Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alice i det andra dramat våldsamt bryter med det förflutna, när hon offrar rikedom och samhällsställning för att lefva på en vindskammare med Karl och arbeta tillsammans med honom – då är det åter Sonja sådan hon drömde sig själf, om den lyckan skulle mött henne att ha ett sådant val.
Och jag tviflar inte på att om hon själf skrifvit de scener som skildra hennes och Karls lycka under detta samlif, skulle de fått en långt varmare och mer personlig färg än som nu är fallet.
Alices dröm om folkets palats på Herrhamra, om den stora arbetar-associationen, hennes yttranden:
»tänk hur annorlunda det vore, om vi alla hade fått lika uppfostran, lika lefnadsvanor – om vi alla vore som en enda stor kamratkrets» – allt detta är Sonjas egna drömmar, egna ord.
Hon svärmade för den socialistiska framtidsstaten och hade de varmaste, mest vältaliga ord för att uttrycka hur lyckligt detta samhälle skulle blifva, där alla människor kände sig af lika öden förenade till en enda stor samhällskropp, där inga stridiga intressen funnes utan den enas bästa var allas bästa, den enas lidande allas lidande.
En vän till henne har nu, efter hennes död, berättat mig hurusom hon en gång, då hennes man telegraferade till henne, att han trodde sig på en lyckad spekulation ha vunnit en kolossal förmögenhet, genast gjorde upp ett förslag till bildande af en phalanstère.
Det var alltså åt sina egna personliga drömmar och planer, hon ville gifva uttryck i andra delen af »Kampen för Lyckan», sina drömmar om personlig lycka och om lycka för mänskligheten.
Det är mig en glädje att här kunna citera ett mycket förstående ord af Herman Bang i en liten, fint karakteriserande skildring af den bortgångna, som han gifvit i en dansk tidning.
Han säger om »Kampen för Lyckan»:
»Jeg tilstaar jeg elsker dette mærkelige Skuespil der med en matematisk Stringents beviser Kærlighedens Almægtighed: at den og kun den er dette Livet Eneste og Alt.
Kun den giver Vækst eller lader visne.
Kun i den kan man udvikles og blive stark.
Kun ved den kan man endogsaa opnaa at opfylde sin Pligt.»
Bättre kan man icke formulera dessa dramers innehåll, som var Sonjas egen innersta lifsbekännelse.
Och det gjorde mig blott ondt, när jag läste dessa ord, att de blifvit uttalade för sent för att skänka henne den glädje, det skulle gjort henne att se sig så väl förstådd.
Med det för henne karakteristiska behofvet att vetenskapligt förklara alla lifvets företeelser, hade hon också uttänkt en hel vetenskaplig teori till stöd för dubbeldramats idé.
Hon skref därför ett utkast till en efterskrift, som emellertid aldrig blef fullfördt, men som nu trots sin fragmentariska form säkert skall läsas med intresse, liksom allt af hennes hand.
Hon sänder mig det med följande rader:
»Kära Carlot, det är ohjälpligt!
Jag kan icke skrifva det bättre än hvad jag gjort.
Kan du binda tillsammans dessa lösa tankar så är det bra.
Kan du icke får vi låta boken utkomma utan efterord.
Kommer man att anfalla oss kunna vi alltid senare publicera en förklaring.
»Hvilken människa har icke roat sig någon gång med att tänka ut för sig själf hur hennes lif kunde ha varit, hade hon i ett visst ögonblick handlat annorlunda än hvad hon verkligen gjort.
I det vanliga hvardagslifvet har man för det oftaste en viss förnimmelse af att vara en slaf till de yttre omständigheterna.
Den jämna gången af ens dagliga tillvaro håller en bunden med tusen små osynliga trådar.
Man fyller en viss bestämd plats i lifvet, man har vissa bestämda plikter, som man uppfyller som en slags automat utan att anstränga sina krafter till det yttersta, och det skulle på det hela taget betyda så litet, om man plötsligt i morgon blef något bättre eller något sämre, något kraftigare eller något svagare, något mer eller mindre begåfvad än hvad man är i dag.
Jag kunde ej afvända mitt lifs ström från den bana i hvilken den en gång slagit in, utan att tänka mig själf utrustad med egenskaper, så olika dem jag verkligen äger, att jag ej ens i mina drömmar kan tillskrifva mig desamma utan att förlora känslan af min individualitet.
