Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer må i afseende på lagförslaget hylla sådana principer, som äro lika värdiga dem, som principerna för vår nu gällande lag voro värdiga 1734 års Lagstiftare.
Frågan utgör verkligen ett bekymmer för dem, som allvarsamt tänka derpå.
Den gäller Den ax April. ig5 icke blott civillagcn, utan jemväl brottmålslagarna, kyrkolagarna, krigslagarna, samt ytterligare, och då i gamla lagen stå åtskilliga oeconomiska författningar, hvilka derifrån böra afskiljas, sålunda äfven de oeconomiska lagarna.
Då man betänker, att alla dessa äro under omarbetning och böra ställas i öfverensstämmelse med hvarandra och med grundlagarna, visar sig ett så omfattande arbete, att man verkligen kan säga, att det är bekymmersamt, huru man dermed skall komma till slut.
Nu är frågan om civillagen, och man har sagt, att det skulle vara önskligt att uti en tableau få se skiljaktigheterna emellan det gamla och nya framställda.
Att framställa de hufvudsakliga skiljaktigheterna är ganska lätt; men att framställa dessa skiljaktigheter specielt och fullständigt, är ett ganska vidlyftigt och svårt arbete.
Ilufvudfrågan är, om en lag skall skrifvas ånyo, eller om vi skola förblifva vid den vi redan äga och deri göra de tillägg och förbättringar, som tidsomständigheterna påkalla.
Efter 1809 uppstod den tanka, att det nya samhällsskicket jemväl fordrade en ny borgerlig lag.
Detta tror jag ock vara klart.
Men man uppfattade frågan så, som skulle en helt och hållet ny lag behöfvas; och från denna synpunkt utgick Lagcommitte'en och framställde icke till föremål för undersökning, om eller huru det eller det stadgande borde ändras, utan huru en ny lag borde skrifvas.
Exempelvis vill jag hålla mig vid en §., och väljer dertill den i:sta, som i 1734 års lag lyder: ”Vill man hjonalag bygga; tå skall han mö ”af hennes giftoman begära, och ej med väld taga, eller ”hemliga till sig locka.”
Uti det nya förslaget lyder i:sta §.:
”Vilja man och qvinna äktenskap med hvarannan ingå; ”gifve sitt fria ja och samtycke dertill kyrkoherden i den ”församling tillkänna, hvarest qvinnan sitt hemvist häfver” &c.
&c. Uti 2 §. af gamla lagen står: ”Fader är sine dotters giftoman &c.” Uti 2 §. af den nya; ”Omyndig tage ”till äktenskap giftomans bifall.”
Lagcommitteen har i sina motiver ej framställt, hvarföre den skrifvit så.
Då man efterf örskär, finner man visserligen, huru LagCommittéen troligen betraktat saken; man har sagt:
Äktenskapet är ett contract, och det bör uttryckas, att båda contrahenternas fria ja och samtycke dertill således erfordras.
Vidai-e står i den gamla Jagen ”mö,” då det i den nya heter ”qvinna.”
Man har velat generalisera uttrycket, så att det äfven skulle omfatta giftermål med enka.
Uti gamla lagen står, att ”mö” skall af hennes giftoman begäras; uti den nya heter det, att ”omyndig” skall till äktenskap taga giftomans bifall.
Förändringen synes icke anmärkningsvärd, så länge man blott håller sig vid att granska den nya lagen; men vänder man nu frågan och säger: hvarföre skall den gamla lagen ändras?
visar sig förhållandet annorlunda.
Gamla lagens ord, att "man skall mö:af hennes giftoman begära,” härleder sig från 1 Gap. i §.
Giftermålsbalken i Landslagen, der det heter:
”Vill nian kona bidja, tå skall han giftoman och skyldaste ”fländel- hennes åt hitta och bon sin börja.”
Denria föreskrift oin frieriet, att friaren skall först vända sig till giftomannen, saknas alldeles i nya lagen.
