Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Säkerligen uppväckte de orden ett vemodigt minne, ty han klappade henne ömt på axeln, då han hjälpte ner henne ur kupén, och hennes ögon stodo fulla af tårar.
OUMBÄRLIG!
Emil Lindners »Kulturhistoriska Studier» hade väckt ett berättigadt uppseende, då de under hans Upsalatid först offentliggjordes i tidskrifter och revyer.
Den bok, han utgaf samma ar han slagit sig ner i Stockholm, var också en succés.
Recensenterna framhöllo, att den var i högsta grad intressant, formen originell fast litet ojämn; ovedersägligen ett vackert löfte, som säkerligen skulle infrias, hälst författaren var i den lyckliga ekonomiska ställning, att han odeladt kunde egna sig åt sin skriftställarevärksamhet och sina studier.
Man hoppades, att Sverige fått sin »Edmond de Goncourt.»
Det offentliga och enskilda beröm, Lindner fick emottaga, värkade högst uppmuntrande på honom.
Han led af en betänklig brist på själfförtroende, och skulle säkerligen känt sig nedslagen och modlös, om han blifvit allt för omildt behandlad.
Det var väl också dennna framgång, som gaf honom erforderligt kurage att fria till den vackra Edith Skog, och han hade svårt att tro på sin lycka, då hon gaf honom ja.
Efter en kort förlofning gifte de sig.
En afton i slutet af Februari — de hade då varit gifta några månader — satt
Lindner vid sitt stora skrifbord och arbetade rastlöst.
Han höll på att lägga sista handen vid en uppsats, egentligen ett utdrag ur ett större värk, han lofvat offentliggöra i en väns tidskrift.
I soffan bredvid honom satt Edith uppkrupen.
— Är det något särskildt viktigt, du har för dig, Edith, frågade han efter en lång tystnad.
Hon lade genast ner boken.
— Visst inte, jag läser en otäck roman, som till på köpet är illa skrifven.
— Nå kom då hit, så är du snäll.
Vill du skrifva af de här arken åt mig?
Eller tycker du att det är för tråkigt?
— Nej, det är bara roligt, om jag kan hjälpa dig, Emil!
Hon kände sig riktigt glad, det smickrade henne att få del i hans arbete, om också blott som renskrifverska — och så tog hon papperen och började skrifva.
Han hade redan återtagit sitt arbete, och snart hördes endast ljudet af de raspande pennorna, hans höll dubbelt så hastigt tempo som hennes, fast han författade och hon kopierade, men i gengäld var hans ark betäckt med hieroglyfer, under det hennes vackra, rediga piktur med jämnhöga bokstäfver, tog sig ut som en kaligrafisk profskrift.
Sedan de en god timmes tid suttit midt emot hvarandra, sade han utan att lyfta upp hufvudet:
— Edith, såg du hvar jag lade den där boken, jag hade hem i förmiddags, jag ser inte till den.
— Här!
Säg Emil, hvad skulle du egentligen ta dig till, om du inte hade mig, som höll reda på allt?
— Nej, du är en farlig en, som redan hunnit göra dig oumbärlig.
Han drog ner hennes hufvud till sitt och kysste henne ömt, men brådskande, som om han ej hade tid att stjäla ens en kort sekund från sitt arbete.
Efter du ändå har tittat upp, så titta hit och se, om du är nöjd.
Hon höll pappersarken framför honom.
— Alldeles utmärkt, som allt hvad du gör, men nu får du inte tala mer.
Åter skrefvo de en lång stund.
Plötsligen kastade han pennan ifrån sig och sade: nu är jag färdig, hur mycket har du kvar?
— En half sida.
Han läste halfhögt igenom några lösryckta meningar, nickade till sin hustru, gnuggade händerna af förtjusning, och sade gång på gång: så här skall det vara — som två kamrater.
Nog skall du få arbete alltid, hvem skulle trott, att en sådan liten fjäsad baldam kunde duga till något nyttigt!
— Å, jag duger allt till litet mer än att skrifva rent, det tror jag åtminstone!
Hon hade själfkänsla, om han inte hade det.
Så reste hon sig och gick fram till bokskåpet, där han stod, och räckte honom sin renskrift och hans manuskript.
— Får jag säga något, Emil, göra en anmärkning?
Hon sade det i en ton, som om hon varit en fullvuxen skolflicka, som talade med en lärare, för hvilken hon smått koketterar, men för hvars öfverlägsenhet hon ändå känner en viss respekt.