Men annorlunda är det så snart jag tänker på vissa särskilda ögonblick i mitt lif.
Då tar min vanliga illusion om min fria vilja en så egendomlig intensitet.
Det synes mig, att hade jag bara ansträngt mig en smula mer, hade jag varit litet bättre utrustad, litet mera bestämd i detta ögonblick, kunde jag ha bragt mitt eget öde på helt andra spår.
Här förhåller det sig precis så som med ens tro på under.
Utan att vara sinnesrubbad skall äfven den mest troende människa knappast besvära sin skapare med begäran att för hans skull ändra de stora naturlagarna på ett påtagligt sätt, låta till exempel de döde återvända till lifvet.
Men jag skulle vilja ställa en samvetsfråga åt de flesta trosmänniskor: hvilken af dem har icke någon gång bönfallit den högre makten att för hans skull göra en liten ändring i sina bestämmelser, till exempel låta en sjuk tillfriskna!
Ett litet under förefaller så mycket mindre än ett stort under, och man behöfver en verklig hjärnansträngning för att inse att de båda två betyda precist lika mycket.
På samma sätt förhåller det sig med våra tankar om oss själfva.
Det är nästan omöjligt att föreställa mig, hur jag skulle känna det om jag plötsligt vaknade i morgon med en röst som Jenny Lind, med en kropp, så smidig och kraftig, som – med en – men jag kan så lätt och lifligt föreställa mig att min hy är – –
Det är just ett sådant afgörande ögonblick (att) författarna ha velat skildra i dessa två parallel-dramer.
De ha tänkt sig att Karl i den ena och Karl i den andra pjesen är väl en och densamma människa, ändå utrustad med sådana små olikheter, som det är så lätt att tillskrifva sig själf utan att förlora känslan af sin egen individualitet.
I det vanliga lifvet hade man ej ens kunnat märka att sådana olikheter existera.
I de flesta tillfällen hade dessa olikheter icke haft något inflytande på den ena eller på den andra Karls handlingar.
Om man tänker till exempel att allt hade gått bra för dem, att fadern hade fått lefva ännu ett par år, skulle Karl, som han är skildrad i den första och Karl, som han är skildrad i den andra pjesen, haft ungefär samma öde, och hvarje liten perturbation i deras existens, som skulle framkallas af dessa små af oss fingerade differenser i deras karakter, skulle snart ha kommit att utplånas under de yttre omständigheternas tryck.
Men nu kommer ett sådant afgörande ögonblick i deras lif, när lika viktiga plikter synas dra dem i motsatta riktningar, och dessa små differenser, som vi förutsätta i deras karakterer, äro tillräckliga för att åstadkomma, att den ena väljer den ena, den andra väljer den motsatta väg, och när valet en gång är gjordt skilja sig deras existenser för att aldrig träffas åter.
Eller ett annat exempel från mekaniken:
Låt oss tänka på den vanliga pendeln, eller om Ni så vill, på en liten tung kula, som hänger på en mycket lätt, men mycket böjlig tråd från någon spik.
Ger man kulan en liten stöt, flyr densamma till vänster eller till höger, beskrifver en viss cirkelbåge, når en viss höjd, faller tillbaka men stannar icke vid den ursprungliga punkten utan flyr i motsatt riktning ungefär lika högt, faller så åter ned och fortsätter sedan att oscillera fram och tillbaka under en viss tid.
Om min första stöt hade varit något starkare, hade kulan flytt något högre upp, och sedan hade allt gått ungefär på samma sätt.
Men om min första stöt hade varit så stark, att kulan skulle uppkastas öfver den högsta punkten som längden af tråden tillåter henne att nå, skulle densamma icke mer falla tillbaka som förut, utan fortsätta sin väg på den andra sidan af cirkelperiferien, och rörelsen skulle således fullkomligt förändra sin natur.
Två stötar, som äro mycket lika hvarandra, men den ena något svagare, den andra något starkare än en viss gränsstöt, kunna således åstadkomma två helt olika resultat.
I mekaniken är man mycket van vid att studera just sådana gräns- eller kritiska moment, och det visar sig, att för att göra sig en klar föreställning om något fenomen är det just af viktighet att undersöka detsamma i närheten af en sådan gränsställning.
Författarna till denna pjes ha tänkt sig att det kunde också bli af intresse att skildra verkningen af ett sådant kritiskt moment på två människor, som äro mycket lika men ändå icke fullkomligt identiska med hvarandra.
