Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från hufvud till fot ville hon svepa honom i sin gränslösa, ångerfulla tillgifvenhet för att godtgöra de många årens försumlighet--hvad ville hon icke göra för sitt enda, älskade barn.
Och pennan flög i feberaktig hast öfver papperet--men så stannade den plötsligt.
Fru Catharina Boije och hennes döttrar
En länge närd önskan hade gått i fullbordan: jag hade sett den brusande kaskaden vid Kyro, och Nokias dystra fors, denna sorgdrägt af svart med hvita fållar midt i naturens glada sommarskrud.
Kangasalas, Imolas och Hattelmalas åsar hade för mig utvecklat sina sköna taflor.
Finnes hjerta klappar icke med gladare slag vid blotta tanken på dessa perlor i vårt lands vackra drägt?
Och nu, efter en sommar tillbragt i denna nejd, så rik på naturskönheter, af hvilka få äro ens till namnet allmännare kända, huru skulle icke jag nu vara enthusiastisk för all denna fägring.
Jag hade tillbragt en dag i Tammerfors.
Sedan den lilla stadens fabriker och anläggningar blifvit besedda, inbjöd man mig att vara med om en färd till Hattanpää egendom ej långt från staden.
Jag antog gerna anbudet, ty jag hade hört berömmas den vackra parken med det sköna läget vid Pyhäjärvi.
Vi anlände till målet för vårt besök.
Det gammalmodiga huset med de små fönsterrutorna och det höga, brutna taket förekom mig att äga ett visst gammaldags aristokratiskt tycke, och de med vacker vördnad för forntiden bibehållna besynnerliga siraterna i trädgården intresserade mig.
1 En promenad genom den vidsträckta, längs sjöstranden sig sträckande parken var tillräckligt lång, för att en inbjudning till hvila uppe i huset skulle förefalla välkommen, ehuru aftonen hotade att bli något lång för mig som fremmande och okänd, då ställets ägarinna gästfritt önskade att qvarhålla oss öfver soupén.
Mitt sällskap, som ofta haft tillfälle att besöka Hattanpää, stannade i förmaket vid ett bord, hvarpå stod en korg delikata jordgubbar, men jag, åtföljd af ett fruntimmer, gammal bekant till mig och nu bosatt här, begaf mig för att bese de öfriga rummen och bortprata en stund på tu man hand med henne.
Min uppmärksamhet fästades af ett dörrstycke, föreställande en ung flicka med sköld och hjelm, öfver hvilken sväfvar en stor spindel, hängande på en tråd.
På min förfrågan svarade mig min följeslagerska, att man hade en sägen om anledningen till denna tafla, hvilken alltid fäst hennes intresse; och med hemlig rysning bebodde hon det rum, hvartill denna dörr ledde, och der den unga Cecilia Boije, taflans original, fordom bott, hvarföre detta rum äfven hade något särdeles lockande för henne.
Jag bad henne förtälja mig denna sägen.
„Hm,“ svarade hon leende, „det är för vidlyftigt.
Jag har så intresserat mig för denna tilldragelse, att jag gjort mig den mödan att samla och ordna det ringa, jag derom kunnat få veta, och jag fruktar att ej kunna med få ord berätta dig den, just emedan jag så mycket sysselsatt mig dermed.“
„Ju vidlyftigare, ju bättre, svarade jag.
Qvällen blir oss nog lång, om vi ingen annan sysselsättning ha, än att sitta och prata ingenting.
Låt oss sätta oss vid det öppna fönstret här, just i denna kammare, och berätta mig din historie, det blir trefligt.“
„Nå, har du tålamod att höra, så berättar jag gerna, det är mig riktigt kärt att få ge luft åt hvad jag samlat till en bild inom mig.
Men en högkarmad länstol måste jag nödvändigt lyfta fram åt mig, eljest hittar jag omöjligt på den ton, som tillhör den tid, från hvilken min berättelse daterar sig.
