Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag erkänner, att det är en fördel att kunna uptaga inhemska lån; men fördelen ligger icke deruti, att lånet är inhemskt, utan deri att de inländska kapitalisterna lemna lånen för lägre ränta.
Att ett land kan uptaga inhemska lån, visar att detta land är rikt på kapitaler, och att således räntan i allmänhet står lågt.
Vi se, att alla de länder, sorn hafva inhemska fondsystem, äro de rikaste, England, Frankrike, Belgien m. fl Jag påstår, att det fördelaktigaste för ett land, är att uptaga lånen, der de kunna fås mot den lägsta räntan, oeh denna sats är sann, så vida en del är mindre än det hela.
Man har sagt, att räntorna gå förlorade för landet genom ett utländskt fondsystem.
Jag ber att få visa, det både genom inhemska och utländska lån detta förhållande inträffar, och för att visa det så mycket säkrare, ber jag att få öfvergå från det abstrakta till det konkreta, samt genom ett exempel ådagalägga sanningen af de ord jag yttrat.
Jag antager nemligen, att Sverige vill bygga en jernväg emellan Stockholm och Malmö, och att för detta företag erfordras en summa af 100 millioner.
Jag antager vidare, att det erbjudes ett tillfälle att uptaga detta belopp & 5 proc. utrikes och till 6 proc. inom landet.
I.åtom oss då efterse, hvilket anbud Sverige bör antaga.
Det visar sig bäst, om vi eftertänka hvad dessa 100 millioner inbringa landet och hvad landet genom dem förlorar.
Uptages lånet på utländsk marknad, blir följden att Sverige får en jernväg emellan Stockholm och Malmö, och att det vinner i indirekt afseende allt hvad detta företag kan ränta af sig.
Hvad förlorar deremot landet?
Jo, att räntan årligen går ut, och således 5 millioner för hvarje år, intilldess lånet är betaldt.
Vinsten är alltså jernvägen, och förlusten 5 mill. årligen.
Uptages återigen lånet inom landet, så blir vinsten jernvägen och dess afkastning, men förlusten blir deremot 6 mill. rdr, som de 100 milhna eljest hade rantat af sig; i andra industriella grenar och i fall jag anser att 6 mill. äro mer än 5, så måste det icke vara en fördel att uptaga ett utländskt lån.
Med hvad jag nu haft äran yttra, vill jag icke på något sätt Den 23 November f. m. motsätta mig Regeringens förslag att försöka grunda ett inhemskt fondsystem.
Jag tror, att det är ganska välbetänkt och klokt, emedan det finns många smärre kapitaler inom landet, sorn dels ligga oförräntade och dels ränta af sig mindre belopp än de böra, hvarföre också allmänheten konsumerar dem, emedan den icke vet hvar den skall göra af dem.
Derföre anser jag för min del vara mycket klokt att begagna ett sådant system, som
Reg föreslagit; men att absolut besluta ett inhemskt fondsystem, anser jag vara det starkaste omslag i finanser, som ett land kan göra.
Efter sålunda fulländad öfverläggning remitterades den nåd. propos. tillika med yttranderne till StatsUtsk:t. H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att, enligt redan utfärdadt anslag, plenum komme att fortsättas kl. 6 e. m.
M:ts d. 19 d:s på bordet lagde propos. ang:de ändringar i gällande förordning om villkoren för bränvins tillverkning.
Det kan icke vara utan sann tillfredsställelse, som jag erfar icke allenast af K.
M:ts propos., utan äfven af åtskilliga motioner, att det synes, som om statsmakterna nu vore på väg att rätta de fel, som i afseende på bränvinslagstiftningen blefvo vid 1853—54 årens Riksdag begångna.
Jag ber att först få hålla mig till en af hufvudfrågorna, nemi. i afseende på tiden för bränningen.
Denna bestämdes vid besagde Riksdag till 2 månader.
Jag hoppas att tiden nu är inne, då icke tns de, som då ifrigast yrkade nämnde inskränkning, skola vidhålla en sådan mening.
Jag tror att landet förlorat nog på den skada, som deraf upstått, och skulle någon af Bevill.Utslcs ledamöter vara tveksam i detta hänseende, ber jag att han måtte genomläsa den reservation, som jag och frami, presidenten v. Hartmansdorff i Särskilda Utsk:t afgåfvo, och jag hoppas att man deraf skall finna tillräckliga bevis på huru ändamålslös och skadlig en dylik inskränkning är.
