Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då han så gjorde, konstaterade han, att nödvändigheten af en sådan lagstiftning icke kom från den föregifna orättvisan af de irländska landlagarne och icke heller från de irländska godsherrarnes handlingssätt såsom kår; men att den gjordes absolut nödvändig genom den knappa tillgången på jord i Irland och genom ett begränsadt antal godsherrars godtyckliga stegrande af arrendet och grymma utpressningar.
Billen erkände en allmän åborätt (tenant-right) och satte en gräns för det godtyckliga ökandet af arrendeafgiften samt införde en landkommission eller landdomstol.
Denna domstol skulle bestå af tre kommitterade (commissioners) och ha sitt säte i Dublin,; men biträdande kommitterade (assistant commissioners) skulle utnämnas för att undersöka mål i provinserna.
Domstolen skulle träda i verksamhet der den påkallades; men hvarje förpaktare, som påkallar dess mellankomst, skulle få sin arrendeafgift faststäld, och hvad sålunda blifvit faststäldt skulle gälla för femton år.
Denna åtgärd antogs i Augusti, icke utan lifligt motstånd, i synnerhet från öfverhusets sida, och den ' trädde genast i gällande kraft till de irländske godsherrarnes stora missnöje, hvilka betraktade den såsom både orättvis och skadlig.
Men äfven dessa eftergifter kunde icke tillfredsställa det irländska home-rule-partiet, och det fortsatte sin agitation i Irland samt sökte så vidt möjligt hindra genomförandet af regeringens plan.
Det eggade förpaktarne att innehålla sina arrende-afgifter; de vanstälde med vett och vilja fakta för dessa okunniga bönder, och de hotade dem som till äfventyrs våga vädja till landdomstolen.
Sålunda nödgades den engelska regeringen behandla dem såsom upproriska förrädare och vidtaga åtgärder mot partiets mest framstående ledare.
Order om deras häktande gafs, oth mr Parnell, deras ledare, jemte många andra togs i fängsligt förvar.
Men äfven i fängelset agiterade de eller deras parti för dem.
De agrariska brotten, långt ifrån att aftaga, tillväxte, och så var äfven förhållandet med sådana förbrytelser som att stympa boskapen samt många andra gräsliga dåd.
En fruntimmerslandliga bildades, hvilken bearbetade folkets sinnen och lärde det att tänka på de fångne parlaments-medlemmarne såsom martyrer för den irländska frihetens sak.
Vädjanden gjordes till irländarne i Amerika, och ‘ penningar inflöto fråp Förenta Staterna för att bistå för-paktare, som blifvit vräkte af sina godsherrar för ickebetalning af arrendet, och för att hålla insubordinationsanden vid lif.
Att mottaga en farm, från hvilken en annan blifvit vräkt för icke-betalning, betraktades af ligan såsom ett brott, och straffet hängde öfver hvars och ens hufvud, som vågade göra någonting sådant.
Han blef antingen mördad eller i lindrigaste fall “ boycotted “ d. v. s. öfver-gifven af alla sina slägtingar, vänner och grannar.
Detta sakernas tillstånd blef så odrägligt, att mr Gladstone slutligen gick in på ett slags öfverenskommelse med de irländske underhusledamöterna, en kompromiss, hvilken visserligen hedrar hans hjerta och tro på mennisko-naturen, men icke så alldeles hans hufvud.
De irländske underhusmedlemmarne lofvade att afhålla sig från “ obstruction " (ett löfte, som icke ett ögonblick blef hållet) om de lössläpptes ur fängelset, och en ny landlag antogs, som beviljade större eftergifter.
Fängelsedörrarne hade knappast öppnats, förr än ett dubbelt mord begicks i Dublin, och de anfallna personerna voro sjelfva de regeringens ministrar, hvilka blifvit utsedda att genomföra den nya försonlighets-politiken.
Detta var Irlands svar på Englands välvilliga tillmötesgående!
En rysning af fasa genomfor England, och snart parade sig dermed en vämjelse vid Irland och allt irländskt.
Äfven några af de respektabla klasserna i Irland höjde ett skri af ovilja mot brottet och mot den tanken, att landet sympatiserade med mördarne; men med undantag af protester och ord gjorde äfven dessa ingenting.
