Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon ville ha det mycket enklare – ungefär likadant som “andra menniskor“. – “Men, pappa, du som klagade öfver, att Georg och jag äro så luxuöst anlagda – det här är då verkligen att uppmuntra förderfvet, kunde hon ibland småleende säga, då han kom och visade henne något nytt han köpt till “våningen“.
Hvad skall folk säga om din möblering, tror du?
– Vi har ju egentligen inte råd till det.
– Jaså, du vill kanske ha en salong med röda schaggmöbler och två förgylda marmarbord vid fönsterna?
Nå, gerna för mig!
Lyckligtvis har Georg en smula bättre smak än du.
– Jag tycker bara du är alltför snäll, pappa.
– Kan du inte förstå det?
– Men, herregud, min flicka, det är ju inte så öfverdådigt!
– Fem rum och kök ...
Alice hade den rymliga eleganta sängkammaren alldeles för sig sjelf.
Georg bodde i ett mindre rum näst intill – han ville sjelf så ha det.
“Jag kan inte med karlar, som anse det för en nödvändighet att alltid genera sin hustru“, brukade han säga.
Sedan var det salong och matsal – temligen liten, men stilfull – och ett vackert, luftigt hörnrum, som Alice envisades att kalla “ateliern“, ehuru hennes man försäkrade, att det troligen aldrig kom att tjena till annat än rökrum för hans affärsvänner vid deras eventuella besök.
En kavalett hade hon i alla fall ställt upp der, midt på golfvet, framför fönstret, och på den en stor grupp i terracotta, som hon fått i bröllopspresent.
“En satans smörja!“ påstod Georg; den irriterade honom hvar gång han såg på den.
“Tar du inte bort det skräpet, så kan jag aldrig trifvas här, det säger jag dig på rena allvaret – – –
– Så, så, min vän.
– – Hon stod borta vid den breda kakelugnsfrisen och ordnade om några strån i en makartsbukett – ännu i morgonklädning efter frukosten.
Så gick hon baklänges några steg – hufvudet på sned – för att iakttaga effekten.
När du inte sjelf vill skänka mig något af dina verk, så – –
– Du borde tacka mig till, för det jag är så förnuftig och låter bli att kladda i den välsignade leran – och i stället – – –
– Hör på Greorg!
Hon vände sig om, gick långsamt fram till honom och satte sig på hans knä, med armen på hans axel.
Nej, låt bli att röka två minuter – – – hon tog försigtigt cigarretten mellan två fingrar, och tittade sig om efter askkoppen.
Så ja – – Nu, säg mig, hvarför bryr du dig aldrig om din konst?
– För det jag inte tror på de gamle gudarne, Alice.
– Seså, svara nu ordentligt!
Och försök att vara vid hyggligt humör – inte så der äkta-mans-gnatig, inte ...
Nå, du skall få röka, om det är nödvändigt – – – Se der!
– – Jag har ju sagt det – – Lilla barn, som vill veta och rota i allt, till och med det hon rakt inte förstår.
För det jag inte tror på Odin, Thor, Balder, och Zeus och Hermes, och alla de der gubbarne.
Och så tycker jag naturligtvis också det är styfvare att heta grosshandlare, än bara “herre“ – herr Lexow – Det är för din skull, förstår du.
– När jag ber dig tala allvarligt!
– – – Tror du kanske inte jag förstår dig?
– Nå, så skall jag säga dig: det är helt enkelt för det jag i detta ögonblick inte tycker min konst är konst.
– Men – då?
– Ja, jag menar det verkligen.
Vi duger inte till att hugga i marmor, och våra modeller duger lika litet till att framställas i marmor.
Kunde vi skära ut dem i trä och elfenben, eller knåda ut dem i vax, skulle de kanske bli mera lefvande.
För att kunna få någon modern, tidsenlig konst, måste vi först ha något bättre material att arbeta i, förstår du?
– – Du har ju sett Nordenskiöld på Nationalmuseum i halsduksrosett och stärkskjorta?
