Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den som vill, att 18 Kap. 14 § i Straff-Lagen skall, på sätt Utskottet föreslagit samt Ridderskapet och Adeln och Preste Ståndet beslutat, komma att lyda sålunda: »Ofverlastar sig någon af starka drycker så, att af hans åtbörder eller orediga sinnesförfattning synbarligen märkas kan, det han drucken är, och träffas han i sådant tillstånd å väg, gata eller annat allmänt ställe; straffes för fylleri med böter, högst femtio Riksdaler»; Röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, anses Rikets Ständer för ifrågavarande § hafva, i enlighet med Borgare-Ståndets beslut, antagit denna lydelse: Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami 1 Afd. 28 Höft. 3 Lng-Utskottets Memorial JVs 70.
»Öfverlastar sig någon af slarka drycker så, att af hans åtbörder eller orediga sinnesförfattning synbarligen märkas kan, det han drucken är, och träffas han i sådant tillstånd å väg, gata eller annat allmänt ställe; straffes, för fylleri, med böter, högst tjugu Riksdaler. 20 Kap. 10 §.
Utskottets förslég härutinnan är godkändt af Borgare- och Bonde-Stånden; hvaremot Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet antagit Kongl. Maj.ts Proposition i denna del.
För den händelse alltså icke något af de sistnämnda Stånden jemväl skulle vilja biträda Utskottets förslag, föreslår Utskottet vördsamt denna Voteringsproposition JVs 6:
Den som vill, att 20 Kap. 10 § i Straff-Lagen skall erhålla följande af Utskottet föreslagna samt af Borgare- och BondeStånden godkända lydelse: »Begår någon snatteri tredje gången; varde ansedd, såsom hade han första resan stöld föröfvat.
Snatteri af den, som förut begått rån, försök dertill, stöld eller inbrott, skall ock såsom stöld anses»; Röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, anses Rikets Ständer hafva beslutat, att ifrågavarande § skall, i enlighet med Kongl. Maj:ts af Ridderskapet och Adeln samt Preste Ståndet antagna förslag komma att lyda, som följer: »Begår någon snatteri andra gången; varde ansedd såsom hade han första resan stöld föröfvat.
Snatteri af den, som förut begått rån, försök dertill, stöld eller inbrott, skall ock såsom stöld anses.» 21 Kap. 10 §.
Vid denna § hafva tre olika meningar gjort sig gällande.
Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet hafva antagit Utskottets förslag.
Preste-Ståndet har om - Lag-Utskottets Memorial J\1 70. 19 tattat Kongl. Maj:ls Proposition.
Borgare-Ståndet åter har åt §:n gifvit detta innehåll: »Den, som gjort sig förfallen lill straff efter 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 eller 8 §, skall ock dö» mas medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid förlustig.»
Vid detta förhållande får, för den händelse icke Borgare-Ståndet skulle linna sig kunna biträda Preste-Ståndets beslut eller Presle-Ståndet Borgare-Ståndets, i hvilket fall votering om kontraproposition icke erfordras, och ej heller något af dessa två Stånd vill förena sig med de två öfriga Stånden om Utskottets förslag, Utskottet vördsamt föreslå a) för bestämmande af kontraproposition följande Voteringsproposition JV2 7:
Den som vill, att till kontraproposition vid den blifvande bufvudvoteringen antages följande af Preste Ståndet, i enlighet med Kongl.
Majits Proposition för 21 kap. 10 § i Straff-Lagen beslutade lydelse: »Den, som gjort sig förfallen till straff efter 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 eller 8 §, varde ock dömd medborgerligt förtroende för alltid förlustig»; Röstar Ja; Den det ej vill, röstar .
Nei; Vinner Nej, kommer till kontraproposition i hufvudvoteringen att antagas Borgare-Ståndets beslut, alt omförmälda § skall lyda sålunda: »Den, som gjort sig förfallen lill straff efter 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 eller 8 §, skall ock dömas medborgerligt förtroende för alltid eller på viss lid förlustig;» b) för den slutliga omröstningen följande Voteringsproposition Jts. 8:
Den som vill, att ifrågavarande § skall, på sätt Utskottet föreslagit samt Bidderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet beslutat, lyda sålunda: »Den, som gjort sig förfallen lill straff efter 2, 6, 7 eller 8 §, skall ock dömas medborgerligt förtroende för alltid förlu stig, och den, som gjort sig skyldig till straff efter i, 3, i eller 5 §, varde till förlust af medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid dömd»; Lagutskottets Memorial J\s 70.
Röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, anses Rikets Ständer hafva antagit f:sta alternativet: Preste-Ståndets beslut; 2:dra alternativet: Borgare-Ståndets beslut.
STOCKHOLM, tryckt hos 15, Westrell, 1868.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 71. 1 ]%:0 71 Ank. till Exp.-Utsk. den 10 Okt. 1863, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af motion om förändring af lagstiftningen rörande jords eller lagenhets afstående för allmänt behof.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Lag-Utskottets handläggning öfverlemnad motion (N:o 527) har Riksdagsfullmägtigen Nils Andersson från Wermlands län, med förmälan, hurusom det vore ett kändt förhållande, att Staten finge vidkännas öfverdrifna utgifter vid utförande af byggnadsföretag och sådant icke minst vid exproprierandet af jord för jernvägsbyggnaderna, hvarpå jemväl flera exempel blifvit i motionen anförda, föreslagit, att en revision af nu gällande expropriationslag, för så vidt den kunde hafva inflytande på jord i och för Statens jernbanor, måtte företagas samt stadganden utarbetas, som befriade Staten från erläggande för berörda ändamål af allt för öfverdrifna, det efter noggrann undersökning befunna verkliga värdet öfverstigande jordcrsättningar m. m.; Och har särskildt blifvit yrkadt, att vid uppskattning af jordvärde för jernvägsanläggningar Expropriations-nämnden borde vara förbunden att taga i beräkning de fördelar, jordegare och möjligtvis närmaste grannar kunde antagas skörda af den blifvande jernvägen, och det högre värde deras till jernväg och jernvägsstation gränsande egendomar genom desammas anläggande kunde antagas vinna, och att dessa omständigheter således borde verka nedsättning i expropriationskostnaderna.
De yrkanden, som sålunda blifvit framställda, afse väl endast den händelse, att jord bör afstås i och för Statens jernvägsbyggnader.
Men då nu gällande expropriationslag, Kongl.
Förordningen den 20 November 1845 med de deri genom Kongl. Förordningen den 27 November 1854 vidtagna förändringar, omfattar alla de fall, deri afstående af jord eller lägenhet för något allmänt behof kan ifrågakomma, samt någon anledning icke synes förefinnas att i detta hänseende, då fråga är om Statens jernvägar, meddela någon särskild, från den allmänna lagstiftningen afvikande föreskrift, anser Utskottet sig nu böra ingå i bedömande, huruvida hvad motionären anmärkt må föranleda ändring af nämnda författning i hela dess omfång.
Granskar man denna författning, visar sig genast af dess 1 §, att det ofta och, såsom det synes Utskottet, icke utan skäl öfverklagade förhållandet, att vid afhändande af jord eller lägenhet för allmänt behof derför merendels måste erBih. till Ii.
Prot. 1862 1863. 7 Sami. 1 Åfd. 29 Höft. 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 11. läggas en i jemförelse med det verkliga värdet alltför hög löseskilling, har sin förnämsta grund i sjelfva författningen.
1 § innehåller nemligen det stadgande, att den, som genom jordens eller lägenhetens afståonde lider skada, skall derför njuta ersättning icke allenast till fulla värdet, utan ock hälften derutöfver.
Grenom att inskränka ersättningen till fulla värdet allenast skulle följaktligen den hufvudsakligaste anledningen till nämnda klagan vara undanröjd.
En sådan förändring torde ock kunna ske utan förnärmande af någons rätt.
Erhåller den, som genom jords eller lägenhets afstående lider skada, derför full godtgörelse, kan han icke hafva grundadt anspråk på att dessutom på bekostnad af det allmänna, för hvars bästa afståendet skett, göra en vinst.
Det tillfälle härtill, som, enligt hvad nämndt blifvit, är lemuadt i författningen, anser således Utskottet böra borttagas; i sammanhang hvarmed det dock synts Utskottet nödigt att, med ändring af hvad 13 § innehåller om sättet för ersättningens bestämmande, i samma § införa en bestämd föreskrift, att, då jord eller lägenhet afträdas skall, uppskattning i penningar bör ske af icke allenast sjelfva egendomen etter det i orten å dylik egendom allmänt gällande högsta pris, utan ock den särskilda skada, som genom egendomens afträdande eller användande till det afsedda ändamålet kan för egaren eller annan uppkomma; en föreskrift, som står i öfverensstämmelse med så väl gällande lag, som de af lag-komitéen och lag-beredningen i ämnet uttalade åsigter.
