Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En ärlig, flitig, kunskapad Borgare som i brist på kapital, hyrer sig en lokal och borgar sig varor, kan väljas och välja till riksombud, och står till det rika Kommercerådet, Brukspatronen, alldeles så som den nog medellösa Adelsmannen till den adliga milionären; den fattige Komministern till den högt upsatte Biskopen; ja här torde ofta förhållandet blifva omvändt, att den i ögonen fallande mindre, blir vid Den 17 December.
229 riksmötet den större.
Hvem vill d;i ännu påstå: att nu rikedom och höghet företrädesvis representeras.
Bonden, fast endast egare till ett fjerdedels ja till ett sextondedels hemman, kan ock väljas ofta; låtvara han hade mycken skuld på sitt lilla hemman.
Manne vår allmoge går invigd i behofvels mysterier?
manne den ej sä grundligen har å- och genomskådat behofvets vinklar, att visst ingen lurar dem derutinnan?—- An mera!
Fråga vår allmoge, från Ystad till Haparanda om den ville hafva riksdag utan prester och svaret blef ett stormande nej.
Alla förespeglingar om möjelighelen ja! sannolikhetén af, att prester komma dit, skola de göra sig döfva för de hålla presten för sin själasörjare; de anse honom, fast origtigt, för medlare emellan himmel och jord.
Bonden är i allmänhet, ännu så fjettrad vid prestens råd och vänskap eller välvilja, att han intet tänker sig möjligheten af ett ordnadt samhälle, utom detta förbund emellan honom och presten.
Det hör ej hit och tillkommer ej mig att framställa orsaken till det aftagande förtroendet, men det vissa är, att denna minskning hör till nndantagen.
Del nija förslaget, erkänner varuvärdet framom personlighetens.
Det bygger det förra, på den sednares ruiner.
Det undergräfver den rent monarkiska grund, hvarpå det Konungadöme är bygdt, som icke npbäres af någon Adels aristokrati hvilken och alltid är en penningens, varans; ingen kan här skryta af något privilegium, som intet står öppet för alla och af alla kan'vinnas.
Det nya förslaget konscquent genomfördt, skulle snart alstra ett nytt, spetsfundigt adels-element, som krånglade med Konungen och trakasserade folket, hvilket, i förening med Konungen, snart skulle tillgripa enväldet.
En sådan serie vi genomlupit sedan sista envålds-experimentet, finnes ej mera råd till; vi hafva ej mera att förlora än Sverige.
Man har ock drifvit sitt oförskämda sophisterie ända derhän att påstå: det Regeringen borde, med all magt, pådrifva förslagets antagande med en magt som den ej äger.
Icke ens ett knäfall inför de 3:ne Stånden, skulle någonsin bevekt dem.
Att förmå Regeringen till den äskade pådrift föregaf man; att den eljest skulle förlora folkets förtroende; att den finge abdikera eller resignera o. s. v. Huru konsequent passar icke detta in med den satsen: att Konungen, deri styrkt af Dess rådgifvare, bör styra land och rike, i enlighet med folkets, helst genom representationen, uttalade önskan.
Regeringen allena skulle således göra sig döf och blind, för det negativa beviset, som så tydeligen uttalade sig, i den köld hvarmed den s. k. reform-angelägenheten uptogs öfver hela landet, oaktadt alla använde konster och bemödanden från den sidan, der intet beståndande duger.
Den skulle inga lärdomar taga, af de märkligaste verldshändelse!', som kanske någonsin och inom så kort tid, och sä konvulsiviskt hemsökt en hel verlds-del?
Det skulle således vara en alldeles odrägelig förödmjukelse, för en den ädlasta jag vågar påstå, ödmjukaste man, som troligen någonsin sutet pä en thron.
Och för Dess råd, att ett 3:ne år gammalt förslag, hvars tillkomst ganska tillfredsställande förklarar sig sjelft, efter 3:ne, 230 Den 17 December. måhända mot 30 andra svarande år, ej uptages i sin helhet, af naturen, fast den derur nödgas uptaga mycket, i sina framtida reformer?
Desse män skulle anse sig förpliktade, att, jag så må säga, undandraga sig nationens tacksamhet och framtida förtroende, för det att ett förslag, som ej i allo gillas och ej delvis kan antagas, måste modifieras, inpassas i de förändrade tider och förhållanden samt omständigheter?
