Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åh, hvor yndig den ser ud!”
Han (ger henne en dugtig örfil) ”Seså, nu tror jag att du känner igen både din far och gåsen.”36
Skovsnuepaugen.
Ded va ain gång ain man som sto ude i skoven o hogg bränne o dair blö han bekant me aitt faselitt grannt fruentömmer o di hålt te me en an, men fruentömmered va ingen an än skovsnuan o når sommaren va fårrbi sau mannen allri te na mair; hum bodde va o blai borte o hans yse hade hum tad me se o hårr han lette konne han ållri hitta na igen.
Når tål – 13 (?) aur hade gaud fe mannen se sin yse stau ve tjartjedaren ain sönda han skolle gau i tjartjan o ve sian om na sto ain stor paug.
Mannen to ysen i növen o sa:
”Nä men se ja tror ded e min yse.”
Då steg pojken fram och sade:
”Når ble
I au me den ysen?”
”Fårr tål aur sin va darr et fruentömmer som stal hom ifrau me,” svarade mannen.
”Det fruntimret var min mor och hon ber helsa så mycket att nu kan ni föda mig i så många år som hon fött mig.”
Gubben började att se bekymrad ut men pojken bad honom trösta sig och försäkrade att han nog skulle göra nytta för födan samt att han alls icke vore kräsen af sig, tillika rådde han fadren till att åtaga sig ett större tröskningsarbete samt i pundskeppa begära endast så mycket som han sjelf och hans tolfårige son kunde bära hem i tvenne resor.
Detta gjorde fadren, och bonden som rådde om säden som skulle tröskas ansåg sig hafva gjort en god affär.
På tvenne dagar var arbetet utfördt ty pojken som visserligen åt för tolf kunde dock arbeta för lika många, icke heller behöfde han sofvel eller kräseliga rätter, om han fick sig en dugtig gryta potatis eller mjölgröt var han fullkomligt belåten.
Pojken lånte tolf säckar och bar 24 tunnor råg bort till pundskäppan.
Då bröt kriget ut i landet och skogsnuepågen ville gå med.
Han gick till kungen och erbjöd honom sin tjenst, med vilkor dock att han finge slås på sitt eget vis och slippa att vara beroende.
Detta beviljades och han gick att reda iordning matsäck åt sig; han visste aldrig hvad han skulle kunna få som kunde vara tillräckligt, men så fann han på råd: kokte gröt af 12 tunnor korngryn, sydde sig en säck af 12 oxhudar och stoppade gröten deri.
Med matpåsen på ryggen gaf han sig åstad till slagfältet före den öfriga hären och då han kom fram kände han sig hungrig af marschen, tog sin matpåse och började äta.
Fienden började emellertid skjuta på honom; kulorna beto visserligen icke på honom men då allt fler, och fler, började smattra om öronen på honom blef han otålig öfver att inte få ha matro, knöt för sin säck, gick emot fienden och började slå omkring sig med matpåsen.
Detta hade den påföljd att han slog ihjel allesamman undantagande en som han tyckte vara så ”grann” att han ville fånga honom lefvande, detta gjorde han också och stoppade så fången ned i sin grötpåse, samt vände så tillbaka för att möta hären.
Han gick då fram till kungen och sade:
”Nu behöfven
I ente gå längre för jag har ’sla’t dom te sies’ allesamman utom en, hvilken var så utomordentligt fin och vacker att jag inte nändes slå honom ihjel.
Här är han.”
Han drog upp en krigare i lysande uniform (”en sergeant,” sade min sagesman) men han var död.
”Det var det dummaste jag har sett,” utbrast skogssnuepågen, ”att dö när man har så ’mö’en’ mat att äta!”37
Ded va ain gång ain paug som va sau faselitt lad, sau han gad enten stau ella gau, udan lau beständit.
Men sau velle hansa moer ain da ha vann ifrau auen o så sa hun te paugen om han velie gau ette ain spann.
