Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alltid lika flegmatisk, godmodig och oåtkomlig; hon kan aldrig komma på det klara.
Ja, det är det som är det otäcka, att en karl aldrig anser sig skyldig att säga sanningen.
Och en qvinna måste ju tiga och vänta.
Det är ju icke tillbörligt att en qvinna yttrar sig och begär klarhet.
Nej, det är icke tillbörligt, men allt tycks mig vara bättre än denna slitning mellan farhågorna och hoppet.
”Aah, jag er saa forpint, saa forpint!”
Hur orättfärdigt är det inte att den ena menniskan skall ha lof att pina den andra på det sättet!
Ja, det är orättfärdigt att lägga en på sträckbänk när en enda dolkstöt kunde göra pinan kort.
Ja, men mot en tjenstpiga kan man göra hur man vill.
De andra äro menniskor, men inte hon.
Hon har inga känslor eller hon har inte lof att ha några, och man talar inte med henne. ”O, hvor skrækkeligt er det ikke nu at se Alt saa klart.
För gik jeg som i en Dös,153 och jeg var glad ved det; jeg förstod ingenting!
Nu har jeg vaagnet, nu ser jeg.
Gud, hvorfor skal man leve, hvorfor skal man!”
Så lugnade hon sig igen och grät saktare vid min axel.
Som nu till exempel det; hon visste att han just nu hade svårigheter i sin affär och oenighet med föräldrarne, att han var nedtyngd och orolig.
Men tro aldrig att han talar om det.
Han kan smeka henne och skämta med henne, och hon törstar så efter att få vara något för honom, om också bara som en trogen, vänlig hund.
Men frågar hon honom så slår han bort det, ger henne en kyss och går.
”Og så skal jeg sidde hernede alene og græmme mig, græmme mig!”
Och veta att all hennes tillbedjan icke är honom så mycket värd som ett sandskorn på marken.
Ja, men om hon blott kunde skaffa sig visshet om, att det skall bli slut mellan dem, så blefve det bättre.
Ja, det var ju ingenting annat hon begärde.
Bara ett slut på denna outhärdliga tortyr, som varat nu ett halft år.
Om hon bara finge denna visshet, som hon förgäfves måste be om, så visste hon att hon skulle bli lugn.
Men aldrig, aldrig mer skulle hon kunna bli loj och tanklös som förr.
Hela lifvet hade fått ett annat utseende.
Det var som om hon gått i blindo förut.
Men jag vet att jag skulle sträfva efter att bli god.
Och jag skulle bära det.
Bara inte detta, inte detta!
Men nu skulle hon bara söka att hålla modet uppe en liten tid.
Det måste ju komma ett afgörande, och efteråt skulle det ju alltid bli bättre än nu.
O ja; om hon endast finge en smula ro, – endast en smula ro så att hon kunde arbeta med sig sjelf, betvinga sig och komma öfver det.
Men en hotellstäderska får inte tiga och inte tänka på sig, hon skall tala med alla, skämta med alla, vara glad emot alla; det är hennes skyldighet bara, ingenting annat än hvad hvar och en har rätt att fordra.
”Men man blir så trött – – – åh, man blir så trött!”
Och hon lade handen öfver hjessan i det ansigtet vändes uppåt och de glänsande ögonen stodo fulla af tårar.
I går när Brandes kom talade jag om det.
”Är hon verkligen förälskad!” utropade han, som om detta vore det orimligaste som tänkas kunde.
”Men hon måste ju kunna begripa, att han icke bryr sig en smul om henne.”
Men än sen?”
”Vill hon gifta sig med honom?”
”Förmodligen.”
”Altid vilja de giftas!
Kunde hon inte vara glad och – – – nå hon måtte kunna få älskog tillräckligt, hon med sitt utseende.
Men hon är väl så van vid det, alla vilja de väl omfamna henne.”
”Troligen.
Och det har väl varat så länge att hon kunnat bli led på det.”
”För det det varat så länge?”
Han log som när man hör ett barn ha ett godt infall.
