Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med det nötet till man kunde hon ändå, utom sitt utarbete, hålla sitt hem i ordning.
Allt blomstrade omkring henne, och själfva Lasse, det svinet, höll hon snygg och ren, när hon kunde få bukt med honom.
Men hennes lynne hade på de sista åren fått sina skuggor.
Hon sjöng inte mer, var icke heller mera så käck och glad i sina svar som förr.
Ungdomen var borta, hennes lifs bästa ålder hade förflutit under rastlöst arbete, dess afton bragte sorger och strid, var glädjelös och kall.
Man påstod att Lotta under Lasses första suptid gjort hvad hon aldrig förr skulle vågat göra, nämligen grälat duktigt på honom, icke sparat på kraftiga ord och lofvat honom ännu mera, om han icke snart vande sig af med synderna.
Men ... det gjorde hon inte om många gånger.
Lasse var icke mild, när han stötte på motstånd, och slogs bra, när han ville bevisa att han hade rätt.
När tio år gått, brydde Lotta sig icke mer därom, hon hade lidit så mycket under dessa år att hon hade inga känslor kvar.
Allt var utslitet och borta.
Hon led ej heller.
Trumpen och tvär gick hon till och ifrån sitt arbete, slet och gnodde som en gammal häst, hvilken icke mer arbetar af lust, utan af vana.
En gång, då Lasse var riktigt svår, kommo de likväl i gräl.
Det var för Ollis skull, som låg i sin säng och sof och som fadern ville skicka efter en hammare, hvilken han glömt hos smedens.
Det var sent en höstafton, snöyra och storm, ungen kunde gärna få sofva till morgonen, menade modern.
Men Lasse var ond, pojken skulle gå nu, han kunde inte tåla, att han låg och sof, han, som ingenting förtjänade, stora pojken.
Så drog han pojken upp ur sängen.
Olli stred och skrek och ville inte.
Hvarför skulle han ut midt i natten, kunde han inte få gå efter den i morgon tidigt, ja, klockan fem, bara han nu fick sofva?
Den näsvise slyngeln!
Lasse visste inte, hvad han gjorde, tog en butelj och slog till.
Det blef ett skrikande, en jakt kring stugan, gråt och svordomar.
Olli kom i väg utan kläder, fort, som om han blifvit utskjuten ur en pistol, blodig och tilltygad.
Lasse låg snart tungt och sof, men Lotta satt uppe och höll sig för bröstet.
Hon hade fått sig en stöt, hon med, och det värkte.
Ett par dagar därefter låg hon sjuk.
Olli hade gått upp till frun och skvallrat, och dagen därpå kom doktorn.
Lasse fick höra lagen.
Det var frun och doktorn, som predikade, och slutligen prästen.
Stackars Lasse, han var inte alls hårdhjärtad, han grät och han bad så innerligt vackert om förlåtelse.
Under hela sitt glada och lättsinniga lif i staden hade han ej kysst någon så mycket, som han nu på en dag kysste Lottas hand.
Han lofvade, han grät, och grät och lofvade.
Nu måste det väl blifva annorlunda!
Doktorn talade om Lottas lif, som sväfvade i fara, om fängelse och andra obehagliga eventualiteter; frun drog fram om fattighuset, nöd och elände.
Så kom pastorn.
Men då var Lasse redan knäckt.
Han såg redan i andanom helvetet svafvelgult och med vidöppna portar färdigt att emottaga honom med hull och hår.
Pastorn talade mildhetens ord för den ångrande och man fick Lasse att frivilligt gå in på att underkasta sig en kur för drinkare.
Frun själf for med honom till staden, han skulle blifva borta i några månader, i en anstalt, där han hölls strängt.
Men Lotta blef inte fort rask.
Vintern gick och våren kom.
Först till sommarn kunde hon stiga upp.
Till midsommar kom Lasse hem, återställd till kropp och själ, en ny och bättre människa.
Han var nu mager, blek och gick en smula framåtlutad, men såg eljest ut som i sina yngre dagar.