Se så, föreställ dig nu i mig en riktig fars farmor ifrån Carl XII:s tid, arrangera dig att attendera till den fransyska, som liksom en fleuve des mots skall dina öron embrassera.“
„Usch nej, du blir mig för förtvifladt högtidlig, så der.
Öfversätt för all del dina hjeltars och hjeltinnors språk på vårt nu gängse sätt att tänka och tala, eljest kommer jag att känna mig, som om jag vore klädd i styfkjortlar och robrong!“
„Nå ja, det kan väl också låta göra sig, men allehanda skriftligt, som du ändå måste hålla till godo med på den tidens språk, kommer då att göra afbrott, ja kanske förefalla dig såsom icke skrifvet af samma personer, som du deremellan lär dig känna moderniserade.“
„Kan ej hjelpas, hellre då denna olägenhet.“
Sittande i sin högkarmade stol, började hon sin berättelse.
Jag misstänker att familjerna Boije och Lejonankar ha att tacka berätterskan för åtskilliga medlemmar i familjerna, dem de ej förut ägt, men öfverlemnar dock berättelsen sådan jag hört den.
„Ännu en sak vill jag anmärka,“ sade min berätterska i karmstolen, „vid den tid min berättelse daterar sig ifrån, hade detta gods ännu icke namnet Hattanpää, det erhöll det sednare såsom ett stamhåll för „hattarne“ i Finland.
Det var en mulen och dyster afton om våren 1718.
Klockan knäppte fem minuter till sex i salen på den ståtliga herrgård, som tillhört den stolte Baronen Göran Boije, och som nu ägdes af hans enka, fru Catharina Boije.
I detsamma hördes en klocka ringa gårdsfolket tillsamman för aftonbönen.
I nedra ändan af salen samlades med sakta steg allt gårdsfolket i tyst förbidan.
Nu slog vägguret sex, och i detsamma inträdde med högtidlig gång fru Catharina, åtföljd af sin äldre dotter Margaretha och sin kammarpiga, den svenska jungfru Malin, som på ett hyende bar en bibel.
Hon nedlade den på ett bord, bakom hvilket, på en med gyllene sirater prydd och med purpursammet klädd länstol fru Catharina satte sig ned.
En hastig blick, som hon kastade kring rummet för att förvissa sig om det ingen saknades, lät henne märka att hennes yngre dotter ännu icke infunnit sig.
Med en blandning af förvåning och oro gaf fru Catharina en vink åt jungfru Malin, som med tysta fjät gick genom salen till en dörr, hvilken i detsamma slogs upp, och ur hvilken den saknade trädde emot henne.
Den unga flickans kind var blek, och hennes hand darrade, då hon, sedan hon vördnadsfullt bugat sig inför sin mor och tagit sin plats vid hennes sida, skulle i sin psalmbok vända om bladen för att taga upp psalmen.
Modren kastade på henne en bekymrad blick; men då den unga flickan med ren ehuru darrande röst började på en gång med äldre systern den sköna psalmen:
„Vår Gud är oss en väldig borg,“ då föll fru Catharina in i sången och sjöng med hög och stark stämma, full af andakt ända till slutet.
Men vid orden:
„Röfva de oss ifrå, Vårt gods, lif också,“ sväfvade de unga flickorna på rösten, och från hopen af qvinnorna, som stodo tillsamman vid ena sidan af rummet, hördes en och annan qväfd snyftning.
Sedan psalmen var slut, läste fru Catharina högt ett kapitel ur bibeln.
Slutligen knäböjde de unga flickorna vid sin moders stol; äfvenså nedböjde sig allt tjenstefolket, och fru Catharina läste med hög röst Herrans bön och Välsignelsen.
Derefter skingrade sig de närvarande tyst, för att först intaga qvällsvard och sedan gå till hvila.
Fru Catharina återgick till sitt rum, åtföljd af sina döttrar och jungfru Malin.
„Min dotter,“ sade nu fru Catharina, sedan hon tagit plats i den höga karmstolen vid rummets öfra ända, vändande sig till sin yngre dotter Cecilia, „din kind är blek, och ditt utseende vid din sena ankomst till bönen förrådde förskräckelse.