”Ja; hon är tjugusju år nu, så nog har hon haft tid nog att bli utledsen på det.”
Vi hade kommit in på kapitlet derför att han, rätt som han satt vid soffan, der jag låg, sade helt skälmaktigt:
”Jag kunde ha lust – – – jag kunde nästan ha lust att bli förälskad,” han gjorde en liten Kunstpause liksom för att se hvad jag väntade han skulle säga, – ”att bli förälskad i er Ingeborg.”
Jag hade sett honom helt gladt i ansigtet hela tiden, ty det bekymrade mig icke alls hvad han skulle säga.
”Det undrar jag inte på,” svarade jag uppriktigt och log.
För resten var min doktor riktigt rar i går, fast det börjar då bli så vanligt, att det icke längre är lönt att uppteckna, jag ämnar icke heller göra det.
Men han har nästan alltid något nytt litet påhitt, och det är märkvärdigt så vackra rörelser han har och hur allting klär honom.
Aldrig någonting ofint eller rått, aldrig så att man behöfver draga sig tillbaka med en känsla af obehag.
I går när jag låg på soffan – nej jag måste först tala om att han ville jag skulle ligga, derför att jag hade så ondt i knät, ”ni behöfver ju inte alls genera er för mig, och ni kan lägga en filt öfver er om ni vill.
– Jag sade att jag icke alls generade mig, men att soffan inte var riktigt beqväm.
– Ja foten kunde jag ju i alla fall lägga upp sade han.
– Nå, medan jag nu halflåg såder och pratade, med min hand mycket trovärdigt och rart i hans, så sade han plötsligt ”Gif mig lidt Plads”.
Och så satte han sig på soffan tätt intill mig.
– Men hans sätt att säga detta, med sin klena lilla röst, som är så genombehaglig, och så detta nätta finkänsliga sätt att taga den plats jag lemnade åt honom, nära intill mig, men icke framfusigt eller tvärsäkert, utan med en viss tillbakadragenhet, som gör honom så oändligt tillvinnande.
”Nu måste jag säga er farväl,” sade han då han satt sig, och så satt han och såg på mig med sina tindrande, aflånga semitögon, som jag håller så af.
Och Ernst låg och var så lycklig och trygg.
Och han böjde sig ned och kysste Ernst, lika lugnt och lika hjertevänligt som Karl och jag kysste hvarandra hemma i Hörby.
Hur enkelt och naturligt det utvecklar sig nu!
Till hvad det nu skall bli: en drifhusaktigt utvecklande bekantskap med en stor man, eller en vänskap för lifstiden.
Jag bryr mig icke om hvilketdera eller hvad annat som helst.
Jag håller af honom, jag känner så lugnt och så blidt som aldrig förr, jag har icke en oren tanke, icke en enda grof och okysk förnimmelse.
Jag dyrkar honom som ett öfverlägset väsende och han är mig kär som en god och ädel menniska.
Jag fruktar ingenting jag känner den tryggaste, varmaste tillit.
Att han blir likgiltig emot mig, det är jag beredd på.
Jag skall vara honom tacksam för hvarje stund af lycka, och han skall vara mitt vackraste minne.
Han skall vara det såll, genom hvilket alla mina lumpenheter och småfel skola rensas bort.
När han kastar mig undan skall det vara fullödig kärna – allt.
Sista qvällen han var här sade han:
”För mig fins det endast två slags menniskor.”
Jag såg förväntningsfullt på honom.
”De som samla sig kring något, och de som lefva kringspridda.”
”Jag är inte kringspridd!”
”Derför är jag lugn för er.
Men alla mina fruntimmersbekanta här äro totalt i saknad af – jag vill icke säga ett arbete eller en sträfvan, ty det låter så storartadt, – nej jag vill säga att de sakna till och med en sysselsättning.
Det gör att deras förälskelser upptaga dem i en alldeles oproportionerlig grad, de lefva icke för annat; de gå helt upp i sådant.