För att förstå författarnas mening måste man således visst icke tänka sig, att Karl i den ena och Karl i den andra pjesen är en och samma människa.
Den ena har något mer idealitet och något bättre omdöme om det väsentliga och oväsentliga i lifvet än den andra.
Men dessa olikheter äro så obetydliga att i hvardagslifvet skulle vi knappast kunna skilja den ena Karl från den andra.
Hade allt gått bra för dem, hade fadern fått lefva ännu ett par år så att sonen hunnit få en fast ställning vid hans död, skulle sannolikt båda Karls öde fallit ungefär på samma sätt.
Efter all sannolikhet att bedöma, hade båda två blifvit frejdade vetenskapsmän, möjligtvis professorer vid något af landets universitet eller vid tekniska högskolan; båda skulle sannolikt kommit att gifta sig vid ungefär samma ålder och gjort ungefär samma val.
Men nu inträder ett sådant kritiskt ögonblick i deras lif, och det lilla knappast märkbara företräde, som den ena af dem har framför den andra, är tillräckligt för att åstadkomma att den ena springer öfver den kritiska punkten och den andra faller tungt tillbaka.»11
Omarbetningarna togo mycket längre tid än själfva det första nedskrifvandet.
När vi skildes för sommaren voro vi icke ens ännu färdiga därmed.
Missräkningar och sorger.
Det hade varit meningen att vi skulle tillbringa denna sommar tillsammans.
Den nya författarfirman Corvin-Leffler ville resa tillsammans till Berlin och Paris för att stifta en mängd litterära- och teater-be kantskaper, som sedan skulle blifva oss nyttiga, då vårt snilleverk skulle vara färdigt till att anträda sitt triumftåg genom världen.
Men alla dessa illusioner slogos till jorden, den ena efter den andra.
Vår resa var redan bestämd till midten af maj, vi voro så jublande glada däråt, som öppnade sig nu en ny värld af intressen och framgångar för oss, då ännu en gång ett sorgebud från Ryssland korsade alla planer.
Sonjas syster var åter i lifsfara, hennes man måste lämna henne hufvudstupa för att återvända till Paris – det var ingen annan möjlighet än att Sonja åter måste företaga den sorgliga resan till detta smärtfulla sjukläger och afstå från hvarje tanke på nöje och förfriskning.
Alla bref från henne under denna sommar vittna också om mycken nedstämdhet.
Så skrifver hon:
»Min syster är fortfarande i samma tillstånd som i vintras.
Hon lider mycket, ser rysligt dålig ut, har ej krafter att röra sig från stället, och ändå tror jag ej att hon är alldeles utan hopp att tillfriskna.
Hon är rysligt glad att jag har kommit.
Hon säger oupphörligt, att hon säkert skulle dött, om jag vägrat att komma till henne nu.
Jag är så nedstämd i dag, att jag ej vill skrifva mer.
Det enda, som är roligt att tänka på, är vårt féeri och Væ Victis. –»
Detta syftar på planerna till två nya samarbeten, som vi uppgjort på våren.
Féeriet var mitt, det skulle heta: »När ingen död finnes mer», och Sonja hade genast, när jag berättat henne denna idé, gripit den med en sådan ifver och fortsatt att utarbeta den i sin fantasi så mycket, att hon blef samägare till den.
»Væ Victis» var hennes, det skulle blifva en längre novell, hvars innehåll och idé voro mycket karakteristiska för henne, men som hon ännu ej trodde sig om att kunna skrifva ensam.
I ett senare bref yttrar hon:
»Du är så god och försäkrar mig att jag betyder något i ditt lif, och ändå har du så mycket, så oändligt mycket mer än hvad jag har.
Tänk således hvad du måste vara för mig, som eljes är så ensam och känner mig så fattig på allt hvad tillgifvenhet och vänskap heter. – – »
»Har du inte lagt märke till att det ibland kommer sådana tider när allt för en själf och för ens vänner synes som plötsligen öfvertäckt med en svart slöja.
Man känner inte igen det käraste man ägde och de saftigaste smultron förvandlas till sand så snart man tar dem i munnen.
Skogstomten sade, sådant hände alltid, när barnen kommo till honom utan lof.
Kanske hade vi två också icke lof att ha det roligt i sommar.
– Och ändå ha vi arbetat ganska duktigt i vintras.