Hvad betyder detta? hvad har händt?
Har du hört något om de frånvarande kära, eller från fienden något som ännu ej nått mina öron?“
„Nej, Gudi lof!“ svarade Cecilia med låg, vördnadsfull röst och nedslog sina ögon, „nej, min mor, sedan Matts kom med den svåra underrättelsen, att fienden marcherar hitåt, har jag intet nytt hört.“
„Hvad var det då, som kom din kind att blekna och din hand att darra?“
„Min mor, jag blyges att säga det.“
„Cecilia Boije bör aldrig låta en känsla få rum hos sig, hvilken hon behöfver blygas för att tillstå för sin mor.
Men har hon felat, så bör hon veta att, ehuru med blygsel, för sin moder tillstå sitt fel.“
„Tro ej, min mor, att det är något af vigt, det är bara en barnslighet kanske, men en barnslighet, som jag ej kan öfvervinna; fast i sanning man har tillräcklig anledning till sorg och förskräckelse, utan att behöfva söka sig sådant, och det är just derföre jag skäms.
Nå väl, min goda mor, hela min oro kom deraf, att jag, då jag skulle taga min psalmbok, i min lilla kammare blef varse en spindel.
Med ångest hastade jag att ropa på någon för att bortföra den, men alla voro redan ingångna till bönen.
Åter sprang jag in i min kammare för att se efter den ohyggliga, men nu var den försvunnen, och nu vet jag ej på hvilket ställe den gömmer sig.
Ack, min mor, det är rysligt att tänka att den der fasliga döljer sig i min lilla, kära kammare, och hvem vet när den sen kryper fram.
Jag, som så noga aktat, nu har jag ändå fått en sådan der stygger en in till mig.
Goda Mamma, låt mig i natt få sofva i gula rummet med Margaretha; jag kan ej sofva i samma rum med spindeln, jag skulle jemt tycka att den omspunne mitt hjerta.“
„Cecilia, du är sexton år, du har vuxit upp i en tid, då kriget bredt jemmer öfver hela detta land.
Härjadt ligger
Finland, nära att förblöda.
Förstörda äro dess städer, borgarena tiggare; öde dess hemman, eller befolkade endast af qvinnor och barn.
Elände rår öfverallt, och snart kanske skall fäderneslandet nödgas afträda detta land åt en fiende, hvilken nu redan herrskar här öfverallt.
Kanske inom några dagar ligger ditt eget fädernehem i aska, och de dina begrafna under ruinerna, eller skonade för att undergå än svårare öden.
Cecilia, och du bleknar för en spindel!
Är det tider nu för svaghetslekar för qvinnan?
Styrka egnar henne nu såväl som mannen.“
Cecilia gömde sitt ansigte i sina händer liksom af fasa öfver fru Catharinas skildring, men hon upplyfte det snart åter och sade: „o min mor, dessa fasor, hvem skulle väl ens ett ögonblick kunna glömma dem!
Men ack, jag är ju blott en späd flicka, hvad kan jag?
För mig står mitt eget öde alltid under bilden af spindeln, hvilken i drömmen omsnärjde mig.
Jag har arbetat emot denna vedervilja, men jag kan ej öfvervinna den.
Förlåt mig, min mor, och tillåt mig i natt att sofva i gula rummet; jag är ock sålunda närmare de mina, och jag bäfvar att vara långt skild från dem den natt som förestår.“
„Cecilia,“ sade fru Catharina strängt, „mig förundrar din upprepade begäran.
Hvarför skulle du byta rum – för en spindel?
Du är icke mera ett barn, du bör lära dig att icke vara som det svigtande röret, det hvarje flägt böjer ur sin riktning.
Den som ifrån den bestående ordningen låter leda sig af hvarje tillfällighet, den äger snart ingen ordning mer.
Se, de flesta af landets adel, nära nog alla dess embetsmän, ja äfven de ringaste, som blott kunnat det, hafva flytt till Sverige undan förstörelsen; men din moder har ej velat lemna sina barns arfvedel till spillo af fruktan för fienden; och du, du vill flytta undan af fruktan för en spindel.
