Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna konst är ren imitation af naturen, och målar troget de döda sakerna, men menniskorna såsom sakerna.
Det hela är ett stort Stilleben – Det inre individualiserande ljuset har ej uppgått.
Deraf, med allt yttre ljus, en slags dyster enformighet i det hela.
Porträttet finnes, men ej dess själ, eller rättare, här är en själ, men ännu inga själar.
Dessa figurer se alla framför sig på samma sätt.
Dock skimrar stundom en öfvergång till det högre fram såsom en oändlig naivetet.
I Italienska skolan har ljuset först reflecterat sig inåt – och för den olika charakteriserande själsblicken träder den yttre färgen tillbaka, blir underordnad, hämmad, blandad till uttryck af själ och charakter.
– Det är konstens högre egentliga ståndpunkt.
– Hvad skall man då tänka om dem, som med omåttlig beundran af det lägre, vilja kasta den dit tillbaka, och anbefalla till efterföljd hvad som i sina fel ej bör, och i sina förtjenster ej kan imiteras?
Öfverdrift i uppskattning och förvänd imitation ha äfven bemägtigat sig dessa gamla målningar; hvilket jag önskar de ej få umgälla, sedan det forntyska modet gått all verldenes väg.
Tendensen har utgått från medelmåttiga skriftställare, som förlorat förståndet på hvad stora ha sagt.
De skrifvande skojrarna lemna ingenting i fred och besudla allt.
Det födes nu för tiden ej en tanke, som ej genast blir öfverfallen, uppäten och vidare expedierad af tusende, som icke tänkt den eller kunna tänka den efter.
Sådant kallas Litteraturens förkofran.
Dock vare det långt ifrån mig, att för enskild öfverdrift och dårskap misskänna den odödliga förtjenst, som åter framdragit dessa verk i dagsljuset!
Vinsten är evärdelig.
– Det andra förgår, som bubblande skum.
Vi besökte äfven Danneckers verkstad och sågo der sköna saker: – hans Ariadne, en Ceres, en colossal Christus, en Psyche, och Schillers berömda colossala busto, full af ädel svårmodighet, ett hufvud, värdt att kransas af Melpomene.
– Jag skulle kunna ha ord för allt detta; för hvad jag också här såg för första gången, nemligen Niobes stora grupp i afgjutningar efter antiken, har jag inga ord – endast häpnad.
– Jag är i många afseende ett djur med instinct, som drömmer a prima vista.
Första blickar och intryck föra mig långt – till saken, eller nära nog, hvilket en fortsatt undersökning ej sällan visar mig; ehuru den stundom ock kommit mig på skam och visat, att man på detta sätt kan taga dråpeligen miste.
Emellertid, med denna naturgåfva eller detta natursfel, har jag ock funnit, att det endast är det charakteristiska, men tillika ofullkomliga, som så der fort låter fatta sig, liksom kanterna i en sak först springa i ögonen.
Det fullkomligas stämpel är, att på en gång vara enkelt och svårt – klart och djupt – lättdrucket och outtömligt.
Dess första verkan är att imponera.
Det är, som om man stode i solen och behöfde vänja ögonen, innan man rätt urskiljer föremålen.
Man ser för sig ett begränsadt, men oändligt innehåll, som håller ut, för ett lif och längre, att sysselsätta sig med.
Se der allt hvad jag, efter en första åskådning, kan säga om Niobe och hennes för Apollos pilar stupande barn!
Stuttgard ligger omslutet af vackra höjder och är till en del, nemligen den nya staden, gladt och vackert, den gamla mer mörk och trång.
Om slottet kan jag blott förmäla, att det är grannt.
Öfverst på taket glänser nu en mäkta stor gyldene kungakrona; och i allmänhet har den afledne förste Konungen af Würtemberg anbragt sitt Fredericus Rex öfverallt hvar han kunnat.
Vi reste den 19de Aug. från Stuttgard.
Würtemberg är ett dråpligt land.
