Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– God natt, bästa onkel, – sade Edvard afbrytande.
Han hade suttit fördjupad i sina egna tankar, och alldeles gått miste om hofmarskalkens djupsinniga reflexioner, samt skjöt nu stolen tillbaka och steg upp; stött öfver afbrottet nickade denne endast helt tvärt åt sin nevö, som lemnade rummet.
Emellertid, under det herrarne superade, satt fru Christina Berg – åldtfru eller förestånderska för hofmarskalkens hushåll – i sin lilla kammare bredvid köket.
Detta rum, helt och hållet inredt efter den goda fruns egen smak, var i hennes tycke typen för en enkel och smakfull elegans, och hennes blickar hvilade nu med särdeles välbehag på en gammal dragkista af mahogny med grön marmorskifva och messingsbeslag, – en present af salig grefvinnan – prydd af en spegel hvars glas, ungefär sju tum i fyrkant, återgaf fru Christinas ansigte så vanställdt och tillvridet, att en annan än hon sjelf– upplyst genom en mångårig erfarenhet – svårligen skulle känt igen det; omkring denna anspråkslösa toilett, voro ställda i smakfull ordning två flaskor med ”luktvatten”, af en oberäknelig ålder, en sned syask af papp, tjock som en vägg och klistrad med ljusblått papper, en grön pomadburk och ett tvålstycke, båda med fordom granna, nu gulnade och flugsmutsiga vignetter, två par kaffekoppar med guldkanter och deviser, en grön papegoja af gips, och ett gammalt théskrin utan lock, af bly, öfverdraget med brandgult tyg, hvars svartnade silfverblommor der och hvar bortfallit och lemnat blyet bart.
En grön, glacerad kakelugn, mellan hvars svarfvade fötter ruskor af björklöf – för att fånga flugor uti – voro instuckna, en väggklocka i perlfärgadt fodral med årtal och, fordom förgyllda, sirater, samt en säng, mycket hög, inom hvars rutiga omhängen, väggen var prydd med en mängd små fina, gulnade kopparstick ur Telemaque med fransyska inskriptioner, karamellsdeviser, nåldynor, en almanacka uppslagen och hängande på en tråd, diverse sorter besynnerliga, små fodral eller plånböcker, med flere rum i rad efter hvarandra, af urblekt siden; öfverst ett trädsnitt, som skulle föreställa Christus i grafven, men, med sina smalbenta och storbukiga englar, i stället var den styggaste bespottelse af ämnet, men som det oaktadt verkade en from uppbyggelse hos egarinnan af detta mästerstycke, och nederst en stor silfverklocka på en dyna, som i sina unga dagar haft en blomsterbukett, målad af sal. grefvinnan sjelf, på hvitt siden, men nu var alldeles urblekt och gulnad af tiden, samt slutligen en klotrund blå och hvit postlinskruka, något skadad i kanten, och full af torra törnrosblad, fulländade möbleringen i detta rum, der fru Christina nu satt vid fenstret med ett litet uppdukadt thébord framför sig.
På det spända och lyssnande uttrycket i hennes ansigte kunde man se att hon väntade någon som skulle dela trakteringen med henne.
Nu hördes steg i förstugan och fru Christina skulle utan tvifval rodnat, det kunde man ana af hennes lifliga rörelse, om någon rodnad kunnat synas på hennes af kökselden ständigt rödstekta och grofva ansigte.
Hon steg upp och gick till dörren, den hon sakta öppnade, och stack ut hufvudet, under det att en stor, grå katt tog tillfället i akt att sakta smyga sig in, och helt sedigt vandra den välkända vägen framåt trasmattan, utbredd tvärs öfver det hvitskurade golfvet, till sängen, der han af gammal vana makligt intog sin plats på det hvita täcket af temligen groft lärft, broderadt med blommor af rödt garn; ett prof på sal. grefvinnans konstfärdighet i pensionen i verlden.
– Är det herr Didrik, så var så god och kom in, – sade fru Christina med hufvudet utom dörren, och den blidaste röst i verlden, och straxt derpå inträdde den hederlige Didrik, en liten smula mera korpulent, men annars fullkomligt likadan som för sjutton år sedan; hans ljusa hår var lika slätt och omsorgsfullt kammadt, och hans klädsel lika vårdad som då.
– Fru Christina är alltför god. – sade Didrik, mysande vid anblicken af thébordet, – färskt smör, det här ser för delikat ut, – fortfor han och mönstrade anrättningen med ett belåtet uttryck i sitt ansigte.
