Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När farbrodern kysste henne på pannan och med en uppmuntrande nick lemnade rummet, kände hon sig så nöjd med sig sjelf, som om hon utfört en god gerning.
Och i öfversvallande glädje sprang hon fram till fästmannen, tog honom om armen och började gå bredvid honom, fram och tillbaka.
Det kändes så godt att så der småsjelfsvåldigt hänga sig fast vid hans arm och prata om allt möjligt, medan han hörde på med ett godmodigt intresse, som gjorde honom helt tillvinnande.
Hennes sjelfbedrägeri ljög fram en vrångbild, som i mycket liknade lyckan.
Plötsligt stannade patronen och såg på sin fästmö.
»Det kan vara en hel del saker du önskar dig», sade han, »men om jag nu ger mig till att köpa allt möjligt, så är det inte säkert att jag träffar det rätta.
Hon såg upp till honom, gladt och bekymmerslöst, utan att rätt förstå hans mening.
Hvad patronen kände, när han såg in i hennes tillitsfulla ansigte, det öfversteg hans djerfvaste förväntningar.
Ty det var något helt nytt, något som han aldrig förr erfarit.
Det var något likt tacksamhet.
Och som det för honom endast fans ett sätt att visa den, så tog han fram sin plånbok.
Hon stod och såg på med nyfiket intresse.
Nu hade de inga hemligheter för hvarandra; tänk så roligt!
»Det är bäst att du sjelf köper hvad du vill ha», sade han och bläddrade bland sedlarne.
Der fans en hel del, ty han hade redan på förhand gjort klart för sig att det »kostar» att vara förlofvad.
»Sehär, – om du får trehundra kronor att börja med?»
Hon höll ännu fast i hans arm, men drog sig så långt ifrån honom som hon kunde.
Han viftade med sedlarne till tecken att hon skulle taga dem.
»Jag menar naturligtvis endast till hvad som helst», sade han, leende åt hennes min, »fästmanspresenterna köper jag sjelf.»
Hon skakade på hufvudet och stack sin hand bakom ryggen, som om hon varit rädd för att röra vid sedlarne.
Hvad hon var barnslig ännu!
Men han höll endast dess mer af henne för det.
»Vill du inte?»
Farbror ger mig nog hvad jag behöfver.»
Han hade svårt att tillbakahålla skrattet, men stoppade sina penningar tillbaka.
»Som du vill», sade han.
De återtogo sin promenad, men hon var inte så munter som förut.
Strax derefter kom fru Berg in.
Hon var röd af köksvärmen, kanske också af sinnesrörelse.
Ögonen voro hvassa, men hon log förbindligt då hon framsade lyckönskningarne.
Det var tydligt att hon ansträngde sig för att vara älskvärd.
Fästmannen bredvid värdinnan, fästmön hos värden.
Samtalet blef lifligt, tack vare kyrkoherden, som var ovanligt munter.
Han begärde in vin, och pigan som passade upp betraktade Selma med en viss nyfikenhet.
Derjemte betjenade hon henne med en aktningsfull uppmärksamhet, hvilken ingalunda undgick föremålet.
Det höjde feststämningen.
Frun var ytterst artig, men såg ut som ett offerlam.
Hon kunde icke glömma det orättvisa i att detta barn, »som hvarken visste ut eller in», skulle tillåtas att herska öfver tjenare och gods.
Det kändes som en förnärmelse ...
Den nya tiden med sina jemlikhetsprinciper – Gud bevars, – undras hvar det skall sluta!
Allt som icke föll henne i smaken brukade hon skrifva på den nya tidens räkning; och det var mycket, ty hon led af kronisk magkatarr.
Man talade om att eklatera så snart ringar hunnit anskaffas.
»Och jag kastar in annonsen med det samma», sade fästmannen.
»Men om jag får yttra min mening», sade frun med sin långdragna belefvenhet, »så ser det mycket finare ut med kort.
Det der nymodiga ...»
»Men det är mera radikalt», vidhöll patronen.
