Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nej, det var säkert några af hans kamrater, som genom ett gemensamt ädelmod hjelpt honom ur detta betryck.
Men sedan Ferdinand tillbragt förmiddagen med att besöka dessa tjensteandar, för att utforska, hvilka af dem deltagit i den ridderliga handlingen, kom han slutligen till den öfvertygelsen, att han misstagit sig, samt att understödet härledde sig från annat håll.
Han förfogade sig således direkte till färgaren Bränner, emedan hans heder icke tillät honom att stå i förbindelse till någon, af hvilken han kanhända icke velat emottaga en sådan artighet; men till icke obetydlig lättnad, från den oroande tanken att möjligen hela saken måste återgå i sitt förra skick, erfor han här utan svårighet, att det var hans farbrors gamle betjent, som varit underhandlare.
Flat, men tillika rörd, – ty kaptenen saknade icke känslor af tacksamhet, ehuru de snart fördunstade, – ilade han till professorns hus och in i dennes arbetsrum.
”Se så, se så!” ropade farbrodern till sin brorson, då han genast märkte hvarom frågan skulle bli, och kände af gammalt, att Ferdinand vid sådana tillfällen utgöt sig i ett ordsvall af svulstiga tacksägelser.
”Se så, det är bra!
Lägg endast på minnet, att, om du ernar begå flera dårskaper, jag likväl icke flera gånger är sinnad att hjelpa dig ur klämman.
Handla således hädanefter förståndigt och redligt, och gör dig värdig den verkliga engel till flicka, du har hopp att erhålla till hustru.”
”Ja, det är på min ära just ett skönt hopp,” utbröt kaptenen lättsinnigt, och glömde genast hela morgonaffären, ”ett gudomligt hopp, då ej ett ord omnämnes, hvarmed jag skall bilda det paradis, hvaruti engeln bör insläppas; eller, för att tala mindre figurligt, hvad jag får att underhålla henne och mig sjelf med.
För ett par dagar sedan talade jag med kommerserådet, och bad honom utfästa tiden till bröllopet, vid hvilket tillfälle jag hoppades att han skulle hugna mina öron med förnuftigt tal, rörande hemgift, hus, möbler, med mera af samma önskvärda slag; men deraf blef ingenting.
Han menade helt enkelt, att det var god tid att bestämma bröllopet, sedan min ädle farbror yttrat sig i saken.”
”Hvad nu!” utropade professorn med hetta.
”Jag, skulle jag yttra mig!
Är den menniskan alldeles rasande!
Men det är som jag sagt, att hela familjen, med undantag af Rosa, icke är värd ett kopparöre!
Listiga, snikna varelser, herrn och frun, begge två!
Vilja gerna fånga den gamle björnen; men deraf blir ingenting!
Han är dem för klok!
Ferdinand, pojke, icke en styfver får du!
Nej, så sannt jag lefver, på det sättet skola de icke hafva ett runstycke af min egendom, så länge jag ännu är den, som disponerar derom.
Har man väl hört maken till anspråk!
Om jag sjelf begärt flickan för junkern, så kunde sådant prat möjligen låta höra sig; men nu, då man hvarken å ena eller andra sidan aktar nödigt att först känna sig före, utan rusar rakt in i förhållanden, dem man ej ser utväg att reda, då är det tid att vänta på mitt yttrande!
Nå, ännu i dag vill jag afgifva det; ty jag älskar rent spel, och vill derföre skrifva till kommerserådet, att, om äktenskapsförbindelsen beror på mellankomsten af min förmögenhet, så är denna väntan alldeles förgäfves, emedan jag bestämdt icke är sinnad att göra mera för dig, än jag gjort med ackordsumman.”
Ferdinand bleknade af smärta och harm.
Han insåg likväl, att det nu gällde att beherrska sig så mycket som möjligt, och med tilltvunget lugn svarade han: ”Må vara!
Tillintetgör då, efter farbror så vill, den enda, den sista skymt, som återstod mig, att upphjelpa mina – jag nekar det icke – i grund förstörda omständigheter!
