Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Frågans lösning synes nemi. beroende derpå, om en enda för hela riket allmän eller flera serskildta pensionsinrättningar skola finnas, och för den sednare åsigten hafva de Hesta sjömanshus-direkt:r uttalat sig, på skäl, som man vågar antaga till stor del skulle uteblifvit, om ett ordentligt, på rättvisa grunder upgjordt, förslag, till deras pröfning blifvit framställdt och sora visserligen serskildt för hvar och en af dessa sjömanshus till en del möjligen icke saknar värde, men hvilka torde kunna och böra jemkas efter det allmännas intresse, hvars rätt är en skyldighet att bevaka och hvilken skyldighet väl äfven torde anses böra förvandlas till rättighet ä Statens sida, om den derföre erbjuder sådana fördelar, som hafva det största inflytande på ifrågavar:de inrättnings upkomst och bestånd, och hvarförutan hvarken det ena eller andra skulle kunna sättas i fråga.
Man har bland annat, befarat och såsom kanske den kraftigaste invändning anfördt, att en för hela riket gemensam styrelse skulle blifva allt för kostsam och ega allt för liten förmåga att rättvist bedöma förhållanderna i de olika landsorterna, men då förmodligen de nu varande
Sjömanshus-direkUna komma i allmänhet att fortfara såsom styrelse på stället och man ingalunda betviflar möjligheten af att finna personer här i Stockholm, som, af nit för den goda saken, åtaga sig alt, äfven ulan arfvode, inträda i styrelsen, synas de i afseende härå yttrade farhågor ej förtjena något afgörande afseende, serdeles om man emot det gjorda inkastet upställer omöjligheten för någon annan än en för hela riket gemensam styrelse att för en så rörlig klass af menniskor, som den hvarom nu är fråga och hvilken ena dagen tillhör ett och den andra dagen ett annat sjömanshus, inom de mest spridda delar af riket, bereda de fördelar hvartill den är berättigad och hålla de kontroller, som 250
Den 31 December f. m. äro af högsta vigt, samt dessutom lemna det allmänna någon, på ett ställe samlad, ansvarighet för anstaltens ordentliga vård.
De för ändamålet hittills afsedda inkomster torde emellertid svårligen kunna anses tillräckliga för att- gifva den säkerhet åt pensions-anstalten, som de, hvilkas bidrag tagas i anspråk synes hafva rätt att,fordra, och hvartill, efter förslagsvis gjord beräkning skulle erfordras omkring 45,000
R:dr b:ko årligen.
Men om jag i det föregående lyckats att rätt framställa ämnets vigt, lärer dock möjligheten att bereda tillgångar, vara mindre svår, än man vid första påseende föreställer sig, serdeles om dertill, som sig borde, bidraga ej mindre det allmänna, som dock i alla fall, på mera än ett sätt, skulle få vidkännas tyngden af dess nödlidande medlemmar, än äfven rederierna, som draga nytta af sjömannen under hans kraftfulla dagar.
Att dock i första hand låta den, som framdeles skall njuta af de fördelar man velat bereda honom, under sin verksamhets dagar bidraga härtill, är icke allenast det mest naturliga, utan måste äfven i betydlig mån minska det för mången tryckande af, att, för sitt uppehälle, nödgas anlita andra tillgångar, än den man sjelf skapat, och torde dessutom blifva ett starkare band, än mycket annat, alt qvarhålla honora vid fäderneslandet.
Härtill finnes en lämplig tillgång, uti ej mindre de afgifter som, för dylikt ändamål, af de sjöfarande redan nu erläggas, än äfven den ifrågavar:de föringen, hvilken äter, såsom den nu utgår, gagnar till litel eller intet, men hvilken dock, sammanlagd för hela riket, stiger till en årlig summa af omkring 16,000 Hulr b:ko.
