Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla andra få utan afgift söka Konungen, så vida de i behörig ordning styrka sin fattigdom.
Men det är att befara, att, om den föreslagna förändringen antages, Högste
Domstolens arbete skulle ökas i högre grad än med göromålens jemna gång derinom vore förenligt.
All åter obehörig fullföljd skulle, på sätt motionären förmält, säkrare hämmas derigenom, att dc-n, som slutligen tappade, förpligtades att till fullo gälda vederpartens rättegångskostnad och, om uppenbart vore, att han utan skäl dragit saken under Konungen, derför dömdes till ansvar, synes Utskottet tvifvelaktigt.
Rättegångskostnadsersältning torde val, äfven om den icke understege den verkliga kostnaden, dock i allmänhet icke komma att stiga till så högt belopp, att den icke kunde, om saken cj vore af alltför ringa vigt, uppvägas al den tidsutdrägt, som vunnes genom fullföljden, och erfarenheten har visat, att stadgandet i 50 Kap. 16 § Rättegångs-Balken om ansvar å den, som emot bättre vett och klara skäl dragit någon sak under Konungen, hittills högst sällan kunnat tillämpas; och del lärer icke vara anledning antaga, att sådant hädanefter mera än förut kan ske.
Dessutom synes någon obillighet icke ligga i ifrågavarande stadgande, enär part, som hos Kongl. Majit vinner äfven den obetydligaste ändring i Hofrältens beslut, återfår nedsatt revisionsskilling, men han deremot, om Hofrältens beslut varder af Kongl. Majit i allo fastsläldt, kan antagas hafva utan fog fullföljt saken.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 90.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, får Utskottet vördsamt tillstyrka, alt ifrågavarande yrkande om upphörande af skyldigheten att nedsätta revisionsskilling såsom vilkor för rättigheten alt emot Hofrätts dom och utslag i tvistemål hos Kongl. Maj:t fullfölja underdånig talan, ej må vinna Rikets Ständers bifall.
Hvad derefter vidkommer motionärens förslag om upphälvande af skyldigheten alt fullgöra Hofrätts i tvistemål gifna dom eller utslag, då ändring deri hos Kongl. Majit sökes; så torde samma förslag lemna rum för åtskilliga anmärkningar.
De stadganden, hvari ändring genom förslaget åsyftas, återfinnas i 30 Kap. 5 § Rättegångs—Balken, sådant detta lagrum lyder i Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, och innehålla, bland annat, alt deri, som tappat i Hofrätt och vill deremot söka Konungen, skall omant gifva ut hvad dömdt är och sätta det hos Konungens Befallningshafvande eller i taka händer, der ej ändringssökandet derigenom Klefve onyttigt, samt att det, som utgifvet blifvit, får af den, som vunnit, lyftas, på sätt i 5 Kap. 5 § Utsöknings-Balken sägs; hvarjemte i berörda lagrum föreskrifves, huru törfaras skall, då den vinnande ej vill begagna sin lyftningsrätt, och då den, som skall gälda penningar efter dom, icke eger sådana eller guld eller silfver, men väl annan egendom; äfvensom då han icke heller har sådan.
Dessa stadganden öro uppenbarligen meddelade till säkerhet för den hos Hofrätten vinnande parten, på del att icke annars vederparten skulle genom ändringssökande kunna bereda sig tillfälle att under längre tid uppehålla den vinnande i sin rätt eller till och med alt under tiden på ett eller annat sätt till hans förfång undanskaffa sina tillgångar; och ligger således i dem ett korrektiv deremot, att icke rättegångar skola af sådan anledning bos Kongl. Majit oskäligen fullföljas.
Genom borttagande af samma stadganden torde alltså vinnande part kunna förorsakas förlust, kännbarare i samma mån föremålet för tvisten är af större betydenhet; och om äfven en sådan förlust i någon mån kan förebyggas genom att erhålla utmätning å Hofrätts dom eller utslag, ändå att klagan deremot föres, synes det likväl, som vore det för den vinnande mera betryggande, att den ändringssökande måste såsom vilkor för rättigheten att få hos Kongl. Majit fullfölja saken, sjelf fullgöra Hofrättens dom, dervid han, bland annat, till säkerhet emot undanhållande af sådana föremål, hvilka äro mera lätta att fördölja, såsom penningar, silfver eller guld, är skyldig, om han säger sig ej ega sådant, med ed styrka det, om vederparten så fordrar, än om fullgörandet skulle bero allenast på den ofta osäkra utgången af en utmätning.
