Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru äfven jag anser, att den del af 42:dra §:n, som stadgar, att säljare skall förhindra köpare att i försäljningsrummet förtära bränvin, vara olämplig, samt att detta stadgande bör, på de af Hr Braunerhjelm och Frih.
Raab anförda skäl, utur §:n utgå, får jag likväl fästa B. o. Ad:s upmärksamhet på vådan af att, i afseende på de öfriga rörande denna § framställda förslag, fatta definitift beslut.
Hr Braunerhjelm har föreslagit en förändring, hvarigenom en straffbestämmelse skulle göras för den, som förbryter sig emot 3:dje mom. af 24:de §:n, hvilket mom. R. o. Ad. beslutit skall i författningen införas.
Hjerta har ansett den straffbestämmelse, som Hr Braunerhjelm föreslagit, vara för mild, Frih.
Raab deremot tycker den vara för sträng.
Att nu så till sägandes på rak arm afgöra hvilkendera af dessa
Hrr har rätt, torde vara ganska svårt, och dä jag betviflar, att de flesta ledamöter tilltro sig ega den skarpsinnighet, att de i en hast kunna uti ifrågavande fråga lagstifta, anser jag att klokheten och sjelfva sakens natur fordra, det denna fråga varder i hela sin vidd till Utsk. återremitterad.
Med det begrepp, som Hr Braunerhjelm fästat vid gårdfarihandel, erkänner jag fullkomligt, att Hr Braunerhjelm har rätt deruti, att det af honom föreslagna straff icke är för högt.
Min föreställning i detta hänseende är den, att ora en gårdfarihandlare begår det brott att sälja under 15 kan10 H. 13 194 Den 9 Augusti e. m nor bränvin, är han att anse såsom lönnkrögare och förfallen till det straff, som i detta afseende finnes föreskrifvet, men säljer han icke mindre än detta belopp, ansåg jag, och jag fortfar ännu häruti, att det är alldeles för högt att han skall straffas lika med en lönnkrögare.
Då jag, i likhet med Hr Printzensköld, finner det vara omöjligt att förena de olika åsigterna i afseende på denna §, så lärer det väl icke återstå någonting annat än att återremittera §:n.
Som jag delar den af Hr Braunerhjelm uttalade åsigt i afseende på denna §, får jag, på grund af hvad den värde ledamoten härom anfört, vördsamt anhålla, att R. o. Ad. behagade bifalla den, på sätt Hr Braunerhjelm föreslagit.
Hvad angår Hr Printzenskölds anmärkn., att man uti en lagstiftande församling icke bör fatta improviserade beslut, som kunna vara förhastade, och hvilkas pröfning, enligt Hr Printzenskölds förmenande, lämpligare företages inom ett Utsk., förefaller det mig, som om talrikheten af de i dag, pä denna sena timma, närvartde ledamölerne af B. o. Ad. icke öfverstege det antal, hvarutaf det Särskildta Utsk. består, samt att den här i detta ämne rådande anda utmärker sig för något mera sammanhållning i tänkesätten, än som lärer vara förhållandet inom vissa Utsk.
Det synes mig så mycket heldre vara lämpligare att nu fatta deflnitift beslut, än att återremittera §:n, som flere ledamöter redan framställt det yrkande, hvilket, sedan Betänk, blifvit ända till slutet föredraget, otvifvelaktig! ytterligare blifver förnyadt och faststäldt, nemi. att Särskilda Utsk må öfvertaga redaktionsbestyret med alla de §§:r, uti hvilka en eller annan ändring blifvit beslutad.
Enär jag således icke kan se någon fara uti, men väl finnér allmän fördel vid, att bifalla §:n, på sätt och med den modifikation, Hr Braunerhjelm föreslagit, vägar jag således anhålla om bifall derå.
I motsats till den siste värde talaren fortfar jag uti anhållan om återremiss.
Jag har visserligen hört Hr Braunerhjelms förslag, men jag erkänner, alt min upfattningsförmåga icke är tillräckligt skarp, för att jag kunnat så bedöma ordalagens upställning i denna §, att jag om densamma skulle kunna fälla något afgörande omdöme.
