Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tillstyrker bifall till det af Hr Skogman framställda förslag.
Jag anhåller att få upptaga till vederläggning de yttranden, sorn blifvit anförde emot mina åsigter, och beder
Ståndet ursägta om mina svar komma i samma ordning som anmärkmne och om det hela derigenom kommer att sakna det sammanhang, som det borde äga.
Hr Rosenblad har omförmält den stora skillnaden i beloppet af smör, som blifvit infördt under och efter den Finska tractatens giltighet, samt har deraf velat hämta bevis för den stora tullförsnillning af denna vara, som skall hafva egt rum under, de sednare åren.
Jag lemnar derhän huru stor denna tullförsnillning må hafva varit.
Men jag frågar Eder alla mine Hrr, om J ej veten att frambringandet af smör inom vårt land, betydligen tilltagit under de sednare åren, just derföre att priset å varan stigit, Den 31 Maj f. in. 213 sedan den Finska tractaten upphörde och de höjda i n för sel a
Fgi f lerna uppmuntrat jordbrukarne att frambringa mera smör än för ut?
Med detsamma hafva de i allmänhet vändt sin håg från bränvinspannan till ladugärdsskötseln.
Denna fördel bör man också uppskatta och tillika erkänna huru mycket landet derpå vunnit.
Slutligen bör man ihågkomma, att hufvudstaden, hvilken så länge Finska traktaten varade, af införseln från Finland berodde, nu börjat i stället taga sina matvaror från Svenska landsorter.
Denna omständighet bör ej sä litet tagas i öfvervägande, då man vet huru mycket hufvudstaden gäller i ett rike och huru mycket han verkar på de öfriga delarne af landet.
Man säger alt om Hr Skogmans förslag skulle godkännas, så saknade
Konungen ledning för tullagstiftningens bestämmande.
Jag bar förut sökt visa, att ledning i detta fack icke saknas, ty om de öfrige Stånden skulle fatta samma beslut som K. o. Ad. nemi. att vidhålla 1845 års taxa, så ser ju Konungen deraf hvad R.
Sl:s mening är.
Delta hindrar likväl icke Konungen att göra de nedsättningar, Han finner ändamålsenliga.
Mångå sådana torde ej anses lämpliga, emedan man vet, att det just är närvar, konjunkturer, som föranledt Konungen önska att R.
St. ej måtte alltför mycket rubba det gamla förhållandet.
St. skulle ju med vidhållandet af 1845 års taxa, hafva uttalat den tanken, alt man nu bör låta bli att experimentera med nya tullafgifler och sådant mätte vara rent spel (en talare har begagnat detta uttryck).
Hr Rosenblad har sagt, att han icke är nöjd, hvarken med den ena eller med den andra tulltaxan, och troligen är det så med Ståndets tlesta ledamöter.
Men för alt få något sammanhang, något system, för alt vinna något resultat, så måste man väl underkasta sin egen mening den inskränkning, som är behöflig för att i allmänhet befrämja del bästa som kan åstadkommas under n. v. omständigheter.
Så få vi göra något hvar, och jag hoppas att Hr Rosenblad gör på samma sätt.
Hr Ribbing har sagt, att om man skulle antaga Hr Skogmans sats, så skulle de liberala icke få sin mening riktigt uttryckt.
Det få de ändock ganska väl om de antaga Frih. Raabs förslag.
Då vi komma till voteringen, så är det tillfälle för en hvar att antaga antingen Hr Skogmans eller Frih. Raabs förslag.
Skulle derjemte något tredje göras gällande, så röstar man först om contraproposin o. s. v. Så har det alltid tillgått och derigenom förtryckes ingens mening.
Hr Ribbing har yttrat att de nedsättningar, som Utsk. har föreslagit, vore i allmänhet icke öfverdrifne.
Till besvarande deraf fordrades att ingå i detalj och anföra det ena eller andra exemplet.
Om jag tilläte mig det, så skulle mina motståndare väl göra sammaledes.
Då skulle vi komma in pä tulltaxans serskilda artiklar, innan de ännu blifvit föredragna.
Jag vill icke göra början dermed, utan blott hålla mig till de allmänna satser, som Hr Ribbing uttalat.
Först tillåter jag mig dock yttra en egen allmän sats, nemi. den, att när nedsättningen af varors pris i andra länder, förmedelst der inträffade oroligheter går till hälften £11 Den 31 Maj f. m. eller till tredjedelen af varans värde, så bör naturligtvis skyddstullen här stegras i samma proportion.
