Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Se, min herre, se de små fingrarne, som ligga i hvarandra, så ljufliga som bladen på den hvita rosen från Damascus, i hvars ådror sprides en enda purpurdroppe.
Se hans hår, hvem har väl krusat dess mörka lockar?
Han rör sina små händer; huru älskliga de äro!
Så lena och så hvita som lamm nyss tvådda i bäcken, och dock äro de lika skapade som den starkastes, som din egen, hand, min herre.
Och nu slår han opp sina ögon; äro de ej skönare än gazellens och mildare än den unga dufvans.
Herren hafver icke skapat honom så älsklig för att gifva honom till spillo.
Han hafver fört oss till sitt land, han hafver öppnat oss sin lustgård, han skall icke låta fienden härja lustgården och dem han ditfört till skada komma".
Men Achior lade sin hand på barnets hufvud och log vänligt mot Maheli, och hon lade båda armarne i kors öfver sitt bröst och bugade sig inför honom.
Judith sedan bad till Herren och gick ut till de Assyriers läger, det står att läsa i Judiths bok.
Men då tvenne dagar voro framgångne, och intet vatten mera hade funnits i staden, då satt Maheli i kammaren och hennes kinder voro bleka och hennes hår var beströdt med aska, och en säck var hennes klädnad.
Och barnet hade klagande insomnat i hennes sköte och det qved i sömnen, och Maheli lyfte sina ögon opp och sade: "Herre, Herre, hjelp mig att jag icke misströstar, styrk mig att jag icke förtviflar.
Men då kommo budskap och sade:
"Assyriernas här flyr för Herren, och Judith hafver slagit Holofernes.
Staden är räddad och J ären räddade.
Och din herre skall bo när oss och blifva en af oss".
Då sade Maheli: "helig, helig, helig, är Herren, mäktig och stor.
Med en qvinnas hand hafver han slagit den stora hären och af spenabarnens mun bereder han sig ett herrligt lof.
Jag tänkte i min ångest, Herren hafver förskjutit mig, hans öga hvilar icke på hedningarnas stad och han hafver lemnat mig i mörkret, men se då uppehöll han mig med sin högra hand och förde mig till ljus och klara källor, och då jag tänkte: stormen varder mig förstörande, se, då bjöd han stormvinden, att den tog mig på sina vingar och förde mig till ljufligare ängder.
Och då jag bäfvade att jag skulle försmäkta af törst, se, då beredde han mig lefvande vatten och ljuflig svalka i sina gårdar, att jag hos Herrans folk må lefva och i mina fäders land få dö; och han hafver upptagit minom herra och min förstfödde i sino lande".
"Nå så sluta då en gång", skrek argt en hvass röst och, paff, small locket opp af den tillslutna dosan, och en underlig liten gubbe tittade opp och stod och vickade deruti.
Alla tego, endast en melodiskt susande sång den jag hört hela tiden fortfor ännu.
"Hvem galar och skriker här!" sade åter gubben, "kan man då aldrig få vara i fred? jaså, är det ni snäckor der, som hålla oväsendet.
Hvad skriken j efter?"
"Vi äro sändebud från det mäktiga Söderhafvets konung", svarade den ena af snäckorna.
"Han har sändt oss hit, för att få höra budskap från sina anförvandter i dessa trakter.
Det är, som man vet, ej stort att lita på sjömäns berättelser, och han vill veta säkrare genom oss huru de lefva här".
"Ack", sade den hufvudlösa damen, "hvem är den potentaten?
Jag mins ej att det någonsin kom sändebud från honom till vårt hof".
"Han är den mäktigaste af hafskonungarne.
Ett präktigt hof, ett rikt och folkrikt vatten".
"Folkrikt land?" frågade en röst.
"Nej vatten.
Försök att räkna söderhafvets vågor, då får ni veta hur talrikt hans folk är.
Visserligen är vattnets folk olika jordens.