I marmor!
– Han ser ut som en perukmakareskylt.
Nej, chérie, vi få finna på något annat!
Men det kan inte jag, och derför talar jag aldrig om det.
Hon satt med armen på hans axel och såg på honom med sina stora, ljusa, förståndiga ögon, ett litet ansträngdt veck mellan ögonbrynen, och munnen en smula öppen.
När hon satt så der och hörde på honom – “tyst som en liten råtta“ – kunde hon få honom till att tala, hur länge det så skulle vara.
– Ser du, när jag nu t. ex. mejslar en kvinna, så kan jag inte nöja mig med blott formernas och proportionernas korrekta harmoni.
Hvad jag framför allt vill ha med, det är liniernas spänstiga, sprittande grace, det är sjelfva hudens varma, mattskimrande glans med de lefvande reflexerna från blodets böljespel och musklernas oupphörliga arbete.
Ja, om jag så kunde skapa en ny, helfärdig och helnaken Venus från Milo, och jag inte kunde få det fram – det böjde knäets glatta fasthet emot vadens smidigt-elektriska skälfning – hela den blottade hudens kyska vällustrysning mot luften, så – – ja, så brydde jag mig fan om hela kärleksgudinnan!
Alice kysste häftigt sin man.
Nej, gå på du!
– Jag fick bara lust att kyssa dig.
Fortsätt nu!
Jag vill du skall säga mig allting – – Det var om Venus.
– Nej, jag vill bara förklara dig, att det inte var antikens Venus jag ville hugga omigen, om jag än kunde.
Det skulle helt enkelt vara en ung dam från 1884 – med sin veka fotled, sin spetsiga, höga fot – med sin smärta midja, för smärt, tecknad af korsettens rynkiga rosenmärke, med sin smala hals, sin intelligenta hand, sina nyfikna ögon och sitt halft medvetna, halft oskyldiga leende.
Alice skrattade.
– Jag känner henne, cette dame.
Jag tror hon blir din olyckliga kärlek, alltid kommer du tillbaka till henne.
– Tvärtom, hon är min lyckliga.
– Alice spärrade upp ögonen och försökte se förvånad ut.
Skulle det der vara jag? – nej, vet du hvad!
Jag har alltid inbillat mig, jag såg litet hyggligare ut.
– Förresten blef det en trist figur, din gudinna!
Du kunde åtminstone låta henne vara påklädd.
– Hellre än gerna.
Jag för min del tror jag helst ville ha henne i badkostym à la Trouville.
Men också i hvardagsdrägt och grande toilette – – Nå!
– – Biter du mig i örat, eller hvad i all verlden tar du dig till?
– Inte!
– – – Men du sitter och bränner hål på min stiliga morgonklädning med den der otäcka cigaretten.
– – – Låt oss nu vara litet förnuftiga, innan du skall på kontoret.
– För tusan, ja! – det sitter du här och får mig rakt att glömma.
– Nej, sitt nu, klockan är ännu inte mycket – – – Nu sitter vi ju så rart.
Sedan skall jag ändå gå och hemta mamma och Eva, och så följer jag dig till kontoret.
– – – Du – – hvad var det nu jag ville fråga dig om?
– – Har du aldrig utstält här hemma?
– Så tänder jag en ny cigarett – – – Jo visst ... för ett par år sedan.
Men det gör jag aldrig om igen.
– Hvad var det då? jag såg det inte.
Jag älskar att höra dig tala.
– Allra käraste – Hvad du kan vara söt!
– – Jo, det var en studie i lera, som jag hade arbetat länge på och hvars ämne jag smickrade mig att förstå.
Det var “Rolla“.
Han satt i fönsterkarmen, i profil, med armen öfver hufvudet – stödd mot fönsterposten.
Han var klädd i öppen skjorta, benkläder och skor efter trettitalets façon.
Åh, jag hade gjort mig så mycken möda med det arbetet!