Ingen egentlig stor natur, men oändligen fruktbar och behaglig:– öfverallt herrliga dalar, vinbekransade kullar, odling från naturens tå till topp, folkmängd som en myrstack, menniskorna fruktsamme såsom jorden.
Den Swabiska stammen har en egen charakter, mycken liflighet, en naivetet, som stundom har utseende af dumhet, men tillika stora naturgåfvor, ja en naturlig djupsinnighet och böjelse för grubbleri, hvarföre i det öfverhufvud Lutherska Würtemberg äro flere sekter än annorstädes i Tyskland.
Dessa, tillika med en verklig öfverbefolkning, som uppstått genom en nästan i oändlighet drifven hemmansklyfning, förorsaka utvandringar.
Många sådana ha skett och ske, i synnerhet till Amerika.
Swabaren har långa slyngel-år.
Ett tyskt ordspråk säger, att han först blir klok i fyrtionde året.
Om så är, blir han då klokare än andra menniskor; ty Tyskland har Swaben att tacka för många sina utmärktaste män.
– Vi foro utmed Neckarfloden till Schwäbisch-Gemünd, en liten vänlig stad, der vi lågo om natten.
Under vägen sågo vi på en hög bergkulle ruinerna af slottet Hohenstaufen, stamsätet för Tysklands största kejsarslägt under medeltiden.
Borgen förstördes 1525 i Bondekriget.
Den 20de fortsattes resan öfver Ellwangen till Feuchtwang, som ligger innom Bäjerska området.
Emellan Gemünd och Ellwangen blir landet allt mera skogigt.
Tall och gran förekomma allt mer, mellan ek och bok, och ge snart landskapet ett nordiskt utseende.
Men man ser ingen gråsten, inga kärr, såsom hos oss.
Den skönaste grönska (nu, efter regnet, blandad med återuppskjuten väpling och andra blommor, liksom en ny vår) går ända intill den dunkelgröna barrskogen, och med djupa vikar inuti den.
Det är besynnerligt, att, med denna barrskog i sigte, förmärka äple-, päron- och plommonträd, med frukt belastade, utefter alla vägar.
De utgöra ofta landsvägens alléer i södra Tyskland.
Blommande måste de ge en herrlig anblick.
Ellwangen blir landet vildare.
Man har backar så stora som i Vermland.
Man far förbi jernhyttor och på något afstånd äfven jernbruk.
Man ser kolmilor från vägen och möter oupphörligt kolkörare.
Efter inträdet i den nu Bäyern tillhöriga del af Franken, som fordom utgjorde förstendömet Anspach, fortfar barrskogen, ja blir egentligt rådande, men är ej åtföljd af samma fruktbarhet, som i det gamla Swaben och Wärtemberg.
Här är torrare land – intet vatten – man ser knapt en bäck.
Fruktträden försvinna från vägarna.
Vinrankan ser man knappast någongång såsom en väggprydnad vid husen.
Vingårdarna hade redan i de högre, Franken närmare, trakter af Swaben upphört.
Man erinrar sig nu, att man ifrån Rhen
och Neckar farit mycket uppföre.
Man befinner sig i ett högre, kallare land.
– Vi åto förträffligt middag i Anspach, och kommo mot aftonen ned på den stora sandiga slätt, i hvars midt Nürnberg ligger.
– Här dröja vi i ett par dagar.
– Vår färd går så fort, att jag måste skrifva upp om nätterna, hvad jag vill minnas.
Erlangen d. 24 Aug.
Hvilken interessant stad, detta gamla Nürnberg, som vi i går lemnade!
Det är ej blott en gammal, stor handelsstad, som, sedan 1300-talets början, då mellanhandeln från Italien till det Norra Europa, för tidernas oro begynte frångå de Rhenska städerna, drog denna till sig ifrån Venedig och, jemte Augsburg, blef en stapelplats, för söderns, ja Ostindiens alster uti Europa: det var från början, och är ännu, ett hufvudsäte för Tysk konstflit; hvarföre dess flor äfven öfverlefde verldshandelns stora förändring genom Indiernas upptäckt, och först i senare hälften af 16de. seklet sönk från sin höjd, sedan Nürnbergs gamla slägter begynte skämmas för industri och handel, för att spela adel och lefva af sysslor.
