Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle åtminstone, om jag voie domare, aldrig kunna tillåta mig att åberopa 3 §:n i upprorslagen för en sådan handling, som den att en pojke af kilsligln t emot ett fönster kastar en slant som knäcker en ruta.
Det går icke an, mine herrar! att inför lagen sammanblanda lätlsinnighetens förseelser med ett öfverlagd! brott emot den allmänna ordningen.
En rutas sönderslående är dock icke annat än en förlust för den enskilda mannen.
Jag vet alt deraf kan följa större faror än blott rutans förstörande, men då står också gränslinien för påföljden utstakad i .Svensk lag; men att här inlaga rutors sönderslående, det kan jag för min del icke på något sätt medgifva.
Jag begär propos. på bifall till §:n, sådan den är.
Denna § inbegriper icke allenast rutors sönderslående utan äfven all annan åverkan på hus eller annan egendom, som kan tänkas; här är likväl blott fråga oin sådana gerningar, som begås af personer, hvilka äro cjvalilicerade såsom upprorsmän , d. v. s. sådana som samlat sig och ådagalagt uppsåt alt sätta sig emot den offentliga myndigheten.
Alla de gerningar, som då begås, qvalificeras såsom npprorshandlingar, och det är sådana, som denna 3 § omförmäler.
Att här i denna § nämna alla de gerningar, som då kunna blifva begångna, såsom sönderslående af fönster, af möbler, stängsel, fruktträd m. m. d., det tror jag hvar och en skall finna olämpligt, då ett dylikt uppräknande i alla fall ej kan blifva fullständigt.
Här står ju tydligen ”eller förstöra de annan egendom,” och till egendom måste ovillkorligen äfven höra fönster.
Jag vet således icke hvad Hr von Hartmansdorff kunde vinna med att dessa ord utsattes.
Tvertom skulle derigenom blott uppkomma en onödig vidlyftighet i §:n.
Jag tillstyrker således, att denna § måtte godkännas.
Boye synes mig hafva förbisett, att §:n börjas med orden: ”Göra upprorsmän våld.”
Det är således blott fråga om när upprorsmän göra sådant våld, och alldeles icke om andra personer, som slå sönder ett fönster eller en dörr.
Jag tycker icke att det kunde skada, om man litet närmare bestämde straffet för sådana upprorsmän, som t. ex. sönderslå dörrar och fönster och göra betydlig skada på andras egendom.
Detta tyckes icke vara uttryck - Den 4 April f. m. 3;i Sigt bestämdt i §:n.
Jag får således förena mig med Ur von Hartmansdorff.
Cederström, Jacob: Lika med Frih.
Boye anser jag alt sönderslagning af fönster icke kan komma under catliegorien af hvad sorn i upprorslagen bör upptagas, och alt hvad §:n här innehåller, nemi. ”bryta eller rifva de lius, eller plundra eller förstöra de annan egendom,” innefattar så vä! fönsters som dörrars förstöring m. m. d.; men hvad jag saknar i denna § är, att, utom det straff, sorn §:n ålägger, nemi. för anförare arbete å fiistning från 6 lill 12 år, och andra deltagare sådant arbete från 6 månader lill 6 år, de icke genom denna lag-§ iiro förbundne att ersätta skadan, så långt deras egendom räcker.
Det måste dock vara en nödvändighet-, att om man förstör eller förskingrar andras egendom, skall densamma ersättas.
Jag anhåller derföre om det tillägg: ”upprätte ock allan skada."
För min del tillstyrker jag 3 §:ns antagande, med det tillägg, att deri omnämncs sönderslående af fönster och dörrar.
Det är i anledn. af en värd talares anmärka.
, som jag får försäkra, att jag alldeles icke förbisett orden: ”göra upprorsmän våld å person, bryta eller rifva de hus, eller plundra eller förstöra de annan egendom.”
Jag kan icke finna att sjelfva brottet ligger i fönsterrutans utslående.