Eller månne någon lugn, opartisk man kan påstå, att denna tilldragelse här kan mätas med en, måhända i dag föreslagen och i morgon på föredragn:slistan kommande åtgärd, inför Engelska Parlamentet?
Vi hafva ej råd att pensionera eller emplojera ett helt Statsråd; men vi hafva ännu mindre råd, att mista en hel upsättning af sä dugliga embetsman, hvarföre opartiske domare anse alla Konungens råd eller Statsråden och hade man ingen annad måttstock att bedomina delta; så visar nog stats-machinens lugna, säkra, ordentliga milda gäng, alt besättningen är god, fast den i de starka brännmgarne, sökt rädda statskeppet genom en ganska skicklig vändning, hvarom nu de eftervise hafva mycket att berätta, att klandra; men som, pä sin lid, med bakslug tystnad öfverhalkades.
Ekuru jag hade önskat kasta en blick på verldsslällningen och vårt förhållande lill densamma; sä mäste jag derifrån afstå af fruktan, att uptaga för mycket af den lid, sorn grundligare statsmän och talare, böra tillgodonjuta.
— Må det blott tillåtas mig tillägga alt jag anser betydliga reformer nödvändiga och verkställbara, utan att den närvar.
Stånds- eller klassfördelningen derföre béhöfver rubbas, i hvilken fastmer de nya lidselemenlerne lätteligen kunna inpassas, i enlighet med det förslag, jag ämnar ä behörig ort, oförtöfvadt aflemna.
Hr Tersmeden, Nils, anförde dels mundtligcn dels skriftligen :
En öfverläggning i deli vigtiga fråga, som nu utgör föremålet för vår upmärksamhet, borde blott ledas af de utmärkta förmågor som värt Riddarhus besitter.
De bland detta förslags befrämjare, som dit kunna räknas, lära ej underlåta att höja sin röst.
På den sidan åter, derifrån bristerna komma alt framhållas, är det att förmoda det ålskillige män, hvilkas insigter och större förmåga här bruka att göra sig gällande, till följd af deras samhällsställning komma att iakttaga tystnad.
Jag aktar detta deras beslut lika högt, som deras, hvilka anse att den yttrande rätten, dä det kanske gäller Fäderneslandets framtida bestånd, ej bör erkänna några band och till följd deraf uttala deras mening.
Just denna tystnad hos personer, som kunnat lemna clet starkaste försvar för de åsigter jag i denna fråga hyser, upmauar mig, i förening med den pligtkänsla hvaraf jag lifvas, att strida för hvad jag anser rätt vara, och jag beder
Eder derföre, mine flir, om en stunds upmärksamhet.
Vi befinna oss i dag åter i samma ställning, som den 28 Aug. år 1844, eller i begrepp att till slutligt afgörande bringa ett förslag till förändring af hela vårt representationsväsende, eller den grund hvarpå vår samhällsbyggnad hvilar.
Samma grundtanke ge - Den 17 December.
231 nomgår de båda vid olika tider framlagda förslagen, nemi. ett uphäfvande af all den sammanhållning i Staten som begreppen Ständ oell klass kunna föranleda, och erkännande af den grundsats att hvarje fullmyndig person är i oell för sig sjelf en samhällets målsman, i fråga om dess ledande till sitt högsta mål, eller med andra ord, att vårt samhälle ej mera är en i tiden af sig sjelf utbildad organisk-politisk formation, utan fastmera ett bolag, der hvarje delägare röstar (ter caput eller efter sitt aktiebelopp öfver dess väl eller ve.
Förra gången hade det genom händelsernas egna gång lyckats dem, som hysa dessa nya samhällsåsigter, att öfverraska våra villrådiga Ständer, hvilka, okunnige om den fara de löpte, fingo se för sig hvilande ett förslag i den mäst radikala rigtning.
Denna gång är det Sveriges Regering, som i anseende till åsigternas stridighet framlagt ett förslag, i ändamål alt fortskynda den stora frågans lösning och förekomma söndring i landel.
Jag känner knappast någon af den sansade allmänheten, som ej hemburit försynen sitt lof för frälsningen ur den fara hvari vi år 1844 sväfvade.
Dess verktyg dervid voro, ej hvad man i dagligt tal kallar folket, utan de samhällsklasser der, efter sakernas ordningen högre uplysning bör finnas; det var Sveriges adel, det var Sveriges presterskap, som då räddade folket och landet, en åtgärd så mycket mera trängande, som ett motstånd aldrig bör hvälfvas ensamt på högsta magten, hvilken ej städse kan vara pmgifven af ett Råd, som ej i farans stund anser dess skyldighet vara att snarare gifva vika för tidens och mängdens rop, än det strängt upfyller samhällets och uplysningens fordringar.