Jag hade försökt att återge “L’enfant du siècle“ så som jag tänkte mig honom – hans fina, smala hand, nervöst klamrande sig till fönsterposten, den sammanfallna ställningen, trött af nattens vällustfeber, öfverväldigad, nästan yr af den starka, svala morgonluften.
Jag hade försökt att lägga geniets börda på hans panna, och lifsledans smärtsamma tungsinthet öfver hans halfslutna ögonlock, och i linierna omkring munnen hade jag velat rista lidelsernas och hånets fåror, och på läpparne – veka och trötta – hade jag velat lägga aftrycket af tusen kärleksnätters hetsiga kyssar.
Naturligtvis – jag lyckades inte till hälften som du väl kan förstå.
Men min “Rolla“ var i alla fall ett godt stycke bättre än alla deras ammande dygder och lungsigtiga blomsterflickor eller melodramatiska vallpojkar.
– Det var i alla fåll en menniska, och en menniska, som hade lefvat.
Att jag blef utskäld af pressen och publiken, det tog jag mig lätt, ty jag hade aldrig väntat mig annat.
Men hvad jag inte kan glömma, det var den känsla af förtviflad vanmakt som betog mig, när mitt arbete var färdigt.
Der var något, som fattades och detta “något“ kunde jag inte sätta dit – om jag så ville taga lifvet af mig, jag kunde inte ens säga hvad det var.
Men jag begrep att jag inte dugde till konstnär.
Alice hade glidit ned på mattan bredvid soffan.
Hon låg med armbågarne stödda mot hans knä, hakan i händerna, och såg upp till honom med stora, uppmärksamma ögon.
När han slutade, tego de begge några minuter.
Alice tog hans ena hand och började leka med fingrarne, i det hon lade dem öfver hvarandra.
Georg – du skulle försöka en gång till, sade hon lågt med nedslagna ögon.
Det är egentligen en stackare till man du har fått, Alice – – han tog henne under hakan och böjde hufvudet bakåt, der hon ännu låg på knä. – Få nu se, om jag duger till köpman.
Hon såg på honom så som han stod der, lätt böjd öfver henne – elegant, soignerad, i sin öppna svarta sammetsjacka, leende, med cigaretten mellan två fingrar.
Hon tog fatt i hans hand och häfde sig spänstigt upp från golfvet.
– Der är i alla fall inte någon som är lik dig i hela Stockholm, – inte någon!
Så snart det började våras gjorde de långa utflykter tillsammans.
Ofta kunde de vara ute en hel dag, ströfva omkring i skogarne vid Hammarby eller Drottningholm, spisa middag på en eller annan bondgästgifvaregård; och när de kommo hem – sent – gingo de på tå för att inte väcka jungfrun, tystande på hvarandra i trapporna.
– Se efter, om du kan finna något i buffeten, Georg, kunde hon säga, så går jag in och klär om mig så länge ...
Bara två minuter, du.
Inne i sängkammaren kastade hon de halffuktiga kläderna af sig, brådskande, otåligt, medan hon lyssnade efter, om Georg stälde till något buller inne i matsalen.
Hon tvättade sig och bytte om på fötterna, innan hon tog på sig den silkefodrade, hvita kachemirpeignoiren och löste upp håret – alltsammans så fort, så fort.
– Är du färdig snart? hviskade han vid nyckelhålet.
Hon ordnade det raknade pannhåret, så det föll ända ned till ögonbrynen, och for hastigt med pudervippan öfver den ännu litet fuktiga huden.
Han tog emot henne på tröskeln och nästan bar henne in i hörnrummet.
De tordes inte äta i matsalen för inte att höras ut i köket.
– Kokett!
– Han såg på henne med hufvudet tillbaka.
– Än du då!
Han hade tagit sin korta sammetsrock på och låga skor.
Taklampan var högt uppdragen öfver det lilla bordet vid soffan, der han dukat upp supén; smör, bröd, ett stycke ost och en flaska sherry stodo huller om buller på den broderade bordlöparen.
Hon mönstrade kritiskt anrättningen, i det hon strax slog sig ned i soffan.