Utskottet får alltså hemställa. all ifrågavarande motion jemväl i denna del icke måtte till någon åtgärd af Rikets Ständer föranleda.
Stockholm den 25 November 4 863.
Reservation: af Herr Lemcken.
STOCKHOLM, tryckt hos N. Marcus, 1863.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 91.
1 N:o 91.
Ank. till Exp.-Utsk. den 27 Nov. 1863, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af motion om förändring i 35 och 125 §§ af Konkurslagen den 18 September 1862. 35 § i berörda lag har denna lydelse: ”Till konkursbo räknas all egendom, soia gäldenären tillhörde den tid, då han sin konkursansökning till Rätten eller Domaren ingaf eller, i anledning af borgenärs ansökning om konkurs, offentlig stämning utfärdades, så ock hvad honom under konkursen tillfaller af sådan beskaffenhet, att det för gäld kan i mät tagas; äfvensom hvad enligt 36 § till boet återvinnas kan.
Ej må dock af hvad gäldenären under konkursen genom eget arbete förvärfver, boet tillkomma mera än den behållning, som återstår, sedan afdrag skett för all kostnad till förlag jemte gäldenärens, hans hustrus och oförsörjda barns nödiga underhåll.
Om gäldenärs lön för embete eller tjenst är . i 31 § stadgadt,” 125 § har följande innehåll: ”Sedan ali konkursboets tillgängliga egendom blifvit i penningar förvandlad och den för slutliga utdelningen deraf bestämda dag tilländagått, anses konkursen afslutad, ändå att dom öfver bevakade tvistiga fordringar ej fallen är, eller någon ytterligare tillgång, i följd af rättegång eller annorledes, sedermera för boet uppkomma kan.
Yppas sådan tillgång, varde den, på sätt förut stadgadt är, bland borgenärerne fördelad.
Då konkurs således bör såsom afslutad anses; gifve sysslomannen bevis derom till gäldenären, om han det äskar.
Vägra de det, pröfve Rätten, efter det ombudsmannen hörd blifvit, om laga skäl för den vägran är.” Emot dessa lagrum hafva uti en inom Högvördiga Preste-Ståndet väckt och till Lag-Utskottets handläggning öfverlemnad motion (N:o 139), åtskilliga anmärkningar blifvit framställda af Herr Riksarkivarien Nordström, hvilken, på grund Bih. till B.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. dO Häft. Lag-Utskottets Betänkande N:o 91. af samma anmärkningar, yrkat, att ifrågavarande §§ måtte erhålla följande förändrade lydelse: 35 §.
“Till konkursbo räknas: gäldenärens bo, sådant det vid konkursens öppnande i bans hand befinnes: hvad till detsamma på laglig grund återvinnas kan: arf, som gäldenären före konkursens öppnande tillfallit, ändå att det ej hunnit utskiftas eller i gäldenärens besittning komma: fordringar och anspråk, tillkomna före konkursens öppnande: afkastning och inkomst, som af någon boets tillhörighet härflyter: så ock hvad gäldenären tillkomma bör i följd af någon honom före konkursens öppnande tillhörig rättighet, sorn på borgenärerna öfvergå eller föryttras kan.” 125 §.
”Sedan all konkursboets tillgängliga egendom blifvit i penningar förvandlad, utsätte Eättens ombudsman ofördröjligen dag för slutlig utdelning, ändå att dom öfver bevakade tvistiga fordringar ej fallen är, eller någon tillgång, som boet rätteligen bör tillfalla, sedermera, i följd af derom väckt rättegång eller på annan laga grund, för boet uppkomma kan.
Yppas sådan tillgång, varde den, på sätt förut stadgadt är, bland borgenärerna fördelad till så stor del, som mot deras bevakade, men ännu oguldna, fordringar svarar.”
De anmärkningar, motionären framställt, röra egentligen den bestämmelse i 35 §, enligt hvilken till konkursbo skall hänföras icke allenast hvad gäldenären eger vid konkursens början, utan äfven den utmätning underkastade egendom, honom innan konkursens afslutande tillfaller, med undantag för den del af hvad han genom eget arbete förvärfver, som erfordras till gäldande af förlagskostnad samt till gäldenärens, hans hustrus och oförsörjda barns underhåll.