Jag tror det är nödvändigt, att man får se §:n i hela sin vidd och noga öfverväga dess upställning och innehåll, innan man afgifver sin röst för bifall eller afslag å densamma.
På grund häraf och då flere talare ansett det af Hr Braunerhjelm väckta förslag vara i afseende å straffbestämmelsernas beskaffenhet dels för lindrigt, dels för strängt, synes det mig som skulle härutinnan ligga ett vigtigt skäl lill återremiss.
Att begagna den utväg, Frih.
Cederström föreslagit, att nemi. låta Utsk. få del af §:n sådan den blifvit beslutad, anser jag så mycket mindre lämpligt, som Utsk. icke eger rättighet, Den 9 A ugust i e m.
195 att lill sin lydelse omskapa en §, utan endast att afhjelpa ett eller annat redaktions-fel, sora kan hafva insmugit sig.
Då R. o. Ad. återremitterat den nästföreg:de §:n, och den nu under föredragning varande §:n står i lika nära sammanhang med den 39:de, sorn den 41 :sta §:n, torde Ståndet icke underlåta, att äfven nu bifalla den af mig och Gr.
Mörner begärda, samt af Frih.
Raab understödda ålerremiss.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, framställt de olika yrkanden, som under diskussionen förekommit, Idef, efter först till bifall å Utsk:s förslag framstäld, men med Nej besvarad propos., förevande § på grund af de gjorde anraärkmue af R. o. Ad. återremitterad. § 43.
- Hr Printzensköld:
Afven denna § anhåller jag måtte återremitteras.
Enl. det redaktionsförslag, sorn Hr Rraunerhjelm i afseende på föreg:de § afgaf, skulle §:n komma att innehålla 2:ne serskilda straffbestämmelser, nemi. en serskild straffbestämmelse för det fall, hvarom §:n handlar, och en med afsende på förbrytelse emot 24:de §:ns 3:dje mom.
I fall man nu antager denna §, vet man icke så noga, om på förbrytelsen skall tillämpas den ena eller andra straffbestämmelsen.
Som det icke torde vara meningen, att bibehålla all sådan tvetydighet, lärer R. o. Ad. nogsamt inse angelägenheten af, att äfven återremittera denna §.
Ett så obetydligt skäl, som den siste värde talaren anfört för ålerremiss, anser jag icke vara tillfyllestgörande, i synnerhet som det är mycket lätt att, i st. f. åberopande af 42:dra §:n, införa de uti densamma förekommande straffbestämmelser. §:n skulle således erhålla följande lydelse: ”Handlande, som emot 5:te eller 30:de §:n sig förbryter, böle första gängen från och med 10 till och med 20 R:dr, samt andra gängen från 20 lill och med 40 R:dr, och håfve andra gången dessutom sin handelsrättighet förverkat”.
Då de bötesbelopp, som enl. denna 43:dje § kunna ådömas, äro bestämda i nästföreg:de § 42, hvilken åter stödjer sig på den af R. o. Ad. återremitterade 39:de §:n, så, och då man icke kan veta huru vinden blåser, när denna sistnämnde § varder af Utsk. ånyo behandlad, anhåller jag vördsamt, att R. o. Ad. behagade återremittera den nu under öfverläggning varande 43:dje §:n. Frih.
Man kan visserligen icke veta huru vinden kommer att blåsa inom Etsk. eller Ståndet, men då jag nu vet, att det här är stiltje, synes det mig, att vi, för att få slut på Betänk., böra fatta beslut öfver alla de §§:r, som af oss nu kunna afgöras.
På samma grund, som R. o. Ad. biföll 40:de §:n, ehuru 196
Den 9 Augusti e. m. 39:de §:n blifvit återremitterad, synes mig Ståndet kunna bi-_ falla ifrågavande 43:dje §, isynnerhet om man, såsom jag föreslagit, utsätter bötesbeloppen, i st. f. att åberopa den nästföreg:de §:n.