Det är då en dumhet af mig, tillade han, att så mycket sakna det der théblasket om qvällarne, sedan det fallit herrarne in att icke dricka det.
– Ja ja, icke skall herr Didrik sakna sin kopp för det, – sade hushållerskan vänligt; – jag kan väl veta att man kan ta sig många vanor när man så der länge bott i främmande land . . . sitt ner så länge och bred på en smörgås åt sig, medan jag går ut efter thékannan; – den artiga frun försvann genom dörren, och Didrik blef ensam.
Då hon återkom stod hennes gäst, som det tycktes, försänkt i beundran framför åtskilliga taflor, som prydde väggen; öfverst satt en stor blomsterkorg, sydd med silke på siden, och derbredvid en orimligt grann, något maläten märkduk, ett porträtt af Johan Huss, och ett af kardinal
Richelieu, utrifvet ur en bok och alldeles brandgult af ålder, samt underst flera stycken, dels målade med vattenfärg, dels ritade med blyerts; en af de senare, som satt underst fästad med knappnålar, föreställde ett landskap, hvarpå man såg ett litet, mycket snedt hus, med omsorgsfullt utarbetade tegelpannor på taket, några träd, liknande upp- och nedvända sopqvastar, en häst och en karl, den senare betydligt större än den förra, hvilken i misshugg fått fem ben, tjocka som stockar, och var bunden med en töm af gröfre kaliber än hans hals; i luften öfver det hela sväfvade en stor mängd foglar – som förmodligen varit mycket roliga att exeqvera och säkert synts upphofsmannen särdeles väl lyckade; ty de voro så många, att man icke kunnat få dit en enda till, och inunder stod med stora bokstäfver den upplysningen att ”detta var Fru Christina Bergs tafla, ritad af Edvard Herbert.”
– Herr Didrik ser på mina taflor, – sade fru Christina förnöjd, under det hon satte kannan på bordet, och rangerade kopparne, – men det är väl ingenting för den som sett så mycket vackert.
– Det är isynnerhet den här nedersta, som troligen skall föreställa gräshopporna i Egypten, som jag ser på . . .
– Nej bevars, det är bara dufvor som flyga i luften; men det är många som ha trott att det ska’ vara gräshoppor.
– Den är ritad af Edvard Herbert? – sade
Didrik i frågande lon.
– Ja, är det inte bra snällt?. . . han var bara sju år när han ritade den . . . det var först han kom hit, när salig grefvinnan var död, – sade fru Christina, och närmade sig föremålet för sin beundran.
– Det ser rigtigt ut, som gräshopporna i bibliska historien, men det skall vara hvita dufvor, – fortfor hon ännu en gång upplysande, – det var inte så många först, utan här på sidan var en stor ren bit.
Men när han sen kom hem igen till jul, ifrån skolan, så ritade han dit så många der fick rum . . .
Jag tyckte allt att det var vackrare förut, men han hade just hittat en gammal pennstump i min spegellåda, och var så envis att rita fler . . .
Nå det är detsamma, för det är rätt vackert ändå, och . . .
– Ja visst, det är ganska vackert af ett så litet barn . . . men hvem är Edvard Herbert?
– Kors, vet icke herr Didrik det . . . det är hofmarskalkens fosterson . . . eller som alla tro hans egen son, som nu är en stor, vacker herre och studerar i Upsala . . . men kom nu och drick innan théet kallnar – fortfor hon och satte sig vid bordet.
– Har hofmarskalken en son? det har jag aldrig vetat, – sade Didrik och höll fram sin kopp åt fru Berg, som, helt gratiöst med kannan uplyftad, väntade att få servera.
– Ja bevars,. . . han hemtades hit så snart grefvinnan dog, och har alltsen varit här under min vård med sin informator, tills han for åt Upsala med magistern, för två år sen . . . och det var mig en rigtig sorg, för jag höll af honom, som han varit mitt eget barn, och det var heller icke underligt, för beskedligare gosse kunde väl aldrig finnas . . . och hvad han höll af mig sen . . . den der taflan ritade han åt mig . . . och många andra som jag har gömt i min byrå, men efter den var den vackraste så satte jag upp den på väggen . . . och den här syasken sen . . . – fortfor hon, och räckte sig efter det bastanta vedermälet af sin älsklings vänskap och konstfärdighet, – mycket andra småsaker att förtiga, som han förärat mig på mina namnsdagar, och andra högtider . . . den här vackra korgen fick jag då han engång råkat slå benet af en höna, och ville ställa sig väl hos mig igen . . . det var också aldrig möjligt att vara ond på honom då han såg på en med sina stora vackra ögon . . .