Vidare synes ock en oskälig vinst kunna i det fall, att endast en del af jord eller lägenhet afstås, beredas den till ersättning berättigade, om nemligen ersättningen bestämmes utan tillbörligt afseende å den särskilda fördel, som genom det beslutade arbetets utförande skulle kunna uppkomma för den återstående delen.
Ledes t. ex. en kanal genom en vattensjuk mark, kan derigenom beredas egaren eller innehafvaren ett förut saknadt tillfälle till markens uppodling och han såmedelst erhålla af anläggningen en fördel, måhända i värde mångdubbelt öfverstigande den förlust, han genom afstående af en del af marken fått vidkännas.
Likaså kan, om egaren fått afstå jord för anläggande af torg, hamnplats, jernvägsstation eller annat dylikt, återstoden genom sitt läge derinvid blifva användbarare än förut till byggnads- eller upplagsplats m. m. och i följd deraf vinna ett betydligen förökadt värde.
Då emellertid någon bestämmelse derom, att ett sådant förhållande bör vid pröfningen af ersättningsanspråket tagas i beräkning, icke finnes i 1845 års förordning, anser Utskottet en dylik bestämmelse böra deri inrymmas och lämpligen erhålla sin plats såsom ett andra moment i 13 §, hvilken §, enligt hvad nämndt. är, innehåller de allmänna föreskrifter, den särskilda Nämnd, som tillkommer att pröfva ersättningsfrågan, har att dervid iakttaga.
I sammanhang med nu förordade förändringar torde äfven 14 § böra ändras.
Enligt densamma är egare af lägenhet, hvaraf endast en del erfordras till allmänt behof, ovilkorligen tvungen att behålla återstoden, så vida icke denna antingen blir helt och hållet onyttig eller ock ej medför besutenhet.
Man kan dock tänka sig ganska många fall, då återstoden, utan att blifva alldeles onyttig eller fastän den medför besutenhet, för egaren förlorar sitt egentliga värde; och det har synts Utskottet orättvist, om icke egaren i sådant fall skulle vara berättigad att afstå det hela.
För öfrigt synes det mindre lämpligt att, då sådant kan undvikas, lägga såsom grund för en civillags bestämmelser ett begrepp, hemtadt från den ekonomiska lagstiftningen, deriill fråga om besutenhet ansetts höra.
Lagberedningen, som på dessa grunder ock undvikit att nämna något om besutenhet i dess förslag i ämnet, har jemväl i öfrigt delat de åsigter, Utskottet nu framställt.
Lag- Utskottets Betänkande N:o 71. 3 I öfrigt har Utskottet icke funnit skäl att i anledning af de nu gjorda framställningarne föreslå någon ändring i 1845 års förordning; hvaremot Utskottet i följd af den åsigt, Utskottet uttalat vid 1 §, ansett nödigt att i 13 §:ns sista mom. och i 25 § utesluta de der förekommande bestämmelser i afseende å den förhöjning, hvarmed nu, enligt 1 §, ifrågavarande ersättning bör utgå, äfvensom att dessutom i sammanhang med de beslutade förändringarne föreslå åtskilliga jemkningar i författningens redaktion.
Utskottet hemställer alltså vördsamt, att Rikets Ständer ville för sin del besluta, att nedannämnde §§ i Kongl. Förordningen om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof den 20 November 1845, sådan denna förordning blifvit förändrad genom Kongl Förordningen den 27 November 1854, måtte erhålla följande förändrade lydelse: § I Der Konungen pröfvar nödigt, att jord eller lägenhet, som enskild man, menighet eller inrättning tillhörer, begagnas skall, antingen till Rikets försvar, till allmän väg, bro, hamn eller lastningsplats, till torg eller gata i stad, till uttapp ning eller sänkning af sjö, till strömrensning, farled eller annan vattenledning, till allmän byggnad eller till dylikt allmänt behof, vare egare pligtig att mot lösen afstå hvad för ändamålet fordras.
Är fråga om jordens eller lägenhetens begagnande endast för utläggning af elektriska ledningstrådar, utan att genom anläggningen eller dess framtida skötsel och vård något synnerligt men i nyttjanderätten till jorden eller lägenheten egaren tillskyndas, bör hvad för ändamålet behöfligt är upplåtas, utan att jorden eller lägenheten löses.
För intrång, som derigenom må kunna förorsakas, vare dock den, sein intrånget lider, om han derpå gör anspråk, till ersättning berättigad.