Och måhända är ingenting bättre egnadt att visa, huru fullproppadt Irland är med hemliga sällskap, än det faktum, att mördarne kommo undan från skådeplatsen för sitt brott utan att oroas, ehuru det var på ljusa dagen och hopar af folk funnos i närheten, och att man sedermera ingenting hört af dem, trots de uttofvade belöningarna och trots försöken af polisen, inom hela riket att upptäcka deras tillhåll.
England tröttnade nu på att visa en fruktlös godmodighet mot Irland, och den allmänna meningen fordrade en sträng bill till undertryckande af brott i Irland, lika mycket på hvad sätt.
En akt antogs, som var nästan lika så sträng som krigslagen.
Den gaf nämligen tre domare absolut auktoritet vid irländska domstolar och dispenserade från jurysystemet i alla de distrikt, der lugnet var stördt; emedan det hade visat sig, att ingen irländsk jury förklarar en fånge skyldig, äfven om han föres inför domstolen med blodiga händer.
Att döda en engelsman eller en, som underkastat sig engelska väldet, var i deras ögon en förtjenst-full handling.
I närvarande stund tillämpas denna akt, och det är att hoppas, att den skall göra slut på de agrariska brotten, hvilka hittills ostraffadt begåtts och hvilka äro en skam för Irland, samt uppväckt hat och förakt för systerön.
Det är icke på detta sätt fred och ömsesidig välvilja kan främjas.
Den irländska frågans lösning synas vi icke vara närmare än vi voro förut, oaktadt så mycken omtanke, så mycken värderik tid som egnats deråt af engelske statsmän.
Det bästa vi kunna hoppas, är, att irländarne sjelfva skola tröttna vid det närvarande tillståndet och inse, att, trots de utopier agitatorerne hålla framför deras ögon, de dagligengå tillbaka i stället för framåt under denna rebellionens förbannelse.
De skola kanske också lära sig inse, huru ytterliga och omöjliga deras fordringar äro, som gjort sig till deras förespråkare, och huru dumma och ologiska de syftemål äro, som de sträfva att uppnå.
I samma andedrag stämplar man den engelska regeringen såsom helt och hållet oduglig att sköta irländska angelägenheter och uppmanar henne sedan lidelsefullt att rädda den större delen af befolkningen, som utan hennes hjelp måste förgås!
En sak är det, som äfven en så kort och derför nödvändigt något torr och ofullständig öfversigt, som vi här lemnat, lägger i dagen, och det är, att den oupphörliga agitationen från de äldsta till de senaste tider varit ett rådande drag i de irländska angelägenheterna.
Utan tvifvel har i länge sedan förflutna tider England varit mycket att klandra.
Dess herravälde i Irland var ett de svagas förtryckande af de starka, och mycket tyranni utöfvades i det man mot dess vilja tvingade lagar och förordningar på ett folk, som icke kunde försvara sina egna intressen.
Vanstyrelse har varit.
' kännetecknet på den engelska lagstiftningen i Irland under många århundraden, och engelska statsmän skörda nu dé svårigheter, som deras förfäders dåliga styrelse utsått.
A andra sidan har England ärligt erkänt sina misstag och gjort sitt bästa för att godtgöra dem; alla partier i landet ha länge önskat att försona Irland och äro villiga att till dess förmån göra uppoffringar, sådana man i det förflutna aldrig kunnat tänka.
Det är Irland sjelf som stänger vägen, och det är högeligen att frukta, att massan af folket finner mera nöje och retelse — och retelse är just hvad irländarne älska — i agitationen än i en lugn och nyttig tillvaro.
Det är ej att undra på, om i ett land, underkastadt sjukdomer \ af en ständig agitation, endast få personer skola finnas villiga att nedlägga sina kapitaler .på främjandet af manufakturer eller att inlåta sig i något industrielt företag.
Att stora materiella framsteg ändock blifvit gjorda, trots den osäkerhet till lif och egendom, som förorsakats af deständiga utbrotten af missnöje, är kanske ett af de hoppfullaste tecknen till stundande förbättring.
Irlands förnämsta materiella brister, bristen på kapital och bristen på en sund medelklass, som sysselsätter sig med handel och manufakturer sådan som England eger, kunna tydligen härledas från den allmänna osäkerhet, som är en följd af den aldrig slutande agitationen.
Att elementen till välmåga icke saknas, är påtagligt.
Landet eger hamnar och vattenkraft till öfverflöd, omätliga skatter kunde, skördas af dess fiskerier, mineralier saknas icke, och i få länder i Europa finnes en större tillgång på arbete.