Om denna af de sjöfarande till förman för stiftelsen afstodes, vore väl ej obilligt om en lika summa lemnades af Rederierna, men hvilken, dä Handels- och Sjöfartsfonden genom dessa blifvit skapad och föremålet väl icke bör kunna anses fremmande derför, från denna fond torde kunna få utgå, samt slutligen af Staten en lika summa, eller åtminstone hvad som ytterligare kunde för ändamålets vinnande vara af nöden, dock aldrig öfverstigande nämnde belopp, och hvilket Statsbidrag då med skäl kunde anvisas å tullmedlen, hvilka väl äfven kunna anses, till stor del såsom genom de sjöfarande åt Slaten förvärfvade.
Med anledn. af hvad sålunda blifvit anfördt och då hinder hafva upstålt för verkställigheten af de åtgärder som blifvit beslutade för Coopvardie-sjöfolkets pensionering, får jag för befordrande af den verkliga vigtens framgång föreslå:
St., för bildandet af en pensionsanstalt för Sveriges handelsflottas skeppare, styrmän och sjöfolk, mätte för sin del besluta att, oberäknadt de afgifter som nu enl. 1748 års Reglemente och 1828 års Kongl. Förordn. af Besättningar och Rederierne för ifrågavar:de ändamål till sjömanshusen erläggas *) och hvilka borde till pensionskassan atlemnas samt den s. k. föringen hvarmed de sjöfa- . ')
Dessa medel hafva, blott för Stockholm, under de sednare arén, upgått till omkring 3,000 R-.dr b:ko årligen.
251 rande sjelfve skulle bidraga, och af hvilken utbetalningen skulle ske på det sätt och med de vilkor, som uti II.
St:s underd. skrifvelse ang:de Tullbevillningen af år 1848 finnes medgifvet, såsom tillgångar härför må anvisas årligen: a) utaf Handels- och Sjöfartsfonden, en lika stor summa som Fölingen, samt b) att af Tnllmedlen utbetalas, hvad som möjligen vidare, i händelse af behof, skulle erfordras för att fylla den ofvanberäknade nödiga summan, men hvilket bidrag naturligtvis äfven minskas eller försvinner i den mohn en ökad sjöfart dertill skulle gifva anledning, och att li.
St. måtte i underd:het anhålla att sedan förslag till reglemente för ofvannämnde Pensionsanstalt blifvit, så som kan finnas för ändamålet mest lämpligt, ularbetadt och vederbönde fått tillfälle att på det sätt som anses bäst befordra sakens framgång, deröfver yttra sig, K. M. ville täckas sådant Reglemente i Nåder pröfva och fastställa.
Om Remiss till StatsUtsk. får jag härmed slutligen anhålla.
M:s nåd. propos. ang:de en förändrad mynt-enhet till Ranko-Utsk. remitterades, anhöll jag att fä dervid göra några anmärkn.T, och alt i anledn. af proposm få väcka en ny motion i ämnet, hvilket jag nu torde få verkställa.
I bägge hänseenden har jag skriftligen upsatt mina tankar.
Om mitt anförande upläses af en Riddarhus-Känslist, så befarar jag att ingen hörer derpå.
Läser jag sjelf så går det dåligt, och jag fruktar att min motion äfven då får röna samma misssöde.
Jag vill dock försöka den sednare utvägén.
Hr von Hartmansdorff upläste härefter följande:
Jag anser borttagandet af beräkningen efter R:dr b:ko medföra litet eiler intet gagn, men åtskilliga olägenheter, att börja med.
Alla belopp af skatter, taxeringsvärden, anslag och löner, skola jemte allmänna och enskildta kontrakt, samt räkenskaper omskrifvas.
Summorna blifva skenbart större, utan tvifvel föranledande misstag och förluster, någongång kanske äfven skrik, ehuru obefogadt, deröfver att skatter, statsanslag och löner blifvit höjda, emedan siffrorna synas större.
F. n. är vår R:dr b:ko åtminstone lika med ett utländskt mynt, som i verkligheten finnes, nemi. den Rhenska gulden, som är gångbar i Holland, och Rhenländerna i allmänhet såsom Nassau, Hessen Darmstadt, Baden, Wurtemberg och Baijern. 1 R:dr Riksmynt blifver i det närmaste lika endast med en Liibsk, eller Hamburger, Mark C:nt, som ej finnes präglad i verkligheten.