Kan ej öfverenskommelse träffas om lösen eller ersättning, som, efter hvad ofvan sägs, utgå bör, då skall frågan härom pröfvas af särskild nämnd, som vid Underrätt i den ort, der jorden eller lägenheten ligger, tillsättes på sätt här nedan stadgas. § 13-
Då jord eller lägenhet afträdas skall, uppskatte nämnden i penningar så väl jorden eller lägenheten efter hvad egendom af samma slag och godhet enligt allmänt pris i orten högst gäller, som ock den särskilda skada, som genom jordens eller lägenhetens afträdande eller användande till afsedda ändamålet, för egaren eller annan uppstå kan.
Skall endast del af jord eller lägenhet afträdas och uppkommer för återstoden synnerlig vinst i följd af den afsedda 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 71. anläggningen, då skall sådant vid ersättningens bestämmande i beräkning tagas.
I det fall, att endast ersättning för intrång eger rum, uppskatte nämnden i penningar den skada, som genom intrånget förorsakas.
Är af Rätten stadgadt, att ersättningen skall utgå i årlig afgift, rätte nämnden uppskattningen derefter; Och bör i detta fall ersättning bestämmas särskildt för det intrång, sjelfva anläggningen medför, och särskildt för det, som sker genom inrättningens skötsel och drift.
Är fråga om flera lägenheter, som tillböra särskilde egare, varde ersättningen bestämd särskildt för hvardera. § 14- Erfordras för ändamålet, att blott en del af lägenhet afstås, och blifver lägenheten, genom afskiljande af denna del, för egaren eller innehafvaren onyttig eller synnerligt obeqväm, då bör hela lägenheten, enligt nu bestämda grunder, lösas, der egaren det äskar.
I dessa frågor meddele Rätten beslut, innan nämnden sättes, och må klagan öfver det beslut föras i den ordning, uti § 2 stadgas. § 25.
Tvista egare, inteckningshafvare eller andra om bättre rätt till hvad såsom ersättning eller betalning är vordet bestämdt att utgå; derom må talan särskildt i laga ordning utföras.
Uppstår dervid bos Rätten fråga om lyftning, ege Rätten derom förordna efter ty skäligt pröfvas.
Skulle sådan tvist yppa sig i sammanhang med frågan om skadeståndets bestämmande, må den ej uppehålla slut i denna fråga, utan varde hän vist till särskildt utförande; och ege förty Rätten, der så erfordras, vid val af nämnd, göra förslag i de tvistandes ställe, på sätt i § 5 sagdt är.
Har egare underlåtit att hos Rätten, såsom § 2 bjuder, i ändamål af instämning uppgifva den, som i anseende till nyttjanderätt med honom del i saken häfver; vare egaren skyldig att, efter Rättens bepröfvande, hålla sådan medpart skadeslös.
Rättelser i Lag-Utskottets Memorial N:o 70.
16 nedifr. står: voteringsproposition^1 — läs: voteringspropositioner 14 qk n v » 11 ii ii „ „ * 12 ,, „ 33 — „ 35 „ 11 „ 15 „ „ förslag, kunna vördsamt— „ förslag, vördsamt STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCHS, 1863.
Lag-Utskottets Betänkande AT:o 12 \
>V:o 93 Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Okt. 1863, kl. 10 f. m Betänkande, i anledning af motion om ändring af 2 och 5 .§.§ i 3 Kap. Kyrkolagen.
Nyssnämnda 2 § lyder sålanda: “Alle, fullkomligen til verlden födde, och lefvande barn, skola af thoras föräldrar, åtminstone inom tliet ottonde dygnet, til then helige döpelsen befordras.
Försummar någon thet af vårdslösheet, så skal tliensamma antingen med kyrckioplickt af Consistorio beläggas, eller i thess ställe gifva något anseuligit. til kyrckan och t.he fattige'1. 3 § innehåller följande stadgande: “Thet heliga dopet, skall alltijd värdeligen och gudeligen förrättas i kyrkan, när icko nödfall, eller audre skiälige orsaker äro, som fordra att barnet skall döpas hemina11.
Uti dessa delar har uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt, till LagUtskottets behandling öfverlemnad motion (N:o 430) Riksdagstid! mägtigen B. J.
Holmlin från Göteborgs och Bohus län föreslagit den ändring, att 2 § skulle erhålla denna lydelse: “Älla fullkomligen till verlden födde och lefvande barn skola af deras föräldrar, så snart barnets helsa och krafter det medgifva, till den heliga döpelsen befordras.
