Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den var naturligtvis såsom ett allmänt intresse bannlyst från hemmet, der endast enskilda intressen tillgodoses, och mycket illa de också.
Söner uppfostras såsom de skulle bli söner och förbli söner hela lifvet, utan en tanke på att de skola bli fäder.
Men ynglingen hade sin underklassinstinkt, som sade honom att en orättvisa höll på att afskaffas, att den högre ytan sänktes så att det blef lättare för den lägre att komma i nivå.
Han var naturligtvis liberal, men eftersom kungen också var liberal så var man rojalist på samma gång.
Parallelt med den starka bakströmmen, pietismen, gick nyrationalismen, men i motsatt rigtning.
Kristendomen, som med förra århundradets utgång var förvisad till mytologien, hade blifvit återupptagen till nåder, och som läran hade statsskydd kunde restaurationens söner icke värja sig för de ånyo invaccinerade dogmerna.
Men 1835 hade Strauss' »Leben Jesu» gjort en ny bresch, och äfven i Sverige sipprade in nytt vatten i de ruttna brunnarne.
Boken blef föremål för process, men på den grundvalen byggdes sedermera hela det moderna reformationsverket, af sjelfgjorda reformatorer som alltid, ty de andra, de reformera icke.
Cramér har äran af att ha varit först.
Redan 1859 utgaf han sitt »Afsked ur Kyrkan», en populär, men kunskapsrik kritik öfver Nya testamentet.
Han beseglade sin tro med handling och utgick ur statskyrkan i och med att han afgick från embetet.
Det var hans skrift, som gräfde djupast, och om än Ignells böcker höllo sig mera uppe bland teologerna kommo de aldrig ner till ungdomen.
Samma år (1853) utkom Siste Athenaren.
Dess verkan förtogs mycket deraf, att det arbetet helsades såsom en literär succès och förvisades till skönliteraturens neutrala territorium.
Skarpare ingrep
Rydbergs »Bibelns lära om Kristus», 1862, som väckte teologerna till Ragnarök.
Renans »Jesu lefnad» i öfversättning af Ignell tog alle man, gamla och unga med storm, och den lästes i skolan jemte Cramér, hvilket icke var fallet med »Bibelns lära om Kristus».
Och med Boströms angrepp på Helvetesläran, 1864 voro portarne öppna för rationalismen eller fritänkeriet, såsom det kallades.
Boströms egentligen obetydliga skrift verkade dock kolossalt genom
Upsalaprofessorns och förre prinsinformatorns stora namn, som den modige mannen riskerade och som ingen efter honom riskerat, sedan det icke längre är någon ära att vara fritänkare eller arbeta för tankens fri- och rättigheter.
Nog af, allting var redo, och det behöfdes bara en pust för att ynglingens korthus skulle ramla.
Det kom en ung ingeniör i hans väg.
Denne var till och med hyresgäst i väninnans hus.
Han observerade Johan länge innan han gick på honom.
Johan hade respekt för honom emedan han skulle ha så godt hufvud, och han var nog något svartsjuk också.
Väninnan förberedde
Johan på bekantskapen och varnade honom.
Det var en ytterst intressant person med briljangt hufvud, men han var farlig.
Johan träffade mannen.
Det var en starkt bygd vermländing, med grofva, hederliga drag, ett godt, barnsligt leende när han log, hvilket icke hände ofta, mera tyst än bullrande.
De voro genast bekanta.
Första qvällen vexlades endast ett par hugg.
Det var frågan om tro och vetande.
-- Tron skulle döda förnuftet! -- menade Johan efter Krummacher.
-- Fy, -- sade vännen. -- Förnuftet är en Guds gåfva, som höjer menskan öfver djuret; skall då menskan förnedra sig till ett djur genom att vräka Guds gåfva?
-- Det fins saker, -- svarade Johan (efter Norbeck) -- som man mycket väl kan tro utan att man begär bevis.
Vi tro sålunda på almanackan utan att sjelfva veta något om planeternas rörelser.
