Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, hon går derhän, att hon gör modern onaturlig, att denna ej vill gifta sig med sitt barns fader, oaktadt att hon derigenom skulle bereda sin dotters lycka, skaffa henne ett namn och på så sätt den hon älskar, då möjligheten för en förening mellan dem just beror af, att modern gifter sig och dottern blir legitim.
till » Ett val » delar denna åsigt.
Fru Berner representerar verlden, med andra ord: det konventionella.
Hon lyssnar ej till Eva, då hon förtviflad utbrister: » Låt verlden förkasta mig.
Men jag räddar mig sjelf. » Hon åberopar sig på barnet, men förf.
svarar henne: » Hvar menar du barnet finge sin plats i deras hem?
Fadern vill naturligtvis helst glömma det förflutna.
Men hur skall han förmå det, med en lefvande påminnelse omkring sig?
Följden är också, att den lilla stackarn alltid måste bli honom till en viss grad främmande. » Och Ring tillägger: » Hellre gå inför verlden med sänkt hufvud.
Kärleken till barnet skall styrka och skapa henne ett nytt lif. »
Den fjerde frågan är besvarad.
till » Ett val » delar Björnsons åsigt — den, .hvilken han framstält i sitt stora verk: » Det Flager. » Han har icke diskuterat den annat än så, som jag anfört, d. v. s. mycket knapphändigt.
Troligen har han ansett, att Björnson uttömt ämnet.
För den, som är bevandrad i den moderna qvinnolittera-turen, erbjuder » Ett val » intet nytt eller originelt.
Men skådespelet är godt, i tekniskt afseende ypperligt.
Det visar oss en öfvertygelse och en man bakom ordet.
Från novellerna och skådespelet, » Små smulor » och » Ett val » gå vi till ett par öfversättningar.
Den första, Jules Vallès ’ bok, är en underlig skapelse.
Författaren, som under belägringen var medlem af kommunen, inbillar sig förmodligen, att boken är ett mästerverk.
Han ger i den ett aflopp
* Se skådespelet » Räddad * .för sin brandröda revolutionsyra.
Men denna är så pueril, så skrytsam och braskande, att den alls icke gör effekt.
Det intryck, man erhåller, är snarare af löjlig art, och detta är så öfvervägande, att alla andra utplånas; det hindrar en att sentera de behjertansvärda sidorna.
Vingtras, en ung student, som nyligen lemnat skolbänken, afreser till Paris för att der skaffa sig ett lefvebröd.
Detta är ej så lätt, som herr Vingtras inbillar sig.
Ty vet: han är student!
Och författaren egnar boken » till dem, hvilka blifvit uppfödda med grekiska och latin, men dött af hunger. » Han får svårt, stackars karl.
Hvem vill skänka arbete åt en person, som tagit studenten, åt en ung man, som Vingtras, hvilken läst grekiska och latin!
Vingtras besluter vänta.
Under tiden blir han intagen i ett slags röd t studentkotteri.
Han sätter hela sin ära i att slåss med » knoddarne », och han omtalar med förtjusning, att han är bandets Herkules.
Plötsligt finner han, att han älskar » de lidande ».
Han läser böcker om » eländet », kallar Robespierre en.
bonde och Rousseau » Slapp-kvist ».
Han brinner af revolutionslust.
Ah, hvad han brinner!
Hvarför, vet han ej.
Jo, nu har han det; pappa hade straffat honom, då han var elak och olydig; lärame hade ej uppskattat, hvilket geni de undervisat.
Man yttrar sin revolutionsyra på ett egendomligt sätt.
Mån skriker och man väsnas, man klifver upp på bord och stolar, man framtjuter marseljäsen, och man slutar med att » skända soppan » i hotellvårdens kök.
På föreläsningarna i Sorbonne ropar man skällsord mot presterna, » kyrkråtta, guda-ätare, vaxskallar, hycklare »; när en kamrat fängslas vid tumultet på en konsert, skickar man honom medvurst till tröst i bedröfvelsen.