Jag har icke sett honom nu alltsen han reste bort – fast han skrifver till mig ibland bref så vackra, så vackra – men jag tycker hvad han skulle vext och blifvit stor och vacker . . .
– Vacker, – sade Didrik småleende, – då liknar han åtminstone icke sin far . . .
– Vet herr Didrik, – sade hushållerskan i det hon bjöd honom sockerskålen, – att det är just det jag har sagt; att om det skall vara hofmarskalken son, så liknar han honom då inte mer än en kyckling liknar en katt . . .
– Ah ja, men barn liknar icke alltid sina fäder; han kan ju brås på sin mor kanhända . . .
– Ja, ja visst . . . men se nog vet jag hur det hänger ihop med herr Edvard alltid . . . fast det är så ofantligt besynnerligt att jag aldrig skulle trott ett ord deraf, om inte Larson sagt mig det i förtroende . . . för si hofmarskalken vill rigtigt hålla’t tyst, så att folk ska tro att det är hans son, fastän jag tycker det är både skamligt och besynnerligt af honom, då alla menniskor åtminstone veta att salig grefvinnan inte är hans mor . . .
– Det är då verkligen hans fosterson? . . . det skulle jag aldrig trott hofmarskalken om, att uppfostra en annans barn så hederligt, – sade Didrik förundrad.
– Ja se, herr Didrik, det är just både si och så med den saken; inte är hofmarskalken just rigtigt hårdhjertad af sig, men inte är han så ömsint heller för andra . . . och derför så tycker jag ibland att han måtte väl ha någon skuld emot pojken ändå . . .
– Ja, del tycker jag också är det troligaste, – sade Didrik helt likgiltigt och sträckte ut handen efter brödkorgen.
– Gud vet . . . men nog kan jag säga herr Didrik hvad
Larson berättade mig en qväll, straxt efter sen gossen var hitkommen, och vi alla trodde att hofmarskalken var far at honom, efter han hade honom inne hos sig. och i allt lät oss bemöta honom som ett herremans-barn, – som han också säkert är, hans far må då vara hvem som helst, – interfolierade fru Berg af egen öfvertygelse.
– Men jag skall be herr Didrik vara så god och inte nämna om’et för någon, för si Larson sa’ det just i all tysthet för mig, och ingen menniska här på trakten, eller någonstans tror jag, vet om’et . . .
– Men kanske fru Berg då inte skulle berätta det för mig, som hon icke så mycket känner, eller kan ha någon särdeles tillit till, – sade Didrik, med en ton som röjde att han likväl icke hade något emot, att få veta hvad
Larson så hemlighetsfullt hade förtrott den tystlåtna hushållerskan.
– Åh, herre Gud, säg icke så, – sade fru Berg, som lika gerna ville hafva det nöjet att berätta, som hon ville visa Didrik sitt oinskränkta förtroende, – det är visst sannt att jag icke sett herr Didrik så länge, men ändå känner jag mig så bekant med honom, så jag tycker det är som vi vore uppvexta barn tillsammans . . . herr Didrik har något så hederligt och ädelt i sitt ansigte . . .
Didrik smålog, och bugade sig blott för artigheten, och fru Berg fortfor i det hon med en hemlighetsfull min flyttade sin stol närmare:
– Se, jag skall säga, att när salig grefvinnan lefde, så kom herrskapet alltid hit hvarenda vår och var här hela sommaren ut – fast hofmarskalken aldrig hade någon ro, utan flackade mänga gånger till Stockholm under tiden.
– Men grefvinnan tyckte mest om denna af alla sina egendomar, och en gång då hofmarskalken varit borta längre än vanligt – det var just nyss herrskapet voro gifta; jag var då kammarjungfru hos grefvinnan bara! och han kom hem en qväll – sade hofmarskalken vid bordet med sin vanliga artiga ton:
”Om du tillåter, Beate Sophie lilla, skall jag följa med dig in i dina rum sedan vi ätit, jag har något särdeles anmärkningsvärdt att omtala för dig”.