Deremot, när man läser i §. af det nya förslaget, fattar man det begrepp, att det första steg, 2:ne personer, sorn vilja ingå äktenskap med hvarandra, hafva att taga, är att gå till presten.
Giftomannens magt blefve derigenom betydligen inskränkt, emedan saken då redan 'erhållit sådan offentlighet, att giftomannen får svårt att säga nej, och i sådant fall torde fästmannen troligen komma att söka domaren, som har svårt att vägra, enär laga skäl lill hinder ofta kunna saknas, oaktadt äktenskapet likväl icke torde vara passande.
Genom detta sätt att skrifva ny lag, utan att fråga sig, om och hvarföre den gamla behöfde ändras, hafva dringar skett, som man icke ens tänkt på.
Derföre är nu första frågan:
Skall det upprättade förslaget ligga till grund för den nya lagén, eller skall det omarbetas?
Domstolen har jag för min del ansett det vara rättast att nu sammandraga en codex af allt, som för närvarande är lag, samt derefter företaga en omarbetning med iakttagande af nödiga ändringar och rättelser, men under den regel att icke borttaga något af det gamla, utan att motivera hvarföre.
Då vore det lätt att döma, om man godkände en förändring eller icke.
Att en sådan omarbetning
Lomme att blifva förenad med stora svårigheter, inser jag ganska väl; men jag tror, att den vöre ändamålsenligast, såväl för ernåendet af sjelfva de förändringar, som erfordras och önskas, som i afseende å redactionen.
M. ej yttrat sin tanka i denna fråga, vore det önskligt, att Ständerna nu fattade sitt beslut deruti.
Ansåge man det utarbetade förslaget böra ligga till grund för den nya lagen, hade man derefter att skrida till den speciella granskningen; ansåge man åter, att någon ny lag icke borde skrifvas, utan att man borde sammandraga och omarbeta den gamla, så blefve det nödigt, altantingen de förra ledamöterna i Lagcommitteen, eller andra, dertill erhölle uppdrag.
Dessförinnan anser jag det olämpligt att besluta om sättet för granskningen; ty närvarande
Ständer kunna icke grundlagsenligt binda blifvande
Ständer vid hvad de förra i detta fall besluta.
St. ej anse en omarbetning nödig, utan att det nu varande lagförslaget borde till speciel granskning företagas, blefve det måhända beliöfligt att utse ett permanent Utsk. som dermed toge befattning, men sådant borde likväl icke ske utan i sammanhang med criminallagen, Jag hemställer således till LagUtsk. att fästa sig videen fråga, om det nya förslaget behöfver omarbetas eller ickej; men dertill fordras en noggrann undersökning.
Förslaget innehåller mångå goda saker, som icke böra förkastas, och hvilka uti den blifvande lagen böra införas $ men detta un - I Den 21 April. danrödjer icke nödvändigheten af en fullständig omarbetning efter de grunder, jag uppgifvit.
Jag anhåller, att dessa mina anmärkningar må få åtfölja remissen till Lagutskottet.
Då jag i mitt sednaste yttrande begärde, att
Ständerna nu skulle inskränka sig till frågan om behandlingssättet, ansåg jag consequensen fordra, att jag icke tillät mig något omdöme i hufvudfrågan, d. v. s. om det nya förslagets värde i jemnförelse tili den gamla lagen: en fråga, den jag trodde vara för tidig och olämplig, förrän inom den församling, som skall afgöra densamma.
Men då man emedlertid nu fällt omdömen i detta afseende, och derigenom provocerat mitt, får jag förklara, att jag sökt underrätta mig om skillnaden emellan de båda lagverken, samt att jag tror, att det nya innehåller många förvillelser, men derjemte också många förträffliga saker, och att det således skulle vara lika oriktigt att detsamma blindt antaga, som att blindt förkasta.
