Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna § innefattar en ändring uti hvad som f. n. finnes stadgadt i afseende på den ränta, som låntagaren skall erlägga, i händelse han icke på förfallodagen infriar sin skuld.
1824 års författning, hvilken, till följe af 1830 års banklag, är gällande lag, innehåller, att bankbolag hafva rättighet till samma ränta, som för Ranko-Diskonten är stadgad.
Utsk:n hafva föreslagit ”att ränta skall betalas efter en half för hundradet i månaden”; men då jag icke inser något skäl, hvarföre den ränta, sorn under 4* 52 Den 10 September e. m. förfallotiden betalas, skall uti enskilda banker vara olik den, som uti R.
Sits bank erlägges och af R.
St. blifvit bestämd, så hemställer jag om R. o. Ad. icke skulle finna för godt att bibehålla det gamla stadgandet i delta hänseende.
Som numera, eill. hvad jag vill påminna mig, den öfverränla, som Banko-Diskonten erhåller, icke utgör mer än hvad som bär är föreslaget, nemi. 6 för 100 om året eller | för 100 i månaden, synes mig Utsk:ns förslag öfverensstämma med hvad för Banko-Diskonten är föreskrifvet.
Dessutom hafva Utskm föreslagit följande tillägg: ”Vid fordringars utsökande njute enskild bank samma rätt till handräckning, som för R.
Sl:s
Diskontverk nu är eller framdeles varder beviljad.”
Kunna icke några andra skäl, än dem Frih.
Palmstjerna anfört, framdragas för bibehållandet af 1846 års författning, kan jag icke inse, hvarföre man skulle afslå förevaride 12 §.
Tersmeden uplästa sista mom. af förevaride § finnes äfven inlaget i 1846 års författning och är således redan stadgadt.
St. finna för godt att än dra den öfverränta, som för Banko-Diskonten är bestämd, samt nedsätta den till 5 proc., så skulle enl. förslaget likväl de enskilda bankerna hafva rättighet att upbära £ proc. i månaden, hvilket icke vore billigt, utan de böra enl. min tanke dela lika rätt med BankoDiskonten.
Skulle åter igen R.
St. anse att räntan borde höjas, synes mig, att sådant äfven bör på enskilda banker tillämpas.
För alt åstadkomma detta, anser jag att man endast bör bibehålla de gamla, nu gällande ordalagen.
Tersmeden har visserligen sagt, att man borde bifalla Utsk:ns förslag derföre, att öfverräntan blifvit bestämd till J proc. i månaden eller samma belopp, som för Banko-Diskonten är stadgadt, men om R.
St. förändra denna öfverränta, så följer deraf icke, hvilket jag redan antydt, att förevar:de författning äfven blifver i detta hänseende förändrad.
Då frågan är af ringa vigt, vill jag icke längre uppehålla R. o. Ad., utan anhåller endast vördsamt att de gamla nu gällande ordalagen måtte af R. o. Ad. varda bibehållne.
Då nu propos. framställdes till bifall å förevaride § utan för ändring, ropades Ja och Nej, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla denna §, med den af Frih.
Palmstjerna yrkade förändring, att, i stället för orden ”ränta efter en half för hundradel i månaden”, infördes orden ”den öfverränta, som för Banko-diskonten är bestäad,” samt sedan svaren härvid utfallit med starka
Ja hafva öfverröstal
Nej. §§:ne 13, 14, och 15.
Biföllos. §:n 16.
Ifrågavarande revision, som i 6 §:n litt. c äfven omnämnes, räcker, om den skall med noggranhet och fullständighet verkställas, 8 å 14 dagar.
Att K. M:s Beflnde
Sep t emi) er e. m. 53 icke kan deruti deltaga, är klart, och K. M:s Beflnde måste således förordna ett ombud.
Något sådant har hittills icke varit nämnde vid dessa revisioner, och jag kan icke heller inse, hvartill det skall tjena, då bolagets egna ledamöter uti densamma deltaga samt deras intressen äro så nära förknippade med revisionens ordentliga oell noggranna verkställande.