Denna bestämmelse har motionären ansett såsom en betänklig afvikelse från så väl 1734 års
Lag, som sednare Svenska konkurslagar, nemligen de af åren 1798, 1818 och 1830, enligt hvilka, såsom motionären uppgifver, till konkursboet räknades endast det gods och de inkomstgifvalide rättigheter, som tillhörde eller bort tillhöra gäldenären den tid, hans egendom till konkurs afträddes.
1830 års ännu gällande Konkurslag vidrör icke denna fråga.
Deremot är det bekant, att i lagskipningen, åtminstone på sednare tiden, den åsigt sökt göra sig gällande, att till konkursbo skall räknas endast gäldenärs egendom, sådan den vid konkursens början befinnes.
Denna åsigt medför dock åtskilliga praktiska svårigheter.
"Bland dessa”, yttrar en ledamot af Högsta Domstolen vid den der verkställda granskningen af det komité-arbete, som legat Log- Utskottets Betänkande N:o 91.
O till hufvudsaklig grund för 1862 års konkurslag, ”förekommer i främsta rummet, att gäldenären kan nödgas göra flera successiva konkurser, innan den första ännu hunnit afslutas, och att, då häraf blifver en följd, att i de sednare konkurserna inga af de äldre fordringarne kan till bestämdt belopp bevakas, med utredningen af hvarje efterföljande konkurs måste allt längre på tiden utdragas, i afbidan på de föregåendes afslutande.
Inträffar derjemte, att gäldeuärens tillgångar hufvudsakligen bestå uti en årlig lön eller uti annan årlig inkomst, härflytande från en rättighet, sorn endast personligen tillkommer honom och hvilken således antingen alldeles icke eller åtminstone ej utan särskildt aftal med tredje man kan på annan öfverlåtas, såsom fallet är dels med en förläning eller besittningsrätten till ett fideikommiss och dels med alla arrenden af annans egendom, der egaren gjort förbehåll emot kontraktets transporterande, så blifver förhållandet ännu mera inveckladt och förer till än mindre tillfredsställande resultat.
För att ej i dylika fall blifva utan en konkursmassa, har man nemligen funnit sig föranlåten att betrakta sjelfva den i gäldeuärens hand oförvtterliga rättigheten såsom en vid konkursens början befintlig tillgång, hvilken, ehuru den ej kan skiljas från gäldeuärens person, likväl anses genom konkursen hafva öfvergått till borgenärernas begagnande under den tid, som erfordras för att med inkomsten deraf betacka deras fordringar; och som något slut på en så beskaffad konkurs ej kan vinnas, innan alla deri bevakade och fastställda fordringar blifvit till fullo liqviderade, men dertill sällan förslår gäldenärens hela återstående lifstid, uppstår vanligen häraf det resultat, att icke ens den först yppade konkursen kan afslutas förr, än efter gäldenärens död eller sedan den inkomstbringande rättigheten på annat sätt upphört, och att någon utdelning aldrig utfaller i de efterföljande konkurserna, hvilka sålunda blifva utan allt ändamål för borgenärerna, ehuru man satt gäldenären, som icke under tiden ansetts fredad från lagsökning, i nödvändighet att begagna sig deraf, såsom enda utvägen att befria sig från det bysättningsäfventyr, hvartill han eljest för all ny tillkommen gäld är förfallen."
Till undvikande af sådana och flera olägenheter och inkonseqvenser haiman nu mera nästan öfverallt i sammanhang med den preklusiva stämningens borttagande, infört den grundsats, att till konkursboet skall räknas äfven den egendom, som under konkursen tillfaller gäldenären samt att en viss tidpunkt för konkursens slut skall, så vidt möjligt är, bestämmas; och i öfverensstämmelse härmed äro jemväl 1862 års Konkurslags 35 och 125 §§ affattade.
Enahanda bestämmelser om hvad till konkursbo hörer förekomma äfven i de, så vidt Utskottet känner, nyaste utländska europeiska konkurslagar, nemligen Preussens "Konkurs-Ordnung vom 8 Maj 1855” och Norriges den 6 Juni 1863 utgifna ”Lov om Concurs og Concursboers Behandling”.
Det ställe i preussiska lagen, sorn handlar härom, är 1 § 1 morn., hvilket har denna lydelse: 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 91.
”Konkurs omfattar all den utmätning underkastade egendom, gäklenären vid konkursens början eger eller under dess fortvaro förvärfvar” (”Der Konkurs erstrecht sich auf das gesammte der Exekution unterliegende Vermögen, welches der Gemeinschuldner zur Zeit der Eröffnung des Konkurses besitzt oder vahrend der Dauer des Konkurses erlangt”). 37 § i Norska Lagen, hvilken § afhandlar detta ämne, har följande innehåll: ”Til Boets Masse henhörer alt det, hvoraf Skyldneren var Eier ved Concursens Aabning (§ 12), dog med Undtagelse af Klajdningsstykker og audre Ting, som eve Skyldneren och hans Familie uundva:rlige til personligt Brug.