Men en alltför stor befolkning är hänvisad till att försörja sig helt och hållet med åkerbruk och ett åkerbruk af den mest bakvända beskaffenhet.
Äfven ett partielt misslyckande af skörden befinnes medföra periodisk hungersnöd.
Då ett fält för industrien existerar, måste det vara någonting i folkets karakter och vanor, som hindrar det att draga fördel deraf.
Och ju nogare vi forska, desto mera se vi, att okunnighet och intensiv lättja äro detta folks rådande karaktersdrag.
Hela dess historia igenom spåra vi en brist på stadga i den irländska karakteren, en ytterlig tendens till retlighet och en fullständig frånvaro af sjelfbeherskning.
Dessa fel ligga djupt i den irländska naturen, hindra irländarne att ha sin egen politik och hindra deras materiella välstånd.
En del af den engelska publiken tror, att denna sak upprätthålles hos densamma af de irländske underhusledamöterna, att det är den irländske godsherrens fel, att icke förpaktarne och husmännen (tenants och cottiers) på hans egendom må lika så väl som farmers och jordbruksarbetarne på en egendom i England och Skotland.
De glömma de engelske och skotske farmers ’ kapital och både farmers ’ och jordbruksarbetarnes skicklighet, flit och laglydnad, egenskaper som på ett känbart sätt saknas i Irland.
Man borttage dessa element till välbefinnande; man utplåne de idoga städerna och fördele en alltför talrik befolkning på våra landtdistrikt; man fråntage denna befolkning hennesflit och skicklighet och uppegge henne till ständiga oroligheter, och man skall sedan få se hvad en engelsk godsherre eller hvilken annan godsherre som helst skall kunna göra för henne / Med en egendom, sönderstyckad i farmer, icke blott ytterligt smä utan äfven ofta spridda likasom rutorna på ett schackbräde, hvad skall hans nödvändigaste åtgärd för förbättrandet af hans förpaktares ställning blifva?
Säker-ligen måste han utgallra och konsolidera.
Men derför, att han går tillväga på detta sätt, brännmärkes han af agitatorn såsom en utrotare; han sättes i bann af landligan, mördas af sina tacksamme förpaktare, förbannas af presten och slutligen dömes hans arfvinge till skadeersättning på grund af en land-akt, hvars rättvisa mot godsherrarne är tvifvel-aktig.
Om han deremot lemnar sina förpaktare på egen hand, anklagas han för att vara likgiltig och sakna företagsamhet och göres ansvarig för sina förpaktares elände.
Förbannad för sin stränghet, om han är vaksam, sin försumlighet eller sorglöshet om han är klemig, befinner sig verkligen den irländske godsherren i en ställning som är långt ifrån att vara behaglig.
En irländsk agent sade en gång,, då man uppräknade svårigheterna vid att sköta en egendom “ Ni får icke vara hvad man kallar en godsherre, som gör förbättringar.
Ni får icke ' sammanslå flere farms.
Ni får icke öka edra inkomster.
Med ett ord: ni får icke minska hushållens antal eller storlek på er egendom.
" Efter någon erfarenhet om Irland och dess idéer och förfaringssätt med hänsyn till handhafvandet af jordegendom uttalade en engelsk liberal, mr Senior, sin mening på följande sätt:
“ Det fins tre sätt, att sköta jordegendomar i Irland.
Det första är laisser-aller-systemet, att uppbära de gamla arrendena, underkasta sig de gamla afbränningarna och lemna förpal^tarne åt sig sjelfva.
Det ruinerar egendomen och det degraderar folket, men det är det enda populära.
Ett annat system är att taga så höga arrenden, man kan få, och fordra att de punktligt betalas, men derjemte låta folket handtera jorden som det vill.
Detta förfaringssätt äricke populärt; men det tolereras.
Det tredje sättet är att sporra förpaktarne genom att utkräfva det fulla värdet af jorden, men återgifva åt jorden en stor del af dessa arrenden
i form af väganläggningar, dränering, kalkbränning, konsolidering af farms, byggande af hus och införandet af eri god boskapsafvel, med ett ord att vara en förbättrare af egendomen.
Detta tolereras icke. “
Men om förpaktare sådana son * dessa, fiendtliga mot hvarje förbättring, höra vi sägas af “ deras vänner “, att vi kunna vänta oss underverk, om de endast hade säkerhet för sina å farmen gjorda förbättringar och om de gjordes till sjelfegande bönder.