I detsamma hördes ljudet af hästhofvar.
„Gå, Malin,“ sade fru Catharina, „att höra om det är gårdsfogden som återkommer.
Är det han, så bed honom komma och redogöra för sin färd, så snart han är i ordning dertill.“
En stund förgick under tystnad, men snart inträdde gårdsfogden och stadnade ödmjukt vid dörren.
„Den omtalta ströfcorpsen tar sin väg hit,“ började han på fru Catharinas uppmaning, „i natt rasta de endast en mil härifrån.
Ville hennes nåd tillåta oss att försöka om vi nu åter skulle, liksom för tre år sedan, kunna hålla dem härifrån, så äro vi villiga; men jag tror knappt det nu kan hjelpa.“
„Nej,“ sade fru Catharina allvarligt, „tiderna äro förändrade, nu kan intet göras.“
„Det säges,“ fortfor fogden vidare, „att soldaterna hållas i sträng tukt af furst Galitzin, hvilken redan anser landet som ryskt och handterar det derför menskligare.
Han har dock låtit utgå en förordning, att hvar och en, som hyser en svensk krigare, eller någon af landets bortflydde adel, hans egendom skall sköflas, och han sjelf med hustru och barn föras till Siberien.
Den bortflydda adelns gods gifvas till spillo.
Det har varit som en himmelens skickelse att denna gård blifvit sparad allt hittills, men det berättas svåra sägner om den trupp, som nu marcherar hitåt, och motstånd lär väl vara fåfängt, sedan hela landet är i fiendens händer.
Men kanske vore bäst om nådig frun och fröknarna skulle fara härifrån, till dess de tågat här förbi.“
„Vi stadna qvar här under Guds beskydd,“ sade fru Catharina beslutsamt.
„Vi äro det skyldiga oss sjelfva, vi äro det skyldiga mina underhafvande.
Och i sanning, flykten blefve oss numera vådligare än att dröja.
Hvad oss än öfvergår, oss händer ej värre, än Herren behagar.
Gårdsfogde! sammankalla i morgon tidigt gårdens underhafvande och inskärp hos dem yttermera den redan gifna befallningen, att afhålla sig från alla fiendtligheter; de kunna intet mot öfvermakten.
Jag vet att endast ett strängt förbud kan afhålla dem derifrån, men motstånd vore numera att i fåfänga förspilla menniskolif, och reta den vilda fienden ännu mera.“
Sedan qvällsvarden blifvit nästan under tystnad intagen, återgick fru Catharina till sitt rum, dit hennes döttrar följde henne.
„Och nu, mina barn, godnatt!
Den dag, som i morgon randas, är kanske en pröfningens dag.“
De unga flickorna kysste sin mors hand, den hon välsignande lade på deras hufvuden, och bortgingo begge, Margaretha för att bege sig till hvila i gula kammaren, rummet invid fru Catharinas eget, der hon brukade sofva för att vara till hands, ifall hennes moder ville kalla henne om natten, och Cecilia till sitt eget rum.
Den vigtigare faran hade för ögonblicket utträngt tanken på spindeln, och Cecilia, efter att ännu en stund hafva vändt sina tankar till Gud i bön om beskydd för sig och de sina, sökte nu sömnen, den hennes unga ögon ännu ej hade åkallat förgäfves.
Nu, nu likväl inställde den sig icke.
Så snart hon tillslöt ögonen, tyckte hon sig än höra skott på afstånd, än kände hon huru spindeln med sina långa ben kröp omkring på hennes ansigte, än såg hon ett skäggigt kosackansigte grina emot sig, och med fasa slog hon alltid upp sina ögon vidöppna, för att förjaga skräckbilderna.
Slutligen uppsteg hon, kastade något kläder på sig, satte sig vid fönstret, torkande imman af de, efter tidens sed, qvarters stora rutorna, och bjöd till att se ut, i natten.
Allt var tyst och mörkt.