1 fängelset fins ohyra.
Men fången bara kliar sig.
» Dessa insekter », säger han, » skola lemna republikanska frön i de unga hufvudena, och dessa djur skola en dag krossas — i droppar af blod — på Bonapartes panna. »
Man bildar en revolutionskomité.
Vingtras blir ordförande.
När han håller sitt stora tal, ropar gök-klockan: ku ku!
Men komitén misslyckas, revolutionen undertryckes och Vingtras, som har skuldsatt sig, återvänder till föräldrarne.
Han fortsätter sitt dagdrifvarelif och erhåller en elev.
Undervisningen består uti att söka gräl på stadens kafeer.
Ett arf sätter honom i tillfälle att återkomma till Paris.
Der sjunker han mer och ' mer.
Från privatlärare blir han boxare, från boxare publicist.
Men hans bästa fraser strykas — fraser, som denföljande: » Huru många har jag icke seti falla derför, att de velat hoppa jemnfota genom sitt eget hjerta. »
År förflyta, tunga år för Vingtras.
Först skrifver han nidvisor om vaktmästare och notarier; när beställningarna upp * höra, tar han plats vid en flyttningsbyrå.
Slutligen ger han sig.
Det hjelper ej, han måste lefva.
Han, » som icke talade om annat än att piska upp professorerna », han, » som ville bränna skolorna », han, revolutionsmannen, slutar som skolfux.
Och allt detta för studentexamen!
» Stackars fan », heter det, » du, som kallas student, förstår du detta?
Om dina föräldrar icke hafva arbetat eller stulit tillräckligt för att kunna underhålla dig som en gödgris, ända till dess du blir trettio år, om du icke har tjugo års sörpa i din ho, så är du bestämd till ett lif i elände och blygsel. »
Lika onödigt, som det var, att » Le Bachelier » försvenskades lika glädjande är det, att man öfversatt Farinas bok.
Det är en vacker liten berättelse, väl värd att läsas.
Den handlar om ett äkta par, Ernesta och Leonard, om ett äktenskap, som ingåtts, jag kan ej säga hvarför, der hon begär ömhet och han vårdslösar henne.
Ernesta vill skiljas.
För att undvika skandal gör man det icke offentligt.
Man reser blott åt skilda håll, Leonard till Spaa för att kurera en ögonsjukdom, Ernesta till landet.
Vännen, doktor Agenore, en putslustig läkare, dessutom » materialist », ehuru en oskadlig sådan, tänker nu att draga fördel af denna hemliga skilsmessa.
Kär i Ernesta, bemödar han sig att vinna henne, och han tror, att han redan lyckats, då ett bud plötsligt anländer, att Leonard återkommit, icke botad men blind.
Då vaknar Ernestas ömhet.
Drifven af sitt goda hjerta, återvänder hon till hemmet, till maken, som behöfver henne, till den sjuke, som lider.
Och ömt vårdar hon honom.
Medlidandet förvandlas t en ren och ädel känsla, i en kärlek, som delas af hennes olycklige Leonard, hvilken luttrats af den sjukdom, naturen pålagt honom.
En smärtsam operation återger honom synen, och nu, när de älska hvarandra, eröfra de lyckan.
Det är en ljuf och rörande skildring, en bok, som är så ädel, så full af skönhet och poesi, att man sällan, i våra dagar, anträffar något liknande.
Kan man tänka sig något vackrare än de ord, författaren skrifver, då han berättar, hur denblinde, sedan Emesta visat albumet, för att pröfva, om han erinrar sig, hvilka porträtt det inneh&amp;ller, sjelf, i ensamheten, åter öppnar boken, vänder, räknande, åtskilliga af dess blad, känner » lätt som en smekning » med pekfingret på en sida, närmar den till sina läppar och trycker dem mot ett porträtt
— » porträttet af en ung flicka, hvarken för liten eller för brunett, men med en näsa så der temligen ».
