Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Paulus t. ex. drager en gräns ofvanför detta, då han talar sina skarpa ord om » vishet i själftagen gudstjänst och Ödmjukhet och skoningslöshet mot kroppen », en gräns nedanför, då han säger: » dragen icke omsorg om köttet till begärelser! » Det passar än i dag stundom att säga till nervöst sjuklige: » Drick icke längre endast vatten, utan bruka något litet vin för din mages och dina ofta påkommande krämpors skull. » Och hvarför skulle vinet då betraktas endast som medicin.
Äfven den lilla njutningen att det smakar godt kan den dystert nervöse väl tillåta sig att känna.
» Gack, ät ditt bröd med glädje och drick med gladt mod ditt vin — —! » säger Predikaren.
» Dina kläder vare alltid hvita, och olja fattes ej på ditt hufvud! » Jag säger det till kristna med asketiska tendenser, som förneka berättigandet af sund njutning och lefnadsglädje.
Men det må icke missförstås, som vore det ett pläderande för det som vanligen kallas att njuta och som adlats med namnet » lifsglæde », ty detta är faktiskt ofta ingenting annat än ett sväfvande mellan rus och bakrus.
Jag förbiser ej den så ofta framhållna nödvändigheten af att på grund af samhälls- och andra förhållanden få försaka mycket af det, som borde vara mänsklig naturrätt.
Men jag vill ej vara med om att göra samhället till en syndabock par preference.
Vore ej det förkättrade samhället så pass bra, som det är, så skulle vi ha det oändligt sämre ställdt.
Vi böra erkänna, att de största syndabockarne äro vi själfva.
Hade gammal god sed, fäderneärfd kristen opinion ej lagt kapson på samhällsförbättrarne, skulle vi ha kommit långt djupare ned i eländet, än vi nu äro.
Den nervöse är icke » normal ».
Det är en klar sak.
Det finnes i vår tillvaro icke många skarpa gränser, och det finnes bestämdt ingen skarp gräns mellan normalitet och galenskap.
Man kan vara till hälften det ena och till hälften det andra.
Och den normala människan kan liksom stå bakom den » rubbade » nervmänniskan och studera henne.
Ernst Ahlgren, den ädla, olyckliga kvinnan, var, såsom de hvilka läst och förstått hennes biografi veta, en typiskt nervlidande.
Hon var också i sin starka reflexion ganska ofta utom sig själf.
Författarinnan i henne blef ständigt jäktad af en förstörd nervmän-5 18 NÅGRA TANKAR OM NERYLIFVET OCH DET SEDLIGA.
niska, som växelvis prässade henne till intensivt arbete och arbetsdyrkan och dessemellan till att göra ingenting, dricka järnvatten och lida.
Då det blef outhärdligt, slog hon ihjäl henne.
Att taga det sjukliga nervlifvet med i beräkning vid bedömandet af människor och deras handlingar är nödvändigt och borde ske oftare än fallet är.
Våra så mycket omskrikne moderna författare kunna icke rätt bedömas, om man glömmer denna synpunkt.
När åtskilliga af 8o-talets » unga » skrifva romaner, är det icke bara snille som verkar, utan älven en genomfördärfvad nervmänniska.
Ja, det finnes så oerhördt mycket af sjuka nerver i den moderna literaturen, att man kan bli både fysiskt och moraliskt sjuk af att läsà den.
Dessa » skildringar, darrande af febrilt lif », dessa » nervöst känsliga skizzer » — ja, själfva satsfogningarne och glosorna i dem äro nervösa.
Att dväljas i det äfven moraliskt inficierade sjuka nervlifvet, att oupphörligen stimulera sina nerver ytterligare är den raka vägen till nervositetens helvete, på hvars tillvaro ingen erfaren tviflar.
Och dit för visst icke blott literaturen, dit leder också det i alla afseenden oroliga, uppjagade, upphetsande lifvet i politik, religion, förvärf, nöjen o. s. v., om hvilket allt oupphörligen talas.