Nu har likvist Bevilln:sUtsk. icke medgifvit någon högre lullafgift, än ^idel af varans värde, eller 25 procent.
Ilon har imedlertid fallit 50 eller 33^ procent, så är det klart, att 25 procents tullförhöjning icke förslår att betäcka skillnaden, utan att den måste ökas eller ock den inhemska tillverkningen skyddas genom förbud.
Den omständigheten att varor genom oförutsedda händelser falla så ofantligt, bevisar aldrabäst huru origtigt det är, att fästa sig vid någon iheoretisk siffra.
En sådan kallar jag den af 25 procent, hvilken Utsk. antagit utan afseende på huru låga prisen tillfälligtvis må vara.
Har man en gång fått i sitt hufvud att 25 är en undergörande siffra, så är det konsequent alt tillägga honom så undergörande makt, att hon botar för hvilka fall som heldst.
Att utsätta en sådan siffra såsom oöfverstiglig under alla tull förhålla nden, synes mig vara lika rigtigt, som att säga: ”ingen karl får vara längre än 3 alnar.
Ar han längre så måste han förkortas, antingen till hufvud eller fötter, ty den rätta längden är 3 alnar och dervid måste det blifva”.
Vår Herre, som plägar anses visare än menniskor, är icke så sträng theoreticus, ty
Han låter menniskor vexa både öfver 3 alnar och betydligt under denna längden.
Om Bevilln:sUtsk. icke theoretiserade så mycket, blefve kanske dess slutsatser rigtigare?
Hr Ribbing har sagt att det är egentligen modesaker, som äro underkastade stora förändringar i varuvärden.
Jag frågar om kläden kunna räknas dit? och huru har det gått med dem vid Leipzige Messe?
Det omtala alla tidningar: icke jj:ten icke |:del har gått åt, förlusten för klädeshandlare och fabrikörer har varit så stor att de icke hafva haft annan utväg än alt fördröja hemresan för att icke genast göra bankrutt.
Likväl vill man nu behandla våra fabrikörer på ett vis, som förutsätter att omsländigheterne varit omvända både i Sverige och annorstädes.
Hr Ribbing har befarat, att man tvingade folk lill lagbrott genom höga tullar.
Jag ville väl veta, hvilken den tullstadga är, som tvingar eller har tvungit någon till lagbrott.
Finnes här någon vara förbjuden till införsel, hvilken icke kan i landet åstadkommas?
Man har här åberopat Konungens nåd. propos. och anfört såsom skäl för Ulsk:s betänk, att det grundar sig pä Regeringens eget förslag.
J tordén likväl erinia Eder mine Hrr, att sedan propos:n afgafs, hafva de omständigheter inträffat, som förändradt handelsverldens skick.
Följden af denna förändring var att Konungen lill sig kallade vissa ledamöter af Bevilln:sUtsk. och föreställde nödvändigheten alt göra afseende på dessa nya förhållanden.
Saken finnes upptagen i ett protocollsutdrag från BevillmsUtsk. af d. 30 Mars innevar. år.
Förmodligen kännen J alla dess innehåll.
Jag behöfver således icke uppläsa det, men är färdig dertill om någon bestrider förhållandet.
Således haiman sett Konungen förfara på samma sätt, som Hr Skogman, nemi. att låta en grundsats, som man hyllar, likväl gifva vika för lidsomständigheter, dem man icke har i sin makt att be - Den 31 Maj f. m. 213 herrska.
Skulle då R.
St. i detta hänseende gå längre ån Konungen sjelf vill att de skola gå?
Det är tyvärr så med de liberala alt, har man en gång gjort dem ett förslag så haka de sig fast dervid för all framlid, utan afseende på hvad ändrade omständigheter sedan må säga deremot, för att bevisa det motsatsen vore nyttigare.
Nu har Konungen en gång under andra förhållanden gifvit ett förslag i liberal riktning och derföre skall del förblifva dervid, änskönt Ilan sjelf på grund af ändrade tidsomständigheter, äskar förändring.
Men mine Hrr, sedan Konungen yttrade sig, har något tillkommit som vi ej få förgäta.
Då han anmodade Bevilln.Utsk. att gå försigtigt till väga: så voro ännu icke rustningar beslutade för att biträda en granne.
Hvad är följden af dem?
Jo den, att 2,000,000 redan äro beviljade för kostnaderna och att andra millioner dertill ytterligare skola behöfvas om rustningarna blifva långvariga.
Hvar skola penningarne lagas?