Ord talas der aldrig, allt är sång.
Har ni hört stormen fara öfver hafvet, ni har då hört vågornas sång.
Då är stor folkförsamling, då talas kraftiga, vackra ord, med lifliga åtbörder och hög röst om kung och folk.
Eller har ni sett vågorna leka och smekas en afton, vid stranden, just då de hålla på att slumra?
Har ni hört hur ljuft de då sjunga, huru smekande i deras vänliga samtal.
Man har talat om Sirenernas sång för att locka sjömännen i hafvets djup; nej icke för att locka ha de sjungit så; men de hafva talat vänligt till de förbifarande, och deras toner hänföra dödliga öron.
Nu vilja de aldrig mer tala till jordens barn, de veta att dessa ej kunna bära det.
Ljufligt att bo i hafvets krystall, skönt i dess lunder af korall, herrligt dess språk, det heter sång."
"Atlantos är konungens broder, åldrig som han, mäktig och stor.
De helsa hvarandra med vänskap.
Atlantos sonason är den sjö som svallar här utanföre.
Han älskade Saima, den blåögda sköna, från tidernas morgon, men afundsjukt lade sig landet till hinder emot deras förening.
Och Saima hon kastar längtande sina blå ögons blickar emot hafvet, men en talrik vakt af landtandar stå med sköldar och spjut af tall och gran och stänga till och med åsynen af den älskade.
Och hon sjunger klagande sin sång, och hafsviken den lyssnar och kastar sina vågor med storm mot landet, men kan ej besegra det.
Nu säger man att menniskorna sett deras längtan och deras kärlek, och att de skola bekriga landet för att förena de båda älskande.
Så lydde sagan på söderhafvet.
Konungen sände oss hit med budskap till menniskorna för att lofva dem belöning.
Lätt skola
Finlands skepp bäras fram öfver böljorna, och återvända lyckligt till säkra hamnar.
Hafvets konungar skola icke fordra med stränghet sin tribut, ty de åldrige älska de unga, och önska deras förening.
De äro ädle och mäktige, de älska att sprida trefnad och välsignelse till menniskorna i de aflägsnaste bygder".
"Uff, sådana dumheter", sade gubben i dosan.
"Finland, ja det är rätta landet att tala om.
Fattigdom, dumhet, uselhet.
Tacka lyckan om folket här kan skyla sitt elände med litet Lybecks glitter, och för öfrigt må det vara nöjdast att ingen vet, att det finnes här i verlden".
"Vise man, sanning talar du", utlät sig den judiske presten och upplyfte härvid sitt hufvud så högt att jag ej mera trodde det kunna nedfalla, men se, det föll och derefter började mun och skägg endast att så mycket hastigare röras.
"Finns här då ingen, som man kan tala ett förnuftigt ord med", sade åter gubben i dosan.
"Hvem är väl månne den der grå herrn i glaskupan, han ser mera förståndig ut?"
"J uppmanen mig att säga hvem jag är, emedan jag är eder okänd", svarade nu en klar röst från lampan.
"Nåväl, jag skall säga eder det, ty den okände är alltid ensam, om han än omgåfves af hundrade.
Att jag är en lampa det sen J alla, att äfven jag någongång lyst, det tron J utan att jag behöfver säga det, och ehuru J sen, att jag endast är af simpel lera, så förmodar jag att J icke derföre ansen mig för ringare, ty J veten väl att den simplaste lerlampa kan lysa den vise, under det den slösande oduglingen bränner doftande oljor i dyrbara gyllene käril.
Hvad viljen J derföre att jag skall säga eder?
Hvad jag gjort? hvad stort jag uträttat.
Men anstår det väl mig att omtala mina egna förtjenster?
Dock, J åstunden det, jag vill öfvervinna mig sjelf, för att göra eder till viljes.
Ty om än blygsamheten är en helig pligt, så finnes dock en, som är större, den nemligen, att med beredvillighet gå det allmännas önskningar till mötes.