– Jag blef så glad att han sade detta, så allvarsamt och ärligt menadt; det har ibland låtit på honom som om han tyckte qvinnorna kommit till verlden endast för att spela med i herrarnes små kärlekshistorier.
Jag läste Fru Langes ”En doft” i går afton.154
Hvilken brist på djupare bildning den visar.
Hvilken dålig svenska!
Hon förstår icke att skilja ett vanligt partic. passivum från supinum.
Och så stafvar hon främling med e, fast hon är nystafvare och skrifver modern med ä.
Fremling och modärn (!)
Och så är hela hennes tankegång så rå och omogen som en grönpotatis.
Och utförandet okonstnärligt, – vårdslöst, man får ingen bild.
Värst af allt är ändå hennes replikbehandling.
Den är så klumpig att man kan häpna.
Och icke ett enda yttrande som faller enkelt och naturligt.
Nej, min goda fru Lange, ni har för många jern i elden.
Den 5te Feb.
I dag har Lundegård varit här uppe.
Hånade mig för mina fula bukett till Brandes, för de sentimentala orden på pappersremsan och för de blågula banden.
Jag försvarade mig ej, blef ej heller ledsen, men jag blef röd ända upp till ögonen af skam öfver att kanske också Brandes funnit mig löjlig.
Var det då så sentimentalt?
Detta stackars ”ljungen är från min hembygds stora, tysta hed, som jag håller så af.
Vi helsa Er, – jag och heden.”
Om vår Herre är både vis och god, så är det underligt att han icke kunnat skapa dumma menniskor utan att på samma gång gifva dem denna intensiva förnimmelse af sin egen dumhet, som jag har.155
Jag är fortfarande glad att jag kommit hit; jag hoppas kunna äta mig mätt på samvaron med G.B., som man äter sig mätt på kakor och konfekt, så att jag sedan utan saknad kan återgå till arbetets dagliga, fasta föda.
Jag tror att han kan vara lugn för mig.
Ännu har jag icke varit här längre och icke råkat honom så ofta, och dock tycker jag det börjar kännas som om min ifver började lägga sig och som om jag snart kunde gå min egen väg igen, lika lugnt och frivilligt som jag gick från Meyer,156 utan jemförelse dem emellan för öfrigt, ty Brandes är den andre öfverlägsen milliontals gånger i allt, och jag är helt annorlunda fästad vid honom, men nyfikenhetsfebern har varit precis den samma båda gångerna, endast att konflikten med B. var starkare, af den grund att jag hos honom skattade författaren så högt, innan jag ännu lärt känna menniskan.
Brandes vill jag naturligtvis alltid söka bibehålla som min vän.
Jag menar blott att jag icke tror att jag ens gent emot honom kommer att spela rollen af den öfvergifna.
Studiet af verkliga lifvet samt af min konst väger afgjordt tyngre i vågskålen än han.
Jag var allt bra ängslig den gången jag märkte att min böjelse för honom bringat mig alldeles ur jemvigt.
Jag var rädd att all den smärta jag skulle komma att lida kunde knäcka min arbetsförmåga, som den förlamade henne för en tid.
Nu tycker jag mig känna en viss trygghet.
Jag är ingenting vidare för honom, men jag bryr mig heller icke om det.
Han tror mig icke om mycken duglighet, ty han öfverskattar boklärdom, men det gör ingenting: – jag har tro sjelf, på mina möjligheter.
Jag vet att om tillvaron ger mig lif och helsa, så skall jag med ihärdigt arbete kunna nå ett godt stycke väg.
Lundegård säger jag är dum som icke söker upp fru Erna Juel Hansen.157 Jag sade honom att jag är allt för anspråkslös och lätt modfäld för att icke ha skada af att vara tillsamman med personer, hvilka behandla mig med krossande öfverlägsenhet.
Det nedtrycker min arbetskraft, och sådana experimenter har jag icke råd till.
Till dig, mitt alter ego, tillägger jag, att jag dessutom icke tycker om blåstrumpor och manhaftiga damer.
