Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I det rus af sällhet, hvarmed jag öfverfor östersjön, huru nedslagen blef jag icke att vara bedragen i min väntan på ett bref som skulle öka min lycksalighet.
Ombytande lynnen plåga mig med en stridighet med mig sjelf, som är aldeles främmande.
Nyss var jag lifligt rörd vid blotta åtankan af mitt fosterland, nu är jag kall för alt annat än minnet af Lotta.
Ack! jag känner att hon är det band som fästar mig vid mina plikter, utom henne har jag icke mer någon moralisk varelse.
– Gud! om ett missöde skulle uplösa detta band! – denna tankan stelnar blodet i mina ådror, pennan vägrar att tekna den på papperet; – jag kan icke fortfara.
FJORTONDE BREFVET.
Vänta intet annat än strödda antekningar; de syslolösa timmar jag måste tillbringa, vid ombyte af hästar, använder jag att utvickla mina tankar på papperet, och, utan annan granskning än ögnablickets , skickar jag dig dem.
Då jag icke äger Ditt sällskap är jag lycklig att vara ensam; det fordras en vän för att uthärda kärlekens och saknadens entoniga språk.
– Ingen ting förströr mig, jag reser igenom våra täckaste landskaper, och deras skönheter draga ej mer mina blickar till sig.
Det är sant att Naturen redan förlorat en del af sin fägring, men i Elfskogs nejder skall jag ännu betrackta det återstående med vällust; där irrar jag ouphörligt, en ouphörlig sommar härskar där; de upträden som Lotta utpekat kunna aldrig hinnas af förödelsen; min inbillning har förevigat dem.
Jag är öfvertygad att den husliga sällheten är människjans verkeliga bestämmelse, det är den man kan njuta oblandad af de plågor som ofta gifva vämjelse åt nöjet.
Om ock ett flygtigt bekymmer, en öfvergående ledsnad, skulle förbittra vårt lugn, hvad äro de annat än en påminnelse om det verkliga vi äga; lik de flygtiga moln som skymta förbi Månan, och hölja den endast att föröka dess glans?
Kanske skulle en långvarig stillhet slappa våra böjelser och göra dem oskickelige till det goda; sjelfva passionerne äro för människjorne i allmänhet hvad stormarne äro för sjömannen; utom dem skulle vi icke frugta något skeppsbrott, utom dem skulle vi icke ofta ernå den önskade hamnen.
Men hvilka olyckor skulle hota ett tillstånd som naturen och förnuftet gillar?
I Lottas armar skall jag trotsa dem alla, och, berusad af sällhet, qväfva alla känslor som hon icke väcker.
Aldrig har någon väg förefallit mig så trög, aldrig några hinder varit så odrägliga.
Jag ville hinna inbillningen, som fladdrar framför mig och försätter min varelse i de trackter jag nalkas så långsamt.
Min längtan beröfvar mig all upmärksamhet på de föremål som verkeligen omgifva mig.
Hundrade gångor har jag frågat efter afståndet emellan ställen dem jag noga känner.
Jag afundas foglens vingar, och knotar på Naturen som nekat oss den snabbhet hon skänkte rådjuret.
Så oroliga ögnablick skulle vara odrägliga om de icke voro följde af angenäma mellanstunder, under hvilka jag glömmer det närvarande och lefver i en kommande tid; ett slumrande tillstånd är icke sällan en lindring i smärtan; hvar är den usling som icke kändt verkningen af dess godhet?
Mig gör det lycklig!
Ack! kanske lyckligare än jag nånsin skall bli.
Jag ämnar taga samma väg hem, som jag reste bort; således besöker jag
Elfskog innan jag far till Värnby; jag låter vagnen stadna, smyger mig fram, öfver ängen, till trägården; lyssnar om Lotta är i Lusthuset.
Kanske möter mig äfven nu hennes röst: en suck för Fredrik är blandad med vänskapens uttryck; innan hon märker mig har jag redan inneslutit henne i mina armar, utropet af hennes bestörtning qväfves af mina kyssar.