Såra, stöt tillbaka den familj, som med godhet upptagit mig!
Farbrors önskan skall otvifelaktigt blifva uppfylld; ty på en så egen och opåkallad förklaring måste bestämdt ett uppslag följa.
Och den hulda, finkänsliga Rosa, huru djupt kränkt skall icke hon finna sig af detta uppförande å vår sida!
Men jag vill likväl icke bedja farbror afstå från sin föresats.
Handla såsom bäst synes; kom blott ihåg, att det var mitt sista hopp!”
”Hopp,” sade professorn försmädligt; men i tonen låg dock något, som gaf tillkänna att han var litet blidkad.
”Det är ett klent, ett olyckligt hopp, min kära Ferdinand, hvarvid jag fruktar, att dina affärer icke komma att vinna något.
Älskade du flickan, – hvilket hon sannerligen är värd för sin egen skull, – då vore det en annan sak; men så förhåller det sig icke.
Du har sagt mig rent ut, att du önskar denna förbindelse, för att upphjelpa dina dåliga financer; och i det fallet råder jag dig att icke så mycket hasta med bröllopet.
Bäst att dröja till våren; få se då huru tiderna ställa sig.
För öfrigt är det ärligast att öppet säga kommerserådet, att han af mig icke bör vänta något.
Väl hade jag tänkt att gifva Rosa på sin bröllopsdag en liten, efter mina omständigheter, lämpad gåfva; men det hade då skett endast för den söta flickans skull.
I dina händer skulle det aldrig hafva kommit; ty jag tänker ej kasta något i halsen på dina kreditorer, det kan du fullkomligt lita på.
Den ohyran har du skaffat dig sjelf, och skall äfven få sörja för, att dess glupskhet blir stillad.
Men Rosa håller jag af, och så länge jag sjelf har en bit bröd, skall hon äta med; men att förmå mig att utfästa något bestämdt, det gör jag aldrig i evighet.
Dessutom är det min verkliga önskan, att ej något giftermål blir af emellan dig och henne; ty hon är alldeles för god åt en sådan gök.
Det är en perla, hvars värde du icke förstår och aldrig kan uppskatta.
Jag ville önska, att du icke vore så lättsinnig, min kära Ferdinand, att du vore henne värd, att du älskade och sjelf vore älskad af henne – – då – men det tjenar till ingenting att tala om hvad som kunde vara, när man alltför väl vet hvad som är!”
Detta professorns tal sved och lisade vexelvis i kapten Ferdinands ekonomiska hjertesår.
Det var i alla fall vida utöfver hvad han vågat hoppas.
Tacksamt tryckte han sin farbrors hand, och bad bevekande:
”Säg ingenting till kommerserådet, förrän han sjelf väcker denna fråga.
Lofva mig det, farbror; låt oss åtminstone hålla julfred och husfred.”
”Må vara,” sade professorn, återkommen till sitt vanliga lugn; ”men vid första vink, från kommerserådets eller hans frus sida, säger jag min mening bestämdt, utan att nämna ett ord af hvad jag förtrott dig om morgongåfvan; ty det är en frivillig gärd af min välvilja för Rosa, hvilken alldeles icke kommer i någon beräkning.”
Med betydligt lättare hjerta, – ty låt bara ett uns hopp komma i vågskålen, lyfter det ett helt skålpund bekymmer i luften, – gick kapten Ferdinand ifrån professorn, för att, i sällskap med några goda, lustiga bröder, dränka alla erinringar i en rykande punschbål, hvilken en af vännerna tappat på vad, och den alla gemensamt skulle hjelpas åt att tömma.
Julafton. – Brefvet.
– Familjhögtiden.
Omkring middagstiden den 24 December, stod Frans Mannerstedt, hvilken nyligen slutat sin tarfliga måltid, framför sitt arbetsbord, och hoplade aktsamt några sångstycken, hvartill han sjelf satt både ord och musik.