Stenhuggarkonsten nådde här den högsta utbildning; hvarom ej blott Sebaldi-, Laurentii- och Mariæ-kyrkorna genom den konstrikaste göthiska architektur, utan äfven särskilda mindre monumenter vittna, i hvilka man kan säga, att denna konst, med bibehållande af ädla proportioner, närmar sig till filigrams-arbete, som i den så kallade sköna Brunnen på stora torget och Sakramenthuset i Laurentii-kyrkan, ett temligen ansenligt foderal för de heliga Nattvards-tygen, ty det är sextiofyra fot högt; bägge med en finhet arbetade, som knappast grafstickeln i efterbildningen kan återgifva.
Den förra är af sten- och bildhuggarna Rupprecht och Schönhofer (1355–61), det senare uppsatt år 1500 af Adam Kraft, den berömdaste man af denna profession, som Nürnberg haft att uppvisa och af hvilken det förvarar flera verk, liksom, de förstnämnde bägge äfven uppbygt Mariæ-kyrkan (die Frauenkirche).
Ännu förundransvärdare arbeten och troligen de konstrikaste af sitt slag i verlden, har Nürnberg att uppvisa i jern och brons.
Bevis derpå är S. Sebaldi Relik-kista i kyrkan af samma namn, modellerad och förfärdigad ifrån 1506 till 1510 af Peter Vischer och hans fem söner.
Mästerskapet i oändliga prydnader och löfverk är likväl hvarken det som mest utmärker detta arbete eller de föregående.
Här röjes en ej mindre skicklighet i behandling af den menskliga figuren, framför allt i det nyssnämnda Vischers verk.
Det är 15 fot högt och 8 fot långt, 4 fot bredt, visar de 12 Apostlarnas litet mer än fotshöga bilder, högre upp 12 kyrkofäder och för öfrigt 72 större och mindre figurer, alla till modellering, utförning och gjutning på det beundransvärdaste väl arbetade.
– Dessutom på hvilken uppfinningsrik jord trampar man ej här!
Nürnberg, som hämtade sitt jern från Österrike, var i medeltiden hufvudsätet för jernmanufacturer och metall-arbeten i Tyskland.
Här förfärdigades de första gjutna kanoner.
Här upptäcktes tråddrageriet af messing och jern 1449, här smiddes det första bösslås 1517.
Här gjordes år 1500 det första fick-ur: de tidigaste sådana kallades Nürnbergarägg.
Här drefs först handeln med mathematiska, fysiska och astronomiska instrumenter i stort.
Redan 1510 funnos här tjugu mästare, som blott förfärdigade compasser; och af alla Tysklands städer var
Nürnberg den första, som anställde en offentlig lärare i Mathematik för konstnärer och handtverkare.
Här uppfunnos probervågen och glasögonen.
Här, om ej upptäcktes, likväl utbildades först Kopparstickarekonsten.
Här hade i början af 16de århundradet Boktryckaren Anton Koburger, 24 pressar i gång och boklådor i sexton städer, hvarifrån 13 Upplagor af Bibeln spriddes.
Här lefde Martin Behaim deltagaren i Portugisernes upptäcktsresor och förfärdigaren af den första jordglob (som ännu visas på stads-bibliotheket), här den lärde Wilibald Pirkheimer, mästersångaren Hans Sachs och målaren Albrecht Dürer.
Den sistnämnde född 1471, död 1578, är i synnerhet
Nürnbergs ära och den mest lysande stjerna på konstens himmel i det öfra Tyskland.