– Hvilken sällhet! så kjusande under föreställningen hvad skall verkligheten blifva! säg icke att det är en dröm, en gång har jag njutit den; vissheten om dess fortsättning lefver i min själ, lefver i dens själ som med min är förenad.
Endast tvänne mil återstå jag har redan väntat två timmar, och mitt tålamod har nästan hunnit sin gräns.
Under detta dröjsmål har jag likväl fått veta att posten i dag afgår härifrån till Stockholm, jag begagnar mig således af detta tillfälle att sända dig mina antekningar, bref kan jag icke kalla dem.
Man bådar mig hästarnes ankomst; mitt hjerta klappar af glädje.
Skynda inbillning! skynda att hinna ditt mål; båda henne min ankomst, öfverför den ljufva rörelse jag känner, meddela henne mitt hopp likasom jag vet att hon delar min saknad.
Min Vän! dessa timmar blifva år; men efter deras förlopp – – – – hela verlden skulle afundas min lott om afunden kunde hinna den.
FEMTONDE BREFVET.
Ännu en gång öpnar jag mina ögon för dagen, ännu en gång samlar jag mina sinnen för att känna vidden af mitt elände.
Jag är då återförd till lifvet, som jag afskyr; jag är ryckt ur det tillstånd som snart, ouplösligen, skulle förenat mig med Lotta! Gud! du skickar döden åt den som önskar att lefva, du nekar honom åt den som anropar hans hjelp; du lämnar brottslingen framgång i sina lastbara nöjen, och vägrar en oskyldig sällhet åt känslofulle!
Har då dygden ingen annan rätt än lidandets, eller hvad skall bevisa hennes företräde?
Ack! hvarföre var min förtviflan icke lika så stor som min förlust? hvarföre svigtade mina krafter förr än mitt mod?
Jag skulle uphört att känna min smärta om jag längre uthärdat att bära den.
Skall jag uprepa, för dig, mina missöden? skall jag åter genomlefva denne ryslige dag som dödade hoppet och gjorde mig till den uslaste bland människor?
O! att de händelser jag förnyar kunde falla tillbaka, på mitt svaga hjerta, med plågans fördubblade tyngd – då ägde jag ännu den trösten att kunna krossas däraf; men jag är dömd att lefva; långsamt verkar sorgen på en varelse som uthärdat dess första våldsamma utbrott; måtte likväl det sår jag känner, vara nog djupt för att åstadkomma en uplösning, lika så nödig för mitt lugn som den är en billig fordran af min kärlek!
Mins du, Gustaf! mins du den förkjusning som upfylde mitt sista bref?
Jag var så säker att vara älskad, jag var så sorgfällig att undanrödja de hemska aningar som ville båda min olycka.
Berusad af en vällustfull väntan framkom jag till Elfskog och smög genom trägården till Lusthuset, där jag trodde mig råka min älskarinna:
Dörren var oläst, stället tomt, och det första jag blef varse var Öfversättningen af Julias dödsbetracktelser, – men – fullbordad af Lottas hand.
Hastigt påminte jag mig den fasliga spådomen, hvars blotta nämnande gjorde mig häpen; en försmak af mina plågor inträngde i min själ, mitt bröst häfdes tungt, mina pulsar likasom nekade bloden sitt genomlopp.
Darrande, vid hvarje steg, vandrade jag fram emot huset, åsynen af fönstren ökade min förskräckelse, några klagande röster, som uprepade Lottas namn, sade mig hvad jag frugtade få veta.
Tyngden af detta slag, på hvilket jag var oberedd, dödade, för en stund, alla mina känslor; jag går fram, jag har nog styrka att fråga, att emottaga underrättelsen om hennes död; man säger mig att detta var hennes begrafningstimma, att hennes vördige far sjelf beledsagat sin dotter till grafven.