En gång, då han var ensam med Rosa, hade han spelat dem på gitarren, och sjungit dem med sin sköna tenorstämma.
De rika, från hans själ strömmande tonerna hade outsägligt behagat henne, och hon hade bedt honom lemna sig noterna till dem.
”Jag har dem icke,” hade Mannerstedt svarat; ”de finnas endast här;” han lade handen på hjertat.
”Det är skada,” smålog Rosa; ”jag ville gerna ega dem.”
”Om jag är så lycklig, bästa mamsell Widen, att ...”
Mannerstedt hann icke längre i sin mening; någon afbröt dem.
Men han erinrade sig ofta Rosas önskan och sitt tilltänkta svar, och hade nu prydligt färdigskrifvit både noter och ord, för att i dag på aftonen lemna dem till Rosa.
Han vågade det; ty hvarje ord var så rent, så heligt, att icke en skymt af det språk, som kläder sig i önskningar, andades en fläkt deröfver.
De uttryckte endast ett stilla, ljuft vemod, hvilket hänförde utan att plåga.
Mannerstedt hade hoplagt sitt lilla paket, och var i begrepp att tillknyta det med ett snöre, då någon knackade på dörren. – ”Kom in!” ropade han glädtigt; ty hans själ var upprymd, och endast ljusa, friska bilder bodde i hans hjerta.
Han kände sig så lycklig, emedan han en lång tid dagligen fått se och tala med Rosa, höjden af hans önskningar.
Att begära mera, skulle varit vanvett, och Mannerstedt var en yngling med sansadt förnuft och goda grundsatser.
Dessa ljusa, saliga dagar, derom var han öfvertygad, skulle komma att utgöra ett vänligt minne, hvilket, under framtida skiften, skulle teckna en gyllne stjerna på hvarje ännu oskrifvet blad, der Skulda ristade mörka runor.
”Kom in!” ropade Mannerstedt, och straxt derpå lät postgossens välkända, lilla, ruskiga gestalt se sig i dörren.
Han framträdde och lemnade Mannerstedt ett bref.
Frans häpnade; den starke ynglingen darrade lik ett af vinden skakadt löf.
Gossen gick; han hade instinkt nog för att begripa, det han nu förgäfves skulle vänta på någon slant.
Mannerstedt nedsatte sig, med brefvet i handen, på sängkanten.
Hans blick var skum.
Utanskriften urskiljde han knappt; men födelseortens poststämpel, det svarta sigillet, de svarta kanterna, sorgens dystra budbärare, dessa tecken märkte han alltför väl.
Smärtan och den skakande rörelsen hade nästan betagit honom förmågan att andas.
Slutligen bemannade han sig med hela sin själs kraft, och bröt sigillet.
Omslaget inneslöt tvenne bref; det ena var af hans mors hand.
Frans’ blick ljusnade till ett uttryck af salig fröjd; han uppvecklade brefvet, och sköt det andra, betagen af mörka aningar, åt sidan.
Genom den dunkla tårslöja, som skymde hans öga, läste han följande:
Min Frans, min ömt älskade son!
Förlåt din gamla mor, att hon så länge som möjligt velat bespara dig underrättelsen om hennes allt mera försämrade helsotillstånd.
Mitt barn, min gode, dyre son, du som under hela ditt lif utgjort min stolthet och mitt hopp, min fröjd i hvarje smärta, min tröst i alla motgångar, mottag min välsignelse, min sista, rika välsignelse, den jag tecknar med svag och darrande hand!
Min välsignelse för den outsägliga och varma kärlek du egnat din gamla mor, för all den glädje du gjort henne, derigenom att du alltid vandrat på dygdens väg, aldrig föraktat hennes råd, samt oupphörligt bemödat dig att förljufva hennes lif.
Allt detta gör, att min bortgång, långtifrån att förefalla mig bitter, fyller min själ med den högsta frid och salighet.