Jag nämner utan tvekan äfven det modernt religiösa lifvet, som en medverkande faktor.
Ingen lär kunna förneka, att i gröfre eller finare form nervafficieringen spelar en stor roll i de religiösa väckelserna.
Huru farligt detta är, då ej tillräcklig sedlig tukt användes, inses lätt.
Ensidigt uppjagande af känslor har till slut med sig slöhet - — när nervmänniskan blir utsliten.
Man borde sannerligen hushålla litet med den religiösa känsloförmågan.
Vidare är det betänkligt att så oerhördt uppägga det religiösa stämningslifvet, därför att det ligger ofantligt nära det erotiska stämningslifvet, psykologiskt taget.
Det är ej alis något sällsynt, att en kvinna, som egentligen » är kär », tror sig — icke hycklar, att hon är det, utan verkligen tror sig vara föremål för en andlig väckelse.
Ett alltför starkt och än mer ett osundt inflytande på den ena känslosferen inverkar lätt på den andra.
Det är så, att den religiöst enerverades erotiska drifter bli abnorma.
Jag vet, att kapitlet är ömtåligt.
Men jag tror, att * vi knappt ana huru många de i kristlig mening allvarliga känslomänniskor äro, som hafva att kämpa med frestelser till könssynd — de kalla dessa till äfventyrs » höga andliga anfäktningar ».
Och det går nog också till nederlag ibland.
Några af syndafallen på detta område hafva vi sett — men helt visst icke de sista.5 18 NÅGRA TANKAR OM NERYLIFVET OCH DET SEDLIGA.
Skall en bot sökas för nervositeten, som sträcker sig till hela folket, så behöfde det begynna redan ifrån vaggan, och jag vågar tillägga: det behöfde begynna, innan barnet ligger i vaggan.
Man skulle förfara systematiskt profylak-tiskt mot grunderna, ty så länge de finnas, stå nog följderna kvar.
Pedagogiska tänkesätt, » skydds » - tankar måste komma till heders igen.
Att hålla undan det enerverande måste bli en viktig föräldrauppgift.
Men i och för detta ändamål behöfde man bli mindre rädd för att förfara auktoritetsmässigt.
Det vore t. ex. verkligen ingen försyndelse mot frihetens » heliga » princip, 0111 man toge och klämde efter våra rökande tioåriga medborgare, som gå omkring och reta en nervös här på våra stadsgator.
Man måste brännmärka mycket såsom omoraliskt, hvilket nu får opåtaldt passera.
Tänk t. ex. på förstörelsen af det ungdomliga fantasilif, som står i samband med könslifvet!
De många som för snöd vinnings skull ockra på den saken borde visserligen brännmärkas såsom skurkar.
Jag vill minnas, att jag har läst i en tidning, att man t. o. m. i Paris har tagit sig för att inskrida mot pornograferna.
Man behöfver icke vara skrupulös puritan för att inse nödvändigheten häraf, då man blickar in bakom rutorna i en del af våra cigarrbutiker och äfven åtskilliga boklåds-fönster.
Ofta kan en enda blick på uselheten i en sjuklig fantasi — gränsen mellan sjuklig och moraliskt anstucken är ganska fm — förstöra ett påbegynt verk till upprättelse.
Lifvets, literaturens och konstens genomsyrande af sensualism är en af hufvudfaktorerna vid den pågående degenerationen, och den estetiska tryckfrihetsdogmatiken tillåter ingen moralisk censur.
Det gäller då för den enskilda människan och uppfostraren att göra hvad han kan för att skydda sig och de sina och äfven att söka påverka opinionen.
Man ser just på sista tiden litet hvarstädes i tidningsliteraturen sporadiska ansatser till opposition mot den skamlighet som råder.
Men det är ofta så kuriöst hållnings-löst, därför att det är alldeles principlöst.