Jag vill alltså säga eder, att det första minne jag har, är af en tid, som var mig ganska ärofull.
Jag lyste då för en Romare, värdig detta namn.
Han lemnade sitt hem, en liten enkel boning, för att rädda fäderneslandet.
Jag följde honom i hans tält och lyste hans nattliga vakor för fosterlandet, jag lyste honom ännu då hans själ kämpande flydde ur kroppen.
Hans egendom tillföll hans son, och denne föraktade den ringa lerlampan.
En slaf bar mig till sitt usla hem, men endast sällan tvangs jag att belysa hans elände, ty han ägde ej olja att gifva mig.
Men en natt påtände han min veke.
Han gick för att tända eld på den boning, hvilken tillhörde hans husbonde, hvilken agat honom tyranniskt för ett ringa fel.
Han blef röjd och dödades.
Han hade fällt mig ur handen, jag blef gömd i mullen och låg der länge, länge.
Jag sörjde att mitt lif skulle förflyta utan nytta, men -- huru ofta föranleder icke en ringa tillfällighet en stor förändring i vårt öde!
En dag kom en fattig enka gående, hon fällde ur handen en liten penning och började söka den, och så fann hon mig.
Hon bar mig till sin boning, köpte olja för sin penning och tillbragte sin natt i bön och arbete för sina begge små sofvande barn.
Hon var Christen.
Hon hade öfvergifvit vänner och anförvandter för sin tros skull och lefde nu i Pompej utan att vara bemärkt af de Christnas fiender.
Men det stillaste lif förmår icke afvända förföljarens verksamhet.
Jag såg en man inträda hos henne.
"Offra åt gudarne i morgon, sade han, att du må få lefva; eller du dödas och dina barn bli slafvar".
Han gick, hon nedsjönk i bön.
Derpå steg hon opp, tog mig i sin hand och lyste på sina begge barn, hvilka slumrade godt i hvarandras armar.
"Ack, suckade hon, deras späda läppar kunna ännu knappt utsäga Hans namn, hvem skall lära dem att tro, hvem skall rädda deras kropp och själ från förderfvet.
Och jag kunde dock få blifva hos dem, jag äger att välja".
Hon knäböjde åter, hennes anlete förklarades och hon utbrast: "lofvad, lofvad vare min Frälsare, prisad att du hafver funnit mig värdig att dö för din skull.
Skulle väl du behöfva mig till ett verktyg för deras frälsning?
Skulle ej din kärlek och din makt förslå!
Med fröjd vill jag bekänna dig och dö!"
Då skalf jorden, Pompej skakades på sina grunder.
Hastigt sprang hon opp, tog sina begge barn på sina armar".
Ett förskräckeligt brakande afbröt berättelsen.
Jag sprang opp förfärad.
"Ha, ramlar Pompej?" ropade jag förvirrad.
"Åh nej, bara spiselkransen", svarade min värdinna, som hastigt inträdde skrämd af bullret.
"Nå det var ledsamt nog ändå.
Hvad du måtte blifvit skrämd.
Jag var nyss här inne och du tycktes slumra; jag ville ej störa dig, utan gick bort.
Få se huru det gått med alla småsakerne der på kransen?"
I detsamma fladdrade en klar låga ett ögonblick i spisen och försvann.
Jag såg det, det var pilen, som i ett ögonblick var blefven aska.
Vi började leta bland marmorbitarne.
Af Chinesen återstod endast nacken och det nickande hufvudet, resten var i smulor, äfvenså sockerfiguren; men den blå bandrosen var oskadd.
Den hufvudlösa damen vände sig, då man drog på tråden, lika sjelfbelåtet som förut för sin spegel.
Men ömkligt var att se den lilla nätta flickan med hucklet.
