Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fogningar i skutan in,
Och hvar planka rysligt brakar,
Skratta vi i flickans armar,
Håna döden vällustdruckna,
Domnande af fröjd och vin.
Ha, mångpröfvade, du skrattar
Doft, som uftjut i ruiner,
Och du skakar grånad hjessa,
Tyngd af synder utan tal.
Dystert i din blick det skiner:
”Ingen drufva lät sig pressa,
Som kan döfva själens qval.”
Sannt, men lifvets tyngd förbanna
Må den fege.
Vinden skockar
Moln mot norr, mot polarringen,
Följom dit dess vilda flykt!
Gamla Tellus’ hvita lockar,
Polens snö, der ännu ingen
Dödligs fot ett spår har tryckt!
Och med stjernbeströdda vingen
Svanen lyser regioner
I en evig svepningsskrud,
Der i dödens hemska kammar
Intet öga speglat tingen,
Ingen menskostämmas toner
Manat nejdens återljud,
Der i halfårslånga natten
Jettehöga, vålnadslika
Isberg öfver hafvet sväfva,
Piskade af böljors skum,
Och på dimbetäckta vatten
Kämpa, krossas eller vika,
Och af stridens åskor bäfva
Vind och våg kring öde rum;
Der, kamrater, må vi hamna,
Allra högst på Tellus’ hjessa,
Se det gamla klotet hvälfva
Under oss sitt tröga lopp.
Der vi våra flickor famna
Och vår sista drufva pressa,
Tills af dödens kyla skälfva
Nerverna i domnad kropp.
Se’n, sålänge æterns floder
Kring planetens bana svalla,
Stå af oss de frusna liken
Trotsigt der på axelns topp
Vittnande som minnesstoder
Inför himlens stjernor alla,
Om en åtrå evigt sviken,
Om ett evigt gäckadt hopp.
Då han slutat, slog han instrumentet i kras mot relingen, drack ännu en bägare, gick så förut och satte sig grensle öfver bogsprötet, der han framtog sin flöjt och blåste en vemodig melodi, som mot slutet upplöste sig i muntra drillar.
Tvenne af dess väggar pryddes af vapen, upphängda i festoner; de tvenne andra upptogos af hyllor, på hvilka, utom åtskilliga nödvändighetsartiklar, sågos böcker och apparater, som visade, att
Drake sörjt för utvägar att äfven på hafvet kunna tillfredsställa sin passion för alkemien.
Drake hade slagit sig ned på den ena och Adolf Skytte midt emot honom på den andra.
Den unge Skyttes ansigte var nästan oigenkänligt: hans hy var gulblek, hans ögon insjunkna.
Han hade af Drake begärt en förklaring öfver den förflutna nattens tilldragelser och öfver det, som ännu passerade omkring honom, ty af allt detta förstod han intet, och hvad han anade, förekom honom i högsta grad osannolikt.
– Skytte, ni ser framför er en man, som till sitt yttre fullkomligt liknar den granne, ni sedan er barndom känt under namnet Gustaf Drake till Sjövik.
Han var bekant såsom en flitig landtbrukare, god hushållare och stilla undersåte ... en personlighet, som i intet annat skiljde sig från de vanligaste menniskor, än i sitt otillgängliga lynne, sin kärlek för ensamhet och sitt rykte för att i hemlighet vara alkemist.
Nåväl, denne man har nu afkastat sin förklädnad och visar sig för edra ögon sådan han är.
Under sin kalla yta dolde han en vild harm öfver menniskornas uselhet och slafsinne, ett glödande hat till förtryck och tyranni, och hans själ hvälfde i sin ensamhet djerfva planer att straffa, förbättra, omskapa.
Denna natt, som befriade er ur ert fängelse och genom en lycklig slump förde er till mig, har bevittnat min första plans ruin.
Jag har försökt att med krafter, hvilkas ringhet skulle ersättas af deras plötsliga verkan, kullkasta det mångvälde, som förtrycker vårt fädernesland ....