»Jaha, vi annonsera», utlät sig Selma mycket afgörande.
Det var med en viss skadeglädje: nu tordes inte faster tillrättavisa.
Fästmannen nickade tvärs öfver bordet.
Han fann det i sin ordning, att hon höll med honom; det gaf honom en högre tanke om hennes förstånd.
»Annonserandet har en stor framtid för sig i alla afseenden», sade han, »fru Berg skall få se att till och med giftermålsannonserna skola ta fart».
»Åh, aldrig på allvar», svarade frun.
Jag anser det vara ett ganska praktiskt sätt.»
»Det menar du väl aldrig?» utropade Selma och såg nästan förskräckt ut.
»Jo det menar jag visst.
Hvarför inte det så väl som något annat?»
Det var en underlig leda, som grep henne vid dessa ord.
Det låg någonting upprörande i dem, tyckte hon; men hon fann hvarken uttryck eller tanke för hvad hon kände, – endast afsmak.
Det var som om detta påstående förnedrat henne sjelf, – som om det innebure något, hvaröfver hon måste blygas.
Men hon kunde icke göra sig reda för hvad.
»Det är orätt», sade hon hastigt.
»Nej, orätt kan det då aldrig bli», motsade fästmannen, »när äktenskapet är lagligt, har ingen att göra med hur kontrahenterna blifvit bekanta.
Det är deras privataffär.»
»Men att annonsera efter en hustru!
Kan man veta på förhand att man skall hålla af en som man aldrig har sett?»
»Det kan inte bestämmas på förhand; man får naturligtvis se sig för.»
Selma svarade ingenting, men kastade en vädjande blick på farbrodern.
»Jag anser det inte lämpligt, men orätt kan det aldrig kallas», svarade denne.
»Men det är ... det är», hon letade efter ett ord, – »det är otäckt».
»Jag går så långt, att jag tycker Selma har rätt», sade fru Berg.
Selma gaf henne en tacksam blick, och kyrkoherden slog in på ett nytt samtalsämne.
Det hade emellertid kommit en förstämning öfver henne; hon var vänlig, men glädtigheten var borta.
Resten af qvällen gick trögt.
Men patronen var i alla fall förtjust.
När han skulle resa, gick han in i kyrkoherdens rum, under förevändning att tända en cigarr.
Kyrkoherden förstod att det var något han ville säga.
»Jag vill bara be dig om en sak», sade patronen, »det är att få lemna dehär penningarne, och om det är någonting Selma vill ha, så ...»
Patronen tog åter fram sina trehundra kronor.
De riktigt brände honom.
Han var så van att betala allting kontant, och detta var en hedersskuld, tyckte han.
»Jag har lofvat henne att ...».
Kyrkoherden hostade anspråkslöst.
»Ja det nämde hon, och ville alldeles inte ta emot något, men jag tänkte som så ...
Ja, du förstår att det skulle göra mig en sådan glädje.
Hon behöfde ju aldrig få veta det».
Kyrkoherden klappade honom på axeln.
»Jag förstår dig så väl», sade han och såg nästan rörd ut, »var lugn för att barnet skall få allting som hon vill.»
Förlofningstiden aflopp ej utan slitningar, och patronen sjelf kallade den »en sjudande ebb och flod», af hvad anledning skulle varit svårt att gissa, ty kallsinninghet var väl det han rönte mest.
Resultatet blef emellertid att han skyndade på bröllopet så mycket som möjligt.
Patronen skulle flytta till sin nya egendom före giftermålet, på det att allt skulle vara i ordning till matmoderns emottagande.
Fru Berg var den ledande principen i alla anordningar, och under sina gemensamma omsorger blefvo hon och patronen de såtaste vänner, ty han hade en öfverdådigt stor merit, den att aldrig bry sig om hvad en sak kostade, endast den tog sig bra ut och kom honom sjelf till godo.
Äfven Selma steg i den värda fruns ynnest, ty hon lät dem styra och ställa, och när de frågade henne hvad hon tyckte, svarade hon alltid: »bra».