Allt tittade hon lika förnöjdt åt sidan, men ack, hennes spegel var sönderslagen; och just då jag stod och beklagade henne, märkte jag att mitt glasöra fallit i golfvet, förmodligen då jag sprang opp i skrämseln, och det låg nu krossadt i otaliga bitar.
De vackraste händerna.
Det var engång sex systrar.
De voro alla en förnäm herres barn, men nu var den förnäme herrn död, och de sex systrarne lefde ett fattigt och svårt lif i ett litet hus ett stycke utom staden.
Fyra af de fem äldsta fröknarna suto dagen om vid fönstret och tittade utåt vägen, och suckade när en grann vagn for förbi; den femte satt alltid för spegeln, ty de hade endast en helt liten spegel, och derföre måste de tura om att få begagna den.
Den, hvars tur det var att få sitta för spegeln, hade då också alltid rättighet att begagna alla grannlåter, som funnos qvar sedan bättre tider, för att pryda sig med och laga sig grann.
Men när en annans tur kom att få sätta sig för spegeln, då måste alltid den, som sutit der förut, kläda af sig alla grannlåterna och lemna dem åt systern.
Ibland tog någon af fröknarna också en virknål i hand för att virka på ett grannt band eller spets, och det såg så förnämt ut, när hon satt så fin och stack ett stygn då och då, men det var förskräckligt, hur tråkigt det var ändå.
Men Sabina, sjette systern, hvad hade hon då för sig?
Jo, hon sopade och städade och hjelpte gamla Greta, fröknarnas enda piga, stundom i köket, stundom att sköta den lilla trädgården, stundom till och med att se om kon, när Greta måste vara borta vid någon annan syssla.
Och Sabina sjöng och trallade dagen om, och sprang glad som en fogel omkring, under det systrarna suto inne och hade tråkigt.
Och hur Sabina arbetade och var snäll, så räckte afkastningen af det lilla landstället så till, att hon alla dagar hade åtminstone en rätt mat att ställa framför systrarna.
När qvällen kom, då satt alltid Sabina inne hos dem och sydde så tätt, stygn efter stygn, som om nålen brännt hennes fingrar.
Men systrarna sade ofta emellan sig: "den Sabina, den Sabina! ack hvilken skam komma vi icke att få af henne.
Det synes ju tydligt, att det aldrig blir herrskap af henne.
Alla hennes anlag äro bara piganlag".
Och Sabina skrattade och menade:
"bli ni alla förnäma fruar, så får jag väl tjenst hos någon af er då".
Och lika flitig var alltid Sabina, och sprang aldrig till fönstret att se på de granna herrskaperna, som foro derute, utom när den unge prinsen red förbi, då gömde sig alltid
Sabina vid köksfönstret för att ändå få litet se på den ståtliga och rara unga prinsen; men det talte hon ej om för systrarna, ty hon ville bara se honom, men icke tala om det.
Men årena hade allt gått fram, och ännu hade fröknarna inga friare fått; det var underligt, ty de voro rätt vackra allihopa, och hade isynnerhet alla så genomfina och vackra händer.
Dem ansade de också af all förmåga och föraktade alla, som hade grofva händer, ty det syntes ju, att de voro simpelt arbetsfolk, alla som hade simpla händer; och deras egna voro så adeliga och fina, så det var makalöst.
Men lilla Sabinas händer de voro nu allt sisåder litet sträfva ibland, fast de voro mjuka och goda som bomullskuddar, när hon vårdade någon sjuk, eller eljest vänligt smekte någon.
Nu fingo fröknarna en dag höra, hurusom den gamle kungen ville, att den unge prinsen skulle gifta sig, men att prinsen aldrig fick någon brud, som var honom i lag, ty han ville ingen annan ha till brud, än den, som skulle ha riktigt vackra händer; och alla prinsessor, som han hade sett på sina resor, hade så fula händer, och så hade alla hofdamerna med och alla de förnäma fruntimmerna; och det var riktigt svårt, ty kungen hade lofvat prinsen att få gifta sig med hvem han ville, bara hon vore förnäm.