Jag försöker att arbeta äfven nu och hvarje ledigt ögonblick jag har, tänker jag på mitt matematiska arbete eller grubblar öfver ... e:s genialiskt- slarfviga afhandlingar.
Jag är för nedstämd och känner icke tillräcklig lifsglädje för att skrifva något litterärt – allt förefaller mig så urbleknadt och så ointressant i lifvet.
I sådana ögonblick är matematiken bättre; man gläder sig att det existerar en värld så alldeles utom en själf.
Man har lust att tala om ’opersonliga ämnen’.
Endast du, min kära, min rara, min enda Anna Charlotte, är alltid den gamla, den kära.
Hvad jag längtar efter dig kan jag icke alls säga.
Du är den käraste jag har och vår vänskap måste vi åtminstone bevara hela vårt lif.
Jag vet icke hvad vore mitt lif utan dig.»
Senare (på fransyska):
»Min svåger har nu beslutat sig att stanna i Petersburg tills min syster blir i stånd att följa honom till Paris.
Jag har således uppoffrat mig alldeles förgäfves.
Om jag visste att du vore fri skulle jag nu kunna möta dig i Paris, ehuru, sanningen att säga, alla dessa historier här alldeles beröfvat mig lusten att roa mig.
Jag är snarare hågad att slå mig ned någonstans där jag kunde arbeta i lugn.
Jag känner nu en stor längtan efter ett arbete hvad det vara må, matematik eller litteratur, blott jag kan absorbera mig i ett arbete så att jag glömmer mig själf och människorna.
Om du hade lika stor önskan att träffa mig som jag dig, skulle jag vara mycket lycklig att komma hvart som helst där du vistas.
Men om din sommar redan är helt och hållet upptagen, hvilket är sannolikt, stannar jag väl här ännu ett par veckor och återvänder sedan med Foufi till Stockholm där jag slår mig ned någonstans i skärgården och arbetar af alla mina krafter.
Jag vill icke nu taga något steg för att anordna något roligt.
Du vet i hvilken grad jag är fatalist och jag tror mig läsa i stjärnorna att jag icke bör vänta mig något godt för denna sommar.
Det är då bättre att taga sitt parti och icke vidare göra några fåfänga ansträngningar.
I går skref jag början till Væ Victis.
Troligtvis skall jag aldrig komma att fullborda den.12 Kanske i alla fall att det jag nedskrifvit en dag kan tjäna dig som material.
För att skrifva matematik behöfver man känna sig litet mer installerad än jag gör för ögonblicket.
I ett senare bref från det ställe i Stockholms skärgård, där hon slagit sig ned, skrifver hon:
»I Ryssland hade jag mycket trefligt (sista tiden) och har äfven gjort några ganska intressanta bekantskaper, men en gammal konservativ pedantisk matematiker som jag kan ej arbeta bra när den icke är i sitt eget hem; därför återvände jag till gamla Sverge till mina böcker och mina papper.»
Och senare från samma ställe:
»Om vår förstfödde har jag tänkt mycket, men alldeles uppriktigt sagdt börjar jag att upptäcka rysligt många organiska fel hos det stackars kräket, särskildt hvad själfva kompositionen angår.
Som för att gyckla med mig har ödet just i sommar fört mig tillsammans med tre upptäckare, hvar och en mycket intressant i sitt slag.
Den ena af dem, den minst begåfvade efter hvad jag tycker, har redan fått framgång; den andra, mycket genialisk i vissa afseenden och nästan löjligt inskränkt i andra, har just börjat sin kamp för lyckan.
Hvilken skall utgången bli kan jag icke alls förutsäga ännu.
Den tredje, en mycket intressant typ, är nu redan ohjälpligt bruten både till kropp och själ.
Men för en författare är han en ganska värdefull typ att studera.
Dessa tre upptäckares historia i all sin enkelhet tycker jag så mycket mera innehållsfull än allt hvad vi diktat ihop om Karl och Alice.
På din brors önskan har jag tagit ett band af Runebergs dikter, Hanna, Nadeschda etc., med mig och läst dem här.
Men de ville ej riktigt behaga mig; jag tycker de alla ha samma fel som Haydns »Skapelsen».
Det fattas Djäfvulen däri.
Och utan något litet skymt af denna höga makt kan icke riktig harmoni bestå i denna värld.»
Från denna sommar daterar sig också ett skämtsamt bref som jag citerar såsom ett ganska betecknande prof på Sonjas satiriska åder.
