Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 115, i ani. af väckta motioner om ändringar i K.
Förordnm om komunalstyrelse i stad d. 21 Mars 1862 samt i 28:de kap. 5:te §:n Byggninga-Baiken.
Föredrogs ånyo Riddarh.-Utsk:ts den 25 och 29 sistl.
April bordlagde Utlåt.
N:o 8, ang:de väckt fråga, om granskning af de utaf Hr Anrep utgifna: »Svenska Adelns Attartaflor.»
Hr Anrep, Gabriel:
Min värda motståndare sedan länge tillbaka, Riddarh.-Direktören Frih. Rudolf Cederström, har, troligen utan att taga i beräkning att så skulle ske, gjort mig en stor, mycket stor, tjenst genom väckandet af denna fråga; ty jag har för det första derigenom fått ett efterlängtadt tillfälle att bemöta de anmärkningar, som, offentligt och enskildt, öppet och dolskt, blifvit gjorda emot mitt genealogiska arbete: Svenska Adelns Attartaflor; och för det andra, kan jag nu möjligen slippa ali tvist med Riddarh.-Direktionen, som, med den kännedom jag har om Direktionens gynsamma och välvilliga tänkesätt och bemötande emot mig, eljest ofelbart skulle uppstått, då jag en gång kommit för att fordra återstoden af mitt anslag ifrån Riddarh.-kassan.
Jag kan till en början, ehuru det är en småsak, icke underlåta att anmärka, med hvilken besynerlig blandning al aktning och förakt mitt arbete offentligen behandlas.
På samma gång nemi. som det talas om den vigt i genealogiskt och historiskt hänseende, hvilket det har eller kommer att ha, på samma gång kallas det helt föraktligt de »s. k. Svenska Adelns 40 Den 2 Maj e. m. Ättartaflor.»
I anledning häraf får jag upplysa Riddarh.-Utsk:t, i hvars Utlåt, nämnda missfirmliga uttryck förekommer, eller egentligen Utsk:ts Sekreterare, Hr Dalman, som vid prot:ts författande troligen på eget beråd insmygit detsamma, att benämningen »Svenska Adelns Ättartaflor» icke är något vedernamn, utan den verkliga titel, som jag sjelf gilvit min, bok.
Att jag skulle fått i uppdrag att utgifva Ättartaflorna, har jag förut hört flera föreställa sig, och ser 1111 äfven af Frih.
Ce derströms anförande till Riddarh.-Direktionen, hvilket jag haft tillfälle genomläsa, att också han hyser denna origtiga åsigt; ty han talar deri om mitt »åtagna åliggande», m. m. i samma syftning.
Jag frågar fördenskull: har någon gifvit mig detta uppdrag och hvem skulle det vara?
eller har jag icke sjelf, af egen drift, påbörjat och fortsatt arbetet?
Tvärtom motarbetades företaget på det ifrigaste.
Derom vittna våra prot:r för riksdagen 1856, då jag begärde ett förlagslån från Riddarh.-kassan, för att sjelf kunna utge verket, och likaledes de till genealogiernas förvarande emot eld och brand inrättade jernskåp.
Dessa skola vara brandfria; men huruvida de kunna uppfylla sin bestämmelse, om någon olycka skulle inträffa, lemnar jag derhän.
Den ena af skåpdörrarne går nemi. icke alls igen, och vid de öfriga äro tillräckligt stora springor, för att fritt insläppa de hungriga lågorna.
Ättartaflorna äro, efter hvad jag förut sagt, således helt och hållet mitt enskilda arbete, utgifvet under mitt namn och mitt författareansvar, och för hvilket jag icke står under någon annan lag än Tryckfr.-Förordnm.
Eller har R. 0.
Ad. eller Riddarh.
-Direktionen eller någon annan, än jag, juridiskt eller moraliskt ansvar derför?
Förändrade väl anslaget, som jag fick först då en | af verket var utkommet, detsammas natur af enskildt?
Också nej!