Hvad detta sannolikt skall blifva för förbättringar, kan hvar och en, som kommit i beröring med irländske bönder, allt för väl förstå.
Hvad de sjelfegande bönderna angår, hafva få af folktalarne ännu försökt visa, hvarför en man, som misslyckats såsom förpaktare, skulle lyckas såsom godsherre.
* Icke heller är det mera klart, hvarför han, sedan han funnit det olägligt att fullgöra sina förra förbindelser, skulle vara redo och villig att betala räntan på sin köpeskilling till staten.
I sanning, vi kunna ej se, att någon verklig lösning af den irländska frågan nu är i görningen; och vi kunna endast hoppas och tro, att framtiden bär i sitt sköte en lösning, mindre drastisk än den, som rekommenderades hos drottning Elisabeth af hennes irländska undersökningskommission, nämligen att under tjugufyra timmars tid hålla ön under Atlantiska hafvet och sedan kolonisera den på nytt.
Säkert är, att bland de bättre klasserna en känsla af vämjelse och harm börjar vinna insteg.
Efter att under långa år af jäsning och strid ha uthärdat det första anloppet af våld och fiendskap, klaga de, att hvarje stillande af det agrariska våldets dyningar endast lemnar dem till byte för en lagstiftning, som tenderar till att skada dem ännu mera.
Utan tvifvel ha de irländske godsherrarne i en icke alltför aflägsen förfluten tid på ett skamligt sätt försummat sin pligt och betraktat sina egendomar och förpaktare såsomingenting annat än goda mjölkkor, af hvilka penningar kunde utpressas.
Men sedermera har en hel räcka af godsherrar uppstått, hvilka troget och samvetsgrant försökt göra sin pligt, och de offentliggjorda memoirerna äro i sjelfva verket en läsning, som väcker medlidande.
Med sjukt hjerta, med bruten själ och kropp ha de flesta af dem måst upp-gifva den hopplösa ansträngningen.
De krafter, som förenat sig mot dem, voro allt för starka.
Härigenom blefvo de hvad man kallar “ absentees * (sådana som draga sig tillbaka och hålla sig neutrala), och det är ganska tydligt, att en mycken liten uppmuntran för de närvarande egarne att göra sig qvitt sina egendomar skulle ha till påföljd en allmän utvandring af hela landets intelligens.
Irland har allt för liten dragningskraft för att qvarhålla dem, hvilka skulle kunna lemna det utan allvarsam förlust.
Det är karakteristiskt för detta land, att medan “ absentees * hög-ljudt fördömas — och detta med rätta — åtgärder, som nödvändigt skulle tendera att öka “ absenteeismen “ hpgljudt fordras.
Stabilitet och ordning äro hvad Irland verkligen be-höfver.
De verkliga anledningarna till klagomål ha längesedan blifvit häfda.
För alla lika lagar, med fasthet hand-hafda, utan gunst eller ömhet och ett strängt vägrande * af alla sådana fordringar, som grunda sig på orättvisa och understödjas af våld, kunna allena göra slut på drömmarne om konfiskation.
En genomgående öfvertygelse, att man genom hotelser och våld icke kan vinna några eftergifter från något engelskt politiskt parti, vare sig liberale eller tories — kan allena göra slut på striden och agitationen.
Det parti, som i framtiden kan med största verksamhet och fasthet återställa förtroendet och grundlägga lagens och ordningens herravälde, skall säkerligen förtjena och erhålla tacksägelser och erkänsla af alla engelsmän och alla de irländare, hvilkas mening är af något värde.
* Öfversättaren tillägger härvid följande anmärkningar: Sedan författarinnan till ofvanstående uppsats så klart och lifligt skildrat det våld, som fordom föröfvades mot irländska folket af engelska makthafvare, hvilka beröfvade det dess jord, dess politiska sjelfständighet och dess frihet att dyrka Gud enligt sin tro, skulle man ha väntat, att hon lade i dagen någon mensklig sympati för de missförhållanden och deraf följande lidanden i nutiden, som härröra från dessa gamla oförrätter, och en rättskänsla, som kräfde dessa missförhållandens afhjelpande.
Men — nej, hon skjuter skulden till dem helt och hållet på irländarne sjelfva, på deras ostadighet, lättja, upprorsanda och fullständiga oförmåga af ekonomisk sjelfhjelp och politisk sjelfstyrelse.