Det själfbelåtna leendet var också borta, men när man talade till honom, kom det ett uttryck af stolthet öfver hans ansikte, han rätade på sig, som om han ville påminna folk om att det var han och ingen annan, som en gång i hufvudstaden kallades »vackre Lars kusk».
Han var nu hjärtegod mot Lotta; också drängen, som förr fick så hårda bevis på hans onda lynne, blef nu vänligare behandlad.
Han tog itu med arbetet och tog gladt emot ett och annat godt råd från sin underordnade.
Med förundran såg han Lottas alltjämt sjunkande mod och bristande arbetsförmåga.
Han betraktade henne långa stunder missmodigt, när hon sysslade i rummet.
Han kunde icke förstå det.
Hon, som varit så kraftig och flitig och ännu var ung, hade hon kanske blifvit lat och maklig, eller hvad var det?
Det eller det skulle hon göra ... alltsammans på ett dygn ... men, hon kunde icke.
Hon sjönk ihop på en bänk, som en trasa, utan ett ljud.
»I sängen med dig», kommenderade han en dag, »i morgon ta vi en piga.»
En piga kom.
Hon var ung och stark, brednäst och med gult, stripigt och groft hår.
Men hon kunde ta i bra, gick af och an och klaffsade med skor fulla af jord på Lottas rena golf, hamsade med sin långa bomullskjol öfverallt, åt som en jordarbetare, skorrade med en röst, sträf som en korps, och smällde i dörrarne, så att det brakade.
Godt lynne hade hon, och korna tyckte om henne.
Mot Lotta var hon vänlig, och hennes fyrkantiga hand smekte husmoderns, medan hennes ansikte var ett enda fryntligt leende.
Sommarn gick i frid och lugn.
Huset såg mindre vårdadt ut, men det gick bättre utomhus nu, när Lasse själf var med.
Lotta fick tid att syssla med barnen och läsa med dem.
Hon vann deras hjärtan och kunde böja deras sinnen.
Nu när fadern var bättre, var allt lättare.
När hösten kom, skulle Lotta kanske kunna gå upp, sade doktorn.
Hon hade något ondt invärtes, det var ett så konstigt namn på den sjukdomen, att ingen kunde säga det.
Till vintern skulle det nog gå alldeles öfver, ifall hon var riktigt försiktig.
Och hösten kom.
Lottas kinder fingo en underlig gul färg, men mot kvällarne flammade röda fläckar upp på dem och ögonen blefvo så stora och ungdomliga.
Ibland kom det en känsla af lycka öfver henne, där hon låg.
Bara hon kunde arbeta!
Göra nytta, duga till något igen.
Hon läste, hon sydde och lappade, hon gjorde hvad hon kunde, men upp kom hon ej.
Det gick som ett svärd genom henne, så fort hon försökte, och det svartnade för ögonen, nej, det var icke möjligt.
Om kvällarne efter maten läste hon högt.
Olli och Jussi sutto på bänken, Lasse satt i sängen och rökte, drängen hängde öfver bordet, pigan i spiseln.
Det var för det mesta Guds ord.
Hon somnade med en blick af tacksamhet på Lasse ... en afton, det var en mörk decemberafton, kysste hon hans hand.
Olli, som låg vaken, kunde höra det.
Lasse strök hennes hår, och så släckte han ljuset.
Nu skulle mor visst bli frisk, så glad och hoppfull hon såg ut.
Det led nu mot jul.
Lasse var jämt hemma.
Han började visserligen igen att kamma upp håret som förr, att olja in det och sno på mustascher och skägg, så som han gjorde i sina unga dar, att sätta på sig röda västar och att slänga duken om halsen som en teaterröfvare ... men, hvad gjorde det, han var ju ändå vänlig och god mot sin hustru, som låg där och ingenting dugde till.
En af juldagarne berättade
Lasse att han lofvat patrons karlar att komma på bal den aftonen.
Lotta blef litet rädd, men ville icke visa det.
Lasse gick, fin som i forna dar, glad och småhvisslande som han brukade, då han ännu var Lars kusk.