Härom dagen voro vi inne på ett liknande kapitel med anledning af det förvånansvärda i att jag fått G.B. till så god vän, – jag, som var så förskräckt för vårt första sammanträffande.
”Och så tror jag ju alltid att menniskor skola tycka så illa om mig,” tillade jag skrattande.
”Tvärtom, jag tror att just ditt reserverade sätt vinner menniskor.
Jag vet icke hvem det var härförleden – jag tror det var sjelfva Edvard Brandes – som sade att du gjort ett så godt intryck.
Frånvaron af all Stockholmsfrujargong tar dem.”
Quod bonum, felix etc.
Måtte det vara så!158
Jag arbetar icke just nu, och jag grämer mig icke deröfver.
Jag utvecklas.
Jag känner hur mina möjligheter tillväxa, liksom Prometheii lefver.
När jag åter begrafver mig i Hörby, då blir det ro nog till arbete.
Nu vill jag dricka lif, frihet, bekymmerslöshet, – vill riktigt hvila upp mina nerver.
Samvetet skall tiga.
Jag vill icke likna Konrad i ”Fantasterna”, som icke kunde arbeta, bara som han hade samvetsförebråelser öfver hvar dag som gått utan att han gjort något.
Hvar dag hafver sin omsorg.
Mens sana in Corpore sano, det är hufvudsaken.
Det andra kommer nog af sig sjelf.
När man har tråkigt är man glad att man arbetar, och tråkigt får jag nog, när kassan tvingar mig att resa hem, så att med den saken har det ingen fara.159
Hufvudsaken är att jag får äta mig mätt på Kjöbenhavn, så att icke en oresonlig längtan kan komma och förtära mig.
Hvad ha vi egentligen att säga hvarandra mer, han och jag?
Och nu har jag fått allt hvad jag begärde; – tiotusen gånger mer än jag någonsin kunde hoppas och än jag någonsin kunnat fordra af lifvet.
Jag vill icke resa hem ännu, ty jag vill vara riktigt försäkrad mot ett återfall i längtan.
Han kan gerna få slappa af, jag stannar ändå qvar, och jag sköter mig sjelf, gör mig här på stället förtrolig med tanken på att dessa sommardagar midt i vintern voro ett underverk, således icke något som jag får vänta skall fortfara eller återkomma.
Jag förstår bäst sjelf hur jag efter min natur skall kunna läka mina sår; läkedomen har jag inom mig sjelf, liksom hunden har den i sin tunga.
Det enda som behöfs är tid att låta behandlingen verka, och det har jag ju.
Hvad är förlusten af några penningar i jemförelse med återvinnandet af hela ens sinneslugn!
Jag stannar således.
Icke för att njuta af hans sällskap, utan för att äta mig mätt och för att bli botad.
Det är ett temligen originelt motiv.
Och till det kan den gode doktorn icke gerna gissa sig.
Jag önskar icke att han skall tröttna på mig, jag endast väntar att han skall göra det, och jag emotser det med temlig sinnesro.
Större än han kan ana.
Större än jag sjelf kunde ana för en månad sedan.
Det skall bli intressant att se hur det utvecklar sig, – hur jag skall bestå profvet, när det kommer.
Jag undrar hur det skall verka på honom, när han märker hur trankilt jag tar saken?
Skall han vara beredd på det?
Skall det göra honom nyfiken?
Skall han få någon aktning för detta arbete, som är mig en sådan sund och helande kraft?
Det sista kan hända.
Jo, han kom, på sin vanliga tid, klädd i frack, nykammad och med briljantknappar i skjortbröstet.
Klar i ansigtet för buketten, älskvärd och fin.
Hvad han sade?
Ja nästan ingenting, ty – – – Jo, hvad var det först?
Ingen här i Kjöbenhavn hade gjort någon affär af hans födelsedag.
Men från Polen hade han fått ett par bref.
Två ”grimme” damer hade kommit: fröken Alvilde Pryds och – fröken Moor.
(Hon är således qvar här i Kbnhavn!