I evighet neji Nu fästades visserligen vid gifvandet deraf det vilkor, att jag icke skulle få göra någon »afvikelse i väsendtlig mån från de å Riddarhuset förvarade original-stamtaflor»; men hurudant var och är detta vilkor beskaffadt?
Jo inkonseqvent i tvenne hänseenden, obefogadt, otillämpligt och, jag skulle tro det, dock får jurister derom Jömma, äfven olagligt.
Innan jag går att närmare framställa vilkorets nu uppräknade egenskaper, vill jag först fråga: hvad är det väsendtliga uti ett genealogiskt arbete?
Jo, det är väl ätteledningarne!
I så fall skulle jag, alltigenom följande den plan, som jag uppgjorde, innan jag började verket, och hvilken plan bestod deruti att begagna mig, lörutom af genealogierna på Riddarhuset, äfven af alla andra trovärdiga källor, dem jag kunde öfverkomma, ha på hundratals ställen brutit emot vilkorets andemening; ty jag har i mina Ättartaflor infört icke allenast alla de personer, sorn finnas upptagna i min sedan flera år tillbaka utgifna Adelskalender, men icke stå på genealogierna, utan äfven alla sådana, hvilka äro införda i Finska Adelskalendern, och detta allt såväl till de lefvande ätternas, som till mitt arbetes båtnad.
Det har blifvit erkändt af flera för genealogi entresserade per - Den 2 Maj e. m. 41 söner, och deribland af sjelfvaste öfvervakaren af Riddarh.-genealogierna, Riddarh.-Direktören Gr. Adam Lewenhaupt.
Jag har sagt, att vilkoret är trefaldigt inkonseqvent, obefogadt, otillämpligt och äfven olagligt, och jag vill nu närmare utveckla detta.
Vilkoret är inkonseqvent, för det första, emedan det skulle hindra mig att, vid utgifvandet af genealogierna, göra de rättelser och tillägg, d. v. s. »afvikelser», hvilka vore hehöfliga, och likvisst var det just genealogiernas felaktighet och ofullständighet, som togs till hufvudsakligt skäl vid motarbetandet af deras tryckning; för det andra, emedan jag, då jag erhöll anslaget, fick detsamma, för det jag förtjenstfull! ordnat arbetet, hvilket smickrande vitsord väl icke kunde afse något annat än de »afvikelser» af dylikt slag, dem jag gjort uti den då redan utgifna tredjedelen af arbetet, ty icke hade det kunnat kallas förtjenstlullt, om jag låtit aftrycka alla de grofva fel, som hvimla på genealogierna; och för det tredje, emedan R. o. Ad:S medlemmar sjelfva dra försorg om att dylika »afvikelser» må göras uti Attartaflorna, i det de nästan dagligen lernnat och lemna mig, så skriftligen som muntligen, rättelser och tillägg, med enträgen begäran, att jag måtte införa dem i mitt arbete.
Vilkoret är obefogad!, emedan det tillkom just för det jag alltför väsendtligt följt genealogierna.
Det låter paradoxt, men är fullkomligt sannt, hvilket kan förnimmas af följ:de.
Kort innan min anslagsfråga skulle behandlas af Riddarh.-Direktionen, utgals sjette häftet af Attartaflorna, deri adeliga ätten af Forselles förekommer; och befanns det, att Kammarherren af Forselles på Ekensberg och hans numera aflidna fru, född Adlercreutz, skulle haft en son, som kommit till verlden några år före äktenskapet.
Denna uppgift i tryck väckte, såsom icke enlig med sanna förhållandet, naturligtvis grämelse inom den aktade familjen.
De förmenta föräldrarne beklagade sig för sin svåger och broder, Raron Adlercreutz, och denna i sin ordning för sin goda vän, Riddarh.-Direktören Baron Rennet.