– Ännu tanklös vandrar jag, lika som förd af någon inre drift, till den nära belägna kyrkogården; redan är liket utburit, redan nedsatt i grafven, och en flock af sörjande har samlat sig däromkring.
Jag rusar fram
– Ack jag ser ännu den sista skymten af kistan, som höljes af den nedkastade mullen, jag hör ännu dånet af dessa torfvor som betäcka det älskvärdaste jorden burit.
Denna åsyn, detta ljud återställer mig till begreppet och smärtan; jag ville störta mig öfver den döda, jag ville begrafvas jämte henne, ack! jag vet icke hvartill min förtviflan fört mig om styrkan understödt min vilja; men det svartnade för mina ögon, bruket af mina sinnen uphörde, en stark svimning lofvade att sluta mitt lif.
Jag känner icke huru jag blef återstäld; men sanslös blef jag buren därifrån, och nästan sanslös hemförd: ty mine betjenter hade den olyckliga försigtigheten att icke låta bära mig till Herr Haller, af frugtan att sjelfva stället skulle öka min bedröfvelse.
Tvänne vickor ha förflutit, under ombyte af yrsla och de grufligaste qval; jag har varit okunnig om kroppens plågor, jag har icke känt häftigheten af en feber som Läkaren trodde att jag ej kunde uthärda; åtankan af Lotta, förlusten af henne, har varit det enda begrepp som upfylt mig, det enda ord jag kunnat nämna, det enda föremål jag kunnat se.
En mindre våldsam sorg har nu intagit sitt rum, tårlösheten har försvunnit, jag kan yttra min saknad, jag kan klaga öfver den.
Sådan är min belägenhet, sådan skall den altid blifva; tvefalt olycklig vore den dag som dödade minnet af min sorg, minnet af min slocknade sällhet.
Det var Lotta som lärde mig att njuta lifvet; så länge hennes bild syslosätter mina tankar kan jag icke fullkomligt hata det, och jag är viss att hennes anda, lyssnande till mina suckar, njuter ännu den vördnad jag skänker hennes stoft.
Ett svårt prof för min ståndagtighet återstår: att besöka Herr Haller.
Oagtat sin sorg, har denne agtningsvärde gubbe varit på Värnby under min sjukdom; jag kände honom likväl ej.
Man har sagt mig att jag under yran kallade honom far, att han utbrustit i tårar, at Läkaren funnit hans närvaro farlig både för honom och mig.
– Ack! han har förlorat den enda tröst som återstod för hans ålderdom, hans smärta måste likna min, om naturens smärta eljest kan jämföras med kärlekens; men vanmagten af hans krafter skänker honom ett hopp som jag saknar: redan ser han sig vid slutet af sin bana; – ack! huru mycket återstår af min?
SEXTONDE BREFVET.
Är det icke en motsägelse, att ett känslofullt bröst kan äga sinnesstyrka under den djupaste sorg, utan att hämta sitt lugn ifrån öfvertygelsen om en ovilkorlig nödvändighet, utan att låna sitt mod ifrån vifsheten af våra suckars vanmagt?
Min vän! våra missöden äro ringa om blotta eftertankan förmår att utplåna deras första intryck.
Det är lätt att antaga en Stoisk köld, då vi förfelat några flygtiga utsigter som skulle smickrat vår egenkärlek: vi upoffre gerna vårt knot för nöjet att lysa ned vår ståndagtighet; men låt slaget träffa den medelpunkt hvarpå våra förhoppningar hvilat, låt olyckan krossa det föremål som var drif fjädren till alla själens verkningar, och den lärde med sine slutsatser, och den svage med sine tårar skola lika känna sin mänsklighet, skola bli ett lika rof för sin smärta: lyckligt ännu om den förre kan bibehålla en yta som den sednare föragtar.
Du som fattat ett värdigt begrepp om Lottas förtjenster, af den svaga tekning jag kunnat gifva; du som kan känna hvilken vällust det måste vara att äga en sådan dotter, hvilket marter att förlora henne; finner du icke, att en mer än jordisk styrka måste lifva det hjerta, som vänskapens och den faderliga ömhetens förenta saknad icke kunnat nedtrycka?