Att detta svar hade mer af likgiltighet än bifall betydde föga.
Men mer än en gång bad hon sin fästman att lösa hennes löfte.
Hon ville ej bryta utan med hans samtycke, bunden som hon var af sina högtrafvande föreställningar om hederns fordringar och helgden af ett löfte.
Det fans något hos henne af öfverspänd »ridderlighet», så qvinna hon var – eller kanske just derför.
Förhandlingarne slutade emellertid alltid så att hon endast ångrade att ha bedröfvat denne Job i tålamod.
Hans exempellösa foglighet inverkade mer än någonting annat.
Och så kom det sig att hon så småningom blef lugnare till sinnes och mera förtroendefull.
Ibland kunde hon till och med vara glad och smeksam.
Då skulle patronen velat köpa hela verlden åt henne.
Sista tiden innan bröllopet förflöt under ostörd sämja.
Hon kände sig helt trygg: han kunde ju ledas med ett lillfinger.
I prestgården var det ett förskräckligt jägtande, och bröllopstillredelserna gåfvo ingen ro.
Fru Berg var en af dessa husmödrar, som icke försumma ett enda tillfälle att vända upp och ned på huset – naturligtvis under idkelig jemmer öfver den brådska de sjelfva framkallat.
För kyrkoherden, som älskade lugnet, var det en pröfningens tid, men han höll sig på sina rum och gladdes åt sin seger.
Den tjugonde November skulle bröllopet stå.
Det var fort, men man hade ju ingenting att vänta på.
Man hade först tänkt att dröja tills bruden fylt sjutton år, men då skulle bröllopet kommit midt i julstöket, och tre veckor mer eller mindre skulle göra så litet.
»Men det hörs bra fjantigt att vara sexton», sade hon sjelf.
Brudgummen hade talat något om »konfektsbröllop» och att resa strax, men det ville icke fru Berg veta af.
Det skulle vara ett hederligt bröllop, och en hel massa menniskor skulle bjudas tillhopa.
Kyrkoherden lät henne råda; det gjorde han alltid när det rörde saker vid hvilka han ej sjelf lade vigt.
På morgonen den betydelsefulla dagen inspärrades Selma i ett af gästrummen, ty ingen skulle få se henne förr än vid akten.
Det var fru Bergs uttryckliga påbud, och Selma fogade sig så mycket hellre derefter, som hon hade hufvudet fullt af papiljotter, hvilka pekade i alla riktningar och alls icke voro klädsamma.
Hennes arrest var ett stort rum med rankiga möbler och ett enda par fönster.
Att börja med fann hon en förströelse i att ordna bruddrägtens härligheter, hvilka lågo utbredda på soffan.
Men småningom blef det gammalt, och hon började längta efter befrielse.
Tack vare det lilla guldur hon fått af sin fästman, kunde hon åtminstone ha den trösten att se hvad tiden led.
Men hon föll i förtviflan öfver den långsamhet med hvilken den skred framåt.
Så for hon upp vid ljudet af en vagn.
Det var gäster från stationen, säkert pappa – kanske Richard också!
Hon kunde ingenting se, ty fönstret vette åt trädgården.
Richard hade skrifvit att han omöjligt kunde komma, och först på sin fars uttryckliga uppmaning hade han lofvat det.
Men tänk, om han ändå blef borta!
Det vore honom så likt – alltid på tvären.
Hon satte sig surmulen i position, med armbågarne på bordet och hufvudet i händerna; det kändes helt knöligt af papiljotter.
Om man skulle veckla upp en af dem för att se hur det komme att taga sig ut?
Åh nej, den skulle bara bli rak.
Hennes kalla händer slöto sig hårdt omkring pannan; det värkte derinne.
Hvad det var besynnerligt med alla tankar!
Det föreföll henne som rörde de sig öfver ett tunnt skal, hvilket nätt och jemt kunde bära dem der de voro, men längre bort skulle brista.
Hon ansträngde sig för att hålla dem samman, men de flögo hit och dit som skrämda får.
Ack, om de velat hålla sig stilla – helt stilla!
