Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ville säga den frun ett ord,
Som skulle få henne qvickt i jord.
Det mörksens afskum jag icke rädes –
Låt henne komma!
Gud är tillstädes.
»Jag vet jag borde haft edert lof,
Men slätt ingen fara ju var.
Till gula kammarn, då allting sof,
Jag smög mig – månen sken klar.
Der satt jag och väntade oförsagdt,
Men hvita frun hon tog sig i akt.
Så föllo mina ögon tillhopa –
Jag väcktes, då folket begynte ropa».
Herr Carl han fröjdas vid piltens mod:
Der tändes ett hjelte-ny!
»Rätt så, mitt unga, mitt svenska blod,
Det kallar jag Vasa-gry.
Gå utan att blinka din raka stig,
Och helvetets magt skall ge tappt mot dig!
Vår sak skall segra – du skall fullkomna’t ...»
Men mot hans axel re’n gossen somnat.
Försigtigt han lägger sin börda ned
Vid ljus af gryende dag.
Hans älskling slumrar i rosig fred
Med afmätta andetag.
Då smälter sinnet hos jernhård man:
»O Gud, hur mig än du straffa kan,
Min skuld skall ej tynga på Sverges öde,
Han der skall blidka jemväl de döde».
Men nattens skuggor och spöken fly
Och dagen ögat slår opp
Och speglar strimmande arlasky
I gräsets perlande dropp.
Det sjunger och glittrar vid insjöns strand
Ja, det är det gröna Södermanland!
Herr Carl han gångar ur instängd kammar
Och andas doften från ungbjörkstammar.
Med spänstiga steg sin väg han tar
Kring holmens sorlande brädd
Och har ett vänligt Guds fred! till svar
Åt Jesper, som kröp der rädd.
Den gamle stackarn, som slutat sin rund,
Stod fastväxt qvar med gapande mund:
»Nej, maken såg jag då ej på länge!
Hvad i all verlden kom åt den stränge?»
I Augsburg jag en midnatt gick
I månens ljus,
Min skugga uppåt väggen smög
På Fuggers hus.
Den gamla staden låg i sömn,
En dikt i sten,
Med gaflar sirligt spetsiga,
I månens sken.
Och breda fönster glindrande
Med rutor små
Och ornamenter i gotik,
Af ålder grå,
Och stenansigten grinande
Och drakars gap
Fantastiskt läto mig förstå
Mitt främlingskap.
Men bäst jag vandrade omkring
I nattens frid,
Mitt inre öga såg en syn
Från svunnen tid.
Af mina fjät på öde torg
Ur slummern väckt,
Steg upp med sakta andesorl
En bortdöd slägt,
Patricier och handtverksmän
I djupa led,
Hvitklädda jungfrur, stadens råd
Med gyllne ked,
Och midt ibland dem, hög till häst,
Så ljus och mild
En segerherre, fromhetens
Och styrkans bild.
Och mödrar lyfte sina barn
I famnen opp
Att skåda räddaren från Nord
Och Tysklands hopp.
Hans fanor fladdrade för vind
I blå-gult svaj
I de förtrycktas frihets-vår,
I folkens Maj.
Och skarorna sig slöto tätt
I hjeltens hägn
Vid tusendes välsignelser
Och blomsterregn.
Nu synen svann – på öde torg
Sken månen ner.
Och jag stod ensam qvar, men ej
Som främling mer.
Jag kände, att här borgarrätt
Jag också fått,
Så visst som fosterland är mer
Än torfvan blott,
Så visst som dygnets tomma lif
Är endast dröm,
Men verkligt det, som ej förgår
I tidens ström,
Så visst som oss till egendom
Och arf vardt skänkt
Hvad höge andar verkat stort
Och ädelt tänkt.
Ett stycke Sverge än jag såg
I stad och trakt,
Som Gustaf Adolf en gång vann
Med hjertats magt.
Lützen.
De drabbat samman med dunder och knall
I höstdagens ljusnings-timma.
Kanonen plöjer bland rök och dam
I åkern för blodigt säde,
Och fäktande fylkingar flyttas fram
Som brickorna på ett bräde.
Att segra, segra i dagens kamp
Är ringaste ryttares tanke
Ännu, då han fallande griper i kramp
Sitt tag om springarens manke;
Och pikenerarn rigtar sitt jern
Ur markens blodpöl att stinga
Den öfverridande kyrassiern,
Som brusar på löddrig bringa.
