Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Kung Oskar» står där också i nedvikt krage och blomma i handen och är för söt!
Bra besynnerligt är det ändå att tänka, att till och med Konungar har måst vara små, innan de kan bli stora!
Så kom vi in i en sal full af märkvärdiga män och kvinnor.
Alldrig hade jag tänkt mig, att det fanns en sådan massa märkvärdiga män i Sverige, och ändå sa kalotten, att de fört bort lasstals till andra slott, ty på senare tiden lär det ha varit nästan alldeles missväxt på utmärkta män.
Kalotten talade, som om han varit uppdragen, och till sist blef jag så trött, att jag inte fattade en smul.
»Söta du», sa jag sakta åt Villy, »hvad är det där för en hisklig, alldeles afklädd karl, som sitter uppe vid taket?»
»Det är en poet», sa Villy.
»Men kära du, hvar har han kläderna?»
»Antagligen hos pantlånaren.
Den där taflan, är, fan ta mig, den kvickaste satir han kunde lämna efter sig.»
Nu var kandidaten framme hos Ester igen, men så ropade jag Ester till mig, och så fick han stå där.
»Hör du», sa jag sakta, »hvar är de utmärkta kvinnorna?»
»Det finns bara fyra», sa Ester, lika sakta, men tror någon människa att inte Villy hörde henne ändå.
»Jag kunde säga något elakt, fröken Ester», sa han, »men jag är inte hågad i dag.»
»Åh chenera er inte!» svarade hon käckt.
»Om ett par århundraden är kanske förhållandet omvändt.»
Fru Schröderheim, som jag mycket väl kände till från Sylvias historiska romaner, var för söt och inte alls ful i mun, åtminstone utvändigt.
Fru Nordenflykt såg allt mycket ledsen ut, men det kan då ingen undra på, när man betänker hvilket bedröfligt slut hon fick i Utili Dolce!
Den heliga Brigitta föreföll mig märkvärdigt kullrig i hufvudet och såg allt fasligt sträng ut, men efter som katolikerna prompt ville ha henne till hälgon, så antar jag, att hon var ett utmärkt fruntimmer.
Den fjärde märkvärdigheten fick vi inte se, ty nu blef vi utkörda af kalotten, och det tyckte jag just var tråkigt, ty Svensk historia har alltid varit min förtjusning.
Kandidaten var riktigt led!
Han hängde efter Ester alltjämt, och Villy började just att se ledsen ut.
Men så ropade jag gunstig herrn till mig och frågade om han inte ville vara så god och bjuda mig armen, »efter som jag var så trött», och sedan hade jag mossjörn i godt förvar – åtminstone för en stund.
»Finns rikssalen i den här våningen?» frågade Gustaf.
Han gör mig förtviflad, den Ruffen!
Han har ju reda på allt.
Han till och med var så djärf, att han frågade efter Konungens sängkammare.
»Hysch!» sa jag.
»Sådant passar sig inte att fråga efter.
I blå salongen fick vi nypa i öfvertyget, och att det var prima vara, det är säkert.
»Titta på väggarna, tant Lova», sa Ester, »De är väfda.»
»I gobbeläng», sa jag, ty jag hade nyss läst om gobbelängarna i min konsthistoria.
Den här gobbelängen föreställde ett herrskap, som satt vid sin frukost i gröngräset och hade det riktigt småtrefligt.
Men så kommer två förfärliga bofvar ridande, och ropar:
»Pängar eller lifvet!»
Nog är det alldeles märkvärdigt, att man kan väfva sådant i ansiktet på folk!
I tapisseri går det sämre.
I ett annat rum hängde nämligen en sydd tafla föreställande Jungfrun med Barnet.
Men Maria var allt fasligt rutig i ansiktet, och hvad Barnet angår, så kunde det då alls inte väcka några andäktiga känslor, så misslyckadt var det i chatteringen.
Här släppte jag kandidaten, ty jag kunde väl inte stå ut med att gå och dra med honom i all min tid, men nu måste han ha förstått hvad jag menade, ty nu vallade han med riktigt snällt, utan att ens så mycket som kasta en blick på Ester.