Vill man hafva elt officielt ombud, hvilket kan medföra både fördel och olägenhet, må man då aflöna detsamma, så alt det må erhålla någon ersättning för den tid af 14 dagar, som revisionen kan räcka.
Jag vet icke, om Utsk:n hafva ansett alt ett arfvode skulle ombudet tilldelas, eller om man förutsatt all detta utgör en serskild omständighet, som må bero på bankens beslut.
Men jag för min del tror, att, i fall man anser ett arfvode nödvändigt, hvilken mening jag hyser, bör sådant bero icke på banken, utan stadgande dejorn i §:n inflyta.
Hos de förenade Utsk:n var föreslaget, att K. M:s Beflnde eller af honom förordnad! ombud skulle ovillkorligen uti ifrågavande revision deltaga, äfvensom K. M:s Beflnde skulle ega rättighet, att, när som heldsl, granska bankens ställning, men då man ansåg att, på sätt Frih.
Palmstjerna äfven anmärkt, K.
M:s Beflnde icke skulle hafva tillfälle härtill samt att det skulle blifva särdeles svårt för honom alt i sitt ställe erhålla något ombud, så blef förslaget ändradt dertill, alt K. M:s Befh:de eller ett af honom förordnadt ombud eger att i revisionen deltaga.
Det beror således på K.
M:s Beflnde att i revisionen deltaga eller icke.
Om ordet ”eger” får tydas, såsom Hr Arnell nyss förklarade vara Utsk:ns mening, har jag ingenting att emot §:n invända.
Uppå härefter framsläld propos. biföll R. o. Ad. förevar.-de ^ §:n 17.
Början af den 17:de §:n lyder så här: ”efter hvarje qvartals slut skall Direktionen, i närvaro af K:s Beflnde eller hans ombud, upgöra och sedermera ofördröjligen till Konungen insända öfversigt af bankens ställning” etc. Huruvida
Direktionen i en enskild bank kan upgöra en sådan öfversigt lemnar jag derhän, men säkert är att K. M:s Beflnde icke kan åtaga sig den, äfvensom det torde blifva Svårt för hans ombud alt vara närvande, under det Kamereraren i banken, ur kassa-journalen gör utdrag och anteckningar, samt jemförer dem med alla de in visningar och qvitlenser, som finnas i förvar, .lag kan icke inse, att det är nödvändigt, eller ens till något tjenar, att denna, upgörelse, som fordrar mycken lid, skall ske i närvaro af K. M:s Beflnde eller hans ombud.
Mig synes vara tillräckligt att K. M:s Beflnde eller dess ombud får granska öfversiglen oell jemföra den med de handl., på hvilka densamma sig grundar, samt tillse att den öfverensstämmer med verkliga förhållandet.
Så tillgår nu och då jag tviflan på, att annorlunda kommer alt ske, äfven om här står föreskrifvet att upgörelsen skall försiggå i närvaro af K, M:s Beflnde Den 16 September e. m. eller lians ombud, så hemställer jag, att §:n måtte få följande lydelse: ”efter hvarje qvartals slut skall direkt:n upgöra och sedermera ofördröjligen till Konungen insända öfversigt af bankens ställning, uprätiad enl. formulär, som af Finans-Deparl:t meddelas.
Beflude eller dess ombud bör öfversiglen granska och ege äfven räll, alt tinder tiden mellan qvartals-upgiflerne, af Direktm äska uplysningar om bankens tillstånd.” Frih.
Falmstjernas anmärkn. vid den 17:de §:n, får jag uplysa, att den är alldeles öfverensstämmande med nu gällande 15:de §:n, der det står: ”Direkttn vare skyldig alt genast efter hvarje qvartals slut i närvaro af vår Befh:de eiler dess ombud upgöra och sedermera ofördröjligen till oss insända öfversigt af bankens ställning.”
Plär heter det deremot alt ”efter hvarje qvartals slut skall Direktm i närvaro af Konungens Befh:de eller hans ombud upgöra och sedermera ofördröjligen till Konungen insända öfversigt af bankens ställning.”