Jag tager mig friheten erinra R. o. Ad. derom, att 39:de §:n återremitterades, icke derföre att några anraärkmr framställdes emot bötesbeloppen, utan endast på grund af det olika ansvar, man ville hafva utsatt, då förbrytelsen för fjerde gången eger rum.
Jag är af samma mening, som Frih.
Raab, och anser det sämsta sättet, att afgöra nu förekommande §§:r, vara att till Utsk. återsända dem, ty följden blir ingen annan, än att Uisk:s redan nog medtagna tid kommer att ånyo tagas i anspråk, utan att något bättre ‘ resultat åstadkommes.
Jag anser derföre bäst vara att så få återremisser som möjligt må ega rum, och att man i stället må fatta definitiva beslut.
Jag kan icke inse, hvarföre man skall motsätta sig en äterremiss af denna §.
Raab föreslagit, går det visserligen an, att, i st. f. åberopande af 42:dra §:n, utsätta de deruti förekommande straffbestämmelser, men jag hemställer till Frihm, om det ycke skulle se underligt ut, att, uti en författning, den ena §:n i afseende på en förbylelse åberopar straffbestämmelser, som förefinnas uti en föreg:de §, men en straxt derpåföljande §, i st. f. att åberopa de uti en annan § befintliga straffbestämmelser, helt och hållet upräknar dem.
Dessutom skulle Frihms förslag åstadkomma förändring uti många §§:r, t. ex. den 50:de, uti hvilken man skulle införa de uti 42:dra och 43:dje §§:ne uptagne straffbestämmelser.
Då det icke kan för Utsk. medföra £ timmas besvär, att sälta detta i ett vederbörligt sammanhang, så kan jag icke inse, hvarföre man nu skulle göra sig skyldig till en oformlig redaktion.
Om den siste värde talaren skulle blifva invald till ledamot uti det Särskilda Utsk. — hvilket vore önskligt — skulle han möjligen komma uti erfarenhet af, att en obetydligare fråga, än denna, kan uptaga en längre tid, än } timma.
Jag tager mig friheten erinra, hvad i afton flera gånger blifvit uprepadt, att, i afseende på slutliga redaktionsbestyret, torde R. o.
Ad. updraga åt Utsk. att så ändra redaktionen af §§:na, att de komma uti harmoni med hvarandra.
Genom fattande af beslut har R. o. Ad. uttryckt sin mening i afseende på §:n.
Detta beslut förhindrar då icke, enl. min tanke, Utsk. alt, i st. f. den stadgade bötessiffran, åberopa den §, som innefattar bötesbeloppet, ty derigenom sker ingen förändring i beslut, utan endast en förändring i uttryck.
Jag ber R. o. Ad. behjerta denna omständighet, och då det icke kan nekas, att R. o. Ad:s beslut i denna fråga leder till mycket mindre besvär och till större tidsbesparing, än en återremiss skulle göra, så får jag vördsamt anhålla att, i fall R. o. Ad. icke har någonting emot mitt förslag, detsamma måtte af Ståndet varda bifallet.
Den 9 ,A ugu st i e. m. 197 Frih. Cederström: / Om man, såsom Gr.
Mörner, utgår från den grundsats, att önskligt vore, att för dem, som emot 5:te eller 30:de §§:ne sig förbrutit, stadgades samma straff, som enligt 42:dra §:n år stadgadt, eller kommer att föreskrifvas, för de minuthandlare eller utskänkare, hvilka göra sig skyldige till de i §:n omnämnda förbrytelser, så synes mig, att ett bifall till 43:dje §:n med dess nuvande lydelse vore tjenligt, emedan 42:dra §:n i alla händelser kommer att innehålla straffbestämmelser för de förbrytelser, som minuthandlare eller utskänkare begå; men då jag finner, att åtskilliga ledamöter, i anseende till 42:dra §:ns ännu oafgjorda innehåll, hysa betänklighet vid att bifalla 43:dje §:n, återstår enl. min tanka ingenting dernäst tjenligare, än att, i likhet med hvad Frih.