– Det är för litet, du – jag vet det nog.
Men der är min själ inte mer att uppdrifva.
Han slog vin i glasen, och hon bredde på smörgåsar.
– Der skall vara ett par kalla biffar nånstans, sade hon eftertänksamt.
Men hvar?...
– Der var mjölk i bringaren, men den var blåsur.
– Smakade du?
– – Hon var i begrepp att resa sig.
– Åh, sitt nu, Alice.
Den var sur, jag försäkrar dig.
– Några minuter sutto de stilla och mumsade på sina smörgåsar som hungriga barnungar, och drucko ut vinet i små klunkar.
– Åh, hvad det värmer!
– Är der inte litet till?
– Inte skall det vara mycket.
Han höll upp flaskan mot ljusen.
Ett halft glas till oss hvar, kanske.
De klingade och kommo till att skratta, när de sågo på hvarandra.
– Gesegnete Mahlzeit!
Nu kunde du gerna taga bort det här.
Du gör det visst nättare än jag.
– Tack för mat!
Hon reste sig på tå och kysste honom på munnen.
Han höll henne intill sig och strök med handen håret ur hennes panna.
– Är du mycket trött – Herzallerliebste?
– Mycket.
Hon gäspade med sömniga ögon och tryckte sig med en lätt rysning närmare intill hans skuldra.
De gingo långsamt ett par gånger fram och tillbaka genom rummet, ut i den halfmörka salongen och omigen.
– Nej du – hon stannade – promenad har jag verkligen haft nog af i dag – – –
– Men – – hvad i all verlden är det för svart siden, der sticker fram under peignoiren?
– – – Han försökte öppna broschen, hon drog sig undan.
– Vet du af, att du är rysligt närgången?
– Mot min egen hustru!
Seså, Alice – han höll henne fast – du vet jag älskar raffinerade toiletter.
Hon stötte honom tillbaka och gled smidigt ur hans famn.
I nästa sekund stod hon vid sängkammardörren, med handen på låsvredet – smal och hvit, hufvudet bakåt, med den rödbruna hårmassan öfver axeln, storskrattande med tindrande skälmska ögon.
– Hvarför vill du inte visa mig allt hvad du fick från Bon Marché i går?
Var det?
Tyst, då, Georg!
Akta så du inte väcker flickan.
Hon vände sig om i dörren och såg på honom:
Släck lampan, och kom in om fem – nej, om tio minuter.
Det var en marsmorgon 86.
Alice kom oväntadt tidigt hem från ett par dagars besök hos Saxes, som redan, för Annas skull, flyttat ut till Drottningholm, der de hyrde en villa.
Hon tänkte att taga Georg på sängen, men då hon kom in i “Ateliern“ stod han der – i skjortärmarne, midtför kavaletten, med ryggen emot henne och helt och hållet fördjupad i att bearbeta en enorm lerklump.
Ett ögonblick blef hon stående i dörren – ännu med kappa och hatt på – småleende, framåtböjd.
– Nå! ropade hon nästan triumferande.
Jag gratulerar mig då till att min matta redan är väck!
– Är det du?
– Han vände sig om, litet generad och gick emot henne.
Jag kan knapt helsa på dig, som jag ser ut – – – Ja – han tittade bortåt kavaletten och sedan på henne igen, med ett litet tvunget skratt:
C’était plus fort que moi!
– Du – hvad skall det föreställa egentligen?
Hon gick fram till fönstret och tittade nyfiket på den oformliga massan, medan hon med yttersta spetsen af sin behandskade lillfinger försigtigt rörde vid leran.
– Ja, det är inte godt att se ännu, det medger jag.
Det är den fördömde Rolla, som spökar igen, naturligtvis.
Och denna gången är det egentligen din skull – – – Ja, se du på mig!