Lotta blef ensam i stugan.
Hon kunde se, när han gick öfver gården, hur han svängde på bakdelen af sin kropp, hon måste småle, likadant gjorde ju också Olli; inte kunde man tro, att han, hennes man, varit med om så mycket och för ett år se'n varit så förstörd, eller att han var så gammal, nej, det kunde ingen tro.
Bara hon nu själf blef frisk och kunde vara med!
Pigan kostade så mycket i maten, och så smutsade hon ned allting, grof och bondsk som hon var.
Tänk så nätt och ren Lotta alltid varit själf, när hon var frisk, så noga om sitt utseende och snygg i sina vanor.
Bara det gick litet fortare med tillfrisknandet!
Hon försökte stiga upp ... tänk om hon blef så bra att de kunde ha litet främmande till nyåret.
Hon skulle baka fint, bjuda på té och pannkaka och allt möjligt.
Man skulle endast akta sig för allt starkt.
Lotta försökte med ena foten att stiga ut ur sängen.
Jo, det gick.
Med den andra...
Det stack i den, men gjorde eljest icke ondt.
Hon kunde stå.
Hu, så stugan gick omkring för henne!
Spiseln sprang åt väggen till och matbordet också.
Så blef det svart.
Men det redde sig igen, och när hon kunde se, stod allt som det skulle.
Ett steg!
Ett till!
Hon kunde gå!
Tänk, hvad Lasse skulle bli glad!
Lasse, som varit som död för hennes hjärta, Lasse tänkte hon på nu, nu först, nu, som aldrig förr!
Nu var han någonting för henne, nu var han hennes vän, hennes man, som hon ville lefva och arbeta för.
Tänk, hvad han skulle bli glad!
Hon skulle vara försiktig, hade doktorn sagt, i synnerhet i början.
Sakta gick hon tillbaka igen, hon var trött och behöfde hvila.
Handen, darrade, hon kunde knappt hålla i boken, uti hvilken hon ville läsa en tacksägelsepsalm.
Men efter ett ögonblicks hvila gick det, och nu kunde hon läsa.
Hennes hjärta förstod hvarje tanke i psalmen, dess rytm ljöd som musik för hennes öron, och i en stilla, entonig melodi i mild dur sjöng hon sin julsång med sakta röst, darrande af nyväckt hopp och lifslust.
Så somnade hon.
När Olli och Jussi kommo hem, sågo de på modern, hon låg så lugnt och sof...
Jussi förundrade sig öfver att hon såg så glad och rask ut.
»Vi få snart opp mor», sade Jussi, »just lagom till nya året, då Lisa kommer och hälsar på.»
Om en stund kom pigan, hon hade varit på bal och skulle hem och se att korna fingo sitt.
Hon gjorde i ordning mjölröran, gick ut och kom in igen.
Då stod Lasse i stugan, varm och röd, rocken hade han hängt på en spik och stod framför spegeln och sträckte på sig, det roade honom att se, hur den hvita skjortan sken i lampljuset och stack af mot hans rödflammiga ansikte.
»Sofver hon?» frågade pigan.
»Jo, riktigt välsignadt», svarade Lasse, »som en gödkalf».
Lasse sträckte på sig och smålog.
»Hur tycker du jag ser ut, Hilda?» frågade han med dämpad röst.
»Sku' jag tycka annat än bra», svarade pigan och flinade till, men tillade därefter saktare: »Sku' jag tycka annat än andra kvinnfolk tycker.
Lasse ä' vacker, han!»
Lasse gäspade.
Sedan vände han sig mot pigan, smålog och ref sig betänksamt i hufvudet.
»Jag menar», sade han, »att jag kunde få mig en ung, frisk hustru än en gång; men det lär allt dröja...»
Pigan fnyste till.
Hon tog ned saltkaret från väggen och gjorde sig i ordning att gå ut.
»Å, det kan en inte veta», hviskade hon med en blick åt sängen till, »hvad Guds vägar är, om Han skyndar sig, eller om Han inte har brådt.»