— Ja visst får du, jag är tacksam om du gör det.
— Och du blir inte ond?
— Sådana dumheter!
— Ser du, skulle du inte i den här satsen skrifva irrläror i stället för kätterier, det passar bättre tycker jag?
Hon pekade på en mening långt nere på fjärde sidan.
— Han kysste handen, som höll papperet, och svarade med ett strålande leende, en förälskad mans leende.
— Jo visst, visst har du rätt, ändra det till irrläror, så är du snäll.
Det är bra vänligt, att du intresserar dig för mitt arbete!
Tänk om du ville läsa korrektur på det här, så slapp jag, och så kunde du se, om du finner något annat att rätta i formen.
Ett friskt öga upptäcker bättre skröpligheterna, än en trött forskare, som försöker se djupare än till ytan, och därför kanske behandlar formen väl nonchalant.
Men det är kanske grymt af mig att slå mig på att bli slafdrifvare under själfva smekmånaden.
Det är väl inte värdt!
— Jo, det är det visst!
Jag vill gärna läsa korrektur, säg mig bara, hur jag skall göra!
— Ingenting annat än att ha ögonen öppna och finna fel.
— Det lofvar jag, att jag kan åtaga mig.
Och det kunde hon, märkvärdigt väl.
Hon blef inom kort en utmärkt korrekturläserska.
Men inte endast det!
Från den obetydliga, anspråkslöst framställda förmodan, att det vore bättre att utbyta ett ord med ett annat, började hon under renskrifningen och korrektur-läsningen kriticera hela meningar, hela paragrafer.
Och på ett annat sätt än första gången:
— Hör du Emil, det här tycker jag låter fasligt tungt, den här meningen är ju förfärligt matt, den här biten är så dödande tråkig.
Han gaf henne ofta rätt, det gällde i början endast formen, och hon hade goda skolkunskaper, ett medfödt fint språksinne och en ovanligt skarp blick för fel!
Och han filade och ändrade på oviktiga bagateller, tills hon förklarade sig belåten.
Den »Essay», som utkom under hennes »öfverseende», som Emil skämtande kallade det, var också jämnare, mer vårdad till formen än hans förra arbeten varit.
När recensenterna påpekade detta, kände Edith sig mycket förtjust och belåten, och Emil stärktes än mer i sin benägenhet att begagna sig af den goda hjälp han hade så lätt att tillgå, och som lämnades honom så beredvilligt.
Han beklagade de af sina gifta vänner, hvilkas hustrur ej hade förmåga eller lust att hjälpa dem, som Edith hade. »Fråga min hustru», brukade han säga, när någon vädjade till hans omdöme, hon har säkrare blick än jag.
Själf underställde Emil henne allt, hvad han skref, och djärf af framgången, började hon att jämte formen också kriticera innehållet.
Ibland ansåg han hennes anmärkningar befogade och rättade sig efter dem.
Hon var nämligen en af dessa kvinnor, som blixtsnabbt komma till en konklusion, utan att göra sig mödan att arbeta sig igenom alla eller ens några led af premisserna.
Hon var i detta afseende en typisk representant för den s. k. »specielt kvinliga intelligensen».
Detta, jämte hennes själfförtroende och hans undfallenhet, gjorde, att hon yttrade sig med en säkerhet, som ovilkorligen skulle göra intryck på en natur sådan som Lindners.
Det vore orättvist att säga, att hon ej gjorde sig besvär att sätta sig in i hans arbete!
Hon läste en mängd böcker och skrifter, såväl svenska som utländska, hvilka behandlade kulturhistoriska ämnen, och hon hade ett mycket godt minne, med hvilket hon brukade »briljera» för honom.
Som sagdt, snart skref han inte en rad utan att begära hennes omdöme.
När det gälde de rent vetenskapliga sidorna af hans värk eller hans personliga åsikter, lyckades hon ej invärka på honom, endast göra honom nervös och orolig.
Hvad som isynnerhet nedstämde honom var, när hon sade:
— Hör du Emil, det här var förfärligt tråkigt, det kan bestämdt ingen människa stå ut med att läsa, ty det var en anmärkning, han omöjligen kunde gendrifva.
Han lade efter en dylik kritik mer än en gång helt saktmodigt ner de klandrade uppsatserna i skrifbordslådan, af brist på lust att fullfölja dem.
Han blygdes öfver sin svaghet, men han hörde nu en gång till de beklagansvärda, nervösa naturer, som behöfva uppmuntran och som nedslås af skarp kritik.