Sedan jag sålunda nu frånträdt min första föresats och fällt ett yttrande i hufvudsaken, ber jag att få säga några ord i anledning af hvad de talare yttrat, som i ämnet uppträdt.
Jag är då förut skyldig förklara, att det är naturligt, att den vid sista riksdag begärda tableauen icke blifvit verkställd, ty skrifvelse!! derom var så obegränsadt utsträckt, att den gjorda begäran var, snart sagdt, omöjlig att efterkomma; och hade den ock kunnat det, hade sådant, utom en lång tidsutdrägt, derjemte lätteligen kunnat förorsaka oreda.
Jag har sökt rätta detta samt fästa uppmärksamheten på nödvändigheten att inskränka tableauen till principerna och den hufvudsakliga tillämpningen deraf, och att den således icke borde innefatta alla detail-omständiglieter.
Man har talat om behofvet af en ny omarbetning af lagförslaget.
Jag bekänner, att jag icke kan inse nödvändigheten deraf.
En sednare committé' skulle säkerligen icke komma fullkomligheten närmare än en föregående; och jag vet icke, hvartill det skall tjena att nedsätta committé på committé'.
Jag tror, att urskiljandet af hvad som bör antagas, eller icke, kan verkställas af ett blifvande LagUtsk., sedan ordentlig andra förberedande åtgärder vidtagna, som kunna underlätta den detaillerade granskningen.
Nästan alla talare, som yttrat sig i ämnet, hafva instämt i behofvet af uppskof med R.
St:s handläggning af det nya lagverket.
Jag för min del måste bekänna, att jag i allmänhet är rädd för uppskof till morgondagen med hvad som kan göras i dag.
Man har sagt, att det är nödvändigt att uppgöra en tableau öfver skiljaktigheterna emellan den gamla lagen och den föreslagna nya, samt att sådant erfordrade en längre tid.
Men jag föreställer mig, att om nämnde tableau, såsom den förste värde talaren sjelf medgifvit, inskränktes till upptagande endast af principer - Den ai Ajiril. na, kunde densamma snart nog uppgöras, helst jag är öfvertygad , att Lagcommitte'ens ledamöter icke underlåtit att för sig sjelfva uppställa en sådan jenmförelse-tableau, eller åtminstone snart skulle kunna uppgöra den.
Man har föreslagit, att vid denna riksdag endast borde uppgöras en plan för kommande Ständers behandling af frågan; men nyttan af ett sådant arbete vore ganska osäker, helst kommande Ständer icke voro bundna af våra beslut i detta afseende, utan kunde följa hvilken annan plan de behagade.
Med den siste värde talaren förenar jag mig deruti, att det vore orimligt eller åtminstone olämpligt att nu tillsätta en ny committé' för att pröfva den förras arbete; på det sättet skulle man aldrig komma till något slut.
Man hör ofta klagas, att uti redactionen af förslaget till den nya lagen icke igenfinnes den classicitet, som uti 1734 års lag.
Jag tror, att en stor del af denna vördnad för classiciteten i vår gamla lag endast härleder sig från fördom; och att de flesta, åtminstone bland dem, som icke äro jurister, torde finna redactionen af 1734 års lag i många fall olämplig.
Det lärer väl få antagas såsom ett nödvändigt vilkor för en god redaction af lagen, att samma begrepp på alla ställen uttryckas med samma ord; men sådant finner man på många ställen i den gamla lagen icke vara iakttaget.
På ett ställe läser mant. ex.: gör någon det eller det, straffes så eller så; på ett annat: gör man det eller det &c., likasom skulle en qvinna kunna göra det strafflöst.
På ett ställe står, att något skall bevisas med 2:ne vittnen; på ett annat, att det skall ske medelst a:ne mäns vittnesmål; hvilket ock gifvit anledning dertill, att ett testamente, bevittnadt af en man och en qvinna, en gång blifvit ogilladt af underdomstol och denna dom fastställd i högsta instansen i Gustaf IV Adolphs tid.