Hundrade gångor har man sagt, att en dygdig man som uthärdar sina olyckor, är det skönaste skådespel för Försynen; hvarföre må man icke tillägga att det är det ädlaste för mänskligheten? aldrig skulle brottslingen tåla hans åsyn utan att älska en lära som skänker ett så högt mod, aldrig den tröstlöse nalkas honom utan att dragas af hans efterdöme.
Jag har sett detta stora mönster i min begråtna älskarinnas far: jag har önskat att hinna det; men kanske skall jag önska förgäfves.
Uplyftad öfver sin förlust, kastar han sina blickar utom förgängligheten, och där försvinner hans saknad.
När jag inträdde i hans Kammare var han syslosatt att, i Lavaters utsigter, läsa det brefvet där denne, ofta svärmande men altid känslofulle författare, målar så ljuft det nöjet att återfinna sine försvundne vänner.
En himmelsk glädje lyste ur hans ansigte, hans ögon hvälfdes emot höjden, du skulle trodt att Lottas ande sväfvade för hans inbillning, att hans själ upsteg öfver jorden för att emottaga henne.
Han tröstade mig, han kallade mig sin Son, han blandade sina tårar med mina.
Af hans umgänge lär jag att draga fördel af en sorg som fruktlös skulle bestrida naturen; af hans undervisningar, att af min saknad hämta en upmuntran för mine plikter.
Jag kan icke uphöra att älska de dygder som
Lotta utöfvat, jag kan icke uphöra att utöfva de hon älskat; således finnes ingen god, ingen stor gerning hvartill hennes minne icke skall leda mig, och kärleken som sårat mitt hjerta skall äfven förbättra det.
Du torde fordra en mera omständelig underrättelse om Lottas död: en stark förkylning har varit ordsaken dertill; syslosatt att sköta en sjuk vän har hon icke varit nog agtsam om sin egen hälsa, och hennes ömhet har fördt henne i grafven.
På det bref som jag skref ifrån Tyskland, hade jag misstagit mig om adressen, och det kom icke fram förr än under hennes sjukdom.
Från Skåne
EN REALIST.
En realist.
»Tante Betty, har verkligen din son skrifvit detta?» frågade Hildur Wide och såg upp från tidningen i hvilken hon läste.
»Naturligtvis, annars hade jag väl icke sagt det», svarade fru Sanderson med ett leende af på en gång matronevärdighet och modersstolthet.
»Det var märkvärdigt hvad han skrifver bra.»
»Hvarför finner du det så märkvärdigt, tror du att Alexis är ett dumhufvud?»
»Gud bevars, lilla tante, men jag hade förestält mig honom som en vanlig medikofilare, det här är ju någonting helt annat, en författare – en realist.
Ah, tante, hvad det är bra!»
Hon lade armarne på bordet, böjde sig ned öfver tidningen och fortsatte sin läsning.
Matronan stickade oafbrutet på sin barnstrumpa – en present åt första dotterbarnet – och den lilla dubbelhakan riktigt klädde henne.
Man fick ett intryck af hemtrefnad bara af att se på den trinda figuren och det fryntliga ansigtet.
Den unga flickan var smärt, mörkhårig och något blek, men det var ingen sjuklig blekhet, tvärtom, hela hennes utseende var friskt och liffullt, och så fans det denna renhet öfver hela hennes varelse, hvilken nästan ingaf den föreställningen att dun och dam icke kunde fastna på henne som på andra menniskor.
Hon bar djup sorgdrägt efter sin far, fast det var nära ett år sedan han gick bort.
Syskon hade hon aldrig egt, och modern hade hon mistat för flera år tillbaka.
Föräldrarne hade efterlemnat en icke obetydlig förmögenhet, och hon hade funnit ett hem hos sin morbror, rektor Nåhle.