Men ingen oadelig, om än hon haft de allrautsöktaste händer, skulle han få ta.
Nu blefvo de fem fröknarna så utmärkt belåtna, och sågo sig ren en hvar som prinsens brud, eller åtminstone som thronföljarbrudens syster, ty bland så många vackra händer måste väl något par behaga prinsen.
Nu användes de sista pengarna, som funnos i huset, att köpa oljor och skönhetsvatten, och det var ett fejande med att laga händerna i ordning, att maken ej varit sedt; och fröknarna sutto alla fem hela dagen med händerna, upplyftade i vädret, för att de skulle bli hvita.
Så sade den äldsta:
"Nej, nu vill jag ej vänta längre.
Fast prinsen ridit här förbi alla dagar och jag bjudit till att alltid visa mina hvita händer vid fönstret och han alltid sett hitåt, så har han ändå ej tyckts märka dem".
Och så kommo fröknarna öfverens om, att de skulle gå att spatsera en i sender i slottsträdgården, och den som gick dit skulle då alltid få bruka alla granlåterna, och så skulle väl prinsen få se någon af dem, hvem som skulle ha bästa lyckan.
Men som det ej passade sig att gå ensam, så skulle Sabina alltid följa med, ty henne var ingen af fröknarna rädd för att ta med sig.
"Hennes pighänder", sade systrarna, "dem bryr sig minsann ej prinsen om".
Nu hade äldsta fröken sutit fyra timmar för spegeln, och hvita similé-klädningen hade hon på sig och blå silfverblommorna på hufvudet och de granna glasjuvels-örhängena och ringarna och kammarna, och bronskederna och armbanden och allt annat grannt var ren i ordning.
Nu steg hon upp kastade florschaletten på sig och tog solfjädern i handen jemte näsduken med qvartersbreda spetsar och så gick hon med Sabina, som bar en slät hvit nättelduksklädning, en liten schalett knuten kring halsen och sin lilla halmhatt på hufvudet.
"Gå litet bakom, kära Sabina, så kan du gälla för min kammarjungfru, icke täcks jag gå bredvid dig, som är så simpelt klädd", sade fröken.
En helt liten stund hade fröken spatserat i trädgården med Sabina bakom sig; då kom också prinsen och helsade på fruntimmerna, och talte så artigt med fröken, och fröken tyckte att det var så varmt och drog handskarna af sig, för att prinsen skulle få se hennes fina händer.
Men bäst fröken gick och bar i handen sina handskar, så fastnade ena handskens spetsgarnering vid en buske och refs sönder, och fröken blef så ledsen och sade:
"aj mina nya, dyra handskar", och ernade just börja gråta.
Men Sabina hviskade: "var ej ledsen Amirantha, lemna du den bara åt mig och promenera vidare en stund".
Och när fröken
Amirantha kom samma väg tillbaka, kom Sabina emot henne med handsken hel och nätt igen.
Hon hade nål och tråd i sin ficka, och hennes snälla fingrar hade lagat spetsen hel, och så var det tid att fröken måste gå hem igen.
Dagen derpå tog andra fröken den hvita similé-klädningen och blå silfverblommorna och armbanden och alla grannlåterna, och Sabina följde åter med henne till slottsträdgården.
Och åter kom prinsen och talte med den fröken och följde henne att spatsera och visade henne allt vackert och märkvärdigt, som fanns i trädgården; men lilla Sabina tycktes han ej bli varse.
När de nu spatserade, kommo de till ett sumpigt ställe; och der satt på marken en liten fogel, som insnärjt sig i gräset, kanske i någon snara, och icke slapp upp.
Och den slog med vingarna och skrek så jemmerligen och dess små ungar i boet ofvanföre räckte ut näbbarna öfver kanten af boet och skreko alla så ömkligt.
"Husch, hvad der är vått", sade fröken, "fy" och så snörpte hon på sin fina näsa och förde så vackert sina fina hvita händer, och gick en annan väg.