Detta är ett accessorium, men icke af den natur, att det bör finnas i upprorslagen.
Jag förblifver således vid den tanken, att sådant ej bör intagas, och i anledn. af hvad Frih.
Cederström, Jacob, yttrat, ber jag att få upplysa R. o. Ad. derom, att hufvudgrunden till detta förslag är tagen ur 10 cap.
Slraff-b:n i nya förslaget till brottmålslag.
Den bar ett särskildt stadgande, som kommer efter alla straffbestämmelser, generelt för hela balken, nemi. det att all skada, som tillfogas under förenämnda brott, skall af den brottslige, så långt hans egendom räcker, godtgöras.
När nu meningen bär är, att 6 cap.
Missg.-b:n framdeles skall få den lydelse, som bär är föreslagen, skulle dessa stadganden inflyttas i nya brottmålslagen, och följaktligen, om den bestämmelse, som Frih.
Cederström yrkat, här skulle intagas, komme detta att innefatta en verklig tavtologi.
Det säger sig sjelft både i gamla och nya lagen, att all skada, som är följd af en våldsamhet, skall våldsverkare!) med sin egendom godtgöra, så långt den räcker, Jag tror således icke alt något särskildt stadgande derom här behöfves.
Ce d ers t rö m , J a cob:
Vöre nu frågan att antaga det nya lagförslaget ronde Missg.-b:n , så skulle deruti förekomma den §, som Frih.
Boye omtalar, och då vore naturligtvis icke fråga om att i särskilda §§ intaga skyldigheten att upprätta skadan, som man vållat; men då denna Den 14 April f. m. lag nu är i fråga alt stiftas, och antagandet af det nya brottmålslagförslaget kan komma att länge dröja , så loide det vara påtagligt och naturligt, att under tiden den ändring i 6 cap.
Missg.-b:n, som nu skulle införas, kommer att blifva ofullständig, intilldess nya brottmålslagen blefve anlagen; och det torde vara klart, att om ett lagförslag anloges, der denna skyldighet att ersätta skadan ej vore stadgad , skulle naturligtvis domaren anse alt skade-ersättningen vore inbegripen i det fästningsarbete , hvartill våldsverkaren skulle dömmas, och att denne således vore fri från all annan ersättning; men sådant skulle störande inverka på äganderätten inom samhället, och derföre tror jag det vara nödvändigt att vid slutet af §:n tillägga de orden: ”upprätte ock allan skada.”
Grunden för det afFrih.
Cederström gjorda yrkande om tillägget — ”upprätte skadan,” vid denna §, måste efter min tanke vara det förmenande, att delta lagförslag skulle vara isoleradt för sig och icke hafva något sammanhang med den lag, som för öfrigt är gällande, nemi. den af år 1734* Jag kan icke finna annat, än att del tillägg, sorn Frih.
Cederström begärt, är alldeles öfverflödigt, emedan det faller af sig sjelft, att skadan skall upprättas, och anser jag detsamma således icke böra onödigtvis öfverlasta denna §. 3 §:n blef af R. o. Ad. bifallen. 4 §:n.
Den här föreslagna 4 svarar emot den 3 i nuvar. 6 cap. af Missg.-b:n, hvilken 3 § lyder så här: ”Nu varder then dräpen , som Konungens befallning hade, eller then, som ville upproret stilla; miste dråparen högra hand, och varde halshuggen och steglad; så ock alle the, som burit hugg och slag å then döda.
Varder upprorsman dräpen; ligge ogild.”
Här deremot står: ”Varder den dräpen, som vill uppror stilla; då skola dråparen och alla de, som burit hugg och stag å den döde, lif mista.
För annan gerning, derå särskildt straff i lagen utsatt är, skall å den, som gerningen föröfvat, ulom det straff, som för uppror drabba bör, ock det särskildta straffet tillämpas, efter thy derom i lag stadgas.
— Varder upprorsman dräpen, ligge ogild.”