Han hade emellertid ansett det bäst för henne att tillbringa sommaren på landet, ty hennes blekhet ingaf honom farhågor för hennes helsa.
Det var af denna orsak hon nu befann sig hos doktor Sandersons, med hvilka rektorskan var slägt på långt håll.
»Hvarför sätter han icke ut sitt namn?» frågade Hildur plötsligt och såg upp.
»Jag vet knappt, kanhända det är för pappas skull», svarade fru Sanderson, »ty han tror att Alexis försummar sina studier och tycker icke om när han skrifver.»
»Skrifver han mycket?»
»Jag vet icke, du får sjelf fråga honom, han kommer ju hem i morgon.»
»Ja – ack hvad jag längtar!»
Tanten log, det såg ut som om hon tänkte: låter det redan på det viset.
»Men kom ihåg att aldrig nämna någonting sådant när pappa är inne», sade hon.
»Åh det låter jag nog bli.»
Hon böjde sig åter ned och läste.
Solen började stiga högre på himlen och sken varmt genom fönstret vid hvilket de sutto.
Hildur lade sin ena hand i fönsterkarmen och vände den först på den ena sidan, sedan på den andra, för att få den varm.
Det var en hvit, aristokratisk hand, smal, rundlagd och med fina spetsiga fingrar.
»Hur gammal är han?» frågade hon åter.
»Fem år äldre än du.»
»Jaså, tjugofyra.
Ja det är så lagom», sade hon liksom för sig sjelf.
Tanten brast i ett högt skratt.
»Åh, tante måtte skäms!» utropade den unga flickan skrattande och med en lätt rodnad, »jag menar att det är så lagom att – hur skall jag säga? – att framträda.»
»Men flicka, jag tror att du blifvit rakt förhexad.»
»Ja, det är så rysligt märkvärdigt att träffa en författare, en ung författare, en som det skall blifva någonting af.»
Modrens ansigte formligen strålade af stolthet, men hon teg.
»Talar han om alla sina planer för tante?»
»Naturligtvis», svarade denna med orubblig öfvertygelse.
»Han skrifver icke så bra som Kielland, men så är han mycket yngre», sade hon eftertänksamt och tillade derefter lifligare:
»Vet tante hvad jag tycker om hos Keilland?
Jo det är att han aldrig går på subskriberade middagar; ty man bör lefva som man lär.»
»Hvem är Kielland?»
Hildur såg ut som om man frågat henne hvad kungen heter, hon såg rent af förlägen ut.
»Det är – – », hon var synbarligen villrådig hur hon skulle uttrycka sig, »det är en norsk författare.»
»Jaså, en norsk», upprepade fru Sanderson med en min som om saken i så fall icke anginge henne.
Hildur hade slutat att läsa och vek tillhopa tidningen.
»Läser tante inte romaner?» frågade hon.
»Åhjo, någon gång, när jag kan få någon som är riktigt bra.»
»Läser aldrig kandidaten högt för tante när han är hemma?»
»Åh aldrig, nej det får man honom visst icke till.»
Hildur teg och såg utåt fältet, som syntes öfver trädgårdshäcken.
Frun lade undan sin stickstrumpa, ty det led emot middagen, och det var tid att ställa om maten.
»Det var sant», sade hon och vände sig om i dörren, »jag tror inte det är värdt att du nämner för Alexis att jag talat om det här för dig, han skulle kanske bli förargad.»
»Var lugn, tante, jag skall narra honom att anförtro mig det sjelf», svarade Hildur skrattande.
Då hon blifvit ensam öppnade hon fönstret och insöp med njutning den ljumma sommarluften.
Det slog en doft af syrener upp emot henne från trädgården.
Hon tänkte ännu på den blifvande författaren, hvars signatur hon väl kände till från tidningar och tidskrifter.
Det låg någonting i sjelfva hans språk som hon tyckte om; det var korthugget, uttrycksfullt, och ryggade aldrig tillbaka för något.