Utgången af den dag vi nu uplefvat skall åter bestämma huruvida vi få skäl att ånyo prisa den Högste för Dess hägn, eller om vi skole tåligt och undergifvet hembära Honom vår tacksägelse för en rättmätig bestraffning af ett lättsinnigt folk.
Behofvet af en förändring i vår författning enkännes allmänt.
Alla inse det altför tunga i en representation fördelad å fyra rum, och önska derjemte inrymmandet af hela klasser, hittills skiljda från all representationsrätt, ehuru i besittning af både förmögenhet och uplysning.
Men alla hälla sig ej inom dessa gränsor, der en säker förbättring stöde att ernå, och den försigtigheten skulle synas bjuda att söka, om den ock ej upfylde allas högsta önskningar.
En förändring i sådan syftning innebure redan ganska skarpa, men ej vådliga reformer.
Den borde vira lätt att verkställa, utan att grunden för våra val derföre behöfde alldeles störtas.
Om ock, som en eftergift, hvars rättmätighet och nytta ej alla inse, man skulle lemna ali sjelfskrifven representationsrätt, står dock alltid qvar fördelen af att bibehålla sjelfskrifven valrätt inom rikets första Stånd, hvilket hitlils, som sådant, väl försvarat sitt represen! ations-kall, och att låta orepresenterade jordegare välja bland sig eller Sveriges almoge.
Likaså embetsman inom sig.
Sedan en följd af år arbeta med fördel Rikets alla fyra Stånd tillsamman i Utskott med personlig rätt.
Hvarföre förkasta den naturliga utvecklingen häraf, att låta dem och alla i sista hand gemensamt besluta å tvenne serskilda rum.
Förslaget försökt kunde omöjligt misslyckas.
Det skulle äf - 232 Den 17 December. ven innebära den fördelen, att de samhällsmedlemmar, hvilka man nu dem oåtspordt vill påföra en stor samhälls-förändring, finge, först i representationen uptagne, ett tillfälle att der sjelfva lemna sin röst för eller emot den mångdubbelt större reform som detta förslag innebär.
Vägen vore säker och innebure en förbättring af hvad vi äga, ej ett bortkastande äfven af det dugliga, för att på theoriernas fält söka efter idéer, hvilkas våda i tillämpning, för att ej säga förderflighet, tidehvarfvets erfarenhet allt mer och mer updagar, och hvilka som andra modsaker banat sig väg till oss, sedan de i andra länder blifvit föråldrade.
Men i politiken tyckas folken nästan öfver allt vilja följa samma väg som ifriga landtmän i deras hushållning; de akta ej pä andras rön, utan låta helre genom egna försök bränna sig af en dyrköpt erfarenhet.
Detta förslags goda syfte bör ej förnekas; det erkänner behofvet af uplysningens och den högre förmögenhetens andel i representationen.
Men månne tänkarens djupa förstånd skapat detta verk, månne statsmannens skarpa blick öfverskådat det hela och sökt speja hvilka dess frukter i framtiden sannolikt kunna blifva?
Har man ej alltför hastigt uprest sin byggnad och gjort dess vackra inredning, utan att väl undersöka grundens fasthet, hvarpå det hela hvilar.
Denna grund är ej allenast osäker, den är i högsta grad farlig och kan aldrig upbära en gammal statskropp upväxt i andra former.
Olyckligt det land, som tror sig kunna skapa en ny grundlag.
Denna måste, på papper upfattad eller ej, ligga i nationens seder och bruk eller vara derutur uprunnen.
Skall något nytt i fråga om institutioner införas, måste det ske genom det upväxande slägtets daning och genom bibringande af nya begrepp, och så göres just nu i våra dagar försöket på en säker väg, att genom reformer i skolväsendet, ifrån en tänkande och alfvarlig nation, omskapa oss till ett mera materielt för dagen verkande folk.
Man sår ej annat än i en väl beredd jord, sker annorlunda, upskär man gemenligen blott ogräs.
Så fruktar jag man nu är på väg att förfara; allt rotfäste saknas för de utkastade idéerna.
Förslaget synes förgäta och underkänna vår historia.