”Jag iss inte,” sa paugen.
”Ah jo, gack så ska du fau ärtasö te midda,” sa moeren.
Ärter va de bästa paugen vesste, så han knalla se au sängen o nårr te auen me den tomme spannen.
Nårr han så skolle dra opp vanned fe han en gädda i spannen men ded va ingen räkti gädda udan tilli en havfrua o nårr paugen to na om nacken så bau hum sau grannt ådd han skolle släppa na i auen igen, så skolle han fau trai önskninga.
Paungen gore sau, o sa:
”Nu önskar jag ådd spannen motte fau gausafödder o konna bära bodde me o vanned höm.”
Strajs ble darr gausafödder onge spannen, o paugen satte se pau, o sau traska spannen åsta.
Når dei komme förrbi kongens gaur så sto pringsessan o grina sau hom va fari o dö, o sa ad de va de ladaste paugatröll hum nånstins hade sätt.
Paugen ble galen fårr ded hum ente konne la blai o grina, o så sa han:
”Nu önskar jag ådd pringsessan motte fau ain paug så lig me som et bär, sau täntjer ja ådd hum grina ente sau meed.”
O han hade ente väl ored au mongen fårr än ded va som han hade sajt o darr blai et rantaföj i slottet kan en tro, o kongen velle ha na te o si höm som va far te paugen, men pringsessan hum veste ente nod udan bara gred, o kongen han va färi o kryba au skinged o ve ded ble de.
Men når sau den lille paugen va tu aur så kom darr en gammel käring te slotted o sa te pringsessan ad hum skolle ente gi se ye pau ded vised, udan kongen skolle i ställed la alla manfolk i lanned komma te slotted, så skolle nock den lille säl söga opp sin far.
Ded fårrtalte pringsessan fårr kongen o kongen gore som käringen hade sajt.
Kongen sad pau sin fårrgyllande tron, pau hans venstra sia sad pringsessan, o den lille pringsen sto breve me et lided gulleble i növen o ded fosta dommer Jens kom ing i salen sprant paugen fram te nom o skänkte nom ebled, o darr ble glädje o ingen sorg, fårr alla konne sai hårr liga dai vårre en an o kongen lo djinast rusta te brollop fårr pringsessan skolle göfta se me dommer-Jins, – o göfta blai di.
Men sin di va man o qvinga så frauga pringsessan honom om bodde et o et anned, o han fårrtalde na om gäddan, o önskningana o alltihob, o hum sporde nom hadd han hade faud fårr sin tredje önskan.
Den hade han inu, sa han, o pringsessan sa add den konne han garna gi na fårr alla di taura hum hade fällt fårr hansas sköll, o ded ga han na garna, fårr hum va bodde grann o snäll.
Så to hum sin silkeskappa o brädde na ud pau en grön äng o sa:
”Nu önskar ja ådd ja motte fau så många önskninga som här e gresrödder onge min kappa.”
Ded fe hum åsse o hinnas man ble den grannaste, stauteliaste prings, o dai ble di löckeligaste mensker, o om dai ente e döa, sau löva dai inu.38
– Tur o Otur.
Silhouetter:
E de jer gris?
– Din far och gåsen.
Horr skomagarepaugen fe’ pocker o sai.39
(Ur svensk Folkt:s breflåda.) 28.7 1882.
”O. Tvist.
Sändningen mottagen.
Utkasten äro ett nytt vittnesbörd om er aktningsvärda förmåga; men akta er för att följa spåren af H.C.
Andersen i ”Kun en Spillemand.”
Skolmästarens öde strider mot det sunda förnuftet och är derför estetiskt oberättigadt, hvarför det för öfrigt fint tecknade utkastet verkar oskönt och måste hafva ett annat slut, i hvilket rättvisa skipas mot både mästaren och lärjungen.
”40
Bäste herr R!