Troende felet vara mitt och att jag således gjort en »väsendtlig afvikelse» från Forsellska genealogien, föreslår nämnda Riddarh.-Direktör vid Direktions-sammanträdet det både för mig och Direktionen förargelsebringande vilkoret, och kommer dagen derpå upprusandes till mig på Riddarhuset, der jag, utan att ana det ringaste, satt efter vanligheten och arbetade, samt tillfrågar mig med en väldig ed, huru jag hade kunnat låta trycka en så chikanös oriktighet.
Jag tänkte för mig sjelf, att det icke skulle bli värre, än att jag finge påkosta omtryckning af det blad, hvarpå felet stod; men innan jag svarade detta, framtog jag genealogien, för att se, hvad den om saken innehöll.
Till min stora fägnad, men den vredgade Baronens icke mindre förbluffeise, så att han studsade ett par steg tillbaka, föll det sig icke bättre, än att genealogien hade det precist så, som det var tryckt i boken.
Nu blef
Hr Baronen för några ögonblick förstummad, men började sedan, lärande hit och dit, ropa på vakt - 42 Den 2 Maj e. m. mästare och kanslister; och då andra Riddarh.-kanslisten, Baron Ehrenborgh, som redan då skötte genealogierna, hann komma tillstädes, åtspordes han i sin tur, huru han hade kunnat skrifva sådant.
Baron Ehrenborgh, seende på den famösa anteckningen å den ännu på bordet qvarliggande vidöppna stamtaflan, svarade helt lugnt, att han icke kunnat göra densamma, så mycket heldre som den, efter hvad årtalen utvisade, var tillkommen innan han sjelf blef född.
Sedan Baron Bennet en stund ideligen frågat Baron Ehrenborgh, huru en sådan oriktig anteckning varit möjlig, och Baron Ehrenborgh i sin ordning bedt, att Baron Bennet sjelf täcktes upplysa honom derom, anmärkte jag, som genast efter utståendet af min pers, återtagit mitt arbete, att den troligast blifvit af misstag gjord under Kammarherren Forselles, i stället för att den borde ha varit förd under en hans på samma genealogiska tabell bredvid honom stående broder, emedan jag förut i stamtaflorna haft exempel på dylikt.
Sådan var tillkomsten af det olycksaliga vilkoret; och jag frågar, om det icke med stort skäl kan kallas obelogadt?
Hade Baron Bennet haft nog besinning att, då oriktigheten först för honom omnämndes, sjelf se efter, hurudan genealogien var beskaffad, så hade kanske vilkoret icke blifvit föreskrifvet eller åtminstone hade jag sluppit den nu omtalade olörtjenta förnärmelsen.
Att vilkoret, sedan upplyst blifvit att felet icke var mitt, utan genealogiens, och hvilket Baron Bennet sjelf med egna ögon haft tillfälle se, bordt vid justeringen af RiddarhusDirektionens prot. ur detsamma borttagas, hade varit det minsta, som Boronen kunnat göra till min upprättelse; men icke heller derom bekymrade han sig.
Vilkoret är otillämpligt, emedan genealogierna icke äro några fullt afslutade handlingar, utan kunna när som helst, så för de redan döda, som för de ännu lefvande ätterna, ändras, men när och af hvilken en sådan ändring blifvit gjord, står icke på dem uppgifvet.
Jag skulle således, om en jemförelse emellan mina Attartaflor och Riddarh.-genealogierna gjordes, kunna bli tillvitad för en mängd »väsendtliga afvikelser», dem jag dock icke vore saker till, och jag vill härpå anföra ett pär exempel.
På adeliga ätten Schildts genealogie äro icke mindre än 29 personer antecknade eller Kaptenen Johan Ulric Schildt, äldre son till Ofverste-löjtnanten Carl Ulric Schildt, och alla hans descendenter med Schildtska namnet, men de stå icke upptagna i Attartaflorna; likaså är förhållandet med, som man skall hoppas, fortplantaren af Friluga Stjerncronska ätten och fideikommissarien till Stjernarp i Halland.
Hessa uteslutningar i Ättartaflorna äro onekligen »väsendtliga afvikelser», men jag är dertill helt och hållet utan skuld, ty nämnda personer voro icke uppförda på genealogierna, då Schildtska och Stjerncronska Ättartaflorna utarbetades och trycktes.
