Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men det har en giltighet, som lika sträcker sig äfven till Konstens; emedan Konstens eller (öfverhufvud) Poesiens rymd – som icke får förblandas med Konstleriets och Versmakeriets – är i sjelfva verket Naturens egen högsta, sådan, som denna upplåter sig i och för Menniskosjälens fullmått af sinneliflighet.
Vid uppstigandet inom denna rymd visar sig dock klart, att i natur-föremålen, sådana de i allmänhet äro, framstå icke (eller åtminstone ej omedelbart) Skönhetens lagar såsom de uteslutande lagarne för beskaffenheten af föremåls daning, och alltså icke såsom så ovillkorligt bestämmande densamma, att föremålets högsta (ja enda) värde består i dessa lagars fullmotsvariga åtlydnad.
Hvar deremot sådant inträffar; hvar föremålet äger hela sitt värde, eller sin varelses egentliga mening, i sin oinskränkta motsvarighet till nyssnämnda lagars bud: der är Skönheten sådan, som Konstnären, som Skalden åskådar henne i en inre syn och skapar henne (eller med förhöjd skärhet återspeglar henne) i en yttre handling.
Rätt har fördenskull Ehrensvärd, som sätter Skönheten i – ”det Fullkomliga”: ty skönt är detta såsnart det skådas i den egenskap, der det yttrar sig i Skenet af sig sjelft, eller såsom det rena Skenet af ren Varelse.
Så långt, som detta sken är i något föremål, så långt är i föremålet en synlig, och till enhet harmoniskt samverkande, närvaro af alla till full och ren varelse hörande delar; hvilket just vill säga, att så långt gifver oss föremålet Skönhetens intryck.
I det föregående är visadt, hvari den sälla känslan af detta intryck består.
Intet föremål kan – i förhållande till oss – vara skönt, utan så vida, som vi deraf hafva någon säll eller ljuf känsla.
Inga andra ting kunna ljuft inverka, än de, som möta oss med en mångfald och enhet afmätt efter (eller proportionerad till) vår känslas renaste och rikaste liflighet; således med en harmoni, hvaraf vår själ, i tillståndet af sådan liflighet, finner sig tillfredsställd.
Denna harmoni kan vara en, som ljuft sysselsätter våra yttre sinnen – en vanligtvis såkallad sinnlig skönhet; den kan ock vara en, som med ännu ljufvare nöje berör och genomströmmar vårt inre sinne – en intellectuell och moralisk skönhet; men i grundbegreppet är hon öfverallt den samma, så i sitt förhållande till Lifvets Hela, som i sitt förhållande till oss.
Men är öfverhufvud Skönhet det lifligaste skenet, den klaraste synligheten af Fullkomlighet (eller af fullkomlig Varelse): så följer, att det Högsta af allt Skönt, eller det Skönas Ur-Ideal, är – Gud.
Med denna sanning, till harm för ”de små Skönhetens idioter”, begynner Ehrensvärd sin förträffliga ”de Fria Konsternas Philosophi”.
Dock säger han strax derefter, att man icke direct kan skildra Gud, eller att ”man icke kan beteckna alla Guds egenskaper i en enda figur, och derjemte bibehålla ett skönt utseende”.
Jag tror likväl, att Gud skulle verkligen kunna så långt i en menniskoskapnad helt framställas, som man lyckades att i denna renast uttrycka en sann hvilande Makt264; d. v. s. sjelfmedveten Allmakt i ett tillstånd af odödligt Lugn.
Ty uttrycket af en sådan vore just uttrycket af ett Väsende, som är på samma gång högsta Kraft och högsta Harmoni (och derigenom sjelfva den gudomliga Urbilden).
Öfverhufvud tillhör det väl all skönhet af öfversta graden, att visa sig med ett uttryck af frihet från passion, af affectlöshet.
I gudabilder – strängt taladt – blir hvarje yttring af egentlig lidelse ett slags gudoms-flärd, – och i allmänhet lätt en skön – caricatur; en grimace af varelse, i stället för varelsen i sin renhet.
