Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Näktergalen är den melodiösaste af alla sjungande varelser, ropar med förtjusning ett kreatur, hvars öra är gjordt för dessa modulationer.
Ett annat kan finna honom olidelig, och ugglans läte fullt af en djup och hänryckande ömhet.
Tusende nya sinnen skulle skapa tusende nya harmonier och lidanden.
Allt för Kreaturet är Hänförelser (Relationer); och efter dessa dömmer den svage tänkaren om Verlden.
Fjettrad vid den trånga och mörka synpunkten af sitt Sjelf, smittar han Naturen med sin litenhet, dödhet, oförmåga.
D. 5 Juni, en timma efter solens uppgång, i trägården.
Jag återkommer från en liten glad kringströfning: från Naturdyrkarens oskyldiga nöje. O, hvad jag behöfver Dig!
Kom snart!
– Innan Augusti fly blomstren, och Gud talar icke mer i så sköna och tjusningsfulla uttryck till våra sinnen.
O kom, att med mig njuta dem!
Huru länge har du mig?
Ädle beundrare af ett stoft, som glänser några ögonblick: kom, innan det försvinner!
Kanske skall ej en dess minsta stråle hinna till kommande slägter.
Åtnjut då Du det förgående, skimrande ljuset!
Och låt det hafva lefvat för någon!
Att se Naturen full af brott och fördömelse – det är att se henne genom giftiga töcken.
Det gifves i Naturen enskildare, oss ej angående gudomligheter.
Att af hvar sådan göra en misslyckning, eller en onytta; att af enhvar vårt lilla interesse motstridande kraft, göra en dold skade-ande – det är en barndoms-svaghet, som uppfyller verlden med sin galenskap.
Gifves någonting dödare, odugligare, ofta förbannelse-värdare, än just menniskan – för Fjäriln?
Carl XII dödar en million menniskor (kanske derutöfver) för en ljuf och hög föreställning: och heter en Hjelte.
Lejonet dödar en enda för sitt väl, eller sin familj: och heter en Förbannelse.
Bägge dock, med rätt!
Ty den kraft, som verkade i den förre, har tusende gånger varit nyttig för vårt slägte; men den verkande kraften i det sednare, aldrig.
Den är, fastän lika så ädel och oböjlig, djurkraft.
Men sådana blotta djur äro de menniskor, hos hvilka du finner brott eller dumhet.
De äro – alldeles efter orden – Vargar, eller Räfvar, eller Åsnor.
Philosophien har ingenting tydligare, än denna analogien.
Äfven de uttrycka kraft – för verlden; enskild harmoni – för naturkännarn; högre harmoni – för den vise; och skönhet och dygder – för hundrade sinnen.
Det är lätt att bevisa, att sjelfva Åsnan har en krets, der hon är hög, mäktig och majestätisk; att Vargen och Stråtröfvaren hafva sin rymd af ära och storhet.
Hvilket är då Naturens fel?
Att menniskan icke har alla sinnen, och icke innefattar alla tingens kretsar.
– Men detta gör den Vise.
Han ser med samma öga, som Gud: så till vida, som han ser eviga krafter hvimla i oändliga lif; uttrycka sig i hvart; vara makt, herrlighet, i det minsta grand som i det Hela; icke för alla sinnen; men i allt för sina.
Ack! att se så mycken skönhet som Gud, är det icke att njuta lika mycken sällhet?
Philosophen är Verldens bedömmare; en domare, som ej får vara partisk.
Han måste hos sig, hos andra, förqväfva den dumma, okunniga, upproriska menniskan.
Han måste lära henne Förnuftets höga, tröstande Ödmjukhet!
Ser du den Vise, der han sitter under sitt träd, lugn, lycklig?
Hvad säger dig hans anblick?
Gudomliga storhet!
Försakelse!
Genom dig ingår man i den eviga Fridens himmel; finner i sjelfva lidandet salighet och ära.
Du upplöser det kreaturiska lifvet, för att utgjuta det i Guds, och utvidga Sjelfvet till Naturens omfamnande.
Ty den Vise liknar deri Gud, att han njuter i hvart stoft: all skönhet är för honom.