Frågan blir väl, såsom jag hoppas, ej om 2 månaders bränvinsbränningstid, utan om den skall utsträckas till 6, eller såsom K.
M. föreslagit till 7 månader, eller också till 12, hvilket blifvit yrkadt af 2:ne reservanter i StatsRåds-protokollet.
I det hela torde detta vara ganska likgiltigt, emedan högst få skulle begagna mera än 6 eller 7 månader; men jag ber att få fästa upmärksamheten på en omständighet, som torde vara Hrne bekant, nemligen att på senare tider upstått här i landet en mängd jästfabriker, hvilka fått en ökad afsättning i den mån som det s. k.
Bajerska ölet utträngt det Svenska.
Bajerska brygden lemnar nemi. en för brödbakning allt för bäsk och således otjenlig jäst.
Sora brödbakningen fortgår lika året om, måste jästfabrikerna äfven året om fortsätta sin rörelse.
Om jäst skall beredas, utan att den öf - 302 Den 23 November f. m. verblifvande mäsken får afkokas till sprit, upkommer en icke obetydlig förlust, som måste drabba jästen, d. v. s. brödet, som dermed bakas.
Under nu gällande lagstiftning måste den sprithaltiga mäsken, som blir efter jästblandningen afdunsta för att blifva tjenlig till utfordring under 10 månader af året, och det är ett icke obetydligt varuvärde, som sålunda onödigt förstöres.
För att icke genom lagstiftningen tvinga till en sådan förlust, och för att icke heller behöfva stifta undantagslag för jästfabrikerna, tillstyrker jag tidens utsträckning till 12 månader, öfvertygad att inga andra bränvinsbrännare än jästfabrikanterna skola i allmänhet begagna sig af längre tid än de föreslagna 7 månaderna.
Jag ber nu att få öfvergå till en annan punkt. K. M:t har föreslagit bibehållandet äfven för nästa riksdagsperiod af de s. k. mindre brännerierna.
Jag klandrar icke detta förslag, emedan man kan anse betänkligt att afskaffa sista återstoden af den kära husbehofsbränning, som allmänheten af ålder varit van att utöfva.
Men om man öfverväger, hvilken statsekonomisk förlust, som ligger i denna tillverkning, eller rättare i besknttningsmethoden, och huru litet antal, som nu mera begagna denna förmenta förmån, hoppas ** jag man ej skall dröja att upphäfva den.
K. M:t har föreslagit, att skatten på de mindre pannorna skall hädanefter beräknas efter 2'/2 kannas tillverkning pr kannerum, i stället för att denna afverkning till en början varit beräknad till 5/6:dels kanna.
Det hjelper dock icke, om man också beräknar ända till 4 eller 5 kannor; ty beräkningen kan ändock eluderas af den ene, på samma gång. som den är för hög lör den andre.
Genom utvidgande af pannans bottenyta, genom ansträngd eldning, genom bortsilar.det af de tjockare partiklarne af mäsken, genom hastigare ombyte af panna, så att endast den starkaste lanken får afrinna m. m., kan man öka afverkningsförmågan, alltid med förlust af råämne, — med äfventyr att bräcka pannans botten, — med ökad arbetskostnad o. s. v.; men mera bränvin kan man alltid åstadkomma.
I Skottland, der skatten var vida högre än här är i fråga, gjorde man ända till 480 afkok med samma panna om dygnet; det skedde visserligen med stora upofifringar af materiel, men det skedde dock, och kommer att efterapas hos oss i samma mån som skatten okas; ty man underkastar sig gerna en förlust i materiel, om man kan tillverka så mycket mera bränvin, attr besparingen af skatt lemnar större fördel, än besparing af råämnet.
Man har äfven i en motion föreslagit, att skatten skulle beräknas efter mäsk-kars-rymden.
Jag tror dock att det är lyckligt, att vi kommit ifrån detta beräkningssätt.
Detta i Danmark, Preussen m. fl. länder begagnade beskattningssätt, är nemi. lika olämpligt som pannerymden vid en hög beskattning.
Det hade varit ändamålsenligt hos oss, då skatten var så liten, som den var innan den nya lagstiftningen infördes; men nu mera, då skatten är ifrågasatt att höjas till 7 5 öre per kanna, så betyder den förlust, som äfven på mäskens beskattning göres, ganska mycket.