Man har sina raptus af moralitet t. ex. på den ena sidan af sin tidning för att redan på den nästa anslå den vanliga gamla halft skabrösa pifftonen.
Det kan ju lätt förklaras.
Många tidningar äro inga » moraliska personer » i filosofen Boströms mening.
» Att trycka på ömma nerver » är till mycket väsentlig del den nutida literaturens syfte.
Att göra intryck är ju nödvändigt.
Och då man ej har så lätt att åstadkomma starka harmoniserande intryck, arbetar man på framkallandet af de disharmoniska.
Annorlunda kan man väl ej heller göra, sålänge man själf saknar harmoni.
Det är då så tacksamt att t. ex. peta på den religiösa känslans ömmaste punkter.
Hvarje sådan tryckning kallas en » ny », en » stor », en » dristig » tanke.
— Att ändå människor finnas med » nerverNÅGRA TANKAR OM NERVLIFYET OCH DET SEDLIGA.
' 527
son * rep », kan man förstå däraf, att de med största lugn i världen läsa allt som kommer ut och må lika bra.
De bli endast litet mer tjockhudade.
Men icke alla äro så » lyckligt » danade.
Men tillbaka till det mera enskilda personliga lifvet!
Hur skall jag handla
för att möjligen kunna » etisera » nervmänniskan hos mig själf och bidraga därtill hos andra?
Den lekamliga och andliga diet, som därvid måste iakttagas, faller både inom medicinens, etikens och religionens område.
Här äro så oändligt skiftande individuella drag och så många olika synpunkter att iakttaga, att ingen enskilds inskränkta erfarenhet räcker till.
Bäst skulle en skicklig, sedlig och religiös läkare kunna behandla saken.
Men saken står nog så, att individen ofta, under klokt beaktande af läkares och andras råd, endast genom egen erfarenhet kan finna de yttre hjälpmedel, som slå igenom för hans egen del.
Läkarevetenskapen famlar ännu allt för mycket i mörker på detta område, och läkaren har ej alltid tillfälle att studera och behandla fallen nog individuellt.
I alla händelser räcka yttre åtgärder icke till.
Jag skulle vilja säga, att man härvidlag framför allt behöfver tro, hopp och kärlek.
Det är icke blott af teologisk förkärlek för denna sköna triad, jag nämner dessa ord.
Kan man inplanta i en människa tro endast och allenast därpå, att hon kan bli frisk, så är därmed oerhördt mycket vunnet, såsom läkaren mycket väl vet.
Det gäller nu både fysiskt och etiskt.
Kan man få fram hos en sedligt fallen människa tro * på, att hon kan bli räddad ur förfall, så är därmed upprättelsens första möjlighet gifven.
Våra farligaste fiender äro därför sådana naturalister, som predika for oss, att utvecklingen är mekanisk och på förhand determinerad, att det enligt erfarenhet af fakta icke kan bli bra, då det nu en gång är så, framför allt, att mitt moraliska lif icke kan ändras.
Predikan för en drinkare eller annars utsväfvande människa, att saken ej kan bli annorlunda än den är, är den rena dödsdomen för honom, ifall han tror det som predikas.
Kommer nu därtill den hjärtlöshet, hvarmed man ofta betraktar den fallne eller den sjuke såsom egentligen icke värd att man tar hänsyn till honom, då han ju icke kan på något lyckligt sätt deltaga i » kampen för tillvaron » — så blir det tungt för de eländige att lefva.
Ty hvad naturalisten säger, tycks den sjukes egen natur och hans egen erfarenhet säga.
Man behöfver sannerligen ej inskärpa hos den, som har förstördt nervlif, att han är ohjälplig.
Han tror det nog ändå.
Och denna tro stödjes oupphörligt af människor, som i hopplös ton säga sitt: » jaså, det är så illa med dig också ».