Att döda och dö är hans gerning,
Men fältherrn han ser huru spelet står
Och kastar sin tunga tärning.
Der är han, der syns han i sträckt galopp,
Se, plymen på hatten nickar!
I kyller hans jättegestalt söks opp
Sin svigtande flygel han sjelf för an
Nyss var det höfdingen blott – i hand
Den korta stafven med tuben.
Med klinga dragen, med blick i brand
Nu Mikaël är det, keruben –
Nyss krigarekungen med rynkadt bryn
Beherskande drabbningens vimmel;
Nu erke-ängeln, som slår ur skyn
Och vänder om till sin himmel.
»Framåt öfver grafven i segerfärd!
Framåt med Herrans och Gideons svärd,
I dag våra mödor vi lykte!»
Han bärs som på stormens vingar framåt
I dimman, der salvorna braka.
»Framåt, mitt småländska rytteri!
Framåt, mina tyska bröder!»
Förgäfves, förgäfves – de efter bli.
Då ropas det:
»konungen blöder!
I famnen på Pappenheims mörka tropp
Det gula kyllret slöks ensamt opp
Ett anskri, som går genom märg och ben:
»O Gustaf, vår konung, vår fader!»
Med båda linjerna smultna till en
Nu flyktar kroat och nu viker vallon
Och stupade manshögt begrafva
Friedländarens kallnade, stumma kanon –
Sin seger martyren skall hafva.
Det ordet, som kröner bedriften;
De sörjande veta att fylla sin pligt,
I blod ge de slutunderskriften.
De segrat.
På fältet i skön parad
De hedra sin älskade herre,
Men fallna beteckna slagordningens rad,
Vid Lützen, på bakgrund af aftonskyn,
Med dimmiga droppar på kinden
Jag såg det – en blodig, dallrande syn,
Som flyttades undan af vinden.
Herr Jans likfärd.
Rifna fanor, segertecken,
Med en dubbelörn i vecken,
Täcka murens nakna kalk.
Dimmigt brinner vaxljusveke
Vid en enkel bår af eke,
I det halft förstörda choret
Stäld på svartklädd katafalk.
Der det matta skenet irrar,
Sjunken ögonhåla stirrar
Från det hvita örngottsvar.
Jan Baner, så nämns den döde,
Habsburgs skräck och olycksöde,
Wittstocks, Chemnitz’ segerherre,
Sverges hjelte och försvar.
Flydd är nu det namns förtrollning,
Som gaf kraft och sammanhållning
Åt en brokigt blandad här.
Brusten är den blick, som tämde,
Mer än rättarsvärdet skrämde,
Spänd inunder fjäderhatten
I en trotsig soldenär.
Re’n kring högqvarteret skocka
Fräcka hopar sig och pocka:
»Prompt vår sold vi vilja ha,
Armars gå vi till Oranien,
Eller sälja oss åt Spanien,
Turken, Påfven eller Satan,
Bara han betalar bra.»
Midt i sjelfva upprorsflamman
Bergfast sluter sig tillsamman
Svenskars, finnars ringa flock.
Deras trogna tårar falla
Ned på fältherrns hand den kalla,
På den vissna lagerkransen,
Virad om den dödes lock.
Att det kära stoftet värna
Håller härens bästa kärna
Vapenvakt kring hjeltens lik
I en halfbränd by, hvars kyrka
Gömmer Sverges sista styrka,
Medan ute myteriet
Fyller allt med vilda skrik.
Upp de tunga portar springa,
Och mot golfvets stenar klinga
Svärd och sporrbeväpnad häl.
Det är män, som verlden känner,
Lyckans svurne följesvenner,
Tysken, skotten och fransosen,
Utländskt värfvadt krigsbefäl,
Veteraner ärrbetäckte,
Ett i pansar härdadt slägte
I dens tjenst, som lofvar mest,
Trampande med breda sulor
Fridens skördar ned i smulor,
Högbestöfladt, stålomgjordadt,
Fruktadt mer än eld och pest.
Främst i denna djerfva skara,
Nalkas att dess språkrör vara
Gammal skottländsk höfvitsman.
Stödd på träben, se’n det andra
Ned i Lützens mull fått vandra,
Till den lilla svenska gruppen
Buttert rättfram talar han:
»Kavaljerer, vapenbröder!