Man har i Preussen och Danmark beräknat, att minst 14 proc. af råämnet förlorades vid den beskattning, som i besagde lauder är bränvinsbränningen Den 23 November f. m. 303 pålagd, hvilken är vida lägre än hos oss, derföre att man söker der åstadkomma så tjock mäsk som möjligt, för att, producera största möjliga qvantum sprit af samma miiskekarsrymd.
Deremot har jag mig bekant, att i Bevilln.Utsk:t vid förra Riksdagen, då Gr. af Ugglas var ordförande der, beslöts provisoriskt, att, med borttagande af de mindre brännerierna, nedsätta minimi-tillverkningen för de större.
Om Utsk:t hade vidblifvit detta förslag, skulle det varit ett ganska lyckligt sätt att lösa frågan, och jag är öfvertygad, att de flesta, som nii tillverka bränvin i mindre brännerier, skulle hafva funnit sig ganska tillfredsstälda om, till ersättning för mindre brännerier, minimum blifvit nedsatt för de större från 300 kannor om dygnet, som det nu är, till 150 eller 125 kannor, hvilket vid 1853 års Riksdag föreslogs af K. M:t.
Man påstår visserligen att kontrollen, till följd häraf, skulle blifva försvårad eller rättare fördyrad; men för det första föreställer jag mig, att, på sätt redan Särskilda Utskit vid 1853 års Riksdag föreslog, flera brännerier skulle kunna kontrolleras af en person, och för det andra har det visat sig, att så många anmäla sig såsom sökande till kontrollörsbefattningar, att jag icke tror, det man numera behöfver betala så mycket som 10 rdr om dagen till alla kontrollörer.
Men äfven med förutsättning af denna aflöning för kontrollörer vid de mindre brännerierna, skulle utgiften ändock icke belöpa sig till mer än 8 proc. af skatten, och jag föreställer mig, att ingen beräkning på de mindre briinneriernas afverkningsförmåga kan göras så säker, att icke åtminstone 50 proc. af skatten går förlorade, och då måste det vara en vinst att slippa med 8 procent.
Jag yrkar således att småbrännerierna måtte uphöra, meri att minimum af dagliga afverkningen för de större brännerierna måtte nedsättas till 125 eller åtminstone till 150 kannor om dagen.
Slutligen ber jag att få lägga märke till en tredje omständighet, som af mig flere gånger förr varit framstäld, nemi. att en restitution af skatten borde ega rum vid export af bränvin.
Det kan icke betviflas, att vi ju ej kunna exportera denna vara, då vi kunna exportera säd, så vida bränvinstillverkningen ej besväras med ändainålsvidriga hinder, och jag tror det för min del vara ganska ändamålsenligt, att bevilja en drawback för allt det bränvin, som anmäies till export, sedan man likväl gjort sig förvissad om, att det verkligen blifvit på utländsk ort försåldt.
Jag anhåller att detta tillägg till K.
Mits nåd.
Propos. måtte göras och att mitt yttrande må få åtfölja remissen till vederb.
Sedan man nu mera i afs. å lagstifningen för Brunvinsbränningen upnått det mål, som skäligen varit att eftersträfva, genom införande af en hög beskattning å, tillverkningen och försäljningen, torde det nu mera vara möjligt, att betrakta dessa frågor från deras statsekonomiska sida, utan äfventyr att råka i strid med den högt upjagade känslan.
Det är ock hög tid att man kommit derhän,j ty bränvinsbränningen, ehvad man föröfrigt derom må tänka, utöfvar, oansedt den sannolikt drifves af många, som industri betraktad, med för - 304 Oen 23 November !. in. lust, det oaktadt på jordbrukets afsättning det största inflytande, och det är hufvudsakligen ifrån denna synpunkt, jag icke kan bi* träda K.
M:ts nåd. prop., i hvad den afser en utsträckning af den rnedgifna tillverkningstiden, hvilken rättighet efter mitt förmenande endast kommer att upväcka en skadlig täflan emellan de små fabrikerna på landsbygden och de stora i stapelstäderna och deras granskap, sålunda emellan rotfruktkultur och spanmålsitnport, under hvilken täflan båda parterna, som kunna upbjuda ungefär jemngoda krafter, skola komma att göra sitt bästa för att utiderqväfva hvarandra, på samma gång som landet blir öfversvämmadt af bränvin och handelsvågen nedtyngd af ryssmjöl.
Hvad den af K
M. föreslagna tillökningen i skatten angår, har jag intet att deremot invända, så framt den åtföljes af skattens återbäring vid export af i Sverige bevisligen tillverkadt bränvin, ty af all frihet är ingen för en producent af högre värde, än rättigheten att få sälja det han tillverkar, inom eller utom riket.