Det hufvudsakliga beviset för deras oförmåga att skaffa sig ekonomiskt oberoende tyckes för henne ligga deruti, att de efter århundradens sköfling och förtryck till sitt ofantligt Öfvervägande flertal äro fattiga (hvilket för resten de flesta engelsmän äro, trots Englands “ nationalrikedom ").
Deras oförmåga af sjelfstyrelse synes hon förnämligast finna ådagalagd genom den aldrig hvilande, genom inga partiella reformer stillade irländska agitationen för upphäfvande af den landet påtvungna parlamentariska unionen med England.
Den tid, då Irland ännu egde ett eget parlament (före 1801), framhåller hon såsom ett varnande exempel mot hvarje försök till irländsk “ home rule “.
Men hon synes glömma, att detta parlament i verkligheten representerade endast en ringa del af det irländska folket, och att — oaktadt det ofantligt öfvervägande flertalet af detta folk är katolskt — inga katoliker fingo inväljas i detsamma, samt att således-den “ terrorism " för hvilken hon anklagar det, åtminstone ej kan tillskrifvas det celtiska och katolska Irland.
Hennes sätt att döma öfver irlän-darnes agitationslust, som skall utgöra det största hindret för dem att förbättra sin ekonomiska ställning, är i grunden detsamma som om någon gjorde en man, hvilken en mäktig granne frånlistat hans lilla egendom, till föremål för strängtklander derför, att han genom rättegång sökte återvinna denna i stället för att blott arbeta, oaktadt grannen vore nog ädelmodig att vilja låta honom tjenä för en liten dagspenning på sin egen forna gård, och som om man framställde detta den fattige mannens handlingssätt såsom ett bevis på, att han ej kunde sköta sina egna angelägenheter utan borde ställas under förmynderskap.
Författarinnan kan ej förstå, hvad irländarne numera ha att klaga öfver.
Katolikernas emancipation 1829 har, enligt hennes tanke, undanröjt den sista rättmätiga grunden till klagomål.
Hon fäster sig naturligtvis icke vid en sådan bagatell som att den jord, hvilken fordom frånröfvades irländska folket — hvilket rof är första grunden till det nuvarande eländet — aldrig blifvit återställd; och hon ogillar Gfladstones försök att sätta förpaktarne i tillfälle att småningom inlösa jorden.
För henne är hvarje sådant försök ett helgerån.
Likasom alla försvarare af den absoluta, oinskränkta privateganderätten till jord, anser hon-att stulen egendom blifver rättmätig genom häfd.
Denna grundsats är visserligen i betraktande af det sätt, hvarpå denna eganderätt mångenstädes tillkommit, i de herskande klassernas intresse nödvändig; men den är farlig, ty den frestar de arflösa klasserna i samhället att försöka i sin ordning blifva inkräktare, på det att åtminstone deras efterkommande må blifva rättmätige innehafvare, d. v. s. att — såsom socialdemokratiens koryféer uttrycka sig — “ expropiera expropriatörema “.
Författarinnan är mycket ond på den irländska landt-befolkningen derför, att den icke tycker om sådana godsherrar, som, för att förbättra sina egendomar, slå flere farms tillsamman d. v. s. köra bort en stor del af förpaktarne från den jord, som fordom tillhört och ännu, så vida man ej blir egare genom att taga, tillhör folket.
Att de ej äro förtjusta öfver reformer i godsens jordbruk — af hvilka hela fördelen tillfaller deras herrar — detta skall vara ett bevis för deras på okunnighet och råhet grundade motvilja foralla förbättringar och ett tungt vägande skäl emot den nuvarande engelska regeringens bemödanden att ' bereda dem tillfälle att sjelfve förvärfva eganderätt till jorden.
Hon frågar hånfullt, om deras misslyckande såsom förpaktare gör det sannolikt att de skola lyckas såsom gods-egare?
Hvad som i denna talangfulla uppsats gör ett störande intryck är den fullständiga frånvaron af sympati för ett genom sekelgamla orättvisor ruineradt folks lidanden.
Författarinnans sympatier äro helt och hållet på förtryckarnes sida.
De egendomsbesittande klasserna i Irland äro för henne de “ respektabla " klasserna, de enda hvilkas omdöme förtjenar något afseende.