Statskont. har inga, det veta vi, och riksg:skont. icke heller.
Nu hafva vi ställt så väl till, alt dä banken är skyldig aflemna sin upplagda vinst till riksg.-skont., så röstar man i förstärkt BancoUtsk. och säger: nej, Banken skall behålla sina penningar till årets slut.
Riksg:skont. bl ifver således utan, eller nödgas af Banken låna dessa penningar samt derå betala ränta allt till riksgtsverkets förkofran.
Nu visar sig i den K. propos:u att genom den nedsättning i tullen, som skulle äga rum genom hennes antagande, uppkommer en förminskning i tullbevillningen, af icke mindre än 215,000 r:dr årligen.
Hvar vill Bevilln-.sUtsk. taga mede! att fylla den bristen?
Vore det icke vida bättre att låta tulltaxan vara oförändrad och hafva tillgång till 215,000 r:dr än att för theoriens, för de 25 procentens skull, sakna dessa medel, ulan alt veta hvar de skola tagas?
Hr Ribbing har funnit prohibiliv-systemet egennyttigt.'
Ja, det är visst egennyttigt att vi vilja åt Svenska fabrikanter, handtverkaregesäller, fabriksarbetare och lärgossar, förskaffa arbete.
Detta vill jag åstadkomma derigenom att vi förhindra Engelsmän, Fransmän eller Tyskar eller hvem det vara må, att hitföra varor som våra egna handtverksmästare och lärlingar kunna tillverka; ty derest man icke på detta sätt drager försorg om arbetaren, så kommer han i det tillstånd som Hr Lefren nyligen omförmält.
Antingen få vi försörja våra arbetare på fattighus eller i fängelser, eller skola vi se dem såsom tiggare belägra våra portar, eller fylla våra gator.
Hurudant är nu förhållandet i Frankrike, der man icke längre kan försörja sina arbetare med vanlig förtjenst, derföre att näringsdriften, genom oroligheterna afstadna!?
Jo den, att staden Paris får utan gagnelig sysselsättning försörja 70 eller 80,000 personer, som äro brödlösa, emedan de sakna arbete.
Hr Ribbing vill att ”vi ej skola kasta oss på statsmannanäringar, emedan deraf uppkommer en klen och svag befolkning”.
Ja, denna befolkning är ofta lastbar, det medgifves. ”.Man skall uppodla ödemarker och göra dem fruktbara” säger talaren.
Ja, låtom oss det göra; men den landtman, som uppodlar ödemarker, 216 Den 31 Maj f. ni. lian måste sälja sin säd, eller sin potatis, eller hvad som det vexer, för att kunna betala räntan på det åtgångna kapitalet och dagspenningen åt arbetarne.
Hvarest får han till erforderligt pris sälja dessa varor, om för många kasta sig på jordens odling?
Hvem skall köpa och förtära de födoämnen, som landtmannen och hans arbetare icke sjelfve förbruka?
Nödvändigt är att jorden, om hennes odlig skall bära sig, måste gifva mera potatis, säd och gräs, än jordägaren, hans arbetare och kreatur förtära, ty odlaren och iians folk, mäste, utom föda, hafva kläder och husrum m. m. sora kostar penningar.
Kan öfverskottet å födoämne afsältas med fördel i främmande länder?
Det betviflar jag; ty svårligen lära våra jordbrukare kunna, utom i sällsynta missvextår, tälla med Ryssar, Tyskar och Danskar i låga pris och god vara.
Svenska jordbrukaren mäste således påräkna afsättning inom sitt eget land.
Huru skall det lyckas om jordbrukaren der icke finner nog många sådana medborgare, som förtära säd, potates, kött, smör och dylika lifsmedel, utan att sjelfve täfla med honom om deras frambringande?
Dessa kunna äter icke vara andra än stadsboer eller sådane som frambringa andra varor än lantmannen, men hvilka han och andra behöfver ulan att kunna dem åstadkomma.
En värd talare har sagt, att man blott borde hålla sig till Stadsmannanäringarne och se till att lullafgifterne å manufakturerne icke blifva för låga.
Man måste efter min tanka, äfven tillse, att lullafgifterne på landtmannavaror icke heller blifva för låga; ty arbetsförtjensten skulle eljest tagas ifrån den inhemska landtbrukaren och tillfalla ulländningen, såsom jag redan sökt visa.
Den ena medborgaren måste i det fallet hjelpa den andre på det att alla må kunna hafva bestånd.