Drake omtalade nu, att han i spetsen för sin fåtaliga skara brutit in i slottet, för att fängsla förmyndareregeringen och riksråden, hvarvid han låtit öppna fängelseportarne, att försöket misslyckats och att han med sitt folk flytt ombord å detta fartyg, som han just för denna händelse hållit i beredskap.
– Och här ser ni mig nu, fortfor han, – såsom en biltog man, lössliten från hemjorden och allt, som vid den fängslade mitt hjerta.
Skampålar, sådana man uppreser åt högförrädare, hvilka lyckats rädda sina hufvuden, äro de enda minnesvårdar, som skola påminna folket om namnet på den, som ville befria det från dess tyranner.
Nåväl, skall jag sörja som en qvinna, skall jag med korslagda armar förtviflad stirra på min lyckas ruiner, skall jag kanske utan motstånd lemna mig i mina fienders händer och frivilligt lägga mitt hufvud under bilan?
Nej, lejonet kämpar in i döden, vargen grinar ännu i sista ögonblicket mot jägaren, ingen varelse i naturen låter frivilligt beröfva sig sin tillvaro ... och jag vill ej utan strid, åt uslingar, dem jag föraktar, afstå min rättighet att fröjdas åt solens ljus och andas himmelens friska vindar.
Skytte, förstår ni mig?
– Ja, svarade denne, hvars blick under Drakes tal vann ny glans.
Hans ord hade funnit genklang i den förföljde, menniskoföraktande ynglingens bröst.
– Dessa plankor, fortfor Drake, – äro mitt nya fädernesland, mitt konungarike, och denna stat, som gungar på vågen, har samma rätt, som de vid landbacken fastkedjade.
Angrip den och den försvarar sig, förolämpa den och den anfaller!
Låt dess folk hungra, och det kastar sig öfver ett svagare, för att suga dess blod!
– Ni har rätt, utbrast Adolf Skytte eldigt.
– Vi bilda här en stat för oss sjelfva och vilja åt den häfda alla en sådans rättigheter.
O, det är berusande att känna sig fri, att kunna afskaka dessa band, sedvanor och fördomar, som inom ett åldrande samhälle hvarje bortgånget slägtes förvändhet i en ständigt ökad börda kastar på de efterkommandes skuldror.
Drake, vi vilja här icke blott kämpa för vår tillvaro, såsom de vilda djuren; vi vilja, såsom fria män, strida för grundsatser, för hvad vi anse förnuftigt och rätt.
Vi förklara krig mot förtrycket, ondskan, lumpenheten, vi skola beskydda de svage, förödmjuka de högmodige, rycka masken af hycklare, nedslå tyranner, öppna en fristad för förföljda ... vi skola utgjuta de ondes blod och aftorka de lidandes tårar.
Vi skola blifva ett Guds plågoris för den föraktliga verlden ...
Eller huru?
Gillar ni mina ord?
– Ja, svarade Drake, – ni har tagit dem ur mitt hjerta.
Jag är då er med lif och själ.
Adolf Skytte räckte
Drake sin hand.
Drake tryckte den, men tänkte inom sig:
– Dessa svärmiska drömmar skola snart försvinna.
Jag står ensam bland det råa pack, jag samlat omkring mig, och behöfver en vän från min egen klass inom samhället.
En vän, en brud, hvad fordrar korsaren mer för att vara lycklig?
Drake och Skytte lemnade kajutan.
Solen gick nu upp och öfvergöt hafvet med sin morgonglans.
Vinden bedarade hastigt, och seglen, som nyss svällt för en frisk kultje, hängde mot masterna.
– Hvad är nu er första plan? frågade Skytte.
– Hvart ämnar ni styra kurs?
– Ut i verldshafvet, svarade Drake.
Han öfverlade för sig sjelf hvad han borde tillägga, som kunde falla Skytte i smaken.
– Hör, sade Adolf hastigt, – vi hafva landsmän i Amerika.
Svenskar bo och bygga vid Delaware.
Deras samhälle har efter tapper kamp mot Holländarne dukat under för list och öfvermakt i förening.