Eller den ljufva lilla idyllen, då Leonard, sedan Emesta spelat, önskar, att hon skall sätta sig, yttrar: » nu skola vi sofva », frågar efter en stund: » Emesta, sofver du? » ber henne sofva riktigt, lyssnar på hennes andhemtning, ropar hviskande: » Emesta! » upprepar det ånyo, men erhåller intet svar.
» Då reste han sig försigtigt, ljudlöst lik en skepnad, tog ett steg framåt, famlande efter länstolen, och stannade, då han funnit den, för att lyssna på Ernestas andhemtning, böjde sig ned och vidrörde med darrande läpppar hennes kind.
Han reste sig upp, lyssnade lik en tjuf, som stulit en skatt, återvände utan buller till sin stol och smålog, då han trodde sig i säkerhet.
Emesta, som med öppna ögon följde honom, kunde icke förhindra en tår att smyga sig öfver det ställe, hvarpå hon emottagit sin makes första kärlekskyss ».
Den vackra lilla berättelsen utkom 1875.
Dess förf.
är mycket uppburen i sitt hemland, Italien, och hans landsmän kalla honom: » den italienske Dickens ».
Allt sedan 1870, då han började sitt författareskap, sedan han i Pavia och Turin studerat juridik, har han riktat litteraturen med ett tjugutal ro * maner.
Af dessa hafva många uppleft 2 och 3 upplagor, och de flesta blifvit öfversatta till flere europeiska språk.
Vi hafva icke erhållit mer än ett af hans verk.
Men detta är en ädel * sten.
» Amore Bendato » anses såsom hans yppersta arbete.Ur grefve Erik Sparres lefnadssaga.
Strödda bidrag till en riksdags- och kulturbild.
Det stod i år eller i fjol i svenska tidningar en anekdot om furst Bismarck och en flock preussiska skolpojkar, hvilka på en utfärd kommit till Varzin och sammanträffat med fursten.
Sin vana likmätigt språkade kanslern i all gemytlighet med dessa den preussiska militarismens blifvande lifegne och bland andra hälsosamma lärdomar gaf han dem till vägkost på deras kommande lefnadsbana det uppriktiga rådet att icke tro tidningarna, som endast talade illa om deras gode kansler och misstydde alla hans bemödanden att sörja för deras och deras anhörigas sanna nytta.
Anekdoten skulle lätt kunna lokaliseras och vara karakteristisk för åtskilliga af våra inhemska större och mindre samhälls-potentater.
Ty hur relativt tröga och hyggliga våra svenska tidningar än i regeln förefalla, ställa dock de flesta af dem, enligt hvad månget godt folk här i landet uppenbarligen tyfcker, till alldeles för mycket bråk och.
ofog, hvar-för man ock har ett förbåldt intresse af att hjelpa till att förekomma » tryckfrihetens missbruk ».
De upphetsa samhällsklasserna inbördes, då t. ex. arbetarne, om de endast finge vara i fred, skulle ha det så bra och känna sig så
1belåtna med sina arbetsherrar.
Och deras vanligaste fel är, att de söka draga ned hvad ädelt och upphöjdt är och öka antalet misskända storheter, både bland kungliga personer, svenska akadeniici, prelater, politici och deras vederlikar.
En svensk riksdagsman i Andra kammaren — dock måhända ha Dagens krönikas läsare, hvilka säkerligen känna den ljusskygga sedlighetspetitionen och hvad dess upphofsmän tänka om svenska tryckfriheten, icke ännu inom sitt medvetandes synkrets upptäckt riksdagsmannen för Kinda och Ydre härad, hr A.
Det är i alt fall en förlust.