Det är således orätt alt säga med Hr Sandströmer att det skydd, som den gamla tulltaxan lemnar, endast vore behöfligt för fabriker och näringar, ty om
Stockholms borgare och andre stadsboer kunna köpa kött, smör o. s. v. för bättre pris ifrån andra länder, då skulle man få höra huru våra landtmän skulle beklaga sig, och sådant med skäl, ty de böra ju, för det allmänna bästa skuld, äfven få sälja sina produkter.
Jag vet icke för ögonblicket någon vidare anmärkning att besvara, utan anhåller och hoppas, att R. o. Ad. måtte godkänna Hr Skogmans framställning.
Hr Lefre'n har påbördat mig, i följd af mina yttranden, ett uppsåt som jag ingalunda vill erkänna mig hafva hyst, det nemi. att jag skulle vilja jaga bort fabrikerna.
Jagt har aldrig varit min sysselsättning i allmänhet, och aldra minst jagt på menniskor, och jag skulle tro att, om jag för min enskilda person hade den äran att vara känd af Hr Lefrén, jag af honom skulle blifvit bättre bedömd, än att han skulle trott mig om att vilja bortjaga fabrikerna ur landet.
Det har aldrig varit min mening; men jag har velat uttrycka, att jag ej vill locka och narra Den 31 Maj f. m. 217 folk in på en väg som leder till deras förderf.
Det var min mening.
Hr Lefrén tyckes vilja förkasta allt hvad theon heter, eller åtminstone sätta den ganska långt under praktiken.
Jag tror deremot att båda delarne böra följas åt och att de äro båda alldeles nödvändiga; och det se vi, att den somför tidigt börjar praktisera, han gör det som ej är rätt.
Man måste hafva någon theori att utgå ifrån, annars fruktar jag att det går som det verkligen gått med detta ärende, så att man famlar i luften den ena riksdagen hit och den andra dit, hvarigenom ett ständigt vacklande uppstår.
Det är följden af praktik, som ej är byggd på theori.
Dessutom, skulle vi i detta afseende rätta oss endast efter fabrikernes bestånd, så är förhållandet dermed det, att fabriksägarne vid hvarje riksdag sagt: ”om vi blott få skydd 5 eller 10 år till, så skola vi kunna konkurrera fullt med ulländningen”; och likväl, då de 5 åren varit förlupna hafva vi åter hört samma klagomål.
Hr Lefrén har påstått, att det riktigaste vore, att bestämma höga tullar och kontrollera riktigt.
Jo se! det är just hufvudpunklen, detta sednare nemligen, att kontrollera.
Man påstår att det ej låter sig göra.
Jag är ej sjöofficer, men jag har sett tillräckligt af huru det tillgår med kustbevakningen, och vi känna alla dess resultater.
Så mycket kan man vinna genom kontroller.
Hr von Hartmansdorff har sökt vederlägga hvad jag sagt i många afseenden, och jag skall bedja att i korthet få besvara honom; men jag får dock först uttrycka min önskan att Hr von Hartmansdorff, efter att hafva gått sä långt i betraktelser öfver saken, äfven fortgått deruti ännu något längre, då jag tror att jag slutligen skulle hafva fått rätt.
Först talar han om den stora tillökningen af smörproduktionen, sedan sista tullbestämmelse; men jag skulle tro att det ej vore underligt om denna produktion, liksom så många andra, af sig sjelf gatt framåt, men tror dock ingalunda att den höga tullen dertill varit orsaken.
Törhända är äfven denna produktion mindre i tilltagande, än man föreställer sig det; ty då priset på smör stigit så betydligt, så äter landtmannen mindre deraf och skickar in mera till städerna, hvarigenom man får högre qvantitet smör i tabellerna än förut.
Jag tror det dock ej vara något serdeles godt resultat, att man drager den sundaste och bästa födan från den fattigare delen af folket; ty hvad hlifver följden deraf?
Jo, att arbetaren föder sig sämre, och följaktligen arbetet blifver sämre, så att fattigdom och nöd uppstår, hvilket slutligen drabbar Staten.
I afseende på behandlingen af ämnet (jag går i samma ordning som Hr von Hartmansdorff) så nekas giltigheten af min mening, att hvar och en ej skulle få sin tanka uttalad i händelse man toge hela den gamla tulltaxan till votering på en gång.
Detta gäller visserligen i afseende på dem som äro liberala i allt eller prohibitiva i allt, men det är dock ganska få; då deremot de fleste äro liberala i ett hänseende och konservativa i ett annat.