Häri ligger grundtanken af Grekernes sätt att uppfatta Skönhetens urbild; äfvensom i samma tanke ligger det enda möjliga försvar för den Grekiska Skönhetens köld och non-expression, då den sättes emot den Nordiska.
Hvad Ehrensvärd säger om den förstnämnda, är ypperligt.
Men nog kan man frestas att fråga, om ej i denna prisade och prisvärda skönhet, från en viss sida sedd, också är någonting, som skulle kunna kallas en brist, en verklig vanmakt: mera ytans fägring, än sakens; mera cirkelmätning, än uttryck; mera uträkning, än känslor?
I alla fall är obestridligt, att den högsta, renaste, fullaste graden af Skönhet är den, der i det Sköna är jemntupp lika mycken Harmoni som Kraft; så att hvarken Kraften öfverväger Harmonien, eller Harmonien öfverväger Kraften.
Detta är det Sköna rentaf, det ursprungliga Central-Sköna; hvars uttryck innefattar på en och samma gång det mäktigaste Majestät och det mildaste Behag.
Likväl kan Skönhet gifvas äfven på andra sätt: nämligen i sådana förhållanden, der antingen Kraften öfverväger, men med beledsagande af så mycken Harmoni, eller Harmonien öfverväger, men med beledsagande af så mycken Kraft, att öfvervigten icke på någondera sidan upphäfver det rena sken af fullkomlig varelse, i hvilket Skönhetens allmänna väsende består.
Härigenom delar sig det Sköna i tvenne nya arter: den ena sådan, att Kraftens uttryck der beherrskar (och i viss mån tillbakatränger) Harmoniens; den andra deremot sådan, att Harmoniens uttryck der beherrskar (och i viss mån tillbakatränger) Kraftens.
Den förra arten är, hvad vi kalla det Sublima eller Höga, det Stora; Maktens vördnadsbjudande, ofta förfärande, skönhet.
Den andra är detta inskränktare (men ingalunda mindre sanna)
Sköna, som låter sig förnimmas i allt hvad vi kalla det enkom Ljufva, det Väna, det Behagliga; Gratien, eller Behagets skönhet.
Till kretsen af detta slags skönhet hör i allmänhet det Vackra: hvarmed bör menas allt det, som behagar i föremål af en ren och sann, men mera allmän eller vanlig natur.
En lägre grad af detta Vackra är det Täcka: hvarmed bör menas allt det, som behagar i små och ofullkomliga föremål; det Vackra i smått, det Småvackra; hvars väsende Ehrensvärd benämner ”vacker oreda”265.
Hvad nedanom denna vackra oreda finnes, är blott den icke-vackra oredan; hvilken, såsom sådan, är en oreda rentaf.
Den är alltså den synliga motsatsen till all synlig enhet af kraft och harmoni.
Det vill säga: den är Fulhet; och detta i grader utföre, ända till Stygghet och Djefleri.
Den högsta Fulheten, den egentliga Styggheten, är den, som finnes, icke i en proportion af fulheter, utan i en disproportionerad blandning af fult och vackert.
Ett proportioneradt helt af fulheter vore, i sjelfva verket, blott obildning eller outbildning; det vore en i sitt ”rudiment” betraktad skönhet.
Men en disproportion af fult och vackert (såsom då en enda skön del sättes på ett föröfrigt fult ansigte) åstadkommer monstrositet; ty genom contrasten skapas då något vämjeligt och rysvärdt utaf det, som förut hade ett visst naturligt tycke lefvande i dess sanning.
– Och likväl är, i denna tid af härmning, af flärd och grimacer, denna monstrositet nästan allmän.
Man liksom skyr för sin egen varelses naturliga sanning och skönhet; man icke ens misstänker, att det Stygga intet annat är, än det Onaturliga.
För alla slag, grader och skiftningar af Skönhetsdaning gifves ett gemensamt att undvika: det är Flärd; och ett gemensamt att äga: det är Naivetet.