– – – Det gick så till att jag fick tag i Musset inne på ditt skrifbord i förrgår, och naturligtvis var det första jag fick upp precis den ödesdigra versen – –
Hon afbröt honom, kokett parodierande:
– »De tous les débauchés de la ville du monde
Où le libertinage est à meilleur marché,
De la plus vielle en vice et de la plus féconde,
Je veux dire Paris, le plus grand débauché
C’était Jacques Rolla».
– Jo, det är just fint för unga damer att kunna utantill.
– – – Nåja, den rytmen har jag nu aldrig kunnat motstå.
Jag började ju förstås tänka på min gamla Rolla, du vet, och ju mer jag tänkte, dess dummare tyckte jag jag hade burit mig åt.
Han var inte på långt när så fin och lefvande, som jag borde kunna göra honom.
Och så – – – Ja, i går afton hade jag leran.
Alice såg styft på honom med framtänderna i underläppen.
När han slutat, nickade hon långsamt:
– Tänk du, hvad jag var klok, som lät ta bort mattan, innan jag reste.
– – Fastän alla menniskor sa det var för tidigt.
Han stod och klaskade med handen mot den våta leran – med nedslagna ögon.
Är du mycket missnöjd med det här, Alice? frågade han nästan urskuldande.
Hon gick bakom honom, reste sig på tå, så att hakan kom att hvila mot hans axel, medan hon lätt kysste honom under örat.
Hur kan du tro!
– – – Tvärtom.
Jag är glad åt, att du får något att fördrifva tiden med i sommar, när jag är på landet.
– Tänker du verkligen resa så snart?
– Du vet, jag måste.
Professorn vill absolut ha mamma åstad så fort som möjligt.
Och du vet, hur pappa redan börjat längta till landet – – –
Georg tvättade sig om händerna inne i det andra rummet.
Eva var här i går och visade mig ett bref från Carlsbad, de hade fått reda på en pension – – Han kom fram i dörren med handduken och torkade fingrarne, en för en.
Förresten ville hon visst också fråga dig om någonting.
– Det är väl detsamma med mamma?
Hon stod framför spegeln och löste upp hakbanden på hatten.
– Ja, ungefär.
– Han kom in och hjelpte henne af med kappan.
Nå, hur stod det annars till der ute?
– Åh, tack!
Anna var ju dålig, förstås.
Hon har rent slitit ut sig i vinter med möten och föreningar och Gud vet allt – – Alice höll upp hatten på alla fingerspetsarne och blåste på plymerna, innan hon försigtigt lade den öfver soffkarmen.
– Är det lungorna, eller hvad är det?
– Det är ju det, de äro rädda för.
Se, jag tror nu inte, att Saxarne har något starkt bröst.
Du mins, hvad Augusta var dålig, innan hon blef gift?
– Ja, de har ju alltid varit några bleknosar, båda två, tycker jag.
– Anna, stackare, har en gruflig bleksot.
När man sitter nära henne, kan man nästan höra, hur det hvisslar och piper i halsen – det der ljudet, som de i Tyskland kallade “Nonnengeräuche“, när vi undersöktes i pensionen.
Det är betecknande du:
Nonnen – – – Men – hon kom att se åt fönstret – du tänker väl inte ha gardinerna hängande på det sättet, hoppas jag
– Här blir för mörkt annars att arbeta – –
– Jag har då aldrig sett maken – – – Hon steg upp på stolen och skakade ut draperiet, som var undanfäst.
Och just det vecket, som ger stil åt det hela – – – Hon gick ett par steg tillbaka med hufvudet på sned.
Kan du se, att det är just fashionable såder?
– Hör Georg, du förkyler dig, om du står längre i skortärmarne och bråkar med den gamla leran.
Tag nu rocken på dig, så äter vi frukost – – – Det käns ändå skönt att vara hemma igen!
Hon stod midtför honom och band om hans halsduksrosett – – Der är något så eget öfver det hemmet, se’n Anna började bli så fanatisk.
Man är liksom rädd för hvart ord man säger.
– Att hon inte snart blir trött på det spektaklet.
Om hon tror, – aj, du stryper mig! – att hon med alla sina möten och tillställningar har hindrat en enda karl från att kyssa den flicka han vill kyssa, så tar hon min själ fel.
