Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De sprungo öfver en inhägnad i Louises förfäran vid åsynen af en tjur, hvilken på ett betydligt afstånd stod och betraktade dem, hotande enligt hennes förmenande, efter Truls’ mera sakkunniga utläggning sofvande; de gingo vilse och måste banka på i en liten blockstuga, som låg alldeles ensam inne bland skogarne och der tvenne svartmuskiga män suto och gjorde ingenting och sågo vådliga ut bakom den stängda dörren, och måste låta en af dessa individer följa sig en hel timma genom obebodda trakter, – en tjenst, för hvilken banditen begärde tolf skilling; de rastade och dinerade och togo sig middagslur och började på nytt igen.
När solen höll på att anträda vägen ned bakom bergen och aftonstillheten började lägga sig till den andra stora naturensamheten, hade de hunnit tillbaka till en liten å, som de satt öfver på morgonen och bakom hvilken jernvägsstationen låg, dit de skulle för att kunna komma tillbaka hem till deras stamkvarter från förra natten.
De hade lagt sig ned för att hvila ut en stund; det var ännu god tid, tills tåget söderifrån komme.
Dimma begynte åter bilda sig öfver vattnet; och långt långt borta, men ändock uppe öfver dem, stod bergsjätten Trond med alpenglühn på sin snöhätta.
Då smålog Truls plötsligt; låg och smålog; log och log, och måste till och med skratta, när han såg upp till henne och mötte hennes förvånade, glada blick.
Hon satte sig upp med en kraftig rörelse.
«Men hvad är det?
Hvad ler du åt?»
Han svarade ingenting, hade ju ingenting att svara, bara låg och log och log, och måste skratta om igen, när han varseblef hennes min.
«Men hvad skrattar du åt?
Kan du inte säga mig det!
Åh, säg mig det!
Åh, bitte, bitte!
Men så säg mig då, hvad du ligger och ler åt!»
«Jag vet det inte sjelf,» sade han.
Det hade kommit igenom honom, så att han måste le; han visste icke, hvad det var för något, men han hade aldrig känt sig så på samma gång uppsluppen och full af hvila.
Men hon trodde honom icke; det måste vara något särskildt skäl, ett eller annat.
Och han kunde icke upphöra med att le; låg och log och log.
Slutligen kunde hon heller icke längre hålla sig; det smittade från sig; hon ville vara allvarsam för att med eftertryck kunna ställa honom till räkenskap; men hon måste le, äfven hon.
Och ännu den dag i dag händer det, att hon spörjer honom: säg mig dock en gång, hvarför låg du och log deruppe under Tronden?
Och han blir henne ännu svaret skyldig, utan att hon ännu rigtigt tror på, att han icke vet hvarför han log ...
De hade väckts af röster nere från strömmen: en grupp karlar och en kvinna stego just i en båt för att sätta öfver.
Truls såg på klockan.
«Högsta tid,» ropade han.
Neråt mot stranden, och hon efter.
Upprätt i båten stod en jätte.
«Får vi komma med?» ropade Truls.
«Vill ni med?»
«Nå, så in då,» röt han hånleende.
Och ned i båten ramlade de, hvar och en som han bäst kunde, och i nästa ögonblick voro de midt på strömmen.
Jätten, tydligen en storbonde med sina drängar, stod fortfarande upprätt, visste icke rätt, om han skulle bevärdiga de begge främlingarne med sin uppmärksamhet och ville under alla omständigheter icke göra detta under annan form än den af öfverlägsenhet; sjelfkänslan måste räddas, om också med förtviflade medel.
Hans nyfikenhet var emellertid för stor, och han tillröt Truls en fråga, som gick ut på, hvad land de väl vore ifrån.
Truls blef rasande öfver tonen och fixerade resen utan att svara.
Den andre råkade en smula ur koncepterna, men upprepade sin fråga ännu myndigare.