»Kung Johans fängelse», sa kalotten.
Engelsmännen tittade sig omkring med belåten uppsyn.
Det är också ett allt för sött fängelse.
Blommor i taket, frukter på väggarna och de små sötaste nakna pojkar i sängen.
Därtill en riktigt rar öppen spisel med ett stort spjäll i.
»Här skulle jag riktigt kunna trifvas», sa jag.
»Ja», svarade kandidaten, som numera inte ens för en sekund vek ifrån mig, »men då bör man allt vara – två.
Inte sannt?»
»Hälst två, som älskar hvarandra», sa jag svärmiskt, ty jag tänkte på Kung Erik och Katarina Månsdotter, på Kung Johan och Katarina Jagelonika, och kände mig riktigt hjärtnupen.
Kandidaten tog min hand och tryckte den hårdt, hårdt!
»Tror ni inte att jag har förstått», mumlade han.
»Var trygg.
Jag föredrar den mogna frukten framför karten.
Hysch, någon kan höra oss!»
Hvad i all världen menade karlen?
Men det behöfde jag inte grubbla på länge.
När vi skulle gå ur rummet, hviskade han i nacken på mig:
»Så vacker ni är – jag älskar er!»
Naturligtvis borde jag ha gifvit den valpen ett slag på mun, men jag blef alldeles som afdomnad i hela kroppen.
En kärleksförklaring framsprungen så där oemotståndligt ur ett rent ynglingahjärta, var det inte storartadt!
Vid min ålder till – i ett gammalt slott fullt med stämningar – alldeles oförmodadt!
Jag trodde jag skulle svimma!
Om det bara hade varit månsken och en plaskande vattenkonst till – och en liten smula musik!
Naturligtvis älskade han mig vansinnigt, eljest hade han nog hållit mun!
Hvad borde jag säga!
Hvad jag sedan såg har jag inte stort reda på.
Det är minsann inte så lätt att sköta sina historiska studier med en stor passjon i hälarna på sig!
Bäst det var så hviskade kandidaten:
»Hysch – hör – ingen ser oss – vänd er inte om – ge bara ett litet tecken – med er förtjusande, hvita nacke.
När får jag komma?»
»Hvart?» frågade jag förvirrad.
»Hem till er, naturligtvis.
Jag menar – när är gubbstuten borta?»
»Hvilken gubbstut!» nästan skrek jag.
Kandidaten blinkade åt Gustaf till, och med ens ramlade mina romantiska drömmar i hop som en ihåligt laggd vedtrafve.
Hvad hade en vildt främmande pojklymmel vågat säga åt mig, en aktningsvärd hustru, som älskade sin mann!
Hvad hade jag tillåtit honom säga?
Det var ju alldeles rysligt!
Hvad jag sa honom, skulle kanske bli litet för kraftigt att skrifva ned.
Alltnog, jag läste lagen för gunstig herrn, och det så pass, att nog kommer det att dröja, innan han glömmer sin »mogna frukt», det lofvar jag!
Kan man nu tänka sig något förfärligare, än att bara därför att jag försökte hålla den spolingen kvar hos mig, så trodde han – Husch!
Jag undrar hur gammal man ska vara för att i Stockholm gå fri för chikanösa uttydningar!
Emellertid slog jag mig ned i en fönstersmyg och gret som om jag haft ett pumpvärk i hufvudet, och där hittade mig Ester och Villy, som vändt om för att ta reda på »hvad det i all världen blifvit af tant Lova!»
Men fråga bäst de ville, så inte ett ord kom öfver mina läppar ändå om hvad som händt.
Jag skämdes så fasligt, allra mest öfver mig själf.
Men i hvad fall som hälst, intressangt var det på sitt vis, ofantligt intressangt!
– Isynnerhet det där första, när jag domnade och nästan kände mig som om jag varit Julia!
Kalotten med sällskap hittade vi i rikssalen.
Gustaf, stackare, var riktigt blek.