Det kan man kalla en dräpande kritik! och som min stackars skolmästare svårligen skall kunna öfverlefva den, så må det vara mig förunnadt att yttra ett par ord vid hans sotsäng.
Först vill jag nämna att jag aldring läst ”Kun en Spillemand”, men er varning har gifvit mig lust att göra hans bekantskap, och härnäst jag får något slags honorar skall jag skynda att köpa boken.
Då jag skref min lilla skizz bemödade jag mig att framställa hvad jag åsyftade så kort och klart som möjligt; jag ser att jag misslyckats, då man till och med kan beskylla detta utkast för att strida emot sunda förnuftet, ty någonting dylikt kan väl aldrig sägas om en verklighetsbild utan om den är i grund förfelad, och i så fall hjelper ingen ändring af slutet.
Eller kan man förändra en slutsats utan att röra vid premisserna?
Förutsättningarne äro emot både Holm och Agda, hur skulle någon af dem kunna lyckas?
Ingen af dem kan någonsin bli konstnär.
Han saknar medel, hon talang, båda måste falla igenom.
Jag förstår således icke hvilken ”rättvisa” ni anser böra skipas i slutet.
Menar ni att man skulle taga sin tillflykt till någon Deus ex machina?
Jag trodde att sådana kommit ur bruk i vår realistiska tid.
Holms öde är icke diktadt och det är icke min skull om det är orättvist; men kan verkligheten någonsin strida emot sunda förnuftet?
Jag har redan i berättelsen sagt att Peter Holm (min skolmästare) icke tänker att dö af sorg.
Han eger detta spänstiga, uthålliga sinnelag som stundom alstras under kampen emot tryckande omständigheter: han är för pligttrogen att vårdslösa sitt kall, för erfaren att utbrista i fåfäng klagan; hur föga en sådan skulle båta visas bäst af den lilla skizzens öde.
– En snyftning eller ett klagoskri verkar alltid ”oskönt”.
Nu har jag sagt hvad jag ville, och ni kan begrafva tvistefröt i er papperskorg.
Skulle ni ännu önska några berättelser, silhouetter eller folksägner så torde ni godhetsfullt underrätta mig derom.
Svar i ”breflådan” undanbedes, ty då alla der kunna läsa klandret, men i följe af obekantskap med det klandrade lika litet döma om det berättigade i förkastelsedomarne, som få känedom om hvad motparten möjligen kan anföra till sitt försvar, så blir denna halfva eller tredjedels offentlighet till och med obehagligare än en öppen tidningspolemik.
Frankeradt kuvert följer.
Med utmärkt högaktning herr R:s ödmjukaste tjenare
I.F.T.41
1.8 1882.
Skogs-snufve-pojken.
Skånsk folksaga, upptecknad af
Det var en gång en konung, som råkat i osämja med en af sina grannar, men hans sinne var tungt af bekymmer ty grannkonungen var mägtig och hade samlat en stor här.
Han tågade likväl ut för att möta honom, och de slogo läger på hvar sin sida om en stor slätt, å hvilken den afgörande drabbningen skulle stå.
Nu var det så att skogssnufvan hade en son, tolf år gammal, men större än vanliga menniskor och begåfvad med tolf mans styrka.
Han hade hört talas om att konungen fattades soldater, och morgonen innan slaget kom han och erbjöd honom sin tjenst.
Konungen antog honom genast, men pojken anhöll att han måtte få bryta upp något tidigare än den öfriga hären, emedan han till matsäck fått tolf tunnor korngrynsgröt och denna vore en smula tung att bära.
Kungen beviljade hans begäran och pojken gaf sig åstad mot fienden innan dagen började gry, och i bästa lynne.
När han gått en stund och hunnit nära fiendens läger kände han sig hungrig och då han hade god tid på sig, slog han sig ned i gräset, löste upp sin matsäck och började äta.