Raab föreslagit, utsätta i 43:dje §:n enahanda straffbestämmelser och bötesbelopp, som 42:dra §:n innehåller.
För min del hoppas jag nemi., att dessa bestämmelser må af Utsk. åter blifva föreslagne och af R. o. Ad. godkände.
Ty jag kan icke föreställa mig, att den af Ståndet beviljade återremissen af 42:dra §:n afsåg dessa bölesbeslämmelser, utan fast mera de anmärkn:r, som emot ordaställningen af nyssnämnde § blifvit framställde.
Frih. af Ugglas’ anmärkn. att, derest det af Frih.
Raab nu tillstyrkta förslag blefve bifallet, skulle man blifva tvungen att uti 50:de §:n åberopa den 43:dje tillika med öfrige i 50:de §:n nu citerade §§:r, finner jag vara så obetydlig, att den icke synes böra förhindra R. o. Ad. att bifalla Frih.
Derjemte får jag fästa R. o. Ad:s upmärksamhet deruppå, att det är af mycken vigt, att Ståndet fattar definitiva beslut, och icke sänder frågan i sväfvande skick tillbaka till Utsk.
Och då R. o. Ad., vid afgörandet af de flesta §§:r, följt den princip att fatta defmitift beslut, kan jag icke finna hvarföre icke densamma äfven nu skulle göra sig gällande.
Jag tillstyrker alltså att den 43:dje §:n må, med den af Frih.
Raab föreslagna redaktionsförändring, varda bifallen.
Propos. till bifall å Utsk:s förslag blef härefter först framstäld, men besvarad med Nej, hvarpå, sedan propos. till antagande af Frih.
Raabs förslag blifvit besvarad med blandade Ja och Nej, Hr G r. o. Landtm, hemställde,.om R. o. Ad. ansåge de gjorde anmärknure föranleda till återremiss, samt, efter det svaren härvid utfallit med starka Ja, jemte åtskilliga
Cederström begärde votering, som dock icke blef anstäld, emedan Frih:n, innan densamma hann företagas, ånyo anmälde sig och yttrade:
Då en aktad ledamot fästat min upmärksamhet deruppå, att den af honom nu önskade återremissen skulle hafva sin .anledn. ej blott i återremissen af 42:dra §:u, men egentligen uti den skedda behandlingen af 5:le och 30:de §§:ne, så vill jag afstå från den af mig begärda votering. 198 Den 9 Augusti e. m. § 44.
Sedan R. o. Ad., genom föreg:de beslut, återremitterat de §§, som afhandla straffbestämmelserna, och då denna § står uti ett ofelbart sammanhang med dem, hemställer jag till R. o. Ad., om icke konseqvensen fordrar, att äfven denna § varder återremitterad.
Jag anhåller således vördsamt om propos. på återremiss af den nu föredragna 44:de §:n.
Efter först till bifall å Utsk:s förslag framstäld propos., som besvarades med blandade Ja och Nej, hemstälde Hr Gr. o. Landtm, om R. o. Ad. ansåge de gjorda anmärkmne föranleda lill återremiss, hvarpå, sedan svaren härvid utfallit med starka Ja, jemte åtskilliga Nej, Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att lian ansåg
Ja hafva varit öfvervägande. §§ 45 och 46.
Bifollos. § 47.
Utsk. har uti denna § lipstadt en grundsats, som jag icke kan gilla, nemi. alt en tilltalad skall vara skyldig bevisa sin oskuld, i st. f. att man hittiis ansetl, att den tilltalade borde öfverbevisas om sitt brott.
Utsk. säger: ”Husbonde ansvare för förbrytelse, som mot denna förordn. begås af hans hustru, husfolk eller i hans arbete antagen person, likasom vore förbrytelsen af husbonden sjelf gjord, derest Leke, på grund af för handen varande omständigheter, antagas må, att elen skett utan hans vetskap eller vilja”.