Sådant torde bevisa, att den gamla redactionen verkligen icke är så vördnadsbjudande, som man vill påstå.
Jag tror till och med, att man deri skall kunna uppleta ord, som jag trotsar allmänheten och nästan juristerna sjelfva än riktigt förstå; och för att förstå en lag bör man väl icke behöfva dictionär!
För min del önskar jag lifligt, att vi må komma till granskning af den nya lagen; och jag hemställer, att början må göras med Handels- och Utsökn.-B:na, hvilka båda lagbalkar kunna, utan rubbning af systemet, skiljas från det öfriga.
Nu sedan man, till ledning för omdömet, har 3:ne Ilofrätters, åtskilliga domares, juridiska faculteters och Högsta Domstolens yttranden i ämnet, synes 111ig endast erfordras vanligt sundt menniskoförstånd för att kunna fatta och uttala en opinion i saken.
Jag hemställer dock, huruvida icke en förstärkning af LagUtsk. vore nödig, och föreslår en sådan till 48 ledamöter af hvarje Stånd, till bildande af ett slags plenum plenorum, i så nära likhet med hvad som skedde för behandlingen af 173401* Den 21 Apri 199 lag, som våra former kunna medgifva.
Jag tror, att discussionen i saken då skulle komma att hufvudsakligast gå för sig i Utsk; ty om 4$ af dem, som i hvarje Stånd uro mest talföra, finge tillfälle att i Utsk. uttömma sig, föreställer jag mig, att öfverläggningarna i Stånden skulle blifva högst obetydliga.
Om detta Utsk. hade sina sammanträden på e. m., försummades dermed ingen ting väsendtligt för det öfriga riksdagsarbetet.
Man bar sagt, att riksdagen är så långt framliden, att vi derföre icke skulle hinna ingå i granskning af lagförslaget.
Jag vet väl, att vi hafva föga mer än en månad qvar utaf den lagliga riksdagstiden, men icke om •£, -J:del eller hur stor del af riksdagen är tilländalupen.
Jag begär, att detta mitt yttrande må få åtfölja till LagUtsk. och vill blott tillägga den hemställan, huruvida, i händelse Utsk. skulle finna betänkligt föreslå en sådan förstärkning af Utsk., som jag uppgifvit, det då icke skulle finna ändamålsenligt, att, sedan Utsk. afgifvit betänk, öfver de 2:ne balkarna, jag nämnt', alla Stånden trädde tillsammans i conferenser på ett runi och, under Hr Landtnäs ordförandeskap, discuterade ämnet samt sålunda öfverenskomme örn de beslut, som borde fattas i de särskilda Stånden.
Äfven jag ber att få yttra några ord i detta vigtiga ämne.
Jag instämmer med den siste värde talaren, att, sedan en betänketid af 24 år nu varit lemnad hvar och en, sorn önskar förändring af den gamla lagen eller antagande af en ny, nu borde och kunde vara i tillfälle att fatta sitt beslut i ämnet.
Jag medger dock, att jag är tveliågse, örn detta beslut bör fattas vid denna riksdag, eller om man dermed bör uppskjuta till den nästkommande.
Skulle denna riksdag komma att fortfara ända tilldess nya lagen hinner fullkomligt af Ständerna genomgås, skulle jag ej nu emotsätta mig granskningens påbörjande, äfven om jag trodde civil-lagförslaget vara sådant, att det i och för sin egen skull genast kunde antagas; men denna riksdag är nu nära sitt i grundlagen bestämda slut.
Dessutom är criminal-lagförslaget ännu icke granskadt af Hofrätterna och Högsta
Domstolen; och jag anser det stå i oskiljaktigt sammanhang med civillagen samt sålunda böra gemensamt dermed behandlas.