Då ryckte kvinnan honom förstulet i rockskörtet och tystade förmanande på honom; han slungade ett vredt «hm!» ned till henne, men mötte hennes blick, kröp samman, blef med ens spak som ett lam och teg sedan hela vägen.
I stället vände hustrun sitt blida, vänliga ansigte, ännu ungt inom sitt gråa, slätkammade hår, emot Truls och sporde sakta:
«I är väl långt ifrån?»
«Ja, ja.»
«Hvarifrån, törs man fråga?»
«Från, – ja från Danmark.»
«Ahså, från Danmark.»
Gumman hade ännu något på hjertat, det märkte Truls: hon satt och skulle till att säga något, men kunde icke rigtigt komma sig för.
Hon satt hela tiden och såg än på Truls, än på hans följeslagarinna, öfver från den ene till den andra.
«Och,» slapp det ändtligen ut, «ni är väl gifta folk, kan jag tro?»
Gummans ögon hade säkerligen upptäckt, att det icke fans några ringar på fingrarne; men hon såg med nyfiket välbehag på de unga menniskorna.
Truls blickade snedt öfver till Louise: hon satt och var röd.
«Ja, naturligtvis,» sade han leende.
«Ja, ja, det kunde jag väl tro,» tillade gumman tillfreds och liksom ville hon urskulda sin närgångenhet i denna sak, hvilken ju för resten vore sjelfklar.
I detsamma stötte båten mot land, tåget kom allaredan pipande, och de hunno i lagom tid fram till att komma med.
Efter kvällsmaten gingo de ut.
Det var det härligaste månsken; vägen låg alldeles hvit, och på sluttningen hinsides Glommen kunde man tydligt särskilja alla föremål från hvarandra, som vore det midt på ljusa dagen.
Emellanåt mötte de ett ensamt par, hvilket gick såsom de, tyst eller hviskande; och här och hvar skönjde de genom fönsterna en familj kring aftonlampan.
Icke ett ljud, förutom de ensliga, dämpade stegen.
Hon gick med tårade ögon och ett stelnadt leende på läpparne, som han fann smärtsamt, bekymmersamt eller hvad det kunde vara, pinsamt osäkert, samt blickade rakt ut för sig i den ljusa natten.
«Hvad tänker du på?» sporde han sakta och ömt och tryckte hennes arm fastare i sin.
«Jag tänker på första kvällen, vi möttes, hos Dönnergaards,» svarade hon tankfullt, med blicken såsom förut rigtad rakt ut framför sig.
«Hvad du dock var underlig,» tillade hon efter en paus.
«Vet du, den blicken du gaf mig, – jag hade aldrig sett en sådan blick i hela mitt lif, och man ger aldrig en sådan blick i sällskapet.
Den var så misstrogen, så blid, och så ... åh, den var så underlig, så underlig.
Och sammansatt ... jag visste icke, hvad der var i den.
Och så lång; du satt och såg, såg och såg ...
Hvad menade du med den blicken?
Åh, det glömmer jag aldrig, jag ser den ännu så tydligt framför mig.
Jag blef så underlig till mods; jag skulle egentligen blifvit förnärmad, men jag kunde icke; och jag blef så sorgsen ända in i min själ; och jag förstod den icke, förstod den alldeles icke.
Hvad tänkte du i det ögonblicket?
Och hvarför, åh, säg mig det, hvarför log du i dag uppe under Tronden?»
Truls gick och log och svarade ingenting och tog henne om lifvet.
Så gingo de en stund stumma och tätt sammanslutna.
«Du, Truls,» sade hon, «höll du af mig, redan då?
Du, hvad var ditt första intryck af mig?»
Hon såg spörjande upp i hans ansigte, blek i månskenet.
«Det kan jag säga dig,» svarade han, «ty det är det samma som jag alltid äfven sedan haft, i min erinring som i vår samvaro:
Det var din värme.
Ja, också din kropps värme.