Så långt äro således dessa båda stadganden lika.
Palmstjerna framställda förslag, som således äfven innefattar en förändring tili 184(5 års förfa tfn., antages, så tror jag deraf icke upstår någon skada, men deremot anser jag, all det af Ulskm föreslagna tillägg, alt öfversigten skall vara ”uprättad enl. formulär, som af FinansDeparl:t meddelas”, bör bifallas — och jag skulle icke heller tro att Frih:n önskar borttaga detsamma —• emedan det är af ganska mycken vigt, att dessa öfversigter upgöras efter samma och icke, såsom hittills skett, efter olika formulärer.
Palmst jerna:
Det är visserligen sannt, som Frih.
Tersmeden yttrat, alt 184(5 års (örfattn. innehåller enahanda stadgande, som Utskm i början af §:n föreslagit; men dä detsamma icke kan sällas i verkställighet, synes mig att det icke heller bör bibehållas, ulan anser jag del af mig nu framställda förslag vara, såsom verkställbar!, vida lämpligare.
Enrot det af Ulskm föreslagna tillägg, som Frih.
Tersmeden förklarat utgöra enda olikheten med 184(5 års författn., har jag icke framställt någon anmärkn., ulan anser det fullkomligt rikligt.
Efter först till bifall å denna § utan förändring framstäld propos.
, som besvarades med Nej, antog R. o. Ad. samma §, med den af Frih.
Palmstjerna yrkade förändring, att början deraf skulle blifva sålydande: ”Etter hvarje qvartals slut skall
Direktm upgöra öfversigt af bankens ställning, uprättad enl. formulär, som af Finans-Depart:t meddelas, hvilken öfversigt af Konungens Beflnde, efter granskning af dess öfverensstämmelse med bankens räkenskaper, till Konungen insändes.
Konungens Befh:de må derjemte” o. s. v. §:n 18.
Bifölls. §:n 19.
Ulskm hafva föreslagit att 8 proc. skall beräknas på bankens sedlar, när densamma kommer på obestånd.
Den 16 September e. m. 55 Jag kan icke. inse hvartill ett sådant stadgande skall tjena.
Det skulle kunna hända, att banken korarae i konkurstillstånd, och när dess sedlar då icke kunna inlösas förr än utredning skett, så skola de, såsom löpande med 8 proc., blifva ganska begärliga papper för kapitalisterna att upköpa, i synnerhet som jag icke kan tänka mig möjligheten af en sådan konkurs, der icke hvar och en får ut sin rätt.
Jag skulle således tro, att då uti andra konkurser icke någon högre ränta än den lagliga beräknas, det vore alldeles tillräckligt, om de ifrågavar:de sedlarne löpa med 6 proc.
För min del anser äfven jag, att en så hög. ränta, som Utsk:n föreslagit, icke kan bifallas.
Då det icke beror på banken alt fä förr inlösa sina sedlar, äfven om utredning försiggått, än prescriptionstiden förflutit, skulle en kapitalist, som tillhandlar sig bankens sedlar, under tiden få tillgodo-beräkna sig icke mindre än 8 proc.
Tersmeden har visserligen föreslagit att man borde nedsätta dessa 8 proc. till 6, men då jag icke kan inse, hvarföre man vid detta tillfälle skall böja räntan utöfver den lagliga eller 6 proc. med bevillnings-afdrag, anhåller jag vördsamt att, i stället för 8 proc., måtte införas högsta lagliga ränta.
Vid föredragningen af en föreg:de § har R. o. Ad., i öfverensstämmelse med Utskms förslag, beslutat, att, då gäldenär icke pä dagen infriar sin skuld till dianken, skall han derföre betala f proc. i månaden, tills liqvid följer.
Slånne icke gäldenär till banken är att anses lika med bankens skuld till enskild man?
Och jag kan icke finna, hvarföre den ene skall hafva bättre rätt än den andre.