Så är han, i Samhället, Medborgare; lefvande i det Helas lif, och födande sig af den stora sällheten, – dess allmänna; så är han Husfader; alltid det Helas välgörare och åtnjutare; alltid – så långt – Gud!
Ack, min vän, delens enskildheter – sjelfvet – att förstå, att vilja för trångt: detta är vår lycksalighets hinder.
Oförmågan! det, som gör, att masken kryper och spindeln förtär sig.
”Brottslighet” är en bländ-föreställning, hvars rätta föremål icke finnes i Naturen.
Den girige förbannar det guldstycket, mot hvilket han sårat sig.
Allt sådant är graduell barndom.
De i sig sjelfva oskyldigaste och käraste ting kan menniskosinnet kläda i brott och styggelse, så snart de skada det; och de engång ohyggligaste kunna, genom en liten förändring, bli all dess ljufhet.
Men samma rättighet hafva ju alla slägten!
Hvar är då, i Naturen, det Goda och det Onda?
En förbannar det regnet, som är menligt för hans blommande fruktträn; och en annan välsignar det för sin åker.
Bägge, såsom patrioter, sönderslita den höge och förträfflige anföraren, som stridt emot dem; för hvad brott? samma dygd, för hvilken de lagerkröna sin egne.
Är ej, i grunden, ett så beskaffadt Godt och Ondt den svaga relation, på hvilken de gängse begreppen om Frihet, Religion, Odödlighet hvila?
Barndomens philosophi!
– Vill jag då upphäfva dessa illusioner?
Visst icke.
Också de äro Naturens verk; och, så långt, nödvändiga för kreaturets bestånd.
Djuren måste handla djuriskt!
Men jag ville skingra dem för den sanna menniskan, den höga, öfverdjuriska; för att öppna en utsigt öfver verlden, full af outsägeligt, saliggörande ljus.
Menniskohopens ögon genomtränga dem icke.
Få vises hafva det.
Se, upphöjde vän! se i denna sublima dagen den eviga, all-lefvande, oändligt rika Naturen!
Tillbed samma kraft i åskan och tigern, i Nero och stormen – icke deras, men en högre! samma kraft under tusende namn för tusende sinnen.
För kreaturet:
Styggelse, Brott, Ondska!
För menniskovälet:
Disharmoni, Ödeläggelse, Olycka!
För presten:
Nöd, Guds Straff, Djefvulskhet!
För philosophen:
Makt!
Förträfflighet!
– Ack, blott ett: se den eviga skönheten – och andas lifvet!
Stockholm d. 27 Juli.
Jag har fått ditt förträffliga bref, och känt en ljuf rysning genomgå min själ.
Sanna, ädla, dygdiga menniska!
Ack, du är icke i fara att blifva ”glömd” af mig!
– Hvar afton jag går hem öfver Kungsholmsbron, och ser den vida rymden, och ser molnen och himmelen, – utvidgas min själ, återkallar alla sina kära föremål, och vistas omkring dig.
Hvad jag älskar dig, skönhet för min tanka och för mitt hjerta!
– I Kungsträgården ser jag ofta tvenne små Secreterare, som likna Dig.
Om du kunde se, med hvilket välbehag jag går förbi dem, och tycker dem smickra sig af mitt glada och förtroliga öga!
En annan gång mina utsigter.
De äro obeskrifligen mera ljufva och lofvande, än ni föreställer er.
Jag skulle ej förlora så många sköna fantasier utan en liten harm.
– Förlåt mig, att jag äfven icke i dag har någon fortsättning af det philosophiska brefvet.
Ett litet arbete för en familj i hvilken jag inkommit, och der jag har utsigter för min lycka, har upptagit min tid.
Från i dag är jag ledig.
Vänta då bättre!
Säg mig ännu engång, att ert hjerta tillhör mig – och återsäg det!
Vänskapen är min gudomlighet; och vänskapen skall göra mig lycklig.
P. S. Hvad tycker ni väl?
Midsommarsdagen, på qvällen, kommer jag hem från landet; följer ett älskvärdt fruntimmer (som ni många gånger skall få höra nämnas); och finner utanför Skans-tull, i ett värdshusfönster – Löjtnant S***, i den förtroligaste ställning med en salopps-nymf.