Hvad hon måtte vara illa ute – stackare!)160
Nåja, hade de personligen närvarande varit grimme, så fick han då trösta sig med att de som skickat brefven voro dess vackrare.
Så att han hade ju i alla fall någon godtgörelse, icke sant?
(Han såg mycket smickerlysten ut.)
”Jo, det har ni nog.”
”Ja man säger så.
Men jag får svara som Don Juan: det er kun Bagvaskelse af den sletteste Pöbel.”
Han var så rädd att jag icke till fullo skulle uppskatta jemförelsen; han upprepade den två tre gånger.
”Er det ikke glimrende vittigt Don Juan bilder (jag mins inte den andres namn) [ind] att det man säger om ham er kun en Bagvaskelse af den sletteste Pöbel!”161
Nej men jag hade ju håret på ett annat sätt i dag!
Dragit fram ännu mera?
Bara låtit bli att bränna det.
Och så blef det en parentes, en lång, lång parentes, med hufvudet mot hans axel, viljelöst, liknöjdt, med bekymmerslös abandon.
Det var att mista andan under, och ändå – – – Antonia är en väl brandförsäkrad skuta.
Det är nästan mer än menskligt att bibehålla sinnesjemvigten vid sådant, och hon kände endast den svagaste lilla gnista, endast välbehaget af att vara afhållen.162
Hon såg visst ovanligt bra ut i qväll, håret klädde.
Han hade knappt tanke för annat än parenteser, nekade parenteser, beviljade parenteser, korta dito och långa.
Det blef endast stänkrepliker.
Först hvad man lägger hinder i vägen för honom att nå får värde för honom.
Hinder göra honom alldeles vild.
(Jo, vi känna till det der.)
Det är otroligt att man kan träffa på en så stolt skönhet som Ingeborg i hennes klass.
(Den ”stolta skönheten” är den han mest svärmar för: det oåtkomliga.)
Ni är vacker, ni är verkligen vacker.
(Han satt och såg på mig, jag satt med nacken lutad mot väggen.)
”Prat!”
Jag säger det icke för att på något sätt förnärma er.
Men ni är det verkligen.
Och så återigen det, att jag knappt står till att känna igen.
Mina ögon ha fått ett leende, och – – – ja nu visste han! – de drag som lidande och sjukdom ristat kring min mun voro tillbakaträngda; man märkte dem icke.
Och så kanske det var ljuset.
”Ja, det är ljuset,” svarade jag mycket lugnt.
Han sade återigen att fröken Moor kommit från Liffland för hans skull.
Ju längre han såg på mig, dess ifrigare blef han.
Han tyckte jag hade brytt mig mindre om honom de sista dagarne än förut.
(Det är ju för resten sant.
Men hur har han kunnat märka det?
Saken är, att ju varmare hans känslor bli, dess svalare bli mina.)
”Hur kan ni tro det?”
Jag lade mina händer bort kring hans nacke.
”Jag blir så rädd hvar gång ni lägger armen omkring mig, om någon öppnar dörren – – – det är just vid den tiden man brukar buda er till qvällsmat.
– Och det böra vi då väl icke utsätta oss för.”
Jag blef harmsen både på honom och på mig sjelf.
En dylik varning hade jag – qvinnan! – utsatt mig för.
Jag blef kall, men jag ville ej visa det för mycket; då skulle han gissa orsaken.
Detta eggade honom visst ännu mera; han såg angelägnare ut än någonsin, jag icke kall, men något reserverad och mycket liknöjd.
”När vi nu bara ha dessa minuter qvar, så sätt er så, att jag kan kyssa er.”
En åtbörd åt dörren.
”Är ni rädd?”
En nick.
”Men så res er då!
Hit, – här kan ingen se oss.”
Han sprang bort på andra sidan dörren.
Jag satt qvar på min plats och såg på hans manöfver.
Han såg mycket rar och öfvertalande ut, men jag blef sittande der jag satt.
Så kom han igen; när inte berget ville gå till etc.