Flärd är, i allt menskligt af skönhet, liksom i allt menskligt af seder, brist på blott ett enda – på sanning, på rätthet.
Den har sin orsak, hos personer, hos folkslag, i en sinnets sjukliga böjelse att från det Fullkomliga, från den rena Varelsens enkla Ideal, afvika till utsväfningar i teckning och expression, till bländsken och öfverdrift.
Motsattare till allt sådant gifves intet, än det Naiva: hvilket Ehrensvärd säger vara ”det innerliga”, den ”sanna känslan af hvad man gör”.
En öfversättning och beskrifning, lika värd beundran, som denna hans definition på Smak: ”känslan af Naturens allrahemligaste sanningar”.
Närmare skildrad, är Naivetet just hvarje sådan sannings omisskännliga mine och air; Naturens friska grace; det äkta, rena och lefvande behag, som ingen konst kan härma.
Djeflarne kunna vara tillgjorda; men blott Englarne naiva.
Den rätta Naiveteten är alltid förenad med den rätta Smaken.
Bägge i sin förening gifva rätt Stil: den äkta stil, som är konsten att framställa en sak i sakens egen hela liflighet; och således ej blott det sköna i all sin skönhet, utan ock det förfärliga i all sin förfärlighet, ja det stygga i all sin styggelse, – så ofta, och så långt, som en högre skönhets egen plan det fordrar.
Sådant är stilens rätta ”höghet”.
Den sanna stilen äger nämligen all sanningens frihet.
För att i sin framställning göra tingen lefvande, går han så djupt, så högt, så vidt, som de, – och har ej något mindre mått, än Naturen sjelf.
I Vitterheten är Stil detsamma som Skrifsätt.
Dess första lag är, att verkligen uttrycka någonting som man verkligen kännt och tänkt.
Är tanken i sig sjelf känslorik, stark och stor, så kan han ej annorlunda yttra sig i skrifsättet; detta antager då samma egenskaper.
Är tanken ”ordinär”, så blir stilen likaså, och bör ej annat vara.
Vid det stora skrifsättet ropa esomoftast de små:
”det är affecteradt!”
Ty det Stora och det
Affecterade hafva det gemensamt, att bägge synas vara Mycket.
Men åtskillnaden består deri, att det förra är en rik och stark storhet, det sednare blott en tom.
Det Affecterade eller Tillgjorda är derföre alltid någonting lika smaklöst, som falskt.
– En särskild fråga är, om någonsin Geni kan vara eller tänkas utan Smak.
Ehrensvärd påstår det.
Men, om vi påminna oss hans egen nyss anförda definition: kan Smaken då egentligen vara något annat, än Snillets inre sinne, Snillets själ?
Är ett snille ofullkomligen utveckladt, – hvilket tvifvelsutan händer: så innebär sådant äfven en ofullkomlig utveckling af dess smak.
Men ofullkomlig utveckling är helt annat, än frånvaro.
Föröfrigt har Ehrensvärd, då han säger Geni vara ”ett öfversvämmande af egenskaper till någon höjd öfver allmänheten”, tillåtit sig ett mindre rigtigt uttryck.
Vore detta att taga efter bokstafven, så kunde Snillet aldrig komma till fullkomlig utveckling; ty allt ”öfversvämmande” är någonting måttlöst.
Geniet är ett öfverstigande af egenskaper, i förhållande till allmänhetens mått af desamma266.
Det har, liksom allt Lefvande och Skönt, sin verklighet, sin sanning i ett egendomligt Mått, som är dess varelses egna, finaste, och hvaraf dess individuella skick, lynne, tycke kommer.
Endast inom detta finaste mått, inom denna egendomliga proportion, är hvarje snillekraft, liksom hvarje skönhet, för Kännarens öga hvad den är; hvilket är både dess sanning för förståndet, och dess fägring för inbildningen.