Jag har velat fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på den lindrigare straffbestämmelse, som här är införd.
Jag har visserligen intet emot alt slrafflagarne införa en lindrigare påföljd för brott, men likväl är detta betänkligt nog i frågor, som röra uppror, emedan dervid förekomma sådana cathegorier, der det är ganska obestämdt, om icke mångfalldiga lif kunna spillas genom den lindring i straffbestämmelser, som för upprorsmän stadgas.
Detta har jag velat till prot. hafva anfört i afseende på denna <j.
Den 14 April f. ra. 3,3 Hr von Hartmansdorff:
Sedan anmärkn. blifvit gjord vid denna §, vill jag också tillägga en, nemi. attLagUtsk. har förvexlat ordet och ined eller.
Det har nemi. sagt hugg oell slag.
Om en person får ett hugg allena, så att han deraf dör, så måtte det väl vara tillräckligt för att göra dråparen skyldig till straff, äfven om han skulle underlåta att derjemte gifva sitt offer ett onödigt slag.
Likaså om någon dör af ett slag, är det onödigt för gerningsmannen ali derjemte gifva ett hugg, för att blifva skyldig lill dråp.
Jag hemställer således, att ordet och måtte förändras lill eller.
Hr Pal in crantz:
Jag vill endast taga mig friheten upplysa, att den redaction, som finnes i denna §, är till sin anda och mening helt och hållet öfverensstämmande med 3 §:n 6 cap. Missg.-b:n.
Der står också— "hugg och slag," men ieke — ’’hugg eller slag.” 4 §:n blef af II. o. Ad bifallen. 5 §:n. Bifölls. 6 §:n.
Jag vill icke uppehålla mig vid den felaktiga ordalydelsen, dels emedan det numera ej till något hjelper, dels derföre att H.
Ståndet icke torde fästa afseende derpå.
Men här förekommer en mening, sorn står i strid med det beslut R. o. Ad. fattade ang:de i §:n.
Der uteslöts neni I. ordet offentligen på i:a raden.
Härstår nu:
"Samlar sig folkmängd å torg, gata eller annan offentlig plats.”
Antingen skall man borttaga orden — ”å torg, gata eller annan offentlig plats,” såsom jag tror vara rikligast, då det kominer att heta: ”Samlar sig folkmängd ulan att” etc.; eller också, om man älskar vidlyftighet, kan man få den temmeligen bibehållen, om man blott tager bort ordet offentlig och låter det öfriga qvarstå.
Men jag anser det först af mig framställda förslaget vara riktigast och anhåller derföre att det måtte blifva R. o.
Äfven jag anhåller, all orden—J’å torg, gata eller annan offentlig plats,” måtte borttagas, ty jag har sjelf haft erfarenhet af ett upplopp, som skedde i Götheborg för mångfalldiga år sedan, då folket icke samlade sig på någon gata eller annan offentlig plats, ulan på heden utanför staden.
Det är icke sällan sådana händelser inträffa.
Jag tror äfven, att det kunde vara godt tillfälle att samlas på varf och dylika ställen , som ej kunna anses såsom offentliga platser, utan äro enskildes egendomar.
Jag yrkar således att dessa ord måtte utgå.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade antaga 6 §;ti oförändrad.
Ropades nej. 374 Den 14 April f. m.
Uppå derefter framställd propos. biföll R. o. Ad. 6§:n, med den förändring, att orden ”å torg, gata eller annan offentlig plats” uteslötos. 7 §:«•
På begäran af Hr Lefre'n uppläste undert. Ridd.- Secret. ånyo BondeSt:s beslut rör.’de denna §.
Hr Lefre'n: Jag anhåller att R. o. Ad. täcktes bifalla ledactionen i detta fall, såsom Utsk. föreslagit den, på det att 3 Stånds sammanstämmande beslut må varda fattadt, och icke den af BondeSt. gjorda förändring må komma att föranleda någon olägenhet härvid, ty jag anser denna förändring vara alldeles oriktig.