Som hon just icke utmärkte sig för stor ordentlighet i vården af sina papper och andra tillhörigheter, fick hon ofta, då hon mottog något förtroligare bref från mig, skarpa förmaningar att vara försiktig med att ej lägga det framme.
Med anledning häraf skrifver hon då följande:
»Stackars Anna Charlotte.
Det synes mig nästan som om det hade blifvit en kronisk sjukdom hos dig – räddslan att dina bref skulle råka i obefogade händer.
Symptomerna bli allt svårare och svårare för hvarje gång och jag börjar bli allvarsamt orolig för dig.
Mig synes ändå att en människa som har en så oläslig stil som du borde känna en viss trygghet i detta afseende.
Jag försäkrar dig att utom de få människor som äro direkt intresserade i saken, skulle knappast någon ha tålamod att dechiffrera dina pattes de mouche.
Hvad ditt sista bref angår så blef det naturligtvis först förolyckadt på posten; när jag slutligen fick det med stämpeln af det svarta kabinettet på kuvertet, skyndade jag mig att lämna det öppet på bordet för mina jungfrurs och hela familjen G:s granskning.
De tyckte alla att brefvet var mycket bra skrifvet och innehöll ganska intressanta saker.
I dag ämnar jag göra ett besök hos Prof. Montan för att tala om polska öfversättningar.
Jag skall taga brefvet med mig och skall försöka tappa detsamma i hans mottagningsrum.
Något mera kan jag icke göra för att låta dig komma till celebriteten.
Din tillgifnaste
När vi återsågo hvarandra på hösten, begynte den sista, definitiva omarbetningen af vårt dubbeldrama.
Men arbetsglädjen, entusiasmen, illusionerna voro redan borta, och detta sista utarbetande blef ett rent mekaniskt.
Redan i november begynte dramat att tryckas och hembjöds samtidigt till dramatiska teatern.
Korrekturläsning upptog återstoden af hösten.
Inemot jul utkom arbetet, blef nedergjordt af Wirsén och af Stockholms Dagblad och kort därefter refuseradt af teatern.
En liten breflapp från Sonja till svar på underrättelsen om denna motgång, tyder på att hon dock tog den tämligen lätt.
»Hvad ämnar du göra nu, du trolösa, grymma mor?
Klippa itu Siambröderna, skilja hvad naturen förenat?
Du inger mig en riktig fasa.
Strindberg har rätt angående kvinnan.
Men dess oaktadt kommer jag i afton ändå för att träffa dig, du afskyvärda!
I själfva verket voro vi redan båda två tämligen likgiltiga för detta nu afslutade arbete.
Vi liknade hvarandra fullkomligt i detta, att vi blott älskade »de ofödda släktena», och vi drömde redan om andra arbeten, som skulle lyckas långt bättre.
Skillnaden mellan oss var blott den, att
Sonja fortfarande med hela sin kärlek hängde fast vid idén om samarbete, under det denna redan var död i mitt hjärta, fast jag ej vågade säga henne det.
Och hvem vet om icke det allt mer växande behofvet i mitt innersta, dolda jag att återtaga mig själf, att åter bli ensam herre öfver mina tankar och stämningar, omedvetet bidrog till det beslut jag nu fattade, att denna samma vinter resa till Italien.
Det hade länge varit tal om denna resa, men Sonja hade alltid satt sig däremot såsom ett förräderi mot vår vänskap.
Men denna vänskap, som å ena sidan var mig så dyrbar och som skänkte mig så mycken rik glädje, begynte på samma gång att trycka mig genom sin allt för stora fordringsfullhet.
Jag säger detta för att förklara Sonjas senare lefnadstragedi; hennes idealistiska natur fordrade en helhet som lifvet blott ytterst sällan kan skänka, ett fullkomligt sammansmältande af två själar, som hon hvarken i vänskapen eller senare i kärleken förmådde realisera.
Hennes vänskap liksom senare hennes kärlek var tyrannisk i den mening, att hon ej medgaf att den andra finge ha en känsla, en önskan, en tanke, som ej vore riktad på henne.
Hon ville besitta den människa, hon höll af, på ett sådant sätt, att det nästan uteslöt möjligheten af ett eget individuelt lif hos den andra, och är detta äfven i ett kärleksförhållande nästan en omöjlighet, åtminstone mellan två lika högt utvecklade personligheter, är det naturligtvis ännu mer fallet i ett vänskapsförhållande, i hvars art och väseende hvardera partens individuella frihet ingår såsom grundelement.
