Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är klart alt saltbehofvet ökas i samma mån som folkmängden, och delta är den enda naturliga förklaringsgrunden.
Såsom frihandelns vänner vanligen göra har man här äfven åberopat exempel från Norra Amerika och England, men hvad dessa länder beträffar är det allmänt bekant, att deras hamnar äro året om tillgängliga, samt att oafbruten införsel der följaktligen kan ega rum, hvilket åter icke är händelsen i Sverige såsom jag förut anmärkt.
En talare har sagt, att man icke på förhand kan beräkna den storlek af saltup - 150 Den lfi Februari lagen, hvilken erfordras för att betrygga landet mot brist.
Om man åtminstone ville återställa de gamla saltuplagen, under hvilkas tillvaro ingen brist inträffade, så tror jag, att man hade till en början gjort nog.
Här har äfven i sednaste tider handt, att brist yppats t. o. m. på den inom Riket vanligen mer än tilllräckliga varan säd.
Styrelsen har dä utsändt Kronans fartyg för att hemta varan.
När detta skett med säd, så kan det äfven ske med salt; hvilket hörer till oumbärliga förnödenheler; men hvarför skall KrO' nan blottställas för sådan kostnad när köpmännen hafva ifrågavar:de skyldighet.
Då Kronan, ehuru både säd- och spanmålshandlare finnas i Riket, måste underkasta sig kostnaderna för varans införsel, så bevisar det ju oriktigheten af mina motståndares påståenden, att den fria täflan icke gör tillfyllest.
Då jag nu ånyo anhåller att R. o. Ad. mätte bifalla Utskis Betänk.: hoppas jag, att Ståndet icke måtte afslå det derföre, alt jag talat för saken.
Jag erkänner villigt mig hafva varit ganska tvekande i denna fråga, just derföre, att saltet är en nödvändighetsvara, men jag kommer likväl att tillstyrka det Högh Ståndet, att icke bifalla Utsk:s förslag; mina skäl härtill äro hufvudsakligen 2:ne.
Det ena, att ett vacklande i lagstiftningen icke kan vara önskvärdt.
Det kan icke gifvas någon bestämd ledning för spekulationen eller något synnerligt förtroende till lagstiftningen, då man ser att den så ofta vid ena Riksdagen ryckes framåt, men vid den andra åter tillbaka.
I allmänhet hyser jag för öfrigt den åsigten, hvilken också utgör mitt andra skäl, att då man vill bereda ett stöd åt ett vigtig! intresse, skall stödet vara verkligt och icke illusoriskt.
De här föreslagna beloppen af uplagen, hvilka motsvara en så ringa del af behofvet, kunna icke vara och blifva icke heller annat än en illussion af tillräcklig tillgång.
Med antagande af dessa uplags tillräcklighet, torde likväl åtskillige handlande underlåta att införskrifva salt och den ena staden efter den andra försumma att anskaffa erforderligt qvantum deraf.
Allmänheten, hvars bästa man söker befrämja, skall härigenom blifva lidande och det vore ju en ledsam påföljd af de visserligen högst välmenta, men enl. min åsigt alltför kortsynta bemödanderne att i lagstiftningsväg under närvande förhållanden afhjelpa dessa svårigheter genom ett återinförande af de förra påbuden.
Klinkowström har föreslagit uplagen till ett belopp af 240,000 tunnor salt.
Om detta kunde lämpligen antagas, då först vore visserligen en temligen betryggande qvantitet salt i Riket behndig, men man skulle då för detta ändamål vidtaga en af de våldsammaste omkastningar i lagstiftningen, som någonsin varit föreslagen.
Sådane omkastningar pläga dock ej vara af lång varaktighet.
Snart hnge man frågan äler i det skick, deri den nu befinner sig.
Så gerna må den förblifva vid hvad nu är stadgadt.
På förenämnde skäl och grunder tillstyrker jag vördsammast att R. o. Ad. behagade afslå detta Betänk.
Ahlströmer, Carl Jonas Oscar:
Det är i sanning cn nedslående företeelse, att, när man någon gång lyckats lösa nå - Den 16 Februari 151 gra band, hvarmed handel och näringar varit fjetlrade, man genast är färdig att vid första inträffande öfvergående missförhållande återknyta dessa band.
Dylika medel må endast i högsta nödfall tillgripas, men något sådant är enl. min åsigt nu icke för handen.
Visserligen är det en sanning, att saltpriset är öfverdrifvet högt, men man skall skilja emellan höga priser på en vara och brist på henne.