Det är nyss anmärkt, att den civila myndigheten skulle kunna vara hindrad, eller alt den egentligen tillförordnade civila myndigheten kunde på ett eller annat sätt vara hindrad att infinna sig, och då är det angeläget, att den person af den civila myndigheten, som finnes tillstädes, må kunna uppträda och utöfva den makt, som lagen lemnar, utan att behöfva särskildt skriftligt förordnande , under anskaffandet hvaraf upproret skulle hafva full gång.
Jag förnyar min vördsamma framställning derom, att orden ”genom trumma eller trumpet,” uti meningen ”efter det ljud genom trumma eller trumpet blifvit äskadt,” måtte ulga, emedan det finnes mångfalldiga andra sätt att äska ljud än genom trumma eller trumpet, och dessa båda Ijudinstrumenter möjligen kunna saknas, då de behöfvas.
Om befälhafvaren går upp på en trappa och hviftar med sin näsduk , måtte allmänheten veta att han äskar ljud; och ifall den nu föreslagna §:n antages, såskall, då ingen trumpet eller trumma finnes, verkställigheten af hvad här står anbefaldt alldeles förfalla.
Jag begär propos. på uttagande af dessa ord ”genom trumma eller trumpet, ” och att istället må inflyta orden pä tjenligt sätt, d. v. s. att meningen blefve ”efter det ljud på tjenligt sätt blifvit äskadt;” och i något närmare bestämmande tror jag icke att man med säkerhet för ändamålets vinnande kan ingå.
Jag ville göra den anmärkn., som Frih. Boye gjort, och skulle, sedan häri talat, icke hafva yttrat mig nu, om icke en ledamot af LagUtsk. anmält sig, och jag sålunda förmodade att han ämnar tala emot Frih. Boye.
Jag vill då lägga några skäl till dem han anfört.
Utsk. tyckes hafva i allmänhet antagit att upplopp ej gerna skola äga rum annorstädes än i stad , eller måhända äfven i en köping, efter som kronofogde nämnes, d. v. s. på ett ställe, hvarest tillgång möjligen vore på en trumma eller trumpet.
Men jag förutser att, om tryckfrihetens missbruk få fortgå lika ohejdade hädanefter, som hittills; såkomma icke blotl embetsmäunen i städerna, utan älven herre - Dea 14 April f. m. 3;5 männen pä landet, att varda stenade i deras lius.
Då beliöfves det att stilla upploppet äfven på landet; men på en herregård finnes vanligen hvarken trumma eller trumpet.
Der torde beböfvas alt begagna mältidsklockan, eller atl på något annat lämpligt sätt äska ljud.
Då är det oek olämpligt att nämna vissa instrumenter.
Här synes ej behöfva slä annat än: ”myndigheten lålil boja ett åtvarningstecken och, efter det ljud blifvit äskadt.”
I det ögonblick, som elt åtvarningstecken böjes, är ju med detsamma ljud äskadt.
Jag tror således, att orden ”genom trumma eller trumpet” borde utgå.
Ehuru jag icke deltagit i den sista redactionen af detta förslag, emedan jag numera icke är ledamot af LagUtsk., så deitog jag likväl i utarbetandet af förra betänk., och då ansåg LagUtsk., att, der någon beväpnad trupp fanns, der kunde ej heller saknas tillgång på trumma eller trumpet.
Här är nu icke fråga om annat, än att beväpnad! manskap ej må få användas förr, än åtvarningslecknet blifvit höjdt och efter det ljud genom trumma eller trumpet blifvit äskadt.
Således, om en sådan trupp finnes, så tinnes också trumma eller trumpet att tillgå.
Finnes åter icke denna trupp, så kommer det icke i fråga att använda beväpnadt manskap, och således kan jag icke se någon fara deraf, att dessa ord stå qvar.