Häri ligger kanske också förklaringen till att modersglädjen så föga förmådde uppfylla hennes hjärtas kraf på ömhet.
Ett barn älskar icke så, som det låter sig älskas; ett barn uppgår icke helt i en annans intressen, det är mer mottagande än gifvande – och Sonja behöfde och åtrådde en gifvande kärlek.
Härmed vill jag dock ingalunda säga att hon själf var mer fordrande än gifvande i sitt förhållande till dem hon höll af.
Tvärtom, hon var oändligt gifvande skänkte i rikaste mått af sin sympati, slösade med små vänlighetsbevis och skulle varit färdig till hvilken uppoffring som helst.
Men hon fordrade att få tillbaka allt hvad hon gaf, att mötas på halfva vägen, och framför allt att känna, att hon betydde lika mycket för den andra, som denna för henne.
Under denna samma höst hade Sonja förutom de litterära motgångarna äfven haft att bära en stor och bitter sorg.
Systern, till hvars sjukbädd hon redan så många gånger ilat öfver land och haf, med uppoffrande af alla egna planer och önskningar, blott för att få vara vid hennes sida i det sista, hade denna höst blifvit förd till Paris, för att där genomgå en operation.
Sonja var vid den tiden bunden af sina föreläsningar vid högskolan, men hade hon blifvit kallad, skulle hon rest ännu en gång, till och med om det skulle kostat henne ställning och lefvebröd.
Men man försäkrade henne att operationen var ofarlig och att det fanns all anledning hoppas på fullt tillfrisknande.
Hon hade redan fått underrättelse om operationens lyckliga utgång och hade de bästa förhoppningar, då plötsligt telegram kom om systerns död.
En lunginflammation hade stött till och i det svaghetstillstånd, hvari patienten då befann sig, hade hon strax dukat under.
Sonja hade, såsom framgår af hela skildringen i systrarna Rajevsky, alltid högt älskat denna syster, och till sorgen öfver att ha mistat henne för alltid och att ej ha fått vara närvarande i det sista, trots de uppoffringar hon redan gjort för att få uppfylla denna kärleksplikt, sällade sig nu grämelsen öfver den en gång så lysande, så beundrade Anjutas bittra lifsöde.
Förtärd af en mångårig smärtsam sjukdom, sviken på allt det hon hoppats af lifvet, olycklig i sina personliga förhållanden, hämmad i sin utveckling som skriftställarinna – och så efter alla dessa lidanden ingenting annat än döden, den obevekliga, i blomman af sin ålder!
Och för en så reflekterande natur, som Sonjas, förstorades alla lidanden, därigenom att hon generaliserade dem.
Den olycka, som drabbade henne eller någon af dem hon höll af, blef till mänsklighetens olycka, och hon led sålunda icke blott sin egen sorg utan allas.
Det smärtade henne äfven mycket att tänka, att med systerns bortgång det sista band, som knutit henne till barndomshemmet, var brutet.
Det finns ingen mer, som minnes mig som den lilla Sonja, sade hon.
För er alla är jag fru Kovalevsky, den berömda vetenskapskvinnan etc.
För ingen mer är jag den lilla skygga, slutna, tillsidosatta, barnsliga, Sonja.
Med den stora själfbehärskning hon ägde och sin förmåga att dölja sina verkliga känslor, visade hon sig i sällskapslifvet alldeles densamma som förr.
Hon bar icke ens sorgdräkt – systern hade en afgjord motvilja för svart liksom hon själf, och hon fann det vara en falsk konventionalism att sörja henne så – men det inre upprifna tillstånd, hvari hon befann sig, visade sig i en ytterlig nervositet.
Hon kunde falla i gråt för det minsta obehag, om någon trampade henne på foten eller hon ref sönder sin klädning, samt brista ut i häftiga ord för den obetydligaste motsägelse.
Analyserande sig själf, som hon alltid gjorde, sade hon: min stora sorg, som jag söker behärska, tar sig i stället utbrott i små retligheter.
Det är lifvets allmänna tendens att förändra allt i småaktigheter och aldrig unna en ens trösten af en odeladt stor känsla.
Hon hoppades på att systern skulle finna något sätt att uppenbara sig för henne, antingen i drömmen eller i någon syn.