Här är hvarken upgifvet eller styrkt, att någon brist på salt har inträffat, men det är en sanning att priset blifvit stegradt, och en nedsättning häruti vill man åstadkomma genom återuplifvande af saltnplagen.
Jag kan likväl icke föreställa mig, att ändamålet härigenom skulle vinnas.
Våra handlande skulle vara föga beräknande, om, när mindre tillgång på salt upstår, de, endast för att sänka prisen, realiserade saltnplagen förr än sänkning i varans pris i alla fall vore att motse.
Hvarföre jag egentligen begärde ordet, var att få uplysa något, som jag har mig serskildt bekant, nemi. att när Stockholms stad befriades från skyldigheten att hålla saltuplag, så befanns det, att saltet legat så länge, att man icke kände, hvem som var egare till en del af uplaget, hvilket torde bevisa, att nplagen icke varit behöflige, då de under en så lång följd af är icke varit anlitade.
De missförhållanden, som i detta och dylika fall inträffa, afhjelpas bäst genom lättade kommunikationer, och derföre tror jag det vara bättre att lemna mera upmärksamhet åt sådane stora intressen än dem, som äro af mindre vigt och hvartill jag räknar förevar:de ämne.
Vill man afhjelpa del öfverklagade onda, bör det ske genom lullnedsättning, som äfven ägt rum, och snart nog få vi se önskade resultater deraf.
Innan man vidtager en så ovanlig åtgärd, som den af Utsk. föreslagna, nemi. att åter införa ett stadgande, sorn för icke mindre än 13 år sedan befunnits mindre lämpligt och derföre blifvit uphäft, bör man väl vara fullkomligt öfvertygad om behofvet af denna åtgärd.
Detta behof skall naturligt hafva visat sig derigenom att, sedan skyldigheten för vissa stapelstäder att hålla uplag blifvit borttagen, inom landet inträffat saltbrist, eller åtminstone något dertill gränsande och i följd deraf ovanligt höga priser.
Rädfrågar man i detta fall erfarenheten, så visar den, att från och med 1841 t. o. m. det sistförflutna året hafva saltprisen i allmänhet varit lägre än under den förflutna tiden, men tillgången på varan, importen och konsumtionen deraf vida större.
Det är således gifvet, att saltuplagens afskaffande icke ledt till någon våda för samhället.
Under sistl. år hafva priserne visserligen varit ovanligt höga, men någon saltbrist har icke före fuunits.
Jag åtminstone har icke hört att någon, som behöft salt, icke har erhållit det, men han har fått betala sin vara dyrt.
Orsaken till de stegrade priserne ligger ingalunda deruti, att saltuplagen 40,000
T:r uphört, utan den måste sökas deruti att, såsom förut blifvit nämndt, en lyckligare konjunktur för vår frakthandel inträdt.
Det är också gifvet, att de under sista året ofantligt upja gade frakterna verka mycket mera å priset på en vara, som i sig sjelf har obetydligt värde.
Denna omständighet stegrar en sådan 152 Den i (i Februari varas värde propotionaliter myckel mera, än den, som bar elt högre värde.
Allt detta skulle hafva inträffat äfven om föreskriften ännu funnils qvar.
Således finner jag för min del, icke något skäl att återgå lill något annat förhållande.
I denna fråga kan jag dessutom tala af erfarenhet, emedan jag är en särdeles stor konsument af salt, och jag bekänner, att det vore stridande emot mitt eget intresse, om den föreslagna ålgärden vidtages, emedan sådane föreskrifter förlama spekulationen, och i alla fall har erfarenheten visat, alt om ett beständigt saltuplag till en betydlig qvantitet skall finnas, varans beskaffenhet ganska mycket försämras.
Således kan jag icke ur nyttans synpunkt inse fördelarne af Utsk:s förslag.
Hvad beträffar den grundsatsen, att ålägga korporationer, städer eller hvad man behagar kalla dem, en så beskaffad skyldighet, som den ifrågavar:de, hvilken alltid lägger ett band pä den fria konkurrensen, så enär någon nytta dermed icke åsladkommes, kan jag icke inse något skäl alt godkänna denna grundsats.
Skola saltuplag bestämdt kunna förhindra sallbrist, så vore det mycket bättre att antaga Frih. Klinkowströms förslag att bestämma dem till 240,000 T:r. Priset Olifver ändock mycket högt, men då kan man, åtminstone om man belägger åsidosättandet af dessa uplag med höga böter, tillvinna sig någon säkerhet mot saltbrist, priset blir i alla fall ganska högt och jag lager mig friheten att fästa Frih:ns npmärksamhet derpå, att hans förslag medför ganska stora olägenheter.
Frilen har derjemte yttrat farhåga derför, alt våra fartyg icke skulle kunna obehindradt befara de olika vättnet).
Om denna farhåga skulle befinnas grundad och hindret fortfara under någon längre lid, blir det ändock fruktlöst att tillförbinda våra handlande att införskrifva salt i vissa qvantiteler i och för uplagen. f slutet af sitt sista anförande har Hr von Hartmansdorff vädjat till R. o. Ad. att de icke skola afslå detta Betänk. derföre att han yttrat sig för detsamma.
Detta hade jag minst väntat mig, ty sedan Hr von Hartmansdorff å gårdagen vunnit en lysande seger har han derigenom fått ett bevis, alt R. o. Ad. visserligen icke motsätter sig hvad den värde talaren anser vara det rälta, hvarföre jag tror Hr von Harlmansdorffs framställning å detta afseende icke varit behöflig.
Hr Adelborg: Frih. Klinkowström har med en djup poli tisk blick in i framtida förhållanden önskat återinförande af saltuplagen till förekommande af saltbrist och derföre föreslagit, att dessa uplag måtte bestämmas till icke mindre än 240,000 T:r; hvarföre icke dä så gerna 480,000 T:r eller til! ett obegränsadt belopp, ty tiden, hvarunder de hotande farorna kunna fortgå, kan ju icke ens på förhand af Ilr Frih:s siare-förmåga bestämmas.
Det är möjligt, att de blifva oberäkneliga till sina följder och förvecklingar, och om Frih:n befarat, att våra fartyg icke kunna lugnt röra sig på alla farvatten under det stundande året, så får jag erinra att ett sådant förhållande kan räcka ganska länge, ty historien visar ju, att krig blifvit förda under 30 år och ändå längre.
Det föreslagna beloppet är ju alltså icke i sådant fall tillfyllestgörande.
Tersmeden m. fl. hafva factiskt bevisat, att sedan år 1841 Den 1C
Februari 153 priset å salt sjunkit i samma raan tillgången på varan ökats, oell detta förhållande ådagalägger ju tydeligen att den ömhet för handlande, Frih:n velat finna hos den friare täflans vänner, afser i första rummet hela landets befolkning, emedan det ej kan bestridas såsom riktigt hvad Hr von Hartmansdorff förklarat, nemi. att de höga priserne mest inverka på den fattigare befolkningen.
Underligt nog tyckes sålunda det slutligen vara den ädla Frih. sjelf som ömmat för köpmännen, ty ett uplifvande af 1841 års förordning skulle ju, så vida föregående argumentation är riktig, bestämdt åstadkomma en prisstegring och således gynna dessa på den fattiges bekostnad.
Man har sagt, att stapelstäderne genom skyldigheten att hålla saltuplag borde återgälda de fördelar de åtnjuta af landet.
Jag tror likväl, att man i detta afseende hvarken kan eller bör göra annat än att söka åstadkomma en rättvis beskattning å dessa städer.
Bévilln. böra de utgöra i mån af de inkomster deras verksamhet skänker dem, och denna Bevilln. måste väl anses såsom just en ersättning för de fördelar, dem blifvit förunnade.
Man har talat om frakthandeln och Hr Arnell har sagt, att den under sisth års sommar florerat.
Detta är en lycka för landet, hvilken vi måste önska må länge fortfara, men straxt derefter har talaren velat gifva en ofördelaktig vändning åt detta lyckligare förhållande derigenom att han velat återinföra gamla tryckande band på handeln i det han vill återuprätta saltuplagen.
Ar det så, att frakthandeln blir fortfarande liflig, hvilket jag hoppas, så tror jag alt det är naturligare, att låta våra fartyg dermed sysselsättas och ej tvingas att användas på en mindre lönande rörelse.
Saltet kan visserligen derigenom blifva något dyrare, men genom vinsten på fragt har landet då råd att betala detta högre’ pris och efter några års förlopp skola dessa förhållanden af sig sjelf jernnäs och saltpriset återgå till hvad det förut varit.
Hr Arnell har vidare hemtat exempel från ett förhållande i Norrköping, men detta var ett specielt fall och bevisar intet, ty, som ordspråket säger, ”en fluga gör ingen sommar.”
Detta ordspråk tillämpar jag i öfrigt äfven på Hr Arnells åberopade yttrande af en ledamot i BorgareSt.
Den stränghet, med hvilken jag blifvit bemött, då jag tog mig friheten yttra mitt bifall till en ledamots Iheoretiska bevisning, kan jag icke annorledes besvara än dermed, att jag troligen blifvit missförstådd.
Jag får då lill den ledamot, som lemnat mig denna tillrättavisning, framföra det ursäktande skäl, att jag fann mig af hans argumenfer till den grad träffad, att jag måste taga min tillflykt till mina praktiska skäl, för att återkomma till det beslut, som Utsk. här framlagt för Ståndet.
Jag till och med går så långt, att, om jag äfven vid denna frågas afgörande icke skulle höra till de segrande, jag tröstar mig med de skäl Hr Adelborg i denna fråga framställdt.
Om i st. f. de klingande fraserna jag fått höra något annat t. ex. möjligheten för varans jemna fördelning inom landet, hade ändock något varit vunnet, men jag får ålnöjas med hvad man behagat beskära mig.
Man har sagt, att i Götheborg säljes salt lill 9 å 10
R:dr under det alt i Stockholm 154 Den 16 Februari varan gäller 12 å 18 R:dr, T:n, är icke delta ett slående bevis, att icke ensamt frakthandeln orsakat prisstegringen, ty Götheborg måtte väl hafva lika mycken fördel af frakthandelns begagnande som Slockholm.
Kapitalisten inne i landet är illa belåten med den underrättelsen att i Götheborg och Gefle finnes salt.
Jag anhåller om ursäkt att jag förlängt discussionen.
Sl:r vid 1840 års Riksdag ingingo till K.
M. med underd. anhållan att den stapelstäderna åliggande skyldighet att hålla saltuplag skulle uphöra, och K. M. i anledn. deraf år 1841 utgaf en författning, hvarigenom de fleste stapelstäderne frikallades från denna skyldighet, så har erfarenheten visat, alt under de sednasle åren alltför öfverdrifna saltpriser upkommit.
Detta är således ett factum, som icke kan bestridas, och orsaken dertill lärer man få söka uti uphörandet af stapelstädernas skyldighet att hålla saltuplag.
När nu efter denna förfaltn:s tillkomst erfarenheten visat, att saltpriset tillförene icke veterligen varit så högt som nu, ledes man lill den slutsats, att förändring i stapelstädernes skyldighet i delta hänseende varit orsaken till prisstegringen.
Man har här sagt, att det icke torde vara skäl att återgå lill det förhållande, som förut egt rum och att en sådan åtgärd skulle utvisa alt man beträdt en reactionär bana; men då denna författning i anledn. af R.
Sers und. framställning tillkommit kan jag icke se, hvarföre icke, när erfarenheten talat emot uphörandet af dessa saltuplag, R.
St:r äfven kunna ingå till K.
M. med anhållan att den gamla författningen målte åter få uplifvas.
Man har äfven sagt, alt ett af BorgareShs ledamöter meddeladt yttrande, som här blifvit omnämndt icke utgjorde skäl för antagande af Utsk:s förslag, enär man påstått, att det gamla ordspråket ”en fluga gör ingen sommar” här vore tillämpligt.
Jag får i anledn. häraf nämna att nämnde ledamots af Borg.St. åsigt understödjes af 2:ne Utskottsledamöter af BorgareSt. hvilka reserverat sig emot Betänk, nemi.
Hrr Stenberg och Rooth hvilkas reservationer lyda sålunda: ”Ehuru jag icke vill i någon mån förneka den stora, obestridliga fördel, som genom föreslagne föreskrifterne skulle beredas landets innevånare i allmänhet, och på hvilken grund jag ock är motionärerne erkänsam för deras med påyrkade åliggandena för stapelstädernes skeppsredare och handlande välmenande afsigt, finner jag dock de åsyftade stadgarne, om de biföllos, komma att pålägga stapelstädernes nämnde borgerskap ett obilligt tvång, från hvilket den enskilde näringsidkande samhällsmedlemmen, efter min tanka bör vara fredad.
Jag kan derföre så mycket mindre biträda motionen, som en ännu gällande författning, nemi.
Kungörelsen d. 7 April 1841, till en del afhjelper den öfverklagade olägenheten.”
Här hafva således dessa
Hrr öppet medgifvet, att det vore en fördel för Rikets innevånare om stapelstäderne hade skyldighet att hålla saltuplag, och att de nu öfverklagade olägenheterna voro mindre eller möjligen inga, om 1841 års Förordn. nu vore gällande.
Då man nu vet att Preste- och BondeSt:u bifallit, men BorgareSt. afslagit Betänk., så skulle jag tro, att BorgareStts afslag icke är af Den 16 Februari 155 någon betydenhet, enär detta Ständ, har, som man säger, här röstat 1 sin egen sak.
De skäl, som blifvit framställde för bifall till Utsk:s Betänk, åberopar äfven jag och anhåller om propos. på bifall.
Mångä ledamöter hördes ropa på propos.
En värd talare har såsom skäl för afslag å detta Betänk, anfört skadligheten deraf, att man ena tiden uphäfver och den andra åter uplifvar författningar.
Jag erkänner med honom riktigheten af denna sals och skulle vilja köpa en garanti för tillämpningen i framliden af densamma, och af denna anledn. skulle jag äfven vilja instämma med honom i afslag på Betänk. emedan fördelen deraf vore sä stor, att delta afslag skulle vara en obetydlighet; men beklagligen har erfarenheten visat, att tillämpningen af denna sunda grundsats ingalunda eger rum.
Den värde talaren känner nogsamt, hurusom tullförfattningarne knappast upnå 2 års ålder, förr än man är färdig alt uphäfva dem.
Sålunda kan man icke af denna grundsats hemta något giltigt skäl för bifall till Betänk.
En ledamot har omnämnt, hvad jag förut kände, nemi. alt frågan är hos K. M. anhäugig, att K.
M. deröfver har infordrat vederbör:des und. utlåt., och jag skulle således vilja med den värde talaren dela den åsigt, att det måhända vore olämpligt att besvära K.
M. med en underd. skrifvelse i ämnet, men saken är af för mycken vigt för att jag här vill tillämpa den grundsatsen, att derföre, alt frågan är af ekonomisk beskaffenhet, man icke bör opinionera inför Konungen.
Min fullkomliga öfvertygelse är alt K.
M. icke lärer underlåta att begagna
Sin lagstiftningsrätt i ämnet, i hvilket beslut R.
St:r än må stanna; men jag skulle dock önska alt, om efter vederböndes hörande K.
M. skulle finna behofvet och landets väl kräfva återuplifvandet af de gamla förfallningarne ronde saltuplagen eller utgifvande af en ny författning för detta ändamål, K. M., i händelse R.
St.r besluta den nu föreslagna skrifvelsen, skall i densamma finna ett stöd för sin åtgärd i delta fall, och skulle K.
M. finna nyttigt och nödigt att utfärda en författning, så får K.
M. underkasta sig det omdöme, som öfver motionären blifvit på delta rum uttaladt, att vara välment men kortsynt.
Jag är lill det mesta förekommen af Frih.
Tersmeden, i hvars yttrande jag till alla delar instämmer.
Lagar böra aldrig stiftas lill följd af en tillfällighet, man bör icke låta förskräcka sig af en ringa omständighet, emedan lagar böra gälla för en längre tid.
Afsigten med saltuplagen eller de författningar, som voro gällande före år 1841, kunde icke vara någon annan än förekommande af saltbrist.
Således om någon åtgärd härutinnan skall vidtagas, mäste man först bevisa, att här i landet finnes saltbrist och att icke blott saltbrist i år har funnits utan äfven fortfarit under en längre tidsföljd.
Icke bör raan väl derföre, att under en eller annan kort tidrymd man varit besvärad af ett ondt, vidtaga åtgärder, som följaktligen äro öfverflödiga.
Jag kan således icke godkänna Ekon.Ulsk:s förslag.
Såsom bevis på de ofta förekommande ändringar i Förfaltn. har Hr Printzensköld åberopat tullförfattningarne, men om den värde talaren hade velat göra 156
Den 16 Februari sig mödan att tillse, huru det förhåller sig med dessa tullsatser, skulle han hafva funnit, alt flera af dem fortfarit en lång följd af år, och att de varit ganska konservativa.
Jag vill i sådant afseende endast nämna artikeln blyhvitt, hvarå tullen fortfarande varit densamma under mer än 20 år, och nu först på grund af K.
M:s förslag har tullen å denna vara blifvit nedsatt.
Hr von Hartmansdorff har hemställt till R. o. Ad. att de icke måtte afslå Betänk, derföre, att han vore motionär* och understödt detsamma.
Detta den värde talarens yttrande var en öfverflödig blygsamhet, ty om saken i oeii för sig sjelf är riktig, så tror jag att R. o. Ad. lika litet i detta som i andra fall sviker Hr von Hartmansdorff, men jag tror, att det kan förefinnas likväl någon anledn. lill en sådan hemställan i afton då jag betraktar, huru glest bänkarne nu äro besatte, huru det här visar sig, att det anhang
Hr von Hartmansdorff i går hade och som då beredde honom den stora segern, nu har så betydligt skingrat sig derföre, alt möjligen i afton det är någon bal å färde dit dessa unga kämpar begifvit sig.
I allmänhet böra de segrande behålla valplatsen, men i afton visar sig motsatsen och det är de å gårdagen besegrade som nu finnas qvar.
Endast med några ord vill jag be svara de anmärkmr i sak, som här blifvit gjorda.
Gyldenstolpes yttrande vore mycket att säga, men jag vill icke ingå i discussion härom och föra frågan på ett annat område än dit hon egentligen hör.
Det må vara Hr Gr:n och dess liktänkande förbehållet att så förfara.
Man har här sagt, att om vi finge jernvägar, så kunde vi derigenom afhjelpa saltbristen.
Då jag erkänner dessa kommunikationsmedels egenskap att bidraga till bildning och kultur måste jag bekänna att deras förmåga att åstadkomma salt var mig obekant.
Ar det fråga om att reglera saltpriser, så kunna de visserligen det i vissa fall, men icke alltid, och jag skall hafva äran att visa den person, som tror alt spanmålspriser o. s. v. regleras, ensamt genom jernvägskommunikationer, att så icke är förhållandet i de länder, der de finnas.
Man har här sagt, att jag upgifvit ett förslag för bestämmandet af saltuplagen.
Detta är ett fullkomligt misstag; jag har endast uttalat en åsigt.
Man har äfven sagt, att det vore omöjligt att bestämma beloppen af saltuplagen, i fall man vill förekomma saltbrist; men om vi gå till Utsk:s Betänk, så finna vi att Utsk. tillstyrkt R.
St:r att i und. skrifvelse anhålla: ”det K.
M. täcktes återställa skyldigheten för stapelstädernes handlande och skeppsredare, att årligen från utrikes ort till Riket införa och på uplag hålla salt, lill det belopp K.
Något belopp är således icke bestämdt utan detta beror af K. M., som icke lärer underlåta alt utsätta det.
Afven har någon yttrat att jag skall hafva sagt och förordat, att frågan rör:de saltuplag och följaktligen återuplifvande af den gamle författningen nu skulle företagas, likasom jag fruktade att det nu skulle behöfvas.
Jag har aldrig framställt ett sådant förslag, utan jag har endast fästat upmärksamheten derpå, att under fordna tider att under 200 år för framfarna Regeringar det utgjort ett stort bekymmer att un - Den iC Februari.
157 eler de slöra och allvarliga krig, hvary vårt Iand varit invecklad!, kunna erhålla erforderlig tillgång på salt, och just derföre har man gjort sådane bestämmelser, som voro gällande ända till år 1841, och min tro är ej allenast, att sådana förhållanden kunna återkomma och måhända under en mera hotande skepnad än förut, ulan äfven att förhållanderna kunna blifva ganska betänklige, och ingen på detta rum har kunnat upgifva sättet, hvarpå landets behof af denna nödvändighetsvara skall kunna fyllas.
En åtgärd, hvilken synes mig vara den lämpligaste, bör icke försummas, nemi. att hafva ett reservuplag, och jag tror att, om landet kommer i krig med främmande makter, vare sig nu eller framdeles, det må vara huru många år härefter som hälst, frågan om möjligheten att anskaffa salt då är jemförelsevis af mycket större vigt än om Tunnan salt kostar några R:dr mer eller mindre och derföre intresserar jag mig för denna fråga.
Då tiden långt framskridit, vill jagicke uptaga allt hvad mina motståndare andragit, och som till en del blifvit af de med mig liktänkande besvaradt.
Jag vill blott fästa mig t. ex. vid hvad den siste talaren yttrade, då han trodde mig icke hafva tagit i betraktande Utsk. förslag nemi. ”det R.
St:r måtte uti underd. skrifvelse hos K.
M. täcktes återställa skyldigheten för stapelstädernes handlande och skeppsredare, att årligen från utrikes ort till Riket införa och på uplag hålla salt, till det belopp K.
M. kan finna för godt i Nåder bestämma.