Då och då kommo kulor hvinande, men de beto icke mer på honom än hagelkorn på vanliga menniskor; då de emellertid smattrade allt tätare blef han vred, menande att han åtminstone borde få ha matro, och då han såg fienden rycka närmare började han slå omkring sig med den stora matpåsen och hade snart slagit ihjel både konungen och hans följeslagare, endast skonande en av dem, hvilken han fann vackrare än alla de andra.
Han stoppade honom ned i matsäcken, kastade den på ryggen och gick att möta sin herre.
Kungen hade just ordnat sin här då skogssnufvepojken kom och berättade om hans motståndares ömkliga slut.
Glad öfver konungens belåtna min, men ännu mer öfver sin vackra fångst drog han upp den uniformerade krigaren för att visa honom för konungen, men fången hade blifvit qväfd i gröten.
Gripen af missräkning och förtrytelse utbrast den unge jätten:
”Nå, det var det dummaste jag sett – att dö när man har så mycken mat att äta!”42
Gamla anekdoter som jag aldrig sett tryckta, men för hvars ursprunglighet jag icke kan gå i borgen.
Nya anekdoter, som jag sjelf hemtat direkt ur verkligheten.
Skånska skrock, sagor och sägner, upptecknade i Frosta härad, efter muntliga berättelser, och på bygdens mål.43
En ung ”affärsman” utan affär satt försjunken i dystra funderingar, ty han hade hvarken någonting att annonsera om eller puffa för.
Då närmade sig en ung dam.
Mellan henne och honom fans en upprifven trumma.
Den snäfva klädningen tillät inga extravaganser, men öfver måste hon.
Kjolen remnade i sömmarne – o ve!
Men den unge mannen utropade: ”Engel, ni har skänkt mig en idé; min lycka är gjord!”
Hon var genast färdig att dela den.44
”Hvad tänker du på?” sade en ung man till en af sina vänner, som på en bal betraktade en ung, elegant dam med i ögonen fallande ihärdighet.
”Jag tänker att om fröken X inte spökade ut sig så der, kunde hennes far ha råd att skaffa sig en ny frack,” svarade vännen torrt.
En eröfring.
I lekande toner françäsen ljuder
och tärnorna trippa så täckt på tå;
kring väggarne sömniga mammor sitta,
i dörrarne lediga herrar stå.
Man spanar helt fräckt efter dolda skatter
och myser när grannen en vitz har sagt.
Man ser nästan damernas hjertan klappa
och under trikotlifven /snörlifven/ slå i takt.
Der står en herre helt tyst och drömmer
och blicken är fäst på en dam i hvitt,
hon sväfvar så lätt i den snabba turen
och lockarne krusas kring pannan fritt;
hon liknar ett strömoln, som ljust och luftigt
af vindflägten förs öfver himlens blå,
ty drägten är väfd som af elfvehänder:
tunnt tyll med ett månsken af atlas på.
Han ser på de blida, de veka dragen,
på finhylta kinden, så ung och skär,
hans blick synes följa den smärta växten
och barmen, som gnistrande smycke bär,
den hvilar vid blommornas rika klasar,
som skälfva på axel, på släp och hår,
den smeker två armar i guldband slutna.
Hon ser det; och kinden i flammor står.
Hon läser så klart i de mörka ögon
/tycker sig läsa i dessa ögon/
en saga om kärlekens blyga hopp,
/kärlek och nytändt hopp/
Och tänker med stolthet: ”en ny eröfring!” –
och flyger så af i en vild galopp.
Det är som när stormen i vrede jagar
ett fjäderlätt moln ifrån himlen bort,
men stjernan blixtrar så stolt på bröstet,
/och stjernlika smycket från bröstet blixtrar/
som flämtande häfves, och andas kort.
”Ah, härligt” – hon tänker –”en ny eröfring!”