Han trodde att jag blifvit sjuk! (Raringen!)
Till och med Engelsmannen grinade helt vänligt och sa:
»Hao do jo do?»
Svara: »verry vell», hviskade Ester.
»Verry vell», sa jag nytert.
Så glad han såg ut!
Jo, hemlandstoner är kära för litet hvar, de må vara alldrig så skrala.
Rikssalen var ett mycket stort rum, fullt af, ja det säger jag rent ut – af de förfärligaste gubbar.
Att kunna sitta och regera omgifven af sådana ben, till det måste man vara född och uppfödd för att stå ut me’t!
För öfrigt taflor, taflor i alla hål och vrår!
Till sist började jag just att känna mig litet mörkrädd.
»Tänk du», hviskade jag åt Ester, »om alla de här steg ned och höll jakt efter oss.»
»I så fall», log Ester, »skulle de nog hålla jakt efter skyldigare personer än vi.»
Sinnesrörelsen nyss, och så allt tittande gjorde att jag började känna mig litet matt.
Men Gustaf, han var outtröttlig!
Med käppknappen i mun gick han från tafla till tafla och såg ut, som om han inte gjort annat i hela sin tid än tittat på gamla taflor.
Ingen människa hade sett, att kandidaten försvunnit, och glad var jag åt det, så jag slapp chenera mig med att ljuga.
»Påfven Pius», sa kalotten.
Nu ryckte jag upp mig.
Att få se en Påfve, som setat på en stol och låtit måla af sig alldeles som en annan lifslefvande människa, det var något det!
Påfven var klädd i hvitt siden som ett fruntimmer och hade en förgyld krokan på hufvudet.
På händerna hade han hvita handskar – troligtvis därför att det inte skulle gå med hans händer som med hans tå – och såg för öfrigt ut som en bättre person.
Men något sär.skildt påfviskt kunde jag inte märka hos honom
Tänk, hvilka kunnskaper det fordras för att på ett sådant där slott plasera allt på sin rätta plats!
Alldrig hade jag kunnat räkna ut, att en säng ska stå midt i ett förmak, eller att den älskliga kronprinsessan Josephina med två cheruber bredvid sig, en svan under sig och Tegnérs vackra värs i ena hörnet, skulle hänga alldeles utom familjen i ett herr-rum!
När vi slutligen kom ut igen, kände jag mig bra yr och trött, men efter några munnar frisk luft kryade jag fullkomligt till mig igen.
»Teatern var ändå det allra intressangtaste», sa jag, »eller hvad tycker ni?»
»Jag är af tants åsikt», svarade Ester.
»Den väckte så många tankar – – »
»På honom, teaterkungen, naturligtvis», fräste Villy.
»Alla människor anser sig lika förpliktigade att tänka på honom när de sitter där, som att tänka på Vår Herre när de sitter i kyrkan.
Men nog tusan tycker jag, att ni, fröken Ester, kunde låta bli att vara banal!»
Ester såg på honom tankfullt med sina klara ögon.
»Ja, jag tänkte värkligen på honom», sa hon sedan.
»Han är en af de mest tragiska personer jag vet.»
»För det han blef skjuten, hva?»
Ester log nästan omärkligt.
»Nej, inte för det», sa hon sedan.
»Min tro är, att om han fått välja dödssätt, skulle han ha föredragit det han fick, framför alla andra.
– Människor är i allmänhet mycket orättvisa emot Kungar», tillade hon efter en liten paus.
»Hä!
Orättvisa?
Villy stannade, så häpen tycktes han bli.
»Ja, furstebarn eller rättare – konungabarn – och tiggarbarn är ju de enda hos hvilka man inte får bry sig om anlagen.
Tänk er, till exempel, just han, teaterkungen!
Han var nog en full-lödig konstnärssjäl, och så ställer historien sig till doms öfver hans fel utan att beräkna hvilken kraft, hvilket öfvermått af intelligens han förbrukade bara under kampen att tvinga konstnären till ro under purpurkappan.»