Och Edith kriticerade skarpt, ej af elakhet, utan därför att hon ansåg, att de fel och brister hon påpekade voro af stor vikt, och dessutom kände en viss själfbelåtenhet öfver att hon kunnat upptäcka dem.
Det gaf henne liksom ett öfvertag, en viss öfverlägsenhet gent emot Emil, och Edith Lindner var mycket härsklysten.
Hennes man borde varit tillräcklig psykolog för att inse, att hon i likhet med de flesta fruntimmer mer fästade sig vid det underordnade än det stora hela, och att det dessutom låg en viss oförmåga i hennes natur att lika snabbt och klart se förtjänsterna som felen, en viss docerande torrhet, som gjorde, att det föll sig naturligare för henne att tadla än att berömma.
Men Emil
Lindner var olyckligtvis ingen psykolog, utan en nervös och förälskad skriftställare, och till hustru åt en man, sådan som han, passade Edith Skog sämre än den obetydligaste, okunnigaste, älskande kvinna, som icke velat eller kunnat göra minsta anspråk på att följa sin man i hans högre intressen.
Om hon varit riktigt finkänslig och anspråkslös, hade hon icke med en sådan påstridighet vidhållit sitt klander, då hon såg, hur det nedstämde och oroade honom, men hon resonerade tvärtom som så, att då han bad att få höra hennes mening, ville han naturligtvis höra den, och det var hennes skyldighet att säga den rent ut, hon kunde ej hjälpa, om den ej alltid var uppmuntrande.
Han började skrifva mindre och med större svårighet och recensenterna anmärkte vid hans senast utkomna arbete, att det var mer konventionelt och i det hela taget underlägset hans föregående.
Då han visade Edith recensionerna, svarade hon blott:
— Ja, men käre Emil, inte tyckte du själf att den boken var bra; du kan omöjligt ha så litet själfkritik, jag sade ju från början, att den var tråkig och att ämnet inte var intressant, men du är alltid så envis.
— Ämnet måtte ju inte vara så ointressant, efter Christian Falk behandlar ett mycket snarlikt i sin nya bok.
— När kommer den ut?
Det skall bli roligt att få läsa den, jag är så förtjust i allt hvad Falk skrifver.
Han har en förmåga att göra allt så lefvande och åskådligt.
Snart därpå kom boken ut.
»Duktigt gjord», var Lindners omdöme och han förargade sig, att den ej vann så mycket erkännande, som den förtjänade.
Lindner var alltid mycket snar att finna något att beundra i sina kollegers arbeten, han var alls inte småaktig eller afundssjuk, hvilket utgjorde en af orsakerna, hvarför han var så omtyckt bland kamraterna.
Men Falks bok hade ganska betänkliga brister just i framställningen, och Lindner undrade hvad Edith skulle säga.
»Hvad tycker du om:
Svenska hem på sextonhundratalet? frågade han.
Hon svarade: charmant, öfverdådigt, ja, han kan skrifva.
Retad af tonen, hvarmed dessa ord yttrades, sade Lindner:
— Och du har alls ingenting att anmärka — det var märkvärdigt, alls ingenting!
— Nej, det är ju så öfverlägset, sade hon i samma ton.
Han ryckte till.
— Du är mer öfverseende mot andra än mot mig, sade han bittert.
— Det är kanske därför, att jag inte frågar så mycket efter Falk som efter dig.
För resten tycker jag att boken är ett litet konstvärk, och man bör väl inte, som kritiken gjort, hänga upp sig på några oväsentliga detaljer.
— Om du alltid tänkte så, vore det kanske bättre och lyckligare för mig!
— Hvad menar du, Emil?
Visa mig bara inte, hvad du skrifver, så är den saken hjälpt.
Det är sannerligen intet nöje för mig, sedan du blifvit så snarstucken!
Lindner gjorde ett försök, och lät i en tidskrift införa en uppsats, hvilken han förut ej visat Edith.
Den stod omnämnd i alla tidningar och han var mycket nyfiken att se, hvad Edith skulle säga.
Hon sade, till hans stora förvåning, ingenting alls — och han väntade förgäfves, att hon skulle bedja honom få läsa hvad han skrifvit.
Det gjorde hon inte, och när han slutligen lade häftet framför henne och halft generad sade:
— Hör du Edith, du kan gärna titta litet på det här, gjorde hon det, sedan han ett par gånger påmint henne, men lämnade det så tillbaka utan att yttra ett ord, hvarken till beröm eller klander.