Holländarne öfverrumplade nybygget och äro nu dess herrar.
Svenska fanan har blifvit skymfad af detta krämarefolk.
Böra vi ej undandraga våra landsmän ett skymfligt ok och återförvärfva åt Sverige dess besittning i den nya verlden?
– I sanning, sade Drake, – er plan är värd att tänka på.
Våra krafter äro visserligen nog ringa för ett dylikt företag, men vi kunna måhända påräkna Engelsmännens bistånd eller förena med oss några af de friseglare, som svärma i Westindiens farvatten ...
Ja, min vän, jag gillar ert förslag: vi skola försöka det.
Vi förklara således Holländarne krig, och hvarhelst holländska flaggan möter oss på hafvet, är den för oss en uppmaning att angripa och hämnas.
– Bra, tillade Drake för sig sjelf, – jag har nu ett motiv, som han skall gilla, då jag angriper de holländska krämareskutor, som möta mig på min väg.
Blott en smula förgyllning af bevekelsegrunderna, och denne unge man skall anse mig och sig sjelf för mensklighetens räddare, medan vi plundra köpmännens specerier på äkta fribytaremanér.
– Väl mig, utbrast Adolf, – ni är den man, jag behöfde, den vän, hos hvilken jag finner en ande, likstämd med min.
Drake, jag har en bön, som länge sväfvat på mina läppar, och den jag nu vet att ni skall uppfylla.
– Tala!
– Vi skola ej lemna detta land, utan att gifva den grymma fanatismen en blodig minnesbeta.
Vi få ej lemna det, utan att rädda de olyckliga, som vidskepelsen vill kasta i bålets lågor.
– Hvad menar ni? sade Drake öfverraskad.
– Är det fråga om hexorna, eller förstår jag er rätt?
– Det blir för sent.
Jag vet, att de skulle brännas denna morgon.
– Se mot öster!
Solskifvans nedersta kant vidrör ännu hafvets spegel ... och der i vester ligger, skymd bakom det skogbevexta skäret, stranden med afrättsplatsen.
– Vi äro sannolikt förföljda ... vi behöfva hvarje ögonblick för att vinna öppna hafvet.
– Seglen hänga slappa, vinden har stillnat, och snart skall ingen flägt krusa hafvet.
Våra förföljare äro likasom vi beroende af vinden.
Drake, fortfor Adolf, – bland dessa olyckliga finnas tvenne ...
– Jag vet, inföll Drake ...
– Nåväl, då ert folk denna natt sprängde min fängelsedörr, skyndade jag till deras fängelse, fann det tomt och har sedan dess sökt fasthålla det hopp, att de lyckats rädda sig.
Men de voro svaga hjelplösa qvinnor, och jag fruktar ...
Med ett ord: ni måste uppfylla min begäran, eller jag fordrar att blifva ensam satt i land ...
– Min vän, jag har aldrig tvekat att bifalla er begäran, såvida blott någon utsigt finnes att verkställa den räddning, ni åsyftar.
Jag har blott öfverlagt med mig sjelf, huru det bör ske.
Spetsgården bildas sannolikt af en betydlig truppstyrka, och afrättsplatsen uppfylles af en nyfiken, fanatisk folkmassa.
Såvida vindstillan fortfar hela dagen, är det för öfrigt min afsigt att kasta ankar icke här, men blott en fjerdedels mil härifrån, utanför den strand, som mina fäder af ålder egt.
Jag vill säga deras vålnader och min ärfda borg mitt sista farväl.
– Ha, utbrast Adolf, i detsamma Scylla passerat förbi de skär, som undanskymt stranden, från hvars betydligaste, ett stycke inåt landet belägna höjd, några rökpelare uppstego mot den klara morgonhimmelen.
Ser ni!
– Hexbålen äro redan tända, sade Drake.
– Vi komma för sent.
Men icke destomindre ...
I detta ögonblick uppsteg i hans minne bilden af den sköna, bleka flicka, han en gång sett, då han på sin väg till Bengt Skyttes eremitage aflagt ett besök i Ingrids stuga.