– Ja, jag kunde just se på dig att du har en hemlighet att bära på – sade grefvinnan småskrattande; och en stund derefter hörde jag – som var i grefvinnans sängkammare – att de talte om något som jag då inte kunde fatta, ty jag hörde endast några ord der och hvar, om ett barn som hofmarskalken ville taga hit, men hvilket grefvinnan häftigt satte sig emot, och att öfverste Myldorphs namn ofta nämndes; den der öfversten hade ofta varit här hos hofmarskalken och jag visste att de voro mycket goda vänner, så att jag i början trodde att hofmarskalken ville taga något af hans barn som eget.
Emellertid var grefvinnan vid särdeles elakt lynne om qvällen, och dagen derpå kunde jag se att herrskapet voro oense, ty de spisade hvar för sig i sina rum, och talte aldrig ett ord med hvarandra.
Hofmarskalken reste snart bort igen, och jag tänkte aldrig mera på det der, förrän flere år derefter, en månad sedan grefvinnan var död . . .
Jag mins det så grannt – jag stod ändå i köket och späckade en orrtupp, som hofmarskalken skjutit om morgonen, och tänkte ändå i mitt sinne, att om det inte varit han sjelf som skjutit honom, så hade det aldrig varit värdt att komma fram med’en, ty han var gammal och seg som skam sjelf – då Larson kom in i köket och sade helt handlöst: ”Adjö jungfru Christin – se jag var icke gift med salig Bergen då ännu – nu reser jag åt Stockholm”.
Lycklig resa, sa’ jag, utan att vända mig om, för jag trodde aldrig att det var hans allvar, han brukade jemt ha så mycke gyckel för sig den der tiden; men då sa’ han: ”Nenej, jungfru Christin lilla, det är nog sannt hvad jag säger . . . om Söndag är jag i Stockholm så visst, som att jag nu står här”, med så ordentlig röst, att jag vände mig om och såg att han var resklädd; ”hvad i herrans namn, skall hofmarskalken resa nu straxt i qväll, utan att man vet ett ord om’et förut”, frågade jag rigtigt förargad för orrtuppens skuld, som jag tänkte att jag stått och slitits med för ingenting.
– Nej bevars, hofmarskalken blir nog der han är . . . åtminstone tills jag kommer igen, så han får se hvad jag har med mig tillbaka åt honom, – sa’
Larson; det der gjorde mig rigtigt nyfiken, skall jag säga, allra mest som han inte ville ut med någonting, utan bara skrattade och sa’ att han skulle hemta en liten fästman åt mig . . . men som
Larson och jag den tiden voro liksom litet goda vänner, och hade vårt för oss . . så berättade han mig ändå alltsammans, när han kom in i min kammare för att ta’ sig ett litet resmål, som jag lagat till åt honom i största hast . . .
– Nåå? – sade Didrik med temligen mycken nyfikenhet i sin röst, stödde armbågarne emot bordet och sträckte ut benen i så beqväm ställning, som hennes lilla hårda stol medgaf, för att kunna åhöra hushållerskans förtroende, hvars längd han anade.
– Jo, – började fru Berg, som också antog en mera ogenerad ställning och lutade sig fram öfver bordet mot sin gäst, förtjust att väcka hans intresse, och sänkte rösten till en halfhög hviskning, – en gång då Larson varit med hofmarskalken åt Stockholm, och, på återresan hit en qväll, kom till exercisslätten vid Skillingaryd, föll det hofmarskalken in, att hålla med vagnen och stiga ur för att helsa på öfverste Myldorph, som då var der med regementet; – det der brukade hofmarskalken nästan alltid göra när han reste förbi der under exercistiden, så Larson förundrade sig intet alls öfver den saken, likså litet som att herrarne pratade och drucko i öfverstens tält till sena qvällen.
Då fick Larson ändtligen befallning att fara fram till gästgifvaregården med vagnen, och laga rum i ordning åt hofmarskalken till natten.
Men som han kom så sent, så var det stört omöjligt, det fanns inga rum . . . der stod två vagnar på gården förut, en gammal berlinare och en stor resvagn . . . sa’ Larson . . . och folk var der öfverallt, så att inte en katt kunde få rum engång . . .
Det var ingen annan råd än att beställa hästar till morgonen derpå, lemna vagnen och kusken qvar och gå tillbaka för att underrätta hofmarskalken om saken.
Då Larson kom tillbaka med det der budet, hade herrarne nyss satt sig till spelbordet: och öfversten sade genast, då han hört Larsons berättelse:
– För fan, du kan ju stanna qvar här . . . nog kan du en gång i din lefnad smaka på soldatlifvet, åtminstone för en enda natt; och troligen ligger du så bra i min tältsäng, som vid det förbannade gästgifvarhålet.