Försummar någon det af vårdslöshet, samt icke af Pastors varning' låter sig rätta, må sådant bos Konsistorium anmälas, som bär att efter omständigheterna förfara11; samt att anförda stadgandet i 3 § måtto få detta innehåll: “Det heliga dopet skall alltid värdeligen och gudeligen förrättas, helst i kyrkan eller prostens egen bostad, så vida icke andra skäliga orsaker inträffa, såsom barnets fortfarande svaghet eller sjuklighet, oblid årstid eller väderlek m. m., som fordra, att döpelsen bör ske i föräldrars eller annan persons bostad11; i sammanhang hvarmed motionären jemväl i den uti 3 § influtna föreskrift, att "döpelsen måste och, så vida möveligt är, skee på någou söndag, helgedag eller bönestund, nälden christelige församlingen är tillhopa11, föreslagit den ändring, att efter orden: “döpelsen måste och“, måtte inlöras orden: “när den i kyrkan förrättas11.
Bill. till Ii.
Prot. 1862 1863. 7 Saini. 1 Afd. 30 lluft. 1 2 Lag-l tskottets Betänkande N:o 72.
Beträffande nu först den ifrågasatta ändringen af 2 §, synes erfarenheten hafva ådagalagt, hurusom den tid at åtta dagar ifrån barnets födelse, inom hvilken, enligt denna §, barnet bör döpas, ofta varit alltför kort.
Oblid årstid, lång väg till kyrkan, barnets svaghet med mera dylikt utgöra i flera fall tillräckligt, giltiga skäl för afvikelse från Lagens nämnda föreskrift; Också har det på många orter inom riket, så att säga, öfvergått till sed att icke längre iakttaga samma föreskrift.
Vid sådant förhållande torde, på sätt jemväl koiniterade för kyrkolagens öfverseende, i sitt år 1846 afgifna förslag till ny kyrkolag, ansett, en ändring i denna del vara af behofvet påkallad.
Huruvida dock det vore nyttigt, om med dopet finge anstå under en sådau obestämd tidrymd, som motionären föreslagit, synes med skäl kunna ifrågasättas.
Derigenom skulle i det närmaste omöjliggöras den kontroll i afseende å dopets verkställande, som äfven motionären ansett fortfarande böra ega rum.
Deremot synes hans syfte lika väl kunna vinnas, om för döpelsen bestämmes någon viss tid af den utsträckning, att, utan åsidosättande af tillbörligt afseende å sakramentets helgd och vigten deraf, att med döpelsen ej för länge uppskjutes, densamma måtte i de aldra flesta fall kunna hinna att inom den sålunda utsatta tiden verkställas; Och torde härvid den af bemälde komiterade föreslagna tid af sex veckor lämpligen kunna antagas.
Vidare kan anmärkas, att det af motionären för den händelse, att med döpelsen obehörigen fördröjdes, föreslagna stadgande, att
Konsistorium skulle efter omständigheterna förfara, är alltför obestämdt och lemnar rum för godtycke och olikhet i tillämpningen; hvarföre Utskottet föredrager, att tills vidare 2 § i denna del lemnäs i oförändradt skick, och det så mycket heldre, som dess nuvarande lydelse, så vidt Utskottet känner, icke medfört någon olägenhet.
Utskottet får alltså vördsamt hemställa, att Rikets Ständer ville för sin del besluta en sådan förändring af 3 Kap. 2 § Kyrkolagen, att tiden, inom hvilken barn skall till döpelsen befordras, bestämmes till sex veckor efter barnets födelse.
Hvad åter angår den förändring;, motionären föreslagit i 3 Kap. 3 § Kyrkolagen; så är, enligt hvad Utskottet inhemtat, förslaget härutinnan föranledt af det sätt, hvarpå presterskapet på åtskilliga orter tillämpat det anförda stadgandet i nämnda §.
Så har nemligen något undantag från den allmänna regeln, att dopet bör ske i kyrkan, ej medgifvits i annat fall, än att sådant omöjligen låtit sig verkställas.
Härigenom har således de i §:n förekommande orden : “andra skäliga orsaker11 gjorts alldeles lika betydande med det föregående ordet “nödfall*.
En sådan tolkning är dock uppenbart origtig.
Lagstiftaren har väl och, såsom det synes Utskottet, med rätta föreskrifvit, att i allmänhet döpelsen, hvarigenom barnet upptages i den kristna församlingens gemenskap, bör ske i kyrkan uti församlingens närvaro.