Rättelserna ha nemi. skett under loppet af denna riksdag eller sedan de häften, hvaruti ofvan angifna oriktigheter förekomma, redan voro färdiga, och Den 2 Maj e. m. 43 ha blifvit gjorda vid förstnämnda ätt af Kapten Hedenberg, och vid den sistnämnda af ättens hufvudman sjelf.
Vilkoret är slutligen, efter mitt förmenande, olagligt, ty det skulle lägga ett, om ock indirekt, hinder i vägen för utgifvandet af mitt arbete, och strider således emot sjelfva andan i l:sta §:n 2:dra mom.
Tryckfr.-Förordn:n, der allt »hinderligt» för boktryckerier, författare eller utgifvare är på det kraftigaste förbjudet.
Om R. o. Ad., då anslaget gafs mig, insett och noga betänkt, hvad jag nu anfört om vilkorets orimlighet, så hade detsamma helt säkert aldrig föreskrifvits, såvida, hvilket jag dock icke tror, åtminstone hvad sjelfva Ståndet beträffar, meningen ej var att kunna återtaga med ena handen, hvad som gifvits med den andra, eller utväg hållas öppen för att kunna, såsom ock skett, trakassera mig.
Nu kan invändas, att jag icke bordt emottaga anslaget med ett sådant förbehåll, eller åtminstone att jag varit skyldig att göra K. o. Ad. uppmärksam på detsammas olämplighet.
Ja. jag tänkte också på båda delarne; men afråddes derifrån utaf några för Attartaflornas fortsatta lifgifvande intresserade Adelns medlemmar, hvilka, fruktande att anslagsfrågan i så fall skulle gå omkull eller fördröjas, enstämmigt för säkrade mig, att ingen någonsin komme att fästa sig vid den dumma föreskriften.
Innan jag nu går att punkt för punkt vederlägga Frih.
Cederströms specificerade anmärkningar, vill jag bemöta ett par allmänna, som redan framställdes, då, vid förra riksdagen, Riddarh.
-Direktionen i och för den bekanta Lilliehöökska saken gjorde ett misslyckadt försök att indraga mitt anslag.
Det sades nemi., ja, tillochmed föreskrefs, för det första, att jag skulle i noter införa alla rättelser och tillägg, dem jag ansåg mig böra göra.
Ett sådant förfaringssätt hade visserligen varit förmånligt för mig såtillvida, som allmänheten då tydligen fått se, huru mycket mera öfverensstämmande med verkligheten min bok är, oaktadt alla dess fel och brister, än genealogierna äro det; men förutom att jag skulle frångått den redan i den då utkomna tredjedelen af verket följda, på förhand uppgjorda planen att icke alls ha några noter, frågar jag en livar: huru skulle boken, som är tryckt i spalt och med fin stil, då sett ut? och med hvilken reda och lätthet skulle den kunnat begagnas?
Ty det hade blifvit med de många felaktigheterna å genealogierna tjogtals noter på nästan hvarje sida, och på många skulle det knappats funnits plats för de i typografiskt hänseende behöfliga två å tre raderna text.
Den andra allmänna anmärkningen, som också stadgades, äfvenledes på Riddarli.-Direktionens inrådan, var, att jag borde, om jag ville göra några ändringar, anmäla sådant för
Direktionen och afvakta dess beslut i ämnet.
Men jag kände
Direktionen alltför väl, för att göra så, och har derföre ej heller vändt mia till densamma med någon sådan anmälan; dock tänkte jag göra det en gång, och då, uppriktigt sagdt, endast för att sätta Direktionen på prof.
Det var när u
Den 2 Maj e. m. jag skulle utarbeta Oxenstjernska Ättartaflorna.