Deremot skulle jag tro det icke vara så lätt att t. ex. i mörker höja ett sådant åtvarningstecken, som af menigheten skönjes, och att derföre något ljudinstrument bör begagnas, och på denna grund tror jag det vara bäst att behålla redactionen sådan den är, enär man ej kan förutsätta att någon beväpnad trupp, den må vara hvilken som helst, kan finnas, som icke har trumma eller trumpet, isynnerhet då det är fråga om att stilla uppror.
Det här föreslagna tecknet för ljuds äskande, genom trumma eller trumpet, är i hög grad olämpligt.
Intet annat erfordras och bör aldrig få användas, än att man 1 judel igen uppläser eller yttrar den varning, som nedanföre stadgas. §:n skulle således komma att ändras så, att den komme att innehålla: ”dock äge det ej å upprorsmän vapen förr bruka, än den civila myndigheten låtit höja ett åtvarningstecken och efter det nedanstående varning ljudeligen afkunnad är;” och då må sådant ej behöfva ske 3 gånger; ty, mine herrar! del är icke troligt att man vid sådana tillfällen får tid att upprepa varningen 3 gånger.
Men om den offentliga myndigheten är tillstädes och ljudeligen afkunnar den varning, sorn här är fastställd, så må det vara tillräckligt för att sedan använda vapen, der den icke åtlydes.
Jag tillstyrker derföre att man må borttaga orden ”efter det ljud, genom trumma eller trumpet, blifvit äskadt, 3 gånger kungjort nedanstående varning,’’ 3^6
Den 14 April f. m. och i stället införa: ”efter det nedanstående varning Ijudeligen kungjord blifvit.’’ Hr
Ed en hjelm:
Som man ganska väl kan föreställa sig att upplopp lika vä! kunna existera i en aflägsen folkrik förstad sorn i sjelfva staden, och en civil eller militär myndighets ovillkorliga pligt är att genast begifva sig dit , så hemställer jag, huru denna myndighet skall få en trumpetare eller trumslagare med sig.
Om militärpatrull reqvireras, så skickar vakten hvarken trumslagare eller trumpetare, emedan det vanligen endast tillkommer officerare att hafva ett sådant distinctionstecken med sig.
Jag yrkar således, att K.
M:s propos. måtte antagas, såsom den enda tjenliga.
Jag tager mig vördsamt friheten fästa de herrars uppmärksamhet, som önskat att den ifrågavar. mellanmeningen om inslrumenterna trumma och trumpet måtte utgå, derpå, att
Utsk. i nästpåföljande conima föreslagit följande ord: ”der icke upprorsmän så hastigt till våld öfvergå, att det förr med väpnad hand afvärjas mäste."”
Det förslag, som Utsk. gjort om ljuds äskande genom trumma eller trumpet, måste således i sig sjelft kunna anses såsom conditionelt, så att der upprorsmän så hastigt till våld öfvergå, att det förr med väpnad hand afvärjas måste; der äro de offentliga auetoriteterna de facto ursägtade , om de icke nyttjat trumma eller trumpet.
Derföre skulle jag tro, alt antagandet af Utsk:s här gjorda förslag icke kan lända till något melin, och då det sannolikt skulle bidraga till att göra R. o. Ad:s beslut mera öfverensstämmande med de öfriga Ståndens, så önskar jag, för min del, att det mätte bifallas.
Det är egentligen emot det af Frih. Cederström, Anders, afgifna yttrande, som jag anhåller få anmärka, alt om nian, i händelse uppror sker på landet, skulle kunna få tillsammans någon liten obetydlig militär— styrka, så är det likväl mycket troligt alt den icke kommer med musik och spel.
För ett sådant tillfälle vore det således mycket lämpligare, att uttrycket — "efter äskadl ljud,” begagnas, och det behöfves alldeles ieke något vidare.
En värd ledamot, Hr Hjerta, har ansett något mehn ej kunna uppkomma derigenom, att dessa ord qvarstå.