Han var samtida med Michael Angelo och Raphael, med hvilken senare han äfven har brefvexlat, besökte 1506 Venedig och 1520 för andra gången Nederländerna, var ej blott den störste Tyske målare på sin tid, utan den störste gravör och formskärare, tillika guldsmed, vaxpousserare, bildhuggare, architekt samt en skriftställare, som lemnat böcker i Geometri, Perspectiv, Fortification, Målar- och Bildhuggar-konst.
Till hans lif hörer för öfrigt, att han blef hedrad af kejsare, förstar och fria städer, ärad af sina konstförvandter och ihjälplågad af sin hustru.
Murr i Nürnberg, hvilken, i sin Journal der Kunst– geschichte, har tryckt flera af Albrecht
Dürers egenhändiga anteckningar, anför äfven om hans död ett bref från Wilibald Pirkheimer till en vän.
”I sanning – skrifver han – jag har i Albrecht förlorat den bästa vän, som jag på jorden ägde, och ömkar mig intet högre, än att han dött en så hård död; hvilken, näst Guds skickelse, ingen har förorsakat mer än hans hustru, som har gnagt på hans hjerta och så pinat honom, att hon förkortat hans lif; ty han var sluteligen uttorkad som ett skinn, och tordes aldrig söka någon glädje eller gå ut till folk.
– Dertill har hon natt och dag obarmhertigt drifvit hohom till arbete, endast på det han måtte förtjena penningar.
In summa, hon är allena orsak till hans död.
Jag har ofta bedt och varnat – och sagt henne förut hvad ändan skulle blifva af allt detta, men hafver dermed endast förtjent otack.
– Hon och hennes sy
Men man ville hellre hafva en oärlig, som eljest hölle sig vänlig, än en sådan gnagande, misstänksam och trätgirig, from fru, med hvilken det hvarken dag eller natt är ro och fred.”
– Jag lemnar åt dig och alla goda fruar, att, jemte den lärde Wilibald Pirkheimer, dömma denna Xantippe.
Hvad den store Dürers förhållande till den Nedertyska eller förr omtalda gamla Nederländska skolan angår, så är detta det omvända af hvad han sjelf säger om en af dess förnämsta mästares taflor:
”bättre måladt än tecknadt!”
Om Albrecht
Dürers jemnförda med dessa, kan man tvertom säga: bättre tecknadt än måladt.
Han har ej på långt när deras blomstrande, oskyldiga färgprakt; men deremot en vida kraftigare, ja en skarp teckning.
Kraft är hans charakter.
Behaget saknas än; ej heller har det blåst på honom i Italien.
– Hans fädernesstad förvarar blott en ringa del af hans otroligt talrika arbeten.
Ja, äfven om hans berömda fyra apostlar i slottets målnings-galleri, hvilket en af Inspektörerna, Herr Baron von Haller, hade den godheten att visa oss, liksom han i allmänhet blef i Nürnberg vår välvilliga ledsagare, tvistas det, om de äro copior eller originaler, och om ej de senare befinna sig i München.
I Rådhus-salen ser man Kejsar Maximilian I:s triumftåg.
Tolf dygder leda lika många hästar för vagnen: åtta andra dygder omgifva Kejsaren; och Förnuftet kör.
Det kan man kalla ministrar, som duga.
Archivet hade Archiv-secreteraren Wolfhardt den godheten visa mig.
Der äro acter till trettioåra-krigets historia från 1629 i en mängd Tomer, af hvilka den adertonde angår Gustaf Adolfs vistande i Nürnberg.
– Här vore arbeten för månader och jag hade endast ögonblick att gifva.
Gustaf Adolfs egenhändiga bref lära vara flyttade till München; och Vetenskaps-Academien derstädes har uppdragit åt tvenne af sina medlemmar att undersöka Svenska Acterna i Bayerska Riks-archivet.
– Mig visade man i Nürnberg en samtida plan af Wallensteins läger, hvars belägenhet jag beslöt att bese.