»Purpurkappa – konstnärssjäl – tvinga till ro?» sa Villy.
»Hvar fan har ni fått de gamla flosklerna ifrån, fröken Ester?»
Ester teg.
»Och så är ni rojalist därtill!
Förr kunde jag ha trott att månen skulle bli ärtgrön!»
Villy slog förargad med käppen mot benen.
Ester teg fortfarande.
Villygossen, Villygossen, nu skar du i, och det så att själfva tant Lova kände’t!
»Nej», sa slutligen Ester i sin vanliga lätta ton, »jag är fortfarande inte rojalist, i dess vanliga bemärkelse.»
»Lefve den stora världsrevolusjonen!» väsnades
Villy och kastade käppen i luften, naturligtvis bara för att reta oss.
»Då ska man få se underliga ting.»
»Det ska man», instämde Ester lugnt.
»Och bland de allra underligaste blir kanske dessa skaror från höjden, som tågar ner i dalarna, tackande Gud att deras pröfvotid är slut.»
»Det måste jag säga», sa Villy litet kort, »att ni har ett sätt att läsa baklänges, fröken Ester, som –»
»Vill man förstå en sak rätt, så måste man allt läsa den baklänges», afbröt Ester muntert, »eller hvad tror tant Lova?»
Men tant Lova trodde ingenting.
Det kändes presis som om min röst skulle ha »skurit i», den med, och så teg jag; men efteråt, när jag tänkte öfver saken, så tyckte jag allt, att Ester hade bra orätt.
Hur svag en människa än må vara till förståndet, så inte lär hon väl ändå kunna vilja bli komediant, när hon eller han kan få vara Kung!
Och hvad de där höjderna angår, så begrep jag inte riktigt.
Blir det revolusjon, det Gud förhindre, så får man väl hålla till litet hvar stans, tänker jag.
Nu åt vi middag på Stadskällaren, som har den allra näpnaste trädgård, fast där inte fanns stort med grönt att skryta af ännu, och så for vi hem med den sista båten.
Det blef en färd som Lovan sent glömmer!
Skymningen kom, inte så där på en gång, utan som om den smugit sig fram.
Vattnet var så blankt och stilla.
Slottet försvann uti ett stort rödgult moln, och allt var så märkvärdigt tyst.
Ja, obegripligt härligt var det!
Få människor fanns ombord, och ingen enda tycktes hågad att prata.
Jag satt och höll Gustafs hand i min, och kände mig så ung och lycklig, att jag nästan skämdes.
En bit från oss satt Ester med ansiktet vändt mot solnedgången, och bredvid henne stod Villy och höll handen stödd mot soffans ryggstöd.
De var bleka båda två.
Kring Esters läppar låg ett svagt leende, och hennes ögon var så ovanligt djupa och mörka.
– Och Villygossen?
Ja, kanske skulle han neka om jag frågade honom nu, men då kände jag, att han var både »sentimental» och lycklig!
När vi kom i närheten af land, hvem fick jag se stå där, trygg och lugn, med de spejande ögonen dubbelt spejande mot vanligt, om inte Krycke!
Ester lutade sig med en snabb rörelse framåt och vinkade.
Hennes ögon strålade, hela ansiktet strålade, och om inte deras två själar i det ögonblicket kysstes, som det heter i romanböcker, så vill jag inte sitta där jag sitter.
Villy grep kring soffkarmen, så hans vackra, nya handske remnade, och såg från Ester till Krycke, från Krycke till Ester.
»Jag sökte herrskapet hemma», sa i detsamma Krycke och kastade sig, vig som en pojke, ombord.
En stund senare promenerade vi uppåt
Riddarholmen till, men Villygossen var försvunnen.
Tant Lova var den enda som såg, att han skyndade in åt staden med axlarna uppdragna och hufvudet nedböjdt, som om han träffats af en hagelskur.
Stackars Villygossen!
Men det är inte första gången som en hagelskur förstört en vacker solskensdag!
Måtte skadan bara inte vara ohjälplig!
Svikna illusjoner.
Federasjonen och själflysande herrar.