Han visste, att denna flicka och hennes mor voro i de olyckligas antal, och ehuru han inom sig förbannade hela denna tillställning, till hvilken han endast samtyckte för att göra Skytte sig förbunden, beslöt han dock att rädda de begge qvinnorna, om han ej komme för sent och detta kunde ske utan för stora vådor.
Drake och andre löjtnanten åtföljde expeditionen.
Ruys stannade med en del af manskapet ombord å Scylla, som lades bakom det skogbevexta skäret på det sätt, att dess kanoner i händelse af förföljelse, skulle kunna skydda manskapet, då det åter stege i båtarne.
Karlarne voro försedda ondast med sådane vapen, som de kunde dölja i kläderna: med knifvar och pistoler.
Drake och Skytte buro, likasom de andra, kavajer och slokiga hattar: med sitt affallna ansigte, sin af fängelseluften bleknade hy var den sednare i denna drägt nästan oigenkänlig.
Det hela hade utseendet af en fredlig skeppsbesättning, som lockats i land af sin nyfikenhet att se autodaféen.
Det väckte derför intet uppseende, när skaran öfverskred strandklipporna och tågade uppför sluttningen af den sandås, på hvilken afrättsplatsen var belägen.
Drake och Skytte trängde, åtföljda af besättningen, genom densamma fram till spetsgården, som omgaf stupstocken och bålen.
Skarprättarens yxa hvilade redan bredvid den af blod öfversköljda stupstocken, de flesta bålen voro halfbrunna, och bödelsdrängarne voro just sysselsatta att antända det sista.
Vid den motsatta sidan af spetsgården och innanför densamma stod lagman Skytte jemte de öfrige medlemmarne af den domstol, som dömt de olyckliga, och bredvid honom pastor Suenonius, som hågen att bevista afrättningen gifvit kraft att lemna sjuksängen.
– Här är intet att göra.
Låtom oss återvända! hviskade Drake.
Adolf svarade ej.
Vi sväfva begge i fara att bli upptäckta, fortfor Drake och fattade Adolf i armen, för att draga honom med sig.
De begge männen befunno sig tätt bakom den af soldater bildade spetsgården, och rundtomkring dem stod manskapet från Scylla skockadt, så att faran för en upptäckt på nära håll icke var stor.
Men nu vände sig den man om, som stod i ledet närmast Adolf ... det var den gamle Rask ... och hans blick föll tillfälligtvis på Adolfs ansigte.
Han tycktes i början ej igenkänna honom, ty han vände sig åter bort, men snart riktade han en ny mönstrande blick på ynglingen, liksom för att öfvertyga sig, att han ej sett miste, hvarefter han hviskade:
Sedan han med dessa ord fäst Adolfs uppmärksamhet, tillade han hastigt:
– Ingrid och hennes dotter voro icke med.
De ha i natt flytt ur sitt fängelse, efter hvad det säges.
– Har du sett rätt?
Är du förvissad derom?
– Kom! hviskade Drake, som med oro gifvit akt på detta samtal.
Adolf följde honom.
På återvägen meddelade han Drake hvad han erfarit.
Men den ögonblickliga glädje, som fattat honom vid den gamle Rasks ord, försvann som den kommit, då intrycket af det rysliga skådespel, han lemnat, med förnyad styrka öfverväldigade honom i förening med den tanke, att samma öde förr eller sednare måste träffa Ellen och hennes mor, ty huru skulle dessa hjelplösa qvinnor i längden kunna undandraga sig lagens polyparmar, dölja sig för fanatismens i alla vinklar spejande blick?
Adolf blickade upp mot det blå himlahvalfvet och tänkte på Försynen, som enligt Skriftens ord räknat hvarje menniskans hufvudhår, men dessa ord läto honom blott i fantasien ännu en gång skåda det blodiga hufvud, han sett på ett af bålen, bredvid den kropp, från hvilken det af bödelsyxan blifvit skiljdt.