Billigheten fordrar åtminstone lika skyldigheter och rättigheter i båda händelserna, eller att banken, då den försummar inlösa sina kreditsedlar, derföre erlägger ^ proc, ränta i månaden lill sina fordringsägare.
Lagerbjelkes förslag, att, i stället för 8 proc:s ränta, införa orden ”laglig ränta,” vill jag icke medgifva, emedan sådant kan föranleda lill tvetydigheter och oredor, enär räntan under 6 proc. också är laglig.
Tersmeden framstälda förslag, att ifrågavande 8 proc. må nedsättas lill 6 proc. Gr. Lagerbjelke: 6 proc:s ränta är högre än laglig ränta, ty, enl. nuvande stadgande, skall, då 6 proc:s ränta är föreskrifven, bevillningsafdrag afgå.
Jag vidhåller således mitt förslag, alt, istället för 8 för hundradet, mätte införas högsta lagliga ränta.
Tersmeden föreslagit, att den i l:sta och 3:dje momme omnämnda ränta mätte bestämmas till 6 för 100, i stället för 8 för 100, men deremot Gr.
Lagerbjelke föreslagit, att införa, dels uti mom. 1, i stället för orden ”ränta af den enskilda banken efter åtta för hundradet om året,” orden ”af den enskilda banken högsta lagliga ränta,” och dels uti mom. 3, i stället för orden ”ränta efter åtta för hundradet om året å de förra och 56
Den 16 September e. m. lill det belopp å de sednare,” orden ”högsta lagliga ränta å de förra och å de sednare ränta till det belopp,” förklarade Frih.
Tersmeden sig instämma med Gr. Lagerbjelke.
Den försl till oförändradt antagande af Utskms förslag framställda propos:n besvarades med Nej, hvarefter R. o. Ad. biföll förevar:de §, med den af Gr.
Lagerbjelke föreslagna förändring. §§:ne 20, 21 och 22.
Biföllos. § 23.
Jag anhåller att få upläsa Hr Wallenbergs re servation vid förevar:de §.
Den lyder på följande sätt: ”Uti § 23 mom. 2 föreslå Ulsk:n, att preskriptionstiden å uphörd enskild hanks kredit-sedlar skulle sättas till fem år.
Det torde kunna förutsättas, att, så länge enskilde bankers kreditsedlar endast utgöra ett konventionell betalningsmedel, hvilket det ankommer på enhvar att emottaga eller ej, dessa sedlar icke blifva såsom mynt ansedda och i följd deraf ej heller såsom sådant skrinlagda för oförutsedda behof och möjligen någon gång bortglömda.
Deremot är det alldeles klart, alt det kommer att medföra stora olägenheter, om, under fem är efter bankens uphörande, intet sterbhus kan utredas eller ingen konkurs afslutas, för det att bland tillgångarne funnits en bankaktie.
Handelsbolag, som fortgått genom generationer, kunna erhålla ärsslämning å sina borgenärer, men ett bank-bolag, hvars hela verksamhet och tillvaro i lag blifvit begränsad till tio år, skulle uti ytterligare hälften så lång tid vara utsatt för' möjligheterna af sedelförfalskning och dermed förknippade förluster, derföre att någon, som icke på två år hunnit presentera en inuehafvande kredit-sedel, möjligen skulle medhinna sådant på fem år.
Sammansatta afdelningen hade föreslagit denna preskriptions-tid till två år, och i enlighet dermed torde Utskms förslag förändras.”
Jag begär propos. pä den förändring af §:n, som denna reservation innehåller.
För närvartde innehåller den, under den 6 Okt. 1848 utfärdade, förordning, ang:de vissa lagbestämmelser i afseende på enskilda banker, uti § 3 följande: ”att, i händelse af bankens konkurs, med utdelning till de borgenärer, som ej äga förmånsrätt, kommer att anstå intill dess 2 år förflutit.”
Uti den 2:dra §:n stadgas att ”när bank-bolag utan konkurs uplöses eller när konkurs inträffar, skall hvar och en, som innehar någon hankens tryckte eller graverade förbindelse, vid förlust af all betalningsrätl, inom 2 år från derom utfärdad kungörelse, förbindelsen till infriande i banken förete.”