– Jag for derföre andra morgonen kl. 5 ut till den närbelägna staden Fürth.
Bredvid en qvarn i floden Pegnitz, öfver hvilken här är en bro, märkes spår efter en gammal jordskans, troligen ämnad att försvara öfvergången.
Midt öfver ligger byn Poppenreith.
– På sidan, åt venster på vägen från Nürnberg till Fürth, höjer sig – ur en sandig, men till en del träskagtig, af den lilla ån Rednitz genomskuren mark – i sträckning från öster till vester den höjd, på en af hvars branta kullar, nu kallad Altenburg eller, die Alte Veste, Wallenstein stod i sitt befästade läger.
Jag besteg den, och träffade deruppe inne i skogen ett jägmästareboställe, der dottern i huset, en hygglig, högst simpelt klädd flicka, som var ensam hemma, – far och bror voro ute och jag hörde dem skjuta i skogen – berättade mig, att inga spår af vallar eller skansar nu synas på berget.
Ojemnheterna på dess sandiga yta ville hon ej låta gälla derför.
Bredvid jägmästarebostället innom några gamla murar sågs ett stenbord.
Der skall Gustaf Adolf en gång ha spisat, berättade flickan.
Nürnberg är dubbelt interessant för en Svensk genom sina många minnen af den stora Konungen.
Tätt utom staden synes ännu märken af hans förskansningar.
På slottet visar man hans porträt, måladt under hans vistande i Nürnberg.
Ögonen äro stora och blå, ansigtsfärgen hvitlätt – skägg och mustascher stöta i rödt.
– Italienarne kallade honom derföre Gullkungen – il Re d’oro.
Den 23 Aug. reste vi från Nürnberg hit till det nära belägna Erlangen, der vi dröja öfver en dag.
Vi ha besökt vår saknade vän Kernells graf, som på kyrkogården utom staden, betecknas af en sten med enkel inskrift; vi ha uppsökt de goda menniskor, som här behandlat den tidigt bortryckta, främmande ynglingen såsom en slägting, en bror, och som nu omfattade oss med samma välvilja – den högst älskvärda Schubert, den hederliga Theologen Engelhardt, den stilla, tysta, interessanta unga skalden Gref von Platen.
Om aftonen gjorde de med oss en promenad upp på det närbelägna så kallade Rathsberg.
Utsigten var herrlig, samtalet interessant, återvägen i det klaraste månsken gaf mig sköna stunder.
Schubert är en man att tala med under stjernhimmeln.
Schelling, som med sin fru äfven visat vår bortgångna vän så mycken godhet, var ej i staden, utan hade rest till Karlsbad.
Platen följde
M*** till hans svägerska, som var hemma med barnen.
Dessa söta små barn kommo sedan till oss med bref till sin pappa och mamma; ty vi ha nu beslutat att till Dresden taga vägen öfver Karlsbad.
Dresden d. 6 Sept.
Den 26te Aug. kl. 6 om morgonen ser du oss således på resan till Konungariket Böhmen öfver Baireuth, dit vi kommo samma dag om aftonen, på en väg öfver och emellan bergen, full af vackra utsigter.
Äfven här hade Amalia anmält oss till det bästa hos sin slägting, en Friherrinna von Imhoff, som här lefver tillika med sin dotter.
Den senare, tillika med en Fru von Reitzenstein, hämtade oss om morgonen den 27de i vagn ut till det fordna Markgrefliga Lustslottet Eremitage, anlagdt af Fredrik den stores syster.
Vi sågo der en något af sig kommen prakt, i ett torrt land, och voro mer uppbyggda af våra artiga ledsagarinnor.
Genom Fröken Imhoff hade vi den lyckan att bli införda hos Jean Paul, som bor i Baireuth, men nu, sjuklig, nästan blind och nedtryckt efter förlusten af sin enda son, som dog vid 18 års ålder, sällan ser någon.
Vi emottogos af hans vänliga, hyggliga fru och en ännu hyggligare rätt täck dotter med svarta, lifliga ögon.