Jag går att förena mig med min evigt saknade make, i det hem der vi båda skola bedja för vår älsklings välgång, bedja att han med samma styrka som hittills bär de stormiga dagarne, liksom de ljusare, – aldrig glömmande att det gifves ett mål, ett herrligt, ljust mål, hvartill det är skönt att sträfva.
O, min Frans, om en älskande mors bön blir hörd, – och i denna stund stå trons och hoppets vänliga genier vid mitt läger, och hviska om bönhörelse, – då skall äfven på andra sidan grafven en skimrande stråle genombryta den töckniga slöja, som sänkt sig öfver din ungdomsvår, och mannaårens blomma stå frisk och kraftfull i bördig jordmån.
Likväl, min älskade son, är det icke alltid våra tidigaste önskningars uppfyllande, som stadgar vår lycka.
Vi måste ofta lära oss att bekämpa dem, kanhända till vår största nytta; ty utan strid äfven med oss sjelfva, kunna vi icke hinna någon fullkomlighet.
Jag har mycket tänkt på den del af ditt lif, då det unga, oförderfvade hjertat skall emottaga sitt första intryck af den lidelse, hvilken lika ofta försämrar, som förädlar det, och jag skulle mycket misstaga mig, om den icke redan inträdt; men jag känner mig äfven i detta hänseende lugn för dig.
I en själ sådan som din kunna endast rena känslor bo, och der dessa icke kunna underhållas, utan på bekostnad af heder och pligt eller af ditt lugn, genom ett fruktlöst sträfvande till ett mål, som är för aflägset att upphinnas, då vet jag att du skall uppmana hela din viljas fasta kraft, och fly frestelsen; den skall sedan småningom och lättare besegras.
Lita dock ej alltför mycket på din styrka.
Ögonblick gifvas, då äfven den starkaste och bästa menniska blifver en lekboll för den allsmäktiga känslan.
Fly då hellre frestelsen, i hvad skepnad den än kläder sig, och kom ihåg, att passionens förvillelser sällan bringa fröjd.
Jag har skrifvit detta, mitt kära barn, under flera afbrott, och blir med hvarje dag allt svagare.
Outsägligt glädjefullt hade det varit för mitt modershjerta, om jag ännu en gång i detta lif fått fröjda mig åt anblicken af min älskling, och jag vet att du, äfven om du derföre måste göra den största uppoffring, längtande skulle flyga till min sjuksäng, i fall du visste att det led; men, min Frans, jag bör och måste undertrycka denna önskan, ty det som här väntade dig skulle för mycket uppskaka ditt veka hjerta, och för en längre tid göra dig oskicklig för dina pligter.
Dina tillgångar äro dertill äfven alldeles för knappa.
Nej, icke här, du mitt hjertas afgud, få vi se hvarandra; men deruppe! – Några år mer eller mindre, kastade i tidens omätliga haf, betyda ej så mycket, då vi dock ega hoppet om ett ovanskligt återseende.
Och nu farväl – farväl – min älskade son; det skymmer för mina ögon, och jag förmår med möda hålla pennan.
– Vår vän, rådman Sifver, skall ställa om allt det lilla som behöfves, samt taga om händer och försälja hvad som återstår.
Med Guds hjelp skall det räcka till att låta dig fortsätta den bana, du med så mycken heder beträdt och, som jag hoppas, skall fortsätta.
Var nu, min kära, kära gosse, förnuftig, som du alltid varit, och bär detta slag så, som det höfves en sann Christi efterföljare!
Min tid är förbi; jag längtar till hvila!
Snart är allt öfverståndet, och vi, min älskling, mitt jordiska lifs fröjd, förenade hos Allfadern!
– All nådens källa utgjute öfver dig sin rikaste välsignelse!
Det är den sista bön, mina darrande läppar uppsända.
Din hulda, i döden älskande moder
Beatha Mannerstedt.
Tårarne strömmade öfver
Frans’ kinder; han tryckte med djup, outsäglig rörelse, med ett slags dödande ångest, den sista panten af en så innerligt älskad och tillbedd mor till sina brinnande läppar.