På genealogierna qvarstod nemi. den bekanta historiska oriktigheten, sorn vi troligen alla läst om såsom skolpojkar, att Oxenstjernorna skulle vara Sparrar på fädernet; men denna kolossala genealogiska bock kunde jag naturligtvis icke låta få flöja in i mitt arbete, som skulle tryckas och spridas bland allmänheten.
Jag kom att nämna om min tillernade anmälan till Riddarh.-Direktionen åt en person, hvars egen slägt frågan nära rörde och som är känd för sina djupgående historiskt-genealogiska forskningar; och han, som hade sig oriktigheten bekant och önskade att den klefve rättad, sade sig vilja förbereda
Direktionen på det som komma skulle.
Han uppsökte mig också efter ett par dagars förlopp på Riddarhuset och berättade, att han nämnt om saken för en eller ett par Direktions-ledamöter, men fått det svar, att Direktionen icke ville gräfva i gamla luntor från 1300-talet, samt att, om jag skulle få vanan att besvära med rättelser vid genealogierna, så skulle
Direktionen icke få annat att göra.
Jag, som således icke ville »besvära»
Direktionen med någon anmälan i saken, genomdref dock, medelst Oxenstjernorna sjelfva, att Oxenstjernska och Sparreska genealogierna på Riddarhuset blefvo rättade, icke för mitt arbetes skull, ty Oxenstjernska ättartaflorna voro redan färdigskrifna så, som de nu äro tryckta, innan Direktionen ens företog målet till behandling, utan endast för att stadga min öfvertygelse, att det tvära nekandet till en så klar och enkel sak blott härrörde af
Direktionens oginhet emot mig, om man undantager någon beqvämlighet för dess egen räkning.
Så sköter Riddarh.-Direktionen de för oss så maktpåliggande genealogierna, och så efterkom Direktionen Adelns föreskrift, hvartill Direktionen sjelf gifvit initiativet, att mina anmärkningar skulle emottagas och granskas.
Om jag skulle vändt mig till den tröga Riddarh.-Direktionen med alla de rättelser och tillägg, dem jag gjort i Ättartaflorna, så hade både jag och samtliga
Direktions-ledamöterna hunnit blifva döda och förrnultnade, innan arbetet kunnat tillfullo utkomma.
Cederströrns anmärkningspunkter, för att nu ta ihop med dem, röra visserligen dels sjelfva planen för arbetet, som tillhör mig sjelf och dessutom var uppgjord långt förr än jag erhöll anslaget, dels till största delen saker, hvilka förekomma uti de redan då utgifna häftena, hvadan jag ej vore skyldig att besvara dem; men vill dock icke undandraga mig att göra det, heldst det skall visa det haltande och ohemula i hans beskyllningar.
Frihms geremiad, att numreringen på de genealogiska tabellerna icke blifvit följd i Ättartaflorna och »att vid flera ätter uteslutits, utan gifven anledning, vissa tabeller, ej mindre öfver den först adlades förfäder (i parenthes får jag nämna, att dessa alltid blifvit upptagna, men hvilket Frih.
Gederström, vid sin förberedande granskning, icke kunnat varseblifva), än äfven de icke adlade sidogrenarne, ehuru an - Den 2 Maj e. m. 45 teckningar härom finnas i original-stamtaflorna,» så hänvisar jag till 2:dra och 3:dje punkterna i de efterrättelser för läsaren, hvilka äro tryckta i början af min bok och lia för de omnämnda fallen följande lydelse, nemi. i 2:dra punkten: »Hvarje Attar»tafla är, der så varit nödigt, afdelad i smärre taflor eller ta»beller, motsvarande klammer i en på förut brukligt sätt upp»ställd stamtafla; och bildar hvar och en manlig person, som i »sitt äktenskap haft eller har barn, en egen sådan tabell »; och i 3:dje punkten: »Af de ätter, som sedan urminnes tider »varit Svensk adel, äro de mest kända medlemmarne, så qvin»liga som manliga, upptagna; af de öfriga blott stamfäderna i »rätt uppstigande led till dem, som blifvit adlade eller naturali»serade».