Det åligger således husbonden att visa, att icke några sådana omständigheter förefinnas, hvilka kunna bevisa, att förbrytelsen skett med hans vetskap och vilja.
Jag kan icke gilla en sådan grundsats, utan anhåller, att R. o. Ad. ville bifalla hvad den nu gällande bränvinsförordmn i detta hänseende stadgar, och hvilket inneliålles i författningens 53:dje §, hvari stadgas att oloflig bränvinsförsäljning, som med husbondes vetskap verkställes af hans hustru eller tjenare, anses såsom af honom sjelf gjord.
Jag tror, att man härigenom har iakttagit all möjlig varsamhet, utan att man behöfver gå så långt som Utsk. föreslagit.
Jag är till alla delar förekommen af Frih. af Ugglas, och afstår från ordet.
Det är en i all lagstiftning anlagen grundsats, som har rättskänsla för sig, att låta hvar och en njuta sin oskuld, till dess motsatsen blifver bevisad.
Frih. af Ugglas har, utgående från denna grundsats, yrkat ogillande af denna g, samt att 53:dje §:n i nu gällande förordn. må i stället införas.
Jag instämmer uti denna hans anhållan.
Raab: Jag letar uti Särskilda Utsk:s Betänk.
N:o 8, som jag just nu fick i handen, efter den g, som svarar emot Den 9 Augusti e. m.
199 den nu under öfverläggning varande, men, ehuru jag icke får reda på den, vill jag dock minnas, att uti densamma begagnas alldeles samma ordställning, som här förekommer..
Då Betänk, vann 3 Stånds odelade bifall, samt ingen anmärkning då gjordes emot ordställningen, synes mig, att man, utan att begå en inkonseqvens, icke kan nu underkänna samma ordställning, ehuru begagnad i ett annat Betänk.
Om det äfven anlages — hvilket jag icke heller betviflar — att den af Utsk. nu föreslagna ordalydelse är lika med den af B. o. Ad. bifallna ordställning, sora blifvit begagnad uti det förslag lill bränvinsförordning, som Utsk. först afgifvit, kan jag likväl icke med Frih. deruti instämma, att denna § äfven bör erhålla samma lydelse.
Det är tvenne vidt åtskiljda saker att bränna bränvin eller idka bränvinsbränning, samt att' sälja bränvin.
Det ena låter sig nära nog omöjligt verkställas ulan husbondens vetskap och samtycke, ty det är alltför många förberedande anstalter, som skola före bränvinsbränningen ega rum, för att husbonden icke skulle om dessa anstalter ega kännedom, under det att deremot en tjenare kan, husbonden ovetande, verkligen sälja bränvin ur hans magazin för mindre belopp, än hvartill han är berättigad.
Således, fastän dessa §§, i afseende på sin ordalydelse, stå i harmoni med hvarandra, tror jag ingalunda deri ligger något lagstiftningsfel, utan tvertom att lagstiftningen utgår från ganska riktiga principer, hvarföre jag fortfar uti den af mig förra gången vördsamt framställda anhållan.
Den nu gällande
Förordningen innehåller uti ifrågavande hänseende: ”För oloflig bränvinsförsäljning, som med husbondes vetskap verkställes af hans hustru, husfolk eller i hans arbete antagna personer, skall lian ansvara såsom vore förbrytelsen af honom sjelf gjord.”
Uti den nu föreslagna författningen talas om icke allenast oloflig bränvinsförsäljsning utan äfven andra förbrytelser, som emot författningen kunna begås, och är således, i detta afseende, Utsk:s förslag i 47:de §:n vida bättre än den gamla författningen.
Deremot instämmer jag med Frih. af Ugglas deruti, att husbonden bör så till vida svara för förbrytelser, som begås af hans hustru, barn och tjenare, sorn det kan bevisas, att det skett med hans vetskap och vilja, och enär det icke är en rigtig princip, att den oskyldige skall bevisa sin oskuld, vågar jag vördsamt föreslå, att R. o. Ad. ville antaga Utsk:s förslag, på följande sätt förändradt: ”Husbonde ansvare för förbrytelse, som med hans vetskap mot denna förordning begås af hans hustru, husfolk eller i hans arbete antagen person, likasom vore förbrytelsen af husbonden sjelf gjord.” Frih.