De irländske godsegarne äro i hennes ögon sannskyldige martyrer, derför att folket är nog gemenjt att aldrig glömma att deras fäders åtkomst af godsen ej var rättmätig och att jorden är dess egen.
Men denna artikel är lärorik.
Författarinnans uppfattning kan anses såsom ett troget uttryck visserligen ej för den engelska nationens men för den engelsk-irländska oligarkiens sinnesstämning mot det irländska folket.
Då man ser detta djupa förakt och hat, detta öfvermodiga smädande och skymfande, då man kommer i beröring med detta jernhårda pansar af fördomar, mot hvilka historiens fakta ingenting förmå, oaktadt det nogsamt visar sig att de ej äro okända — då förundrar man sig ej öfver det djupa groll mot förtryckarne, som jäser inom detta folk; man förundrar sig ej ens öfver de agrariska morden, huru strängt man än måste fördöma dem.
Bernhard von Beskow om Tegnér
Fr. Ridderstolpe
Såsom våra läsare möjligen erinra sig, har red.
af Dagens Krönika, redan från företagets början, förbehållit sig att då och då kasta en blick äfven på det förflutna.
När något härtill särskildt föranleder, är naturligtvis ett dylikt bidrag så mycket mera öfverens-stämraande med tidskriftens plan.
Detta är nu fallet i anledning af det i dessa dagar inträffande Tegnérsjubileet.
Ett par af de hittills okända bref från Bernh.
von Beskow, hvilka vi af herr grefve C.
G. Ridderstolpe på Fiholm erhållit till förfogande, innehålla nämligen intressanta omdömen om den store skalden och hans samtida — för öfrigt äro brefven i flera afseenden en rätt märklig tidsbild, på samma gång de allt emellanåt visa Beskow i en annan skrud än den akademiskt högtidliga, nämligen det lätta skämtets och kåseriets.
2 % 1822.
Med den kännedom jag eger om den svenska farande posten — och den kongl.
svenska bokhandeln, genom hvilkas försorg det är omöjligt, att få en bok försänd ifrån Enköping till Stockholm på den tid hon skulle behöfva för att komma från S: t Petersburg till Rom, tager jag mig friheten pr posto öfversända ett exemplar af Tegnérs “ Axel *, öfvertygad, att den i dig skall finna ej mindre en varm beundrare, än en upplyst gynnare.
Skada att den tid, af kärlek, kraft och mod, som skalden sjunger, numera endast blomstrar i sången; men det är dock lyckligt, att sedan storhetsanden sjelf blifvit bannlyst, vi ega och vörda dess bildstod, som fordom det otacksamma Athén gjorde med sina hjeltar.
Måtte Frithjofs bard ännu länge få anföra chorsångerna till dess lif!
Han är den omistligaste svensk, jag i detta ögonblick känner.
Få äro väl, som inse, huru mycket hans snille kan skapa och sammanhålla i det stora hela; men jag hoppas att försynen, som ser bättre än sina jordiska representanter, skänker honom kraft och håg, att verka ännu någon tid för sitt fosterland.
Jordiska missöden och sjukdom och armod anlita väl hans själsstyrka, men han måtte deraf hafva tillräckligt, för att ej blifva försatt ur den jemnvigt som fordras till uppfyllande af hans vigtiga bestämmelse.
Efter denna apostrof till författaren af “ Axel “, borde jag ej bifoga, hvad min enfaldiga sångmö, i första känslan af heimes himmelska systers senast anslagna toner, vågat framstamma till hennes lof *.
Jag gör det dock för att
* Vid läsningen af Tegnérs romans ” Axel ”.
En ijerran främling lik, som tröttad hinner Till grafven, der Pompeji uppväckt står,
Och ibland tempel, torg och vårdar finner Ett romarlif, en utdöd andes spår:
Så hamnar själen vid de forntidsstränder,
Dem du har upptäckt bort i tidens haf,
Och der du vårdar med de vigda händer Den glömda flamman på vår storhets graf.
Ej mer, som förr, vid slutade bedrifter Stängs ättens chor och nyckeln muras in;
Två äro nycklarne till nordens griftert Den ena dödens och den andra din.
Hur hjertat slår vid ” 3tore kungens ” minne!
Hans bild en fåvisk tid utplånat har;
Men dragen stå i sångarns hjerta inne Som på ett guldmynt från hans egna dar.
Hur underbart för dagens kloka hjernor Står hjelten bland sin kyllerklädda flock,