Dörren knarrade efter henne.
Lasse såg sömnig ut, men hur det var, tog han på sig rocken igen och gick ut, samma väg som hon.
-- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- --
Natten var bitande kall.
Långträsket låg fruset, och vid stränderna var det redan bottenis.
På dagen hade det småsnöat, så att marken var hvit och träden betäckta af rimfrost.
Men natten var så mörk, att Lasse icke kunde se någonting annat än brunnen, hvars mörka stolpar stucko af mot den hvita marken.
Om han icke hade känt till gården så väl, hade han törnat emot öfverallt och halkat på stenar och ojämnheter.
Han tyckte, att han hörde ett ovanligt ljud i stallet.
Den förbannade dränglymmeln hade kanske glömt att fodra hästarne.
Orolig i blodet som han var, tyckte han att det var bäst att se efter ... i stugan var det alltför kvaft och han behöfde luft ... han hade druckit några glas på julkalaset och de hade gjort honom så konstig i hufvudet.
Han gick till stallet.
Nej, där var det ingenting ... djuren sågo efter honom, där han kom med lyktan och luktade efter hvad han kunde ha med sig; svarten smågnäggade, då han kände igen honom.
Så gick han tillbaka ut igen.
Om han skulle gå i fähuset?
Han var säker på att fåren blifvit utan vatten; pigan, den slarfvan, gick och tänkte på allt annat än hvad hon borde...
Hon hade ännu ljus, i hennes lilla kajuta lyste en talgdank.
Kunde han bara få natten att gå ... konjaken måste ha varit riktigt oförfalskad, den förde ett fasligt spektakel i hufvudet på honom, och om han gick in, kände han det dubbelt så obehagligt.
Han kände dessutom liksom ett slags förebråelse, och det fast Lotta sof...
Nej, in ville han icke gå.
Icke i stugan.
Hvart han gick, tyckte han sig höra något ovanligt.
Någonstädes måste han gå för att komma ifrån det på en stund.
Något skymtade fram, rörde sig.
Det gick förbi huset, vacklade, som om det haft svårt att gå, stannade vid gärdet, och så försvann det.
Naturligtvis var han full, och gasten kom och ville förvrida synen på honom.
Det var bäst att vara i friska luften, tills det gick öfver.
Nog var han så klok, att han visste, att det inga spöken fanns.
Det var bara konjaken.
Nu såg han det igen.
Midt på potatisåkern; den svarta kjolen fladdrade om en mager skepnad.
Nog var det en reel gast alltid.
Bara kropp och intet hufvud.
Lasse såg bort.
Om han skulle gå och tala vid pigan?
Hon var så glad, kanske kunde hon få honom från det där andra.
Ännu en blick mot stranden.
Där var gasten ännu, men hade nu fått hel kropp.
Var han van vid mörkret nu eller hvarför såg han så bra, han urskilde nu tydligt hela figuren, hvit kofta och hvit mössa.
Tänk, att de tre, fyra glasen...
Månen gick visst upp -- eller var det dagern?...
Nej, det var nog norrsken ... inte kunde det vara dager vid det här laget...
Gasten var nu på isen.
Än släpade han sig fram, som om han varit af bly, än sjönk han och försvann, kom igen och gled försigtigt framåt på isen.
Lasse önskade att han snart måtte sjunka och aldrig komma upp mer ... men maran, den kommer ständigt igen och dör aldrig.
Han började ångra att han druckit den där smulan.
Om han gick in, flög gasten nog efter, satte sig på hans bröst och begynte kväfva honom.
Därför gick han icke in, hvarken hit eller dit.
Det hade varit bättre, om han icke gått på kalas, utan varit hemma och hört Lotta läsa ur testamentet.
Om han skulle försöka att be?
Neej, det var inte värdt.
Han gjorde våld på sig, svängde helt om och gick ännu en gång åt fähuset till.
Det skulle tusan men inte en ordentlig karl gå längs husknutarne natten om och glo efter gastar.
Det var inte så farligt med konjaken heller, bara man tog det förståndigt.