Jean Paul kom också slutligen, i surtout och toflor, och med en stor grön skärm för ögonen.
– Han såg sjuk ut, men syntes under samtalet lifvad, sade infall och blef munter.
M***s förträffliga minne kom väl till pass.
Det tycktes smickra honom, att höra ett Svenskt fruntimmer så hemmanstadd i hans skrifter, att finna det dessas norrskenslika glans i sjelfva verket också sträcker sig öfver Norden.
Han improviserade för oss en Svensk Vår, sådan den stod för hans föreställning: den stelnade naturen med ens upplöst i varma glädjetårar, som stadna som daggdroppar i blommornas kalk!
Han talar oändligen väl; och har, med alla sina underligheter, som vissa kännare förguda, men allmänheten tar på köpet, en stor populär egenskap, nemligen en innerlig, djup förening af känsla och qvickhet, hvilken kanske i våra dagar mest af allt behagar.
Jag har förmärkt att ingenting vinner så allmänt bifall, som det sentimentala epigrammet, eller en känsla uttryckt med en lekande udd.
Denna sötsura genre är ej den stora, men den retande: – man älskar den, såsom rosen med sina taggar.
– Det var interessant att höra den litterära veteranen med rörelse prisa den gamle, gode konung Max i Bäyern, som försäkrat hans ålderdoms lugn.
Jag har hört sådana loford från flera håll öfver denna välvilliga Förste.
Med användandet af statens medel äro andra mindre belåtna, och det synes, som skulle temligen mycket missnöje herrska bland de lägre klasserna.
Stora Boken/Dagboken III
När den tredje och sista delen av Victoria Benedictssons dagböcker nu föreligger i fullständig utgåva vill jag gärna tacka några som under detta fleråriga arbete stöttat och hjälpt mig.
Först och främst går mitt tack till chefen för handskriftsavdelningen på Universitetsbiblioteket i Lund, Rolf Arvidsson, som alltid helhjärtat uppmuntrat och underlättat mitt arbete.
Till personalen på handskriftsavdelningen går också mitt varma tack för hjälpsamhet och trevlig arbetsatmosfär.
Fru Thora Lindeberg har snabbt och effektivt överfört handskrifter och noter till maskinskrift, och fil. lic.
Barbro
Nilsson har lagt ner stor möda på att kontrollera årtal och fakta i noterna till del II och III samt läst korrektur på dessa delar.
Hon har även gjort upp det personindex som avslutar del III.
Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet har ekonomiskt understött projektet och därigenom möjliggjort det.
Till alla andra som hjälpt mig i detta arbete går ett varmt tack!
Lund våren 1984 Christina Sjöblad
Victoria Benedictsson skrev åren 1882–1888 ner sina dagboksanteckningar i fyra stora kontorsböcker i folioformat; Materialet i de båda föregående tryckta delarna av Stora boken är helt och hållet taget från de tre första av dessa.
Men den 27 jan.
1887 börjar hon i stället skriva på de 33 cm långa, smala pappersremsor, som hon vanligtvis använde för sitt litterära författarskap.
Under tiden fram till sin död i juli 1888 kommer hon att allt mer flytta över dagboksskrivandet från de stora böckerna till dessa remsor.
I boken Victoria Benedictsson och Georg Brandes (1949), som trots att stoffet till 80–90 % utgörs av direkta citat ur Victoria Benedictssons brev och dagböcker ändå bär Fredrik Bööks namn på försättsbladet, har denne döpt pappersremsorna till ”Dagboken”.
Dagboken – så kan den kallas till åtskillnad från Stora Boken och almanackan – är mera sammanhängande och genomkomponerad; men utan all fråga återger den troget och omedelbart Victoria Benedictssons upplevelser.
Med sina ihärdiga självanalyser, med sina upprepningar, motsägelser och stämningsomslag utgör den ett dokument, som inte kan refereras, ja sällan ens förkortas utan att förlora i sanningshalt och psykologiskt intresse.