Detta hufvud, som tillhört den unga flicka, hvilken anklagade sig sjelf för hexeri, var nämligen prydt af rika lockar, i hvilka Adolf sett bödeln fatta, då han nedlade detsamma på den ved, öfver hvilken det skulle förvandlas till aska.
– Nej, tänkte Adolf och sänkte sin blick mot jorden – denna tro är blott en villa, från hvilken menniskan ej vill lösslita sig, emedan hon känner sig sjelf för svag att motstå de grymma naturmakter, midtibland hvilka hennes tillvaro uppspirar.
Öfver jordens rymd rullar det blinda Ödets triumfvagn, och dess hjul krossa hvad den möter på sin väg.
Båtarne lade ut från stranden och återvände till Scylla.
Adolf erfor en känsla af bitter fröjd, då han åter gungade på vågorna.
Medan han öfverlemnade sig åt dylika tankar, satt äfven Drake tyst och sluten.
Han fördjupade sig i den gåta, som sysselsatt honom, alltsedan han räddade sig ombord å Scylla: bevekelsegrunderna till Vanloos handlingssätt, de vägar, på hvilka han måst hafva utspanat sammansvärjningen, och de mystiska ord, han yttrade, då han trodde sig hafva Drake i sitt våld.
Denna gåta var Drake oförklarlig: han kunde ingenstädes finna dess nyckel.
Men under det han grubblade öfver densamma, uppsteg hos honom en hemlig ångest; det förekom honom, som om han fordom, för lång tid tillbaka, sett Vanloos ansigte, han visste icke när eller under hvilka förhållanden ... hans i grunden vidskepliga sinne började uppskakas och i den mystiske mannen ana ett sändebud från den öfvernaturliga verldsordning, för hvars lagar hans onda samvete i sina få obevakade ögonblick bäfvade.
Scylla lättade åter ankar.
Dagen lofvade bli varm, och en fullkomlig vindstilla rådde.
Man måste utsätta bogserbåtar, för att få briggen af stället.
Medan detta arbete pågick, kom Adolf Skytte att närmare betrakta andre löjtnantens ansigte.
Han tyckte sig igenkänna detsamma.
Det erinrade om en ung man, som han under sin första vistelse vid universitetet lärt flygtigt känna, och hvars kort derefter inträffade missöden väckt allmän uppmärksamhet.
– Hafva vi icke sett hvarandra förr under andra lyckligare förhållanden?
– Det är möjligt, svarade denne kort.
– Ni är Felix Ligelius, icke sannt?
– Tyst, inföll andre löjtnanten och visade Skytte för första gången ett allvarsamt anlete.
– Jag bär icke längre min fars namn och vill icke höra det nämnas här.
Jag heter Felix, ingenting vidare.
– Så, för fan, tillade han, – att ni ändå kände igen mig!
Jag skulle knappt igenkänt er, om jag ej hört ert namn.
Nå, välkommen till oss, friherre Skytte!
Här väntade jag minst att se er, men ... quo fata trahunt retrahuntque sequamur 34.
Samtalet afbröts, ty Adolf märkte, att det icke behagade andre löjtnanten.
Den unge Ligelius var son af en prestman och hade vid universitetet gjort sig känd såväl för flit och utmärkta själsgåfvor, som mycken äregirighet, stolt sinnelag och äfventyrligt lynne.
Han blef efter slutad lärokurs præceptor i en förnäm familj, men då han här förälskade sig i husets dotter och det ömma, men oskyldiga förhållandet mellan de unga snart upptäcktes, blef han skymfligt jagad på porten.
En ung högadlig student, slägting till den ifrågavarande familjen, var inspector illustris för den studerande nation, Ligelius tillhörde.
Denne förnäme herre, som ansåg, att vanbördingen med sin förmätna kärlek förolämpat honom såväl som hans slägt och för öfrigt icke kunde tåla Ligelii stolta och sjelfständiga väsen, företog sig att vid ett offentligt tillfälle skymfa denne.
Ligelius besvarade skymfen med en utmaning.