Jag skall nu utbedja mig att få upläsa 76:te §:ns Usta mom. i Utsk:s Betänk.
Del lyder sålunda: ”När förbrytelse mot denna författning åtalas, ansvare bränvins - 200 Den 9 Augusti e. m. tillverkare för hustrus, barns, tjenstefolks och vid bränneriet anställda arbetares gerningar, i fall bölesansvar eller förlust af redskap eller tillverkad vara eller kärl, hvari den förvaras, ifrågakommer, derest icke omständigheterna visa, att förbrytelsen skett utan tillverkarens vetskap och vilja.”
Den sorn, med detta Betänk, i hand, vill anställa jemförelse!', finner, att det utbyte, sorn Utsk. här gjort, af den gamla bestämmelsen ”med hans vetskap,” såsom det förut hette och hvilken Gr.
Lagerbjelke nu föreslagit, har redan uti Betänk.
JV° 8 blifvit verkställd genom införandet af orden ”derest icke omständigheterna visa, att förbrytelsen skett utan tillverkarens vetskap och vilja.”
Man har i Utsk. upgifvit och alla lagkloke inom detsamma uplysle, att det vore nästan omöjligt att bevisa, det husbonden hade haft någon kännedom om förbrytelsen, och till följe deraf ansåg man, att ordalydelsen- borde ställas så, att domaren finge pröfva, huruvida omständigheterna utvisade, att anledning vore för handen, att kunna antaga, antingen att husbonden visste om saken, eller också att han vore oskyldig, med ett ord sagdt, man har uttalat den grundsats: ”pröfve domaren”.
Då jag anser, att den grundsats, som, uti ett föreg:de Betänk. framstäld, blifvit af R. o. Ad. samt de öfriga Stånden fullkomligt godkänd, icke bör frånträdas, måste jag vidhålla min anhållan om bifall till §:n.
Afven jag anhåller om bifall till §:n.
Vi hafva redan förnummit, huru R.
St., i fråga om lillverkningslagen, godkännt ett förslag af lika lydelse som det nu framlagda.
Sådant synes mig också innebära ganska mycket skäl för sig.
En husbonde måste väl antagas inom kretsen af sitt husbondevälde utöfva så mycken makt, att hans hustru eller tjenstefolk i allmänhet icke tillåta sig att emot hans vilja begå förbrytelser, stridande emot efterlefnaden af denna författning.
Den, som handlagt domaregöromål på landet, vet likväl, huru svårt det är, att få fulltygadt och visadt, att husbonden har kännedom och vetskap om de förbrytelser, för hvilka hans hustru eller tjenstefolk varda inför domstol tilltalade, samt att straffet, när berörde bevisning ej åstadkommes, alltför ofta måste drabba dem, hvilka egentligen icke äro orsaken till förbrytelsen, under det den, enligt min öfvertygelse, mest brotslige, som gerningen bort hindra, men den anbefallt, går fri, och verktyget får straff i st, f. uphofsmannen.
Ehuru strängt det kan synas vara, tror jag således ändock, att rättvisans kraf fullständigare och riktigare upfylles genom antagandet af ett sådant, förslag, som Utsk. framställt, än genom vidblifvande af nu gällande stadgande, med hvilket Gr.
Lagerbjelkes åsigt står i närmaste sammanhang.
Af dessa skäl anhåller jag om bifall till §:n.
De tvänne sista värde talarne hafva såsom skäl för bifall till den af Utsk. föreslagna §:n anfört, att ett med densamma likartadt stadgande förefinnes uti tillverkningslagen, men den siste värde talaren har förbisett, att oloflig till - Den 9 Augusti e in. 201 verkning af bränvin icke låter sig så lätt verkställas, som oloflig försäljning*
För att verkställa oloflig tillverkning af bränvin, erfordras ganska vidlyftiga förberedande anstalter, så alt ingen arbetare kan, när som helst, gå in uti bränneriet och bränna utan husbondens vetskap.