Han böjde sig ned till mig, det var inte alls hans mening att ge tappt, och han stod vid soffan, våra händer sammanknäppta.
”Det är ledsamt att tänka sig att ni också skall hata mig en dag, som alla andra menniskor.”
”Hvarför skulle jag hata er?”
Jag reste mig hastigt och vi gingo fram midt för dörren.
”Jag kan ju inte gerna få någon anledning att hata er.”
”Man behöfver hvarken någon anledning till att älska eller hata, en stämning är nog.”
Det pratades hit och dit om det.
Jag sade att jag omöjligt kan säga hur länge jag skall komma att hålla af en menniska, men att jag hvad honom beträffar vore föga böjd för att tro att jag skulle komma att hata honom.
Likgiltighet – fullkomlig likgiltighet låge mig betydligt närmare.
Så fort man bevisar menniskor välgerningar så vända de sig emot en och hata en.
Han skulle noga akta sig för att göra mig något godt, så kanske han kunde få behålla mig.
(Med hvilket fint leende han sade denna läckra lilla komplimang!)
Och hennes nåd var icke känslolös derför, hon strök sig intill honom sida mot sida, höft emot höft, axeln mot hans bröst, och han drog henne till sig, tätt, tätt, med mjuka, starka armar, som icke alls voro rädda för porslinet.
Och han ville kyssa henne men hon vände icke ansigtet till, bara sidan, och han kysste halsen, kysste kinden, och kastade sig så med ett slags glupskhet öfver det högra lilla örat, som verkligen till fullo förtjenar den hyllning det fick.
Och så budade man till qvällsmat.
En triumferande blick; vi hade stått helt sedesamt, och nu visste vi oss vara fria.
Hvad som gjorde skilnad på mig och andra qvinnor, sade jag, vore att jag har hvad de nästan alla sakna: ett arbete.
”Ni är ju också knappast en qvinna.”
”Är jag icke!”
”Tag då inte allting så allvarligt patetiskt!”
Jag log bara.
Om han visste!
”I morgon kan jag inte komma, men kanske på öfvermorgon.”
En sista liten lätt parentes, och vi skildes.
/bilder/ornament/litttwostars.png
Om inte karlen håller på att bli förälskad i gamla Ernst, så begriper jag inte dugg af den saken.
En förälskelse tar slut med förskräckelse; det var egentligen en lugn tillgifvenhet jag ville ha.
Men – – – Ja jag kan inte hjelpa det.
Så fort han visar sig från den sidan, så blir jag kall, beräknande och experimentlysten.
Jag blir en kokett, som just på kif mot sina år och sin fulhet vill se honom bli kär, – vill vända rollerna om och spela den roll som i början var hans.
Åh, jag har väl lidande tillräckligt från den tiden att taga revanche för!
Men det var i alla fall inte hans skull, att jag led.
Lika mycket.
Om han inte har makt att krossa mitt hjerta, så har han nog krossat andra qvinnors.
Det fins ingenting att göra sig samvete öfver, om han icke håller af mig, och skulle han göra det – – – åh nej, nej!
Inga sentimentala dumheter!
Tvinga fram mickel.
Nu bör du kunna riskera att vara ”Isjomfru”, – nu tycks han ha fått den rätta temperaturen.
Och blir han stött; än sen!
Det har han ingen rätt till, om jag ej säger några orättvisa och elaka saker.
Att kyssa honom har jag aldrig förbundit mig till.
Det blir hans sak att söka öfvervinna min likgiltighet.
Det är härligt att vara afhållen, men det der andra bryr jag mig sanningen att säga icke mycket om, – parenteserna.
Gud ske lof att jag har så kallt blod!
Han sade en gång att en författarinna är som en skådespelerska, endast att hon ”laver selv sine Roller”.163
Men han trodde nog icke hvad han sade.
Han sade i qväll att han är utledsen på Kjöbenhavn, derför att den är en gåta, som han löst.
Ja, lösta gåtor äro tråkiga.