En lång, förfärlig stund gick förbi, innan han egde mod att framdraga det undanskjutna brefvet från rådman Sifver.
Han visste ju förut dess innehåll.
Det var skrifvet åtta dagar efter det förstnämnda, och underrättade honom, att hans mor nu gått till fridens boningar, dit hon, isynnerhet sedan hon slutat sitt sista värf, brefvet till Frans, af innerligt hjerta längtat.
Hvad rådmannen vidare skref om de små affärerna såg Mannerstedt icke.
Han hade kastat sig på sängen, med båda brefven tryckta i sina händer.
Han hade icke mera tårar.
– Allt var ju nu förbi, det sista bandet brustet, stelnadt det hjerta, det enda som på jorden var hans!
Ingen varelse mera qvar, som älskade honom, som bad, som fröjdades, som led med honom!
Ingen frände, ingen vän; ensam stod han, alldeles ensam på lifvets stora, ödsliga hed.
Han kände det lefvande och djupt; hans smärta var oändlig.
Emellertid skred den ena timman efter den andra; det var mörkt i rummet; han visste det icke.
Tiden att infinna sig hos kommerserådets var redan längesedan inne; han erinrade sig hvarken bjudningen eller tiden.
Han kände intet af det yttre lifvet – desto mera af det inre.
I kommerserådets stora förmak stod det festliga thébordet serveradt.
Vid dess öfre ända gjorde värdinnan les honneurs för tio mer och mindre bedagade fruar, tillhörande aflägsnare grenar af slägten, hvilka alltid höllos af kommerserådinnan på ett passande, underordnadt afstånd.
Det var endast vissa högtidsaftnar på året, så kallade familjdagar, då dessa hade den lyckan att vara bjudna till det rika grosshandlarhuset, der de hade den förmånen att svettas af ledsnad, under värdinnans nedlåtande bemödanden att roa dem med beskrifningar på en hop saker, som antingen alldeles icke interesserade dem, eller hvilka de vida bättre kände förut.
Härunder stodo en mängd herrar, alla tillhörande familjdagarnes ledamöter, med ena handen på ryggen och den andra mellan vestslagen, i ödmjuk lyssnande ställning framför kommerserådet, hvilken satt i soffans ena hörn, och, under det han behagligt smackade på sin pipa, täcktes i nådig huldhet traktera sina gäster med berättelsen om en och annan anekdot från sina unga dagar, då han ännu, såsom kontorist, satt på kullerstolen framför pulpeten, tänkande på att spela sin snåle patron något litet spratt; eller sedan, då han, som en elegant handelsexpedit, reste i fremmande länder.
Alltefter som tonen i dessa äfventyr fordrade, skrattade eller skakade åhörarne förundrade eller beundrande på sina hufvuden.
Vid ett fönster sutto Rosa och kapten Ferdinand, talande om den gode professorn och hans smak för ensligheten; men alla dessa serskilda samtal öfverröstades från det brusande lifvet i den innanföre befintliga salongen, der stoj och skrik, i väldig chorus, läto höra sig från den ofantliga familjskara af flaxande barn, som dansade omkring den rika julgranen.
”Rosa, min söta Rosa,” ropade kommerserådinnan och vred litet på hufvudet, så mycket den nystärkta baretten och mängden af lockar ville medgifva, ”detta stoj, kära du, dödar mig alldeles.
Du får sannerligen åter gå ut, lilla du, och ställa tillrätta med de små skrikhalsarne.
Herre Gud, så ledsamt det är, att icke Mannerstedt kommer!
Jag hade just utsett honom att roa barnen, och tillika tygla deras högljudda glädje.
Klockan är öfver åtta,” tillade kommerserådinnan, och såg på sitt ur.
”Den stackars gossen plär visst aldrig försumma tillfället att få sig en kopp varmt thé, hvilket han ock sannerligen kan behöfva, och det förefaller mig, som det ej stod riktigt till.
Rosa, mitt barn, skicka Larsson dit, och låt höra, om icke kandidaten kommer.”