Cederström må icke föreställa sig, att numreringen på sjelfva riddarhusgeneaiogierna alltid varit eller blir densamma, som den nu är.
När hans bror, t. ex., som jag hört skall vara förlofvad, en gång gifter sig, så flyttas han ifrån tab. 6 på Cederströmska stamtaflan, der han nu står, om jag icke missminner mig, till en annan tabell, hvilken får, allt som det passar sig, till nummer 6, a, eller 7, o. s. v. Hvad åter vidkomma de med dödkors i mina Attartaflor utmärkta 26 ätter och de 13 sådana, som sakna dylika tecken, så, medgifvande att några tryckfel dervid insmvgit sig. såsom vid friherrl. ätten Bergenhjelm, der äfven numret är rasande, men hvilket icke i ifvern att uppleta gravamina observerats, samt adel. ätterna von Knorring och Rosenblad, härrör de öfriga skiljaktigheterna emellan Attartaflorna och riddarhusgeneaiogierna af olika åsigter emellan mig och Riddarhus-direktionen om dessa ätter ännu äro lefvande eller ej.
Särskildt om ätterna von Lagerlöf och Reiher hade jag mig förut bekant, med hvilka de på svärdsidan uteingo, och har nu sedan fått veta detsamma om adel. ätten Leijonadler.
De åberopade 90 åren, som skola vara förflutna, innan en ätt får anses utslocknad, är icke någon säker måttstock att den verkligen är det.
Derpå äro adel. ätterna Glansenstjerna och Nassokin, hvilka här på Riddarhuset finnas såsom döda antecknade, men båda lefva i grannlandet Finland, talande exempel.
Den förstnämnda har 3 och den sistnämnda icke mindre än 10 manliga medlemmar i lifvet.
Det kunde således en vacker dag hända, att Frih.
Cederströms öron blefve »behagligt smekta» med någon af dessas »välljudande stämmor», ehuru välljudet hade en något Finsk klang.
Att med de nu omskrikna dödkorsen icke å Riddarh.-Direktionens sida annars laller sig så noga, kan man skönja deraf, att sådana i detta nu fattas på Riddarhusgeneaiogierna för följande 9 utdöda ätter, nemi. adel. ätten Anckarstjerna, N:o 1142, friherrl. ätten De Geer af Tervik, adel. ätten von Jakobsson, gred. ätterna Leijonstedt och Putbus, samt adel. ätterna Ridderstam, af Robsahm, Sabelhjerta och von Tuné.
Anbelangandes de i Attartaflorna till aldrastörsta delen efter Riddarhusgeneaiogierna inflickade anekdoter, öfver hvilka Frih.
Cederström uppstämt en så jemmerlig klagovisa, så har han 40 Den 2 Maj e. m. eller de af mig val kända gynnare, som så tjenstaktigt hjelpt honom med den tillämnade nedgöringen af mitt arbete, i brådskan eller hafset förbisett, likasom sjelfva planen för verket förbisågs, att skildringarne af Fru Fock, född Ridderbjelke, och Fröken Clo finnas för den förra dels på Fockska, dels på Hårdska genealogien, och för den ^sednare på stamtaflan öfver friherrl. ätten Gripenhjelm. j Starkhulvudska historien står väl icke upptagen på genealogien å Riddarhuset, utan är i stället hemtad ur en annan lika trovärdig kalla, tryckt till på köpet; men har jag anfört godbiten såsom exempel på ett egendomligt sätt i förra tider att bli adlad, diametralt motsatt betydelsen af ett nu mvcket brukligt ordspråk.
Rå den eller de, som utarbetat de officiella genealogierna, blifvit genom ett R. o. Ad:s beslut af den 4 Maj 1765 formligt anbefalda, att dervid begagna sig af alla möjliga källor, så vore det väl underligt, om icke jag, hundra år derefter, då vår historiska litteratur så betydligt växt, skulle för mitt icke officiella arbete få göra detsamma.