– Ser du, det är det hon tycker – att det är så förfärligt hopplöst, och det grämer henne naturligtvis.
– Nå är du så färdig?
– På minuten – – –
– Ja, för jag är hungrig.
– Vet du hvad, skall detta vara din “Rollas“ näsa, så blir den då försvarlig.
– Låt bli, Alice!
Seså – – – det är ju knäet i fönsterkarmen, vet jag.
– Tänker du då inte ha någon modell?
– Naturligtvis tänker jag det.
Tror du annars man kan arbeta?
Jag stod bara och öfvade fingrarne litet.
– Och var hänryckt öfver att få känna lera under dem igen – hvad?
“Le plus grand débauché“, det är naturligtvis det, som lockar dig?
– Ja, hade federationsdamerna kommit på honom, så – – – Men, Alice, jag trodde vi var hungriga?
Fru Cécile hade varit mycket sjuklig i vinter; – det var något slags kroniskt maglidande, och läkarne ville nödvändigt ha henne åstad till Carlsbad, så fort det bara blef möjligt att resa.
I början hade det varit meningen, att
Alice skulle följa henne ditned, men då det befans att alla, och i synnerhet hon sjelf, voro emot det, blef det Eva i stället.
Hon passade också mycket bättre till det, ty först och främst hade hon inte Alices nervösa och ängsligt sensibla temperament, och dessutom hade hon alltid stått i ett mycket mera naturligt och förtroligt förhållande till modren än den äldsta.
Hon hade aldrig varit vittne till några mystiska scener, eller i alla fall aldrig reflekterat deröfver, aldrig plågats af gissningar eller af misstankar, och genom det att hon under sin uppväxt mindre kom tillsammans med andra unga flickor, hade hon mindre haft tillfälle att anställa jämförelser.
Dessutom hade fru Brandts ställning i societeten med åren betydligt förbättrats – dels genom hennes mans stigande anseende som offentlig förtroendeman, dels derigenom, att hon blef äldre och att man småningom vänjde sig till hennes egendomliga sätt.
Eva i grund och botten också lik modren – icke endast till utseendet, rödblond och hvithyllt, som hon var – utan också till hela sitt naturel: indolent, kylig, långsint och trög till räsonnemang.
I sitt yttre uppträdande var hon deremot ganska liflig, till och med näbbig mot herrar och styf i den brukliga jargonen.
Hon hade båda de sista vintrarne varit rätt mycket med, utan att likväl egentligen väcka någon slags uppsigt.
Både bland herrar och damer gälde hon i allmänhet för att vara mycket “arrogant“, och “en smula enfaldig“.
Alice hade lofvat, att så fort som modren och Eva blefvo färdiga att resa, skulle hon följa med fadern till Vårnäs; – han ville alltid flytta ut så tidigt som möjligt om vårarne, och skaffade sig alltid ledigt för April och Maj, om han så också skulle få vara i Stockholm under sjelfva rötmånaden.
Georg måste ju blifva kvar i staden för affärernas skull.
En veckas tid, innan familjen skulle skiljas åt för sommaren, var der slägtmiddag hos Lexows.
Dessa tillställningar voro Georgs fasa, men Alice höll strängt på dem.
– “Man måste verkligen taga vara på sitt umgänge“ – – –
– Jag försäkrar, jag tror, du rigtigt njuter af att sitta och fylla i de der stereotypa lapparne:
Herr och fru Lexow ha äran etc.
– Våra se nu också ovanligt ointelligenta ut, sådana fåniga, långa bokstäfver – – Han böjde sjelfsvåldigt ett af de styfva korten omkring fingret.
– Akta!
Jag har minsann inte så många.
– – – Gå din väg, du förvillar mig bara.
Det är mycket hyggliga och solida kort: quite fashionable – – – Och hon skref vidare.
Middagen var också mycket “solid“, alldeles precis som den skulle vara.