Rosa skyndade ut och gaf i största hast den befallning hennes mor lemnat.
Derefter flög hon på några minuter upp på sitt rum, att ännu en gång ordna julklapparne.
Väl hade äfven hon funnit det underligt och ledsamt, att Mannerstedt dröjde så länge; men först då kommerserådinnan yttrade: ”Det förefaller mig, som det ej stod riktigt till,” vaknade i hennes hjerta en namnlös oro, en mörk och hemsk aning.
Hon erinrade sig äfven, att hon, för att trösta honom, lofvat bref till Julafton.
”Tänk, om detta inträffat,” fortsatte den tysta tankegången, ”om min siareförmåga bedragit honom på glädjen, och lemnat endast smärtan qvar!
Det vore rysligt!
Arme, beklagansvärde yngling, var måttet ännu icke fullt!”
Rosa stod vid sidan af ett bord under fönstret, som vette åt gatan, och medan hennes fingrar mekaniskt vände på ett litet paket, som innehöll det minne hon bestämt åt honom, lyssnade hon med spänd uppmärksamhet utåt gatan; men intet annat ljud hördes, än af de skrålande stjerngossarne, som under väldig sång tågade förbi, upplysta af den stora, väl oljade pappersstjernan, hvilken isynnerhet bestrålade den moriske konungen, som gick framför dem.
Först sedan denna barnfröjdskara försvunnit i huset nästintill kommerserådets, – ty här fingo de icke tillträde, emedan frun fann deras upptåg alltför simpla och gammalmodiga, – kunde Rosa åter höra hvad som föreföll.
Men ännu var allt så plågsamt tyst, och hon kunde icke förmå sig att gå ner, förrän hon förnam betjentens välkända, säfliga gång, då hon ville, liksom händelsevis, möta honom i förstugan.
Emellertid, ”blef den väntan lång,” och både minuter och qvart förgingo.
Ändtligen hördes Larsson komma tillbaka; men Rosa häpnade och kunde knappt komma utför trappan; ty det var ett elakt förebud, att Larsson – sprang.
Då hon stannade på sista trappsteget, stödjande sig emot ledstången, inrusade betjenten ifrån förstugudörren.
”Nå, Larsson,” yttrade
Rosa med en ton, som hon ansåg vara mycket likgiltig, ”hvad gör herr Mannerstedt, som dröjer så länge?”
”Ack, det är för illa med honom,” svarade Larsson andtruten, och sökte litet återhemta sig efter det häftiga trafvandet.
”Hvarföre illa?” frågade Rosa, darrande och blek.
”Är han sjuk?”
”Ja, Herre Gud, nog är han det, intet annat jag kan begripa,” menade Larsson.
”När jag kom dit bort, frågade jag i andra våningen, om de visste huruvida kandidaten var hemma; och då svarade jungfrun jag träffade, att hon icke kunde tro det, emedan hon ej hört af honom på flera timmar.
Jag stod i väg att springa derifrån med det besked jag fått, då det rann mig i sinnet, att det väl vore bäst att se åt sjelf.
Jag trefvade alltså uppför de fördömda, otäcka, krokiga trapporna, och letade rätt på dörren.
Nyckeln satt uti, jag knackade på; men ingen svarade.
Derföre steg jag in.
Men rummet var kolmörkt, så att jag inte kunde se hand för mig.
’Är herr Mannerstedt inne?’ sa’ jag helt högt.
Då hördes ett slags tungt suckande, riktigt ynkligt, från ena hörnet af kammaren.
Jag trefvade dit, och sedan jag slagit omkull ett litet bord, som visst innehöll många saker, ty det klang förfärligt, fick jag tag i herr kandidatens hufvud.
’Jag ber om förlåtelse,’ sa’ jag, ’hur i Guds namn står det till med herrn?
Rosa skickade mig hit, att höra åt derom; ty herrskapet har länge väntat.’ – ’Tack, tack,’ sade han sakta, ’det är bra.