– Hofmarskalken tyckte rätt mycket om att slippa gå någonstans, och antog förslaget; ett par timmar derefter, sedan Larson bäddat och klädt af honom – hvilket vanligtvis måtte vara ett svårt göromål – men nu inte gick utan mycket snäsor ock bråk, ty Larson tyckte att båda herrarne hade fått liksom några glas för mycket – så gick Larson ut i tältförstugan till ordonnancen; som var sysselsatt att förtära hvad som var öfver efter supén, och bjöd Larson på det vin som var qvar i buteljerna; det måtte väl icke ha’ varit så litet, ty han tillstod att han blef litet yr i hufvudet och somnade straxt, sedan han lagt sig på en kappa, som han fått låna af skildtvakten utanför.
Han tyckte att han sofvit bra länge, och det var full dager då han väcktes af en häftig svordom inne i tältet, och straxt derpå ett högljudt samtal.
Han trodde först att herrarne kommit i gräl med hvarandra, då öfverstens röst, som hördes öfver hofmarskalkens – hvars målföre är så pipande – gjorde honom alldeles vaken och uppmärksam.
”För sju tunnor tusan dj-r” – öfversten svär alltid grymt ska jag säga herr Didrik – ”hur har ungen kommit i sängen hos dig utan att du vet något derom?” – sade öfversten; – tillåt mig säga dig ännu en gång, min bror, att detta är en oförklarlig händelse . . . och tillika högst obehaglig, – inföll hofmarskalken med mer gnällande röst än någonsin förut i allt sitt lif, – jag har måst retirera ur min säng och står här alldeles, alldeles . . .
– Ja för tusan svedda dj-r de står der som en delinqvent, så darrande i bara skjortan, det ser jag nog, men för fan du må väl nu prisa din lycka, tycker jag, då himmelen så här omedelbart skickar dig en arfvinge, som du i flera år förgäfves önskat; det kunde icke gerna bli något af på annat sätt – sade öfversten och skrattade så att tältväggarne skakades.
– Min bror, du glömmer dig, – inföll hofmarskalken med en röst, hvilken lät, som om han varit mycket arg, och öfversten hejdade straxt sitt skratt och sade liksom för att urskulda sig:
– Blif icke ond, kära B., men hur fan är det möjligt, att du icke hört något?
Vi skola ropa in din betjent och skildtvakten, de måtte väl veta hvem som så djerft kunnat smyga en barnunge in till oss.
– Nej, nej, min bror, icke ännu; betänk hvilken löjlig roll jag komme att spela inför dem, – sade hofmarskalken ifrigt, – det faller mig något in, tänk om någon af dina officerare, någon ung glop, velat roa sig på min bekostnad, och ställt till detta spektakel.
– Millioner dj–r! du säger något – skrek öfversten, med en röst, så att Larson trodde att skildtvakten skulle komma inrusandes, – men, – fortfor han, redan lugnare, – det är omöjligt . . . ja alldeles omöjligt . . . det finns icke en enda som skulle vågat något dylikt här, i mitt tält, nej, det är någon annan, som velat bli af med sin unge, och . . . för tusan, om det vore möjligt ändå, att det är din egen, när allt kommer omkring . . . fortfor öfversten betänksamt.
– Min egen! – sade hofmarskalken, med så grufligt förvånad och enfaldig röst, att Larson, som blef nyfiken, att se hur han kunde se ut, när han hade en sådan ton, skar ett litet bål på väfven med sin pennknif, och såg honom taga ett steg emot sängen och uppmärksamt betrakta något som låg deruti, men som Larson icke kunde se.
– Ja, din egen, du måste väl veta om det är möjligt, – sade öfversten ifrigt.
– Nej . . . nej . . . det vill säga . . . jag kan icke så noga veta . . . det skulle kunna hända, – stammade hofmarskalken fundersamt, och Larson påstår att han kan dö på, att hofmarskalken ljög på sig, bara för att öfversten skulle tro att det var hans barn, och att han ändå aldrig skulle kommit på den tanken, om icke öfversten sjelf sagt så der förut, samt gycklat med honom i det der fallet.
– Nä, men för fan, det hade jag aldrig kunnat tro, det är då utan tvifvel modren, som burit hit honom, och då är det icke värdt att larma och göra affär af saken, utan laga att du i all tysthet blir af med honom, det förstås att du icke kan taga honom med dig hem till din hustru, – sade öfversten, som under tiden stigit upp och gått fram till hofmarskalkens säng.