Hr Stråle har föreslagit, att LagUtsk. måtte utlåta sig öfver den hufvudfråga: huruvida en ny lag skall utarbetas eller den gamla blott öfverses, förbättras och, sammanflickad med utkomna förklaringar, utgifvas.
Jag vågar bestrida detta förslag.
Man skulle då komma att besluta öfver lagarbetet i massa; och jag, med de flera inom Stånden, som icke äro jurister, skulle då nödgas rätta sina opinioner helt och hållet efter andras omdöme, emedan vi icke hade nog juridisk kunskap för att, efter en så generel pröfning, fatta något eget beslut.
Jag tror, att ämnet göres luttfattligast för hvar och en, om en table au uppgöres 200 Den 21 April. hvarutaf man kan inhemta skiljaktigheterna i principerna för det nya och det gamla, och sålunda komma i tillfälle att pröfva företrädet hos livar och en af dessa särskildt.
Jag för min del skulle icke anse mig i tillfälle att nu lemna något omdöme, huruvida en helt och hållet ny lag bör utarbetas, eller om den gamla lagen, med deri tid efter annan gjorda förändringar, hör läggas till grund för lagverket.
Jag kan icke heller bedöma, huruvida närvarande LagUtsk. kan hinna framställa en sådan tableau, som Friherrarna Boye och Ehrenborgh samt jag sjelf finna af nödvändigheten påkallad.
Jag skulle nästan tro det vara bäst, att sådant skedde af dertill utsedda personer efter riksdagen; men jag önskade, att den omnämnde tableauen blefve färdig och publicerades så snart som möjligt, på det att det nya lagverket, sedan man lemnat en så beskaffad ledning för omdömet, kunde intill nästa riksdag blifva föremål för granskning af det sunda förnuftet hos nationen, och en opinion i frågan sålunda finge bilda sig äfven inom allmänheten.
Om man nu företoge de 2:ne balkar, Hr Cederschjöld uppgifvit, skulle möjligen blifvande
Ständer ändock finna sig föranlåtna att företaga dessa till ny granskning, och vore af intet derifrån förhindrade.
Nya eller förändrade åsigter kunde då göra sig gällande.
Jag anser således nödvändigt att uppskjuta, till dess hela lagförslaget på en gång kan komma under pröfning och på samma riksdag afslutas, hvilket nu omöjligen kunde låta sig göra.
St. hafva en Just.Ombudsman, hvilken, på det sätt einbetet hittills handhafvits och med den laglydnad, man derifrån måste sluta sig till hafva varit allmänt rådande, icke har särdeles mycket att göra.
Vi hafva äfven hört fråga framställas derom, att detta embete kunde upphöra.
Sådant allt utgör stöd för den mening, jag i detta afseende hyser, eller att R.
St. från detta deras högsta ombud öfver lagarna böra kunna med skäl förvänta en sådan grundlig föredragning af det nya lagarbetet vid nästa riksdag, som Frih.
Boye ansett vara nödig.
Jag har blott velat till Utsk. medsända denna min opinion, samt tager mig friheten fästa Utsk:s uppmärksamhet på vigten deraf, att Utsk., så fort som möjligt, må afgifva sitt betänk, och då uppgifva, huruvida Utsk. antager detta behandlingssätt eller, i motsatt fall, tror sig vara i behof af förstärkning eller icke, på det Ståndens beslut i formfrågan derefter må kunna fattas.
Sent uppkommen, vet jag icke, om jag möjligen kan vara, i hvad jag nu vill anföra, förekommen af de Hrr, som yttrat sig före mig.
Jag ämnar icke ingå i omdöme om de större eller mindre brister, som i den föreslagna nya lagen kunna finnas.
Boye, att förslaget äger väsendtliga både förtjenster och brister; men hvad sjelfva sättet för frågans helland - Den ai April. handling angår, tror jag, att man vid detta tillfälle, såsom vid hvarje' annat, då man vill uppställa något författningsförslag, bör utgå från bestämda grundsatser.