-- Ja, -- svarade vännen, -- vi tro, der vi icke känna att vårt förnuft tar emot.
Mitt förnuft har icke rest sig mot almanackan.
-- Ja, -- svarade Johan, -- men på Galilei tid tog det emot i allas förnuft att få jorden gå kring solen.
Det är bara motsägelseanda, sade man; han vill göra sig originel.
-- Vi lefva icke i Galilei tid, -- svarade vännen, -- och i vår tids upplysta förnuft tar det emot att tro på Kristi gudom och de eviga straffen.
-- De der sakerna ska vi inte disputera om, -- sade Johan.
-- De stå öfver räsonnemanget!
-- Precis detsamma sa jag för två år sen, när jag var troende.
-- Har ni varit ... läsare?
-- Ja, det har jag.
Och ni har frid nu?
-- Nu har jag frid!
-- Hur fick ni det?
-- Jag lärde känna den sanna kristendomens ande genom en predikare.
-- Ni är då kristen?
-- Ja, jag bekänner Kristus!
-- Men ni tror icke att han var Gud?
-- Det har han aldrig sagt sjelf.
Han kallar sig endast Guds son, och Guds söner äro vi alla.
Väninnan kom och afbröt samtalet, hvilket i parentes sagdt var typiskt för religionsdispyter omkring 1865.
Johans nyfikenhet var väckt.
Det fans menskor, som inte trodde på Kristus, men hade frid.
Nu skulle bara kritik icke ha störtat de gamla gudabilderna; fruktan för tomrummet höll honom igen, tills han fick Parker i hand.
Predikningar utan Kristus och helvete, det var hvad han behöfde.
Och så vackra predikningar.
Erkännas måste att Johan läste dem ytterst hastigt, och att han var mest angelägen om att syskon och anhöriga skulle få njuta af dem, på det han skulle kunna gå fri från deras ogillande.
Han förvexlade nemligen andras ogillande med ondt samvete, var så van att ge andra rätt att han föll in i tvedrägt med sig sjelf.
Men Kristus, inqvisitorn, föll, nådavalet, yttersta straff, allt ramlade som om det varit fallfärdigt länge, länge.
Han förvånade sig öfver att det gick så hastigt.
Det var som att lägga af urväxta kläder och ta på nya.
En söndagsmorgon gick han ut med ingeniören i Hagaparken.
Hasseln blommade, och blåsipporna voro utslagna.
Vädret var halfklart, luften ljum och fuktig efter ett nattregn.
De talade om viljans frihet.
Läseriet hade en mycket sväfvande uppfattning af saken.
Man hade icke fri vilja att bli Guds barn.
Den Helige Ande skulle söka en, alltså prædestination.
Johan hade nog velat bli omvänd, men icke kunnat.
»Herre, skapa i mig en ny vilja», hade han lärt bedja.
Men huru kunde han då vara ansvarig för sin onda vilja?
Jo, svarade läsaren, genom syndafallet, då den med fri vilja begåfvade menskan valde det onda, blef hennes vilja ond genom ärftlighet och ond för alla tider och upphörde att vara fri.
Och hon kunde endast bli qvitt denna onda vilja genom Jesus och den Helige Andes nådeverkan.
Men att bli pånyttfödd berodde icke af hennes egen vilja utan af Guds nåd.
Alltså ofri.
Men som ofri fortfor hon att bli ansvarig.
Deri låg felslutet.
Ingeniören var naturdyrkare, och Johan också.
Hvad är denna naturdyrkan, som i våra dagar anses så kulturfientlig?
Ett återfall i barbari, säga några; en sund återgång från öfverkultur, säga andra.
När menskan upptäckt i samhället en inrättning baserad på misstag och orättvisor, då hon inser att samhället i utbyte mot små fördelar pålägger drifter och begär för hårda tvång, då hon genomskådat illusionen om att hon skulle vara en halfgud och Guds barn och finner sig vara en djurart helt enkelt, så flyr hon samhället, hvilket var uppbygdt med fästadt afseende på menskans gudaursprung och hon går ut i naturen, i landskapet.