Ligeledes gaaer hullinder Boet alt hvad Skyldneren, medens det staaer under Behandling, erhverver ved Arv, Giftermaal, Gave, forsaavidt Giveren ikke ved selve Gaven har bestemt anderledes, eller anden tilfeldig Adkomst.
Hvad han efter Concursens Aabning erhverver ved Årbeide, ved offentlig eller privat Tjeneste, kan kun forsaavidt indrages under Boets Masse, som Skifteretten efter Andragende fra nogen vedkommende, og efter at havé givet Skyldneren Adgang til at freinkomme med de fornödne Oplysninger, skjönner, at Indtmgten af dette Erhvairf er större end fornödiges til hans og Families tarvelige Underholdning.
Er Skyldneren Embetsmand, kan Inddragningen af hans Lönning kun ske, forsaavidt Ilegieringen deri samtykker.” Beträffande åter de af motionären framställda särskilda anmärkningar, hvilka hufvudsakligen gå derpå ut, att genom försöket att för en i konkurstillstånd kommen gäldenär försvåra möjligheten att inlåta sig i nya företag innan den första konkursen blifvit afslutad. ett af lnifvudsyftemålen med den nya kon kurslagen blifvit motarbetadt, att den så väsendtliga skilnaden emellan den redlige samt den vårdslöse eller bedräglige gäldenären blifvit förbisedd; att det nära nog ett träldomstillstånd liknande förhållande, hvari enligt det nya stadgandet en gäldenär skulle komma till konkursmassans delegare, skulle förmå äfven den redlige gäldenären att i det längsta dröja med cessiouen; att nytillkomne borgenärers rätt kunde förnärmas; samt att, sä länge någon förhoppning funnes, att i framtiden andra tillgångar än de afträdda skulle kunna tillfalla konkursboet, konkursens afslutande koinme att till dess uppehållas; så synas dessa anmärkningar egentligen vara föranledda af missförstånd eller förbiseende af de klandrade §§:nas rätta mening.
Först och främst beror det icke på borgenärerne att efter sitt godtfinnande fördröja konkursens afslutande.
125 § stadgar, att konkurs skall anses afslutad. sedan all konkursboets tillgängliga egendom blifvit i penningar förvandlad och den för slutliga utdelningen deraf utsatta dag tilländagått.
52 § innehåller, att sedan afgjordt blifvit, att ackord ej kommer till stånd, får, emot gäldenärens bestridande, med försäljning af boets egendom ej anstå längre tid efter inställelsedagen, än som för kungörelses utfärdande derom är nödig; och enligt 64 och 65 §§ eger gäldenär så väl hos Rättens ombudsman anmäla till rättelse, om syssloman vid boets förvalt - Lag-Utskottets Betänkande N:o 91. 5 ning åsidosätta sina skyldigheter och således äfven om de försumma att i behorig tid realisera befintliga tillgångar och derefter verkställa utdelning, som ock att, om den klagan lemnäs utan afseende af Ombudsmannen, sin klagan Rättens pröfning underställa.
Begagnar gäldenären det tillfälle, han sålunda eger att påskynda konkursens afslutande, så är han i de flesta fall, innan särdeles lång tid förflutit, fri från allt beroende i ifrågavarande hänseende af konkursmassan.
Detta beroende, som i alla fall icke i någon mån beröfvar gäldenären rättigheten att, på sätt honom lämpligast synes, använda sin arbetsförmåga, bör dessutom ej kännas tryckande för den redbare, som vill göra sina fordringsegare rätt och, så vidt möjligt är, undviker att åsamka sig nya skulder.
Ej eller synes med fog kunna anmärkas, att genom 35 §:ns stadgande gäldenärens nya borgenärer förnärmas i någon deras rätt.
De, som före konkursens afslutande gifvit gäldenären förlag till det arbetsföretag, som föranledt något förvärf å hans sida, ega ju att, innan något deraf, kan tillfalla konkursmassan, få detta förlag ersatt, och andre nytillkomne borgenärer mäste, antagas hafva, med kännedom om det företräde, lagen tillägger konkursmassan till hvad gäldenären under den i allmänhet jemförelsevis korta tiden före konkursens afslutande förvärfva^ anförtrott honom sin egendom i afvaktan på att derför framdeles och sedan ett sådant afslutande egt rum, erhålla godtgörelse.