Dessa stadganden anser jag böra bibehållas i förevar:de §.
Något skäl till förändringen synes mig Utsk:n icke hafva anfört.
Om något sådant finnes, anhåller jag att de af Ulskms ledamöter, sora äro närvar/de, ville framställa dem; i motsatt fall fortfar jag uti min öfvertygelse, att det är hällre och rigtigarc att låta nu gäl - Den 10 September e. m. 57 lande stadgande få i §:n införas, samt att den här föreslagna siffran 5 bör förändras till 2.
I afseende på preskriptions-tideus längd är jag af samma tanka, som de båda sista talarne, ty om något i detta hänseende bör föreskrifvas, så är det två år, men jag har stor betänklighet emot att någonting alls härom uti ifrågavar.de författning uptages.
Uppenbart är, alt de här föreslagna bestämmelserna om preskriptions-lid, bevakning vid konkurs etc. äro af civil-lags natur.
Om nu R. o. Ad. härom beslutar, har Ståndet tagit på hand att hela denna författning skall presenteras i form af civil-lag.
Jag medgifver visserligen, att Ståndet redan vid 4:de §:n, der frågan om forum afgjordes, har, utan att märka det, gjort något dermed temligen liktydigt, och jag tror verkligen, att man derigenom gått i en snara, som, vare sig med eller utan afsigt, blifvit utlagd; men då jag icke vågar biträda den mening, att allt, som af Utskm blifvit föreslaget, skulle vara af civil-lags natur, törs jag icke heller tillstyrka att R. o. Ad. må antaga de ifrågavar:de bestämmelserna, som onekligen äro af civil-lags beskaffenhet, hvarföre också dessa, enligt 1846 års författning, äro hänskjutne till de bestämmelser, hvarom beslut framdeles skulle fattas i den ordning § 87 Reg.-F:n före skrifver.
Ofverläggningen ansågs härmed fulländad, hvarefter Hr Gr. o.
Landtm, framslälde, att Hr Arnell och Frih.
Palmstjerna yrkat att i sednare mom. liderymden af 5 år måtte ändras till 2 år, så alt slutorden blefve följande: ”inom två år från kungörelsens datum; börande kungörelsen under hvartdera af de två åren två gånger från predikslolarne upläsas,” samt att Hr Gripenstedt icke framställ något bestämdt yrkande, men att hans mening syntes hafva varit att yrka afslag å hela denna §.
Härtill ropade
Hr Gripenstedt Ja.
Propos. lill oförändradt antagande af Ulsk:ns förslag blef först framstäld och besvarad med Nej, hvarefter, sedan den derpå till afslag å förevande § framslälda propos. blifvit besvarad med Nej, jemte ett eller annat Ja, R. o. Ad. antog denna §, med den af Frih.
Palmstjerna föreslagua förändring. § 24.
Bifölls. § 25.
Då denna förfaltn. handlar om bolag, som utgifva egna kredilsedlar, och den föreslagna § 25 angår bolag, som drifva bankrörelse, kan jag icke inse hvarföre §:n blifvit i förfaltn:!) intagen.
Måhända är det derföre att 1824 års författning, hvilken Utskm föreslagit måtte uphäfvas, äfven gäller för andra enskilda bolag, som drifva bankrörelse, men icke utgifva egna kreditsedlar.
Jag anhåller, att någon af Utskms närvande ledamöter behagade härom lemna uplysning.
Något verkligt skäl till 25:te §:n kan 58 Den 16 September e. m. jag icke finna, om icke det, att Utsk:n ansett, att andra bolag, som drifva bankrörelse, böra ansvara en för alla och alla för en; men jag kan icke inse, hvarföre dylika bolag, som icke utgifva egna; kreditsedlar, skola behöfva vara på annat sätt solidariskt ansvarige, än hvad allmänna lagen föreskrifver.
Jag anhåller alltså alt §:n måtte ur förfal(n:n utgå.