Der känner hon sig i sin miliö såsom djur, känner sig instäld som staffage i taflan, ser sitt ursprung jorden, ängen; ser hela skapelsens sammanhang i ett lefvande sammandrag; bergen, som blifvit jord, sjön, som blifvit regn, ängen, som är söndersmulade berg, skogen, som stigit ur bergen och vattnet; ser luften i stora massor (himlen), som hon och alla lefvande varelser andas, hör foglarne, som lefva på insekterna, ser insekterna, som befrukta växterna, skådar däggdjuren som hon sjelf lefver på.
Hon är hemma hos sig.
Och i våra dagar med dess naturvetenskapliga verldsåskådning skulle en enslig stund i naturen, der hela evolutionshistorien är tecknad i lefvande bilder, vara det enda surrogatet för en gudstjenst.
Men evolutionsoptimisterna föredraga en stund på en sammankomst inne i en grändhåla, der de utösa sina förbannelser öfver samma samhälle, som de förakta och beundra.
De prisa det såsom utvecklingens högsta höjd, men vilja störta det såsom oförenligt med djurets sanna lycka.
De vilja ombilda och utveckla det, säga några.
Men deras ombildning kan ej ske utan att det bestående störtas i grunden, och de vilja ej några halfmesyrer.
Erkänna de då icke att det bestående samhället är en misslyckad evolution och sjelft kulturfientligt på samma gång det är naturfientligt?
Samhället är liksom allt en naturprodukt, säga de, och kultur är natur.
Ja, men det är dålig natur, natur på afvägar, efter som den motverkar sitt ändamål: lycka.
Det var emellertid ingeniörens, Johans föregångare och samtidas naturdyrkan, som upptäckte kultursamhällets brister och banade väg för den nya åsigten om menniskans härledning.
Redan 1859 hade Darwins »Arternas Härledning» utkommit, men ännu hade den icke hunnit tränga igenom och ännu mindre blomstra och befrukta.
Det var Moleschott som då predikades, och, materiens kretslopp var slagordet.
Ingeniören plockade med den och sin geologi ner den Mosaiska skapelsehistorien.
Han talade ännu om skaparen, ty han var teist, och såg hans visdom och godhet i de skapade verken.
Under det de promenera framåt Gamla Haga börja klockorna i staden att ringa samman.
Johan stannar och lyssnar: der var Klara förfärliga klockor, som ringt in hans sorgliga barndom, der var Adolf Fredriks, som skakat honom in till Jesus den korsfästes blodiga famn, der var Johannis, som om lördagarne förkunnat Jakobs skola att veckan var slut.
En sakta, sydlig vind förde larmet ut ur staden och det genljöd under de höga tallarne, manande, varnande.
-- Ska du gå i kyrkan? -- frågade vännen.
-- Nej, -- sade Johan.
-- Jag går aldrig i kyrkan mer.
-- Ja, följ ditt samvete, -- sade ingeniören.
Det var första gången Johan uteblef från kyrkan.
Det gälde att trotsa både faderns befallning och sitt samvetes röst.
Han exalterade sig och for ut mot religion och familjetyranni och han talade om Guds kyrka i naturen; talade med hänförelse om det nya evangeliet som förkunnade salighet för alla, lif och lycka för alla.
Men så tystnade han.
-- Du har ondt samvete, -- sade vännen.
-- Ja, -- sade Johan. -- Antingen icke göra hvad man ångrar, eller också icke ångra hvad man gör!
-- Det senare är bättre!
-- Men jag ångrar mig ändå!
Ångrar en rätt handling, ty det vore orätt att hyckla i dessa gamla afgudahus.
Mitt nya samvete säger mig att jag har rätt, och mitt gamla att jag har orätt.
Jag kan aldrig få frid mer!
Det kunde han icke heller.