Det var obehagligare än den värsta kritik och Lindner använde aldrig mera den metoden.
Han kom således med sin nästa uppsats och frågade, om hon ville höra den — om hon hade tid!
— Jo, tid har jag nog, men jag tror inte jag vill, det är så obehagligt, det vore mycket bättre, att du alls inte frågade mig, du tycker ändå inte om, ifall jag säger min uppriktiga mening, och om jag inte finner det du skrifver så ofantligt gudomligt, får jag inte tycka om, hvad någon annan skrifver, och det är värkligen för otrefligt.
För resten går det ju utan mig.
— Tyckte du om min uppsats i Tidskriften?
— Nej, det kan jag inte säga, men det gör ju ingenting, bara du var nöjd.
Ju mer hon nekade, desto ifrigare blef han.
Slutligen sade hon: nå, efter du är så envis, så läs upp det.
Jag ville egentligen inte befatta mig med det, men jag inser själf, att det är nödvändigt, att jag är med, för att det inte skall bli allt för dödande tråkigt.
Det med Falks bok var ingen enastående företeelse.
Hon hade på senare tiden tagit sig för att oafsedt större och mindre förtjänst alltid beundra andra skriftställare mer än honom.
Orsaken härtill låg väl till stor del däri, att hon såg, hur hans arbeten kommo till, liksom blickade in i tankevärkstaden, iakttog mekanismen och därför ej kunde anse det han skref som en ingifvelse, då däremot de andras föreföll så färdigt, så helgjutet, därför att hon blott såg det färdigt.
När kamraterna talade om hennes mans öfverlägsenhet, hörde hon på och motsade ej, men det förvånade henne, hon tyckte inte så; hon såg honom ju i hans nedstämda, nervösa, slappa ögonblick, och han hade många sådana nu för tiden.
Sin mening härvidlag dolde hon bättre för andra än för honom själf.
Så till exempel när han blef anmodad att skicka bidrag och porträtt till en kalender, i hvilken endast Sveriges mest framstående författare voro representerade.
Med ett slags barnslig glädje visade han henne namnen och sade: det är ändå roligt att vara med bland de här storgubbarne!
— Jag hör, att du tycker det, jag begriper inte att du vill! sade hon torrt.
Han skickade hvarken porträtt eller uppsats.
För rent praktiska bestyr hade han aldrig haft håg och sinne.
Dem hade hon också genast öfvertagit.
Han var kanske inte fullt så opraktisk som hon påstod.
I början hade hon tagit saken skämtsamt, pysslat om honom som en liten tafatt skolgosse, tills hon värkligen inte hyste det ringaste tvifvel om, att han omöjligt kunde reda sig utan henne.
Detta var en öfvertygelse, som hon alls icke sökte dölja.
När det var sjukligt i staden, brukade hon säga: bara inte jag blir sjuk, för då vet jag sannerligen inte, hur det skall gå med Emil, han kan inte undvara mig, inte en minut, nu är jag både hans amanuens, hans faktotum, som skall påminna honom om allt, som han glömmer, och hans »homme d’affaires».
På senare tiden hade hon nämligen tagit sig för att omtala sin stora duglighet, hon var formligen rädd, att den icke skulle bemärkas och uppskattas.
Hon började göra sig viktig, i synnerhet sedan hon skötte Emils affärer.
Det hade också gått så omärkligt, så småningom som alla hennes öfvertag.
Han hade helt enkelt, då han en gång ej ville lämna sitt arbete, bedt henne gå för sig till banken och sätta in pängar, så blef det till en vana, att hon skulle göra det, och nu placerade hon och omsatte, efter en knapp rådgörning, som han vanligtvis besvarade med »gör som du vill»!
Och det gjorde hon; »om hon kunde bespara honom sådana rent materiella bestyr, så ville hon det gärna, hon hade alltid haft sinne för det praktiska, som alls inte låg för Emil.»
Hon styrde också med barnens skolgång och annat, som rörde deras uppfostran. »Det passade Emil då rakt inte till, han var så obeslutsam och inkonsekvent», brukade hon säga.
I sällskapslifvet hade han aldrig hvarken kunnat eller velat spela någon roll, därtill var han mycket för blyg.
Nu gömde han sig formligen bakom sin briljanta, världsvana hustru.