Dessa äro de allmänna grundbegreppen af en lära, som visar, hvad Snillet och Skönheten, i Naturen, i de Fria Konsterna, i Poesien, i Vitterheten, verkligen äro och böra vara.
Men fullständigt angifna vore dessa allmänna begrepp ännu icke, om vi förbiginge ett besynnerligt slag af Skönhet, hvilket vi hittills ej haft tillfälle att nämna.
Detta slag är det såkallade Komiska: eller det slags skönhet, som uppkommer genom en sann uppfattning och framställning af det Löjliga; hvars factiska tillvaro i verkligheten, i verlden, icke kan nekas.
Härvid måste dock noga urskiljas, hvad som är det sannt eller poetiskt Löjliga.
Sådant är icke allt det, hvaråt man kan skratta; ty äfven Skrattet åtskiljer sig i slag och grader.
En man af vett och en tölp, en prinsessa och en rodderska, den höga själen och den gemena – båda skratta; men med väsendtliga olikheter, så till sätt, som föremål.
Den sednare skrattar åt det Gemena, af egen sympathi dermed.
Och detta, om ock af Konsten gjordt, blir ej derigenom mindre gement.
Ty ej blott i det Höga och Allvarsamma, utan äfven i det Låga och Löjliga, är allt, hvad oäkta konst gör, idel fatuitet och phoebus; en gamman för tölpar och narrar, en dårars högtid; – ännu ovärdigare menniskan, om dårarne äro qvicka nidingar.
Det är endast det naiva Löjliga, som är till för Poesien; och det är endast Naturen sjelf, som frambringar detta; sådant, som det esomoftast synes i den förvillade mensklighetens underbara och lifliga contraster.
Såsom sådant, kan det ofta vara originalt på ett till och med stort vis.
Endast detta Löjliga retar oss till det löje, som är Poesiens: det godhjertiga Löjet, hvilket kan uppväcka själen både till en ny ömhet och till en ny vishet.
Till en ny ömhet: ty det visar oss menskliga svagheten, huru den jollrar, huru den yrar, – blottad i sin skam; hvarvid man
”ler med återhållna tårar”.
Till en ny vishet: ty det låter oss se, hvad som är en sann Värdighet.
Åtminstone ger oss detta naiva Löjliga alltid en viss storsint välvilja mot den, som är föremålet: vi tycka oss nämligen i hvarje dylikt föremål se liksom ett offer, som Naturen ger åt vår egen höghet; och hvarpå det således är omöjligt, att icke se ned med ett välbehag.
Likväl är ock blotta nöjets liflighet tillräcklig, att alltid göra oss den sanna löjligheten dyrbar.
Sådant är, och så verkar, Naturens Löjliga.
Man bör nu kunna inse, att det, sålunda fattadt och behandladt, föranleder daningar, i hvilka ett nytt och alldeles eget element af Skönhet framträder.
Annorledes förhåller sig med Konstens Löjliga, – den falska Konstens nämligen, eller det Naturens konst lågt eftergycklande Konstleriets.
Vi möta der ett Löjligt, som (i bottnen) är arghetens, en illfänande yras; det göres af lögn, och känner ingen gräns (då deremot, för all sann Komik, gränsen är gifven i och med sjelfva sanningen och skönheten).
Detta oäkta Löjliga upplifvar icke samlefnaden; det bortskämmer den.
Och om det icke småningom förnedrar oss till den låga hopens okynne och narrspel, så införer det åtminstone ibland oss det lilla fina djefleri, – som visst icke ger lifvet hvarken behag eller trefnad, – att först allting förfula, för att sedan allting begrina.
– Det är härigenom, som Parodien har uppkommit: det lumpnaste af alla vitterhets-slag (i fall det ens är något vittert); som blott under ett villkor kan leda till någonting bättre, nämligen till en sann och poetisk Komik.
Men härom längre fram.
I alla sina yttringssätt är Skönheten till för oss genom lifligheten af vårt inre Sinne, hvari hela den lefvande Verlden aftrycker sig och ligger aftryckt.