Han är visserligen icke ens typisk för de enklare hemmansegarepolitici och ännu mindre något att taga efter, utan mest, hittills åtminstone, ett riksdagskuriosum, jämbördigt med den der långa frireligiösa olyckan på Stockholmsbänken.
Hän är en » lofvande » riksdagsman från det bördiga Östergötland och gjorde sig vid sista riksdagen mest känd genom sitt välmenta råd till ministären Themptander att söka sig andra ämbeten, i stället för att bråka mot de välsignade spanmålstullarne, som skola skaffa östgötahemmans-egarne någon förbättring i deras magra dagliga kost af sill och potatis.
Vid 1885 års riksdag fann denne man en lika talande som kort formulering för en del af svenska pressens dödssynder.
Den svenska spanmålstullfientliga pressen består nämligen af tvänne hufvudgrupper, » af den revolutionära pressen, som gjort till sin lifsuppgift att undertrycka tron på deri treenige guden » och » af den press, som synes hafva tagit till sin uppgift att hetsa upp arbetstagare mot arbetsgifvare i afseende på deras olika intressen, då dessa intressen deremot borde vara gemensamma! » När hr Petersson, den jämförelsevis oerfarne offentlige mannen, från sin lilla landsorts vrå kunnat så pass fa ögonen öppna för den svenska pressens skuggsidor, hvad skall väl då icke en äldre man på samhällets höjder med sin af rik lifs-erfarenhet skärpta blick kunna anföra för hemska saker ?Bland vära offentliga män fins väl knappast någon, om hvilken man med mera fog än om vår hjelte, grefve Erik Sparre, kan säga att han och svenska pressen varit som hund och katt mot hvarandra.
— Att han icke undgick andra aflidnas lot {att i tidningarnas minnes-runor disproportionerligt berömmas, inverkar ej härpå.
— Var han ock enligt sin egen uppfattning en pressens martyr och besköts han från dess sida i decennier med smädelsens, illviljans och hatets projektiler värre än Paris af tyskarne, nog, sanningen att säga, refs och bets, skrek och flängde han reelt mot alla misshandlingsförsök och nog var hans sinne i regel okänsligare för den hvassaste ironis pilar eller den direktaste beskyllnings kraftigaste klubbslag än någon pakyderm i Afrikas floder.
Och var han icke vid upphetsad sinnesstämning, utan i vanligt godt humör, nog mådde han då bättre, när han fick tillfälle göra sig påmint af tidningsskrifvarne genom någon gliring.
Om än Dagskrönikans läsare skulle vara okunniga om en och annan Andrakammarman, känna de tvifvels-utan sin inhemska klassiska litteratur.
Då minnas de helt säkert riksdagsscenen i » Röda rummets » åttonde kapitel, » Arma fosterland », då grefve von Splint i sitt tal får syn på.
referentläktaren: » Der, der!
1 — Han pekar uppåt dufslaget och kastar blickar, som om han såg äfgrunden öppna sig i väggen.
Der sitter korpboet!
Jag hör deras skrän, men de förfära mig intet!
Upp svenske män och hugg ner trädet, såga af bjelkarne, rif ner plankorna, sparka sönder stolarne, spänta sönder pulpeterna, i stickor * så små som så här —
(Han mäter af ett ungefär på lillfingret) — och bränn sedan af hydet med man och mus, så skolen I se, att riket skall blomstra i lugn och dess örter skola drypa.
Så talar en svensk ädling ».
Modell till denna med det Strindbergsk# Snillets kon-ciserande förmåga skildrade bild har Erik Sparre suttit.Och det är cn kulturbild, karakteristisk för den ädle herr grefven och icke häller så litet för Första kammaren och dess talman, hvilken ännu med samma oförlikneliga fleg-matiska passivitet tronar i Första kammarens talmansstol som i det sörmländska landshövdingeresidenset.
Det var 1868 på kung Karls namnsdag, den 28 januari.