– Det var ta mig tusan en vacker pojke . . . ser du icke hur han ser dig stinnt i synen . . . det gör du rätt i, pojke, helsa på far din så godt du kan.
Jag riktigt gratulerar dig, min bror, – sade öfversten muntert, och slog den förlägne hofmarskalken på axeln.
– Hvad! för dj-n, han är inlindad i blått siden . . . och har en guldkedja om halsen . . . det var ta mig fan icke dåligt det, – fortfor öfversten förundrad och lutade sig öfver sängen.
– Hvad säger du? – sade hofmarskalken och närmade sig nyfiket, – ja, verkligen! ma foi, ja begriper ingenting af detta . . .
– Det var högst besynnerligt det här, – återtog öfversten helt allvarsamt och upplyfte ett litet barn ur sängen, inlindadt i någonting blått, som for åt sidan, och lemnade den arma ungen nästan naken i öfverstens händer.
– Se der föll en papperslapp, – sade hofmarskalken häftigt och böjde sig ned.
Öfversten lutade sig framåt, och båda två utropade på en gång med förundran: – Edvard!?
– Står der ingenting annat?
Se efter på andra sidan, – sade öfversten otåligt, som ännu höll barnet i sina armar.
– Nej, ingenting, – sade hofmarskalken, som noga vändt och betraktat den lilla papperslappen och nu stoppade den på sig.
– Edvard! – upprepade öfversten eftersinnande, – du heter ju också Edvard?
– Det är ett slägtnamn i vår familj, men . . .
– Nå ja, hans far må då i alla fall vara hvem som helst, så syns det tydligt att hans mor icke varit någon tiggerska, och troligen tvungen af konvenancen och icke, af nöden att lemna honom ifrån sig.
– Ja, deri har du rätt, – inföll hofmarskalken förnöjd, som under tiden stått tankfull och tyst med handen på pannan, – det är intet tvifvel att han icke har en förnäm dam att tacka för lifvet.
– Du, som tror dig vara hans far, måtte väl kunna gissa dig till hvem hans mor kan vara? – sade öfversten skrattande.
– Det var en högst besynnerlig kedja, som sitter om hans hals, – anmärkte hofmarskalken, och böjde sig ned öfver gossen, som öfversten lagt tillbaka i sängen, men tog ett skutt tillbaka i förskräckelsen, då ungen i detsamma började skrika af alla krafter; Larsson sa’ att han hade så svårt att hålla sig ifrån skratt, att han måste bita sig i fingrarne för att kunna vara tyst, en så rolig min gjorde hofmarskalken, då han helt ängslig vände sig till öfversten, som höll på att kläda på sig, och sade:
– Hur i himlens namn skola vi göra? – han väcker upp hela lägret, här blir spektakel af.
– Det kommer an på om du vill antaga dig honom, – sade öfversten lugnt, – i det fallet kan du ju låta din betjent – du kan ju lita på honom – taga barnet och skaffa en amma i all tysthet, ju längre bort ifrån ditt hem, dess bättre; annars få vi väl anmäla saken för länsman och presten i församlingen, som söker skaffa rätt på modren.
– Nej, nej! – afbröt hofmarskalken häftigt, – jag kan lita på Larson, han får ta barnet och skaffa det plats hos något beskedligt bondfolk så länge.
Larson, som hört hvartenda ord, hade nu lagt sig ned och låtsade sofva, när hofmarskalken stack ut hufvudet genom tältluckan och ropade på honom.
Sedan de båda herrarne noga examinerat både skildtvakten – hvilken trodde det var fråga om någon stöld i tältet, och derföre erkände att han råkat blunda till några ögonblick, – och Larson, om de icke hört eller sett någon om natten, tog hofmarskalken af gossen hvad han förut haft på sig.
Larson fick af öfversten ett lakan och en filt att svepa in honom uti, och se’n han skaffat en häst och en kärra ifrån gästgifvargården, reste han genast derifrån med gossen.
– Nå, hvart förde han honom då? – sade Didrik, som uppmärksamt åhört fru Bergs berättelse.
– Det vet jag inte, men det måtte blott varit några mil derifrån, det var först ett år derefter, som hofmarskalken lät honom föra gossen till Stockholm, der herrskapet alltid voro om vintrarne, och der har han varit ända tills grefvinnan dog, då han kom hit till mig.
– Hur länge sen är det, det der hände?