Så olika äro begreppen om Skönhetens dyrkan!
Han gjorde en häftig tillberedelse, att springa ner till mig – och jag en icke mindre, att undkomma.
Stockholm d. 14 Aug.
Vän utan like!
Dina bref hafva bortryckt mig i din förtjusning; jag andas, återkommen, full af Dig.
Din själs styrka förvånar mig.
O, jag känner det:
Rousseaus gudomlige ande upplifvar oss! ...
Jag har en underlig fantasi, som aldrig lemnar mig.
Jag läste i Björnståhls Bref denne Menniskolärarens personliga teckning.
Alltse’n tror jag, att Du – är lik honom.
Hvad jag är otålig, att se hans portrait!
Om det så vore!
Ack – men ändå – din själ är det: lika liflig, lika öm, lika full af eld!
Jag läser, nu först, sista bandet af hans Heloise: detta det ljufvaste uttrycket af hans rena, ädla, oskuldsfulla själ; af hans genomträngande, lärande, gudomliga snille.
Ack! det är den första af böcker!
Hundrade gånger, under långa, häftiga kyssar på hans tillbedda blad, suckar jag: ”nej, Rousseau! ingen kan läsa dig som jag”!
Der är en likhet mellan hans känslor och mina, som förtjusar mig.
Med inget förgånget eller lefvande Snille sympathiserar jag mer!
– Och äfven i denna dyrkan förenas vi. O Heurlin!
Jag skall vara din själs Julie – så enthusiastisk, så djup, så öm; och Du min Philosoph, min Tillbedjare – så brinnande, så ädel, så bortförd!
– Kommen, ljufliga, leende dagar!
Framtid!
Du tillbjuder mig din ”koja”.
Ädle, omfamnansvärde synvilling!
Jag ser denna fridens dörr öppnas för mig – och dig, Skydds-engel, stå der – ... O, tårar utan like!
Vågar du neka, att välsignelsen följer dygderna? att Himmelen är omkring oss?
”Och mitt spridda stoft skall engång” ... höga, himmelska rysning!
Nej! din känsla är för ädel.
Den skall se Odödligheten.
Mellan hjertan, som våra, skall den gå till eviga slägter.
”Icke förr, än på engång, skiljas vid Dig och Lifvet”... ja, är det icke just hvad jag önskar och ropar?
”Ädle beundrare af ett stoft, som glänser några ögonblick” (visserligen var det denna tanken, som så ömt upprörde dig), kom, låt mig känna Gud i din blick och älskande anda!
Låt, en dag, Medborgaren och Menniskan säga: från dessa själar utgingo rättvisa, ömhet och alla dygders enthusiasm öfver oss!
– Ljufliga drömmar!
Druckenhet utan namn! måtte jag aldrig hafva känt dig – eller upplyft mig öfver vanmakten, nu och evigt!
Du smakar nu det nya lifvet.
Du ser Sanningen; är menniska; är fri. O, bönhörelsen uppfyller mig!
Du skall följa mig vidare.
Öppna dig, o Natur, än mera för detta rena, nakna ögat! hänryck det än lifligare med din skönhet! fyll det än ymnigare med ditt ljus!
D. 17 Ang.
Den nya upplagen af Raynal24 är förbjuden att införas – äfven här.
Dessa svaga barnen, min vän, som man kallar Konungar – de tro sig kunna fly för Snillet och Sanningen.
Den äldre upplagan har Holmberg ännu ett exemplar af – till 20 plåtar.
Vore det icke lika så beqvämt, att taga den från Köpenhamn?
Raynal skall hafva talat mot alla Europas Kungar, säger man.
Ett exemplar för dig är mellertid aflagdt; men ovisst är ännu, om kopparsticken komma under samma pris eller särskildt.
– Herr Gasslander träffade jag i går, och ämnar söka honom oftare.
Han är, som fordom: jemn, förnöjd, och älskare af en liten verld.
Skrattar, också när det uttrycker ingenting; och befattar sig med Vitterhet.