Det var det enda rätta.
Ty nu kunde de icke gå händelserna i förväg en enda timme utan att råka in på det förbjudnas område.
Detta var för henne hvad man kallar »sinnets renhet»; det var hufvudsumman af de grundsatser man gifvit henne till ledning genom lifvet, eller rättare till kullerstolen, – ty längre sträckte de sig ej.
Och hon skulle föraktat sig sjelf om hon i hemlighet sysslat med frågor, dem hon blygts för att uttala.
Det var en sådan hederlig liten själ.
Hon skulle haft lust att läsa på brudvigseln nu, om det funnits en psalmbok, ty hon kunde den inte riktigt: man skrattade åt flickor, som lärde sig den.
Det var liksom en skam.
Men hon skulle svara tydligt och bra i alla fall.
Pål hade bedt henne inte gråta.
Hå, hvad var det att gråta för!
Det skulle ju vara en glädjedag.
Den var så lagom glad, tyckte hon.
I gången derute hördes steg, – bestämdt var det Richards!
Hon rusade till dörren och öppnade den på glänt.
Bara så att hon kunde lyssna, inte så att hon syntes.
»Richard!»
Det kom sakta och skyggt, men i röstens klang låg något af hennes glada förväntning.
Han kunde ju säga henne ett ord, om de än icke finge se hvarandra.
Det var en hel evighet sedan de råkades, och han hade icke ens gratulerat henne.
Men det följde intet svar, endast steg som aflägsnade sig.
Denhär gången var det både missräkning och förebråelse.
Men stegen voro redan borta, och nu stängdes en dörr.
»Och ändå kunde jag slå mig i backen på, att det var han», knotade hon och gick tillbaka till sin plats.
Ett ögonblick höll gråten på att sammansnöra hennes strupe, men så betvang hon den.
Ändtligen kom »Karna sömmerska» in med middag på en bricka.
»Jag skall helsa så godt ifrån allihop», sade hon.
»Är pappa der?»
»Och Richard?»
Karna förde toilettspegeln åt sidan och satte brickan på bordet.
»Stackars fröken, som skall sitta härinne!»
»Usch ja!
Jag tror jag leds ihjäl.»
»Och fröken kan tro att vi ha brådt!
Salen är snart klädd nu, och den är så vacker så.»
Men kandidaten går omkring och glor, som om han ätit upp nådåret för räfven.»
»Det vet jag inte.»
»Är der ingen mer?»
»Jo, en del främmande, som kommo med tåget.»
Karna beredde sig att gå.
»Kära Karna, börja att klä mig i tid, så får jag åtminstone något att ta mig till.»
»Så fort salen blir i ordning.»
Och så gick Karna.
Sedan Selma slutat sin måltid började hon göra förberedelser till toiletten, för att åtminstone få tiden att gå.
»Hvem der?»
»Jag, min älskling», svarade brudgummen.
»Du får inte komma!»
»Nej, jag skall inte.
Jag vill bara säga dig något.»
Hon sprang till dörren och höll i låset för en säkerhets skull.
»Hvad ville du säga?»
»Jag lemnar
Karna en liten ask och önskar att du bär dess innehåll i dag.
Det är min brudgåfva.»
»Tack, tack.
Undras hvad det är.»
»Vill du se?»
»O ja! – lemna den in om dörren.»
Det var som ett nödankare: något att fästa tanken vid.
Hon gläntade på dörren så mycket hon ansåg nödigt och stälde sig sjelf vid sidan, för att icke synas.
Han lemnade in ett litet etui, och så stängde han dörren.
Med en tryckning af fingret öppnade hon locket.
»Men, Pål, hvad är det?» ropade hon genom den stängda dörren.
»En brosch», svarade han skrattande.
»Nej, jag menar stenarne?»
»Diamanter.»
Det var det hon misstänkt, när hon såg dem gnistra emot sammetsbottnen.
Det var derför hon fått sådan hjertklappning.
»Riktiga diamanter?»
»Ja; riktiga.»