Kammaren hade före en motion af nuv.
t. f. presiden-ten C. F. Waern om åstadkommande af en mellanrikslag.
Sparre deltog i disskussionen, yttrade sig vidt och bredt och kom slutligen fram med följande minnesvärda och dyrbara tirader:
» Den enda diskussion, som kan föras emellan de bägge rikena, underhålles af tidningarna.
Och hurudan är denna diskussion?
Vanstäld, förvrängd, underhållande eller rättare framkallande fördomar; och gifvande det ena folket alldeles förvända begrepp om stämningen hos det andra.
Då jag kommer till Norge, säger man mig: » tro icke på våra usla tidningar ».
Men hvad skulle norrmännen säga, om de rätt kände våra.
Tidningspressen har i Sverige nedsjunkit till den yttersta grad af uselhet.
Skrifven I herrar referenter deruppe, nedskrifven sanningsenligt, om det är Er möjligt att skrifva annat än falskt, hvad jag här säger, ty dessa ord äro afsedda att på tidningarnas blad hinna ända till Norge.
Tidningspressen har i Sverge, för att blifva lönande, slagit sig på skandalen.
Den mest spridda tidning — Fäderneslandet — den har 15,000 prenumeranter, är en skandaltidning.
Deras ansvaring, en mureriarbetare, som knapt kan läsa, har med redaktören öfverenskommit i särskildt kontrakt om dagspenning för
• den tid, han sitter häktad till umgällande af redaktionens brott.
De öfriga tidningarna sträfva alla samtliga med ekonomiskt betryck och nödgas, för att rädda sig derur, mer eller mindre tillgripa skandalen.
Den som i detta af-seende kommer déh första närmast och åtminstone skryter med de flesta prenumeranter — Dagens Nyheter — redi-geras af en cessionant.
Jag känner det så mycket bättre, som jag sjelf till honom sålde på kredit det tryckeri, hvarmed han började sin publicistiska bana, samt genom hans konkurs förlorade hvarenda skilling.
Den tredje har i sitt betryck och då prenumeranterna börjat tryta i Sverge, slagit sig på att i grumligt vatten fiska efter prenumeranter i Norge * och deri lyckats, ty den är mest spridd der.
Denna tidning smeker och underhåller de norska fördomarna mot Sverge, förvränger de yttranden, som här gifvas — såsom det färskaste exempel hvarpå må anföras, att då jag sjelf för fa dagar sedan uttryckte min högaktning för Norge, tidningen lade mig i munnen, jag vet ej hvilka, dumheter under citationstecken och berättade, att detta var » ett förstucket anfall ».
Den fjerde, som ligger i ständig strid med Aftonbladet, ockrar på dettas fel i fråga om Norge och öfvergår till en motsatt ytterlighet af ilsken antinorsk-het.
Sålunda täfla de alla i att förvilla opinionen i Norge angående stämningen i Sverge.
Hvem af oss, som genomläser tidningarnas referat af våra diskussioner — der de yttranden, som referenten gillar, präktigt utstyras, under det motsidans förvrängas — kan väl igenkänna hvad som verkligen förelupit?
Hvad föreställning skall man då på andra sidan fjällen derom erhålla?
Bristen på gedigenhet i tidningens egna artiklar ersättes med skandalhistorier; och bitterheten i uttrycken fängslar till den grad läsarens uppmärksamhet, att han förbiser tomheten i innehållet.
All afsigkommen intelligens engageras vid denna i betryck varande litteratur, och hvad som dertill saknar förmåga tjenstgör som uppsamlare af notisar eller diktade skandaler.
Den terrorism, som detta sällskap utöfvar, tillbakahåller den betänksamme, förlamar hans verksamhet och återhåller fyvarje åtgärd, hvarigenom han befarar att bereda sig en
* Aftonbladet uppvisade löjligheten i dessa beskyllningar, genom att omtala att dess upplaga var 7,000 ex. och häraf gingo 67 till prenumertnter i Norge, således denna senare siffra alldeles för liten att ha någon betydelse.fiende, som i dessa tidningar finner tjenstvilliga organ för sin ilska.