Hans nya jag stod upp mot hans gamla, och de lefde i oenighet som olyckliga makar hela hans lif framåt utan att kunna skiljas.
Reaktionen mot det gamla, som skulle utrotas, bröt fram i våldsamma angrepp.
Fruktan för helvetet var borta, sjelfförsakelsen var enfald, och ynglingens natur tog sin rätt.
Konseqvensen blef en ny moral, som han på känsel formulerade så: det som icke skadar någon medmenniska är tillåtet för mig.
Han kände att familjetrycket var honom till skada och ingen till gagn; han upphäfde sig mot förtrycket.
Föräldrarne, som aldrig visat honom kärlek, men pockat på tacksamhet för att de gåfvo honom på nåd och med förödmjukelse hans lagliga rätt, visade han nu sina verkliga känslor.
De voro honom antipatiska; han visade dem köld.
På de oupphörliga angreppen mot fritänkeriet svarade han frankt, kanske öfvermodigt.
Hans halfkrossade vilja började resa sig, och han insåg att han hade rättigheter att fordra af lifvet.
Ingeniören, som tilldelats den ondes rol, förbannades och blef utsatt för bearbetningar af väninnan, som nu ingick vänskapsförbund med styfmodern.
Ingeniören hade icke gått till botten med saken och under antagandet af Parkers kompromiss hade han bibehållit kristendomens sjelfförnekelse.
Man skulle vara kärleksfull och fördragsam, följa Kristi exempel och så vidare.
Johan hade vräkt alltsammans och kom nu i opposition mot sin lärare.
Påtryckt af väninnan, för hvilken han närde en stilla böjelse, och skrämd af sina lärors konseqvenser, förmåddes han nedsätta följande skrifvelse, dikterad af fruktan för den eld han tändt, kärlek till väninnan, vänskap för lärjungen och uppriktig öfvertygelse.
»Till min vän Johan.
»Huru glada möta vi ej våren, då han nu kommer för att berusa och förtjusa oss med sin herrliga, gudomliga friskhet och grönska!
Foglarna uppstämma sina glada och lätta melodier, blå- och hvitsippor framskjuta blygsamt sina späda hufvuden under granens hviskande grenar.»
-- Det var märkvärdigt, -- tänkte Johan vid läsningen, -- hur denne flärdfria man, som talar så enkelt och sant, kan skrifva så svulstigt.
Det här är osant.
»Hvilket bröst, vare sig gammalt eller ungt, vidgas ej för att insupa vårens friska dofter, som sprida himmelsk frid i hvarje hjerta, trånad, som måste vara en salig aning om Gud och hans kärlek; -- (denna vårdoft njutes som en Guds andedrägt). -- Kan nu något ondt bo qvar i vårt hjerta?
Kunna vi ej förlåta?
Ack jo!
Vi måste det nu, sedan vårsolens kärleksstrålar bortkysst det kylande snötäcket från natur och hjerta.
Vi vänta på och längta efter att få se den snöfria marken grönska, det goda och varma hjertats goda och kärleksfulla handlingar, att se frid och sällhet spridas genom hela naturen.»
Ja bevars, bara man ändrade sitt uppförande och gaf honom fri.
Men man förlät ju icke honom!
Med hvad rätt fordrade man då öfverseende från hans sida?
Med hvad rätt?
Det skulle vara ömsesidigt!
»Johan, du tror dig i naturen och genom förnuftet ha uppfattat Gud på ett bättre sätt än du förut gjorde, då du trodde på Kristi gudom och på bibeln, men du fattar icke idéen i dina egna tankar.
Du har blott uppfattat den skugga, som ljuset lemnar bakom ett föremål, men ej hufvudsaken, ljuset sjelft.
Du tror att alltid en sann tanke skall förädla menniskan, men, ack nej, det märker du nog sjelf i dina bättre ögonblick.
Med dina förra åsigter kunde du förlåta ett fel hos en medmenniska, du kunde uppfatta en sak från en god sida, om ock den tycktes vara ond; men hur är du nu?