Men. jag vill dock icke bestrida förändringen, emedan hon tillfredsställer dem, som älska ombyte äfven i penningeräkningen, och emedan vi, som nu hafva en trefaldig, då sluppe den ena, samt behölle endast Specie och Riksmynts-räkningarne, bägge lättfattliga för utländningen, 252 Den 31 December f. m. enär den förra är lika med Hamburger b:ko, och den sednare motsvarar } deraf.
Denna skillnad, härrörande från våra Stats-bankrutter och utvisande huru mycket de försämrat myntet, var väl betecknad, genom benämningen riksgäld1, som antydde deras ordsak, eller skulder, som vi icke mäktat betala.
Ordet Riksmynt är väl påhittadt, för att befria oss, både inom landet oell inför utländningar, från den ledsamma påminnelsen, om hvad sig tilldragit häfver.
Men liden skall visa om det icke är skada att mista denna erinran i ett ögonblick, då vi, genom Hypotheksföreningarnes utländska lån, hvilka blifva svåra alt betala, och genom vårt inträde i jernvägsanläggningar, hvilkas kostnader motsvara eller öfverstiga ett eller annat af våra fordna krigs, hvilka, utom det sista, alltid, oagtadt subsidiers erhållande, medfört statsbankrutt och myntförsämring, åter bereda oss dylika missöden.
Jag hade orätt då jag sade, att vår Specie-Riksdaler vore lika med Hamburger b:ko.
Han räknas så; men är i sjelfva verket bättre, ty då han innehåller 5 30,887 ass fint silfver har 1 R:dr Hamburger b;ko endast 525,911 » » eller 4,976 » » mindre än vår.
Denna skillnad är för oss, i dubbelt hänseende ofördelagtig.
Dels utprägla vi myntet till större innehåll af fin-silfver, än som finnes i en R:dr Hamburger b:ko, utan alt raan i allmänhet räknar oss det till godo; dels bidrager denna skillnad dertill, att man i Hamburg nedsmälter våra Specie-Riksdalrar, så snart de komma dit.
Följden deraf är, att de sällan återvända hit, utan vi få ständigt prägla nya, till förlust för vårt myntverk, både i arbetskostnad och genom den koppar, hvarmed finsilfret upblandas.
Vore våra Specieriksdalrar, såsom de Norska, Danska och Holsteinska, lika med de Hamburgska, så blefve de jemväl lika med ett i verldshandel kändt och beräknadt mynt; de blefve, såsom de Danska förmodeligen osmälta, samt gångbara äfven i Hamburg och Lubeck, eller ock finge vi dem tillbaka, utan att förlora på ommyntningen, eller deras n. v. högre silfverhalt.
Jag gör alltså den motion, all antingen myntenheten förändras eller ej, silfverhalten i vårt Speciemynt, dock målte nedsättas lill fullkomlig likhet med Hamburger banko, Holsteinska, Danska och Norrska Specier.
Om denna förändring i halten vidtoges med vårt Specie-mynt, och man för öfrigt, såsom jag önskar, lemnade del oförändradt, så svarade våra 48 sk. på R:drn och 12 runst. på sk:n, mot de 48 sk., som gå på hvarje R:dr Hamburger b:ko och de 12 penningar, som innefattas i hvarje sådan skilling.
Likasom man, i Hamburg och Lubeck, har, i bodhandeln och daglig räkning, ett sämre courantmynt, men med lika indelning i sk:r och penningar, så finge vi jemväl ett sämre
Riksmynt för dagligt bruk, men efter samma beräkningsgrund, som i Speciemyntet.
Vill man fullfölja jemförelsen ännu längre, så svara mot Hansestädernas 3 mark med 16 sk. hvardera, nära 3 plåtar med lika många sk:r på hvarje plåt.
Att nedsmälta och omprägla det silfvermynt, sorn vi redan hafva Den 31 December f. m. 253 af nu gällande myntfot, lönar icke mödan, utan de 5 ass, som nära nog innehållas i hvarje Specie, mera än vederborde, finge gifvas till spillo.