Esters Moster.
Det är för tråkigt med den här angtusiasmen!
Den är presis som om den vore målad i vattfärg: bara man skrapar på den alldrig så litet så är den förstörd.
Nu har jag hört Ödman flera gånger, och fast jag naturligtvis tycker att han är alldeles utmärkt, så är det ändå någonting helt annat.
Inte bryr jag mig ett dugg om att han heter Ödman, och skulle han låta bära sig i Padalkin, så skulle jag tycka att han bar sig åt som en riktig narr.
Och i går se’n, när vi kom ner till järnvägen med ett paket, som jag skulle skicka hem!
Jag trodde inte mina ögon!
Vattenkonsten var en lyktpåle; de vackra taflorna, färglaggda anonser; och hvar jag fick de luftiga pasascherna ifrån, begriper jag inte, såvida det inte var en sådan där hallusinasjon som jag läste om här om dagen.
Tänk, om jag vore en sådan där dam, som man kan sträcka ut käpprak mellan två stolar och hoppa jämfota på bröstet på utan att hon säger ett knytt, och som snokar i andras gömmor som en den värsta detektiv!
Jo, det vore trefligt!
Nej, då är jag hällre den tarfligaste hjälphustru, ty hon förtjänar åtminstone sin brödbit i sitt anletes svett och – – –
Men det var ju om federasjonen och om min angtusiasmen för den jag skulle tala.
Ingen kan tro hur glad jag blef, när Ester frågade mig härom dagen, om jag ville följa med på ett federasjonsmöte.
Om jag ville!
Jag, som i månader inte gjort annat än längtat efter att få göra federasjonens personliga bekantskap!
Men man ska alldrig längta efter något, alldrig, för då blir man bara sviken.
Det var fröken Kullenborg hemma, som först intresserade mig för sällskapet, fast bra orediga begrepp hade jag om alltsammans, det måste jag erkänna, men så är de så mycket redigare nu då.
Efter Gripsholmsfärden hade Villy varit som bortblåst i hela 8 dagar.
Han sa, att han varit hemma och hälsat på sin mamma, och naturligtvis hade han det, ty hvart ska ett barn ta vägen när det har sorg, om inte till sin mor, fast jag presis inte trodde att – – –
Han satt just och spelade Halma med Gustaf, när Ester kom för att hämta mig.
Litet blekare har han nog blifvit – och kanske litet tystare, men det klär honom, eljest är han sig lik.
Jag lade märke till, att han först hade som svårt att lyfta ögonen mot Ester, när han talade med henne, men hur det var, så kom han öfver det med.
När han fick höra hvart vi skulle gå, så sa han ingenting men gjorde en grimas, som riktigt förargade mig.
»Ingenting att grina åt», sa jag.
»Det vet inte tant Lova.»
»Vet jag inte?
Sedlighet är alldrig någonting att grina åt.»
»Men att skratta åt.
Ta mig fan jag någonsin haft så roligt, som när jag en gång var på ett sådant där nuck-möte som referent.»
»Hvad för slags möte?» frågade jag alldeles häpen.
»Nuck-möte!
Eller tror tant Lova kanske att karlar är så dumma och går dit?»
»En och annan», sa Ester lugnt.
»Öfver sextio, ja!
Är man så gammal, så kan man gå hvart som hälst – till ock med på federasjon!»
Ester skrattade.
»Kom nu, tant Lova», sa hon sedan.
»Eljest kommer vi för sent.»
»Strax», sa jag.
Och så hviskade jag åt Villy, att han skulle ta upp punsch och göra allt han kunde för att hålla Gustaf kvar, efter som han nu händelsevis för en enda gång tycktes hågad att vara hygglig och stanna hemma.
Ute ösrägnade det.
Men hvem bryr sig om rägn på våren, när det är Guds välsignelse i hvar droppe!
Vi skörtade upp och sträfvade i väg, men jag vet inte hur det var, Ester och jag, som eljest brukar gå så bra i par, drog alls inte jämnt den kvällen.