»Å–h!»
Hon sade intet mer än det samma, men det låg så mycket i det, att han kände sig fullt belönad.
Hon satte sig borta vid fönstret och betraktade sin skatt.
Än höll hon den i skuggan och än i dagern, för att se hvar den blixtrade mest.
Och så profvade hon den framför spegeln, än mot peignoirens linne, än bland papiljotterna i håret.
Åh, det var förtjusande!
Innan hon visste ordet af, var sömmerskan der för att kläda henne.
»Se Karna!» ropade hon och sträckte smycket emot henne, »den skall jag ha på.»
»Men fröken», invände Karna med allvar, »sådant ska man aldrig bära på sin bröllopsdag, för det bådar intet godt.
Man ska bara ha myrten.»
»Asch, jag har ju redan lofvat min fästman det», sade Selma otåligt.
Hon kände alls ingen håg att lägga ifrån sig sin nyaste leksak.
Medan sömmerskan vecklade ner håret, satt hon orörlig framför spegeln, och kinderna brunno med två röda flammor – som alltid, då hon var ifrig i något.
»Nu får frun komma och fästa kronan», sade Karna slutligen, i det hon granskade sitt mästerverk, den hvita atlasklädningen, och drog dess släp ut åt golfvet, så långt det kunde bli.
Selma stod stel och styf, hon vågade knappast röra sig i all denna ståt, men kände sig glad åt den ändå.
Fastern kom in i sällskap med några qvinliga slägtingar, alla i siden och bjefs.
Selma fick sätta sig ned, ty hon var längre än fru Berg, och så fick hon kronan fäst, helt inbäddad i slöjans bubblor.
Fastern kyste henne på pannan och grät, tanterna tryckte hennes händer och gräto.
Selma kände det som skulle de till att begrafva henne, och gråten qväljde henne igen, trots det att hon fann det dumt.
Hon såg sig harmset omkring, medan hon stred mot sina tårar.
»Ska ni lipa, så behöfver ni åtminstone inte komma hit in», sade hon häftigt.
Hon hade ju lofvat
Pål att icke gråta.
Man lemnade henne ensam, och hon blef åter lugn.
Det var sant: för sista gången ville hon se Selma Berg i ansigtet.
Hon böjde sig fram emot spegeln och såg.
De glänsande lockarne, som föllo fram öfver hennes skuldror, kronan öfver det friserade pannhåret, och detta skira tyll, hvilket omslöt henne som ett moln, – allt var så nytt – så hänförande nytt!
Fadern kom för att hemta henne, – upprörd så att han ej kunde tala.
»Var nu duktig, pappa», sade hon och lade sin hand i hans.
Den skälfde våldsamt, och hon höll på att bli otålig igen.
Hvad var det för ett sätt?
Hade alla sammansvurit sig för att göra henne till ett sjåp?
De gingo genom den mattbelagda gången, som var skum trots lampetterna på dess väggar.
Icke ett steg hördes, icke ett ord sades, och den ängsliga skälfningen meddelade sig från faderns hand till hennes.
Och det kom öfver henne med ens – allt som hon velat tränga tillbaka – en qväfvande ovisshet, en oförklarlig ångest.
Var det till brudstol eller stupstock hon gick?
O Gud!... »Jag tror icke på honom, derför skall han straffa mig.»
– Der kom den igen, hennes gamla paradox!
Var det straffet som nu skulle komma?
Svarta fläckar flögo hit och dit för hennes ögon, och en förrädisk matthet smög genom hennes lemmar.
Dubbeldörrarne slogos upp för dem, och de trädde in i salen, der ett bländande ljussken slog dem till möte.
Hon kände allas ögon riktade på sig och vågade ej lyfta sina egna.
De svarta fläckar, som dansade framför dem, blefvo allt större, och det kändes en underlig kyla kring hjertgropen.
Med uppbjudande af hela sin sjelfbeherskning betvang hon läpparnes darrning, och med blygsamt allvar stälde hon sig vid brudgummens sida framför altaret, der farbrodern med messbok i hand stod beredd att för hela lifvet sammanbinda deras öden och nedkalla Guds välsignelse öfver detta äkta förbund.