Endast den som honom föder
Knekten lif och lemmar ger;
Om för Sverge han tar slängar,
Vill han ock se Sverges pengar.
Släppa till sitt skinn för intet
Gör han blott för en Baner.
»Utan knot intill det sista
Honom der uti sin kista
Vi i lust och nöd följt åt.
Nu, då han ej finnes mera,
Vi med värjan salutera
Eder unga krönta Fröken
Och gå sedan hvar sin stråt.»
Svensk och finne dystert tiga.
Äfventyrarena stiga
Sakta fram i tyst förbund,
Som de afsked taga ville
Af de drag, der eld och snille
Lyst för dem vid festpokalen
Och i segerns sköna stund.
Gamle skotten mulet bister
Stått och sett – nu ut han brister:
»Rynkar han ej ögonbryn
Som vid Wittstock sent på dagen,
Då hans här, så godt som slagen,
Ordnades till sista stormen?
Än jag ser det för min syn.
»Blek, med värjan sönderbruten,
Munnen jernhårdt sammansluten,
Lyssnande han såg sig om.
Blott mot döden fram vi fördes,
Då på flygeln salvor hördes –
Det var Stålhandske med hjelpen,
Som i elfte timmen kom.
»Då begynte rigtigt festen,
Sporrande den svarta hästen,
Flög Herr Jan från led till led.
Som orkanen gick attacken
Upp mot sachsarne på backen,
När de flydde ur sin vagnborg,
Hur vi sablade dem ned!»
På hans läppar talet stäckes –
Månn’ i fjerran väckes
Wittstock-dundrets återljud?
Är det åskans djupa toner?
Nej, men kejsarens kanoner
Mot det herrelösa lägret
Rycker fienden, vid Gud!
Allt förvirring är och häpnad.
Med förtviflans styrka väpnad,
Ger sig luft de svenskes harm:
»Må de fega och de fala
Gå till dem, som bäst betala!
Här vi hålla stånd så länge
Än en droppe blod fins varm.»
»Svenske herrar, tonen dämpen»,
Säger gamle höglandskämpen,
»Inga flera slika ord!
Den som vi i alla öden
Följt och älskat intill döden,
Fältherrn, som vi svuro lydnad,
Han fins ännu ofvan jord.
»Än ett värf oss står tillbaka:
Att bestyra och bevaka
Som sig bör hans jordafärd.
Re’n tillräckligt tårbegjuten,
Nu han väntar på saluten,
Och så sant jag heter Ruthven,
Den skall blifva honom värd.
»Kransen vissnat har kring pannan,
Men vi skära lätt en annan
Friskare, förr’n sol gått ner.
Den som här är äldst i graden
Tar befälet vid paraden –
Hären stäld på gamla sättet,
Som vi lärde af Baner!» –
Knotet tystnat.
Ordnad, färdig,
Hjeltens stora skugga värdig,
Under vapen hären står.
Alla Wittstocks genljud vakna,
Wolfenbüttels segeråskor
Rulla stolt omkring hans bår.
På sorggemakets svarta sammet
En solglimt faller från gardin,
I sneda strimman dansar dammet
Som perlorna i ett glas vin.
I stormande och hädisk smärta
En qvinna fins här dag och natt.
Ett guldskrin med en hjeltes hjerta
Hon tillber som sin enda skatt.
En liten flicka sammankrupen
På pallen dväljs vid hennes fot.
Det bor en sällsam glans i djupen
Af dessa stora ögonklot.
Hon vänder sida efter sida
I boken, som till jul hon fick,
Och Gustaf Adolfs segrar skrida
Förbi i Merians kopparstick.
Blott någon gång från bladen ilar
En flygtig blick, brådmoget klok,
Så kyligt undrande den hvilar
På gråterskan i enkedok.
Nu knackar det på dörren sakta:
Försigtigt, tyst den låtes upp.
På tröskeln syns en man betrakta
Med forskaröga denna grupp.
Utöfver kragens spetsar skjuter
Ett bredt och tvärklippt, grånadt skägg,
Den svarta silkesstrumpan sluter
Sig utan veck om kraftig lägg.
Sin helsning med en hofmans vana
Till damen sirligt fram han bär,
Men något fins, som låter ana
Att det är han, som råder här.
Som svar han blott får tårefloder;
Till flickan med sin bok i knä’t
Han vänder sig från hennes moder
Och kallar henne Majestät.
Det är fest på Mälarstränder
Skott och jubel och trumpeter,
Vin-kaskader, äreportar,
Nya tyska herrligheter.