Jag ber honom eftersinna, om icke, genom qvarståendet en undanflykt, en ursägt kan gifvas åt de brottsliges qvarblifvande på stället, derföre att de ej hört någon trumma eller trumpet.
Jag förenar mig i den åsigt, att för detta förebärande bör ej kunna hemtas något stöd af §:n, och då jag icke ser att dessa ord kunna vara af någon nytta, så begär jag deras uteslutande, på det man ej må kunna missleda omdömet; och ehuru jag ur mycket benägen alt fin - Den 14 April f. ra. 3?7 finna det af Frih.
Cederström begärda längre utsträckta borttagandet hafva mycket skäl för sig, skall jag likväl nöja mig med att dessa ord ”genom trumma eller trumpet” utgå, och i stället införes ’’på tjenligt sätt” eller blott; ”ljud blifvit äskadt.”
Jag anhåller att få instämma i den framställning, som jag tror Frih.
Cederström redan gjort, att orden ”tre gånger,” i afseende på kungörandet af varningen, måtte borttagas.
Dessa tre gånger innebära ett slags motsägelse mot orden ”g en ast hörsammas” i den varning, hvilken 8 §:n upptager.
Är det gifvet alt uppmaningen skall uppläsas tre gånger, så kan ju folkhopen svara, då den första gången uppläses, att genast betyder icke nu straxt, utan det betyder när herren har läst upp den der varningen två gånger lill.
De två första uppläsningarne kunna således vändas till ett gyckel, och hvad sådant verkar på en trotsig folkhop, kan en hvar lätteligen inse.
Således, med instämmande i Frih.
Cederströms framställning, anhåller jag, alt det måtte få heta ”och efter det ljud blifvit äskadt samt nedanstående varning kungjord.”
Om man gör denna förändring, så kan det öfriga qvarstå.
Hjerta har åberopat stadgandet ”der ej upprorsmän så hastigt till våld öfvergå, att det förr med väpnad hand afvärjas måste,’’ samt velat hänföra delta till varningen genom trumma eller trumpet.
Det kan hända att Utsk. så menat.
För min del trodde jag dock att dermed afsåges kungörandet tre gånger.
Till undvikande af all otydlighet torde det vara bäst att borttaga både trumman, trumpeten och de 3 gångerna.
Jag har endast begärt ordet, för att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, alt det sista förslaget, som Hr von Hartmansdorff framställde, nemi. att varningen endast skulle ske en gång, vore i högsta grad vådligt.
Det är nemi. icke ens tänkbart, alt en varning, som framställes till en större folkmassa endast en gång, skall liöras af alla.
Det blir således alldeles icke något gyckel, såsom Hr von Hartmansdorff behagat säga, alt varningen sker tre gånger.
Tvertom fordras det ovillkorligen, såvida man med varningen afser att den skall kunna förnimmas af folkmassan.
Hr Hjerta; Jag tager mig friheten fästa Hr von Hartmansdorffs och öfrige värde ledamöters uppmärksamhet på början af 7 §:n, som säger att militärmakt till upprors stillande blott må användas, ”på anfordran af Konungens Bef:h:de, eller, 0111 han ej är tillstädes, af den, som på stället innehar högsta civila myndighet.”
När en sådan anfordran har skett, så är det äfven troligt, alt den militärmakt, 23 11. 4^ 3j8 Den 14 A p r i T f. m. sora tillstädeskornmer, kan vara försedd med något ljudande instrument, och jag kan följaktligen icke se, att i det förslag, som Utsk. afgifvit, ligger något overkställbar!.
Likväl, om man skulle anse dessa ord, trumma eller trumpet, vara för mycket exclusiva och inskränkande uttryck, tager jag mig friheten hemställa, att här måtte utsättas: ”genom trumma eller trumpet, eller på annat hörbart salt blifvit äskadt,’* Hvad frågan om kungörandet tre gånger beträffar, så har Hr Cederschjöld redan förekommit mig.
Jag tager mig friheten hemställa lill det Höglofi.