Trots att namnet inte är idealiskt – Stora boken är ju också en dagbok – har jag valt att bibehålla Bööks namn på remsorna, som alltså i fortsättningen kallas Dagboken.
Böök framhåller även att från den tidpunkt, då Dagboken påbörjas, tvinar Stora boken bort:
”alla hennes intressen koncentrerade sig på en enda punkt.”
Det är nästan uteslutande förhållandet till Georg Brandes som analyseras på pappersremsorna.
Efter jan.
1887 skriver hon inte mer än ca 20 sidor i den sista av de stora böckerna.
Böök menar att dagboksremsorna är mer sammanhängande och fastare komponerade än Stora bokens texter.
Jag tror att intrycket av enhetlighet hänger samman med ämnets koncentration: scenen är nu med få undantag Victoria Benedictssons rum på Leopolds hotell i Köpenhamn, analysen skärskådar Brandes yttranden och gester och borrar djupt i Victoria Benedictssons eget inre.
Att dagboksremsornas text skulle vara ”mera genomkomponerad” kan jag inte alls hålla med om.
Den verkar ofta nerkastad i flygande fart, där finns gott om rättelser och överstrykningar.
Det är ögonblickets stämningar Victoria Benedictsson velat fånga.
Karl Erik Rosengren har en annan uppfattning än Böök om Dagbokens sanningshalt.
Han uttrycker i sin lilla koncentrerade bok om Victoria Benedictsson en djup skepsis:
Men samtidigt får man inte glömma att Dagboken är litteratur, fiktion av högre och lägre litterär kvalité och liggande på okänt och varierande avstånd från verkligheten.
Den är i regel sann i fråga om vad som skall komma; i fråga om vad som varit, måste man vara försiktig.
Han illustrerar sitt resonemang med två olika partier ur Dagboken från den 14 dec. 1887 som skildrar samma dags upplevelser på två olika sätt.
Rosengren tolkar detta som steg i en litterär process ”som kunnat sluta i två radikalt olika skildringar av ett skeende som en gång varit ett och detsamma [...]”.
Rosengrens skepsis och ifrågasättande av sanningshalten i Dagboken har varit ett nyttigt led i synen på och tolkningen av Victoria Benedictssons anteckningar.
De har även varit ett led i en större diskussion rörande sanningshalten i memoarer och självbiografiska anteckningar överhuvudtaget.
Han pekar också på ett annat viktigt drag, det att vissa delar av Dagboken onekligen har en litterär karaktär.
Victoria Benedictsson byter ju ibland perspektiv och skriver ”hon” i stället för ”jag” – en distansering som ger texten fiktiv prägel.
Men snarare bör de båda versionerna av samma dags händelser som Victoria Benedictsson återger, ses som ett tecken på hennes sanningslidelse – hon vill beskriva allt, minsta skiftning i tanke och känsla skall registreras.
Och det faktum att båda versionerna finns kvar motsäger
Rosengrens resonemang om att hon medvetet omformar sina upplevelser i litterär riktning.
De aktuella anteckningarna skildrar också hennes känslor vid två olika tidpunkter samma kväll, den första hennes önskan att dö på grund av Brandes kyla och likgiltighet, den andra hennes oerhörda lättnad efter hans besök, som klarat upp viktiga missförstånd: ”Liv på nytt!”
I sin ambition att skildra ibland nästan samtidiga, motstridiga impulser och känslokast framstår hon som helt modern.
Men i stället för att spekulera i de mer eller mindre tydliga skillnader som kan finnas mellan anteckningarna i de Stora böckerna och på dagboksremsorna kan man peka på några viktiga ting som Böök och Rosengren förbigått.
Ett skäl till att Victoria Benedictsson växlar till remsorna är, som hon själv framhåller, att de får henne att känna sig friare.
Alla hennes vänner och familjemedlemmar vet att Stora boken är hennes dagbok.