Lyckligt därför, om man träffar en människa, som t. ex. med stöd af egen erfarenhet säger: » du kan bli bra » .Ett enda sådant ord, sagdt i öfver-5 18
tygelse, är en oerhörd hjälp.
En människa, som ej erfarit det, kan icke fàtta, hvilken innerlig tacksamhet man kan känna mot en läkare, då han sagt något sådant.
Det kan visst hända, att en läkare kan säga det, » emedan det hör till yrket », men hans auktoritet verkar ändå till att väcka en viss tro.
Man går ofta så kry ifrån ett läkarebesök, att man tycker sig aldrig på länge ha varit så frisk.
De människor, som i lättsinne undergräfva en läkares auktoritet, veta nog icke, att de stundom därmed kunna omöjliggöra halft lyckade kurer och åter störta människor i elände.
— Nu menar jag, att en sådan där personlig förmåga att inge kurage är ett djupt berättigadt etiskt medel.
Och de läkare, som i sanning kunna inge patienterna godt hopp, äro framför andra våra välgörare.
De måste naturligtvis själfva ha troskraft i sig.
Jag begriper ej, hvarför det personliga sättet att inverka skall stå lägre än järn, vatten och kinapiller och göras misstänkt.
Dessa ting verka för Öfrigt äfven de såsom » trosföremål ».
Nu är det visserligen äfven här sannt, att det är svårt att tro och omöjligt att tro på kommando eller blott därför, att det är » nyttigt » att tro.
Men jag menar, att sceptici kunna vakta sig för att undergräfva den tro på » det läkande i tillvaron » som finns.
Och en läkare bör väl kunna gå till verket med outrotlig förhoppning, att hans fräjdade vetenskap skall föra honom allt längre i konsten att hjälpa.
Trons mod behöfver växa till på alla områden.
Nu har man verkligen länge nog arbetat på att borttaga det och i stället sätta tvifvel, hopplöshet, förtviflan.
Här behöfde man just återgå till naturen.
Ty ur det friska, ännu ofördärfvade lifvet växer verkligen » af naturen » rikt spirande tro.
Det ser man på barnen.
Det är först genom att taga barnsligheten ifrån barnen och ungdomligheten ifrån ungdomen, som de moderna pessimisterna lyckas få sitt ogräs att gro.
Tron, denna misstänkta sak, är dock, äfven i sina lägre former, starkare än vetenskap och konst, och skall helt säkert förbli det till dagarnes ända.
Jag neddrager icke tron i dess högsta form, om jag påstår, att tron på Gud är det förnämsta etiska hälsomedel för det sjuka nervlifvet.
Och därvid tänker jag ej på » helbrägdagörelsen genom tron » i nu gängse mening.
Denna hör i det stora hela till den enerverande religiositetens utväxter.
Men det Jesus af Nazaret ofta sade till de botade sjuklingarne: » din tro har hjälpt dig » — det kan sägas om många fall i våra tider.5 18 NÅGRA TANKAR OM NERYLIFVET OCH DET SEDLIGA.
Särskildt om man blifvit sjuk därigenom, att människor tagit bort den religiösa tron ifrån en, om man grubblat sig trött öfver lifvets omening, så måste tanken på, att » lifvets strid har mening, » komma som en läkedom öfver det sjuka sinnet.
När orsakerna borttagas, kunna följderna ofta neutraliseras.
Man behöfver därför visst icke fatta såsom religionens uppgift att framför allt vara ett » smärtstillande medel ».
För många är den endasc detta, såsom Heine hånande sade: » jag har ock min religion, morfinet ».
För min del finner jag föga behag i söta predikningar, som i varierande tonart börja med att framhålla, » hur människan vill bli lycklig ».
Det är icke det första en människa med sedliga behof vill.
Men för en sådan, om lion kommit långt ned i skepticismens djup, har hvarje liten tillstymmelse till sedligt religiös tro en hug-svalandè betydelse.