Föröfrigt äro dylika kärloksnotiser ju rätt pikanta att läsa; och Svenska Adeln bör väl icke vara ömtåligare än furstefamiljer och regentdyuastier, hvilka få hålla till godo med att se sina svagheter af den närgångna historien afslöjade.
Det må nu så vara. att de klandrade anekdoterna äro mörka fläckar, men hvad vore väl dem förutan allt det lysande och ädla, som i Attartaflorna omtalas?
Hvad är en målning utan skuggor och dagrar?
Cederström klagar, i anledning af dessa anekdoter, öfver brist hos mig på urskiljning och grannlagenhet; men ville han ännu närmare jemföra mina Attartaflor med Riddarhusgenealogierna, så skulle han finna, att jag för sådant icke rättvisligen kan beskyllas.
Jag har nemligen, utan att träda sanningen alltför nära, så vidt möjligt varit, mildrat det myckna verkligt vanhederliga, som står omnämndt på genealogierna, och för tillfället påminner jag mig tvenne anrika och ansedda slägter, dem jag sålunda skonat.
Jag vill icke här öppet nämna dem vid namn, men är beredd att enskildt göra det åt de medlemmar af Ståndet, som det önska.
Återstår nu af det Cederströmska kalfatrandet att villigt erkänna det tvenne ätter blifvit i Attartaflorna förbigångna, nemligen adl. ätten von Hennigs, lefvande, och Lindelöf, N:o 143, utdöd.
Det är visserligen förargligt för mig, att så (ländt; men jag får lugna mig dermed, att mitt arbete, som icke kan vara fullkomligare än andra menniskors, ehuru sådant tyckes fordras, har i det fallet sina föregångare, nemi. vår olficiela matrikel, som uteglömt ett nummer, så att två ätter.
Ille och Hård af Thorestorp, upptagas under ett och samma, samt Carlskölds vapenbok, hvaruti icke mindre än 11 friherrl. och 30 adl. vapen, såsom förbigångna, sedermera blifvit tillaggda.
Så kommer ock att ske med'de af mig långt före detta observerade uteslutningarne af Hennigska och Lindelöfska Ättartaflorna, som af Ryttmästaren Mörner, med hvilken jag derom samtalat, kan intygas.
Det behöfves således icke, såsom Riddarb.-Utsk:t låter oss läsa I Deu 2 Maj e. m. 47 emellan raderna, något vite föreläggas mig, för att få de behöfliga rättelserna gjorda.
Sådant ligger i mitt eget intresse som utgifvare.
Då jag för någon tid sedan lorst hörde omtalas detta Frih. Cederströms eller Riddarh.-Direktionens attentat emot mitt arbete och de fattiga 400 rdr, dem jag har qvar af mitt anslag, trodde jag, att motivet dertill var Direktionens riksbekanta sparsamhet, att ieke nyttja någon annan, mera bemärkelsefull benämning; men sedan jag nu sett, att Direktionen föreslagit i och för den eltersträfvade censuren af mitt arbete ett belopp, som med 100 rdr öfverstiger den summa, jag har att lå (censorn in spe har gått ända till 800 rdr), så finner jag, att det icke är denna lofvärda dygd, som drifvit Direktionen, utan måtte det då vara en Direktionen värdig hämnd, för det jag i Lilliehöökska frågan ej allenast vågade hysa min egen tanke, utan äfven dristade mig att öppet förfäkta den.
Det var och är nemligen i Direktionens ögon någonting alldeles oerhördt, att jag, som tycktes
Hrr ledamöter vara en dem underordnad person, icke kunde beqväma mig att dansa efter deras pipa eller, rättare, läsa och skrifva efter deras peksticka.
Slutligen förefaller det mig rätt underligt, men passar fullkomligt i stycke med den öfriga inkonseqvensen emot mig, att jag blifvit, om icke precist offentligt, så åtminstone enskildt, beskyld för uppsåtliga dikter; jag, som så nyligen gifvit ett ovedersägligt bevis derpå, att jag så älskar sanningen att jag strider derför, kosta hvad det kosta vill.