Vi skola se till att nöten icke blir för lätt att knäcka.
Måndag d. 7 Febr. 1887.
Klockan är tjugo minuter öfver nio.
Alltså kommer han icke i qväll.
Och det just efter det jag varit det mest medgörliga jag någonsin varit och han det mest ifriga.
– – – Hum.
I dag har jag varit åstad och fått fribiljetter, nu kan jag gå på teatern utan kostnad, nu kan jag skaffa honom en lång näsa så ofta jag vill.
Att jag gjorde allvar just i dag skulle en troende betrakta som ett ”försynens finger”; för mig är det helt enkelt min sunda instinkt.164
Jag hade väntat honom så säkert i qväll.
Jag har gjort den allra omsorgsfullaste toilett, jag tar mig ännu bättre ut än förra gången han var här.
Och så kommer han icke!
Det harmar mig.
Det är sårad stolthet mera än någonting annat.
Det är ensamt och tyst att sitta mol solo på ett hotellrum, men honom saknar jag icke särskildt.
Jag har icke längtat efter hans smekningar; när de äro tomma och endast gälla qvinnan, bryr jag mig icke om dem.
Det är som både menniska och qvinna jag ville komma nära honom.
Jag vill att han skall hålla af mig.
Jag bryr mig strunt om att han [vill söka mig] för en kort tid och så slänga bort mig.
Då skall jag hellre med min stora, starka hand skjuta honom åt sidan och säga: ”gå, min herre, ni är ingenting för mig, jag hör ej till de qvinnor som låta sig ledas efter er triumfvagn.”
Det är tomt i qväll.
Jag kunde ha varit på teatern.
Han har låtit mig sitta ensam och låtit mig vänta förgäfves.
Det reser sig till uppror inom mig.
Jag beundrar honom i hans skriftställarskap, men som menniska vill jag ej ödmjuka mig för honom.
Kampen emellan oss har varit hård, och det fans ett ögonblick då jag vred mig i sanden, med hans knä pressadt mot mitt bröst, men han begagnade icke tiden, han har låtit mig få rådrum, och jag har rest mig.
Nu är utgången lika oviss igen.
Nu – Georg Brandes – nu har ni förlorat lika mycket som ni vunnit, och jag ämnar icke lemna kampplatsen förr än striden är afgjord.
Ni eller jag!
Eller också en försoning, en trygg, öppen sammanslutning.
Vänskap, – tillgifvenhet, och framför allt förtroende.
Jag vill icke spela komedi och visa mig vänligare än mina känslor mana mig att vara.
Jag vill ej af fruktan för ovänskap underkasta mig smekningar, som äro mig hardt nära obehagliga.
Och om du är den qvinnotjusare du tror dig vara, så bör det bli dig lätt att draga till dig en qvinna, som formligen längtar efter att få älska och bli älskad.
Det nyttar icke att han kommer med ursäkter för sitt uteblifvande.
Han hade alltid kunnat få tid att säga: ”jag kommer icke” eller att skicka mig ett kort, och innan jul, då han hade större hast än nu, då kunde han alltid få tid.
Akta dig nu, så att icke febern griper dig igen.
När ovissheten kommer med i spelet blir faran större.
Se till att du kan behålla ditt öfvertag, – att du ej söker vinna honom.
Vill han ej vinna dig och sätta in någon kraft på att göra det, så gå din väg.
Din nyfikenhet är tillfredsstäld.
Du vet hur det käns att vara föremål för hans lidelsefulla smekningar, du vet att också de finaste ”Kærtegn”165 icke äro så mycket värd[a] som den tillgifvenhet, hvilken ger af sitt inre lif, – som icke tänker endast på könet, utan äfven på sjelfva menniskan!
Jag skulle älska Georg Brandes, jag skulle älska honom med allt hvad jag eger af kropp och af själ, om det vore honom något värdt att jag gjorde det.
Om han vore mindre qvinnotjusare och mera en enkel och sann karaktär.
Hans fåfänga är en smula löjlig, det kan icke hjelpas.