Det är gifvet, att om uti husbondens bränneri bränvin skulle utan hans vetskap tillverkas, kan sådant lättare iakttagas, än om någon af hans tjenstefolk tillåter sig oloflig bränvinsförsäljning.
När således ett dylikt stadgande, som det förevaride, finnes uti tillverkningslagen, kan husbonden icke så lätt blifva oskyldigt dömd för lagbrott, som deremot skulle blifva förhållandet, ifall den af Utsk. föreslagna § blefve antagen.
Vi vela att, på nästan alla egendomar, ganska mycket folk antagas för sommararbetet.
Ifall nu en sådan person företager sig alt stjäla bränvin från husbonden och sedan försäljer del, kan det blifva mycket svårt för husbonden, att bevisa alt bränvinet blifvit stulet samt ali försäljningen skett utan bans vetskap eller vilja, och örn han det icke kan, blir han fälld till ansvar för oloflig bränvinsförsäljning af samma från honom stulna bränvin.
Ehuru det är en antagen princip, att en anklagad skall anses oskyldig, intill dess motsatsen blifver bevisad, har likväl Utsk. företagit sig att föreslå, alt den anklagade skall anses skyldig, intill dess motsatsen varder bevisad.
En sådan sats kan jag för min del aldrig underskrifva.
Jag anhåller fortfarande om bifall pä mitt förslag.
Det är illa nog, att H. o. Ad., vid fördragningen af Utsk:s Betänk. rör:de tillverkning af bränvin, lät af förbiseende komma sig till last antagandet af en så beskaffad sats ur processläran, som man äfven nu vill hafva bifallen uti försäljningslagen, men om eli förbiseende då egde rum, kan det icke vara skäl att äfven nu begå samma fel.
Det är icke första gången, som vi hafva hört och sett, att man af ifver emot bränvinet gått för långt, samt gjort de största misstag, ty onekligen utgör det ett misstag, att uti en författning, ang. straff för oloflig försäljning af bränvin, intaga vissa reglor om huru bevisning skall tillgå.
Må det tillåtas mig att anföra ett exempel uppå huru farligt detta sätt att tillvägagå är, samt huru lätt man råkar på villovägar.
Det är icke längre sedan än i en författning af, jag tror, 1845 eller 1848, man, af samma nit, som man nu tillstyrker ifrågavande §, antog en § af det innehåll, alt mannen vore ansvarig för hustruns åtgärd.
Detta ledde derhän, att om hustrun tilltalades inför rätta och erkände sin förbrytelse, ansåg likväl domaren sig icke berättigad att fälla mannen för oloflig bränvinsförsäljning, emedan hustruns erkännande icke kunde verka derhän, att maunen skulle dömas, med mindre än alt han, innan lian kunde fällas till ansvar, erkände hustruns förbrytelse.
Denna mening blef allmän hos alta domare och just en orsak till införandet af att mannen ansvarar för hustruns och tjenslefolkets åtgärd, så^ vida förbrytelsen skett med hans vetskap och vilja.
Utsk. har här velat antaga en presumtionslära, som i 202 Den 9 Augusti e. m. fordna dagar inom processen gillades, men som lyckligtvis inom vår processlära alldrig vann insteg, och svårligen hädanefter torde komma och göra det.
Det af Utsk. begagnade uttrycket: ”derest icke på grund af för handen varande omständigheter, anlagas må, att den skett utan hans vetskap och vilja” anser jag olämpligt och otjenligt, emedan en domare med mindre skarpsinnighet och med mindre eftertanka skulle kunna till följe häraf lätteligen fälla en oriktig dom.
Jag instämmer uti det förslag som Gr.
Raab: När Gr.
Sparre tager till ordet i lagfrågor, är det icke godt alt följa honom, då man icke är jurist.