Någon anledning till, att, genom varans qvarhållande inom landet, bereda en öfverflödig tillgång å densamma, funnes visserligen icke heller.
En förhöjning i tillverknings afgiften bör, efter min tanke, äfven leda till en förhöjning i tullen å alla spritdrycker, i ännu högre mån, än K.
M:ts nåd propos. afser.
Jag har med nöje uti nu föredragna K.
Propos. funnit en fortgång på den bana som bränvins-lagstiftningen år 1854 beträdde.
Jag skulle dock hafva önskat steget fullt uttagits, att icke allenast ingen inskränkning till tid blifvit bibehållen, utan att äfven maximum af på dag tillåten afverkning höjts, så vida den icke kunnat lemnäs obegränsad.
— Det vanliga inkast, hvarmed man mötes af bränvinstillverkare, som klaga öfver hög skatt och svårigheten att konkurrera med utländsk tillverkning, det är att till samma pris som utländningen kunna tillverka sin vara, är detta: huru viljen J, då den dryga förlagskostnaden för verkens upsättning och underhåll är densamma här och utomlands, och då vi måste fördela ränta och amortissement på den till qvantitet begränsade tillverkning, som under */6 af året kan produceras, under det att utländningen kan fördela samma kostnader på en under hela året drifven obegränsad tillverkning, att vi med honom skulle kunna täfla.
Detta inkast torde svårligen kunna gendrifvas.
Vill man derföre fordra skatt af tillverkaren, måste man äfven tillse, att de chancer, under hvilka han drifver sin tillverkning, icke för honom blifva allt för ofördelaktiga.
Jag skulle derföre anse att tiden för tillverkningen bör lemnäs obegränsad, och att maximum, om ett sådant anses böra bibehållas, förhöjes.
Under dessa vilkor och med iakttagande af en rättvist afvägd förhöjning af tullen å bränvin, samt med beviljande af drawbak, om hvilken jag vidare skall yttra mig, tror jag, att den skatteförhöjning för tillverkningen, sora är föreslagen — och hvilken Staten väl behöfver, — kan och bör bifallas.
Jag anser dock att samtidigt borde ur författningen borttagas åtskilliga — om jag så får uttrycka mig — kontroll-chikaner, som Den 23 November f. m. 305 sorn onödigtvis tynga på och kunna fördyra tillverkningen.
Sålunda bjuder författningen, att det qvantum, som dagligen kommer att tillverkas, skall vid anmälan upgifvas, och att detta qvantum icke med mera än ‘/5 får öfverskridas; äfvensom att, om tillverkningen icke till det anmälda beloppet upgår, skatt dock efter detta sednare skall påföras med högst 20 proc. afdrag.
Jag kan icke fatta nyttan af denna föreskrift, hvilken deremot medförer många svårigheter och olägenheter.
Det synes vara obilligt, att om antingen bränneriet kommer sä uti olag att för någon längre tid tillverkningen måste afstadna, eller om bränvinsbrännaren, under tillverkningen, eller inom 14 dagar före terminens början, finner prisförhållandena eller andra omständigheter menliga för tillverkningen, han dock skall tvingas att antingen dermed fortsätta, eller ock, med inställande af bränningen, för densamma betala skatt.
Afvensåväl har man svårt att kunna finna en gillig orsak hvarföre icke bränvinsbrännaren, hans upgift må hafva varit hvilken som heldst, icke skall få drifva tillverkningen inom det al lagen bestämda minimum och maximum.
Man kan härtill lägga det minst sagdt oegentliga uti ett stadgande af maximum, som icke är ett maximum, enär ett annat maximum
Vs högre finnes.
Jag anser för min del att bränvinsbrännaren, blott han på förhand erlägger afgiften för den, bör få fritt drifva sin tillverkning inom det stadgade minimum och maximum, (om det sistnämnda anses böra bibehållas) så länge afgiften betäcker tillverkningen.
Uti samma stund tillverkningen derutöfver stiger, skulle deremot kontrollören stoppa bränneriet, intill dess, om så önskas, ny afgift blifvit erlagd.
Genom införandet af en sådan förändring uti författningen, skulle en stundom temligen orättvis och hård tunga borttagas ifrån tillverkningen, utan att Staten deruppå något kunde förlora.