Man börjar då vanligen att inom sig sjelf reda de principer, hvarefter systemet skall utvecklas i detail.
Just derföre, att vi uti vår lagstiftning beklagligen hafva nog mångå exempel deruppå, att man underlåtit att för sig fastställa några vissa principer, innan man börjat skrifva författningarna, finnér man ock så många af dessa sednare sakna system.
Yi böra akta oss att fortfarande tillvägagå på detta sätt.
När fråga är att stifta en ny lag, ligger det väl icke någon uteslutande vigt uppå, om den blir färdig 3 eller 4 är förr eller sednare.
Det vigtiga är, att lagen blir sådan, att folket dermed finner sig belåtet.
Jag tror icke, att LagUtsk. denna riksdag kan medhinna genomgå hela lagförslaget; men jag anser, att XJtsk., om icke, såsom det nu är sammansatt, åtminstone efter en ändamålsenlig förstärkning, kan, innan R.
St. sannolikt åtskiljas, blifva i tillfälle att framlägga ett betänk, öfver de väsendtligaste principfrågor, hvarpå de särskilda stadgandena sig grunda, såsom t. ex. principerna för äktenskapslagarna, arfsrätten, testamentsrätten, sakrätt m. m.
Härvid kunde tillika fogas en tabellarisk uppställning, som innefattade jemnförelserna emellan den gamla och den nya lagens stadganden.
Detta betänk, kunde, efter min öfvertygelse, af ett skickligt LagUtsk. uppfattas så enkelt, att en hvar blefve i tillfälle att bestämma sitt omdöme i principfrågorna, deraf de väsendtligaste kunde vid denna riksdag afgöras.
Den visserligen högst svåra konsten att redigera kunde sedan uppdragas åt dertill af K.
M. utsedda personer, hvarefter nästa riksdagens omsorg blefve allenast att granska dessa redactioner.
Det finnes ingenting oklokare och farligare än öfverraskningar i lagstiftning.
Det är en af civilisationens följder, att i samma mån hon fortgår, isamma mån blifva rättsförhållandena mera invecklade och rättstvisterna således flera.
Der civilisationen är i sitt högsta flor, finner man också den största mångsidighet af begrepp, angående hvad som är rättighet eller icke, och den största hårdnackenhet i försvaret för hvad man anser vara ens rättighet.
Behofvet af tydlighet och bestämdhet i lagen är således vida större nu , ändå den gamla lagen skrefs, och redactionen är sålunda af högsta vigt samt fordrar nödvändigt, att man icke lösligen pröfvar den.
Det är visserligen sannt, att, såsom man erinrat, det nya lagarbetet nu pågått i 24 år, och att en sådan tid kan synas lång; men jag hemställer, huru mycket allmänheten vet om den nya lagen, och om den väl kan anses särdeles mycket mera beredd på att mottaga den nya lagen nu, än då arbetet börjades.
Det är således ganska olyckligt, att allmänheten ej, i enlighet med hvad R.
St. vid sista riksdag begärde, fått en så kort och lättfattlig resumé' af lag5 H. 26 Den ai April, förslaget, och grunderna derför så klart utvecklade, att enhvar deröfver kunnat bestämma sin åsigt, utan att så mycket villrådighet yppar sig i detta ämne.
Jag förenar mig uti den hemställan, som Frih.
Boye gjort.
Ämnet är af högsta vigt såväl för närvarande som kommande generationer.
Dess Behandling fordrar varsamhet och en mogen öfverläggning; och jag instämmer så mycket hellre uti Frih.
Boyes åsigt i denna del, som jag hemtar ytterligare stöd derför från det sätt, hvarpå K.
M. behagat öfverlemna förslaget till R.
St., hvilket synes afse, att R.
St. för närvarande hufvudsakligen endast böra taga kännedom om förslaget, men icke ingå i någon definitiv pröfning deraf.