Det var morgon.
Frun satt i sin säng med ett slags nattmössa af blåblommig bombasin och drack kaffe med dopp.
Hon blåste i koppen och rörde om.
Med de bleka, feta, runda kinderna liknade hon en basunblåsande kerub på en bykyrkotafla, den öppna nattröjan blottade en längesedan öfvermogen barm, och ögonen sågo morgondunkla, men innerligen förnöjda in i den ångande kaffekoppen.
»Maja-Stina!»
»Frun!»
»Mera långbullar!»
»Herre Gud, frun, vet frun hva som händt?»
Frun stirrade med vänlig meningslöshet på den gamla pigan, som stod där darrande af sinnesrörelse, hennes ansikte fick omsider mera böjlighet och hur det var, uttryckte de gamla, skrynkliga dragen idel uppmärksamhet, oro och deltagande.
»Hvad har händt?»
»Hon har gått bort i natt.»
»Hvem?
Förvaltarns piga?»
Hon själf.»
»Hvem själf?»
Den gamla frun spärrade upp ögonen och munnen och såg ut som ett ofantligt frågetecken.
»Lotta, vet jag!
Förvaltarns Lotta.»
Frun trodde att Maja-Stina själf gått -- från sitt förstånd.
»Har Lotta, som är lam, som ännu i går var lam, gått bort?
Menar Maja-Stina, att hon är död?»
»Nej, frun, hon har själf gått bort, medan Lasse var på dans ... när Lasse kom hem vid tre-, fyra-tiden, var det tomt i sängen.»
Frun lämnade sin säng och sitt kaffe, kröp i sin gröna stubb och sina lädergaloscher, kastade en stor päls öfver sig och gick ut.
Det var mörkt på gården, det skulle ännu dröja en eller annan timme innan solen ginge upp bakom skogen ... och himlen var tung af snömoln, som hängde öfver den vintriga jorden.
Lasse gick med fähuslyktan omkring och smågrät, barhufvad och med håret i ovanlig oordning.
»Här såg jag den gå och här är spår ... här går di, och hit och hit och dit.»
Barnen sprungo skrämda efter, pigan gnuggade händerna, huttrade, frös och jämrade sig.
Drängen, ett par karlar från Agreens och några gummor gingo hack i häl efter Lasse; efter att ha undersökt hela gården, ända in i de mest omöjliga skrymslor, knutar och vrår, hade de nu fått tag i fotspåren och följde dem i snön, öfver staketet, genom potatisåkern och vidare.
Frun stod kvar på trappan, alldeles rådvill...
Hon följde dem med ögonen.
Nu voro de vid stranden.
Lyktan lyste än här och än där, osäkert flammade dess rödaktiga sken, ibland såg det ut som om den slocknat, och ibland fladdrade det till igen, allt efter Lasses slingrande och osäkra rörelser.
De gingo på isen, en hel procession, en och en, hasande sig fram, nedhukade, kännande sig för.
Lyktan rördes allt oroligare, slutligen ställdes den på isen.
Bredvid den, litet längre fram, kastade sig någon ned ... det var Lasse.
De andra skyndade dit, snart lågo de alla där, man hörde deras utrop genljuda i den stilla morgonluften.
Det dröjde och dröjde, lyktan lyftes och sänktes igen.
Dess sken tycktes allt mattare.
Blek och grå randades morgonen, kontur efter kontur framstod ur dunklet, perspektivet klarnade och blef längre, det gråa blef hvitare och i allt tydligare linier tecknade sig bergen på ömse sidor Långträsket och åsen bakom gården.
Någon kom uppspringande, det var Agreens Josef, som skulle ha en båtshake från lidret och tåg...
På fruns frågor svarade han, att Lottas nya svarta ylleklädning låg vid vaken och nattmössan med...
Själf hade hon hackat hål på den is, som se'n julaftonsmorgonen hade bildats på vaken...
Frun visste nog, att drängen hade vittjat en krok på lördagsmorgonen ... och så hade hon hoppat i...