Ett enda stadgande torde vid förändringen böra göras, det nemi., att om bränvinstillverkaren icke minst 14 dagar före terminens ingång augifver sig vilja inställa bränningen, eller om denna, afbrutet) under månadens gång, icke upgår till det uti lagen bestämda minimum, bränvinstillverkaren skulle kännas skyldig att utbetala det för kontrollören för en månad bestämda arfvode.
Hvad som förvånar mig är att den K.
Proposm, under vitsordande af den ständiga underbetalning, småbrännerierna erlägga, upgående stundom till mindre än !/3 af den för k:a tillverkacit bränvin beräknade skatten, dock förordar bibehållande af den särskilda lagstiftningen för dessa små bränneriet-, endast med förhöjning uti skatt på dem af 50 proc. utöfver den de nu erlägga.
Lätt är att fatta, hvarföre år 1854 den särskilda lagstiftningen antogs.
Ofver 35,000 småbrännerier voro då uti gång, och ett öfvergångslagstiftning var således af förhållandena betingad.
Det steg, som uttogs, var uti alla fall då ett väldigt.
Under föregående år funnos deremot icke fullt 2,500 små pannor uti gång, och detta år lärer, enl. ingångna upgifter, icke flera än 2,000 vara till begagnande anmälda.
Lätt är nu att förutse, att, äfven om endast den förhöjning uti skatt, den K.
Proposm framställer, skulle antagas, — och dervid torde, om lagstiftningen skall bibehållas, R.
St:r icke, vid kända förhållanden, H. I. 20 306
Den 28 November f. m. kunna stadna, — minst hälften af dessa pannor skulle uphöra att drifvas.
Skall nu för på sin höjd 1,000 pannor en lagstiftning bibehållas med fullt medvetande af dess oförmåga att upfylla sitt ändamål?
Jag hoppas att så icke må blifva förhållandet, utan önskar att R.
Strr måtte föreskrifva en och samma lag för alla, ställande all bränning under kontroll.
Nedsättes minimum, och såsom sådant antages förslagsvis blott 100 k:rs daglig afverkning. blefve öfvergåugen lätt, då detta qvantum redan nu på flera ställen med små pannor afverkas.
Jag tror icke att någon särdeles skadlig verkan af denna nedsättning skulle förspörjas, då säkerligen averkningen knappt någonstädes, sedan rektifikations-apparater blifvit tillsatta, skulle stadna vid detta minimum.
Jag anhåller att, till hvad jag nu yttrat, endast få tillägga den slutliga anmärkning, att jag anser, såsom jag ock alltid har ansett, fullt rättvist och slatsekonorniskt klokt, att drawback, motsvarande erlagd skatt vid tillverkningen, beviljas för utförsel af sprit.
Tvenne skäl hafva gjort sig gällande emot beviljande af drawbach. hvarom motioner vid flera Riksdagar framstälts.
(Jag fäster mig nemi. icke vid frågan om det principriktiga uti att för hvad vara som helst bevilja drawbach, en fråga, som torde få förfalla, så länge uti andra länder reciprocitet uti detta hänseende icke iakttages).
Dessa tvänne skäl äro: dels farhåga lör oberäknelig minskning uti statsinkomst, dels farhåga för underslef, som veterligen, hvad angår drawbach för sprit., uti temligen stor skala bedrifves uti Danmark.
Den första af dessa farhågor torde befinnas obefogad.
Då det qvantum bränvin, som nu uti medeltal årligen tillverkas, åtgår för inhemsk konsumtion, måste, för att sådan vara för export skall finnas tillgänglig, ökad produktion inträda, då skatten för denna kommer att betäcka utgiften för beviljad drawbach.
Skulle ock för något år spekulationen till förädling för export begagna någon del af den för inhemsk konsumtion efterfrågade varan, blefve prisstegring derutaf en följd, en prisstegring, som genast föranleder ökad tillverkning.
Någon stor och hastig nedsättning uti inkomsterna kan sålunda ej upstå, och om äfven småningom en sådan inträffade, torde vinsten af en minskad inhemsk förbrukning mer än motsvara förlusten uti statsinkomst.
Hvad åter beträffar underslefven, kunna dessa med all säkerhet förebyggas, derest drawbach ej utbetalades förr, än öfver varans framkomst förevisats attest af Svensk Konsul uti den utländska hamn, dit varan blifvit försänd.
Jag har begärt ordet, blott för att göra några anmärkningar emot hvad föregående talare yttrat i ämnet.
Men jag tillåter mig, innan jag vidare fortsätter, att fästa upmärksamheten på ett allmänt kändt förhållande i afs:de å bränvins-lagstiftniugen.