Redan om man kan känna den sedliga lagens omutligt •genomträngande dom och därigenom tvingas att fatta tag i och fasthålla, att det finns en annan verklighet än denna » opersonligheten » — hvad man nu kallar den — redan det har med sig glädje, då man i själens innersta djup hungrar efter personlighet.
Hellre en Gud, som hårdt slår mig, än denna materia!
Den etiska smärtan är sund och hälsobringande.
Inför Gud — där kan det ha ett ändamål att tåligt lida.
Det finns något att lefva för — om man också hlott får lefva * för att bli ödmjuk, tyst, undergifven.
Men att resignera under detta irrationella ' något, som heter natur, som endast har den förmågan att utan känsla, vilja, förstånd och ändamål plåga mig som besutte det den mest diaboliska uppfinningsrikedom — det kan i längden icke människan; och hvar " för i ali världen skulle hon göra det, då naturen har skapat gift och kulturen pistoler?
Än mer, om jag får tro, .att denna personliga verklighet ingenting mindre är än ett fadershjärta, bättre än det bästa, renaste, ömmaste, jag kan tänka mig!
Då smyger jag mig intill detta hjärta och hvilar mig där.
Och den nervöse vet af saknaden, hvad verklig hvila betyder.
— Från konsekvent materialistiskt håll skulle man här endast kunna håna och säga: det hörs på dig, att du är en svag stackare, en sådan där som icke kan reda dig själf; vi veta att sådana i utvecklingen » efterblifna » själar behöfva religion.
Och de starka, de med de friska nerverna, skola knuffa undan oss till kvinnorna och barnen, till sjuklingarne och invaliderna.
Ja, vi få väl vara nöjda med att stanna dar; vi äro då i närheten af Jesus från Nazaret.
— Nu äro ej alla så hårda af sig.
Den mest inbitne materialist har nämligen i sig en underlig inkonsekvens — ett känsligt och medlidsamt människohjärta.
Man blir som ett barn, när man är sjuk.
Det vet hvarje människa, som
genomgått kraftuttömmande sjukdom eller trädt i nära beröring med invaliderna.
Svensk Tidskrift 1891, 16, 17.
345 18 NÅGRA TANKAR OM NERYLIFVET OCH DET SEDLIGA.
Man skulle vilja låta sin mor bära sig, ifall hon orkade ta en på sina armar, som då man var liten.
Och en därmed besläktad svaghetskänsla är det, som drifver en till Gud — det erkänner jag gärna.
Men skulle det nu vara så illa?
Det kommer kanske icke uteslutande an på kraftmassa här i världen.
För öfrigt finns det en slags » kraft i svagheten ».
Paulus t. ex. var en ganska kraftig man, han som hörde Gud säga till sig: » min kraft är mäktig i de svaga ».
Och egendomligt är i alla fall, att kristendomens stora världsträd spirat upp ur tåligt lidande: ur den Heliges och » de heligas tålamod och tro ».
Man kan ju ej begära, att naturalister skola hafva sinne för den saken.
Men det tragiskt stora, som stundom ligger däri, borde åtminstone vara för deras uppfattning tillgängligt.
Har man trons tillgång till Gud i bönen, så tar man sedan hans hjälp i anspråk i och för den sedliga strid mot nervmänniskan vi ofvanför talat om.
En sak borde därför vi människor, antingen vi tro på Gud eller icke, kunna komma öfverens om: låtom oss ej direkt arbeta på att taga ifrån de arma sjuklingarne tron!
Det är ändå hårdt; det kan nog äfven den om Guds icke-tillvaro öfvertygade imaginera sig, ifall han har förmåga att känna med andra.
Jag tror visst ej det lyckas i det hela.
Men experimentera icke med dem som ha tron på Gud till sitt enda hopp i lifvet!
Det är vivisektion på människor.
Man har ännu ej lyckats omvända alla de friska.
Skeptikerna borde » lyckliggöra » dem först.