Akten tog sin början, och damerna snyftade sakta i sina näsdukar, dock utan att för ett ögonblick lemna bruden ur sigte.
Och hon ... hon hade icke en tanke för annat än dessa fladdrande svarta fläckar, som sade henne att en enda minuts förlängande af denna pinostund skulle vara nog att låta henne falla afsvimnad på mattan.
Klanglöst, men utan att stappla, upprepade hon den förestafvade eden, och hela vigseln gick så oklanderligt, att det icke fans så mycket som skymten af en anmärkning att göra, – endast brudens förskräckande blekhet.
Och en brud utan tårar!... de äldre fruarne skakade sina hufvuden.
Då Selma mottog lyckönskningarne, kunde hon knappt hålla sig upprätt, men hållningen var korrekt.
Med den tryckande ängslan, som fallit öfver henne, hade det också kommit medvetenhet i hennes sätt.
Sjelfbevarelseinstinkten lärde henne att för dessa nyfikna dölja sitt sinnestillstånd.
Hon glömde icke en stund hur släpet skulle föras, hur slöjan skulle falla, hur buketten skulle hållas.
Sjelfva klangen i hennes stämma var afvägd, leendet var afsigtligt och dessa ögon med sin blyga tacksamhet – deras uttryck var så väl beräknadt, som hade hon för hundrade gången afprofvat det framför sin spegel.
Det kändes som om hon uppgått i en annans tillvaro, hvilken var henne fullkomligt främmande.
Hon rörde sig som i en dröm, dock med full beherskning och spända nerver.
Var hon fången bland fiender?
Spejade deras blickar efter ett enda tecken till att hon led?
Ah, aldrig, aldrig!...
Och så log hon mot alla med detta fridsamma leende, som satte damerna i förtjusning öfver hur »söt» hon var.
Men i hennes inre gnadge samma förfärande ovisshet.
Alla voro så vänliga, så vördnadsfulla, nästan medlidsamma.
Alla utom patronen, som var strålande glad – alla utom Richard, som tycktes ha blifvit främmande för henne.
Af kusinen, vännen, trätobrodern fans icke mer ett spår.
Han var en höflig ung man, som svarade, då hon talade till honom: det var allt.
Men det var också den droppe, som höll på att låta måttet rinna öfver.
Selma stälde sig ensam vid ett fönster och såg ut.
Hon måste dra ett fritt andedrag eller förgås, tyckte hon.
Gardinerna voro icke nedfälda, ty gården vimlade af församlingsbor, som ville se hur presten gjorde bröllop.
Tjärblossen kastade ett fantastiskt sken öfver gestalterna, som rörde sig dernere.
Selma skuggade för händerna för att bättre kunna se.
Jo riktigt ... mor Möller!
Det grep henne en vild glädje, och hennes hjerta bultade.
Axel var deruppe, han hade blifvit bjuden för Richards skull, – och nu modern med!
Hon stälde sig så, att hon nödvändigt måste ådraga sig uppmärksamhet der nerifrån.
I det samma kom kyrkoherden fram till henne.
»Farbror, ska vi inte gå ner på expeditionsrummet och visa oss för folket?» sade hon hastigt, »der är alldeles fullt ute, och här kunna de ingenting se.»
»Det var just det jag ville be dig om», svarade kyrkoherden, som var en folkvänlig man.
Och ned gingo de, omgifna af unga damer med buketter och unga herrar med kandelabrar.
Det var ett präktigt brudfölje.
Selma höll sin man under armen och stälde sig midt på golfvet, i det hon med foten förde släpet rätt.
Hon ville synas riktigt.
Folket hurrade.
Men brudens blick spejade efter ett enda ansigte – efter en spetsig näsa och två hvassa ögon.
Se der!... men borta i skuggan, så att hon knappast syntes.
Öfver barnansigtet i brudslöjan gled ett fult gammalt leende, styggt och kallt.