Sorn jag icke var uti Utskm närvar:de, när större delen af detta Betänk, behandlades samt då nu ifrågavar:de § insattes, kan jag icke heller redogöra för Utskrns skäl, men jag får för min del förklara, ali den icke här bör qvarstå, ty denna författn. angår ju endast sådana enskilda bolag, som utgifva egna kreditsedlar, och icke andra bolag, som drifva bankrörelse, ulan att utgifva dylika sedlar.
Dessutom synes mig den solidariska ansvarigheten icke utan största behof böraTöresluifvas samt icke vara behöflig för sådana bolag, som drifva bankrörelse, ulan att utgifva egna kreditsedlar.
Af de redan upgifna skäl för att någon bestämmelse uti ifrågavar:de hänseende icke hörer lill denna för falin., biträder jag den slutsats, som af föregide talare blifvit framställd, alt nemi. den 25:te §:n bör utgå, men jag vill begagna tillfället att för min del yttra den öfvertygelse, att en viss partiell solidarisk ansvarighet är nödvändig äfven för sådane bolag, som icke röra sig med egna sedlar, såsom i kommendit-bolag.
Efter först till bifall å förevar:de § framställd, men med Nej besvarad, propos., blef denna § af B. o. Ad. afslagen.'
Sedan R. o. Ad. sålunda fattat sina beslut om de särskilda §§:ne i Ulsk:ns lagförslag, framställde Hr Gr. o. Landtm., såsom föremål för öfverläggningen, den dertill föreslagna ingress.
Uti 1824 års författn. finnes en slut mening af följande lydelse: ”kommandes likväl vid hvarje serskildt tillstånd till inrättande af enskilde Diskonter, den uttryckliga förklaring att fogas, att samma inrättningar hvarken nu eller någonsin framdeles skola kunna påräkna något understöd af allmänna medel, samt alt under ingen förevändning staten må kunna blifva, mera i deras än i andra enskildta förelag, inblandad eller på något sätt komma att bidraga lill deras uprätthållande eller utredning.”
Då Utskm icke uptagit detta förbehåll i afseende på ifrågavar:de förslag till bank-lag, har jag ansett mig böra sådant omnämna, på det alt man icke mätte säga att en dylik erinran icke blifvit af vederbörande gjord.
Uti 25:te §:n af Utslcns förslag var in fördi ett stadgande för sådane bankbolag, som icke utgifva egna sedlar.
Denna § blef af R. o. Ad. afslagen, derföre att Utskms förslag lill författn. endast handlar om sådana enskilda bankbolag, hvilka utgifva egna sedlar.
Då 1824 års författn. icke handlar om sådana bankbolag, utan om dem, som röra sig med Rikets mynt, går det heller icke an, att, på sätt Utslcn föreslagit, uphäfva förfatlmn; till Den 16 September e. m. 59 följe hvaraf jag äfven vördsamt anhåller, alt R. o. Ad. behagade antaga Utsk:ns förslag till ingress, med uteslutande af orden: ”K, Kung. deu 14 Jan. 1824, ang:de inrättande af enskilda banker el ler diskonter.” Frih.
Lagerbjelke deruti, att utfärdandet af ifrågavaride lag icke måtte uphäfva K. Kung. d. 14 Jan. 1824.
Vid början af diskussionen i förmiddags yttrade äfven de flesta talarne den åsigt, att R. o. Ad. eller R.
St. borde för sin del besluta alt ingå till K.
M. med anhållan, alt K. M. täcktes, med uphäfvande af K.
Kung. d. 9 Jan. 1846 och K. Förordn. d. 6 Okt. 1848, utfärda en så lydande lag för enskilda banker etc.
Tersmeden och fö renar mig med honom.
Jag hade redan under förmiddagens plenum tillfälle alt söka ådagalägga, att frågan om lag för privatbanker är, genom antagandet och sanktionerandet utål 1830 års bankolag, af civil-lags natur, men äfven om så icke vore förhållandet, måste man likväl erkänna, att uti denna af R. o. Ad. antagna lag finnes åtskilliga delar, hvilka, man må för öfrigt se saken hurusom helst, tillhöra civil-lagen.