Hvilken frestelse innebär det icke for den mindre karaktärsfaste att se sig offentligen prisad!
Huru mäklar han icke med sitt samvete för att undgå tadlet, skandalen f Hvem håller honom räkning för att han uppoffrar sig för sin pligtkänsla, då den allmänna moralen är vilseledd?
Hvem vågar uppträda emot denna envåldsmakt?
Öfvertygelsens belgd respekteras icke, men kännes af densamma?
Luften impregneras af alt det etter, som dagligen utgår från dessa nidskrifveriinrättningar, hviika slutligen skola förgifta förhållandet mellan nationerna.
Sådan är, åtminstone på svenska sidan, den tribun, der unionens angelägenheter i brist på ett gemensamt parlament behandlas.
. » (Se 1868 års I kam.
prot.
s. 116 och 117.
Talet var i verkligheten t. o. m. skarpare än hvad protokollet ger vid handen.
Dek framfördes med skallande röst samt ledsagades af våldsamma gester, knytnäfslag i pulpeten och gnistrande ögonkast samt med händernas sträckande upp mot tidningsreferenterna, medan kammarledamöterna öfverljudt gåfvo sin munterhet till känna.
Men talmannen, bland hvars förnämsta pligter man väl anser ordningens vidmakthållande vara, satt der tyst och liknöjd, förmodligen precis lika lugn, som när hans frände » brän vinssenatorn » gastar som värst eller på ett något grofkornigt sätt » educeras » af örebrohöfdingen.
Det enda försök, man i protokollet finner ha blifvit gjordt att utsätta grefve Sparre för öfverhusets » uppfostrande inverkan », är från friherre Ad.
Raabs sida.
Då han, den andre i ordningen efter Sparre, fick ordet, yttrade han nämligen: » Ehuru jag högt värderar den frimodighet och kraft, som alltid utmärker den värde talaren och ehuru mången tänkvärd sanning låg i hans^ yttrande, tillåter jag mig dock reservera mig emot samt vördsamt hemställa, om det kan vara öfverensstämmande med kammarens lugna hållning och värdighet att begagna så skarpaord, som här fallit.
Jag tror, att man vinner ett mål säkrare, om man icke nyttjar sådana uttryck, hvilka icke voro så mycket sårande för dem, emot hvilka de blifvit riktade, som fastmer för ledamöterna inom kammaren! »
Men icke ens en så moderat och saktmodig erinran var den ädle grefven vid lynne att smälta, utan lika karskt svarade han härpå:
» Det anfall, för hvilket jag nyss varit utsatt och som efter min uppfattning innebär ett ytterligare bevis på det slafveri under pressen, en och annan frivilligt underkastar sig, hälst jag påminner mig, att samme talare, till förekommande af falska referat, flera gånger föreslagit särskilda åtgärder, skulle jag bemöta, om det innefattade uppgift om ett enda oriktigt yttrande i mitt anförande, men jag älskar icke att svamla med allmänna fraser.
Jag har ansett den utflygt från ämnet jag tillåtit mig nödvändig för att upplysa norrmännen om pressens beskaffenhet i vårt land.
Erfarenheten har lärt mig nödvändigheten deraf.
Vid det besök jag nyligen gjort i Norge yttrade man till mig och jämväl till andra förundran öfver att finna en för skäl tillgänglig menniska i en person, som den svenska pressen i många år utpekat som ett monster.
Sedan trettiotvå år tillbaka — då en yngling, som ansågs hafva.
fatt för höga betyg vid en akademisk examen — är jag nämligen oupphörligen smädad af denna press.
Och hur har icke denna usla press under åratal underhållit missämjan mellan Sverge och Norge.