Det fanns några märken af att hon med händerna hade gjort försök att komma upp igen eller i, hvem kunde nu veta hvilket!...
Säkert är att hennes händer varit söndersargade, och droppar af blod syntes på snön där bredvid.
Josef gick och frun satt ännu en stund ensam.
Hon kände ej att hon frös.
Hon visste knappt, hvar hon var.
Hon förstod ingenting af hvad som skett.
Där låg
Lotta ännu i går afton, hoppfull och sig lik, lugn, stilla och undergifven!
Gladare än förr hade hon talat om Lasse nästan med kärlek.
Hvad hade händt?
Hvad skulle väggarne hafva berättat, om de kunnat tala?
Sängkläderna lågo huller om buller, så som folket kastat dem, då de sökte.
Skåpdörren stod öppen.
Därifrån hade hon tagit sin nya svarta kjol.
Lifvet hängde ännu kvar.
Frun öppnade kistan.
Allt låg i ordning, linnekläderna i stora buntar.
Hon drog upp en byrålåda.
Lottas ordningssinne kände hon...
Jo, allt fanns där, ingenting var rördt.
Hon skulle fråga prästen, naturligtvis, och doktorn.
Hvad skulle de svara?
Det var hvad hon minst kunde hafva trott, att Lotta skulle ha kunnat gå från hus och hem, man och barn, och taga lifvet af sig.
Hvar för?
Om det hade varit medan mannen söp och slog henne, men nu...
Senast i går hade hon sagt, att hon hade det bra, att hon snart ville upp igen och börja arbeta...
Och aldrig förr hade hon talat så vänligt om mannen, det kräket, som nu; det var som om hon nu först börjat liksom hålla af honom.
Leda vid lifvet?
Folk af den klassen förstod sig nog inte på sådant.
Lifsledan lär ju vara en af de förfinade ståndens privilegier.
Religionsgrubbel?
Lotta hade alltid haft en from tro, hon var en ödmjuk kristen och hade ett jämnt lynne, hvardagligt, prosaiskt och utan alla excentriska funderingar.
Det kunde det icke vara.
Det fanns bara en förklaring ... men den var så litet poetisk ... gamla frun kom knappt att tänka på den:
Lotta hade måhända plötsligt under natten fått ett feberanfall med yrsel.
Nu kom folket igen, de gingo i klungor, pratande och disputerande, barnen släpade på mors klädning och halfskreko, bullersamt snörflande; hvart ögonblick behöfde de snytas.
Lasse gick sist.
Sin gamla röda yllehalsduk bar han på armen ... den var nu trasig och våt, det var det enda, som han kunnat få tag i borta i vaken.
När han såg frun, brast han i gråt.
»Det är Guds straff att jag gick ifrån henne i går och tog till brännvinet igen?, klagade han, och så kom sjögasten och tog henne!»
Alla instämde, gummor och karlar, unga och gamla, barnen med.
»Jag såg en röd katt i förgår, när jag kom efter aftonmjölken», sade Lena, »och den jamade och vred sig, så jag kunde strax se att den inte var riktig.
Inte var det en vanlig katt, inte.»
»Och jag», sekunderade drängen, en stor, stark, brunögd karl med ett hjälteutseende, »jag har känt liklukt i flera dar ... i synnerhet med nordost, jag kunde nog tro det skulle bli sjölik, jag...»
»Ugglan skrek så otäckt i höstas så», berättade mor från smedens, »den tutade som efter bråddöd, men jag trodde alltid det sku' bli någon af fiskarena ... hvem kunde tänka sig Lotta vår.»
Olli stod och stirrade... »Jag gissa' väl jag ... mor såg så underlig ut i går afton, när vi kom hem, hon liksom skratta lite ... månn' hon tala' med gasten då och svor att komma och gaf sin själ i pant?»
Lasse snöt sig, så att det knakade, där han stod med ena foten på trappsteget...
»Ja, gasten såg jag så visst som jag nu ser frun!
Han kom så där ... gick ut från dörren som en riktig ordentlig män'ska och hasa' ned för trappan här, med hand på hufvud, så här...»