Deri fann jag lifvet, – och bland annat också min egen helsa.
Hon gick en stund eftertänksam vid hans sida.
Derpå stannade hon, lade armarne kring hans hals och hviskade in i hans öra:
«Måtte du också alltid finna det hos mig!»
De vände.
Det lilla samhället sof redan.
I värdshuset var allting mörkt.
Ute på verandan hade de stannat och skulle säga hvarandra godnatt.
Då blefvo deras munnar samman en liten stund för länge; och de kände med ens begge, att de icke kunde tillbaka.
Innan han visste af det, var det redan sagdt:
«När får jag komma till dig?»
Hon såg förbi honom med försvarslösa ögon.
«När jag kommit tillbaka igen hemifrån», hviskade hon andfådt, gjorde sig lös och sprang ljudlöst in till sig.
En morgon tre-fyra dagar senare, så tidigt, att Köbenhavn ännu sof, stod Truls ute på det tomma Langelinie och såg efter en ångare, hvilken just försvann söderut bakom «Tre Kroner» tillika med den ensamma kvinnogestalt, som längst ute i aktern viftade med en hvit näsduk upp i den grå morgongryningen.
När synen var borta, hände honom något besynnerligt – han såg sig förfärad omkring: det var honom, som om han hade tappat ett eller annat organ, medels hvilket han hittills haft sammanhang med verlden och sammanhang inom sig sjelf; han var half, egde intet väsen längre, verlden omkring honom var såsom ett lufttomt rum; och han greps af en plötslig ångest och af en känsla af öfvergifvenhet, att han skulle kunnat gråta som ett barn, som mist sin mor.
Det var en grå, stilla och melankolisk dag; hösten var i antågande.
Han gick mekaniskt och tom ända in i själen inåt mot staden, som under tiden hunnit vakna.
Vankade rundt på de vanliga ställena, duschade i Tordenskjoldsgade, frukosterade hos à Porta, – mekaniskt, utan medvetenhet, upptagen af ständigt samma horror vacui.
Han for öfver hem till Skåne med en af de första båtarne; sjöluften, stillheten och ensamheten ute i Sundet gjorde honom godt.
Men när han gick å Malmö gator, föll den förra stämningen åter öfver honom med fördubblad styrka; och han måste hals öfver hufvud till tåget för att komma bort, vidare.
Derute på landet var allt sig likt; och dock kände han sig sjelf icke igen i dessa gamla, så väl kända omgifningar.
Det var som hade han fått en ny syn på allt; menniskorna tycktes honom vara helt annorlunda, än han förut känt dem, och motsvarade icke den bild, han hittills burit af dem inom sig; och det förhöll sig med alla förhållandena på alldeles samma sätt.
Han gick rundt ibland allt det kända såsom en främling, konstaterade falska värden och små intressen, trångt utrymme och instängd luft, samt vantrifdes.
Han satte sig att vänta.
Och derunder lefde han hastigt upp igen, växte icke samman med miliöet till det förra förhållandet igen, men höjde sig öfver det till öfversigt öfver detsamma och till egen frihet.
Det var minnet, som bar honom, – minnet af henne och tanken på framtiden.
Detta gaf honom en känsla af stilla lycka; och i den satte han sig att vänta.
Och så en dag långt ut i augusti kom brefvet, att nu vore allt klart i hennes hem och att nu bröte hon upp till honom.
Truls for genast åstad; han var nervös för att komma för sent, ehuru han mycket väl kunnat uträkna, att ännu måste det dröja några dagar, innan hon kunde hinna fram.
Truls hade en gång vid en ensam utflykt å Sjælland kommit öfver en liten idyllisk vrå, der han i en mörk period af sitt lif framlefvat några goda dagar, hvilka alltid sedan stått i hans minne omgjutna af en stilla solglans; och der hade de aftalat att åter mötas, så snart hon hunnit ordna allt der hemma.