Doktorn var hemtad till en sjuk, och det var således endast modren och Hildur som skulle taga emot den väntade.
Man skulle äta något senare än vanligt, ty tåget kom icke förr än ett qvart öfver tre, och Hildur satt ensam i salongen med sitt arbete, under det modren beskäftigt sprang omkring, än ordnande vid dukningen, än seende ut genom matrumsfönstren om sonen syntes på gården.
Drängen hade gått till stationen en half timma i förväg, för att hemta hans koffertar, och naturligtvis funnos hans favoriträtter på bordet.
Han var ju den yngste af barnen, mammas guldgosse, och den ende hon hade hemma.
Till och med Hildur lyssnade spändt efter steg i trappan; något af den allmänna feststämningen hade sträckt sig äfven till henne.
Hon bar sin vanliga drägt, men hade tagit på sig ett par splitter nya pariserskor; hennes enda lyx bestod i eleganta skodon, och hon hade ovanligt små fötter.
Hennes ansigte var icke regelbundet, men hufvudets form var sällsynt vacker och framhölls ännu mer af det mörka håret, som var slätkammadt och uppfästadt i en enda tung fläta.
Slutligen hördes modrens på samma gång tunga och snabba steg öfver tamburgolfvet, tramp upp och ned i trapporna, och så lifligt prat.
Ah, det var således hans röst?
I sjelfva det vårdade uttalet låg något af gentlemannen.
En behaglig röst.
Hon tyckte sig redan se honom – hurtig, bestämd och kanske något burdus i sitt sätt, men nej – der var han ju sjelf!
Hon reste sig upp och besvarade helsningen.
Han liknade en vacker qvinna i karlkläder, smärt, högväxt, och kanske vackrare än hon förestält sig.
Sättet var ledigt, ytterst artigt, men tillbakadraget, håret låg ned i pannan, buckligt och blåsvart, hyn var jemn, mustascherna mörka – och så var det dessa ögon: själfulla, talande, uppmärksamma.
De glänste bakom pince-nez’ n, men det var omöjligt att säga deras färg.
Drägten var mer än vårdad, den var kokett.
Och det röjde sig i allt ända från den blekblå, prydligt knutna halsrosetten, till den ur bröstfickan framtittande näsdukssnibben.
I knapphålet bar han en mossrosknopp.
Man gick genast till bords, och ehuru värdinnan af sitt allt uppslukande intresse för sonen förleddes att förbise sin gäst, förstod dock kandidaten att städse draga henne in i samtalet.
Detta var icke heller svårt, ty Hildur var vänlig och språksam.
De hade icke vexlat många ord förr än det föreföll som om de vore gamla bekanta.
Då kaffet var drucket gick fru Sanderson att taga sin vanliga lilla lur, och de unga blefvo lemnade att sällskapa hvarandra på egen hand.
Den öppna verandan var den behagligaste plats man kunde välja, kandidaten bar derför ut ett sybord till
Hildur samt en gungstol åt sig sjelf, hvarefter de slogo sig ned midt emot hvarandra, kringflägtade af sommarvinden och med utsigt öfver fält och dungar.
»Jag vet hvad som fattas i er trefnad», sade
Hildur till kandidaten, som med välbehag satt och gungade i sin stol.
»Men det vet icke jag», svarade han gladt.
»Cigarren.»
»Rökar ni?» frågade han lifligt och sprang upp.
»Hur kunde ni då komma att tänka på det?»
»Först trodde ni att jag af lutter egoism talade om cigarren, och nu menar ni i samma andedrag att jag är en bild af oegennyttan.
Nu, som alltid, är det första intrycket det säkraste.»
»Jo, saken är den att jag i flera år varit min fars enda sällskap, och att jag är lika väl inrökad som en af hans bästa sjöskumspipor.
Derför tycker jag om att se folk röka.»
Kandidaten kom att kasta en blick på sorgdrägten, han bugade sig lätt, men teg, tog så en cigarr ur fickan och tände den.