Jag hör inga politiska nyheter.
Det är blott i provinserna man vet dem!
Alla högre krafter hvila här.
En beständig Etiquett-våg går och kommer; och sedan – ingenting mer.
Man bara lefver – smaklöst – och gör ingenting.
I Göteborg är dubbelt mera rörelser och förändringar; och i synnerhet mera själarnes.
Här har man inga.
Man kan icke engång nämna det ordet med energi!
Vek och omanlig, som dess Konung, är hela verlden här.
Allasamman oförmögne till medborgerlig anda! döde för frihetens röst, och för dygdernas!
Förlåt min senhet med ”Philosophien”.
Jag skrifver på en Skaldsång – öfver Passionerna; för 20 Ducater, som är premiet.
Men jag skall icke glömma dig.
Öfverhopa mig, emellertid, med bref! Du är en Eos för mina inre sinnen.
Nu sitter jag ensam, öfverst, i ett af dessa oformliga slotten på Norr; och ser genom fönstret – genom skyarna till Dig!
Huru länge skall jag famla efter dig i denna omätligheten?
Enfaldige! jag dör i morgon.
Vill du då njuta – min skugga?
Stockholm d. 28 Sept.
Älskare utan like! hvem har lärt dig detta fina, detta min innersta själ upprörande sätt att återkasta mina ömheter?
Din brinnande, din gudomliga känsla!
– Men ... slutet af ditt bref ... är det möjligt?
Möjligt, att ett hjerta, förmöget till så ljufva utgjutelser, till Dygdens rörelser! kan vara ”olyckligt”?
Nej, min vän! du bedrar mig icke på karakteren af din smärta.
Det är denna ömma och ädla, i hvilken allt nöje – höjes och förlifligas.
Rousseau kallade sig olycklig; och jag vågar min varelse på, att ingen dödlig smakat en högre sällhet.
Qvalet och Olyckan tillhöra – Dåren.
Det är ett evigt kännemärke: man är icke vis, utan så långt man är lycklig!
Märk: detta är det gudomliga förstånd jag predikar för dig.
Att skapa dig nöjen af hela Naturen: det är derföre jag ber dig utgjuta dig i allmän kärlek – öppna dina sinnen för det goda och sköna i allt.
Detta kunde du icke med Sjelfvets fördomar.
Det är derföre, – just för att göra dig lycklig, – som jag predikar för dig Undergifvenhetens sublima dygd; denna själens tapperhet, genom hvilken man vinner inre gudomliga segrar, såsom hjelten vinner yttre.
– Delen, för hvilken verlden icke kan evigt vrida och vända sig, måste tryckas och lida; måste genomgå graderne af sin varelse och upplösning.
Alla Religioner hafva sett nödvändigheten af Smärtor.
Alla predika också en Försakelse.
Den kan vara en dum slafviskhet för en dåraktig Guds blinda nycker; men den kan ock vara fri, mild och väckt af en klar tanke.
Försakelsen är alldeles nödvändig för det högsta lugnet; för den outsägliga salighet, som du ännu icke nog känner.
Märk Naturens analogi!
Hjelten rusar i faror och dödar – och är säll som en Gud.
Jorden bar aldrig lycksaligare Christne, än dem som dogo i martyrqvalen.
Asiens helgon i smärta äro ock helgon i sällhet.
Jag känner – jag har personligen känt liknande menniskor, hvilkas själshöghet, hvilkas lugn, hvilkas inre, sublima sällhet jag hundrade gånger tillbedt och tillber.
De väntade sig en himmel.
Godt! du har den! en verkligare, ljusare, än deras.
Behöfver du denna – gå! O min vän, nej blif! och begrip, att här ges en sällhet i plågor, en ära öfver all annan.
Öfvertyga dig att du icke är vis, utan så långt alla dina smärtor antagit en karakter af ljufhet, af en innerlig, salig tillfridsställelse.
Hvar är hjelten, som icke segrat mycket?
Och gifves en högre seger, än den öfver ett qval, som tillintetgör de flesta själar?
Fattigdom, lidande, plågor – hundrade gånger har jag brinnande önskat mig dem.