Man tror sig kunna genom detsamma sätta en gräns för hvad som varit, för hvad som är, och vill för oss boi ja ett nytt lif, men ett lif utan anda, ty man glömmer att allt lif måste hafva sin uprinnelse i naturen.
Man ber oss lemna en gammal hydda, på orubblig grund upförd, som skyddat oss i sekler och ännu kan i sekler göra det, om den rätt vårdas, och bjuder oss att träda in i en ny bostad, för mången lockande, men hvars grund, om någon finnes, vi åtminstone sjelfva hvarken lagt eller ens med full säkerhet kunna bedömma.
Förslaget är sådant man i våra tider sökt sammanskrifva författningar för länder, de der aldrig ägt någon national-representation, och hvaraf månget ännu i dag afundas oss den grund, hvarpå vår gamla hvilar.
Om ock uplysningens och bildningens rätt synes i detta förslag bevarad, är dock ingen borgen derföre, att ju ett mera materielt interesse kan, till landets våda, göra sig oinskränkt gällande.
Förslaget antaget, kommer allmogen i början sannolikt att ganska ädelmodigt, till större delen, välja herremän, men kanske ej dem som Den 17 Dcember. 233 5ro detta förtroende mäst värdige.
Snart nog märker den att dessa just ej bevakat hvad som ligger den närmast; den finner skatterna ej minskade, utan kanske af ren nödvändighet ökade.
Bönderna begagna då sin rätt, eller den makt förslaget dem lemnar, och komma sjelfva ganska manstarka.
Hvar skatterna da läggas får erfarenheten visa oss.
Vi hafva ej exemplet långt borta, om vi rätt undersöke förhållandet i grannriket.
Förslaget erkänner den allmänna valrätten, eller hvad som är dermed ett, samfälda val.
Med Bildnings-cirklar, Arbetareföreningar, Politiska klubbar och en radikal tidningspress i förening, blir principen så småningom uparbetad och det samfällda snart allmänt.
Nyttan af detta slags val har jag aldrig förmått inse, men vådan deraf står klar för mina ögon och i ett ännu skarpare ljus, alltsedan år 1848, med dess mänga folkupträden _och derpå följande mångenstädes improviserade nya författningar.
Aro väl dessa försök lockande?
Hvarest finna ett exempel värdt efterföljd?
Ar det väl i Frankrike med all dess uselhet?
Kanske i Tyskland, der Regeringar och folk nu som bäst arbeta på att försona och, om äfven sent bota å ömse sidor begångna fel.
Eller kanske det gamla
Danmark, som handlöst ifrån enväldet kastat sig i Demokratiens armar och hvilket genast fick den fria författningen att tacka för det inhemska krig hvaraf det ännu blöder.
Tiden är ännu ej inne alt kunna bedomina följderna af detta steg.
Norrige hör man ofta åberopas.
Jag betviflar dock att de fria valen och det allmänna förtroendet der träffa de värdigaste eller att man ens der är serdeles belåten med denna frihet.
Man må ej nämna England; det är ett land utan like; med dess inre kraft, dess ärftliga öfverhus och en begränsad valbarhet kunna dess allmänna val fortgå.
All den styggelse som valen der med sina upträden och röstvärfningar förete borde dock afskräcka från hvarje efterföljd.
Nu vill man dock att vi äfven skola göra försöket, och vi tro oss genom en konstig upställning, som troligen ej eger kraft att stå emot ens den ringaste politiska vind, kunna förekomma alla de missbruk, man ser vid valen i andra länder, men vi magta ej att rätt öpna våra ögon, för alt se att det onda härrörer från en falsk grund, på hvilken vi nu äfven vilja bygga.
Den allmänna valrättens förtjenst kan jag omöjligt återfinna annat än i idéernas verld.
Dess värde upskattas gemenligen af känslan och stiger med dennas frikostighet, men detta värde faller i samma mån förståndet får blifva dess mätare.
Detta erkännande och bevarande af hvarje menniskas personliga rätt innebär något skönt som glimmar i den älskelige
Philantropens öga och vaggar hans för mensklighetens väl uprymda hjerta med de ljnfvatse förhoppningar.
Man slute ej af detta uttryck att vi andre, som ej älska denna valprincip, hysa mindre interesse för den enskilda ; vi anse blott att dess rätt bör gifva vika för det allmännas, hvars bästa skall i främsta rummet vårdas.
Man påstår att de fria valens fördel ligger påtagligen deri, att det yppersta och utmärktaste alltid blir af det allmänna förtroendet upsökt och framhållet.