Hans motståndare tillbakavisade den, men begagnade sig deraf, för att utverka hans förvisning från universitetet.
Samma dag, förvisningsdomen afkunnades, uppsökte Ligelius sin fiende i dennes bostad, tvang honom att slåss och tillfogade honom ett värjstygn, som var nära att fortskaffa den unge inspectorn till hans fäder.
Samma natt flydde
Ligelius till Stockholm, gick ombord på en utländsk skuta och lemnade fäderneslandet.
Sedan dess hade han genomlefvat öden, hvilkas berättande skulle fylla en diger bok.
Tanken på den framtid, af hvilken han sjelf väntat så mycket, men som nu var förspilld, förtog honom i olyckans stunder styrkan att föra en stilla, obemärkt och fläckfri lefnad, äfven om en utväg till en sådan stått honom öppen: såväl för att döfva sina minnen, som drifven af sitt lynnes art, kastade han sig in i ett vildt äfventyrarelif.
Han hade lefvat bland
Indianer och Malajer, bland buccanierer och flibustierer, bland menniskor, hos hvilka de yppersta dygder lågo som perlor i gyttjan af de gröfsta laster, bland vildar, äfventyrare, fridlösa och brottslingar.
Öfverallt hade han bland desse vetat att göra sig gällande, ja beundrad, ty hans natur dref de dygder och de laster, som herrskade hos hans omgifning och af den värderades, till sin yttersta spets; men ingenstädes fann han tillfredsställelse för sin oroliga själ: en djup förtviflan hade drifvit honom från land till land, från haf till haf, från äfventyr till äfventyr, tilldess han slutligen, besegrad af hemlängtan, återvände till sitt fädernesland.
Anländ dit, hade han begifvit sig till sin födelsebygd, smugit omkring sin fars hydda, tilldess han, okänd af honom, fått se hans ansigte, hade derefter besökt sin mors graf, sin barndoms lekplatser och åter skyndat bort.
Fädernejorden brände under hans fötter.
Han hade der intet vidare att uträtta, beslöt att åter lemna den och ila nya öden till mötes.
I Stockholm hade han på sjömanskrogarne träffat ett par kamrater från Vestindien och med desse låtit värfva sig af herr Zacharias Jansen, sedan han i dennes person lärt känna den gamle, ännu icke glömde flibustieren Ruys.
Detta var i korthet andre löjtnantens lefnadshistoria.
Bogseringen fortsattes, tilldess Drake befallde att åter fälla ankar.
Scylla befann sig då innanför en krans af dels kala, dels skogbevexta skär, straxt utanför mynningen af en liten vik, hvars stränder pryddes af mörk barrskog.
Det var Sjöviks hamn.
Scylla var icke ensam.
På ett kanonhålls afstånd från den plats, på hvilken den låg förtöjd, befann sig ett annat fartyg, men osynligt för hvarje vanligt öga och bemannadt af en evigt sofvande besättning.
Vattenytan utbredde sig lugn och glittrande öfver dess masttoppar, och fiskarne lekte öfver dess däck.
Den ende, som såg denne kamrat, var gamle Ruys.
Hans ögon voro väl ej skarpare än många andras, men han såg den dock som en hägring hvila på sin fordna ankarplats.
Han igenkände dess vattengång, dess rigg, hvarje dess rå, segel och tåg; han hörde tillochmed ett vildt sorl från dess däck och varsnade bleka välbekanta ansigten öfver dess reling, alla med sina stirrande blickar fästade på honom.
Orsaken till denna tillfälliga skarpsynthet var utan tvifvel den, att Ruys under natten och morgonen tittat djupare i bägaren än någon annan.
Han hade först druckit om med sina begge vänner, de gamle flibustiererna, och derefter under bogseringen alltemellanåt fyllt och tömt sin bägare; men alkoholångorna måste under inflytelsen af en dyster, inbunden sinnesstämning hafva samlat sig i en viss del af hjernan, der inbillningskraftens organer befinna sig, och lemnat de öfriga i sitt vanliga tillstånd, ty ingenting, utom den glåmiga, fiskartade glansen i hans ögon, röjde, att han intagit en för stor laddning spirituosa, och han skötte så punktligt som vanligt sina förrättningar ombord.