När jag ännu sjelf var christen, bad jag Gud derom: för att nog kunna älska honom; vara ljuf och god; gudomligt dygdig och gudomligt säll!
I saken misstog jag mig icke.
Alla stora själar, alla vise hafva lidit.
Men lidit – som stora själar och vise!
Lidit – med en hugsvalelse ända till salighet!
O, min vän! gå genom verlden.
Hvar du hör en knotande, upprorisk, säg: der är en dåre, en usling! med smärtor som ett ilsket barn, och med hugnelser som ett fånigt!
Hvar du ser en menniska le i sina plågor, smila åt döden, – säg: der är en hjelte, en vis, en gudomlig; värd ensam alla diktens himmelriken!
Jag talar icke om en vansinnig Stoicism.
Jag talar om Sokrates’ och Marc-Aurels fromma och ljufva försakelse.
Men detta är förtäckt, från evighet till evighet, för Dumheten.
Du, min vän, skapad för Allt: misskänn icke Sanningen! och du skall icke förlora Sällheten.
Du är ”icke nog dygdig”.
Men vill det icke säga: du är icke nog fullkomlig – och således icke nog säll?
Välan: väpna dig, stoft! låt höra dina anspråk!
– Märk, huru äfven i denna förfining den stora allmänna dårskapen framsmyger sig!
Du är lycklig, när du är dygdig.
En annan, när han är rik.
En tredje, när han har skönhet.
En fjerde, om han vore i andra verldar.
Hvar är en gräns för sådan dumhet?
– Öfvertyga dig, Ädle, att här icke ges någon själens frid, ingen vishet, ingen sällhet, utom Undergifvenheten.
Den är den förädlade Christendomens första dygd.
När du kan säga till dig sjelf, och le med lugn mot himmelen: detta är hvad jag är och måste vara; detta är mitt mått af fullkomlighet och sällhet! då, min vän, är du en Vis. O, lycksaligheten väntar dig!
Jag kan icke upphäfva smärtor.
Men jag kan göra dem till ett segerfält för den ädla menniskan.
Jag kan göra, att hennes förnuft just der upptäcker outtömliga skatter af Väl, hvar dåren ser intet – eller plågor.
Spänn då icke, ovise yngling, anspråken på din vanmakt!
Kan du icke stråla gudomlig som en seraf: kräla nöjd och tacksam som en mask!
I alla Naturens kretsar är delen del, och dåren qvald.
Dock, förunderliga harmoni!
Det ilskna, sjelfqvalda barnet tröstar sig med drömda himlar, der det får ”skinande silke klar till kläder, med herrlig’ smycken och gyldene stycken” m. m.
Guds stad och gator af idel gull skola vara;
Grundvalen af ädla stenar full så klara.
En ljuflig klang utaf englasång
Skall höras, att tiden ej blifver lång ...
Myriader religions-barn tro allt detta – bokstafligen.
Hos alla folkslag!
Himmelska bröllopp och gästabud; Abrahams, Isaacs och Jacobs bord; Valhalls skinka; Mahomeds paradis.
Ty för dem är den philosophiska Lycksaligheten – null; och var, innan känslornas närvarande förädling (hvilken de kalla atheistisk), föga känd bland Presterne.
Men – de äga en annan!
”Tomhet i din verld”! är det möjligt?
O! du bedrar dig; din själ är icke klar och rättvis.
Få födda menniskor hafva ägt ditt inre lif, din inre rikedom, din inre skönhet, din inre ära, med dina yttre förmåner.
– Förstör dig, insekt! du är icke värd den vegeterande andan.
– Nej! nej! tillbedde vän! lugnet skall återfödas i din själ; ljuset skall omgifva dig!
Svage! ”Marc-Aurel och Nero! Henrik och Ravaillac! således lika”?
Nej! hvarken i Naturen eller Menniskokretsen.
Du ser kraften – och glömmer harmonien.
Efter bägge skall fullkomligheten dömmas.
Med den förra utan den sednare, vore Naturen sannerligen en oändlig afgrund af strid och plågor.