De äro ock redan förlorade.
Tiotalsräkningens införande, i st. f. det hos oss, från uräldsta' tider, brukliga tolftalet, nödgas jag nu, såsom tillförene bestrida, både ur praktiska och historiska skäl, ehuru det är af R.
St. begärdt och af Konungen föreslaget.
I sin underd. skrifvelse af d. 2S Aug. 1851, ansågo Ständerna fördelarne ”af decimalsystemets införande vara af den mest betydande vigt, ej blott för lättnad i alla räkenskaper, utan hufvudsakligen derför, att då de theoreliska kunskaper, som kunna bibringas den större allmänheten, alltid måste blifva af obetydlig omfattning böra, för att dessa ej skola blifva utan gagn, alla medel vidtagas, att äfven för de mindre kunnige, underlätta tillämpningen af de praktiska vetenskapernas resultater, hvilken fördel i hög grad befordras genom den enkelhet, decimalsystemets användande tillåter vid all sådan praktisk tillämpning, deri räkning förekommer.”
Dessa betraktelseis sednare del är, oaktadt hvad som anföres om den praktiska tillämpningen, så djupsinnig åtminstone för mig, att jag honom icke begriper.
Kanske är han lättfattligare för Herrar folkskolelärare, hvilket också är nödigt, emedan den praktiska tillämpningen på dem beror.
Rådgifvare anse det nya räknesättets verkliga ”fördelar af enkelhet, redighet och naturlighet, en gång vunna, sedermera fötblifna alltjemt qvarstående och bidragande i sin nion till bildningens och civilisationens framsteg, under kommande tider”.
Att räkning med tiotal skulle, mera än med tolftal, befrämja mensklig odling, mätte vara en förhoppning: ty erfarenheten visar snarare motsatsen, på sätt jag längre fram skall söka ådagalägga.
Skälet hvarföre tiolalsräkningen är naturlig, upgifves icke, och kan ej af mig gissas.
Men i öfrigt skall jag söka uplysa att tolftalsräkningen för den mindre kunnige, är enklare och redigare, än tiotalets.
Hvarken Staten-, eller den enskilde, har i Sverige mera penningar, än han kan tälja, med*den gamla tolftalsräkningen, utan att behöfva tillita tiotals-systemet.
Om detta är beqvämligare för de stora, eller vetenskapliga, räknemästarne, hvilka äro ganska få, sä är tolftalsräkningen beqvämligare och fattligare för allmänheten, som är ofantligt talrikare.
Vetenskapsmännen begagna, i alla fall tiolalsräkningen för större kalkyler.
De reduktioner, hvilka de, vid tillämpningen mäste göra till den brukliga tolftalsräkningen, medföra för dem ringa olägenheter mot den, som allmänheten skulle få vidkännas genom liotalsräkningens införande.
Ilou är måhända lättättare i addition; men hvad sorn vunnes i denna, och ännu mera, färlorades i division.
Tian kan nemligen delas endast med 2 och 5, utan att leda till bråk.
Tolfvar deremot, kan delas med 6, 4, 3, och 2, utan att vålla något sådant.
I stället lemnar hon för alla dessa divisioner, hela tal i quoten, t. ex. för f, 9, för §, 8, för i, 4 och för }, 2, hvaremot tiotalets f utgöra 7 och ett bråk, £, 6 och ett bråk, 5, 3 och ett bråk, -J, 1 och ett bråk.
Enahanda är förhållandet med Riksdalerns 4 gånger 12, eller 48 sk:r å ena sidan, och likadant skulle det blifva med Riksmyntets 100 254 Den 31 D eccmber f. m. ören å den andra.
Af Riksdalern utgöra £, |, och J jemna 32, 16, 8 och 6 hela sk:r, enär åter motsvarande delar af 100 ören skulle utgöra de ojemna talen af 66|, 33^-, 16|, och 12*.