Då vänder den tyste sig tvärt åt sidan,
der ser han förtjuserskans gamle far
i slitna, förborstade, svarta kläder,
helt säkert de nyaste gubben har;
en flinande sprätt på hans frackskört pekar,
men drömmaren svarar – hans ton är sträf –
”Om dottren ej vore en modedocka
så vore hans frack ej så nött och snäf.”45
21.8 1882.
Herr R!
Tacksam för ärade skrifvelsen af d. 24/6, tager jag mig friheten härmed sända fortsättningen af min lilla uppsats om Skånes allmoge, jemte tvenne skånska folksägner, båda upptecknade efter muntlig berättelse, och mig veterligen ej upptagna i någon samling af sådana.46
Jag hoppas och önskar att den hvila, hvarom ni talade i ert sista bref, gjort åsyftad verkan och stärkt både helsa och krafter!
Sjelf har jag ändtligen, efter ett och ett halft års förlopp kommit ur sängen, men – på kryckor.47
Inneslutande mig i hr R.s fortfarande bevågenhet har jag äran teckna
med sann högaktning
I.F.T.
25.8 1882.
Doktor Slump.
Folksaga.
Det var en gång en konung som var mycket sjuk och hans läkare ansträngde sig förgäfves att finna botemedel för denna sjukdom, hvars orsak de icke kände, ingen kunde bota honom och han hade förskräckliga plågor i magen.
Då lät han utfärda ett påbud att hvem helst som kunde lyckas att återställa honom till helsan skulle blifva kungligt belönad både med egodelar och rang, men den som misslyckades skulle blifva hårdt straffad för sin förmätenhet.
Detta hörde en bonde, hvilken begåfvad med en god portion dumdristighet och en knipslug fyndighet, ansåg sig böra anställa ett försök att genom dessa egenskaper vinna den utlofvade belöningen; förlitande sig på sin egen rådighet och vana att draga nytta af slumpen.
Han begaf sig således till konungens gård och lät anmäla sig som läkare under benämning:
Konungen emottog honom med glädje och beskref mycket noga sitt onda för den nye hjelparen.
Doktor Slump skakade på hufuvdet och sade att denna åkomma vore ytterst svår och mycket långsam att bota, men att han trodde sig kunna utföra kuren, endast konungen ville låta honom få tid på sig.
Konungen beviljade honom en månad och erbjöd honom att få bo på sjelfva slottet, der han undfägnades på det präktigaste och egde fri tillgång till biblioteket.
Den nye doktoren kastade sig med glupsk ifver öfver böckerna, menande att han i någon af dem skulle kunna finna botemedel för konungens onda, på samma gång som han bespejade konungens lifmedikus så mycket han kunde, för att i hemlighet kunna tillegna sig något af dennes vetande.
Så gick dag efter dag och den läslystne eremiten i biblioteket hade redan genom sin tystnad och sina vigtiga miner förvärfvat sig rykte för vishet och lärdom, då det hände sig att drottningen på ett oförklarligt sätt förlorade en utomordentligt dyrbar ring, hvilken icke på något vis kunde skaffas till rätta, hon vände sig till doktor Slump och han lofvade att göra hvad i hans förmåga stod.
Åter gick någon tid, men konungen var lika sjuk och drottningens ring kom icke till rätta.
Då hände sig att bondens hustru kom för att besöka honom på slottet.
Han blef mycket glad öfver att se henne och berättade allt som händt sedan de råkades, tillika beskrifvande det njutningsrika lif han nu förde, omgifven af all lyx och beqvämlighet.
Hon uttryckte sitt bekymmer för det vågade i hans ställning, men han skämtade blott deröfver, menande att han nog skulle finna på råd.
Han berättade derefter att man hvarje dag brukade servera honom trenne rätter, hvar och en buren af en page i lysande drägt.
Hustrun slog händerna ihop av förvåning och i det samma öppnades dörren och en af de vackra pagerna trädde in, bärande en glänsande brunstekt gris på ett stort fat av renaste silfver. ”Der är den förste,” sade bonden.