Prohibitisterne synas äfven liberalt sinnade i vissa ärenden; 218 Den 31 Maj f. m. och det är just derföre jag anser att deras mening i vissa delar skulle blifva alldeles afklippt, i fall man toge båda förslagen i massa att votera öfver.
Jag anser det orätt, att sålunda betaga dem deras rättighet att såväl i ena som andra fallet framkomma med sina förslag.
Här bar blifvit taladt om oriktigheten af att fastställa enviss norm för sättandet af all tull, och om huru orätt det vore att sätta den till 25 procent, enär varan ofta kan stiga ganska betydligt, och man borde passa på alt rätta lagstiftningen derefter.
Men skulle man gå in på en sådan theori, så borde man verkligen hafva ett litet LagUtsk. nära nog i hvarje provins, för att passa på priserna.
Jag hemställer dock huruvida det vore någon möjlighet, att verkställa något sådant?
Priset kan såväl stiga som falla, och sådant måste man hafva förutsatt.
Dessutom, en sådan kris inträffar ej så ofta, och sker den, så betyder det väl i de flesta afseenden ej så mycket.
Alt någon grund måste antagas, för att utgå ifrån, är väl gifvet så väl i denna sak, som i alla andra; det är ej derföre sagdt att just siffran 25 är den rätta.
Men jag antager den dock, derföre att någon bör bestämmas; ehuru jag skulle heldre önskat, alt man bestämdt den till 15 eller någonting sådant; men troligen har Bevilln.Dtsk. satt 25 under fullkomlig öfvertygelse om, att om den siffran antages, den icke skulle skada någon fabrik i riket.
Här har blifvit framstäldt ett raisonnement, som jag ej skulle vilja repetera och som jag ej tycker om, nemi. i afseende på vår Herres åsigter.
Vill man tala alfvarsamt derom, så tror jag att om man undersöker dem, är det ingenting som strider så mycket emot dem, som tvång i afseende på folks rättighet, att sig ärligen försörja.
Den som behagar och vill läsa, eller har läst den Heliga skrift, tror jag ej skall finna ett enda ställe deruti, hvarpå man kan grunda sådana satser.
Jag har hört att tillverkningen ej är tillräcklig i landet; men hvaraf kommer denna förlägenhet?
Den kommer alldeles ej af fabrikationen utan af lurendrejeri i följd af de höga tullbestämmelserna; och hade dessa och lurendrejeriet aldrig existerat, så hade klädesfabrikanterna ej befarat en sådan konkurrens, som de nu måst vidkännas.
Det är just händelsen att man, i st. f. att upphjelpa fabrikerna, undergräfver dem helt och hållet genom ett sådant system.
Vidare har man sagt: hvad äro här för varor förbjudna, som ej kunna i landet åstadkommas?
Ja väl! men kan deraf inom landet produceras tillräcklig qvantitet?
Då först kunde man komma fram med ett sådant motiv, men då händelsen ej är sådan, utan en del deraf ovilkorligen måste hämtas utifrån; är det då rätt att genom höga tullbestämmelser lägga ut en snara för den menskliga svagheten genom förökandet af frestelsen till lurendrejeri?
Ett hufvudargument synes det ock vara: huru de stackars landtmännen skulle blifva af med sina varor, om det ej i städerna funnos afnämare deraf som deltogo i produktionen?
Men äter ej den lika som blott fräter, som den hvilken producerar; och Den 31 Maj f. m. kan man slå ihjel en menniska, derföre att lion ej sysselsätter sig på ett visst sätt, derföre alt hon ej är fabrikant?
Men den stackars landtmannen skulle jemra sig så mycket, säger man, om han ej blef af med sina varor, hvaraf måste bakas bröd i städerna m. m. d.
Det fägnar mig rätt mycket att alla dessa saker hafva kommit före; ty deraf kunna vi se hvarföre vår ladugårdsskötsel står på så låg ståndpunkt.
Orsaken dertill är nemi. att spanmålen i allmänhet är i för högt pris.
Har man lågt pris på spanmål så är del en gifven sak, att man använder sin säd på ladugårdsskötseln, som deraf skulle vinna betydligt.
Här hafva visserligen varit några sådana år, men högst få; jag tror dock att man skulle finna den största belåtenhet inom landet, ifall sädespriserna blefvo låga.
Jag är öfvertygad om, att i fall man kunde få priserna på vår spanmålsproduktion någorlunda stadiga, så skulle vi se våra ladugårdar florera.
