hela båten.
(Man äter icke så mycket sill här i sillens land.
Aldrig steka de den i papper och aldrig äta de den med potatis till frukost.
I en landsända, där punsch icke är aftondryck, är sillen icke så begärlig frukostmat.
Man lägger den i ättika och lök eller kokar den till middag, då gärna serveras en soppa tillredd af sillspadet, kallad »sillgryn» — en hemsk uppfinning.)
På hvarje båt beräknas ytterligare en viss mängd salt och ett halfankare »syre» eller myse, kokad af sur mjölk, alltså mjölksyra.
Nu mera är den ofta ersatt af ättika.
Kaffe beräknas till ½ kilo pr vecka och båtlag.
En del brännes och males; det är afsedt för själfva resan till Lofoten.
Under dessa januaridagar med det ofta otäcka vädret är det ett sjudande arbete i hvarje gård där Lofotmän finnas.
Mor och pigorna springa om hvarandra.
Far, drängarne och legdkarlarne gå af och till, fram och tillbaka mellan sjöbod och båtar.
De larma och arbeta i »nöstet», där femböringen3 ligger under tak; de syna näten och slamra med draggarne.
Åror och skott kastas in eller ut.
Smällarne gå med doft ljud upp till gården, förbi stabbur och fjös till vedbacken, där yxhuggen ljuda, så att det ger eko mot den tvärbranta fjällväggen bakom gården.
Man tager ved med sig till Lofoten; där är det smått af den varan.
Lofoten är ju nästan ett enda stort stenröse.
Vanligen bränner man där engelskt stenkol såsom för det mesta efter hela kusten allt ifrån Helgeland.
Nu drager man alltså i sär dessa egendomliga tätt sammanlagda huggna lunder af björk, som från första snöföre så småningom rests på vedbacken med stammen ned och kronorna upp.
Träden — gamla och knotiga, men små björkar — köras hela utför fjällsluttningarne med kronorna släpande såsom kraftiga bromsar.
Mellan tunnor och allsköns bråte i femböringen staplas vedträden för att vid framkomsten till rorværet splintas i små stycken att göra upp eld med, innan kolen läggas in i den opraktiska norska triumfbåge-kaminen.
Så kommer den dag, då femböringen sättes på vattnet, försedd med sitt ankare och sina två draggar.
De barkade garnen läggas in i tomma silltunnor och föras ombord.
Glaskafveln — runda ihåliga glaskulor — glimmar i grönt och blått.
De synas bräckliga och dyrbara, men äro ingendera.
Det är det här allmänt använda flötet för garnen.
Strax därpå stufvas tolfbandstunnorna med sängkläder uti: en stråputa, en rya och en skinnfäll.
Madrass begagnas icke af vanligt manskap i Lofoten.
Man lägger ryan på britsens hårda bräder och sofver den arbetströttes tunga sömn.
Bakningen och tvätten hålla dem i rörelse natt och dag.
Man vet hur kvinnfolk säga, då de ha mycket att beställa.
Flatbrödet, som är ackurat det svenska tunnbrödet med den skillnaden att det är bakadt af råg, tar det mesta besväret och den största tiden.
Hvarje man skall hafva sina fem bismerpund eller 30 kilo.
Af rågkafring (rågskorpor) skall han hafva 18 kilo och af mjukt stombröd (limpor) 12 kilo samt därtill 50 hvitlevser.
Kvinnorna äro hvita af mjöl och röda af svett.
Medan det ena gräddas, jäser det andra och så fortgår det veckan igenom dag och natt — i stora gårdar naturligtvis.
Gårdsmannens »kona» vet att hon lefver.
Hon stickar på långa Lofotstrumpor, lappar ylleskjortor, går till kvinnfolken som baka och bjuder kaffe och till tvättkvinnfolken med bränvin.
De sistnämnda stackars människorna äro nere vid sjön och sticka oupphörligen sina röda händer i det kalla vattnet, medan frosten gör deras kjolar till styfva, knastrande iskrinoliner.
En dag inbäras männens matkistor i dagligstugan och mor packar dem med döttrars och pigors hjälp.
Flatbrödet, som hängt på ett loft att torka, bäres nu ned i stora korgar, och mor börjar det omsorgsfulla, rumbesparande inläggandet af de tunna bröden.
Ett flatbröd är en lev.
Två och två lever åt gången läggas på ett varmt järn att mjukna, vikas dubbla och placeras på kistbotten.
Två lever är en skrok och hvarje skrok är beräknad för en måltid.