Så finnes här en §, som föreskrifver forum, en annan, hvilken medgifver privatbankerna att taga högre ränta än den lagliga, samt derjemte åtskilliga §§:r, som förändra de i K.
Förordn:n d. 6 Okt.
1848 stadgade bestämmelser rör:de privatbanks konkurs, prescriptions-lid m. m.
Alla dessa bestämmelser äro ofelbart af civil-lags natur, och det går således icke an alt R.
M. med anhållan, att han malte uphäfva dessa stadganden.
Det har många gånger handt, alt R.
St. stiftat civil-lagar, i hvilka eli och annat, stadgande finnes, som varit af ekonomisk natur, men, så vidt jag vet, har det icke kunnat tillgå på annat sätt, än det, som Ulsk. här föreslagit.
Då jag icke kan finna det vara möjligt alt på annat sätt gå till väga, får jag anhålla om del bifall jag redan begärt.
Jag kan icke undgå att medgifva riktigheten af hvad den siste talaren anfört, och att det, vare sig med fullt medvetande eller af brist på upmärksamhet, uti förevaride författn. redan inkommit stadganden, som tillhöra civil lagstiftning, och alt det följaktligen vore oformligt att anhålla, att K.
M. behagade, på grund af sin rätt i ekonomisk lagstiftningsväg, utfärda förordningen; men ä andra sidan hoppas jag, att Gr.
Lagerbjelke medgifver, att i denna författn. äfven finnes sådana bestämmelser, hvilka omöjligen kunna anses utgöra civillags-frågor, utan äro ekonomiska ärender, hvilka K.
M. ensam afgör, och alt det således vore lika oriktigt, om R. o.
Ad. ang:de allt detta ville tillegna sig en beslutande-rätt enl. lemma härleder sig derifrån, att man icke på förhand gjort sig reda för, om det var en civil-lag eller en ekonomisk, hvarom man råd - 60 Den 16 September e. ra. plägade.
Jag ser nu ingen annai) utväg alt komma ur denna labyrint!), än att.låta ingressen erhålla den lydelse: ”att R.
Sl. för sin del besluta och hemställa, att K.
M. ville utfärda en förordn. af den syftning
Utsluns förslag innehåller.”
Härigenom hade en term blifvit begagnad, som passade för begge arterna, så alt orden ”för sin del besluta” hade afseende på förfatlmns civila del och ordet ”hemställa” åter på dess ekonomiska.
För ögonblicket kan jag icke utfinna någon bättre utväg, men jag vill gerna förena mig med den, som kan upgifva något lämpligare förslag.
Det torde vara ostridigt att §§:ne 1, 4, 12, 15 och 23 innehålla stadgande!), som äro af civil-lags natur, samt att alla de öfriga §§:ne tillhöra ekonomisk lagstiftning, lista §:n handlar om huru enskilde, som vilja förena sig i bolag för att ”drifva bankrörelse, med rättighet att utgifva egna tryckta eller graverade kredit-sedlar” skola gå lill väga.
Enär tryckta kredit-sedlar icke få enl. allmänna lagen utgifvas, är denne § af civil-lags beskaffenhet.
Den 4:de §:n bestämmer att ”bankbolag lyder under Rådstufvurätt i den stad, der bankens hufvudkontor är beläget.” 12:te §:o innehåller ett stadgande om ränta, hvilket hörer lill civil-lagen- Den 15:de §:n är af enahanda beskaffenhet, enär, enl. den, bankbolagen förbjudas alt under vissa vilkor köpa fastighet, hvilket strider emot allmänna lagens föreskrift, att hvar och en eger rättighet att efter behag handla med sina penningar.
Den 23:dje §:n innefattar förändringar af K. Förordna) d. 13 Juni 1800, hvilka äfven äro af civil-lags natur.
Deremot anser jag att alla öfriga här förekommande stadganden tillhöra den ekonomiska lagstiftningen.