Lilla Sabina sade ingenting, utan plockade tyst några grenar, som hon kastade på det våta, skörtade smått upp sin klädning, och trippade nätt öfver dem på sina små fötter till fogeln, som befriad sjöng en glad drill och flög bort.
Straxt var
Sabina igen hos sin syster och prinsen, hvilka ingendera syntes ha märkt hvad hon gjort, och prinsen var öfvermåttan artig mot fröken, och så var den spatserfärden slut.
Nu var det fröken Melicertas tur, och länge satt hon för spegeln, och grann var hon, och hennes blonda hår var så högt friseradt, som den största blårtott på gamla Gretas spinnrock, och de blå blommorna klädde henne så väl.
Nu var prinsen redan nere i trädgården, när fröken Melicerta och Sabina kommo, och åter helsade prinsen så artigt och förde fröken omkring, och Sabina gick efter.
Men så föreslog prinsen, att de skulle spatsera utåt parken, och allt längre gingo de, och fröken Melicerta var så glad, och tänkte: "se så, mig vill han visst ha, efter han går så långt".
Litet rädd såg hon visst på de tjocka molnen, som skockade sig, men hon tänkte: "lappri på hvita similéklädningen och blå blommorna, nog får jag bättre när jag blir prinsessa".
Sabina gick vänligt fram och sade:
"monne vi ej borde vända om, vi få visst regn"; men i detsamma började det redan regna så starkt, att prinsen bjöd fruntimmerna stiga in i en liten jagtkoja i skogen, tills ovädret skulle gå förbi.
Men ovädret gick ej förbi, utan det hällregnade, och åskan gick allt värre, och fröken Melicerta var så fin och skrek och gömde hufvudet i sina vackra händer för hvar skräll, och gret och låg matt på tältsängen med händerna lagda på vackraste sätt.
Men nu blef det middagstid; prinsen visste, att det fanns thé uti ett skåp och Sabina fäste nätt sin näsduk framför sig, tände upp eld, kokte thé och bjöd ikring med skorpor ur skåpet.
Melicerta åt rätt raskt, fast hon var så rädd att hon ej skulle få ned en bit.
Men så klarnade vädret, och alla gingo nu hem, och så var den promenaden slut.
"Hvad jag måste skämmas för den Sabina i dag", sade fröken Melicerta vid hemkomsten; "ja, prinsen skulle bestämt friat till mig, men när han såg huru Sabina var som en kökspiga och ändå kallade mig syster, så ville han väl ej ha en köksa till svägerska".
"Ja, jag tar bestämt icke Sabina med mig", sade fröken Melladora; men, sådan harm, hon träffade alls icke prinsen.
Fyra långa dagar hade nu fröken Rosimunda nödgats vänta, att det skulle bli hennes tur; hon som var den yngsta och vackraste af fröknarna.
Nu fick hon änteligen gå.
Och hon hade sytt så många garneringar och grannlåter på hvita similéklädningen, att man knappt kunde känna igen den.
Hon gick så nätt och fint och trippade i sina små trånga skor; och hon måste ta Sabina med sig, för att leda henne ibland, när skorna klämde så hårdt, att hon ej kunde gå annars.
Hon hade klädt sig så länge, och sen gick det så långsamt att gå i de trånga skorna, att det började mörkna redan, när fröken Rosimunda kom med Sabina i kungens trädgård.
Och nu kom prinsen dem till mötes och förde dem så artigt omkring; och bäst det var, började granna lampor att tändas i alla träd och präktiga lusteldar och fyrverkerier lysa på alla håll, och fröken Rosimunda gick så lycklig vid unga prinsens sida, och hennes fina händer skimrade ännu hvitare och finare i lampskenet.