Du är häftig och bitter mot en kärleksfull moder, du dömer och är missnöjd med din ömme, erfarne och gråhårige faders handlingar.»
-- Med de förra åsigterna kunde Johan aldrig förlåta ett fel hos någon, minst hos sig sjelf; stundom hos andra, men det var dumt.
Det var ju slapp moral! -- En kärleksfull moder!
Jo, den var kärleksfull!
När kom Axel på den åsigten?
De som kalfatrat den hårda qvinnan till sammans!
Och en öm fader!
Nå, hvarför skulle han icke döma dennes handlingar.
Hårdt mot hårdt i sjelfförsvar!
Icke längre venstra örat till när det small på det högra.
»Förr var du ett anspråkslöst, älskligt barn, men nu är du en egenkär och inbilsk yngling.»
-- Anspråkslöst!
Jo, det var säkert, och derför trampades han ner, men nu kände han sina rättmätiga anspråk! -- Inbilsk!
Läraren kände sig förbigången af den otacksamme lärjungen.
»Din moders varma tårar falla stridt utför hennes kinder ...»
-- Moders!
Har ingen mor!
Och styfmor gråter bara när hon är ond!
Hvem fan har dikterat det här?
»... när hon i ensamheten tänker på ditt hårda hjerta ...»
-- Hvad satan har hon med mitt hjerta att göra, som har hushåll och sju barn att sköta?
»... ditt usla själstillstånd ...»
-- Det är ju läseri det här!
Min själ har aldrig känt sig så frisk och lifskraftig som nu!
»... och din faders bröst är nära att sprängas af sorg och bekymmer.»
-- Det var lögn.
Han är sjelf teist och bekänner Wallin, för resten har han inte tid att tänka på mig.
Han vet att jag är flitig, ärlig och icke går till flickor.
Han berömde mig till och med härom dagen.
Du fattar ej din moders sorgsna blick ...»
-- Den har andra grunder, ty äktenskapet är inte lyckligt.
»... din faders kärleksfulla varningar.
Du är lik en klyfta ofvan snögränsen, ur hvilken vårsolens kyssar ej kunna bortsmälta snön eller förvandla några korn deraf blott till en droppa vatten.»
-- Han måtte läsa romaner.
För öfrigt var Johan mycket vänsäll och mjuk mot sina vänner i skolan.
Men mot fienderna i hemmet var han blifven kall.
Det var deras fel.
»Hvad skall omgifningen tänka om den religion du fått, då den lemnar så usla frukter?
Jo -- man skall förbanna den (och dina åsigter lemna ovilkorlig rätt dertill) ...»
-- Icke rätt, men anledning!
»... man skall hata och förakta den nedriga usling, som i ditt oskyldiga barnahjerta spred detta helvetiska gift.»
-- Der ha vi det.
Den nedriga uslingen!
Han var öfverflyglad.
»Bevisa framgent genom dina handlingar att du ej uppfattar sanningen så illa som du hittills gjort.
Tänk på att vara fördragsam ...»
-- Styfmodern!
»... att med kärlek och mildhet öfverse medmenniskors fel och brister ...»
-- Nej då, det ville han icke!
De hade torterat honom till lögn, de hade snokat i hans själ, ryckt upp god brodd såsom föregifvet ogräs, de ville qväfva hans jag, som hade lika stor rätt att vara som deras; de hade aldrig öfversett med hans fel, hvarför skulle han öfverse med deras?
Derför att Kristus hade sagt ...
Han gaf fan hvad Kristus hade sagt, för det hade ingen tillämpning mer.
För öfrigt brydde han sig aldrig om dem derhemma; han slöt sig inom sig sjelf.
Det voro honom antipatiska och kunde aldrig få hans sympati.
Det var alltsammans!
De hade emellertid fel, och ville ha hans förlåtelse!
Han förlät dem!
Bara han fick vara i fred!