Jag kan icke dela Hr Dalmans förslag.
Jag finner det hvarken vara verkstälIbart eller leda till något ändamål, utan förnyar jag mitt instämmande i Frih. Boyes framställning, att Lagtltsk. må föreslå sättet för lagverkets behandling och afgörande vid en kommande riksdag i sammanhang med criminallagen, sorn väl redan är utarbetad, men likväl för' närvar, icke i det skick, att den kan till afgörande granskas.
Det är egentligen i anledn. af Hrr Cederschjölds och Dalmans yttranden, sorn jag begär att få tillägga några ord.
I anledning af Hr Cederschjölds yttrande får jag då förklara, att ingen kan mera varmt än jag önska att se vår lag i harmoni med tidehvarfvets fordringar; men jag tror, lika med Hr Dalman, att lagförslagets antagande några år förr eller sednare är fullkomligt likgiltigt, men att det icke är likgiltigt, att det antages, innan allt är beredt för dess ändamålsenliga antagande ; och lika gerna som jag skulle se en lag antagen, hvilken öfverensstämmer med folkets behof och fordringar, lika smäl tande skulle det vara för mig såsom lagskipare, att se en lag göras gällande, hvilken, likasom i Bayern, måste allysas, innan den knappt hunnit blifva bekant.
Den betänklighet, jag hyser deremot, att
Ständerna skulle vid denna riksdag ingå i hufvudsaklig granskning af civillagen, härleder sig ingalunda från någon allmän håg att skjuta upp, utan blott från min öfvertygelse, att en mogen besinning är nödvändig i ett så vigtigt ämne som detta.
Om det blefve fråga om en afgörande votering, skulle jag, som genom mitt embete blifvit satt i nödvändighet att taga frågan i närmare öfvervägande, visserligen icke vara tveksam om hvad jag borde rösta; men då de flesta, som hafva att deltaga i beslutet, icke äro jurister, har jag ansett det nödigt och lämpligt, att saken framlägges så åskådligt som möjligt.
Min erfarenhet har sagt mig, att om ett juridiskt ämne framställes klart och åskådligt, kan det ofta bedömas likaväl af den, som icke är jurist, som af en lagfaren; men om man insveper det i det mörker, som måste för den ytliga forskningen syna* förbundet med ett helt Den ax April. ao3 system, så har mängden dels icke förmåga och dels ger den sig ej tid att nogare genomgå frågan.
Detta har varit grunden för min åsigt om behofvet af en jemnförelse-tableau; och jag tror icke, att en sådan är så hastigt uppgjord, som Hr Cederschjöld tyckts föreställa sig.
Ett sådant arbete fordrar största forskning och noggrannhet, om det skall blifva sådant, att man med säkerhet skall kunna fästa sig dervid; och jag är öfvertygad, att icke några andra äro i stånd att rätt uppställa en sådan tableau, än de, som förut handlagt arbetet.
Hr Dalmon har föreslagit, att man nu borde pröfva och antaga sjelfva principerna för civillagen, men dröja med granskningen af redactionen.
Jag skulle gå in på detta förslag, om jag trodde, att
Representationen för närvarande befinner sig på den punkt, att den kunde om dessa principer fatta sitt omdöme, till antagande eller förkastande; men jag tror icke, att arbetet ännu i allmänhet är nog bekant för att man kan framlägga principerna i ändamål att deröfver fatta beslut.
Det kunde då lätteligen inträffa, att vi nu antoge, hvad vi vid en blifvande riksdag komme att ångra och då önskade kunna förkasta.
Kan man blott öfverenskomma om principerna, så är det förnämsta undangjordt; ty jag kan icke föreställa mig, att vi här, inom Representationen, skulle vilja ingå i detaillerna af redactionen.
Jag kan icke inse, huru man då skulle komma tili något slut; fastän jag väl minnes, att R.