Men i de yttringssätt, der det Sköna icke företer sig såsom ett blotta Naturen tillhörigt och af henne gifvet, framkommer det utur – menniskosinnet sjelft; dymedelst, att nyssnämnda liflighet, i hvilken alla de aftryckta bilderna klarare återspeglas, lysa och brinna, förhöjer och ändtligen frigör sig till en förmåga att återbilda dem i andra ordningar, andra sammansättningar, än de ägde i sitt af Sinnet mottagna naturtillstånd.
Denna förhöjande och i nya ordningar, nya sammansättningar återbildande förmåga – hvilken så till vida är en ”diktande” – heter Inbildning; då nämligen det ordet tages i sin högsta mening: en mening, hvilken således ock innebär, att hon vid sina ny-daningar, oaktadt all sin frihet, alltid har i sigte den rena fullbilden af Naturens verklighet.
Ty eljest är hon antingen vanmäktig eller yrande; i sednare fallet, fantasteri i stället för fantasi267; samt gifver i båda fallen ett ljugande sken, en flärd tom på sanning.
I den betydelse, hvari vi här tala om
Inbildningskraften, är hon en omedelbar strimma af sjelfva den skapande Gudomligheten.
Så kunde t. ex.
Phidias tänka sig alla erhållna intryck af menskligt majestät, förhöjda till en grad och förenade i ett skick, hvari de aldrig hade blifvit honom gifna – och derigenom uppstod hans Jupiter Olympius; likaså tänkte sig Praxiteles all den qvinnoskönhet, som hans omgifvande verld honom visat, sammanfattad till en enda gestalt – hvilken derföre öfverträffade all den utifrån mottagna fägringen, och blef hans vidtberömda Knidiska Venus; så tänkte sig Homerus en Achilles; så Milton Himmel, Paradis och Helvete.
I enhvar af dessa skapelser äro de enkla bilder, i hvilka den kan upplösas, tagna från Naturen; men det hela är deras Inbildnings – är deras eget.
Det är liksom ett slott af kristaller; del för del har Naturen framlemnat; men slott har det dock blifvit endast genom byggmästarens tanke.
Glucks Iphigenie har uppkommit derigenom, att han kunde föreställa sig sköna ljud efter hvarandra, i ljudföljder, i ordningar, som endast voro hans inbildnings.
Det nu anförda leder oss in i djupet af Skaldkonstens väsende.
Skald är den, som upplifvas af den starkaste Gudomsstrimman; hvars bilder lifligast tändas och förhöjas; hvars förmåga är störst, att nybilda tingen i framställningar af innerlig och rörande skönhet.
Skaldkonstens egenhet är, att gifva oss det Sköna i daningar, som förena höjden af Känsla, och fullglansen af Bild, med styrkan af Språkets Musik.
Äfven det på ett sannt och storartadt sätt Löjliga, ja, sjelfva Styggelsen och Fasan, skyr hon ej att med sig införlifva; så långt, som jemväl dessas verklighet ingår i det Lefvande Helas skönhet, utan att upphäfva den.
Här i landet tål man knappt något annat skaldesnille, än det lilla, gycklande, småqvicka, som aldrig höjer sig öfver Jollret, Lapprit eller i allmänhet öfver det såkallade ”Lätta”.
Men den höga smaken är den, som framförallt bör erkännas – ty den är känslan och förståndet af höga föremåls värde; – och lättheten är ingen hög smak.
Den må vara själens alldagsföda; men den höga smaken är den, genom hvilken man stiger i ljus och känsla.
Denna smak gör föröfrigt, just emedan den är upphöjd och stor, rättvisa åt allt; äfven åt sin motsats, den lilla smaken; hvars egna slags artiga behag den aldrig misskänner.
Den lilla smaken deremot, i följd af sin litenhet, erkänner aldrig mer än sitt slag; den ifrar, den anfäktar sig vid anblicken af hvarje annat.