Truls steg af på den lilla stationen i kvällningen till en klar och stilla septemberdag.
Hotellet var ännu fullt af köpenhamnare, hvilka här legat på sommarnöje; och då Truls inträdde i matsalen till supén, upptäckte han till sitt stora obehag, att bordet var nästen fullsatt af folk, som samlifvet under en hel sommar tycktes ha sammanlödt till ett enda intimt kotteri.
Den danska nyfikenheten sökte få grepp i honom på tusen sätt, genom utkastade antydningar och öfverräckta assietter, o. s. v.; men Truls höll sig ståndaktigt otillgänglig inom sitt skal.
Följande dagen intog han sina måltider för sig för all säkerhets skull; han ströfvade också ensam ikring i det fina danska höstlandskapet.
Dagen gick, utan att hon kom, en vacker dag, som den förra; och när kvällen kom med hela sin tungsinthet, var han ännu ensam.
När han nästa morgon steg upp, trummade regnet mot rutorna; nå, i dag måste hon vara der; och det snart, sade han för sig sjelf, och kom i kläderna, – båten skulle vara i Köbenhavn på morgonen.
Det var en söndag; trots regnet hade lustfarande köpenhamnare strömmat till, och i hotellet med dess otillräckliga betjening rådde en enda röra.
Förmiddagen gick: hon kom icke.
Han åt middag: ingenting hördes af.
Han drog sig tillbaka på sitt rum, uttråkad och orolig – –
Men hvarför komme hon då icke ...!
Han visste ej ännu, att vid just samma tid som han stigit upp i morse, hade en ung kvinna gått upp och ned å däcket till en ångare, som kastat ankar utanför hamnen för att lossa, innan den lopp in på redden, samt hvarannan minut förtviflad sport kaptenen, hur länge han trodde det kunde räcka.
Han hade ej heller kunnat se, der han satt i sitt rum och orolig blickade ut i den grå regndagen, hurusom samma unga dam, då hon ändtligen befriats ur den oväntadt uttänjda fångenskapen ombord, jagat i en droska till «Skandinavisk Hôtel», der Truls lofvat, att ett bref skulle ligga och vänta, samt att hon, ännu innan vagnen hållit, sprungit ut och in i hotellets portgång, der portiern satt inne i sitt glaskyffe.
Om der icke låge ett bref, ett bref till henne, till fröken Schrader?
Fröken Schrader?
Rifning bak örat:
Nej, det troede han saamen ikke.
Jo, maaske dog.
Naa, han vilde se efter.
Undersökning.
Louise Schrader?
Jo, vær saa artig.
Och den unga damen hade slitit upp kuvertet och flugit igenom brefvet och störtat ut till droskan igen och i sista ögonblicket tillkastat den fundersamma portiern ett silfvermynt och gifvit order att köra till telegrafstationen.
Och der hade hon afsändt ett telegram, der det stod:
Kommer, Louise; men det visste Truls heller icke något om, emedan det försenats och till sist i den allmänna oredan blifvit liggande nere på hotelvärdens pulpet.
Och lika litet hade Truls någon aning om, att samma unga dam farit vidare i sin droska från telegraf- till jernvägsstationen samt hunnit fram just som tåget skulle till att gå, men i sista ögonblicket fått sina koffertar polletterade och sig sjelf, andfådd, belåten och förväntningsfull, in i en kupé, och att hon stigit af vid stationen, som han kunde se ifrån sitt fönster, och stått der nere och sport efter honom, och att de tysta, brådskande stegen derute i den långa korridoren voro hennes.
Han hade bara sutit och väntat och väntat och till sist nästan upphört att vänta, då stegen med ens stannade och dörren flög upp och hon stod der i öppningen och med ett glädjerop kastade sig i hans armar ...
Och dagen derpå var det åter vackert och höst, med blek himmel och alla färger öfver skogen.