Pagen betraktade honom med någon förvåning, satte steken på bordet och gick ut igen.
Strax derefter kom en ännu vackrare page och ställde en rykande soppskål på bordet.
”Der är den andre,” sade bonden och hans bustru betraktade med beundran de silfverstickade kläderna.
Pagen rodnade starkt och lemnade rummet.
Efter honom kom ännu en page, bärande deserten prydligt upplagd på ett fat och sjelf iklädd en lysande guldbroderad drägt, han bugade sig för bonden och visade på det nu färdigdukade bordet.
”Der ser du den tredje,” sade bonden.
”Ja nu ser jag försann att du är en stor man!” utropade hustrun men pagen bleknade märkbart, kastade en misstrogen blick på underdoktorn och aflägsnade sig.
Glada och belåtna stego bonden och hans hustru till bords, men de hade icke hunnit till soppan förr än dörren öppnades och de tre pagerna bleka och förskrämda kastade sig till undergörarens fötter sägande att som de nu granneligen förmärkt att han kände deras brott och utpekat dem för sin hustru sågo de sig nu icke annan utväg än att genom en öppen bekännelse försöka att beveka honom till mildhet och skonsamhet emot dem, hvarpå de omständligt berättade hurusom de bortstulit och undangömt drottningens dyrbara ring.
Ringen ville de gerna återlemna, men bådo honom under tårar och snyftningar att han för ingen måtte omtala deras brott, så ville de för framtiden städse visa sig ärliga och pålitliga.
Han lofvade att bevilja dem deras bön, men med vilkor att de för honom uppenbarade på hvad sätt konungens lifmedikus brukade gå till väga när han ville undersöka konungens mage.
Detta gingo pagerna med glädje in på och talande i munnen på hvarandra kappades de att förtälja allt hvad de sett.
När detta [var] gjort befalde bonden den ene att hemta ringen, den andre att anskaffa ett stycke fett fläsk och den tredje att kalla in en ofantligt stor hund, som var konungens favorit, hvarefter han lät hunden uppsluka den i fläsket inlagda ringen.
Pagerna sändes till drottningen för att anmäla det doktorn genom hemliga konster och noggranna undersökningar fått kännedom om hvar ringen stode till finnandes.
Då han genast vardt kallad till drottningen uppenbarade han att om man ville döda konungens favorithund skulle man i hans inelfvor finna den förlorade ringen.
Drottningen talade strax om detta för konungen, men denne blef vred och ville ingalunda låta döda sin hund.
Då gret drottningen och sade att nu skönjdes det granneligen att konungen mera värderade sin hund än henne då han heldre ville låta henne för alltid mista ett smycke som hon värderade så högt än låta döda det glupska djuret.
Då gaf konungen efter, men förklarade att om ringen ej funnes i hundens mage så skulle man till lifvet straffa doktorn för hans osanna uppgift.
Man lät döda hunden medan doktorn stannade under sträng bevakning och i djurets mage fanns verkligen den saknade ringen och så snart man framburit underrättelsen derom till konungen lät han icke allenast frigifva underdoktorn utan öfverhopade honom med skänker och ynnestbevis, hvartill drottningen lade sin varmaste tacksamhet och efter den dagen flög ryktet om den mångkunnige mannen öfver hela landet.
[Han lofvade konungen att redan följande dag anställa en noggrannare undersökning af hans sjukdom.]
På utsatt tid infann sig doktorn med högviktig, hemlighetsfull min i konungens sjukrum, begärde urin i ett glas, ställde det i fönstret och satte sig sjelf på en stol, uppmärksamt betraktande detsamma.
Då kom ett hölass körande förbi på gatan och bonden såg det genom glaset.
”Nå du evige tid!” utropade han och for upp, ”om man kör med stora hölass igenom kungens mage så är det inte underligt om han är sjuk.”