Nyss den myndigvordna drottning
Förts högtidligt öfver torgen
Steg för steg på hvita gångarn
Till den gamla Vasa-borgen.
Blanka skådepengar regnat
Bland de trogna Stockholms-borna,
Och vid ingången till slottet
Hästen tappat silfverskorna.
Gråa murar halft försvinna
Bak brokad och draperier,
Mellan kronor skimrar vasen,
Styf af gyllne broderier.
Nu ej mer den bleka kärfven,
Som den stod på Uplands gärden,
Men i rang med örn och liljor
Känd och ärad öfver verlden.
I den stora vida salen
Under tronens purpurhimmel
Högt hon synes, segerjungfrun,
Ofvan hufvudenas vimmel.
Riksförmyndarne, de gamle,
Lägga i den ungas händer
Frukterna af tolf års bragder,
Magt och skatter, nya länder.
Framför trapporna till tronen
Rad af hvita hjessor sänkes,
Som en silfverkrusad dyning
Böjs vid strand, der hvila skänkes.
Diplomatiskt och betänksamt
Söka främmande gesandter
Pejla hvarje blick, som strålar
Under kronans diamanter.
De i sina pannor hvälfva
Re’n latinska orationer,
Der en hymn till Nordens Pallas
Höjs på alla smickrets toner.
Sluge statsmän, edra Herrar
Bedjen att sin oro qväfva:
Tankar på ett baltiskt välde
Ej Christina föresväfva.
Spetsen pennorna att skrifva
Hem till edra kabinetter,
Att i afton Gustafs dotter
Ger den bästa af baletter.
Vårdslöst der mot pelarn lutad,
Skön och spotsk och missbelåten,
Står en yngling, hvilkens hållning
Föga anger undersåten.
Det för hans skull är, som Stjernhjelm
Bråkat har sin svenska hjerna
Att till qvällens upptåg finna
Rim, som än mot udden spjerna.
Amaranth bak atlas-masken
Efter honom blott skall spana,
Liksom fordom på Endymion
Genom skyar såg Diana.
Der han skrider i gavotten,
Stolt och fri och obesvärad,
Skall han bära i sin ficka
Gåfvobrefvet på ett härad.
Der en bro är kastad öfver
Bäckens smala silfverband,
Der går gränsen mellan Sverge
Och den danska kronans land.
Bredvid pålen, blågult målad,
Väntande en barnflock står,
Deras trogna, svenskblå ögon
Tindra under lingult hår.
De ha hört att drottning Kerstin
Skall förbi här inom kort,
Men de tro ej det är möjligt,
Att hon far för alltid bort.
Och en bön för hennes välgång
Var det första mor dem lärt.
Ha de ej för henne burit
En bedröfvelse så stor
Förra sommaren, då länsman
Ut till knekt tog äldste bror?
Fick ej sedan far för skatten
Att hon reser bort för alltid,
Hela morgonen de plockat
Blommor, röda smultronbär
För att visa drottning Kerstin,
Huru högt hon älskad är.
Hör, nu rullar det i backen,
Och nu syns ett moln af dam.
Kring den tunga guldkareten
Skymta fjäderhattar fram.
Skärande och kallt som stål,
Och en fru med mörka herrar
Talte utländskt tungomål.
Vagn och ryttare försvunno
Vid ett slag af kuskens piska
Blommorna i landsvägsdammet
Andades sin sista doft,
Röda smultron lågo spilda
Liksom hjertestänk i stoft.
Kerstin, drottning Kerstin
Sverges famn nu sluter sig,
Sverge, der jemväl den minste
Velat ge sitt blod för dig!
Hvi blir i hviskning hvarje ord förnummet?
Hvi dessa smygande och tysta fjät?
På sin förvandling väntar här i rummet
Ett stackars ensamt, jordiskt majestät.
På vissnad panna stora perlor glida,
Men själen är att släppa stoftet sen
Och ryggar än för språnget i det vida,
Som droppen skälfver ytterst på en gren.
Och dock det bör ej kännas tungt att vandra,
Se’n lycka, magt och ära gått förut.
Du är så arm, Christina Alexandra,
Då skådespelet lider mot sitt slut.
Med klangen af ditt sista guld förstummad
Vardt smickrets flöjtton, dina skalders röst.
Nu dör af legda främlingar försummad
Hon, som sin tron haft rest i svenska bröst.