Det är ögonskenligt, att allmogen, tjenstehjon och fattigt folk, som icke räkna på papper, utan i hufvudet, skulle, af denna ovanliga bråkräkning, högeligen besväras, derpå göra misstag och förluster, samt öfver dem deslomera harmas, som något gagn af det nya påfundet ej kunde af den stora mängden inses.
Runstyckenas borttagande och det mindsta myntets inskränkning till a öre eller 1 styfver, skulle naturligtvis verka till vinst, eller, förlust, i händelse andra utgifter eller intägter, än räntor slutades med ringare belopp än 1 styfver.
Men som det nya räknesättet är gjordt tili förmån för dem som räkna pä papper och addera, så finna de för sig beqvämligast, att icke i räkningar, såsom man vanligen ser i Frankrike och Belgien, utsätta mindre hundradedelar än 5, hvilkas sammanläggning till 10, lättar besväret för räknemästaren.
Följden är, att det minsta myntvärde, som i rörelsen begagnas, icke är 1 utan vanligen 5 Centimes.
Ilos oss skulle del alltså blifva 5 öre, eller 10 styfver, d. v. s. nära 3 sk:r r:gld., en ganska dryg förhöjning i värdet på smärre förnödenheter, hvilka nu fås för vida mindre.
Om än den fattige, i begynnelsen, blir offret för denna stegring, så kan han likväl icke uthålla den i längden, utan han mäste taga sin skada igen af dem, som begagna hans arbete.
Då detta, till all ling behöfves, så följer en allmän prisförhöjning lill skada i det hela, och utan gagn för någon annan, än de stora räknemästarne.
För att slippa öresbråken, hvilka, såsom vi sett, ofta förekomma i tiotalsräkuingen, måste större och mindre Handlande utsätta sina pris, i jemna öretal.
Om en aln tyg förut kostat 32 sk. så måste köpmannen sedermera antingen lill förlust för sig sjelf, af £ öre, sälja henne för 66 ören, eller med öres förlust för köparen taga 67 ören.
Troligen gör han det sednare, eller begär han för jemna tiotalets skuld 70 ören, hvarigenom ytterligare 3 örens eller 6 styfvers förlust för köpareö och prisstegring i det hela, vällas.
Alla dessa omständigheter sammanlagda göra ändringar i penningeräkningen så olideliga för den stora mängden, att de sällan aflöpa utan oroligheter.
Det skulle fordras en sadan rothuggning af alla gamla förhållanden, som den Franska statshvälfningen vållade, för alt genomdrifva äfven denna, hvilken dock var en småsak för dem, som hade magt att i stället för dyrkan af Gud införa förnuftets, på en af de 10 dagar till hvilka de, i sin tiotalsförtjusning, färlängde veckan, eller den s. k. decaden.
Afven då man, på somliga ställen, såsom här nu skulle ske, bibehållit den gamla myntenheten, men ändrat, om än obetydligt, hennes underafdelningar, liar missnöje upsla».
Då man i Chur-Hessen, hvarest 1 Thaler var fördelad i 32 Groschen, inskränkte dessa, efter Preussens nya myntsystem, till 30, hvarigenom hvarje Groschen blef litet bättre än förut, så ansåg det lägre folket tvärtom en myntförsämring hafva inträffat, hvarigenom hvarje Thaler blifvit med 2 Groschen förringad, och till följd hvaraf den fattige fick så mycket mindre för sitt arbete.
Harmen, öfver denna förmenta oförrätt, vållade ett uplopp.
Den 31 December f. m. 255 I Preussen och Sachsen, hvarest Groschen försämrades, derigenom, alt de, på hvarje Thaler, ökades från 24 till 30, lyckades förändringen bättre, emedan allmänheten hade en större siffra att trösta sig med, och de gamla myntstyckena förblefvo oförändrade," endast med den skillnad, att ett 4 Groschenstycke kallades för 5, likasom vi här kalla 8 sk. b:ko för en 12 skilling och finna oss dermed väl belåtna.
Det förhåller sig med sättet alt räkna penningar, såsom med hvarje gammalt bruk, hvilket djupt ingripit i ett folks plägseder, att det icke kan godtyckligt, eller utan stor svårighet, förändras.
Oagtadt 60 års påbud, att i Frankrike begagna tio-, och lnindradelalsräkningen, bibehåller dock dess folk sin gamla tjugotalsräkning, hvaraf benämningen quatre-vingt på 80, är en återstod.
Ännu räknar det lägre folket,'såsom jag sjelf för 2:ne år sedan hörde, och Hr Westerstrand dessutom besannat, sina 20 Sons pä 1 Franc.
Icke nog dermed, kärleken för tjugutalet är så ingrodd, att Fransmännen om än afsigtslöst, dock ofta säga 40 Sons i st. f. 2 Franc.
Enahanda är förhållandet hos oss.
Huru länge sedan är det icke, som räkningen i Daler, Mark och Öre, uphörde att i allmänna räkenskaper och författningar begagnas?
Likväl hörer man än det ena, än det andra af dessa räknesätt, qvarlefva bland' allmogen, särdeles är detta förhållandet i Södra Sverige med Daler S:mt, hvilka ännu qvarstå i lagen och hvilka den Blekingska samt Småländska allmogen vanligen beräknar i fråga om handel af fastigheter eller kreatur m. m.
Till och med när det gamla räknesättet länder allmogen till skada, så bibehåller han det, för plägsedens skuld.
Sådant är förhållandet med Småländningarnes bruk i Kronobergs län, alt räkna 42 kappar på en tunna säd, ehuru Konungen för mer än 100 år sedan, eller 1739, påbjöd att 32 kappar skulle, öfver hela riket räknas och mätas.
Till Kronan och indelningshafvare mätas ej heller flera kappar.
Men till presterskapet lära utgå, efter gammal plägsed, 42, likasom det brukas i handel och vandel, ehuru priset på en tunna säd ej skall stegras med fullt motsvarande upgäld i penningar.
Det är förnämligast af aktning för gammal sed, hvilken är så nära sammanvuxen med ett folks nationalitet, att den förre svårligen kan uphäfvas, ulan den sednares försvagande, som jag bestrider liotalsräkningens införande, och nprepar hvad jag deremot tillförene sagt på detta rum.
Hvart och ett folk har icke blott ett grundljud, eller en grundton, som de uttrycker i sitt språk, i sin skaldekonst och sina folkmelodier, utan det har ock sitt grundtal, hvarefter dess mynträkning, dess beskattning och lagskipning, samt i vissa fall, äfven dess mått, mål, och vigt rätta sig.
Ett folk kan ej, utan fara för sin sjelfständighet, upoffra sitt språk; och vi hafva sett, hvilken vigt, norrmännen fästade dervid, när de förenades med Sverige, hvilken betydenhet och förbindelse med nationaliteten språkfrågorna haft i Schleswig, Holstein och Ungern.
,Ah rubba ett folks grundtal, är om än i ringare mon, dock att träda dess nationalitet nog nära.
Ett sådant grundtal, hos oss och de Germaniska folkstammarne öfverhufvud, är 12 och dess hälft 6.
Det går i Sverige så långt tillbaka, som häfderna, ja så att säga längre eller till mythen, der Oden, såsom Gud var omgifven af 12 Diar.
I egen - 256 Ben 31 December f. m. skap af Regent och Domare hade han omkring sig 12 Drottar, hvilka dömde mellan folket.
Den siste hedniske Regenlen, Olof Skötkonung, var ännu omgifven af 12 Rådsherrar eller s. k.
Spekingar, som tillika voro högste domare.
Efter denna förebild voro äfven Härads- och Lagmansrälterna såsom de förra ännu äro, sammansatta af 12 nämndemän, eller äfven s. k. tolfman, utom ord fönden.
Under den kristna medeltiden, bestämde Landslagen an talet af Konungens verldsliga Rådgifvare till 12, och de förblefvo dervid äfven i början af den protestantiska tiden, såsom förhållandet var, vid Erik XIV:s kröning. Näi'o
HofRätlerna stiftades, faslstäldes ledamöterna? antal i Jönköping, Alto och Dorpat, till 12, hvaraf 6 frälse och 6 ofrälse, en sammansättning, hvilken Gustaf IH sedermera tog till efterdöme, vid högsta Domstolens stiftande.