Konungen brast i skratt och dervid sprack den böld han hade i magen, plågorna stillades med ens och konungens glädje var gränslös.
Doktor Slump endast nickade med hufuvdet med en min som om han vetat att så skulle gå och påminte konungen om den utlofvade belöningen.
Några dagar derefter var konungen fullkomligt återställd och i hela det församlade hofvets åsyn skulle han slå sin nya lifmedikus till riddare.
Han befalde honom att böja ett knä, men den ödmjuka ställningen blef obeqväm för bonden som icke var vand vid hofmannaseder och då konungen under trumpeters ljud slog honom på axeln med sitt svärd lät bonden undslippa sig ett ofrivilligt ljud hvari munnen icke hade någon del.
”Kors, att du inte skäms!” sade konungen vred.
”Ack herr konung det var nödvändigt”, svarade doktor Slump, ”ty när herremannen (riddaren) skall in måste bonden ut.”48
(Berättad af Mamma, som hört den af sin mor.)
”Af edra yttranden i går har jag anledning tro det en viss herre af mina bekanta förstår att spela älskare äfven utom scenen, ända till illusion och endast för sitt eget höga nöjes skull.
Jag beklagar att jag icke kan skratta åt komedien oaktadt jag beundrar skådespelarens talang, men jag hör nu till det slags menniskor som i fråga om vissa saker icke förstå skämt, och det händer derföre ibland att jag skämmer bort nöjet för andra!”
”De skrankor af fruktan och etikett som binda vanliga menniskor äro intet för mig och det är endast i mitt eget sinne som lagarne för mina handlingar äro skrifna, det är derför jag eger frihet och kraft nog att vara vän eller fiende, och lika litet som jag skulle begå en låghet för att bli lycklig, lika litet skulle jag sky ett brott för att hämnas en oförrätt.”
”Jag vet allt för väl att ni genom min oförsigtighet eger mig till en viss grad i er magt, men ni misstager er om ni tror att detta kan injaga fruktan hos mig, ty jag visste redan på förhand att jag spelade ett högt spel och hade klart för mig hvad jag hade att göra om insatsen ginge förlorad.”
Hon vände sig om och gick.
Tasse och Lasse.
Det var en gång tvenne västgötar som funno en kull vargungar eller ”gråtassar” liggande i en håla, varghonan var icke hemma och de beslöto att taga ungarne för att få skottpenningar för dem.
Den ene som het Lasse skulle krypa in i hålan, den andre skulle bevaka ingången, men när väl den förste krupit in i lyan kom varghonan springande i sådan fart att den andre vestgöten icke märkte henne förr än hon var i sjelfva ingången, då passade han på och grep tag i hennes svans.
”Hvad skymmer i håla?” frågade Lasse och den andre svarade:
”Dä ska du la få veta, för när rumpa brister på Tasse så far Tasse på Lasse och så tar f-n både Tasse och Lasse!”
Asessor Venster i Lund friade mycket enträget till en fröken Von der Lancken; han framställde sin begäran skriftligen och fröken satt och sydde då hon tog emot brefvet, läste det, tömde helt lugnt sin sykorg, lade brefvet deri, lemnade den åt budet med helsning att här vore svaret.
Elaka tungor påstodo att då den lille musikaliske mannen emottog denna nesliga helsning greps hans vanligen ömtåliga stolthet till den grad att han föll afdånad i det öppna basfiolsfordralet hvars lock af stöten föll igen med en smäll.
Denna hörde asessorns syster, en gammal mamsell som pjunkade med sin yngre bror och hvars ögonsten han var.
”O min Gud!
Nu sköt Emanuel sig!” utropade hon utom sig och rusade in i rummet der hon väntade att finna hans blodiga lik.49
(Mamma.)
Professor Schönbeck (visar en 25 öring som han fått af en patient) Se här hvad jag har varit ute och förtjent.
Asessor