Alltsedan man nemi. började beträda en ny väg för denna lagstiftning, har man likasom förföljt innehafvarne af småpauuorua; man har lågt alla möjliga svårigheter i vägen för dem, och mau har till och med öppet talat så, som om meningen vore att äta ut dem.
För min del kan jag icke gilla ett sådant sätt att behandla en stor del af Sveriges innebyggare, som bedrifva en hand - Den 23 November f. m. 307 tering, hvilken iir tillåten och i viss mån nyttig, och jag skulle hafva tyckt mera om, derest man från början förbjudit alla smapannor.
Det ligger, efter mitt sätt att se saken, ett håll uti att säga: »J skolén alla få bränna, och alla skola hafva lika frihet», och dock göra sådana vilkor, att en del af dessa personer, ieke kan sig deraf begagna.
Orsaken till detta sätt att behandla ,saken är ej svår att finna: den ligger nemi. deruti, att i de äldre tiderna, då ifrågavar:de handtering kallades husbehofsbränning, föranledde den till superi, så väl inom som utom hemmet.
Men detta förhållande har numera, sedan lagstiftningen blifvit förändrad, äfven undergått förändring.
Briinvinsbränningen vid de små brännerierna är icke nu så beskaffad, som den gamla husbehofsbränningen var.
Den utgör en särskild industri för de mindre jordbrukarne, hvilka hvarken hafva förmåga eller förlag att sätta upp ett stort ångbränneri.
Jag anser derföre orätt att vilja undergräfva denna binäring, och det mä förlåt as mig, om jag talar med värma om saken, då inom det län, hvars styresman jag har äran vara, en ganska stor del af befolkningen skulle förlora i välmåga, om ej alldeles ruineras, i fall bränvinstillverkning med småpannor göres omöjlig.
Man säger visserligen, att dessa mindre hemmansegare kunna slå sig tillsammans om ett större bränneri; men dervid möta dock många, nästan oöfvervinnerliga svårigheter; och man säger jemväl, att de kunna sälja sina produkter till de större brännerierna, ehuru man icke besinnar att de derigenom få en lång transport oell, hvad mera är, blifva, i afseende på priset, underkastade de stora bränneri-egarnes godtycke.
Den miudie bräuvinstillverkningen är särdeles passande för sådana orter, som hafva en mager jord, och der hufvudsakligen odlas råg och potatis.
Jord-räntan stiger derigenom betydligt och åkerbruket förbättras genom en större gödseltillgång.
Alla dessa omständigheter göra, att jag måste motsätta mig hvarje åtgärd, som bringar små-pannorna i fara att totalt försvinna.
Räabs förslag att alla skulle hafva rätt att bränna, men vara underkastade samma kontroll, som de stora brännerierna, vore ganska lämpligt, om det vore utförbart; men mången bonde, som bränner med en liten panna, är icke i tillfälle att gifva kontrollören hvarken husrum eller tjenlig mat, och hans tillverkning är alltför ringa, för att kunna bära en sådan börda, som kontrollörens underhåll skulle tillskynda honom; ty äfven om, på sätt en motionär föreslagit, minimi-afverkningen skulle nedsättas, ända till 100 k:r, öfverstiger densamma ändock för närvarande hvad en enkel 20-k:rspanna kan åstadkomma.
Jag medgifver visserligen, att der den mindre bränningen är drifven till sin högsta höjd och der det bränues af hvete och råg, detta minimum kan upnås; men der man hufvudsakligen bränner potatis, är det, så mycket jag vet, omöjligt.
En dylik föreskrift skulle således icke vara något anuat än ett indirekt förbud mot de små pannornas fortfarande.
En annan omständighet är att till småpannorna nyttjas icke klarnings-apparat, utan de bränna lank och klara sedermera bränvin.
Denna omständighet måste i betydlig mån försvåra kontrollen, — jag vill nästan påstå, att den blir omöjlig. 308 Den 23 November I. m. Jag önskar således, att vår nuv:de bränvinstillverknings-lag måtte annu tre år få qvarstå.
Dertill kommer ett ytterligare skäl af ganska stor vigt, nemi. att vid hvarje förändring i författmn upstår en betydlig osäkerhet för så väl kopparslagare och bränningsidkare, som för kronobetjening.
Jng har sjelf erfarenhet deraf, genom den mängd åtal för fel emot Förordmn, sorn måst anställas.
Deröfver hafva besvär blifvit anförda, och slutligen underställda K.