»Var mor med då?» frågade Olli, blek som ett lärft.
»Hade gasten 'na i famn på sig?»
»Ja», sade Lasse osäkert, »gasten drog henne nog efter sig, fastän han gjorde henne osynlig, för hade jag sett henne, hade jag nog...»
»Tig med sådant, Lars», förmanade smedsgumman, »med hin och det andra fanstyget slåss ingen kristen...»
»Och så gick di den här vägen», fortsatte Lasse och pekade åt potatislandet, »och så ned, vi ha alla sett spåren.»
»Efter två?» frågade frun...
»Neej ... efter gasten ... han gjorde hennes spår likaväl osynliga, och så gick di till träsket ... där slogs di vid vaken ... dit ville nog Lotta inte!
Vi ha alla sett märken efter fingrar med blod.»
»Hon skulle inte ha stridt med de mäktiga», invände kvinnan från smedjan.
»Nej ... hon skulle nog den vägen», snyftade Lasse, »hvad hjälper det att stå emot det, som nu en gång ska' ske...»
»Tänker ni låta henne ligga i sjön nu?» frågade frun med en underlig blick på Lars kusk.
Det var som om frun hade sett tvärt igenom honom och i hans eljest själfbelåtna, nu af vidskeplig fruktan och skenhelig ynklighet vanställda drag kunnat läsa svaret på sina frågor om stackars Lotta och hennes slut.
Var det hans fel?...
Direkt?
Eller indirekt?
Var han icke orsaken till detta själfmord, denne ytterst själfviske, lönvänlige, men dock så råe tyrann, som hon hade trott på och hvars behagliga utseende bedragit äfven henne?
Frun vände sig nu med frågande blickar till Lottas piga, som stod längst bort, förgråten och skamsen, som om hon haft ondt samvete.
»Hvad tror du?» frågade frun och spände sina gamla grå ögon i den rödhårigas fräkniga ansikte.
»Om Lotta sku' ha hört hvad husbond sa' i natt», mumlade Hilda och torkade ögonen med sitt förkläde...
»Sa' i natt?
Till hvem?»
»Husbond sa' i natt till mig i stugan -- snyftade hon -- »att han tyckte han skulle vilja ha en ny hustru nu snart; tänk om hon hörde det!
Och så...
»Och så?»
»Så» -- det kom under snyftningar -- »så gick husbond upp till...» resten hördes icke.
Lasses tårar flöto allt ymnigare; man kunde icke höra något för bara gråt och jämmer.
Han anropade Gud hvart ögonblick och åbäkade sig, som om vettet varit på väg att lämna honom.
Frun såg med en lång, medlidsam blick på Lars kusk, svepte pälsen tätare omkring sig och klaffsade i sina stora galoscher tvärs öfver gården och gick in till sig.
Vid Raiala mo.
Hans far var längesedan i grafven, men modern lefde och fick arbeta från tidigt på morgonen för att försörja de tre.
Fadern, som varit mjölnare, dog helt ung och änkan skulle nog ha sörjt, om hon bara haft tid.
Men hon flyttade en vecka efter begrafningen bort från stugan vid Haapakoski kvarn, fick ett slags hem i en halft förfallen koja ute på en backe invid Raiala mo och bodde nu där ensam med de små.
De andra var det just icke mycket med; de skrattade, när Pekka skrattade, och gräto, när han grät.
För resten voro de mestadels glada till lynnet och nöjda med lifvet.
Landsvägen gick alldeles förbi Kajsas koja.
Då någon for förbi, rusade alla ut, Pekka först, Maija sedan och sist Pikku.
Alla tre i sina långa smutsiga skjortor, öppna i brickan, och med den lilla solbruna barmen omfläktad af sommarvinden.
De lingula hårstriporna hängde dem i ögonen och ända ned på axlarne, men under luggen tittade små blå, klipska, nyfikna och undrande barnaögon fram, vidt uppspärrade och stirrande på de kommande i glad, oändlig häpenhet.