Men månne ej detta är ett hopp, som i verkligheten oftast slår 234 Den 17 December. felt?
Öfverallt der försöken göras, förefaller det som intrigen eller hvad den vackrare kallas agitalion och partiansträngningar bestämma utgången af dessa val.
En känd republikan, som på stället undersökt den Nord-Amerikanska författningen och deröfver utgifvit ett beryktad! arbete, säger, "att demokratien aldrig upsöker, "ej ens tål den högre förtjensten; denna besvärar dess syn" *) och han tillägger, "att den som tror att någon borgen för gu”da val ligger i den allmänna valrätten begår ett stort misslag **).
Den värdigaste sätter sig sällan fram, men den politiske lycksökaren, folktalaren vinner lätt gehör, allmänna bladens basun förvillar den egna urskiljningen och leder tveksamheten.
— Alla de oskick som åtfölja dessa val äro hos oss hittils okända, men de blifva det ej länge med allmän valrätt.
Kan någon med billighet eller anspråk på trovärdighet påstå att ej valen träffa lika skickliga individer, der hvarje samhällsklass får utse sina ombud, på sätt hos oss tillgår?
Om intrigen äfven der kan verka, — ty det onda lärer alltid följa menniskan, — sker det dock i mångdubbelt mindre skala, och man är viss, att med dylika val samhället mindre kastas hit och dit, allt efter sim tiden råkar att gynna den eller den rigtningen af samhällsutvecklingen.
De frisinnade och de månge andra vältänkande, som förorda detta förslag, göra det af missnöje med det närvarrde, i det de tro att i vår nuvar. ställning, den de kalla oefterrättlighétens, ingenting står alt uträtta.
De misskänna således sin förmåga att, om jag så må säga, hjelpa sig sjelfva, och vilja derföre söka denna hjelp utom oss i något splitter nytt.
Detta ville jag kalla svaghet.
De fel, hvarmed vi nu arbeta, ligga dock visserligen ej i vårt valsätt, utan påtagligen i vår arbetsordning.
Månne vi ej ock, i vårt nuvar. skick, komma ganska långt och kanske någongång längre än nyttigt vore?
De stora reformernas sak har ej saknat sina försvarare bland våra representanter, sådane de i dag utses, och våra former hafva ej lagt serdeles svåra hinder i vägen för deras genomdrifvande.
Jag börtie ej behöfva nämna förändrade arfslagar och fria näringsförfattningar.
Dessutom vinner sällan någon nyttig reform stadga, utan att hafva bekämpat ett starkare motstånd.
Man hörer alltid åberopas som skäl emot ståndsförfattningen och klassvals-principen, att de blott afse ståndets, klassens, ej Statens bästa, livar finnas bevisen derföre?
denna skillnad är ej lätt att updraga, då klassens bästa ovilkorligen ingår i Statens.
Dennas mål måste ju sökas i en mängd olika rigtningar och dess bästa befordras å många skiljda vägar.
Den ena fäster sig mera uteslutande viii en, en annan vid andra, alltsom den enskilda förmågan, a) Ce n’est pas toujours la capacilé qui manque å la democratie pour choisie les hornmes de merite, mais le désir el le gout.
Tout ce qui la depasse par quelque endroit lui parait alors un obstaele el il n’y a pas de superiorité si legitime dont la vue ne fatigue ses yeux. Tocqueville 1 Del. pag. 143 — Brussel-Uplaga. b) II nfest demonlré (|ue ceux qui regardent le vote universel comme une garantie de la bonté des choix se font une illusion compléte.
J1 a d’aulres avantages, mais non pas celui la.
235 verkningskretsen och elen individuella upfattningen bjuda.
Hvem tilltror sig insigten och förmågan, att oinskränkt kunna framför andra i allt bevaka samhällets högsta absoluta fördel.
Mängden anser sig upfylla detta kall , under den synpunkten, att det goda hvarför man verkar åsyftar detta mål, mången gång just derigenom, att det befordrar den eller den samhälls-klassens bästa, hvilkens arbete och möda röra föremål, som äro oskiljaktiga från Statens sanna väl.
Man afskaffar ståndsval, men Stånden och klasserna stå dock alltid qvar de facto, så länge Staten finnes.