Ibland var Ester före, ibland var hon efter, och litet emellanåt hackade hon mig riktigt oförsiktigt i ansiktet med paraplyn.
Plötsligt sa hon:
»Tant Lova, jag reser hem i morgon.»
»Käraste!» sa jag och stannade midt under en skvalränna, så häpen blef jag.
Med en otålig knyck knäppte Ester ned paraplyn och lät rägnet strömma nedför ansiktet.
»Bror har skrifvit efter mig», sa hon kort, »och jag reser, men jag kommer igen.
Det går an att jag är myndig!»
Nu flög paraplyn i luften igen och det med en fart, som om den blifvit uppknäppt med mekanik.
Sedan fortsatte hon, så lugnt som om hon gjort mig till sin förtrogna för längesedan:
»Ser tant Lova, när man som vi under fyra år slagit sig fram till hvarandra genom hinder efter hinder, genom tvifvel efter tvifvel, när man kämpat och lidit sig till hvarje tum, då är man inte hågad att höra på andras »förstånd».
Det är något så oändligt betydelselöst – –
Hon teg litet, sedan tillade hon:
»En djup lifsfråga skilde oss en gång åt.
Jag förstod honom inte då, men jag förstår honom nu, ock så – –
»Du håller af honom, barn?»
Hon såg på mig, som om jag frågat något på Kinesiska.
»Nej», sa hon sedan med sitt vackraste leende, »så litet är det inte!»
Jag ville så förfärligt gärna höra litet mer, men framför allt var det en sak som riktigt brände i mig.
Tänk, om det var mitt fel alltsammans!
Jag menar, att hennes bror var ond, och allt det där.
Hade Krycke och hon inte träffats hos mig, så hvem vet – – –
Men så kom det för mig med ens, och det så lefvande, som om någon ropa’t i örat på mig, att de där två hade nog ingen och intet kunnat skilja åt, och då kände jag mig lugnad.
Emellertid beslöt jag att höra mig för litet, och så sa jag så där frågande:
»Moster vet väl – – ?»
För henne har vi inga hemligheter.»
»Och hon tillråder?»
Men hon förstår oss.»
Det föll en riktig sten från hjärtat på mig.
Hade mostern reda på förhållandet och förstod dem, så behöfde jag ju inte alls oroa mig.
Nu gick vi en lång stund och mol teg, men Ester hade tydligen kommit i jämnvikt igen, ty nu följdes vi åt riktigt snällt.
Hade hon varit en vanlig flicka, så hade jag nog inte chenerat mig att fråga om litet af hvarje, men jag vet inte hur det var, nu kom jag mig inte för.
Det kändes allra naturligast att tiga.
»Kära tant Lova», sa Ester vänligt, när vi väl var nära framme, »jag var riktigt stygg nyss.
Tant Lova hade väl behöft få vara i fred för mina angelägenheter, men brors bref kom strax innan jag gick, moster var ute, och jag måste tala!»
»Tack barn», sa jag.
»Du var visst inte stygg, tvärtom.
Jag är glad du talade.
Jag har nog sett – jag tycker så bra om honom – jag önskar – med ett ord – – –»
Nog är det bra eget och förargligt, att man jämt ska ha så svårt att finna ord, när man vill säga något vackert!
Eljest kan de nog passa på minsann, isynnerhet om man är ond.
Då störtar de ju fram som om de löpte i kapp och begagnar sig af alla möjliga mojänger för att ställa till villervalla.
Ja, visst är, att den mänskliga mekanismen är den mest invecklade mekanismen som finns, men så är det också en Stor Låssmed som funnit upp den!
Nu var vi emellertid framme, och sedan vi stått en stund i förstugan för att rinna af, började vi att stiga uppför trappan.
Framför oss gick en herre med uppvikta byxor, stora guttaperkagaloscher, lifrock och paraply, som han höll rakt ut från ryggen, så vi fick oss en liten extra dusch för hvart trappsteg han tog.
Han var mycket blek och såg ovanligt sedlig ut, alldeles som jag önskade att tvillingarnas pappa skulle ha sett ut, i stället för att vara mörk, rödblommig och liflig som eld.