Endast ifrån trädgårdsmästarns byggning lyste ett ensamt ljus.
Nu släcktes äfven det, och bort om samma byggnad mot skogen tyckte hon sig märka skymten af något som rördes bortåt; men hon kunde ej i mörkret urskilja hvad det var.
De nattliga skuggorna blefvo dock af mera vigt för den unga Cecilia, än hon anade.
Långs skogsbrynet rörde sig trenne män med bössor.
Det var trädgårdsmästaren och tvenne af herregårdens torpare.
Med raska steg nalkades de ett af de hemman, som lydde under gården, och vid deras ankomst möttes de af husbonden Jaako, som med någon förundran tilltalade dem:
„nå, hvad tänker ni på, som färdas med bössor denna tid på dygnet?
Hvad tänker ni skjuta för sparfvar?“
„Åh,“ svarade en af männen, „vi tänka oss på vargskytte och tänka ta dig med; du tycks ej heller vara sofvande i natt.“
„Nå, hvem skulle just ha lust att sofva, när kosackerne äro i rörelse i nejden?“
„Närmare än du tror,“ menade trädgårdsmästaren.
„Jag har varit på spaning och fått reda på att en hop ernar sig hitåt på ströfveri.
Dem ska vi klubba.“
„Men,“ sade Jaako, och tog sig bakom örat, „mins ni ej att frun nekat oss att ta till bössorna?
„Hm,“ menade trädgårdsmästaren och ruskade på hufvudet, „qvinnofunderingar.
Ska vi låta ryssen komma på vår mark, utan att knäppa några åtminstone af dem, det tål jag aldrig.
Hade vi ej qväst dem förra gången, de voro hitåt trakterna, så hade vi haft dem här längesen, liksom hela det öfriga landet; men nu ha de glömt den läxan ren och behöfva en ny.
Sannt var att vi voro par hundra då, så vi kunde hålla dem från hela det här hållet, och de hade just ej mycket här att göra.“
„Ja men,“ sade Jaako fundersamt, „vi ha ju ändå fått betala, vi ock, åt dem.“
„Visst,“ svarade trädgårdsmästaren, „det är just det som är qvinnoupptåg, att betala krigsgärder och leverera till och med hästar på befallning af några få man, som man kunnat klubba som strån.
Och flere ha hitåt ej varit på en gång.
Men det tål jag nu inte längre.
Mins du ej hur kungen uppmanat finnarne att ta till vapen och stå emot?
Nog vet kungen hvad han gör och är ingen kruka, han.
Nu äro vi fyra, och få vi Antti och Tuhka Jaako till, så må väl åtminstone tjugu af dem bita i gräset, innan vi behöfva ta till harpasset.
Sen ska de väl ha så lagom lust att vända kosan hitåt en annan gång, tänker jag.
Hör nu hvad jag funderat på.
Just der vägen tar af hit till våra, mins ni huru den går imellan sjön på ena sidan och åskammen vid sandraset på andra, som ingen menniska kan klifva uppför utan att ramla ned med sanden.
Der uppe ställa vi oss, i skydd af den höga gärdesgården, och kunna på det viset skjuta ned alla, som vända sig åt vår väg, utan att de kunna nå oss.
Men alla, som gå förbi åt andra sidan, få gå i fred.
Och,“ tillade han småskrattande, „jag tänker de ska mista lusten att gå hitåt.“
Jaako ref sig med högra handen bakom högra örat och sköt mössan mot det venstra.
Derpå gjorde han samma manöver med venstra handen bakom venstra örat och funderade åter, men kunde ej komma sig till något beslut.
Imellertid satt Cecilia qvar vid sitt fönster, då hon hastigt spratt till, skrämd af att någon tog i dörren.
Hon lugnade sig dock straxt, då hon igenkände sin systers vänliga röst, som sade i det hon inträdde: „se, du är uppe, Cecilia, jag har ej kunnat sofva för tanken på dig.