Så visst som den åldrige eken lefver, ej blott i sina blad, sorn komma och falla, utan förnämligast i sin rot, sin stam och sina grenar; — lika visst uppenbarar sig samhällets, Statens lif, ej endast i menniskans litsäder, sorn den ena dagen uprinner, den andra afskäres, utan fastmer i naturen af individernas verksamhet; detta lif upenbarar sig i jordbruk, i handel och näringar, i samhällets andliga tillvaro, dess uplysning och i resultatet af alla dessa functioner, dess historia och dess minnen.
Lemnen vården af dessa heliga ting obetiugadt i den enskildes händer, och hvar finnes någon borgen emot okunnighetens, de menskliga lidelsernas och den egna nyttans öfvermakt? bevarom hela den grundval, hvarpå samhället upstått, upväxt och nått sin utveckling, och lålom oss tillse all dess lifsådror så vårdas, att alla samhällets delar få sin tillbörliga näring.
Ur denna tanke utvecklas lätt bevisen för klassvalens naturlighet, lämplighet och nödvändighet.
Det förhatliga man så orätt ser i dessa slåndsfördelningar kommer sannolikt att med ökad glans för samma ögon framstå, just då de fria valens ljus en gång upgått, och man tror ali slåndsskillnad vara undanröjd.
Om ock blott en skugga deraf finnes qvar, liar dock alltid afunden och oförståndet sitt fält öppet.
Vi tå dä säkert vid hvarje val se ett ouphörligt äflande från pressens och de nitiskes sida, att Adelns inflytande l. ex. verkat utgången i den provinsen, embetsmäns och presters i en annan; här har almogen segrat och der har borgerskapet legat öfver; och sålunda har man ej vunnit hvad man trott sig vinna, men förlorat hvad aldrig återvinnas kan.
Demokratien utgör redan ett starkt karaktersdrag i vår närvar, författning, om vi rätt ransaka densamma; men denna demokrati har sin motvigt uti ståndsvis verkställda val.
Under det man trotsig fullt bevaka den större förmögenhetens och bildningens anspråk, nedlägger man dock derjemte nu ett nytt frö till ytterligare utveckling af denna demokratiska anda, och den skall, trots alla bålverk, genom erkännande af en farlig och falsk princip, bana sig väg.
Demokratiens magt i ett samhälle är som en orolig folkmassas; den går alltid framåt, om den ej i tid hejdas.
Hvarje eftergift för densamma föder nya anspråk.
Vi höra ju redan öppet erkännas och predikas från en viss sida att förslaget bör antagas blott derföre att det lemnar vägen öppen till just denna fria utveckling af en demokratisk anda.
Vi se personer, hvilka öppet framträdt som ledare af politiska klubbar eller s. k. reformsällskaper, hylla och befrämja detta förslag, ehuru vida skiljdt ifrån deras fordringar.
De se troligen vida bättre än förslagets stiftare hvad del innebär.
De torde 236 Den 17 December. sträcka sina blickar längre in i framtiden; de vänta pä senare frukter och kommande skördar.
Denna valprincip är vådlig för vårt samhälle, ty den grundar sig ej på Statens idée oell dess behof, utan på den enskildas fordringar.
Der måste ligga en skarp egoisme till grund.
Bättre synes mig vara att ransaka Statens kraf och låta detta kraf bestämma den enskildes skyldigheter; rättigheterna ligga i ett gemensamt åtnjutande af den frid, det lugn och den frihet till verksamhet och förkofran, som samhälls-ordningen tillförsäkrar den enskilda.
Man klagar öfver vår ståndsförfattning, såsom den der skiljer den ena menniskan ifrån den andra, men då denna skillnad såsom ganska naturlig ej kan undanrödjas, erkänner man nu här tacite dess behof, updrar en ny i dess ställe förhatlig gränslinie, låter den bestämmas af förmögenheten och rangen och införer derigenom den minst lyckade användning af klassvalsprincipen.
Hittills har den rikaste Adelsman eller Bonde i vår representation gält lika med de fattigaste af dessa ständ.
Vi lia aldrig känt någon gräns för valbarheten, då hvarje valberättigad äfven kunnat väljas.
Månne just landets barn med en synnerlig glädje skola emottaga stadganden, sådana som dessa, att dä en bonde, som besitter 1 mantal väljer ombud genom elektorer, en annan, som eger några tunland jord deröfver, skall skiljas från sina grannar, för att bortkasta sin röst bland ståndspersoner och förmögnare landtman; eller att en reg:tsofficer, ett råd, skall vara ett värdigare ombud i en öfre kammare, än den som utan dessa titlar eger ett större förtroende i sin ort.