Men äfven kraften hade icke Nero och Ravaillac: ty den verkliga, den stora kraften utsträcker sig till mycket, för att fatta och arbeta till ett stort Väl; och hvad är denna då annat, än harmoni?
Du tillägger icke den rasande vågen samma fullkomlighet, som hafvet; icke den brännande strålen, som elden och ljuset.
De bli skadliga, när de till en inskränkt fattning hafva mycken verksamhet och eldighet.
Så Ravaillac; så sjelfve Cromwell.
Du finner, i Naturen, aldrig det Onda; men alltid det Ofullkomligare, det mera Inskränkta.
– Begrip då, att, som Dygden, Snillet, Skickligheten äro Fullkomligheter: så kan du ej påstå dem utan Undantag!
Och detta bör försona dig med Naturen.
– Men kom till mig: och jag skall säga dig allt!
P. S. ”Passionerna” skola komma.
Hvar är du? hvad gör du? kunde du glömma mig? är du ej frisk?
Jag kan icke umbära dig.
Min och Naturens vän!
Jag lefver bland skönheter.
Jag är älskad af en.
Jag väntar Ära.
Men – trånar efter Dig!
Återkom, dyrbaraste af de hjertan, som älska mig!
Hvar är du?
Min inbildning famlar.
Hon vågar icke söka dig bland dessa bergen, der jag sist lemnade dig; denna midnatten, som nu förekommer mig så ljuf.
Skyddsengel för min tysta sällhet! öfverger du mig?
Mitt hjerta är i denna stunden lidande, sjukt.
O Heurlin! för våra fordna nöjen, för dessa sälla dagar då vi sökte vishet på samma ställe, – mitt hela väsendes vän! stilla min oro!
Ack! jag har försummat dig.
Kanske väntar du ännu.
Men arbeten, om hvilka du skall få veta – och min epikurism!
Jag hade kunnat skrifva fyrtio bref, som detta.
Men jag har allt uppskjutit, för att kunna gifva ett philosophiskt .. ..
Emellertid: säg mig åtminstone att du är till, och – som för mig är detsamma – att du icke upphört att älska mig!
Stockholm d. 23 Febr.
Jag har varit olycklig med dina bref. Bägge dessa sista gångerna har jag fått dem på öfverblifna chartan.
– – Förklara häraf saknadsropen i mitt sista bref på Borås; äfvensom totala försummelsen af det begärda vers-lapprit, hvarom jag fick underrättelsen först några dagar efter fröjdedagen.
Jag har föresatt mig, att göra en anmärkning öfver denna oordningen på posthuset.
En försummad postdag, är strax en försummad månad och en förlorad affär!
Men allt detta förklarar icke nog för din vänskap och min förbindelse.
Hör då: att en kedja af vissa arbeten (hvarom du skall få veta mer) har gjort, att jag på halftredje månad ej skrifvit till någon menniska.
Min ledighet har återbörjat; och mina brefvexlings-nöjen skola det.
Man har belönt mig för ”Passionerna”!
Men härom mera, när annoncen kommer i Bladen.
Kellgren är förtjust i detta stycket.
De bästa hufvuden kalla det förträffligt; några, obegripligt.
Det innehåller kraften af min philosophi, och glansen af min inbildning.
Orimmadt; hänryckt; förunderligt.
Jag känner otålighet att skicka dig det; men än större fasa för mödan att afskrifva det.
Du skall likväl se det.
Från pressen åtminstone, eller när jag får ut det till Sällskapet inskickade.
– Det gifves kloka dumhufvuden; för hvilka en tanke öfver deras krets är en galenskap eller ett mysterium.
För allmänna hopen måste man vara – galen eller gudomlig.
Det tredje ges icke: eller är, att vara halfklok.
Du kommer upp!
Också mitt hjerta behöfver dig.
Du skall ingen sällhet förlora hos mig.
Äran och lycksaligheten af en Vis hafva uppfyllt min själ.
Just derföre är den ännu rikare för sina älsklingar!
– Bekymra dig icke öfver mina utsigter.
De äro så glada, som de kunna vara.
Jag är ännu icke engagerad.
Men – ingen känsla i min själ sofver.
Man har skrifvit mig till från ett annat håll.