Utskottet anser således, för sin del, någon ändring af ofvannämnda §§ i 1862 års konkurslag i det af motionären angifna syfte icke vara behöflig.
På grund häraf och då för öfrigt, enligt hvad af de debatter, som vid sednaste riksmöte, då frågan om den nya konkurslagens antagande förevar, deröfver egde rum i de särskilda Riks-Stånden, visar sig, den i 35:te § deraf uttryckta grundsats, som nu egentligen utgjort föremål för motionärens framställning, icke tillkommit i följd af något förbiseende af frågans vigt, samt det är en gifven regel för all lagstiftning, att man ej bör förändra antagna lagar, innan något behof af förändring låtit förnimma sig, men sådant så mycket mindre kan vara händelsen i förevarande fall, som den lag, hvari ändring nu blifvit yrkad, icke förr än med ingången af nästa är träder i verkställighet, får Utskottet vördsamt hemställa. att ifrågavarande motion icke måtte till någon lagstiftningsåtgärd af Rikets Ständer föranleda.
Reservation: af Herr Lemchen. 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 92.
Ank. till Exp.-Utsk. den 27 Kor. 1863. kl 12 tnidd.
Betänkande, i anledning af motion om förklarings meddelande öfver Kongl.
Förordningen den 8 Oktober 1861, angående ändring i vissa delar af 17 Kap.
Handels-balken och andra författningar, rörande borgenärers rätt och företräde för hvarannan till gäldenär s egendom.
I 17 Kap. Handels-balken stadgas, att, om flere ega inteckning i fast egendom till säkerhet för fordringar och egendomen ej räcker till för alla, den skall hafva företräde, som har äldre inteckning, dock att de inteckningar, som blifvit meddelade ä samma Häradsting eller å samma Rådstufvudag, medföra lika rätt, ändock att den ene förr och den andre sednare sin rätt bevakat.
Häri har genom 1861 års omförmälda förordning blifvit gjord den ändring, att, med upphäfvande af hvad sålunda förut varit stadgadt, införts en bestämmelse af denna lydelse: ”Är fast egendom intecknad för fleras fordringar, och räcker den ej till för alla; håfve den, som äldre inteckning eger, företräde.
Hafva flera inteckning sökt å en dag; ege lika rätt.”
Och är i samma förordning, hvarigenom säle des äfven å inteckningar, sökta hos Häradsrätt å samma häradsting, blifvit tillämpad den grundsats, att företrädesrätt dem emellan skall ega runi efter da garne, då de särskilda ansökningarne skedde, slutligen meddeladt det förklarande, att förordningen icke skall blifva gällande i de fönnånsrättstvister, som göras anhängiga före utgången af December månad år 1862.
Med förmälan, att olika meningar redan försports, huru sistberörda föreskrift rätteligen skulle förstås vid bestämmande i sedermera uppkommande tvister af företrädesrätt för inteckningar, sorn innan författningens utfärdande eller trädande i verksamhet blifvit fastställda, och då det vöre af vigt, att i lagen hvarje Lag-Utskottets Betänkande N:o 92. 7 otydlighet, sorn kunde gifva rimlig anledning till missförstånd och sålunda vålla ett tilläfventyrs ganska svårt lidande för den enskilde, uudanröjdes, har i en inom Högvördiga Preste-Ståndet väckt, till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 142), Herr Doktor Nordlund anhållit, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en förklaring öfver 1861 års förordning, till upplysning huruvida undantag från stadgandet om författningens giltighet i förmånsrättstvister, som efter slutet af år 1862 anhängiggjordes, finge ega rum för inteckningar, sorn dessförinnan blifvit fastställda.
Att en eivil-lag icke utan ett bestämdt och oförtydbart stadgande derom kan hafva retroaktiv verkan eller, med andra ord, rubba förut bestående rättsförhållanden, är en så allmänt antagen och obestridd rättsprincip, att ett införande deraf särskildt i ifrågavarande författning synes icke lämpligen kunnat ske, utan att förvirring i tolkningen af andra lagar derigenom varit att befara.
I författningens ofvananförda förklarande, som föranledt motionen, får ej läggas annan betydelse än den negativa, som ordställningen utmärker.