De som sakna förmåga att realisera lifsidealet af njutning och » aktiva dygder » — låt dem få åtnjuta någon lindring och öfva de passiva!
Låt dem hoppas på det eviga lifvet, om de kunna!
Jag vet, att I rekommenderen evtanasin åt dem.
Men låt dem afgöra öfver den saken själfva!
Än ett ord — om kärleken!
Vi skola ej döma den nervöst sjuke moraliskt hårdt, ej ens om hans lidande kommer af moraliska fel.
Och framför allt skola vi vara milda vid bedömandet af de moraliska brister som komma af den nervösa svagheten.
Annars bli vi så lätt orättvisa.
Det är ej rättvist att t. ex. kalla den karl, som i en sådan sjukdom gråter, för en stackare.
Jag blef nyss djupt gripen af en liten erfarenhet i den vägen.
En lidande, som jag alltid i hälsodagarne funnit vara en » karl », talade om en af sina vänner och klagade — - de klaga gärna, då det blir som svårast.
Vännen hade sagt, att han skulle bemanna sig, slå ifrån sig o. s. v. Och för att inskärpa detta hade han sagt till sin pojke, som lekte på golfvet: » du skall väl inte bli någon mes ».
Min sagesman — det var nu ett år sedan han sist led af sm svaghet, och detta hade inträffat — grät vid minnet af denna episod: » han var en af mina bästa vänner » .5 18 NÅGRA TANKAR OM NERYLIFVET OCH DET SEDLIGA.
Jag har flere gånger nämnt läkaren, den lidandes hjälp i så mången nöd ..
Vi böra af hjärtat vara tacksamma mot dem bland dessa, som kunna älska människor, för kärleken i kallets utöfning.
De tider äro väl lyckligtvis i det hela förbi då man med en slags provincialläkare-råhet behandlade sina patienter och naturligtvis särskildt bönder och » sämre folk », och därigenom ibland kanske skadade mer genom vresighet, än man gagnade med drogerna.
Men det är en fara som ännu står kvar: läkaren själf blir lätt nervös, ty hans kall är ytterst enerverande.
Och hur skall han då kunna med lugn och kärlek möta oss oroliga, besynnerliga, ej sällan nyckfulla och retliga patienter?
Vi förstå, hur kallelsen kräfver af honom och hur kärleken manar honom till den noggrannaste vård om sig själf och till den största själfbeherskning.
Det ligger något underligt kraftgifvande och stillande däri, att nödgas till och hafva förmågan att hjälpa andra.
Det drager uppmärksamheten från en själf.
Och själfreflexionen är den nervlidande till stort fördärf.
» Att lefva för andra » — däri ligger stor hjälp för läkare och oss alla.
Det gällde blott, att vi i Kristi namn kunde offra vår stora, oss själfva olyckliggörande själfviskhet.
Utan kärlek från människor i vår omgifning, som i kärleken också förstå oss, kan det i svårare fall knappast bli bra.
Därför: mycket deltagande!
Låt den sjuke klaga sin nöd för dig och hör tåligt på och gör hvad du kan till uppbyggande och icke ti * ll nedrifvande!
Man må säga till den starke och till den oberättigadt pjunkige: » din sorg är din, och du bör bära henne ».
Men kristligt är att bära hvarandras bördor.
Här har den kristna sedligheten i våra dagar en stor uppgift.
Har behöfdes starka röster som kunde ropa: till kärlekens kamp mot lidandet!
» Alle man på däck! » Men det gäller allra synnerligast kvinnorna.
Det gäller modren, makan, den trogna tjänarinnan, sjuksköterskan.
Hvad vi kanske allramest behöfva är friska kvinnor, hurtiga, kraftiga, hängifna kvinnor.
Samfundet behöfver dem; sådana t. ex. som Lona Hessel i » Samfundets stötter ».