Bäst hon nu gick och tänkte på all denna herrlighet, som hon skulle bli herrskarinna öfver, såsom hon hoppades, så märkte hon ej att hennes florsgarnering fladdrade emot en lampa och började brinna, och inom ett ögonblick stod hon omgifven af eld på alla sidor, ty hela hennes granna drägt stod i låga och fladdrade för blåsten.
Dock, länge räckte det visst ej, ty i samma ögonblick hade Sabina hunnit fram, kastade armarna omkring sin syster, slog på lågorna med sina små händer, och innan kort var faran förbi för Rosimunda.
Similéklädningen var för alltid förlorad, och det var skada; men ännu värre var, att Sabina stackare hade brännt sina händer, så att de voro alldeles fulla med blåsor och sår.
Nu kom straxt kungens egen läkare för att förbinda henne, och prinsen kysste de sårade händerna och sade: "min ljufva Sabina, så du har blifvit illafaren, för att jag icke släckte sjelf, utan ville se in i ditt hjerta.
Se dock, huru vackra äro icke dina händer", och så vände han sig till kungen och hela hofstaten, som just kom ned i trädgården och sade:
"Nu har jag funnit den jungfru, som har de vackraste händer, och vill hon bli min brud, så sen j här den, som skall blifva det".
Suomiqvinnan på Saimaudden.
Länge, länge, för många hundrade år sedan, då Finland ännu icke hade kommit under svenska väldet, då stod på en udde i Saimen en ståtelig gård, och der bodde en slägt af det gamla Savofolket, stolt och mägtig.
Mången strid hade männen af denna ätt utkämpat emot Hämäläiset och Karjalaiset, och månget härjningståg hade de utfört ända långt bort åt ryska sidan; men nu hade en annan, en svårare fiende uppstått att strida emot, nemligen Svenskarne, de stolta, öfver hafven komna.
De kämpade med korset och svärdet, de kämpade med ordet, och för dem dukade småningom Suomifolken under.
Men ätten på Saimaudden stod ännu fast, den trotsade svärdet, den trotsade ordet, den trotsade korset.
Etthundrade år hade förflutit sedan helige Biskop Henrik första gången predikade Kristi namn på Suomis jord, men ännu lefde ätten på Saimaudden i stolt oberoende.
Icke vågade sig den svenska Konungens fogdar dit, för att utkräfva skatt; ty de, som begett sig dit i sådant ärende, hade fått skäl att svårligen ångra sitt tilltag, och ingen vågade för domstol tilltala någon af Saimauddens folk.
Men på uddens gård satt slägtens äldste och skipade lag och sträng rätt bland de sina.
En dag steg i stugan in en korsets man och predikade korsets lära för det stolta folket derinne, som satt man vid man och gästade vid yngsta sonens bröllop.
Och runosångarne på golfvets midt stannade en stund i sin sång, hand i hand, tigande och lyssnande, undrande hvad detta månne blifva; men snart började den ena ljudligen:
"Nu den gamle Wäinämöinen Körde slabberkäft ur stugan, Föste pratman ut i kärret, Sjöng hvar obedd gäst i dyen".
Och då hördes ett bifallssorl kring stugans bänkar.
Vredgad bortgick korsets man, och sade:
"ve eder, J hedningar, eder skall olyckan krossa, och tigga skolen J ännu om dopets nåd, den J nu förkasten!"
En lång tid hade förgått, och ätten på Saimaudden hade slutligen blifvit nära förödd.
Oupphörliga strider hade småningom förtärt den.
Der suto nu endast qvar trenne åldrige bröder, gråskäggige vakter vid ugnen.
Alla deras söner hade stupat, utom Saivo, den yngste af dem, och i hans sex raska söner uppväxte nu ättens på Saimaudden hopp.
Men Saivo var utgången att lära sina äldsta söner strida mot skogens konung, och hemma vid ugnen suto de tre gråskäggsmännen och Ylpytar, Saivos hustru, med de yngsta barnen.
Då inträdde åter korsets man, helsade med hotfulla ord och sade: