Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– «Mycket sannt, Ers Maj:t; också har jag en person i sigte, som synes vara klippt och skuren till ett sådant värf.»
– «Nå, hvem kan det vara?
– «En hittills ganska obetydlig person, med särdeles trög lycka, fändrik Cosswa, redan trettio år gammal, men som äger kunskaper, har gjort utrikes resor till sjös och bevistat flera fälttåg.
Han är påpasslig, nitisk, färdig till hvad som helst, och begär ej bättre, än att blifva bemärkt och använd samt komma i tillfälle att vinna af sin konungs nåd hvad han förgäfves väntat af Rådets och ständernas rättvisa.»
– «Derom skall jag draga försorg, så vida han bara gör besked för sig.
Tretti år och fändrik!
Jag undrar ej på, att han fått afsmak för mångväldets vedervärdiga frukter.»
Bordstudsaren, en sfinx af förgyld bronz, slog half fem då baron Sprengtporten afträdde.
Konungen såg på klockan, tog en kristallflaska, hällde eau de Lavande på sin hvita näsduk, luktade först på den och gned sig derefter i pannan med näsduken.
Straxt derpå ringde han.
I ögonblicket stod en kammarherre, glåmig och skinande i ansigtet af nattvaket, djupt bungade midt framför monarken.
– «Seltzervatten och champagne!» ropade denne.
Sedan han, nästan utan uppehåll, tömt tvänne stora dricksglas i rad af sin älsklingsdryck, frågade han kammarherren, om man ännu gått till hvila i slottet.
– «För flera timmar sedan, Eders Maj:t!
Solen står redan högt på himmelen och betjeningen är å nyo uppe och i rörelse.»
Konungen gick till fönstret och sköt undan luckan, hvarvid det inströmmande dagsljuset helt och hållet förtog skenet från de många vaxljusen, som brunno i kronan och på borden.
Konungen befallte, att de skulle släckas och att äfven den andra fönsterluckan skulle öppnas.
– «Ers Maj:t befaller förmodligen sina nattsaker?»
– «Rättnu.
Jag har dessförinnan några ord att säga en person, som väntar på företräde.
Låt honom komma in.»
– «Ers Maj:ts dyrbara helsa behöfver hvila.
Jag dristar underdånigst hemställa, om ej honom kunde allernådigst tillåtas återkomma några timmar härefter, närmare middagen?»
– «Hvad skall det heta, min herre!
Inga råd, inga invändningar, intet annat än lydnad, en gång för alla, det förbehåller jag mig, hör ni.
Låt honom i ögonblicket veta, att jag just nu beviljar audiens.»
Kammarherren, nedstämd och fruktande en onåd i farvattnet, fullgjorde genast befallningen.
Klockan slog fem, half sex, sex – och audiensen fortfor.
– «Hvem är den der långa, skrankliga karlen med ljusa håret, kroknäsan, den breda pannan och de stora, blå falkögonen, som uppehåller konungen så länge med sitt satans prat, derest icke Hans Maj:t redan insomnat vid dess afhörande?
» – frågade korporalen af drabanterne vakthafvande kammarherren.
– «Det är en fattig öfverjägmästare, som heter Toll. Morbrodern, säga de, har schavotterat på 40- talet för något kunskaperi åt Ryssarne.»
– «Just snygga anor!....
Nå, men Tollen söker väl något bättre brödstycke nu, än den magra jagten?»
Och oäfven lär karlen icke vara, efter kungen ger sig så god tid att afhöra honom.
Jag blef artigt snäst, må du tro, för det jag understod mig hemställa, om ej Hans Maj:t ville sofva först några timmar och låta herr öfverjägmästaren vänta och komma tillbaka.
– «Hittills ha vi fått vaka och gäspa, för att afbida slutet på de förnämes audienser.
Skola vi hädanefter gå miste om vår nattro för sådant småfolk, som herr Toll, så tillstår jag, att vår tjenstgöring blir med hvarje dag mera tung.»
Just då klockan slog half sju ringde det i kabinettet.
Kammarherren skyndade dit in.
Konungen, sittande vid skrifbordet, räckte ett papper åt Toll, och, vändande sig till kammarherren, yttrade:
«Ni tillsäger kammarpagen, att följa denne herre «till Zibet, min handsekreterare, och att gifva honom «tillkänna min vilja, det han genast utbetalar de två «hundra dukater, på hvilka jag nu lemnat anvisning.»
Kammarherren svarade med en djup bugning.
«Ni afsänder ett ilbud till Stockholm, med be«fallning till öfverintendenten baron Adelcrantz, att «inställa sig hos mig på Gripsholm i morgon bittida «klockan sex, och att medföra den ritning på hof«teater der, hvarom han känner min vilja.»
En förnyad bugning af kammarherren.
«Ni låter öfverhofmästarinnan anmäla hos drott«ningen, när hon vaknar, att brådskyndande angelä«genheter fordrat min närvaro på annat håll; att jag «rest utan att taga afsked, för att icke störa Hen«nes Maj:ts hvila efter gårdagens bråk; och att jag
«önskar, det drottningen med sitt hof må vara mig «till mötes på Ekolsund i slutet af veckan.»
Kammarherrens vanliga bugning.
«Ni drar försorg, att min resvagn, den, i hvilken «jag kan sofva, står förspänd vid trappan två timmar «härefter, och att min lilla uppvaktning då är i ord«ning att följa mig.
– Ni har hört.»
– «Ja, Ers Maj:t.»
Konungen steg upp, räckte handen att kyssa åt Toll, tilläggande med allvar och tonvigt:
«Jag hoppas vi återse hvarandra, öfverjägmästare «Toll: farväl till dess och lycksam resa!»
Några timmar senare på dagen slumrade Gustaf III i sin resvagn, som rullade af till Gripsholm, under det Toll, försedd med ilbudspass och i bondvagn, sprängde af på vägen till Christianstad.
TRETTIONDEFÖRSTA KAPITLET.
Slutet af Juli och början af Augusti månader talades knappt om något annat i hufvudstaden, än de nöjen, som vankades i oafbrutet kretslopp på lustslotten, der konungaparet uppehöll sig korta tider på hvartdera; om festerna vid Medevi, gifna åt eller af prins Fredrik, samt om de mellan krigsbefälet i Skåne och prins Carl vexlade gästabud.
Hattarna nästan rymde fältet och upphörde att ens försöka motstå sina fiender Mössorna, hvilka, i stället att derigenom bringas till en hofsamhet, som under sådana omständigheter varit både ädel, klok och gagnelig, rasade blindt fram och bragte allting på spetsen.
– «Det här går ju allt för bra!
Hofvet frossar, förlustar sig och slösar, folket klappar händerna och hurrar, ständerna röra upp himmel och jord, göra sig hela verlden till ovänner och ställa ingenting till rätta igen,» – utbrast Curt med förtrytelse.
– «Någonting ligger under det här – svarade Pechlin. – «Min hustrus kammarjungfru måste locka ur herr Badin, hvilka som nu för tiden hafva vår allernådigstes öra.
Skulle det verkligen vara endast pickelhäringar och goddagspiltar, på hvilka han kastar sig i armarna, så kan allting ännu hjelpas; men umgås han förstulet med stadgadt och slugt folk, så måste skyndsamt utomordentliga medel tillitas, för att hindra statsskeppet från att stöta på grund.»
Men denna gången fastnade Pechlin i sina egna garn.
Slumpen betjenade Gustaf och han tog tillfället i akt med en berömvärd fintlighet.
Vid ett utbrott af svartsjuka hade kammarfrun Olivia, bland annat sqvaller, hvarmed hon undfägnade drottningen under af- och påklädandet, berättat om Badins besök hos ett fruntimmer i general Pechlins hus (att det var friherrinnans egen kammarjungfru visste ej Olivia).