Den vill, att örnen skall vara blomsterflygande och guldbrokig som fjäriln; att kämpen skall äga de leende gracerna; att solen skall förses med fransar, och himlahvalfvet med festoner.
Hos ett folk, som tror att litet smånätt fjoll-vett och versmakeri är stort snille, kan, så länge, ingen hög smak finnas.
Man dyrkar blindt
Rim-mästaren Voltaire; under hvars vingar hopen af alla små Conversations-skalder flyr.
Folkvett med
Rim, halfvett med Rim, joller med Rim, äfven dumhet med Rim – det är, för dem och deras hop, Poesi; hvadan ock, för dem och denna hop, Poesi, som är utan Rim, – är Prosa.
Ömkansvärde!
Rimmet kan i behag vara, det är Rimmet endast så till vida, som det möter oss med Poesi förenadt.
Utan Poesi är det blott, hvad en upprepad afmätt knäpp på strängen skulle vara i en Violin-sonat, eller en återkommande capriolett i en dans; alldeles så, som utan Poesi sjelfva Metern är blott ett kallt mode.
Föraktar jag då Versi?fication Visst icke!
Men Versification är, rätteligen, detsamma, som lopp och karakter i Musiken: när harmonien säger just det känslan vill; när tonernas gång, stark, len eller måttad, ej är bruten, utom då, när brottet är en större skönhet.
(Så kan stundom den tungaste, hårdaste rad vara ett mästarstycke af Versification; – se hos Virgilius).
Det högsta af Skaldkonst, det, som nu egentligen behöfves, sedan Konstens alla små skönheter blifvit uttömda, är – en rätt lefvande framställning af Naturens och Själens under.
Dessa äro väsendet af en Lärosång: den ädlaste och högsta uppgift för Snillet, sedan Hjelt-äfventyrens och Sagornas tid upphört; en tid, hos oss förlängd endast i dikter af lång och ståtlig smaklöshet.
Blott i en Lärosång, sådan den bör vara, är rätta utrymmet för Poesiens högsta makter; det Sublima, det Pathetiska, – eller (med inhemska ord) allt det Höga och allt det högst Själsbevekande.
I fordna dagar voro de Naturkunnige den äktaste Poesiens tolkar och mästare.
Physiken sjelf var då Poesi.
Kan hon ej vara det ännu?
– Det högsta Själsbevekande uppkommer städse, antingen ur det innersta af Fruktan, eller ur det innersta af Kärlek.
Derföre är allt sannt
Pathos, till sin natur, ett religiöst.
I samma mån borde vår tids offentliga poeter finnas, företrädesvis, i våra – Predikanter; enligt den urgamla heliga dubbelmeningen af Vates (Siare och Skald på samma gång).
Dertill behöfves dock annat, än Vers; de kunna vara det utan att göra en enda.
– Närmast tänka vi oss visserligen den sanna Lärosången såsom i eld och uppflygt liknande de upphöjdare lyriska skaldskaps-arterna, Oden eller Dithyramben.
Men den kan uttrycka sitt väsende äfven i en annan form: såsom en allmännelig och lefvande kritik på hela det menskliga lifvet; i djupaste allvar och gladaste skämt, ifrån den förfärligaste last ned till den lättaste dårskap.
En sådan kritik är den, som Theaterns Poesi, eller den Dramatiska, gifver.
Theatern sjelf är intet annat, än ett machineri för Snillet, hvarigenom det kan verka på Folkets sinnen för att röra dess själar, och dymedelst genomgripa dessa med sin nyssnämnda stora kritik på allt samfundslif. – Jag sade, att ”Sagornas tid har upphört”.
Dervid må dock ingen föreställa sig, att Sagorna, i sig sjelfva, äro någonting att förakta.
De innehålla – och om mycket af det, som man nu kallar ”Slagdängor”, gäller detsamma – i sin fattiga enfald en liten verld af Vackert och Heligt.