Men derjemte har lagstiftaren med orden: “andra skäliga orsaker*, tydligen utmärkt, att dopet äfven i annan händelse än nödfall må förrättas på annat ställe än i kyrkan, då dopets verkställande der ej kan ske utan olägenhet för barnet eller föräldrarne.
Så har äfven detta stadgande i allmänhet uppfattats af presterskapet och denna uppfattning står jemväl i öfverensstämmelse med kyrkans lära, att döpelsen har samma kraft och verkan, ehvad den sker i kyrkan eller annorstädes.
Men är lagtillämpuingen origtig, tillhör det ej lagstiftaren att åstadkomma rättelse deri. Lag-Utskottets Betänkande N:o 12.
Annat är deremot förhållandet med den tillämpning, sorn gifvits åt 3 § i så måtto, att prest med åberopande deraf, ätt samma g icke nämner annan ort för döpelsens förrättande än kyrkan och hemmet, med hvilket sednare ord alltid förståtts barnets hem, vägrat att döpa barn så väl i sin egen bostad, som å annat ställe, der prosten inträffat och dit barnet af sådan anledning blifvit förd t från föräldrahemmet.
Denna tillämpning, huru mycket den än må anses strida mot lagoos anda, står dock i bokstaflig öfverensstämmelse mod dess nuvarande ordalydelse.
För undanrödjande af det tillfälle till misstydning, lagen sålunda Jemnar, och do olägenheter, en sådan tydning kan medföra, torde en förklaring af lagens rätta mening erfordras; och får alltså Utskottet vördsamt hemställa, att Rikets Ständer ville för sin del besluta den förklaring af 3 Kap. 3 § Kyrkolagen, att hvad i samma lagrum finnes stadgadt derom, att det heliga dopet skall förrättas i kyrkan, när icke nödfall eller andra skäliga orsaker äro, som fordra, att barnet skall döpas hemma, ej utgör hinder derför, att dopet må, der skäl förefinnes, ske i prestens bostad eller å annat lämpligt ställe.
Reservation: af Herr L. V. Henschen: “Ehuru Utskottets förslag, om det blir lag, afhjelper två af de svårare bristerna i 2:dra och 3:dje §§ 3:dje kap. Kyrkolagen, hade dock Utskottet, med afseende å allmänt kända förhållanden, särdeles de äfven af
Domkapitel fortsatta försöken till befordrande af s. k. tvångsdop, bort föreslå ett vidsträcktare bifall till motionärens förslag.
— Ett ytterligare skäl till den i motionen föreslagna ändring i berörde 2 § är, att i Kongl. Förordning af den 4 Maj 1855 stadgats:
"Kyrkoplikt, vare sig offentlig eller enskild, skall ej hädanefter någon ådömas; blifvande förthy hvad lag och författningar i detta ämne innehålla till all verkan upphäfdt“.
Då således den uti ifrågavarande 2:dra § intagna föreskrift, att den, som af vårdslöshet försummar låta, inom föreskrifven tid, döpa sitt barn, skall “med kyrkioplicht af Consistorio beläggas", är upphäfd, samt derföre icke bör, till mindre kunniges förvillande, i Kyrkolagen qvarstå, hvartill kommer att under sednare riksdagar nästan alltid följts den goda praxis, att, när innehållet af er. § ändrats, den äfven omredigerats, hvilket medför lätthet och säkerhet vid lagens tillämpning; samt dessutom användandet af böter och tvång i religiösa förhållanden är olämpligt, hvilket äfven erfarenheten här i landet visat; — tager jag mig frihet föreslå, att motionärens i Betänkandet intagna förslag till ändring af 2 § 3 Kap.
Kyrkolagen varder af Iiikets Ständer godkändt. 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 75.
Äfven vågar jag- hemställa, att, örn man önskar bibehålla Kyrkolagens ord, så vidt de kunna vid en ny redaktion begagnas, motionärens förslag till ändrad lydelse af 3 § omförmälda Kap. af Rikets Ständer godkännes blott med den redaktions-förbättring, att §:n erhåller följande lydelse: “Det heliga dopet skall alltid värdeligen och gudeligen förrättas, helst i kyrkan eller prestens egen hostad, såvida icke andra ^ skäliga orsaker, såsom barnets fortfarande svaghet eller sjuklighet, eller ock oblid årstid eller väderlek, fordra, att döpelsen sker annorstädes.“ Herr Carlén har begärt att få antecknadt, att han vid frågans afgörande i Utskottet ej varit närvarande.
Vo *3.
Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Okt. 186 3, kl. !0 f. m.