Om i allmänhet hvarje slutledning, som sker e contrario, är vansklig, blir dess förkastlighet så mycket påtagligare, om, såsom här, den deraf härledda slutsats skulle stå i strid med allmängiltiga rättsprinciper.
Författningen innehåller ingenting positivt i ifrågavarande hänseende.
Dess verkan derutinnan måste bedömas efter allmänna grunder.
Af dessa grunder följer, att författningen icke kan göra någon rubbning i den rätt, äldre inteckningar enligt gällande lag egt i afseende å deras inbördes likställighet, då de sökts å samma Häradsting, ehuru å olika dagar deraf, ty redan genom intecknandet har i egendomen vunnits en verklig sakrätt, hvilken sedermera vid konkurrens emellan flere borgenärer reglerar rättsförhållandet dem emellan och måste bedömas efter de lagar, hvarunder den tillkommit, Helt annat är deremot förhållandet med förmånsrätt för förmyndaremedel; i afseende hvarå jemväl förändring genom 1861 års förordning skett i så måtto, att, enligt densamma, uttagande af omyndigs fordran hos föräldrar eller förmyndare icke får föranleda inskränkning af inteckningshafvares rätt till betalningför fordran ur den till säkerhet derför intecknade fastigheten, då deremot, enligt 1734 års lag, rätt till företräde framför förmyndaremedel egde rum endast för sådana inteckningar, som blifvit beviljade, innan gäldenären blef förmyndare.
Genom förmyndarens förordnande vinner den omyndige ingen sakrätt i förmyndarens egendom och ej heller har det rättsförhållande, som här är i fråga, nemligen det emellan gäldenär och borgenär, genom ett sådant förordnande uppkommit.
Än mindre har derigenom emellan myndlingen och förmyndarens borgenärer uppstått något förhållande af konkurrenter till betalning ur förmyndarens egendom.
Dessa dubbla rättsförhållanden — nemligen å ena sidan det af gäldenär och borgenär, emellan förmyndaren och myndlingen, samt å andra sidan det 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 92. af konkurrenter emellan myndlingen och förmyndarens borgenärer —• uppstå först genom konkursen; och den vid konkursens början gällande förmånsrättsordning måste således äfven å dem tillämpas, äfven om förmynderskapet är äldre; utan att dock derigenom författningen kan sägas hafva en retroaktiv verkan.
På nu anförda skäl anser, för sin tiel, Utskottet någon lagförklaring i det anmärkta afseendet icke vara erforderlig och får derföre vördsamt hemställa, att ifrågavarande motion icke måtte till någon åtgärd af Rikets Ständer föranleda.
Stockholm den 27 November 1863. STOCKHOLM, tryckt hos N. Marcus, 1863.
REGISTER öfver de af Rikets Ständers Lag-Utskott vid 1862—1863 årens Riksdag: afgifna Betänkanden, Utlåtanden oeh Memorial.
Expedi . tinnen» Nummer.
Arfskifte: förändring i tiden för dess ingifvande till domstol 17. — svar på återremiss 25.
Arfsrätt för oäkta barn: ändring i stadgandena derom 69. — svar på återremiss 76. — voterings-propositioner 84.
— Memorial om voteringens utgång i Förstärkt Utskott 88.
Arfvode: åt Utskottets Sekreterare 34. — boupptecknings-: dess beräkning för fast egendom 53. 11.
Beslut: af Svensk myndighet: om förnyande deraf då det förlorat sin exsekutiva kraft i främmande stat 12.
Borgen för kostnad och skada i tvistemål, revisionsskillings nedsättande och doms fullgörande: upphäfvande deraf 90.
Bouppteckning: förändrad lagstiftning om dess upprättande 18. — — svar på återremiss 24.
Bränvin: tillägg till Kongl.
Förordningen den 7 December 1860 6.
Bördsrätt: dess upphäfvande för jord å landet 59.
Bih. till IL St.
Fröt. 1802 & 1863. 1 Sami. 1 Afd. 41 Haft. 1 2 —k Expedi MW* tionens Nummer.
Dom: viss tid för dess afkunnande i Rådstufvu-rätt 40.
— Se: Borgen.
Domare: ersättning till dem och målsegare, dä flera härader hafva gemensam tingsstad i brottmål 3.
Dop: om handräckning för barns befordrande dertill 73. — svar på återremiss 82. 15.
Eder: förändring i stadgandena derom 4 & 13.
Egendom: omyndigs: förmyndares förvaltning deraf 32. svar på återremiss 86.
Ekeskog: efterskänkande af Kronans rätt dertill 11.