Hon hör ur töcknet af en dunkel dvala,
Hur re’n man skiftar hennes egendom,
Hur kardinaler lågt och ifrigt tala,
Hur klockor ringa i det stora Rom.
Än nattens febersyn alkoven fyller,
Se, hur de skymta i hvarandras spår,
Allt från den höge med ett blodigt kyller
Till glömda tjenare från späda år.
Och nu en landskapsbild – med friska björkar
En fager åbrädd vid en liten bro.
Den andra stranden skugga djupt förmörkar.
Hit kom väl aldrig hon förut?
Dock jo!
Ur skuggan vill hon åter öfver spången,
Här hejdas hon af en osynlig hand.
Men hör den ljufva, underbara sången,
Som klingar från den ljusa, gröna strand!
Nej, detta är ej någon dröm.
Hvem vågar
Att sjunga utanför trots strängt förbud?
Ur dvalans slummer plötsligt väckt, nu frågar
Den döende, hvad det väl är för ljud.
En nordisk studiosus blott, de svara,
Som hvilat sig på trappan här helt kort,
Sin morgonpsalm han börjat sjunga bara,
Men om hon vill, han strax skall visas bort.
Han stör mig ej, han stanna må! hon säger
Och sjunker vaggad af den enkla ton
Med sluten blick tillbaka på sitt läger.
Hvad det blef ljust!
Hur kom hon öfver bron?
De röde prester hviska med hvarandra
Och fatta forskande en kallnad hand.
Vid svenska ljud Christina Alexandra
Förts öfver bron till obekanta land.
Vapenbröderna.
Douglas, Lilje, krigskamrater,
Hade delat samma tält,
Samma äfventyr och dater
På Germaniens segerfält.
Bägarns täflingsstrid och farans
Ej dem darra sett på hand,
Drufvans blod och ovänskarans
Fuktat deras brödraband.
Var den ene innesluten
Midt i fiendernas ring,
I ett nu var kretsen bruten
För den andres skott och sting.
Han, som ryckts ur dödens snara,
Såg sig knappt mot räddarn om,
Sade helt naturligt bara:
»Tänkte icke jag du kom!»
Pröfvade i hundra strider,
De ur ledet stego opp
Såsom höfvitsmän omsider
Och befalde hvar sin tropp.
Lyckan guld och byten gaf,
Deras hårda händer knötos
Sist kring hvar sin fältherrstaf.
Kom den andre som bestäld,
Att på större skådebana
Lösa in en gammal gäld.
Om den ene drefs till rygga,
Sågs den andres hjelparhär;
Tacken blef som förr det trygga:
»Tänkte jag ej du var der!»
Efter tretti års förbidan
Fick i Münster verlden fred.
Douglas stack sitt svärd i skidan,
Och så gjorde Lilje med.
Hem de båda vapenbröder
Vände nu med bragders lön,
Skatter skördade i söder
Gjorde hvilan stolt och skön.
Skulle friden fjerma, skilja
Dem, som kriget så förent?
Nej, så var det icke ment.
Endast i hvarandras grannskap
Hade gubbarne det godt;
Samma fagra Göta landskap
Prydde de med hvar sitt slott.
Tvänne borgar väldigt höga
Reste sig på hvar sin rand
Af Östgötabygdens öga,
På den blåa Roxens strand.
Lilje från sitt granna, rika
Löfstad öfver insjön såg,
Douglas’ Stjernarp gaf ej vika,
Spegladt midt emot i våg.
Än de kunde vexla helsning,
En och hvar uti sin sal,
Liksom förr, då hjelp och frälsning
Låg uti en snabb signal.
Bortom vattnet, genom kikarn,
Röjde de hvarandras hem
Liksom förr, då österrikarn
Låg i vägen mellan dem.
Kom en årsdag för ett minne
Från gemensamt segerlopp,
Högt på Löfstads, Stjernarps tinne
Flagga gul och blå steg opp.
Falkonetens dofva tunga
Sade: väntad middagsdags!
Grofmält ljöd det: kommer strax!
Från den ena stranden stötte
Ut en vimplad farkost nu,
Gamle fältherrn rodret skötte,
Böljan snabbt han klöf itu,
Som då hotad vapenbroder
Förr han hastade emot
Öfver en af Tysklands floder
I ett regn af eld och skrot.