Huset, alt man må vara intagen af huru mycken förskräckelse som helst för ett uppror, och hvarje fredIig medborgare är det naturligtvis, så mäste man dock å andi a sidan lika lifligt önska, att icke menniskolif spillas i onödan.
Det är emedlertid gifvet, att man icke alltid vid sådana tillfällen kan antaga att befälet ligger i fullkomligt lugna, kloka och sansade mäns händer.
Det är således nödigt att genom lagen föreskrifva vissa formaliteter, innan man får gå tillväga med det yttersta räddningsmedlet emot folkets öfvermod, nemi. det som angriper menniskolif.
Följaktligen då Utsk., såsom jag förra gången bade äran nämna, infört ett så omfattande undantag, som det ”der ej upprorsmän så hastigt lill våld öfvergå, att det föir med väpnad hand afvärjas måste;’1 så är det icke för mig möjligt inse, att något binder för upprorets verksamma qväfvande kan inträffa genom det af Utsk, föreslagna stadgande.
Frih. 15oye:
Jag har begärt ordet för att göra de tvänne sista talarne, Hrr Cederschjöld och Hjerta, uppmärksamma på den vederläggning de äga i §:ns ordalydelse, del* orden äro sådana ''dock äge det ej å upprorsmän vapen föl l* bruka, än den civila myndigheten låtit höja ett åtvarningstecken, och, efter det ljud’’ etc.
Varningen består då icke blott i de lie uppläsningarna.
Den består, och det märkbarast, i flaggan, som skall höjas.
Jag frågar: hvartill behöfves den långa omgången af lie uppläsningar, då flaggan är höjd?
Då mätte väl en uppläsning vara tillräcklig, och om den icke är nog, så måste flera sådana ej tjena till något.
Känner allmänheten ali den flaggan aldrig höjes oftare, än vid uppror, och att nar den höjes, så inträder det förhållande, hvarom lagen nu underrättar allmänheten; så är i del ögonblick, då flaggan höjes, all vidare varning alldeles öfverflödig.
Likväl står bär att varningen skall tre gånger uppläsas.
Cederström och Hr von Hartmansdorff derom, att den ena uppläsningen är alldeles tillräcklig.
Man borde förvänta, alt inom samhället man borde för den offentliga makten hafva den aktning, att, då den uppträder och vill hafva ljud, den äfven fick ljud och blef hörd.
Blir den det icke, så Den 14 April f. m. 3?9 iir det I ili g i 111 i s t om det är trummor eller trumpeter som äska det, ty den höres icke bättre för det.
Har offentliga makten förlorat den aktning hos allmänheten, att hon af den icke höres då lion yttrar sig, så må man fåfängt vänta någon verkan af musikaliska instrumenter.
Jag skulle dessutom förmoda, alt här icke kan blifva fråga om en lagstiftning, som skulle leda från det mål man söker, nemi. att kunna skingra upprorsmän innan våldet tager öfverhand.
Hr Hjerta har Vttrat, att det vore till förekommande af att menniskolif spillas i onödan.
Spilla menniskolif i onödan är att låta upprorsmän få tillfälle att spilla medborgares lif.
Deremot, om upprorsmäns lif spillas, så ligga de, efter Svenska och alla andra borgerliga lagar, og i llda.
De äro således icke i onödan spillda utan rättvisligen.
Den frågan, sorn här varit föremål för öfverläggningen, nemi. om uteslutande af åtvarningstecknet genom trumma eller trumpet, torde naturligtvis af R. o. Ad. blifva medgifven, äfvensom R. o. Ad. lärer finna att den s. k. nedanstående varningen endast en gång behöfver Ijudeligen kungöras.
Om den icke blir afliörd och åtlydd, så är lagen gifven för att bestämma de åtgärder, som skola vidtagas, för alt genom vapnen åstadkomma den följd, sorn åsyftas, H. Ex.
Genom att alltför noga reglementera lagstadganden af denna beskaffenhet förlamar man dem.