Hildur sydde flitigt på sitt broderi, men det skedde med en viss lugn likgiltighet, och utan denna nervösa oro, som plägar komma öfver unga flickor då de märka att man betraktar dem.
Pausen i samtalet var lång, längre än etiketten tillåter.
Hildur såg upp med en frågande blick; hon hade ett par präktiga ögon, och det kan väl hända att hon använde dem något för mycket, men det märkvärdiga i saken var, att hon aldrig kunde kallas kokett.
Hon föreföll friare i sitt sätt än andra flickor, men också mera kamratlik.
»Hvad behagas?» sade han skrattande.
»Är ni alltid så der tyst?»
»Icke alltid; endast när jag riktigt vill njuta af det närvarande.»
»Ämnar ni länge njuta af mitt sällskap på det sättet?»
Men vet ni hvad jag sitter och tänker på?» sade han.
»Jag kan icke återkomma från min förvåning öfver den angenäma öfverraskning, som väntade mig här hemma.»
»Hvilken öfverraskning?»
»Ni.»
»Åh?
Ni känner mig så litet ännu, ni kan icke veta hur pass angenämt det blir i längden.
Men jag har så der temligen reda på er; er mor har talat så mycket om er.»
»Mödrars beskrifningar äro alltid partiska», sade han.
»Naturligtvis; det måste man också taga med i beräkningen.»
»Hur länge har ni varit här?»
»Jemt fjorton dar, som ni märker är jag redan helt hemmastadd, och trifs utmärkt.»
»Jag får bekänna att för mig är här något för tyst ibland, nu, sedan syskonen äro ute hvar på sitt håll», sade han.
»Vid slutet af sommaren brukar jag derför formligen längta tillbaka till Lund, men det hoppas jag icke behöfva i år.»
»Det kan väl hända», svarade hon likgiltigt, ty hur det är har man mest att prata med unga menniskor om, när man sjelf är ung.
Men, vet ni, jag är bra gammal för mina år, och jag är rädd att ni blir trött af – – – .»
»Nej det menar ni icke!»
Hon brast i skratt, och för första gången rodnade hon.
»Nej det menade jag verkligen icke», sade hon uppsluppet, »jag kommer så ofta att säga saker som jag icke menar.»
»Det var fult.»
»Nej, när man sjelf talar om det, är det vackert», sade hon kifaktigt; »alla menniskor säga sådant som de icke mena.»
»Icke jag», inföll han med en viss häftighet.
Hon såg upp, och hennes ögon storskrattade, men hon sade ingenting.
»Ah, fröken», utbrast han och rodnade, »ni vet icke hur jag afskyr lögnen, både den offentliga och den enskilda, ni har icke den aflägsnaste aning om hur kär sanningen är mig, så öfver allt annat.»
Han tycktes tala allvarsamt.
Hon såg undrande på honom och teg.
Det syntes henne så svårt att identifiera personen med signaturen.
Doktorn kom sällan in till familjen, utan vid måltiderna, ty han hade stor praktik och läste på lediga stunder digra medicinska arbeten.
Han var en ordkarg man, alltid artig emot Hildur och vänlig mot de sina, men stundom kunde han låta undfalla sig en anmärkning om att sonen skötte sina studier något för lamt, annat hade det varit för honom när han läste på examen.
Vid sådana tillfällen hände det att en skrattlysten blick flög öfver från kandidaten till Hildur, som då måste bita sig i läppen för att hålla sig allvarsam.
Ty sanningen var, att i fråga varande herre icke gjorde ett skapadt grand, annat än skref på sina noveller och sällskapade damerna, hvilken sist nämnda sysselsättning upptog den ojemförligt drygaste delen af hans tid.
Hildurs ögon voro alltid färdiga att emottaga dessa förstulna meddelanden, blixtsnabbt, och utan att det blef till någon anstötlig förtrolighet.
Kandidaten hade till och med i ett anfall af öppenhjertlighet anmärkt detta till henne sjelf.