Jag har i jordens bästa skaldstycken än aldrig funnit det innerliga pathos jag en gång fann i ”Reimund och Melusina”, det höga episka jag fann i ”Olger Dansk”, den rörande sedelära jag fann i ”Carsus och Moderus”, den poetiska ljufva hänryckning jag kände af ”Fågel Blå”.
Upprigtigt!
Hade jag ej i lifvet kännt allt detta, i sin enfald Heliga: så skulle hälften af min själ nu varit blind och kall268.
Af allt detta är klart, hvad man bör tänka om Imitation; hvaraf det gifves två arter: en sann, som består i en fri och värdig Efterföljd; en falsk, som består i en trälaktig och vanhedrande Efterhärmning.
Ett snille kan väckas af Naturen, eller af ett annat snille, att vandra på samma väg, eller åt något visst mål, som är gemensamt; men det sträfvar ditåt med sin egen bästa makt, sin egen styrka.
Det, som snillet då söker att af det väckande och eldande mönstret imitera, är icke det synnerliga, utan blott det allmänna deraf.
Sådan är den sanna Imitationen: då man t. ex. i episk väg söker, att genom ett likartadt, men eget och ärligt sträfvande, skrifva så som Homerus har skrifvit; men icke, att, genom en ljugande eftergyckling af hans egenhet, skrifva det som Homerus har skrifvit, – med (mer eller mindre behändig) utplockning af hans tankar och uttryck, till en lån-composition, i eftergjordt maner.
Detta sednare bemödande åter utgör den falska Imitation, som är ingenting annat än Härmning eller Apning.
Och tyvärr! i detta vittra efterapnings- eller låne- och stöld-system består nu, hos oss, den såkallade ”vackra och stora verldens” hela ”Snille och Smak”.
Hos oss har Gallicismen, liksom i andra hänseenden, så äfven i detta blifvit, hvad Graecismen blef hos Romarne.
Då just Fransmännen på slikt vis efterhärmat dessa, och sedermera vi, på samma vis, både Romarne och Fransmännen: så har ändtligen härigenom, hos oss, uppkommit en vitterhet, som är icke en blott Imitation, utan egentligen en Imit-imitation, en oupphörligen fortsatt imitering af Imitationer; ett glittrande lappverk, ej endast af egen flärd, utan äfven af lånad; eller idel
Recueilleri af oratoriska tank-snatterier och poetiska blomstertjufnader.
Våra vitterlekare kalla detta, med en artig euphemism, att ”öfverföra på sitt språk, och i sina skrifter, andra länders och tiders snille och skönhet”; och rigtigt sträcker man, genom tusen små eleganta tjufgrepp, detta förfarande så långt, som alla länders och tiders auktorer – nämligen de en gång för klassiska förklarade – äro åtkomliga.
Dylika imitatorer kunna frappera, kunna förtjusa hopen; men icke annorlunda, än såsom den förtjusas af flygelmän och kortknektar.
Enhvar sådan härmare är i förhållande till sitt original, just hvad en flygelman är i förhållande till befälhafvaren, eller (på sin höjd) hvad en vanlig theater-hjelte är i förhållande till den verklige hjelte han vill föreställa.
Icke sällan försöker han till och med öfverträffa sitt mönster; i den tro, att ”om man lägger något till det Stora, så blir det Större”.
Med denna lilla dumma finnt kan enhvar liten puffig härmare förvandla allt till phoebus.
Om en sådan hör en ny, liflig, dristig tanke: så vänder han sig strax till de andra närvarande, och framförer denna tanke med en myndighet, som hade han tänkt så, långt innan Gud skapade verlden.
– Grunden till allt dylikt vanvett är tvåfaldig.
Den ena anledningen är en fånig högfärd, att vilja lysa genom det lånade skenet af en annans varelse, hellre, än att värdera och begagna verkligheten af sin egen.
Denna fånighet kan endast finnas hos Menniskorna: hos Djuren är Naturens gudomliga sanning för allsmäktig, för att sådant skulle falla dem in.