Med undantag af en helt liten krets af Lindners intima vänner, ansågs han inom deras umgängeskrets för »ovanligt tråkig», det var nog intressant att se en berömd man hos sig, men litet mindre döddansare kunde han allt vara — utan att därför bli ansedd för uppsluppen.
Edith däremot beundrades ofamtligt och, undantagandes just af den lilla kretsen, ansågs hon för ovanligt intelligent och duktig, en idealhustru, som helt och hållet lefde för sin man, gick upp i honom, hans intressen och arbeten, märkvärdigt nog för en så ung och vacker kvinna, som kunde skörda triumfer på helt andra fält.
Men dessa lågo ej för hennes särskilda ärelystnad, beklagligt nog för hennes man.
Lindner skref numera helt obetydligt och utgaf ännu mindre.
Det harmade Edith och hon började pika honom för brist på energi och arbetslust och — hvad som sårade honom bittrast — brist på idéer.
Ty han kände med förtviflan, att hon hade rätt.
Han gräfde ner sig i arkivernas luntor, rörde om i deras dam, hämtade upp en mängd fakta, men när det gällde att blåsa lif i allt detta döda stoff, så kunde han det inte, han skref och brände, skref och gömde undan i skrifbordslådan — till sist skref han inte alls.
Han blef småningom förtviflad, nedstämd, nästan hypokondrisk och slutligen kroppsligt sjuk.
Läkaren ordinerade förströelse, en vinter i södern, fullständigt afhållande från allt själsarbete — det hela var öfveransträngning.
Patienten smålog bittert — öfveransträngning, nej, det var inte sjukan, den var att han inte kunde arbeta.
Slutligen lät han öfvertala sig till resan.
Naturligtvis skulle Edith vara honom följaktlig, barnen lämnades i guvernantens vård, »pappa framför allt», och så börjades förberedelserna.
Edith var outtröttlig, hon styrde om kreditiv, gick till skräddaren och beställde mannens kläder, köpte koffertar och kappsäckar, skref till alla möjliga och omöjliga personer, som varit vid rivieran, bråkade så mycket som möjligt, »för att Emil inte skulle behöfva tänka på något».
Hon köpte biljetter och poletterade sakerna, samt lät beundra sig af vänner och bekanta, som följde ner dem till stationen.
»Det är ingen konst att resa med en sådan hustru», sade mer än en man vid hemgåendet till sin äkta hälft, och undrade, hur Lindner skulle tagit sig fram utan henne.
Lindner hade emellertid önskat, att hans hustru varit litet mindre energisk och tagit lite mindre initiativ.
Hemma, där alla kände dem, gick det väl an, men härute bland främmande förargade det honom att anses som en nolla.
Liksom han ej var så opraktisk, som hon gjorde honom till, var han inte heller så sjuk, att hon behöfde ha kassan om hand, beställa, ordna och betala.
Det var till henne portierer och kypare vände sig:
»herrn är sjuk och får inte besväras».
Lindner var för likgiltig, för slapp att protestera.
Dessutom visste han, att hur han ställde det, skulle hon aldrig bli nöjd, men det förödmjukade honom, då han i ett servilt uppassareöga tyckte sig läsa: herrn är allt en stackare!
Det tyckte han själf att han var, en stackare, som lät leda sig af sin hustru i stort och smått, i andliga och praktiska förhållanden, i valet af titeln på en bok och i valet af ett västtyg.
Han hoppades ej på framtiden, tänkte endast med en slags dof, fatalistisk förtviflan, att det ej godt kunde bli ömkligare än det var.
Så kommo de ner till
Nizza och hyrde sig en liten villa med vacker trädgård.
Det bodde många svenskar i Nizza det året, men Lindner undvek dem alla.
Hans hustru gjorde flera bekantskaper och blef som vanligt beundrad för sina storslagna egenskaper, för det sätt, hvarpå hon ställde och styrde med allt, men först och främst för det beundransvärda tålamod, hon visade sin kinkige, tråkige man.
Till ingen enda af landsmännen slöt sig Lindner.
Däremot hade de knappt varit två veckor i Nizza, innan han framlämnade det rekommendationsbref, han medförde till en fransk kollega, som bebodde en villa i deras grannskap.
— Jag känner er genom edra arbeten, var det första den berömde historikern yttrade.
Ett par af Lindners monografier hade i öfversättning utkommit i Frankrike.
Jag håller på med Mazarin, och ni? fortsatte mr de Bex.
Lindner svarade undvikande:
Jag funderar på att göra en kulturhistorisk skildring af drottning Christinas tid.