Nu stod han på gångbordet, betraktade spökskeppet och torkade ångestsvetten från sin panna.
Och ju längre han betraktade det, desto mer antog hela omgifningen det utseende, som det hade, då han sist befann sig här.
Solen strålade så varm och klar, som det höfves en Junisol, men för Ruys förvandlade den sig dock till nattens måne, dess glans till ett höstligt månsken, och han lyssnade, om ej från strandens klippor skulle höras samma signal, som då kallade honom att möta sin herre.
Ur dessa fantasier väcktes gamle Ruys af Drakes röst.
Han vände med möda sina ögon från den punkt, på hvilken de stirrat, och gick fram till kaptenen.
– Vi hafva i dag ingen vind att vänta, sade Drake.
– Vi stanna således här.
Jag begifver mig i land och återvänder först mot natten.
Behöfs min närvaro, så finnes jag på Sjövik, dit raka vägen från dender viken leder.
Under min frånvaro skall du öfva besättningen efter mitt kommandosätt att sköta seglen.
– Skall ske, svarade Ruys.
– Hör, kapten, fortfor han halfhviskande, – ser ni dender?
Han trodde sig visa på spökskeppet, men pekade mot den punkt af hafsbottnen, der skonerten var sänkt.
Drake svarade blott med en genomborrande blick på sin förste löjtnant, och befallde honom hissa ned skeppsjullen.
Drake tillfrågade Skytte, om denne ville åtfölja honom i land.
Svaret blef, i öfverensstämmelse med den förres hemliga önskan, nekande, men Skytte anmodade honom i stället att medtaga ett bref, som följande morgon genom någon af Drakes tjenare kunde förskaffas från Sjövik till Signildsborg.
– Gerna, svarade Drake, – men skrif försigtigt och tillåt er icke ens en aflägsen antydan på den person, hvars öden ni kommer att dela.
Gustaf Drake är död för alla, utom för er sjelf.
Det var till hans mor.
Han berättade, att han flytt ur sitt fängelse ombord å ett fartyg, med hvilket han nu ginge att söka sin lycka i främmande land.
Han slutade med ett hjertligt farväl till sin mor och en helsning till sin far, att om ödet skonade hans lif skulle han en gång, då tiden hunnit läka gamla sår, återvända med fläckfri ära till sitt fädernesland och sitt hem.
Medan detta bref skrefs, hade
Drake afkastat sjömanskläderna och pådragit en ståndsenlig drägt.
Han tog brefvet, gaf Ruys och Felix några ytterligare instruktioner och lät derefter ro sig i land.
Under hans frånvaro blef besättningen, enligt hans befallning, af Ruys och Felix öfvad att efter signalpipan sköta seglen.
Skytte förströdde sig en stund med att betrakta dessa öfningar, som snart gingo rätt väl, emedan många af besättningens medlemmar var sjövara karlar, som lärt sig tjensten på fartyg af olika slag: på örlogsskepp, handelsfartyg och kapare.
Men snart blef Adolf öfverväldigad af trötthet: han hade på de begge sistförflutna dygnen knappt tillslutit sina ögon.
Han gick till akterkajutan, kastade sig på en soffa och sjönk i en orolig sömn.
Då han vaknade, var solen nedgången, och aftonkylan inströmmade genom de öppna fönstren.
Andre löjtnanten syntes i dörren.
– Ha, ni är vaken nu, Skytte, sade denne.
– Godt!
Vindstillan fortfar, himmelen ser grådaskig ut, och vi få snart regn.
Men det var ej detta, jag skulle rapportera, utan jag ville fråga er, om ni har något emot att, medan vi vänta på kapten Becker, titta in i det hål, som Ruys och jag bebo på detta i allo aktningsvärda fartyg.
Hvaba?
Jag tycker det vara skäl för varelser, som ödet hopbundit i samma koppel, att bilda närmare bekantskap.