Genom att fråssa i mor Möllers afund glömde Selma sin ångest.
Det kom ett tilltagset uttryck i hennes ögon, och hon gjorde en liten rörelse, ty hon visste att då skulle diamanterna gnistra.
Må tro det skar i de der ögonen!
Hon kunde knappt låta bli att skratta högt.
Nu var hon rikare än mor Möller, rikare än Jöns Ols’ Marie.
Nu kunde de mäta henne med blicken, om de ville.
Och hon förde sitt glänsande atlas-släp åt sidan, så att det skulle synas hur långt det var.
Så vände hon sig om med hållningen hos en drottning, och man återvände till festvåningen, medan folkets hurrarop ljödo utanför.
»Jag har sagt åt att det skall spanderas på dem», sade patronen.
Han var förtjust öfver den larmande hyllningen.
Supéen var plendid, men tycktes aldrig vilja ta slut.
Åtminstone tyckte Selma så.
Hon kunde icke äta, och kände sig som om hon skulle sjunka tillhopa af trötthet.
Själsspänningen hade uttömt hennes krafter.
Allt hade stormat tillhopa, och det hade varit för mycket till och med för denna kraftfulla fysik.
I ett hörn av salen stod Axel Möller och slök champignonpastej, blek som ett spöke.
Ju mera han drack dess blekare blef han.
Selma hade sett hans glasögon glänsa emot sig hela qvällen, än ur en vrå och än ur en annan.
Men nu tycktes han ha glömt henne för sin pastej.
Hon brydde sig icke om hvilket.
Hvad hon var trött, hvad hon var trött!
Om det väl vore slut!
Nu kom Richard och talade med Axel.
Han såg allvarsam ut, nästan ond.
Hon undrade hvad han hade att säga, men kunde icke uppfånga ett ord, ty de stodo i motsatta hörnet.
»Axel, nu låter du bli att dricka mer.»
Richards sätt var alltid så der tvärhugget, men i qväll var det värre än vanligt.
»När man är på bröllop, skall man släcka törsten», svarade Axel med sin tunna röst och ett litet skratt.
»Du får ingen törst ha», återtog den andre, »dessutom kan du vid det här laget ha hunnit släcka den mer än tillräckligt.
Jag har hållit ögonen på dig.»
»Jag har inte druckit mer än du», svarade Axel och ville skratta, men det blef en kort och ihålig hosta.
»Med din kroppskonstitution lät jag allt bli, jag med», sade kandidaten, »men hvarför har du sadlat om?
Du var ju absolutist.»
»Sadlat om!
För det att jag en enda gång ...»
»Seså, gör dig inte till.
Jag vet mycket väl att du känner till bakvägen på Slätticke-krogen.
Du ser att jag är väl underrättad.»
Den andre ryckte till så häftigt, att Richard lugnande måste lägga sin hand på hans arm.
»När blef du min förmyndare?»
»Jag är inte din förmyndare, men jag är läkare.»
»Medikofilare!»
»Det gör ingenting till saken, när jag bara förstår hvad jag säger.
Låt bli det der.
Jag skulle inte talat om det i qväll, men jag reser redan i morgon, så att vi komma inte att träffas.»
»Bekymra dig inte.»
»Men du gör som jag sagt?»
Richard såg honom skarpt i ögonen, som veko åt sidan.
»Det gör alldeles det samma», sade Axel i förändrad ton.
»Hvilket gör det samma?»
»Allt.»
»Hvad är det för dumheter!»
Nu klingade kyrkoherden i sitt glas, och samtalet afbröts.
Då skålen druckits var Axel försvunnen.
Richard sökte honom förgäfves i alla rummen.
Sedan han väntat en half timmas tid, började han ånyo sina efterforskningar.
Slutligen fann han honom nere i kapprummet, der han satt ensam vid en lampa och skref i sin annotationsbok.
»Men, menniska, hvarför sitter du här?»
»Tror du inte att jag har bättre sällskap här än deruppe i sorlet?
Tror du jag ville byta med någon af er?»