I kapprummet stod ett medelålders fruntimmer med kropp som en stör och ett mycket strängt ansikte.
»Ska frökens moster tala i kväll?» frågade hon med en röst, som kom mig att hoppa högt i vädret, ty basröst hos fruntimmer hör till det som jag allra minst tycker om här i världen.
»Ja, jag tror det», svarade Ester.
»Kära du», hviskade jag, »hör din moster till federasjon?»
»Hon hör till allt där det behöfs mod och blod», svarade Ester, och så trädde vi in i salen, som just inte var något vidare vacker.
Herrar var det värkligen ondt om, men det är det ju alltid, när de inte kan få dricka litet punsch.
Jag tror, att om federasjon bara anordnade en liten servering, så skulle den nog få männen att svälja till och med litet sedlighet, och det tycker jag den borde göra, ty om något samfund i alla afseenden bör vara mest för herrar, så är det det samfundet.
Bredvid mig satt en dam, inte just så värst ung, med kortklippt hår och mannsrock.
Jag tyckte först att hon såg bra lite treflig ut, men så lutade hon sig fram mot grannen och skrattade, och då tänkte jag just, att ingenting i naturen är fult, om det bara får den dager det ska ha.
Tänderna var hennes dager.
De lyste upp hela ansiktet!
Ester satt en gammal dam med hvitt hår, nästan inga läppar och spetsslöja.
Hon såg fin ut, men framför oss hade vi ett fruntimmer, som jag hade riktigt svårt af, så stygg tyckte jag att hon såg ut med sitt svarta hår, sin gröna hy och sina långa gula tänder, som sköt fram ur munnen som spelmarker.
Jag blef riktigt glad att få lyfta ögonen från henne till grannen, en ung, söt människa med grå tröja och en den lilla allra som näpnaste hårpirivipp midt bak i nacken.
Eljest var det mycket ondt om unga ansikten, och det är ju inte underligt.
Hvem bryr sig om sedlighet, när man är ung!
På en upphöjning stod ett bord, och på bordet låg några papper.
Bäst det var, så trädde en herre fram – genomhygglig såg han ut – slog med en liten klubba i bordet och förklarade mötet öppnadt.
Jag satte mig till rätta på stolen, fällde ned schalen och drog en riktig suck af belåtenhet, men det blef också den första och den sista jag drog.
Du min eviga värld, hvad fick jag inte höra!
Att det finns synd och elände till i världen, det visste jag, men på hvad vis den egentligen visade sig, därom hade jag, Gud ske lof, inga andra begrepp än dem jag fått i romanerna.
Man talar om att skräda ord!
Det här var ju en riktig afskrädeshög, vet jag, som vi fick till lifs!
Alldrig hade jag föreställt mig att något sådant kunde sägas och åhöras.
Till sist tog jag mod till mig och såg mig omkring för att se, om vi inte skulle kunna få tyst på karlen.
Men där satt alla dessa kvinnor och lyssnade till otäckelsen lika lugnt, som om de setat i kyrkan och åhört en predikan.
Jag vågade en blick på Ester.
Stackars unge, så hon skulle våndas!
Hon var litet blekare än vanligt och satt med hopknipta läppar, som om hon varit rädd att inandas skämd luft, men eljest tycktes hon lika lugn och uppmärksam som de andra.
Då kände jag mig riktigt stukad.
När en ung flicka kunde höra på sådant utan att rodna, hvad skulle då inte en gammal gift Stockholmsfru tåla vid!
Nå, ändtligen slutade föredraget, och så trädde ett trefligt, rödblommigt fruntimmer upp på estraden.
Pass på, tänkte jag, nu ska det bli annat af!
Alla karlar är sig lika.
När han kunde komma åt att vara chikanös, så passade han naturligtvis på.
Men det blef visst inte något annat af – tvärtom.
Det blef presis detsamma fast mycket värre!
Hon talade om osedligheten i Stockholm, talade så jag började att svettas.