Grannen redan på sin brygga
Älskad gäst till möte var:
»Visste nog du kom» – den trygga
Helsningen från forna dar!
Uppför breda trappor skredo
Vännerna till riddarsaln,
Silfverfaten stodo redo
Och den skummande pokaln.
Tappert som de höggo, stucko
För hans sak med skarpa stål,
Så de nu i botten drucko
Gustaf Adolfs minnesskål.
De som i hans fotspår trädde,
Fingo sedan ock sin del,
Konterfej, i pansar klädde,
Tycktes le ur ekpanel.
Gled så utan fors och fragga
Tidens ström i sakta mak,
Och som vanligt blågul flagga
Steg en dag från Löfstads tak.
Men kanonens stämma höjdes
Utan svar för första gång –
Stjernarps fana fjerran röjdes
Sorgligt hissad halft på stång.
Bud det kom till gamle Lilje
Om hans grannes bråda slut.
»Ske», han sade, »Herrens vilje,
Lycklig den som gick förut!
I sin sorg den buttre, stränge
Krigarns anlet lyste klart:
»Du skall icke vänta länge,
Vapenbror, jag kommer snart!»
Erik Dahlberg.
På Corso vimlar Romas fina verld,
Och sprättar trängas i brokad och flärd
Att helsa kurtisaner och prinsessor.
En blixtsnabb blick till en intrig bär frö
Och hattar lyftas och i luften strö
Sin ambradoft de lockigt rika hjessor.
Här med sitt hof en rödklädd eminens,
En herde der från bergens blåa gräns
Och tiggare, som gnälla om hvarannan,
Än någon munk med radband och tonsur
Och än en olycksbådande figur
Med värja lång och hatten djupt i pannan.
I denna trängsel, detta sorl och larm,
Två unge män ses skrida arm i arm
Hvarhelst som något finnes att beskåda.
Den blåa färgen i förvånad blick,
Bland söderns liflighet en tyngd i skick
Förråda dem – de äro nordbor båda.
Och dock hur skilde äro ej de två!
I enkel drägt, med lockar som försmå
Frisörens konst, och kinden väderbiten,
Den ene vandrar ädelt allvarsam,
En krigare, men lärd att slå sig fram,
Om så behöfs, med pennan som med pliten.
Som han med dem en hemlig frändskap känt,
Han stannar vid antikens monument
Och granskar fogningen af jätteblocken;
Bland Forums grus står han så länge qvar,
I tankar sänkt, att följeslagarn drar
Otåligt harmsen honom sist i rocken.
Det är en yngling af ett annat skrot,
Ett finhylt skott af gammal adlig rot,
Med bjefs och band en yr och prålig junker.
Hans ögon sluka hvarje täck gestalt
Så ifrigt, som kamraten glömsk af allt
I skådande af Titi port försjunker.
Af Sverges unga segerstolta folk
Är detta par en Janus-bild, en tolk
Af strålande förtjenster, dunkla lyten:
Här kunskapstörst och manligt skön bedrift,
Der utländskt lån af glitter, guld och gift,
Här tyska bragder och der tyska byten.
Den äldres namn, af börden ej beglänst,
Är Erik Dahlberg.
Utan sold och tjenst
I denna tid, då svenska vapnen hvila,
På resor följer han en ung baron,
Som för att dana sig för hofvets ton
Fått ut ur boet första gången ila.
Den unge friherrn talar: »Erik du,
Ha vi ej snart tillräckligt stirrat nu
På dessa grå, odrägliga ruiner?
I sådant kan du finna stort behag,
Men ryggen vänder du till muntra lag,
Till skälmska leenden och cyperviner.
»Vid lampan sitter du till dager ljus
Och på ditt papper bygger torn och hus
Och låter härar tåga, fästen falla,
Ändock jag mången svartögd fästning vet,
Beredd att gifva sig i hemlighet
För dig, som de »den vackre svensken» kalla.
»Förlåt, jag ser du rynkar pannan re’n,
I ordning strax att ställa till en scen
Som sist för Lauretta till exempel.
Säg ej igen du bryter vårt förbund,
Så skall jag dygdig bli af hjertans grund
Och tråka genom dina gamla tempel.»
Vid Coliseum nu de båda stå,
Det qvällas hastigt, mörkret faller på,
En tung kaross med dån om hörnet svänger.
Omkring de svarta fålar spraka bloss,
Som åkte Hekate från Erebos,
Och präktigt klädd en neger bakpå hänger.