De drefvo kring på måfå, och som de sålunda drefvo kring, kommo de igenom en by, och inne i byn låg ett litet lågt gröntomvuxet hus, och inne i huset varseblefvo de genom en ruta en gumma med ett rödmussigt anlete inom en guldstickad hufva.
Och de gingo in, på måfå, och det tycktes dem der godt att vara, att för främmande fåglar sätta bo ...
Och en morgon några dagar senare, den första dagen efter den första natten under eget tak, då Truls satt i morgonrock framför kaffebordet med skinande duk och elden bullrade i kaminen, medan hon gick och kom i sitt hvita förkläde och stälde fram förskuret i assietter, – då genomströmmades han af en känsla, som han aldrig känt förut, och han sade tyst inom sig sjelf, att nu, nu vore han hemma.
Hemma.
Några år ha gått.
På vägen, som löper fram uppe öfver Veveysens djupa floddal och för från Genfersjön upp till Berner Oberland, vandrar en vacker eftermiddag i midten af februari månad ett ensamt par.
Han går med hatten i nacken och öfverrocken på armen, hon med uppslagen jackett: det hade med ens kommit vårvärme, snön smälte och rann och försvann man visste ej rätt hur, menniskorna gingo i skjortärmarna och sysslade inne i vinbergen, och det låg ett visst något i luften, som om alla blomster af alla krafter arbetade der nere i jorden på att komma fram.
De gingo tigande bredvid hvarandra.
Han höll hufvudet sänkt; hon såg då och då öfver till honom, men han märkte det icke eller ville icke märka det, och hon fortsatte sin väg igen med besviken min och höll ehuru med ansträngning inne hans brådskande gång.
Solen gick ned borta öfver Jura, en oändlighet af starka och sällsamma färger bröto sig till harmonier öfver landskapet, på himlen, på snöfjällen, på sjön; och en genomskinlig klarhet kom i luften.
Derpå började det skymma, och det drog kallt hän öfver de begge vandrarne.
Han drog skyndsamt rocken på sig och knäppte den omsorgsfullt till.
«Ska’ vi vända nu?» sade han.
Hans följeslagerska hade blifvit stående och såg ut öfver det sköna natursceneriet.
«Som du vill,» svarade hon stillsamt och sprang efter honom – han hade redan begynt att gå, oroligt brådskande som förut.
De gingo åter en stund tigande bredvid hvarandra, han med hufvudet sänkt och ögonen i marken.
Då lade hon plötsligt och töfvande sin hand på hans arm och strök den gång på gång, som om hon ville säga, att hon gick der vid hans sida och frågade, om hon icke tordes komma till honom.
Berättelser och utkast
Jag lemnar härmed i allmänhetens händer ett första band af Ernst Ahlgrens efterlemnade Berättelser och Utkast.
De fyra sista berättelserna äro nya.
De funnos i utkast bland den aflidna författarinnans papper och jag har endast, i enlighet med hennes önskan, gjort dem till föremål för en obetydlig retuschering.
– De öfriga ha alla förut varit publicerade.
Det är till en del lösa skizzer, kastade ner på papperet utan annan afsigt än att inpregla i minnet en situation eller fasthålla en stämning; omskrifna och utarbetade ha de sedermera kommit att fylla några sidor eller spalter i en eller annan publikation för dagen.
Jag har samlat dem från skilda håll, från kalendrar, tidningar och tidskrifter, och jag öfverlemnar dem utan tvekan åt vännerna af Ernst Ahlgrens diktning – några qvarglömda blad efter en literär blomning, som var kort men ovanligt rik.
Sjelf skulle författarinnan med det ömtåliga konstnärssamvetet och de höga fordringarne på sig sjelf kanske icke ha ansett dem alla värdiga att upptagas i en bok, som skulle vara en exponent af hennes talang, ett fullt tillförlitligt uttryck för hvad hon förmådde och hvad hon åsyftade; men nu, efter hennes död, eger ju också det obetydligaste utkast intresse för så vidt som det bidrager till att förklara hennes författarpersonlighet, för så vidt som det återger en afskuggning af hennes individualitet eller blott ett enda karakterfullt smådrag af hennes lif.
Det torde icke vara nödvändigt att peka på de många ställen i föreliggande samling, der författarinnan sjelf träder oss till mötes eller åtminstone skymtar fram ett ögonblick ur sitt verk.
Ett förstående öga skall icke behöfva denna vägledning.
Man skall i berättelser som Lifsleda, och Ur mörkret finna djupa spår, som leda utåt, mot den dystra katastrofen, som afslutade hennes lif, och man skall i den lilla skizzen I väntrummet se ett minne af ett årslångt lidande, med lidandets egen, omedelbara känsla i anslaget.
Man skall lyssna till barndomsminnena, som klinga fram ur berättelsen Tre och ur den lilla skizzen Från Malmö; och man skall flerestädes se antydningar om en uppfattning af den s. k. ”qvinnofrågan”, som i mångt och mycket strider emot den inom qvinnoliteraturen gängse... bland annat också i Historien om en näsduk, detta i all sin obetydlighet rörande ode till den simpla bondkvinnan, som var sin mans förkroppsligade vilja.
Och i det lilla utkastet Efter torgdagen skall man se författarinnan sjelf lifslefvande, i infattning af den trånga bokhandeln, som på samma gång var hennes arbetsrum under de år då hon tillkämpade sig aktning och erkännande inom literaturen.
Här hade hon först i stillhet förberedt sig genom ett långt och ihärdigt arbete, ett arbete utan undervisning och utan hjelp, dervid hon nära nog måste stjäla sig till hvarje solgrand af det vetande, som först skulle ge henne mod att framträda inför offentligheten.
Ty den literära banan, mot hvilken hennes starka konstnärslängtan drog henne, stod för hennes fantasi som en helig mark, som det skulle vara en hädelse att beträda klädd i den andliga hvardagsdrägt som de bildade qvinnorna eljes i allmänhet anse fullt tillräcklig att skyla sin nakenhet med.
De fleste af dessa berättelser och utkast bära också vittne om ett lif i små förhållanden och i många af dem skall man höra det ledmotiv klinga igenom – längtan till en friare horisont – som drager sig genom hela hennes lifsmelodi, tills den upplöser sig i ett sista skärande ackord i moll.
Den aflidna författarinnan har gifvit mig i uppdrag att förvalta hennes efterlemnade literära qvarlåtenskap.
Jag skall i en framtid aflägga räkenskap för, hur jag fullgjort mitt värf.
Dessa Berättelser och Utkast äro endast den första, lätta efterskörden.
Köbenhavn i Oktober 1888.
Lifsleda sid. 7.
I väntrummet » 28
Cedergren gör sexa i qväll » 35.
En grobian » 48.
Historien om en näsduk »65.
Fairbrooks krögare » 71.
I kupén » 81.
Falaska » 91.
Tre » 104.
Från skilda håll:
Efter torgdagen » 126.
Från Ramlösa » 132.
Hednatur » 139.
Från Malmö » 146.
I folkstugan » 155.
Ludde » 169.
En baldams historia » 195.
Ett önskningsmål » 215.
Ur mörkret » 229.
Lifsleda.
Den lilla skogssjön låg mörk och djup i sin infattning af gammal bokskog; blank och orörlig låg den och speglade trädens kronor, medan stora, ljusgröna näckrosblad sögo sig fast på dess yta längs stränderna, der vassen stod och gick i frö.
Solen sken på löfhvalfvet och gjorde det genomskinligt grönt, men icke en stråle trängde igenom, knappt ett grässtrå växte på marken, som tycktes gunga under foten, – svampig under sitt lag af torra löf och qvistar, oberörd af sommarens torka.
Luften var sval och full af trädens andedrägt; när en fogel slog till en drill, genljöd det mellan höga, ranka stammar, långt, långt bort.
Ett rådjur tittade fram ur en dunge af ungbok och hassel, men försvann ljudlöst.
Och så låg allt lika stilla som förut.
Men långt borta på skogsstigen rörde sig något, närmade sig långsamt, växte liksom fram ur trädens skuggor och blef till en qvinnogestalt, hvilken stelt kom skridande framåt, nästan utan en rörelse, glidande längs stigen.
Stelt som hennes gång var också ansigtet, dess uttryck slutet, kring en sorg till döds.
Det var fordom vackra drag, nu blott markerade; hyn var gråblek, och under ögonen lågo brunaktiga skuggor efter sömnlösa nätter.
Figuren var smärt, afmagrad, men ännu med runda axlar.
Hon hade icke hatt på, och håret låg uppfäst på hjessan, slätkammadt, i en grekisk knut, med sin glänsande färg tecknande nackens linier.
Endast vid tinningarna skymtade några silfvergråa strån bland de mörka som enstaka trådar.
Hon gick med nedböjdt hufvud, i tunga tankar, med afmätt gång, liksom rädd för att brådska.
Så stannade hon plötsligt och såg upp, – lät blicken glida öfver nejden, öfver den mörka skogssjön, in mellan stammarna, långt bort, der alla konturer flöto samman i en grönblå dager.
Det var mörka ögon, i hvilka lidelserna kolnat till en svart ödslighet, det var en lugn, dyster blick, hvilken granskande såg på allt liksom för att mäta dess värdelöshet; en kall, hård blick, i hvilken solens ljus ej tände glimt af värme.
Det låg en död förtviflan kring de slutna läpparne, och händerna knäppte sig samman i öfvermäktig ångest: det kom i blicken ett sökande uttryck, ett ljudlöst skri efter räddning; så blef den lugn igen, och den strök öfver allt, som stod här och växte, strök öfver det som öfver någonting för alltid främmande och försjönk så åter i sig sjelf med den lifdömdes tungt tillkämpade ro.
Qvinnan gick vidare, långsamt och grubblande som förut.
Vid kanten af vattnet, der marken började slutta, stannade hon och stödde sig emot ett träd, som lutade ut öfver brädden.
Hon var så försjunken i sig sjelf, att hon icke märkte traskandet af små barnafötter.
Som en röjd förbrytare spratt hon till, då en späd liten röst sade:
»Tant.»
Hon vände sig långsamt, för att genom sitt skenbara lugn dölja skrämseln.
»Hvad vill du?»
De mörka ögonen fäste sig på den lille så känslolöst som om han varit ett kryp, hvilket hon med en knäppning af sitt finger kunde skicka bort.
»Ingenting», svarade barnet.
Tanten betraktade den besvärlige lille så ogillande, att han synbarligen kände sig brydd.
Han uthärdade hennes blick utan att kunna möta den, satte sig ned i det yfviga gräs, som växte på sjösluttningen, och såg ned i vattnet med lillgammalt allvar.
»Hvem har skickat dig hit?»
»Mamma.
I det bleka qvinnoansigtet ryckte det som af harm kring den slutna munnen, och den ryckningen var slägt med elakhetens bittra leende.
Den bevakade såg på sin vaktare med det slags halsstarrighet, som kan vänta.
Till sist blef närvaron af detta främmande väsen henne allt för outhärdlig; hon vände sig och började gå inåt skogen.
Den lille reste sig, sprang ett par steg för att hinna med och gick sedan bredvid henne utan att falla besvärlig med ett ord eller ens med att se på henne.
Hon gick som om han icke fans, utan att bevärdiga honom med en blick och utan att taga hänsyn till hans snubblande små barnafötter.
Till slut såg hon på honom.
»Blir du inte trött?»
»Nej, jag kan gerna gå med.»