Det är derför jag vill säga norrmännen: » tro ej-hvad dessa tidningar berätta; det är lögn, hvaije ord är förfalskadt ».
Jag skulle nämligen önska, att norrmännen ville bedöma hvarje sak efter dess egen beskaffenhet, sådan den företer sig, och ej efter tidningarnas diktade innehåll ».
När man läser dessa ord och ser, att en sådan ton redan kunde få göra sig ostraffadt gällande i Första kammaren och detta medan tanken på kammarens demokrati-sering nästan icke var annat än ett djerft fantasifoster, kan man icke förundra sig öfver, att t. ex. Henning Hamiiton m. fl.
några dagar senare som sitt hjertas mening uttalade den åsigten, att kammarens protokoll lämpligast borde förvaras uteslutande i handskrift.
Det är ert tragikomisk nemesis af händelserna, att just från den del af svenska tidningspressen, som ifrigast arbetar på underhållande af missämjan mellan Sverge och Norge, har herr grefven städse kunnat påräkna sitt varmaste understöd och största eloger.
Den första vederläggningen från pressens sida kom redan följande morgon, då Dagens Nyheters utgifvare åda-galade, att Sparres invektiv mot honom voro fullständigt sannings / ösa.
Upptäckt af Sparre på åhörareläktaren, hade han af denne bokstafligen rent af utpekats.
Genom intyg af natarius publicus visade han nu att å hans till Sparre för tryckeriets inköp utfärdade revers af den i oktober 1845 å 1,066 rdr 32 sk. bko fans tecknadt Erik Sparres kvitto för å öfverenskomna tider uppburen ränta.
Från 1852 kvitterades räntan af en Sparres bror, till hvilken efter verkstäld afbetalning en ny revers utskrefs 1856. försedd med vederbörlig transportering af denne andra Sparre, innehades numera reversen af hr Wall sjelf.
Häraf följer således, att antingen ljög Sparre, då han sade sig ej ha fått en enda skilling betald, eller ock var brodern klipskare.
Det är ingen anledning att antaga det sista.
Så många år senare kunde det väl ej vara, då hr grefven uppenbarade sig i samma tidningsutgifvares salong i åll sin prydligaste ornat med kraschan och ordnar.
Gemensamma affärsförbindelser lära nämligen verkat som kylande pulver på hr grefven, i synnerhet sedan tidnings-utgifvaren, såsom det säges, ledt en ogynsam affär så&gt; att hr grefven slapp relativt helskinnad undan, medan deremot hufvudsakliga förlusten stannade på honom sjelf.
Dylikaslags glödande kol bar nog hr grefven med tätthet på sin bördsstolta hjessa.
Aftonbladet gick till rätta med grefven för hans förlöpningar på ett sätt, som var både allvarligt i form och tillintetgjorde i grund Sparre såsom politisk personlighet.
Ett kort referat är på sin plats.
Tidningen erinrade om den allmänt gängse åsigten, att af fienderna till den nya författningen endast sådana eminenta förmågor borde inväljas, hvilkas närvaro i riksförsamlingen innebure en illustration och kunde bidraga till en ärendenas allsidigare pröfning och utredning.
Näppeligen kunde med allvar påstås, att Sparre borde räknas till den kategorien, och när hans landsting valde honom med ett ringa röstetal, gjorde det hvarken det allmänna eller särskildt Första kammaren någon tjenst.
För skams skull bibehållen såsom ledamot och ordförande i lagutskottet, hade han vidmakthållit det inflytande, som utskottsledamöternas undfallenhet lemnat åt ordföranden, och man skulle framgent såsom hittills ha honom i väsentlig mån att tacka för, att en mängd nyttiga och nödiga lagreformer blefve tillbakavisade eller affattade på sådant sätt, att de icke kunde sanktioneras.
Det vore fa representanter, hvilkas verksamhet varit så menlig för den sunda och naturliga samhällsutvecklingen som hans.