Georg förde sin svärmor till bordet, farbror Saxe Alice: ingen enda fick den bordsdam han ville ha, och ingen enda fick fel plats, och Alice var så upptagen af att ge akt på serveringen, att hon knapt sade en sammanhängande mening under hela middagen.
Hon, som, när de voro ensamma, kunde sitta halftimvis med armbågarne på bordet och prata, ja, till och med ibland tillät sin man att röka vid desserten, tålde icke, när det var främmande – och i synnerhet när modren var med – att ett glas stod på orätt plats, eller att en gaffel föll i golfvet.
Konversationen var också “solid“ – den rörde sig bara om spanmålstullarne och Burénska petitionen.
Damerna sutto och hade tråkigt och drucko privat med hvarandra, nickade småleende öfver glasen, talade halfhögt i afbrutna meningar och sökte då och då få in några ord i allmänsamtalet.
Brandt, som var ifrig frihandelsvän, disputerade högljudt tvärs öfver bordet med kapten v. Saxe.
– Den der tullagitationen är något af det orättfärdigaste man kan tänka sig – den har bara sin make i den berömda petitionen om s. k.
“osedlig“ literatur.
Om det der systemet skall fortfaras med, så blir Sverige snart lilla Ryssland – tull på bröd, tull på ord, tull på tankar.
– Jag för min del, kapten Saxe lutade sig tillbaka – han hade dubbelhaka och hängande ljusa mustascher – och trummade lätt med fingrarne på duken jag finner det alldeles i sin ordning, att de, som har bättre vett och högre begrepp om religion och sedlighet (två unga herrar i närheten utbytte en blick, den ene fick hosta) att de i kraft af sin auktoritet söker stäfja några unga vildhjernor, som bara vilja vända upp och ned på allting.
Jag för min del är visst villig att skrifva under, när det så skall vara – – –
– Ja, bevars, ironiserade Brandt, låt oss bara rigtigt till gagns bygga en kinesisk mur om vår lilla arktiska vrå häruppe.
Vi börja så smått med tull och censur, se’n kommer pass och allt det andra – det hänger ju ändå ihop alltsamman som ler och långhalm.
– – Men jag skall säga dig, for han häftigt ut, att det är vi, som behöfver Europa, och inte Europa, som behöfver oss.
Det kan mycket väl reda sig oss förutan.
– Skål, Ludvig lille! Fru v.
Saxe smålog medlande öfver glaset.
Sverige är ett gammalt präktigt land!
– Det är så fan heller, ifrade hennes bror.
Alice såg “shocked“ ut och gjorde tecken till Georg, att han skulle börja slå i portvin.
Nåja, skål, Laura!
– – – Men skall vi nu sättas i tvångströja här till höger och venster, så – – –
– Så komma vi i biskoparnes och protektionisternas och allt “hyggligt“ folks tusenåriga rike, det evigt beståendes paradis, inföll Georg skämtande.
Och vi bli normalt dumma allihop.
Anna Saxe satte ett par mycket allvarliga ögon i honom.
– Jag menar, svarade han lätt, att allt folk kan delas i två klasser: de normalt dumma och de abnormt dumma.
De normalt dumma – det – ja, det är de normala menniskorna, de abnormt dumma, det är idioterna och – genierna.
Ja, se inte så på mig! – på min ära om det inte är mitt fullaste allvar, så paradoxt det än låter – – – Bästa Anna – litet portvin – – –
– Nå, kapten Saxe skrattade bittert.
Nu har Ludvig Brandt på gamla dar blifvit en så röd republikan, så vi väl snart få höra honom ta till och med socialdemokraterna eller den fria kärleken i försvar.
Der blef alldeles tyst några sekunder.
Saxe såg på sin man – hennes ögon kunde ha stungit honom.
– Det trodde jag, jag alltid hade gjort, sade Brandt torrt.
Alice var så blek, att Georg nästan blef rädd.
Hon satt och såg ned i tallriken, knifven och gaffeln famlade osäkert med ett stycke blomkål.