An i dag utgöra Rikets högste Domare, nu såsom i Odens tid, 12, utom Konungen.
Gå vi till beskattningen så finna vi likaledes 6- och 12-talen med sina fördubblipgar, eller underafdelningar, 8, 4, 3, och 2, hafva ingått och ingå i utskyldsberäkningen, eller d. s. k. undervisningen.
Den första allmänna och ständiga skattläggning, som, i Magni Ladulås tid, beviljades på Riksdagen i Stockholm, 1282, förrättades efter 12-talet och dess underafdelningar, nemi. i Svea Rike, efter öre och örtug, samt i Götha Rike, efter sjettung, åttungsoeh lolftungsland, 8 penningar gingo på 1 örtug, 3 örtuger på 1 öre och 8 öre pä 1 mark.
1 öresland motsvarande 1 tunneland, 1 örtug och 1 penningeland tunneland.
1 markland räknades för 8 tunnors utsäde; 12 voro de män som ålade skatten o. s. v. De ursprungliga måtten turn, fot och famn, äro indelade efter 12- och 6-talen.
12 turn gå på foten och 24 på alnen; 6 fot gå på famnen, 6,000 famnar, eller 18,000 alnar, utgöra 1 mil o. s. v. De äldsta varor, såsom hudar, pelsverk, fisk, stockar och bräder, räknades efter tolften (dussin) underafdelningar eller fördubblingar deraf, såsom kast och skock m. fl. Tideräkningen är likaledes beskaffad, ej blott hos Germaniska, utan äfven andra folk; årets månader, dagens och nattens timmar äro 12; limmarnes minuter och hvarje minuts sekunder äro 5 gånger 12.
Men jag vill icke längre trötta
Eder med erinringar om flera gamla välkända förhållanden, som icke angå penningeräkningen, utan återvänder till denna, hvilken här egenteligen är i fråga.
Den Kongl. Proposm omförmäler 10-talsräkningens ”öfverensstämmelse med bruket inom de flesta civiliserade länder”.
Det är en medelbar upmaning till oss att vara på modet, för hvilket vi äro svage, och hvilket fördenskull bör tagas i närmare skärskådande.
Bland Ryssland, Belgien, Holland, Frankrike, Schweitz, Neapel och Förenta Staterna, som hafva den 10-talsräkning i sitt penningeväsen, hvilken man "vill införa hos oss, lärer man svårligen kunna, till de mest civiliserade, hänföra flera vid Frankrike, Belgien, Holland och Schveitz, af hvilka de 3:ne sednare, under Napoleons välde, vandes, likasom Italienarne, uti Franska penningeräkningen.
Jemförer man då de 45,700,000 menniskor, som till de Den 31 December f. m. 257 de 4 länderna höra, med det vida större antalet Engelsmän, Tyskar, Danskar, Norrmän och Svenskar, som begagnat 12-talet; så lärer man linna den öfvervägande odlingen ligga på dess sida.
Anser någon förmätet af mig, att lill de odlade folken räkna våra landsmän, framför de beprisade Nord-amerikanarne, som hafva så många jernvägar, så priigtiga ångbåtar, så stora fabriker och värdshus, så åberopar jag vära veienskapsmän, konstidkare och skalder, med hvilka de Amerikanska icke torde kunna mäta sig.
Om Sverige bland sina innebyggare räknar åtskilliga Lappar, så utgöra NordAmerikas vilda Indianer och ofria Negrer ett antal, som, i förhållande till den öfriga befolkningen, är större än Lapparnes hos oss.
Hvad 12-talet beträffar, så ingår det med 12 Pence och 3 Groat i Engelsmännens skilling.
Detta folk, sorn utgör en blandning af Germaner och Fransoser, har tillika bibehållit de sednares 20-tal, i skillingarne på pundet Sterling.