De se liksom på bakgrund af en dröm
I fackelskenets purpurröda ström
En qvinna, skön att kunna helgon fresta.
En ros, som i juvelprydd hand hon höll,
I samma ögonblick på Dahlberg föll,
Och vagnen var försvunnen i det nästa.
Den unge krigarn strök med handen lugnt
Ifrån sin kind en liten blodig punkt,
I det han sig till följeslagarn vände:
»På rosen satt en tagg som rispat mig.
Tag detta som en varning, akta dig!
Här är stiletten kyssens nära frände.»
Den andre stod förvånad: »nå minsann!
Det var Olympia, förtrollerskan,
Hvars prakt och fägring hela Rom förblända.
Olympia, med furstar för sin fot!
En nick Fortuna gett dig från sitt klot –
Den lösta locken får du fatt kanhända.
»Ryck ej på skuldran!
Större under händt.
Man hviskar hon är kejserlig agent,
Och mägtig är hon som beskyddarinna.
Jag känner en, hon gjorde till markis –
Och om man ej på sådant sätter pris,
Är hon dock alltid Romas skönsta qvinna.»
Men Dahlberg log: »jag är en svensk soldat
Och gåfve alla söderns markisat
Och dess hetärer och dess herradömen,
För att få se ännu en ärlig gång
De fina välska herrarne på språng,
Som jag dem sett vid Jankowitz i Böhmen.
»Godnatt Cronstjerna!
Tänk på mina ord,
Tänk på ditt namn och på vår gamla nord!»
Till sitt qvarter han ensam stälde färden,
Sitt ritstift återfann och om en stund
Sitt hårda läger och sin ljufva blund,
Med bibeln och sitt svärd vid hufvudgärden.
»Hej, muntert lif och lustig karnaval!
Upp med dig, eremit, och kom på bal,
Jag stjelper annars bläckhornet i boken!
Der ligga mask och mantel från i går,
Nå fort, att ej den sköna vänta får –»
Så larmade den vilde unge token.
»Du säger, att du re’n fått nog se’n sist;
Adjö då, tråkige herr moralist!»
Han ropade och ryckte till sig kappan –
»Jag svär att skämma din reputation
Och i den här agera din person!
– Som blixten var han utför trappan.
Ja, Dahlberg hade re’n fått mer än nog
Af denna yra, som ej ände tog.
Nu vill han resa – hans beslut är fattadt.
Ifrån sitt sällskap säger han sig fri;
Åt karnavalens fantasmagori
Förliden natt han sista gången skattat.
Likt fjerran toners brus det ännu gnyr
Uti hans öra, ännu tanken styr
Sin väg bland hopar, ystra, glädjedruckna.
Än ser han dyka upp ur maskers haf
Den fagra fresterskan, som rosen gaf,
Med krumma horn bland lockarne förstuckna.
Från hennes läppar ljöd som trolsk musik:
»Jag älskar dig, jag gör dig stor och rik!»
För kärft kanske den sköna bort han stötte,
Ty då i vimlet åter hon försvann,
En afskedsblick, der genom masken brann
Ett oförsonligt hat, hans öga mötte.
På minnets envishet till hälften vred,
Han sätter sig vid arbetsbordet ned,
För tankarne den bästa hvilostaden.
I dessa papper ligger sammanförd
De långa mödors fåfängt mogna skörd.
För resan ordnar han de strödda bladen.
Det bär mot nord.
Han finner sig för god
Att lefva fritt hos adligt öfvermod,
Som tydligt visar, att han ej är nödig.
Ur junkerns börs, då snart de skiljas åt,
Han ärnar icke taga mot en plåt
Af resehjelpen, lofvad öfverflödig.
Alltså mot nord!
Han skall nu vända dit
Med frukten af sin obemärkta flit,
Med planer till palats, han ej skall bygga,
Till härtåg, hvilka han ej leda skall,
Till fästningar, som ej det blir hans kall
På Sverges gräns att mura klippfast trygga.
Men lika godt!
Långt hellre okänd gå
Och bygga slott och fästen i det blå
Och drömma luftig storhetsdröm – på svenska,
Än att på verklighetens skådeplats
Beundrad timra skimrande palats
Som tjenare hos herrar utomländska.
Det knackar på hans dörr.
»Holla, hvem der?»
Ett vigtigt bref med stort sigill det är,
Af posten bragt på särskild anbefallning.