»... lär dig att vara tacksam mot dina föräldrar, som lemna hvarje möda ospard för din verkliga trefnad och lycka (hm!), och låt detta åstadkommas af kärlek till din Gud och skapare, som låtit dig födas i denna förädlande (hm! hm!) skola till slutlig frid och salighet, beder din sörjande men hoppfulle
Axel.»
Det var nog med biktfäder och inqvisitorer, tyckte Johan, hans själ var räddad och kände sig fri.
De sträckte klorna efter honom, men han flydde.
Vännens bref var osant och tillgjordt, och han kände Esaus händer.
Han svarade ej, utan afbröt umgänget med vännen och väninnan.
De kallade honom otacksam.
Den som pockar på tacksamhet är värre än en fordringsegare, ty han ger först en gåfva, som han skryter med, och skickar sedan räkning, en räkning som aldrig kan betalas, ty en gentjenst anses icke utplåna tacksamhetsskulden; det är en inteckning i en menniskas själ, en skuld, som är obetalbar och sträcker sig ut öfver lifvet.
Tag emot en tjenst, och vännen skall fordra att du förfalskar ditt omdöme om honom, att du berömmer hans dåliga handlingar och hans hustrus och barns dåliga handlingar.
Men tacksamheten är en djup känsla, som hedrar menniskan, och som förnedrar henne.
Måtte vi komma derhän att icke behöfva bindas af tacksamhet för en välgerning, som kanske endast var en ren skyldighet!
Johan skämdes öfver brytningen med vännerna; men han kände dem hinderliga och förtryckande.
För öfrigt: hvad hade de gifvit honom i umgängsnöje, som inte han gifvit igen?
Fritz, så hette vännen med pince-nez'en, var en klok verldsmenniska.
Båda dessa ord, klok och verldsmenniska, hade den tiden en ful betydelse.
Att vara klok under efter-romantikens tidehvarf, då alla voro litet rubbade, och det var öfverklass-tecken att vara rubbad, att vara klok ansågs då liktydigt med nästan något dåligt.
Att vara verldsmenniska denna tid, då alla sökte skoja sig så godt de kunde mot himlen, var också något mindre bra.
Fritz var klok.
Han ville lefva sitt enda lif godt och trefligt och göra karrier med mera.
Han sökte derför de förnäma.
Det var klokt, ty de hade magt och pengar.
Hvarför skulle han icke söka dem?
Hur han kom att fästa sig vid Johan?
Kanske animalisk sympati, kanske mångårig vana; några intressen kunde Johan ej befordra, på annat sätt än att han hviskade kamraten och höll honom med böcker.
Fritz läste nemligen aldrig öfver och köpte punsch för de pengar, som skulle vara till böcker.
Nu, när han märkte att Johan var rengjord invändigt och att hans yttre menska var presentabel, införde han honom i sitt kotteri.
Det var en liten krets af dels förmögna, dels förnäma ungherrar af samma klass som Johan.
Denne var först något blyg mot de nätta herrarne, men snart var han inne med dem.
En dag kommer Fritz och vid paradtimmen berättar Johan att han är bjuden på bal.
-- Jag på bal, är du galen!
Inte duger jag der!
-- Du, en sådan nätt pojke, ska göra lycka hos flickorna.
Det var en ny synpunkt på sin person Johan fick.
Skulle han -- hm?
Tänk nu hemma, der han aldrig fick höra annat än klander!
Han gick på balen.
Det var i ett borgerligt hem.
Flickorna hade bleksot, somliga, andra voro röda som bär. -- Johan tyckte mest om de hvita, som voro blåa eller svarta omkring ögonen.
De sågo så lidande och smägtande ut och kastade bedjande blickar, så bedjande.
Det var en som var likhvit, ögonen brunno kolsvarta i djupa hålor, och läpparne voro mörka så att munnen öppnade sig nästan som ett svart streck.
Den slog an på honom, men han vågade icke lägga an, ty hon hade redan sin tillbedjare.
Så stannade han vid en mindre bländande, mera söt och mild.
På balen kände han sig väl.