I främmande länder sker afsättningen af landtmannaprodukter i större skala och med mera fördel, hvaraf vi nyligen här erfarit nyttan; och skulle den ej visa sig genast, så kommer det dock framdeles att visa sig i afseende på åtskilliga andra saker som jag nyss anfört, såsom smör, ost, kött o. m. d.
Deråt vänder man sig ganska säkert, för att nyttigt begagna jordens produkter, blott såväl landtmannen som andra näringsidkare få åtnjuta frihet.
Det missljnd som man fruktar att fä höra från landtmannen om varupriserna falla ned, fruktar jag ingalunda.
För mig åtminstone skulle det ej blifva ett missljud, utan fastmera ett välljud; ty jag kan ej med giltighet se omkring i landsorterna personer behöfva svälta för det att priserna äro höga.
Jag tror att hvar och en menniska anser det för sig vara en glädje att höra att äfven andra äro belåtna med sin verld, och att det för alla är vidrigt att omkring sig se utmagrade och utsvultna ansigten öfverallt.
Dä man nu ej kan fordra så mycken oegennytta af säljaren, alt lian af ren barmhertighet aflåter sin säd för hälften emot hvad andra sälja den för, så mäste man skaffa så mycket säd, att äfven den fattigekan lefva för temligen godt pris, hvilket jag med mycken glädje skulle se.
Jag tror mig nu hafva vederlagt alla de anmärkningar, som voro gjorda emot mitt förra anförande, och tror att hvar och en menniska, som går igenom bela proceduren i detta fall, från början till slut, och efterser verkningarne från den ena graden till den andra, skall finna, (åtminstone har jag funnit det) lefnad för godt pris vara det som alstrar belåtenhet och glädje bland menniskor, så långt det här kan vinnas.
Hr Gr. o. Landtm, lillkännagaf att plenum komme alt fortsättas kl. 6 e. m.
Ehuru sakrik och intressant denna diskussion än varit, vågar jag dock hemställa till R. o. Ad, huruvida liden ej på sitt sätt förspilles ifall man ingår uti sakdiskussion förr än föredragningssättet är afgjordt?
Jag tillåter mig erinra om, att Hr 220 Den 31 Maj f. ra. Gr. o. Landtm, sednast yrkade, att R. o. Ad. först ville besluta om föredragningssättet eller huru delta ärende bör behandlas; hvilket jag äfven anser böra först afgöras, och sedermera kan man gå in uti sjelfva sakdiskussionen.
I afseende på föredragningssättet (och det är derom endast, som jag nu vill yttra mig) så hemställer jag att, i fall så af Hrr Skogman, von Hartmansdorff m. fl., är föreslaget till ja-propos. skulle antagas den meningen alt in totum et tantum vidblifva 1S45 års tulltaxa, huruvida ej då andra sidan skulle få till kontrapropos. antagen den meningen, att helt och hållet antaga det förslag som Utsk. framställt.
Jag hemställer dock, huruvida vi å någondera sidan skulle blifva rätt belåtna med ett sådant förfaringssätt?
Jag tror att de som företrädesvis önska bibehållandet af 1845 års taxa, skulle vara likaså litet belåtna med att ej deruti få göra någon förändring, som den andra sidan.
Jemväl föreställer jag mig, att om någon ledamot ej vill gå in härpå, det slår honom fritt att följa betänk, punktvis.
Emedlertid blifver det väl, ur hvilken synpunkt man än må se saken, vigtigt att först få bestämdt huru man skall behandla detta ärende; och jag hemställer derföre ännu en gång, om man ej kan dermed förfara på sätt jag tagit mig friheten föreslå, nemi. att livar och en först uppgifver hvilka artiklar, han vill hafva särskildt dragna under öfverläggning och att man sedermera må antingen vidblifva 1845 års taxa eller 1848 års förslag för alla de öfriga artiklarna.
Skulle delta ej kunna ske, så nödgas jag för min del yrka, att R. o. Ad. ville följa den föredragning detta betänk, föranleder punktvis.
En värd ledamot liar för R. o.
Ad. uppläst en petition från det vördiga preslerskapet i Marks och Bollebygds härader, och deraf tagit sig anledn. att förklara försvaret af ett liberalt tullsystem vara en tom theori, och blott skrik.
Jag lemnar dock åt R. o. Ad. att bedomina huruvida den värde talarens yttrande var praktiskt och frill från skrik.
Men då jag någon gång varit i tillfälle ali besöka den trakt hvarifrån petitionen kommit, anser jag det ej vara ur vägen, att lemna det H.
Slåndet några upplysningar derom.