Jag tillstår, att Äktenskapet måtte vara ett törnigt paradis.
Men vägen dit är förförisk.
Han är så till allt förderf. – Ack!
– Hon är dock hög och ädel som en Drottning, och öm som en Heloise.
Hon var en flicka, med hvilken alla mina sinnen och hela min själ harmonierade.
Utan datum25.
O min vän! jag lider oskyldigt.
Åtminstone tvenne mina bref vänta dig i Borås; de upplysa mitt dröjsmål och allt.
– Hvad jag delar din smärta!
Jag har kanske för illa uttryckt den; kanske glömt något vigtigt particuliert och personligt drag.
Men i strid med hela den vittra verlden – i full tillrustning af mitt första Auctors-uppträde – full af annan eld och ära – och tidens korthet till allt detta!
Du bör förlåta mig.
Jag har åtminstone sökt träffa det hela i situationens ömhet och vigt.
Ljufva föreställning, att du kommer upp!
Låt den icke fela.
Jag behöfver dig mer, än någonsin; och jag har mycket nytt att meddela.
Stockholm d. 14 Maj.
Hvar är du, vän och älskare utan like?
Vid din tillbedde Morbrors graf – och förtiger mig dina känslor?
Har du fått mitt bref och det medskickade?
O Heurlin, klaga icke öfver mitt hjerta.
Det tillhör dig förmycket.
Det har egentligen ingen annan vän: ty alla andra äro mitt förstånds, eller min karakters, eller min borgerliga varelses; men Du är min känslas, min själs!
– För mig, som för dig, gifvas ögonblick, då jag ock finner mig öfvergifven och ensam i verldens rymd.
Då har alltid min varelse utsträckt sig till dig – ropat dig; – om icke, som en Gud, dock som det ljufvaste och mest lefvande uttryck af honom.
Jag har väntat svar på mitt sista, för att säkert veta hvar du vore: ty det förekom mig olidligt, att skrifva i luften känslor, som jag ville skulle genast träffa dig.
Men om du hörde mig, der jag går i Mälarns skogar, ensam, uppfylld, ömsom förtjust och klagande: visserligen, du skulle ej finna dig obelönt för denna öfverallt starka, gudomligt våldsamma ömhet, som herrskar i ditt bref.
Ty jag har ändtligen fått detta brefvet; det hade genom någon förvillelse kommit till Hofrätten (der både brefbärare och brefskrifvare envisas att placera mig), och legat der – i tre månader.
Ett sådant bref har kanske aldrig något snille på jorden fått.
Hela tiden af min varelse skall besvara det!
Kommer du verkligen?
Jag och den vännen jag nämnt (nästan den ende med hvilken jag någonsin går ut), vi tala om dig ständigt.
Vi säga hundrade gånger, att vårt sällskap behöfver schatteringen af Dig, för att vara rätt sokratiskt.
Ofta äta vi utom staden (på Altona); der, glade, ensamme, tala vi alltid om huru Du felas.
Hvad är allt annat, mot likstämda själars upplysta harmoni?
O, ljufvaste! om vi få öfverlefva en enda dag af sådan sammanvaro, så förlora vi intet genom döden.
– – Denna tanken är en skönhet af första ordningen.
Din vän skref mig till för en månad sedan (ehuru jag fick det först i dag): att du helsade mig ”suckande”.
Han skref det i den allrahårdaste form, och i din närvaro.
Ömmaste! kunde du vara sjuk af hans inbillning?
Antag för alltid bland dina första sällhetsgrunder, att jag aldrig upphör älska dig.
– Men äfven han skall förstå mig.
J arbeten redan, verkligen, på ett ”Naturens Tempel”?
Jag skall göra heliga färder dit.
Jag skall deltaga i er oskyldiga dyrkan.
Så långt, som Gud lefver i allt hvad som är sanning och ljufhet i min själ; så långt, som jag skall föra hans anda med mig, och utgjuta den bland er i ljus och sällhet: så långt är der oblandad sanning i denna din högspända, originaldjerfva och originalsköna tanke: ”Mitt hjerta behöfver en Gud; och Du är det”.