Nu smög jag mig sakta ut genom lilla dörren från gula rummet, för att få se om du skulle sofva, och sedan lugnare gå till sängs; men nu är det ju omöjligt att gå straxt åter, då jag sett att du är uppe.
Kom, söta Cecilia, och lägg dig, jag skall sitta vid din bädd tills du somnar.
„Goda Margaretha, alltid är du söt och snäll emot mig; men jag räds jag ändå ej kan somna.
Och du sjelf, kan du sofva i natt?
Tänk om du skulle våga sitta en stund hos mig, det vore mycket drägligare i natt, om jag finge vara med dig.“
„Vår mor sofver, eller, om hon ej sofver, så vill hon visst ej visa att någon oro kan störa hennes sömn; men jag tror till och med att hon verkeligen sofver, ty det är förunderligt hvilken makt hon har öfver sig sjelf.
Derför fordrar hon ock så mycket af oss stackare.
Nå,“ tillade hon med ett svagt leende, „nog tycker också jag att du gör dig många onödiga bekymmer; men då man aldrig hör talas om annat än idel jemmer, blir man väl ock till slut så uppskrämd, att man i allt ser fasligheter.
Ack, hvad det måtte vara roligt, när det är fred!“
„Ja, nog talar man om ungdomsglädjen, men den ha vi visst ej vetat af.
Ack, om det blefve fred!
Men visst har det nu ändå varit mycket bättre en tid, än då jag var barn, och hären ännu var i landet och kämpade mot ryssarne.
Icke hör man af sådana rysligheter numera.“
„Ack, Cecilia,“ svarade Margaretha, „det är ett sorgligt lugn: dödens lugn, säger mamma, detta lugn, som kommer deraf, att landet dukat under för öfvermakten.“
„Dödens lugn! tror du det är så svårt, Margaretha?
Ja väl för ett land lär det väl så vara, men vet du, syster, jag tycker att det skulle vara ljuft att dö.“
„För att slippa se spindlar, till exempel,“ sade Margaretha leende.
„Ja också det.
Ser du, Margaretha, du är svenska.
Vår moder är verkeligen en svenska, ehuru hon, som du vet, genast vid sin ankomst till Finland, med allvar lärde sig sina underhafvandes språk.
Vår fader var ock till hälften svensk, såsom nästan alla ståndspersoner i landet.
Men jag är en verklig finska.
Ser du, den gamla Vappo, som var min amma, hon var just en af de allradjupaste finskor.
Du känner endast hennes stela yttre, hennes fåordighet, hennes vedervilja emot att bråka något svenskt ord; men jag känner hennes varma trohet, det dunkelt glödande, sagolika djupet af hennes inre, den nästan hemska tjusningen af hennes sånger.
Ofta tyckes mig, att hon måtte veta och se mera, än andra menniskor.
Ja, jag räds stundom för mig sjelf; det förekommer mig, som om jag af henne skulle emottagit en af mig sjelf oförstådd gåfva att ana något utom det närvarande.“
„Hu, huru du talar, svärma ej nu åter, Cecilia.“
„Jag vet ej om det är svärmeri; men, Margaretha, jag räds oss förestår en olycka.
Väl hafva ryssar tågat här nära förr, ströfvare hafva ju till och med varit här på gården; men så långt tillbaka, som jag minnes, ha vi ej haft något egentligt att beklaga oss öfver, isynnerhet då man betänker att vi fortfarande varit ifriga svenskar.
Äfven våra underhafvandes stämning är högst fiendtlig emot ryssarne, så att de endast med möda kunna hindras från onödiga utbrott, som endast åstadkomma olycka.“
„Nå, och nu menar du, att det skall gå värre till.“
„Ja, jag rädes det.
Du mins min dröm, natten före den betydelsefullaste dag i min lefnad.
Derför var sjelfva drömmen så mycket mera betydelsefull.
Jag såg en spindel, som spann in mitt hjerta allt trängre och trängre med sina trådar, tills det under outsägliga qval icke mera kunde slå, tills det slutligen qväfdes.
Margaretha, jag räds den spindeln, som smugit sig in i mitt rum i dag, bådar att en olyckstråd spinnes om mitt hjerta.