Det gör ej så mycket, om de ej äro så fina, om de blott äro finkänsliga.
De behöfva ej vara så utomordentligt kunskapsrika, blott de ha förstånd på människor.
Det här har kanske blifvit för långt.
Ämnet är rikt; och tankarne hafva fått komma som de velat.
Kunde någon, som ej varit vaken därför, väckas till tanke på de många moraliska spörsmål, som detta vår tids stora lidande framkallar, så vore det glädjande.
Vi stå helt visst vid en tidpunkt, då stora etiska frågor mer och532
NÅGRA TANKAR OM NERVLIFVET OCH DET SEDLIGA.
mer komma på dagordningen.
De politiska och sociala frågorna tränga från sitt håll in på det moraliska området.
De ekonomiska frågorna likaså; det visar sig ju omöjligt att göra affärer, om ej människorna följa sedliga grundsatser.
Detsamma gäller med de hygieniska frågorna.
Och det är väl ej underligt, att frågor, som röra människa och mänsklighet, kräfva etiska svar.
Och när denna synpunkt rätt kommer på dagordningen — då skall det bli mer intressant för människan att » leve Livet ».
Ä. Eklund.Predikanter i New-York.
Några tgper ur Amerikas religiösa lif.
Äfven dem, som hafva mycket individuellt utpräglade religiösa behof och delvis eller alis icke vilja underordna sig under de fäderneärfda trosfor-merna, erbjuder i våra dagar New-Yorks andliga lif rikliga uppbyggelsetillfäl-len.
Ej blott de mest olika skiftningar i åsikter och trosöfvertygelser äro där tillgodosedda, utan äfven olika smakriktningar.
Det lär ju nämligen icke kunna bestridas, att just bland de bildade klasserna mången långt mer afhålles från den allmänna gudstjänsten, därigenom att hans estetiska smak stötes tillbaka af predikantens sätt eller ritualens former, än i följd af att han ej fullt kan dela den till grund lagda bekännelsen.
Trosgemenskapen kan på sådant sätt komma att spela en mindre roll än känslofrändskapen.
Ingen läser gärna böcker eller åhör en predikan, hvari han väl återfinner sina egna åsikter, men framställda på ett sätt, som strider mot hela hans personlighet och bildningsgrad.
Häri torde i ej oväsentlig grad anledningen vara att söka till, att en så stor procent af New-Yorks befolkning är flitiga kyrkobesökare.
Under den ytterst mångskiftande, fria gestaltningen af det kyrkliga lifvet därstädes, hafva också predikant-individualiteterna lemnats ett sådant tillfälle till ohämmad utveckling, att en hvar kan finna den man, hvars ord från predikstolen tilltala hans egen känsla och lynne.
I slutet af hvarje vecka koncentrerar sig också i New-York det andliga intresset omkring de ryktbara predikanterna.
Dessa taga ock i sina andliga tal en för oss europeer ovanlig hänsyn till de frågor, som för tillfället sysselsätta allmänhetens tankar.
De kasta sig sålunda midt in i dagens sociala eller politiska stridsspörjsmål, förlora därvid en hel del af den traditionella prästerliga värdigheten, men vinna i stället ett praktiskt inflytande, som kring deras predikstol samlar skarorna och väl äfven gör dessa böjda att ock lyssna till de andliga sanningar, som de särskildt hafva att förkunna.
Ej mindre än författarne och konstnärerna få predikanterna på detta sätt en på samma gång534
PREDIKANTER I NEW-YORK.
ledande och representativ ställning och måste nödvändigt tagas med i räkningen, om man vill göra sig en föreställning om lifvet i våra dagars Amerika.
De från europeisk synpunkt egendomligaste typerna erbjuda bland dessa amerikanska andliga talare de, hvilka tillhöra de här så utbredda frisinnade religiösa riktningarna.
Och vi skola därför särskildt från deras krets här söka teckna några karakteristiska profiler.
I. Beecher.