Drottningen skämtade i följande dagens aftoncirkel öfver sin kammarfrus kärleksqval.
Konungen låtsade knappt höra hvad som sades, men lånade deråt hela sin uppmärksamhet.
Han skickade sedermera efter Badin och tog honom i strängt förhör mellan fyra ögon.
Gustaf gaf honom valet mellan nåd och lycka, eller oåterkallelig förvisning från hofvet och armod för lifstiden.
Badin gjorde på samma gång sitt val och sin syndabekännelse om alla enskildheterna af sitt ifrågavarande kärleksäfventyr.
Konungen kunde ej genomskåda, lika litet som Badin visste, huruvida kammarjungfrun varit ett kunskapsälskande verktyg i Pechlins hand.
I hvilketdera fallet som helst beslöt Gustaf, att medelst morianen bibringa henne sådana missledande underrättelser om hofvets ställningar och förehafvanden, som skulle helt och hållet föra generalen bakom ljuset, derest kammarjungfrun gjorde sitt husbondefolk reda för morianens yttranden.
Planen lyckades fullkomligt.
Pechlin, oaktadt all sin slughet, blef lurad.
Det enda, som icke ville synas honom rätt klart, var Curts sammanträffande med Toll i konungens audienssal.
Generalen visste genom underrättelser från rådkammaren och Sekreta Utskottet, att Toll ej hade någon ansökning hvarken hos regeringen eller ständerna.
Hvad kunde han således hafva att föredraga hos konungen?
Pechlin vände sig till den nyss blifne öfverståthållaren baron Rudbeck, för att få veta något angående Tolls vistelse i hufvudstaden; men då Rudbeck meddelade, att han vore afrest till sin hemort för flera veckor sedan, blef Pechlin lugn äfven i detta afseende.
– «Vår allernådigste må gerna galnas med flärd och glitter i sus och dus« – sade Pechlin –, «vi skole bjuda till att under tiden ställa sakerna i ordning.«
– «Det är så mycket angelägnare,« – svarade Curt – «som man sannerligen icke tager denne konung, der man släpper honom.
Mina göromål och enskilta angelägenheter tvinga mig att resa hem nu på några veckor.
Gifve Gud, att de allmänna angelägenheterna må stå på bättre och säkrare fot, när vi härnäst råkas!«
Vi hyse inga anspråk att vara 72 års statshvälfnings häfdatecknare.
Vi hänvisa läsaren i det afseendet till den verkliga historien och dess allmänt kända tilldragelser.
Vi göra således ett språng öfver alla mellanlänkar i händelsernas lopp och dröja först vid den tidpunkt, då underrättelsen ankom till Stockholm, att garnisonen i Christianstad, under ledning af kommendanten derstädes kapten Hellichius öppet förklarat sig emot dåvarande regeringssätt samt uppsagt
Riksens Ständer all tro och lydnad.
För att bereda hertig
Carl en förevändning att sammandraga trupper «till regeringssättets försvar«, låtsade Hellichius frukta honom och tillslöt fästningsportarna i Christianstad.
Man föreställe sig de olika slags hjertklappning, denna tidning förorsakade på Stockholms slott och i riksståndens plena.
Pechlin anade straxt, att hofvet hade sitt finger med i spelet, och ehuru förhållandet ej var helt mellan honom och de just då allsmäktige Mössorna, från hvilka hans eget parti utgjorde en utbrytning, närmade han sig dem nu, mera än tillförne, emedan han insåg, att en fortsatt splittring nödvändigt skulle medföra ett gemensamt fall.
På Pechlins inrådan skulle en bland Mössornas hufvudmän, öfverståthållaren baron Rudbeck personligen utforska konungens tänkesätt.
Men Gustaf hade sina anhängare och kunskapare öfverallt.
Han blef i tid underrättad om Rudbecks uppdrag.
Fruktande, att icke vara tillräckligt mästare öfver uttrycket i sina anletsdrag, kastade konungen på sig en puderrock och befallte kammartjenaren använda pudervippan med den fart, att äfven ansigtet blefve deraf öfverhöljdt, så att hvarken dess färg eller rörlighet kunde urskiljas.
Under denna kammartjenarens förrättning, lemnade Gustaf företräde åt baron Rudbeck.
När denne började tala om Skånska uppresningen, låtsade kungen den största okunnighet och öfverraskning, lät förtälja sig allt hvad ständerna derom fått veta, sprang upp, slog sig för pannan, slet sig i håret, omfamnade Rudbeck, hycklade den högsta förtviflan öfver de upproriskes förräderi och sin oinskränkta förtröstan till Riksens Ständers rådighet, kraftfullhet och fosterlandskänsla, samt besvor Rudbeck att uppmana sina vänner på riksdagen till de skyndsammaste mått och steg, för att dämpa det olycksaliga upproret.
Gustaf, med ett ord, spelade sin roll så förträffligt, att baron Rudbeck blef helt och hållet narrad, samt förde, i följd deraf, ständerna bakom ljuset, hvilka han försäkrade, att kungen vore lika oskyldig uti och hyste lika ovilja mot uppresningen, som de sjelfva.
Endast Pechlin skakade hufvudet misstroget och fundersamt och tänkte vid sig sjelf: «om ändå jag åtagit mig den der bespejningen, i «stället för det godtrogna nötet Rudbeck, som ofel«bart låtit inpudra sig med Gustafs egen vippa!
Med «mig skulle den gynnaren nödgats bekänna kort.«
Så mycket uträttade likväl
Pechlins oförbländade vaksamhet, att ständerna begärde, det konungen skulle stadna qvar i hufvudstaden under dåvarande brydsamma omständigheter, och att han nödgades i Rådet utfärda dels en befallning till de begge hertigarne, att skyndsamt återvända till Stockholm (emedan ständerna ville hafva alla tre bröderne under sin särskilda uppsigt på nära håll), och dels ett offentligt bådskap till hela allmänheten, i anledning af de inträffade upproriska rörelserna.
Konungens belägenhet var både pinsam och äfventyrlig.
Händelserna påskyndade det afgörande steget, innan ännu de öfverenskomna förberedelserna hunnit vidtagas.
Sprengtporten med finska hären hördes ej af och Vergennes, i stället för det penningeunderstöd, som af honom begärdes, gaf det misströstande rådet att uppskjuta: ett råd, som ej kunde följas, emedan tärningen redan var kastad och valet numera endast fanns mellan konungadömets seger eller Holstein-Gottorpiska husets fall.
Gustaf, misstänkt och bespejad af sina motståndare, behöfde öfverlägga med och lifva modet hos sina anhängare; var satt i nödvändighet att använda stora summor, och hade en redan nästan uttömd kassa och en, i följd af dåvarande omständigheters tvingande makt, vacklande kredit, hvars alltför vidsträckta och öppna tillitande dessutom kunde i otid röja och skämma bort alltsammans.
I sanning, Gustaf III:s krona vägde i dessa ögonblick temligen litet och var ändå, för honom som bar henne, ganska tung.
I afgörande och vådliga ögonblick öfvergaf honom likväl aldrig hans behjertenhet, aldrig hans förställningskonst, sällan hans snilles genomträngande blick och ännu mera sällan hans förmåga att ställa sig in hos de lägre folkklasserna.
Allt detta oaktadt skulle sannolikt hela anläggningen misslyckats och bringat förderf öfver sina hufvudmän, derest icke Gustaf varit understödd af tvänne, läsaren redan kända personer af motsatta egenskaper, lynnen och verkningskretsar.
Den ene skulle kunna kallas Augustihvälfningens arm, den andre dess hufvud.
Den förre var general Fredrik Horn, tilltagsen, oförskräckt, påskyndande, underblåsande folkhoparnes och soldatens ifver och lidelser; den andre: riddaren Beylon, försigtig, beräknande, underhandlande med ministrar, partigängare och penningekarlar, i tysthet verksam och så obemärkt ledande konungens uppförande, att denne sjelf trodde sig följa blott sin egen ingifvelse, då han likväl helt och hållet fick sin riktning af föreläsaren.
Genom Horns föranstaltande voro knutarna på gatuhörnen i Stockholm öfverhöljda af anonyma uppmaningar till folket, att skyndsamt väpna sig till konungens försvar, emedan hans lif vore hotadt af fala partigängare i utlänningens sold.
Underrättelsen om dessa uppmaningar verkade som en sprängd bomb på Sekreta Utskottet.
Genast afsändes först general
Rudbeck till södra orterna, för att underrätta sig om uppresningens verklighet i Christianstad, och sedan, efter det denna blifvit satt utom allt tvifvel, riksrådet Funch, för att taga öfverbefälet i Skåne, äfvensom det i hufvudstaden uppdrogs åt riksrådet Kalling, medan Pechlin, under Rudbecks förenämnda frånvaro, förvaltade öfverståthållare-sysslan.
Begge förständigades att ej lyssna till hvarken befallningar, böner, hot, eller råd af konungen och prinsarne; ty nu anade det äfven de minst klarseende, att hofvet var den hemliga driffjedern till de upproriska rörelserna i landet.
Dessa föreskrifter voro öfverflödiga i afseende på tvänne så ifrige frihetsvänner, som Funch och Kalling.
Den sednares varma nit gick ända derhän, att han sprang omkring på gatorna med dragen värja och ropade: «Bröder! till vapen! till vapen! eljest är er frihet förlorad.«
Men sinnesstämningen hos hopen, länge bearbetad i konungsk anda, hade nu svalnat för ständernas sak.
«De här åtgärderna af senaten och Sekreta Utskottet äro alltför bra – tänkte Pechlin vid sig sjelf, ty han tänkte ej längre högt, sedan Curt var bortrest –; men de äro icke tillräckliga, ej heller afse de tillställningarnas drifhjul.
Med penningar kan Gustaf i denna vefva uträtta allt; i brist af penningar kommer han ej ett tuppfjät fram, utan faller i stället just i den grop, han gräft åt oss andra.
Att hindra honom från att få penningar, deruti ligger knuten, och derpå hafva herrarne i Rådet och Sekreta Utskottet ej tänkt.
Från Ryssland får han ingenting så länge dess och mina såkallade vänner, Mössorna, hafva öfvertaget.
Franske ambassadören Vergennes är försigtig och sparsam, det vet jag af säker hand.
Af honom får kungen åtminstone icke så mycket han behöfver; och jag skall laga så, att han ej skall få fyllnaden från annat håll.«
Det var på den rike von Hessenstein, nyss blifven det heliga romerska rikets furste, som Pechlin tänkte.
Alltsedan enkedrottningens och prinsessans bortresa syntes denne greflige furste ej oftare vid hofvet, vare sig såsom uppvaktande eller befalld, än då hans frånvaro ej kunnat undgå att väcka uppseende.
Detta var likväl tillräckligt för att, i förening med den konstlade tillgifvenhet, som han och konungen läto påskina emot hvarandra, hålla andra i okunnighet om rätta förhållandet.
Om de lefnadsglade Hattarna nu varit maktägande bland ständerna, så skulle Hessenstein sannolikt med hänförelse kastat sig in på riksdagsbanan; men det stridde för mycket mot hans fallenheter, vanor och samhällsställning att på fullt allvar sluta sig till de stränge, sparsamme och något trumpne Mössorna.
Han närmade sig derföre jemt så mycket till dem, som behöfdes för att hålla konungen varm, emedan han både var honom personligen obenägen, i anseende till hans gensträfvighet mot giftermålet med prinsessan, och föga böjd för ett regeringssätts undergång, under hvilket
Hessenstein blifvit uppfostrad, helst konungadömets lyftning under Gustafs spira skulle föranleda en jemförelse med den ringare myndighet, konung Fredrik utöfvat, hvilket ännu mer skulle vidga svalget mellan dennes naturlige son och nuvarande innehafvaren af hans thron.
Under andra omständigheter hade Hessensteins rikedomar gerna stått Gustaf till tjenst: det var just hvad Pechlin befarade; men nu hade den ene lika stor försyn att tillita dem, som den andre i alla fall skulle undvikit att villfara en sådan begäran: och detta var Pechlin okändt.
En dag, då Hessenstein satt vid ett fönster i sitt palats på Riddarholmen och, tankfull, betraktade konungagrafvarna gent öfver, der hans faders ben hvilade bland Sveriges öfrige monarkers, anmältes generalen baron Pechlin.
Ett besök af honom både öfverraskade och smickrade fursten.
Endast personer af inflytande och betydenhet blefvo uppsökta af den sluge partigängaren, och Hessenstein var i sina egna ögon en mera vigtig man, då han hörde, att Pechlin stod i hans förmak.
Efter en mönstrande blick i sin spegel och en derefter lämpad min gick fursten några steg sitt främmande till mötes, emottog
Pechlin med utsökt artighet och förde honom, med afsigt, till soffan i ett dyrbart möbleradt rum, med sidentapeter och förgyllningar, der ena väggen var upptagen med fyra afbildningar i kroppsstorlek af Fredrik I, med sina begge gemåler:
Lovisa Dorothea Sophia af Brandenburg och Ulrika Eleonora af Sverige samt hans erkända älskarinna, riksgrefvinnan Hedvig Ulrika Taube.
Fredrik var aftagen i kunglig skrud, med guldstickad purpurmantel kantad med hermeliner.
På samma sätt drottningen.
Begge dessa taflors ramar voro prydda med kungliga kronor.
En kurfurstlig syntes öfver landtgrefvinnans afbildning, och hon bar en blå, hermelinsbebrämad mantel.
Taube var – sällsamt nog – afmålad i en nunnas drägt; men taflans ram var sirad med riksgreflig krona.
På en förgyld plåt under konungens bild fanns inskriften:
«Gifven af Fredrik I, Sveriges, Göthes och Wen«des konung, landtgrefve af Hessen, åt Fredrik Wil«helm von Hessenstein.«
På en präktig fotställning stod under dessa taflor en bröstbild i hvit carrarisk marmor af prinsessan Sophia Albertina.
– «Ert besök, min general, både hedrar och fägnar mig« – sade Hessenstein, i det han böd Pechlin plats i soffan –; «men er tid är så upptagen af statsvärf, att jag ej lär kunna tillskrifva endast er vänskap för mig det nöje, herr baron nu gör mig.«
– «I brydsamma tider, min furste, är det helt naturligt, att man närmar sig till dem, på hvilka det allmänna bygger sina förhoppningar« – svarade Pechlin.
– «Mitt inflytande är dock, som generalen rätt väl vet, för närvarande temligen begränsadt.«
– «För närvarande, ja!... men omständigheterna äro föränderliga, och det qvalm, som just nu förtynger vår politiska luftkrets, bebådar ofelbart någon snar och stor omhvälfning.«
– «Jag förstår ej hvart ert tal syftar; men också vet hela verlden, att baron Pechlin är outgrundlig.«
– «Hela verlden gör mig för stor ära eller för liten rättvisa med detta omdöme, min furste.
Jag bjuder till att vara förbehållsam mot fiender; emot vänner och gynnare åter har jag kanske det felet att vara alltför öppenhjertig.«
– (Leende) «Jag hoppas generalen räknar mig bland sina vänners antal.«
– «Än mer: jag hoppas innan korrt få räkna Ers Durchlaucht bland mina och fäderneslandets beskyddare.«
– «Hvad menar ni med det?«
– «Se en smula kring sig, min furste.
Tror Ers Durchlaucht att det nuvarande tillståndet kan fortfara?
Uppror i Skåne; uppmaningar till uppror i Stockholm; misstroende till kungen och hans bröder af de högre klasserna; hofvets smekningar mot de lägre; korteligen: en strid på lif och död förestår, då, om friheten dukar under, vi återfå Carl XI:s envälde; om åter friheten segrar .......« (tystnar och fäster genomträngande blickar på Hessenstein).
– «Nå: om friheten segrar?.......«
– «Så störtar huset Holstein-Gottorp, som framkallat striden; det vill säga: på svärdssidan.« (Listigt och skarpt betraktande Hessenstein, under det Pechlin pekar på bröstbilden af marmor.)
«Hon skulle kunna bli kärnan till en ny regentslägt, om eljest ordet «ny« är lämpligt (pekar på kung Fredriks afbildning), då svenska friheten redan öfver tretti år frodats under stamfaderns spira.«
– (Hessenstein, brydd, men smickrad, skiftar färg.
Hans uttal är sväfvande.)
«Ni bygger slott i luften, general Pechlin!....
Eller kanske afsigten endast är att fresta mig ......
Ni bör då veta, att min tillgifvenhet för och mina förbindelser till konungahuset ....«
– (Pechlin faller i talet:) «Till den qvinliga linien deraf, vill Ers Durchlaucht säga, och den får ingen orsak att beklaga sig, om hennes furstliga krona förvandlas i en kunglig.«
– (Hessenstein mönstrar sig med välbehag i den väggfasta spegeln midt emot soffan; antager en rakare ställning och en betydelsefull beskyddande min.)
«Jag hoppas, min baron, att detta hugskott blott är ett infall af er sjelf, som kommer att stadna oss emellan.
Att blottställa mig för faror, hvilka som helst, det har jag ingenting emot; men för åtlöje ....
– (Pechlin, afbrytande.) «Ers Durchlaucht tror då, att jag skulle åsyfta öfverhölja mig sjelf med åtlöje?«
– «Bevars, visst icke!...
I alla fall anhåller jag af er, min general, som ett vänskapsprof, att detta vårt samtal må stadna oss emellan: än mer, jag utber mig derom ert löfte.«
– «Hjertans gerna.
Fyra Giftermål
K. R. LOOSTRÖMS BOKHANDEL.
Den så kallade bildade menniskan bär sig ofta åt med glädjen, som en fint smuttande fruntimmersläpp med champagnern – hon njuter några droppar, utan att rätt veta, om det passar sig att dricka mera, och då dessa droppar litet eldat modet och hon glömmer konveniensen, så är tillfället till glädje förfluget, såsom musten ur det ömtåliga vinet.
Naturmenniskan deremot flyger glädjen till mötes, så snart den visar sig, vinner så halfva vägen och tiden och njuter utan fruktan.
Men bjuder sorgen på gästabud, då försvinna bildningens råmärken, och den på skogens dunkla stigar bland råmande kor och bräkande får uppvuxna bondtösen lyssnar till kallelsen lika villigt, som den i pensionen tillskrufvade frökensjälen.
Mannen är väl af lifvets mångfaldiga bestyr mera hindrad att hörsamma bjudningen, men äfven han hänger med hela sin själ vid olyckan, medan han kallt mottager lyckans håfvor, såsom vore de en skyldig tribut åt hans vishet och kraft.
På sin höjd skilja sig könen deri, att qvinnan älskar sorgen med en adertonårings kärlek, med begärlighet fångar hvarje budskap om den dystra festens annalkande, och på förhand frossar af dess bittert ljufva drycker, medan mannen dricker sig rusig af dess verklighet; för henne är sorgen en fantasiens lek, som för ögonblicket kan lemnas och återtagas; han döfvas af den iskänkta drycken, och endast sällan förmår han öfvervinna den slapphet i nerverna, som deraf är en följd.