Jag har alltid önskat skrifva den efter nya källor, den är inte gjord; men för tillfället är jag förbjuden att arbeta.
De började ett intressant meningsutbyte i mr de Bex’ trädgård, där orangerna stodo i blom, fortsatte det under en promenad nedför den kalkdammiga chausséen, genom stadens soldränkta boulevarder, fram under »promenade des Anglais’» palmer, nere vid hafvet.
Jaså, ni är öfveransträngd och skall hvila er, sade fransmannen, nåja, skrif inte, men kom in till mig endera dagen, så skall jag visa er några papper, som skola intressera er; något, som ni kan använda till er drottning Christina.
Lindner tackade hjärtligt för anbudet och den angenäma promenaden.
Men han hade en känsla, som om han stal sig till mr de Bex’ intresse, han skulle väl aldrig skrifva sin drottning Christina — numera.
Hur som hälst, det var en intressant bekantskap, det låg något uppmuntrande och upplifvande i mr de Bex’ väsen och sätt.
Ett par dagar senare blef Edith illamående.
— Det går nog snart öfver, du förkylde dig väl på utflykten i går, sade Lindner.
Edith var emellertid orolig och greps af sitt vanliga bekymmer:
Bara jag inte blir sjuk, hur skall det då gå!
På eftermiddagen skickade de efter läkaren.
Han kom, men tog ej illamåendet så »en bagatelle», som Emil väntat.
Madame skulle genast lägga sig, han skulle komma igen följande morgon.
Febern tilltog och det dröjde ej länge förrän doktorn gaf den namn: tyfus.
Tyvärr, en mycket elakartad form, sade han och skakade betänkligt på hufvudet — — — — Edith var för det mesta sanslös, men under sina få rediga ögonblick såg hon på Emil med ett ängsligt, förvånadt uttryck i sina stora, feberglänsande ögon.
Han var ständigt bredvid henne och hjälpte barmhärtighetssystern på ett alldeles icke tafatt sätt, det var som om hans egen sjuklighet och nervositet försvunnit, sedan han ej längre fick tänka på sig själf.
Hon fantiserade oupphörligt, de sista dagarne om renskrifning och korrektur.
Glöm för all del inte att stryka ut det där kapitlet, bad hon gång på gång.
Tillståndet förvärrades, blef hopplöst — — — — — — — — — — — — — —
Lindner var fullkomligt bedöfvad, när slaget träffade honom.
Det kändes nästan som ett fysiskt slag öfver hjässan; han försökte tänka, det var omöjligt, tänka, att hon var död, hon, som varit så full af lefnadsmod och planer, som känt sig vara så oumbärlig för honom, för dem alla.
— Han försökte föreställa sig, hur hans lif skulle bli utan henne.
Och så kunde han ej tänka vidare.
Han tog sig åt hufvudet och lade handen öfver ögonen.
När han såg upp, stod läkaren, som skött Edith, framför honom.
— Jag har kommit igen för att utfärda dödsattesten, sade han.
Vill monsieur vara god och uppge madames födelseort, år och dag?
Lindner såg på honom med en hjälplös blick.
Skulle han?
Inte kom han ihåg det!
Jo, visst, det var väl inte något svårt årtal för honom!
Ett ögonblick flögo hans tankar, han visste ej hvarför, till Karl den Djärfve af Burgund; han försökte komma ihåg hans födelseår.
Det föreföll honom, som om det var på den uppgiften doktorn satt och väntade med pennan i hand.
Doktorn! Å, nu visste han!
Det gällde att samla sig, han måste, ingen kunde hjälpa honom — han måste!
— UPSAL, SUÈDE, l:er Julliet 1856, sade han hastigt.
Så började doktorn tala med honom om begrafningen.
Var det något särskildt monsieur ville arrangera?
Den måste äga rum snarast möjligt — smittosam sjukdom.
Lindner nickade.
Han skulle gå och söka ut grafplats genast.
Det var väl bäst att gå genast, så att det blef gjordt, efter det var så brådtom.
Han tog sin hatt och följde ut med doktorn.
Det var, som tyckte han allt var bättre än att sitta ensam i det kvafva rummet och veta att därinne låg hon — död, under det barmhärtighetssystern satt vid sängen och läste sina böner med halfhög röst.
Doktorn följde honom till begrafningsentreprenören, därifrån gick han till kyrkogården, en sydländsk trädgård, omgifven af mörka, höga cypresser.