Umgås borta bland främmande utan att se en enda slägtings kritiska ögon!
Men han hade så svårt att tala med flickorna.
-- Hvad ska jag säga dem? -- frågade han Fritz.
-- Kan du inte prata lite lort med dem!
Vackert väder, är det roligt att dansa, åker ni skridsko, har ni sett fru Hvasser?
Man får svänga sig.
Johan gick på och hasplade upp repertoaren men det blef torrt i gommen och vid tredje dansen äcklade det honom.
Han blef ond på sig sjelf och teg.
-- Är det inte roligt att dansa? -- frågade Fritz.
Krya opp dig, gamle likkistpolerare!
-- Jo, det är nog roligt att dansa, bara man slapp tala.
Jag vet inte hvad jag ska säga?
Det var också förhållandet.
Han tyckte om flickorna, kände det behagligt att ta dem om lifvet, det var så manligt, men att tala med dem?
Han kände att han hade göra med en annan art af homo, en högre i vissa fall, en lägre i andra.
Han tillbad i stillhet den milda lilla och hade utkorat henne till hustru.
Hustru var den enda form han ännu tänkte sig qvinnan.
Han dansade oskyldigt, men fick höra förfärliga saker om kamraterna, som han ej förstod förr än senare.
De kunde nemligen dansa vals baklänges genom rummet på ett okyskt sätt och talade vanvördigt om flickorna.
Hans reflexionssjuka, hans eviga granskande af sina tankar hade tagit bort det omedelbara hos honom.
När han talade vid en flicka hörde han sin egen röst, sina ord, dömde dem, och så tyckte han hela balen fånig.
Och flickorna sedan!
Hvad var det som fattades dem?
De hade ju uppfostran som han, kunde verldshistoria och lefvande språk, läste isländska på seminarium och voro styfva i ordrötter, räknade algebra, allt.
De hade sålunda samma bildning men ändå kunde de icke talas vid!
-- Prata lort med dem, -- sa Fritz.
Och han tänkte för öfrigt högre om flickan än så.
Han tänkte öfverge balerna, då han icke gjorde någon lycka, men han släpades med.
Det smickrade honom att vara bjuden och alltid hade det något uppryckande med sig.
En dag var han i en adlig familj, der sonen var kadett.
Der träffade han två aktriser från Dramatiskan.
Dem skulle han väl kunna tala vid!
De dansade med honom, men de svarade honom icke.
Han var för oskyldig.
Så stälde han sig att lyssna på Fritz' konversation.
Men Gud sådana saker han talade om i eleganta ordalag, och flickorna voro hänryckta i honom.
Jaså, det var så det skulle vara!
Men det kunde han inte!
Det fans saker han ville begå, men att tala om det, nej!
Hans asketiska religion hade dödat till och med mannen hos honom, och han fruktade qvinnan såsom fjärilen, hvilken vet att den skall dö när den befruktat.
En dag talade en resande vän i förbigående om att äldre bror varit hos flickor.
Det föll en fasa öfver honom, och han vågade icke se åt brodern när denne lade sig om qvällen.
Med umgänge med qvinnor ingick äfven föreställningen om nattliga slagsmål, polis och förfärliga sjukdomar.
Han hade en gång gått förbi det långa, gula planket på Handtverkargatan, och en kamrat hade sagt: der är kurn!
Sedan gick han i smyg dit och sökte titta in genom porten för att se något förfärligt.
Det lockade och skakade honom såsom en gång en syn af en positivtafla på stång, föreställande en afrättning.
Han blef af denna syn så upprifven, att han tyckte det var mulet väder om dan fastän solen sken, och hemkommen om aftonen i skymningen hade några till torkning utbredda lakan så skrämt honom genom att påminna om afrättningstaflan att han föll i gråt.
En kamrat, som han sett lik, spökade för honom om natten.
När han gick förbi ett bordell på Apelbergsgatan skälfde han af fasa, icke af lusta.
Hela proceduren hade för honom antagit hiskliga former.