– Men inte var det bra; ty han brände som den starkaste eld. – ’Hvarföre kommer herrn då inte, om han ej är sjuk?’ frågade jag vidare, – ’Kommer,’ sade han, ’hvart skulle jag komma?’ – ’Kors, till kommerserådets, vet jag; de andra äro nu der allesamman.’ – ’Är det du, Larsson?’ yttrade han och reste sig litet.
’Ack, det var sannt, jag kommer nu ihåg alltsamman; men jag kan icke komma.
Mitt hufvud värker; jag mår icke väl; jag har haft en bitter Julafton, den bittraste i mitt lif!
Bed herrskapet ursäkta, att jag glömt sända återbud.’ – ’Ja, bevars,’ sa’ jag, ’det skall jag visst göra; men är det ingenting herrn behöfver, ljus eller något annat?’
Men härtill svarade han helt kort: ’Jag behöfver ingenting!
Farväl, Larsson!’”
Rosa hade haft styrka att afhöra Larssons släpande berättelse, och för att kunna skaffa den arme ynglingen, hvars sorg hon lätt begrep, någon hjelp i sitt svåra, ensamma läge, hade hon äfven styrka att gå in och, ehuru något blek och skakad af en lindrig frossa, – ty till smärtan och oron kom den oförsigtigheten att så länge hafva stått ute på den kalla trappan, omsvept endast af en lätt shawl, – med fullkomlig fattning meddela sin mor det bedröfliga resultatet af Larssons sändning.
”Herre, min Gud, sådant elände!” utbrast kommerserådinnan, och baretten vaggade upp och ned.
”Hvem i Herrans namn skall taga sig af den stackars menniskan, om icke jag gör det?
Han umgås i så få hus, och, Gudnås, i nödens stund blir kretsen ännu trängre; men, Gud vare lof, vi hafva aldrig tänkt på det sättet.
Rosa, hör hvad jag säger, kära du, och stå ej så liknöjd och blicka på julgranen, när frågan är om en medmenniskas nöd.
Larsson, säger jag, skall genast gå tillbaka och medtaga ett par ljus.
Är der kallt i det lilla kyffet, får han elda der, och i alla händelser är bäst, att han låter kökspojken draga dit någon ved på en kälke.
Kanske den stackars Mannerstedt icke har något att låta värma åt sig med.
Karin, kära du, får också gå dit och taga med sig thé-tillbehör, hvilket hon skall förmå honom att dricka.
Och bed hushållerskan skicka dit en tallrik risgröt och litet kall fogel; lutfisk är icke värdt med, när han är sjuk.
Men litet rhenskt vin i en flaska kan Larsson få med sig; det gör honom godt.
Se så, kära Rosa, glöm nu icke någonting.
Larsson, ljus, ved, Karin, godt, varmt thé, hushållerskan, risgröten, fogeln och vinet.
Har du nu hela anordningen i hufvudet, mitt barn, så gå genast och verkställ den.”
”Straxt, bästa mamma,” svarade
Rosa och flög åt köket, för att verkställa alla dessa uppdrag, hvilka hon, under andra förhållanden, icke skulle kunnat afhöra utan ett småleende.
Nu sökte hon endast göra begripligt för Larsson och Karin, att de skulle försöka att göra det så trefligt som möjligt omkring den stackars sjuke, och vidare tillsade hon dem, att skiftevis komma hem och berätta huru herr Mannerstedt befann sig, så att man, i händelse hans tillstånd blefve sämre, kunde tillkalla en läkare.
Sedan allt i största hast var ombestyrdt, gick Rosa åter in, emedan mamma ålagt henne att roa och vara förestyre för de små; och ehuru denna sysselsättning, i den sinnesrörelse hon nu var, föreföll henne, för första gången i hennes lif, tråkig och pinande, nödgades hon likväl deltaga i deras glada lekar, för att icke röja höjden af det deltagande, som kom hennes hjerta att klappa af den högsta oro.
Efter en stund, då kommerserådinnan gick förbi de stojande grupperna, klappade hon dottern leende på axeln, och sade: