Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man bör vara mycket förbunden derför, att lagstadgandet icke rent af bemyndigar fångknekt att, när fånge eller häktad person rymmer, hafva rätt att omedelbart skjuta ned honom; men detta följer likväl nära nog af rättigheten att, så snart fången kommit så långt bort att han icke kan uphinnas af den bevakande, få begagna skjutvapen.
Skillnaden är teml.gen obetydlig.
Armfelts yttrande, får jag säga att jag visserligen just icke egentligen vill sätta i fråga, att hvarken han eller jag skulle bege oss pä flykten, ifall vi biel vo häktade; måhända var det för tillfället olämpligt att välja ett exempel, sorn skulle personligen röra B. o. Ad.
Deremot är exemplet fullt tillämpligt på personer, som icke hafva det omdöme, den bildning och den hederskänsla, som böra förutsättas hos oss.
Ty pluraliteten af dessa föreställer sig, att, då häktning kan ske, fråga är om något farligt ansvar och att det är så godt att bege sig på flykten som att släpas i fängelse och underkastas en lång ransakning.
Länsmannen kan möjligen inbilla mången enfaldig person att han begått ett till sina följder vådligt brott, oaktadt det i sjelfva verket ieke är af betydenhet, och då blir det ju helt naturligt att han tänker: det är så godt att fly.
Den ifrågav:de lagen är efter mitt omdöme dessutom icke stiftad för bildade, utan för obildade personer; måhända vore det icke eller någon våda om bildade personer utgjorde bevakningen, ty de kunna bedöma om den häktade personen är så vådlig för samhället, att detta blefve betryggadt genom att nedskjuta honom, roen en sådan omdömesförmåga besitter ej våra fångknektar.
Det lagförslag, som uti ifrågav:de hänseende afläts vid 1823 års riksdag, var i väsendtlig mån skiljaktigt från det förevarande.
Då det förra nemligeu innehöll ett ovilkorligt berättigande för vaktkarl eller fångförare att skjuta på rymmande fånge, omfattar åter K.
M;s nu afgifua Nåd.
Prop. att till rymnings förhindrande endast det våld, som nödigt är, må anvädas. 362 Den 24 Mars e. m.
Emellertid synas de farhågor, förstnämnda lagförslag med skäl framkallade, hafva gjort ett så djupt intryck, att man under inflytelsen deraf vill motsätta sig snart sagdt hvarje förslag till lösning af hufvudfrågan.
Åtminstone förekommer det mig som skulle reservationerna inom Högsta Domstolen och Lagutskottet, äfvensom Hr
Dalmans anförande, hafva sin egentliga tillämpning på 1823 års förslag, men deremot icke böra hindra antagandet af före v: de förslags 57:de g.
Den rätt, samma § tillerkänner fångbevakning, har veterligen icke blifvit bestridd eller förnekad inom Europas fleste civiliserade länder.
Inom vårt land åter visa sig begreppen i detta hänseende hafva varit mera obestämda.
1734 års lag innehåller härutinnan icke någon fullt afgörande föreskrift.
Den stadgar dock uti 29:de kap.
Usta g:ti Missg.Balken, att den, som far efter att fånga den, som lagliga gripas må, slår eller skjuter åt honom eller dem honom värja vilja och i misshugg dödar en annan, skall, om sådant pröfvas hafva skett mot hans vilja och upsåt, böta endast vådabot (20 daler); hvilket stadgande synes föranleda till antagande deraf att det använda våldet ansetts vara i och för sig lagligen befogadt.
Men först i Lagberedningens den 25 Nov. 1844 afgifna förslag till lag om verkställighet af fängelsestraff, § 26, uttalas med uttryckliga ord den grundsats, att elter varning det våld må brukas, som nödigt är för att hindra fånge från rymning ur straffinrättning.
Och denna åsigt, enhälligt tillstyrkt af Högsta Domstolen och antagen af K. M., lärer äfven böra anses vara godkänd af R:ts St:r, hvilka vid 1844—1845 årens Riksdag antogo lagförslagets hufvudgrunder.
I Lagberedningens motiver (pag.
65) heter det att Beredningen ansett oundvikligt att medgifva bruk af våld till hindrande af rymning, då sådan ej kan på annat sätt förekommas.
Att ett sådant lagstadgande omedelbart bör följa af Statens befogenhet att beröfva fången friheten, synes mig vara tydligt och klart.
Också är, på sätt uti motiverne till K. M:s Nådiga Propos. yttras, förslaget i denna del framlagdt, icke för att få den lagliga rätten erkänd, utan för att begränsa densamma.
Då emellertid, i motsats till det öfvervägande antalet af ledamöter så i Högsta Domstolen som inom LagUtsk:t, hvilka tillstyrkt K. M:s Nåd.
Propos. i denna del, en och annan, såsom ofvan är nämndt, här ser anledning till farhågor af mer eller mindre betänklig beskaffenhet, ja en reservant till och med antyder såsom skulle en målsegande, derest lagen utfärdades, kunna saklöst dräpa sin tillvaratagne motpart, om denne sednare ville aflägsna sig, torde det tillåtas mig att få i den ganska vigtiga frågan ytterligare yttra några ord.
Om dessa motståndare icke egnat fullt tillbörlig upmärksamhet åt samhällets rätt att skydda sig emot förbrytare eller att gifva kraft åt sitt genom behörig organ meddeldta och verkställda beslut att en lagbrytare förverkat friheten, så hafva de deremot så mycket
Den 24 Mars e. m. 363 skarpsinnigare förutsett vådorna af lagförslagets godkännande och antagit såsom icke allenast en möjlighet utan snart sagdt sannolikhet att skjutvapens begagnande och dödande skott komme att höra till ordningen för dagen.
Men icke begagna våra Länsmän och Fjerdingsman eller Stads- och Polisbetjente i tjensten slika mordvapen; och om de undantagsvis vid gripandet eller forslandet af någon farlig förbrytare så beväpnade sig, lärer det deraf luirflytande äfventyret för förbrytaren icke anses för någon olycka.
Icke eller begagnas, enligt gällande föreskrifter, eldvapen af den civila bevakningen vid rikets fängelser; och lika litet hädanefter som hittills lära sådana vapens bärande af denna bevakning, för att hindra fångars rymning, komma att anbefallas.
Nej, dessa mera lifsfarliga vapen begagnas uteslutande af militärbevakning vid straff-fängelserne och af fånggevaldiger vid fångtransporter.
Vanligen anförtros tre straff fångar åt en soldat att bevaka; och betydligt större antal fångar tillhörer det ofta gevaldigern attfortskaffa.
Sker nu rymning, som icke utan fullt våld kan förhindras, har, i fall motståndarnes mening skulle göra sig gällande, soldaten och gevaldigern att välja emellan hårdt ansvar antingen för rymningen och gevaldigern dessutom att mista tjensten, eller ock, för det han hindrar densamma genom ett våld, som efter nyssberörde mening gått för långt, men säkerligen, en gång anvöudt, förhindrade lusten hos andra att rymma.
Sådant kan väl icke vara riktigt, lika litet som att soldater och fånggevaldiger, hvilka af samhället fått sig skjutvapen i handom, icke skulle i nödfall få begagna dem.
Af synnerlig vigt är emellertid att bevakningens rätt i förevide fall blir fullt bestämd, ehuru på samma gång begränsad, så att man må komma ifrån det förhållande, som nu eger rum, nemi. att vid den ena fångvårdsinrättningen ordres blifvit meddelade för soldaterne att i nödfall skjuta på rymmande fånge, vid andra åter saknas sådana ordres.
Såsom exempel på hvilken verkan, det olika förfaringssättet i detta hänseende kan hafva, vill jag namna, att för några år sedan vid Carlsborgs fästning, der omförmälda ordres saknades, sprungo några kronoarbetskarlar midt igenom bevakningskedjan, och som tångarne, beredde till flykt, sprungo fortare än soldaterna, kommo de undan.
Ater på Långholmen, hvarest efter inträffade täta rymningar, man anbefallde soldaten att i nödfall begagna sitt skjutvapen, rymde kort derefter en djerf fånge från bevakningen ut på isen.
Soldaten aflossade skottet, som var laddadt med hagel, men fången hade redan kommit utom skotthåll.
Kommendanten på stället, som händelsevis tillkom, anbefallde soldalen alt ladda med kula och skjuta, hvilket genast skedde och med den påföljd att kulan borttog den aldra yttersta snibben af långens högra öra.
Nu insåg rymmaren att det var fråga om allvar och han gaf sig genast.
Detta skedde för flera år sedan och derefter har icke någon enda 364 Den 24 Mars e. m. fånge vid denna fångvårdsinrättning ens försökt att öppet rymma från soldatbevakningen.
Men, siiger man, tångarne skola med så mycken omsorg bevakas, att rymning ej kommer i fråga; och härtill anslagne kostnader liro väl använde.
En hjertnupenhet, som skulle medföra högst betydligt ökade utgifter, men ändock ej ledde till målet, torde likvid ej vara behjertansvärd; och åtminstone de fleste af lagförslagets motståndare skulle säkerligen, om de, utom omfånget af embetsrummen, fingo se huru det i verkligheten går till och måste gå till, snart nogsamt inse, att man genom endast preventivåtgärder, äfven om en soldat medföljde hvarje fänge, icke kan i erforderlig mån förekomma rymningar.
Men hvilka äro då vanligtvis dessa rymmare, hvilka man i viss mån vill skydda för möjliga äfventyr under rymningen?
Är det sådana fångar, som mera af olyckliga omständigheter och dåliga exempel än inneboende brottslighet fallit?
Eller är det fångar, som söka försona sig med sina medmentiiskor?
Kymmarne äro i allmänhet personer af sådan sinnesbeskaffenhet, att de fortfarande befinna sig uti en fiendtlig ställning till samhället; och äfven om det onda upsåtet från början icke finnes, lärer, då faran att ertappas lägger himler i vägen för ärligt arbete, sjelfuppehållelsedriften föra dem till en sådan ställning.
Jag vill icke här nyttja samma mörka färgläggning som motståudarne, men måste dock i förbigående antyda de våldsamma upträden, som understundom tima vid gripandet af förrymda brottslingar, hvilka sannerligen icke väga på guldvigt huru långt sträckt våld de få använda för att hindra sitt gripande.
Några reservanter hafva föreslagit den modifikation att lagförslaget i fråga skulle vinna tillämpning på endast straff-fångar; och medgifvas måste att genom ett sådant lagstadgande en del af de anmärkta olägenheterna afhjelpas, men visserligen icke alla; och hvilken rättsgrund förefinnes till den lag, att fång-gevaldigern får, för att hindra rymning, använda nödigt våld emot t. ex. den för första resan enkel stöld dömde fången, men ej emot en annan gripen, t. ex. på bar gerning för rån eller mord, eller emot en t. ex. för 4:de resan stöld till ansvar af domstol dömd person, som för undergående af vidare ransakning vid annan domstol åtföljer fångtransport?
Hvilken rättsgrund påkallar att inom fängelset, i händelse af försök tili rymning, en lill måhända endast några dagars enkelt fängelse i brist af böter dömd person lagligen är underkastad större äfventyr än den för groft brott tilltalade, ehuru ej slutligen dömde förbrytaren?
Antagom att två i dessa särskilda kategorier stadde fångar äro på väg att rymma från ett länsfängelse, der, såsom jag förut nämnt, bevakningen väl icke bär eldvapen, men deremot^är försedd med huggare; och antagom vidare, att våld, medförande kroppskada, tillskyndas begge tångarne.
Vitesbotsittaren, som undergår ådörndt straff, är straff-fånge och hans åkommor anses följaktligen ogilda, men för våldet å den grofve förbrytaren vore bevakningen förfallen till ansvar!
Sannerligen lä - Den 24 Mars e. m. 365 rer väl, om så skall tillgå, bevakningen vid fängelser, der både straff fångar och ransakningslångar förvaras — och så är förhållandet vid nästan alla läns- och kronohäkten i riket — först böra skaffa sig visshet derom, huruvida den rymmare, man eftersätter, är straff fånge eller icke.
Slutligen må upmärksamheter. fästas derpå, att om vid rymningars hindrande svårare våld någon gång kommer att användas, ehuru sådant, efter det förbrytaren undfått kännedom om lagbudet, sannolikt ytterst sällan inträffar, är pröfningen af den frågan, om och i hvad mån våldet varit af behof påkalladt, förbehållen domaren.
Ämnet har nu blifvit så ut förligt utredt, att jag icke vili vidare uptaga tiden, men jag ber att fä anmärka i afs. på det förslag, som blifvit framstå!Idt i st. för Utsk:ts och som innehåller: »att om förrymd fånge eller annan person häktas, då må ock det våld brukas, som för häktningens verkställande nödigt är, der ej svårare skada än i 14:de §:n sägs genom våldet upkommer», att, så snart något våld får användas vid rymning, och ingen lärer bestrida att sådant är nödvändigt, så vore det väl hård t-, om fångbevakningen skulle straffas, i händelse fången dervid erhåller någon större åkomma än i 14:de §:n sägs.
Jag anhåller att få förena mig med dem, som yrkat bifall till Utsk:ts förslag.
Jag har icke af den siste värde talaren blifvit öfvertygad derom att ju icke ifrågav:de förslag till lag lemnar en alltför stor och vidsträckt rättighet i bevakningens händer och att genom en sådan lag en i öfrigt oförvitlig medborgare kan blifva dräpt af gauska oskyldiga anledningar, t. ex. att han är passlös eller saknar laga försvar.
Om han då hör till den mera obildade klassen, är det ganska naturligt att han söker återvinna sin frihet; men om han gör detta, utan att sätta sig till motvärn, så hemställer jag på hvad sätt samhället derigenom må kunna anses förnärmadt.
Jag- tror att det vore en vida större förnärmelse, om en sådan person blefve svårt misshandlad eller måste sätta lifvet till i följd af detta sitt försök att återvinna friheten.
Den näst siste talaren har hufvudsakligen uppehållit sig vid rättigheten att använda våld mot straff-fångar, som rymt, men jag får förklara, att jag icke funnit några betänkliga olägenheter af det uärv:de förhållandet i afs. på föreskrifterna huru fångar inom fängelserna skola bevakas; tvärtom hafva under den sednaste tiden ganska få rymningar egt rnm.
Jag tror, att det skulle väcka en vida obehagligare upmärksamhet, om åtskilliga fångar blifva ihjälskjutne eller lemlästade för försök att rymma, än om de fått rymma, utan att genast ertappas.
Den ifrågav:de lagen är följaktligen efter min åsigt icke på något sätt påkallad af behofvet.
De instruktioner, som f. n. gälla för fängelserna, hafva, efter mitt förmenande, visat sig vara tillräckliga och behöfva icke på något sätt ersättas af en lag, som står i uppenbar strid med rättsgrundsatsen, hvilken omöjligen kan vara den, att Staten eger en så obegränsad rätt att 366 D en 24 Mats e. m. qvarhålla en person i sitt våld, att ett försök till befrielse, som icke åtföljes af motvärn å fånges sida, skall kunna af en rå fångknekt extrajudicialiter bestraffas med fånges förlust af lemmar eller lif.
Jag vill blott med några få ord betyga min tillfredsställelse öfver hvad som nu senast blifvit yttradt af Hr Carleson, hvarigenom han erkänt riktigheten af min förmodan att meningen med lagstadgandet i 57:de §:n verkligen är, att, i fall en fånge eller häktad person rymmer, ett sådant svårt våld att fången blir skadad till helsa eller lemmar, ja till och med mister lifvet, äfven skulle kunna subsumeras under den ifrågavide §:n.
Det har blifvit sagdt, att ett korrektiv mot allt missbruk af makten skulle ligga i den 58:de §:n, som säger i lista mom:t: »Finnes någon i fall, som i 55:te, 56:te och 57:cle gine sagdt är, hafva gjort större våld, än nöden kräfde; pröfve domaren, efter omständigheterna, om han för upsåtlig gerning eller blott som för vållande straffas bör.»
Men i 2:dra momit af samma § heter det : »Var så trängande nöd eller fara för handen, att han sig ej besinna kunde; då må han från straff frias.»
Jag föreställer mig, att om en fånge rymmer eller en person, som blifvit häktad på lösa misstankar, springer sin väg och den kronobetjent, som häktat honom, kastar en sten eller skjuter med ett gevär efter honom och träffar honom i hufvudet, så skall denne kronobetjent, vaktkarl eller poliskonstapel, om den flyende mister lifvet, lätt undgå allt ansvar, emedan det då skall heta att så trängande fara var för handen, att han sig ej besinna kunde.
Här har blifvit myoket taladt om fånges ihjälskjutande och att, derest denna g antages, skulle hvarje fånge sväfva i fara att skjutas af hvarje fångvaktare och fångförare.
Detsamma har äfven blifvit uprepadt af Hr Dalman.
Jag får då förklara, att, såvida vi icke fäkta mot inbillningar, så behöfva vi väl icke vara särdeles rädda för denna omständighet.
Vi veta nemligen att så väl Länsmän som Fjerdingsman och andra sådana personer, som i första hand häkta och till ransaknings undergående afföra sådana personer, hvilka angifvas för ringare förbrytelser eller för hvilka förbrytelser som helst, första gången föröfvade, sällan eller aldrig äro beväpnade med skjutvapen, utan i allmänhet endast hafva huggare eller käppar, för att sätta sig i säkerhet mot att fången icke rymmer från dem.
Det anser jag icke farligt.
Hr Dalman har i öfrigt sagt, att han för sin del icke känt några svårare följder af närvide förhållanden.
Jag är af motsatt mening, och får, såsom stöd för densamma, nämna ett exempel.
För 7 å 8 år sedan hade jag, i egenskap af auditör vid ett garnisonsregite, tillfälle att vara närvide på Långholmen i en krigsrätt öfver en soldat, som låtit en fånge rymma.
Han förebar som ursäkt »att det kanske var orätt att jag icke sköt, men förra gången, som regitet låg här, så var det en karl, som sköt på en fånge, och han fick sitta häktad mån - Don 24 Mors e. m. 367 ga månader för den skull; derföre föredrog jag den bestraffning, jag nu får.»
Under det krigsrätten emellertid tog i betraktande, hvad ansvar som möjligen kunde för visad vårdslöshet åläggas karlen, förklarade befälhafvaren inför domstolen, att, domstolen må komma till hvad resultat som helst, så ämnade han för sin del ålägga karlen extra judiciel! bestraffning, emedan han icke ställt sig till efterrättelse de ordres, han fått, hvilka innehöllo att, på det ingen karl måtte komma att stanna qvar, utan befälhafvaren få hela sin kommendering med sig, så ålåge soldaterna att skjuta på fånge, som rymde, men de skulle skjuta i luften.
Kan detta vara i sin ordning?
Ett annat exempel vill jag anföra om en bevakningskarl, som skulle föra 2:ne fångar, hvilka försökte att rymma och sprungo hvar och en åt sitt håll; karlen sprang efter först den ena och högg till honom, så att han blef hejdad, hvarefter han tog fatt den andra.
Denne karl fick sedan länge sitta inne för detta sitt förfarande, i stället för att få den belöning, han efter min åsigt väl förtjent.
Således får jag säga att jag finner ganska stora olägenheter vidlåda nuv:de förhållande och att det är stort skäl att antaga nu föreslagna 57 §.
Det är ganska intressant för Ståndet, att få höra dessa preju 1 i kater från krigsrätter; men jag vill fästa upmärksamheten på, att, i händelse krigsrätten dömt en soldat till straff för sådant förfarande, som Frih. Armfelt omnämnt, sådant icke är enligt med Svenska lagen, emedan den säger i 19 kap. 3 § Missg.Balken: »Släpper vaktkarl fånge lös af försummelse eller vangömo, miste tjeusten och plikte dertill med böter, fängelse eller spö, allt efter som försummelsen eller ock den undkomnes brott är, men om det icke skett af försummelse eller vangörao, så är han icke underkastad något straff.» Möjligt är att Reglementet för Regitskorpser stadgar annorlunda, men det gör åtminstone icke lagen.
Sedan Öfverläggningen nu ansetts slutad samt H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till och dels återreraiss af den ifrågavnle §:n, framstälde H.
Exc. propos. å bifall till densamtna och, då dervid svarades starka ja jemte några nej, förklarade ja hafva varit öfvervägande.
Efter det Hr Dalman begärt votering, uplästes och godkändes följande voterings propos.
Den, som bifaller 57 §:n af LagUtsk:ts uti dess Betänk ,N:o 20 afgifna Författningsförslag, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, varder nämnde §, på grund af deremot gjorda anmärkningar, till Utsk:t återremitterad.
M«8 Den 24 Mars e. m.
Jag anhåller, att på det kraftigaste få reser* vera mig mot detta It. o. Ad:s beslut, samt att i It. o.
Ad:s prot:r måtte inflyta Just.Rådet Iggeströms yttrande, pag. 43 i K. M:s Propos., uti hvilket jag instämmer och tager mig friheten här uppläsa.
Härefter upläsfe Hr Dalman följande:
Bland grunder, som betinga strafflöshet för eljest straffbara handlingar, är äfven nödvärn eller rättigheten att med våld hindra verkställighet af påbörjad rättskränkning.
Då denna åter kan vara riglad emot såväl egendom som person, följer deraf, att läran om nödvärn bör behandlas i den strafflagens särskilda afdelning, der, bland andra allmänna reglor för stiaflftillämpningen, äfven måste angifvas de grunder, som utesluta eller uphäfva straffbarhet.
Nödvärnsläran kan hvarken väl inpassas eller fullständigt genomföras i en författning, som endast afser våldsgerningar emot person.
Men om äfven försök i nämnde syftning sker, kräfver det ömtåliga ämnet all möjlig varsamhet vid behandlingen.
Endast trängande nöd eller lifsfara, som icke annorledes, än medelst egna försvaret och sjelfvillig» åtgärder kunna afvärja», så ock andra, med de sagda jemförliga förhållanden, deraf större våda för allmän och enskild säkerhet äfventvras, kunna rättfärdiga lagstiftningens behörighet att från straff befria verkställaren af sådana gerningar, som i annat fall hänföras till mera eller mindre svåra brott.
Lika mycket nu gällande lag haft vårdnad derom, att menniskolif, äfven missgerningsmannens, icke må i oträngt mål spillas, likamycket instämmer det med rättsbegrepp och folkets föreställning, att detta icke lår saklöst ske.
Utan att förbise eller för ringa upskatta svårigheten för en enskild fångvaktare eller fåtalig bevakning att hindra och omintetgöra rymningar, finner jag det likväl ganska betänkligt att i fångbevakningens skön lägga hvarje, äfven en för ringa brott eller endast såsom försvarslös eller för ransaknings skull häktad, möjligen oskyldig persons lif eller död genom ett lagbud, så affattadt, att det berättigade fångbevakaren att exempelvis skjuta en redan på flykten kommen fånge.
Blotta rymningen, hvartill det hos menniskan inneboende begäret att återvinna friheten instinktlikt och oemotståndligt drifver, innefattar icke, i och för sig sjelf betraktad, rättsenlig anledning att derhän utsträcka nöd värnsrätten.
Behörigheten dertill kan icke gerna anses hafva inträdt i annat fall, än att fången söker betria sig genom våld eller hot emot dem, som honom gripit eller i vård hafva, samt rymningen icke kan afvärjas genom andra än våldsamma medel.
En af lagen medgifven ovilkorlig tillåtelse att till förhindrande af rymning, som är under verkställighet, tillgripa det yttersta medlet af fångens säkra eller sannolika dödande, skulle tvifvelsutan lägga hyende under fångbevakningens försumlighet och likgiltighet att vidtaga nödiga åtgärder till förekommande af försök till rymning - De n 24 Ma rs «. m. ning, samt kunde mången gång bereda den enskilda hämndlystnaden utväg att, under nödvärnets skydd, söka sitt offers undergång.
I fråga huruvida nödvärn varit för handen oell om dess gräns blifvit öfverskriden eller icke, hvilket allt är beroende af mångfaldiga vexlande sakförhållanden, kan lagstiftningen svårligen meddela närmare bestämmelser eller upställa allmänna förutsättningar.
Utredningen häraf måste ytterst ankomma på domarens skarpsinnighet, menniskokännedom och rättskänsla.
I dessa fall tarfvas väl alltid undersökning inför domstol, för att ernå laglig visshet om det åberopade nödvärnets verklighet och beskaffenhet.
Men, efter hvad erfarenheten vitsordat, saknas anledning till farhåga, att användandet, af nödvärn, der behofvet deraf verkligen inträffat, skulle någonsin kunna leda till ansvar.
På grund häraf och med stöd jemväl af Högsta Domstolens enhälliga yttrande, afgifvet i enahanda fråga d. 16 Juni 1823, hemställer jag att i st. f. 56 § måtte införas 8 § i 7 kap. af Lagberedningeus förslag, alldeles oförändrad, hvilket sker, om begynnelseorden »rymmer fånge eller häktad person, eller sätter lian sig» utbytas emot: »sätter sig fånge eller häktad person» etc. g§ 58—65.
Dessa §§ biföllos. § 66.
Den af LagUtskit här föreslagtia 66 § utgör andra mom. af den i K. M:s Nåd.
Propos. förekommande § 66.
Något motsvarande stadgande fanns icke i det till Högsta
Domstolens granskning remitterade förslaget till förordning ang:de mord, dråp och annan misshandel, men blef på Högsta Domstolens enhälliga tillstyrkan uptagel i enlighet med lydelsen i Lagberedningens förslag tili StraffBalk.
Om någon del af denna § bör uteslutas, synes det mig företrädesvis vara den af Utsk:t bibehållna.