Det klappar så ovanligt tungt i dag.
Syster, älskade syster, värna mig för spindeln; men du kan ej, ack, du kan ej.
Ännu blekare än vanligt stod Cecilia midt på golfvet i kammaren.
Månen hade nu gått upp och kastade sitt sken öfver den svärmande flickan.
Margaretha slöt henne i sina armar sägande: „Cecilia, syster, för Guds skull, skräm mig icke så.
Hvilka mörka makter öfverväldiga dig?
Låt oss bedja, Cecilia!“
I Margarethas armar sjönk den unga flickan afmattad tillsammans, och varsamt förde henne systern till hennes bädd, invid hvilken hon sjelf i brinnande bön knäböjde.
Äfven Cecilia sammanknäppte sina händer, och hennes hvita läppar rördes till deltagande i systerns bön.
Slutligen inslumrade hon, och den på läpparne återkommande rodnaden och den jemna andedrägten utvisade, att hon nu sof ungdomens lugna, ljufva sömn.
Nu smög sig
Margaretha sakta tillbaka till sitt sofrum genom samma lilla dörr, genom hvilken hon lemnat det.
Morgonen började gry, då Margaretha, just som hon med en brödkorg på armen trädde ut ur ett skafferi, tyckte sig höra ett skott.
Hon bleknade litet och skyndade sig att föra in korgen på bordet i det rum, der tjenstefolket skulle äta frukost.
Och nu nådde ljudet af ännu ett skott hennes öron, och med bevingade steg hastade hon in till Cecilia, hvilken förfärad mötte henne i dörren.
Men nu knallade flere skott, och de båda flickorna slöto sig närmare tillsamman.
„Cecilia, låt oss gå in till mamma?“
„Klockan är ej 7 ännu; månne vi våga?
Men i detsamma trädde fru Catharina ut.
Högtidligt vinkande åt sina döttrar att följa henne, drog hon sig tillbaka och sade: „under de hårda pröfvoår, som öfvergått detta land, har Herren nådeligen behagat bevara vårt hus och denna nejd från alla svårare hemsökelser.
Låtom oss bedja, mina barn, att hans mäktiga beskydd än vidare må hvila öfver oss, så behöfva vi ej rädas fienden.
Hvarje motstånd, hvarje tecken till fruktan, eller hvarje bemödande att undgå vårt öde, skulle endast göra det värre.
Något annat, än förtro oss i Herrans hand, kunna vi ej.“
Modrens och döttrarnes böner afbrötos snart af hästtraf, skott och vilda ljud.
Gråtande omfamnade de båda flickorna sin mor, som välsignande lade sina händer på deras hufvuden, i det hon sade:
„Herre förbarma dig öfver dessa.
Bevara dem i renhet.
Herre, om dig så behagar, så tag dem bort.
Är det ditt beslut att deras jordiska väl skall förspillas, så ske, o Herre, din vilja, blott du bevarar åt dem den himmelska arfvedelen.
Amen.“
Sedan hon beledsagat sina döttrar i ett rum, till hvilket man endast kunde komma genom en lönndörr ifrån ett afsides rum, hvars ringa utseende hon hoppades skulle vara föga inbjudande för de ovälkomna gästerna, gick hon sjelf ut mot desse och möttes på trappan af den vilda skaran.
„Hvad viljen J, hvad är er afsigt?“ frågade hon med lugn och hög röst på finska de inträngande soldaterna.
Ett ögonblick tycktes det, som om hennes lugna och stolta hållning skulle gjort intryck till och med på dessa och hejdat deras gny.
En af dem svarade ock temmeligen höfligt på bruten finska: „skaffa hit mat och öl.“
Men denna ögonblickliga känsla af aktning försvann genast åter, och under svordomar och larm rusade kosackerna in i de ståtliga rummen.
Öfver den för gårdsfolket framställda frukosten kastade de sig med glupande hunger; mera mat och dryck fordrades, och frambars på fru Catharinas befallning i ymnighet.