Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St. allena att besluta.” t « / Den ii Mars f. m. 121 Icke personliga interessen, utan den moraliska pligten måste hos oss afgöra frågan; uppfylla vi densamma, gillas vi af Nationen.
Hvarje långifvare och låntagare, som är redlig och icke vilseförd, önskar ett mål för det vacklande myntvärdet; deras och deras barns välfärd ar deraf beroende.
En förlikning emellan fordringsägare och gäldenärer är träffad; den måste hållas helig, om R.
St. icke skola förlora allt förtroende.
Kortsynt vore äfven den capitalist, som skulle hoppas sin enskilda vinning, och de publika cassornas, hans medtäflares i utlåning, undergång genom en misslyckad realisation, förmedelst ett uttömmande af Bankens reella fond.
Med den erfarenhet, capitalisten i vårt land inhemtat, kan han icke vara okunnig om, hvilket interesse, som här är det starkaste, hans eller låntagarnes.
Han kan vara fullt öfvertygad, att de lånbehöfvande och jordbrukarne i allmänhet, vida hellre än att medgifva ett inskränkt rörelsecapital, skola, oaktadt alla de mångfaldiga olägenheter, sorn äro förknippade med ett mynt, bestämdt uti en annan metall än öfriga nationers, med hvilka vi drifva handel, föredraga återinförandet af ett mynt, allena grundadt på koppar.
För öfrigt, hvarthän skulle capitalisten vända sig med sitt uttagna silfver från Banken?
Kanske i spelet på ut ländska fonder, eller uti intecknad fastighet under främmande lagar, att det der bevaka?
— Ett krig uppkommer; huru går det då med hans ängsligt sökta säkerhet?
Utom Representationen har jag hört låntagare äflas för en fortsatt myntförsämring och kalla strypsystem allt, som icke befrämjar deras afsigt; de förgäta, att vi emot myntförfalskning hafva ett strypsystem, grundadt i lag, hvars stadgande är infördt på hvarje sedel af vårt mynt.
Dessa besinna icke heller, att ju mera myntvärdet faller, dess mindre blifva de inom nationen befintliga penningecapital tillräckliga för lånerörelsen, och att det föranleder till s. k. discretioner vid låns erhållande, d. ä. högre ränta, samt vållar osäkerhet för låns bibehållande.
Dessutom har myntvärdets fallande ett mål; nedsjunka vi dit, hvilket armod och uselhet väntar icke der?
Hvar skola näringarna finna förläggare; hvar äga eller erhålla credit?
Sådant öde träffade Frankrike genom assignaterna; men Holland, Tyskland och Italien fingo förse med nya capital.
Jag har sagt: med realisation, eller densamma förutan, böra vi bereda stadga i myntvärdet, och visat behofvet af att antaga den föreslagna grundlagsförändringen; med realisationen för dess bestånd, utan realisation för möjligheten af att, den förutan, kunna uppehålla myntvärdet, och bör för detta sednare fall närmare förklara mig.
Ett sedelmynts värde beror hufvudsakligen på 2:ne vilkor: behofvet af reelt mynt eller silfver och det förtroende, 4 H. 16
Dcn ii Mars f. m. man hyser till Banken eller sedelutgifvaren.
När fri utvexling finnes och äger bestånd, äro båda dessa fordringar uppfyllda; men äfven den förutan kan sedelmyntets värde uppehållas, om landets handelsställning är sådan, att guld och silfver, hvilka äro en allestädes afsättlig vara, tillflyta landet såsom en ersättning eller mellangift för det högre värde, hvartill landets exporter uppgå emot det varuvärde, nämnde metaller oräknade, landet importerar.
Från den orimliga förutsättning, som i äldre tider gjorde sig gällande, att ett rike en lång följd af år kunde ständigt fortgå i skuldsättning hos utländningen, hvilken fördom försvunnit såväl genom en renare statshushållnlngs-theori, som genom en mera klarseende erfarenhet, hafva de flesta theoretici, Engelsmän och Fransoser, i triumphen öfver villomeningens störtande äfven förkastat all verkan af handelsbalancen och dess inflytande på rörelsecapitalet.
Från en ytterlighet har man gått till en annan.
En seklers lång erfarenhet hade dock visat, huru ofta Spanien, oaktadt Amerikas tribut och dess exclusiva handel på denna ofantliga continent, ofta haft brist på mynt, under det att detsamma öfverflödat i England och Frankrike, ehuru dessa länder icke äga guld och silfvergrufvor, eller deras Styrelser haft särdeles omsorg om de ädla metallernas import för mynten; dock strömma till mynthusen i dessa länder, genom deras handlande, de flesta nationers mynt, för att nedsmältas och under inhemsk pregel utgå i rörelsen.
Icke införskrifva dessa handlande metallerna (ty handelsvinsten är större på varor genom skillnaden i inköps- och försäljningspris), utan de emottaga dem i liqvid för ett högre exportvärde, då de icke kunna göra en större varuimport, än de förmånligt kunna afyttra; för att gagna sig af det i liqvid erhållna guldet och silfret, måste de till dryg del föra det till mynten.
Det torde häraf synas klart och vara lättfattligt, att handelsvågen äger ett hufvudsakligt inflytande på underhållandet af ett lands rörelsecapital i reelt mynt, och att alla åtgärder, dess förmånlighet förutan, i längden ingenting kunna uträtta.
Men hvem kan bättre bevaka ett Rikes alla handelsförhållanden än Regeringen, hörande och upplysande sig af Ständer, Corporationer och Embetsverk, och hvem äger större interesse dertill än hon?
Inom och emellan RiksSt. hör man endast strid och afundsamhet den ena näringsgrenen mot den andra, likasom icke den enas förkofran skulle äfven befrämja den andras.
Jordbruks- och stadsmanna-interessena hafva ju ofta varit i fejd med hvarandra och velat skörda på hvarandras bekostnad; det är dock tydligt, att om ettdera förtvinar, skall det andra lida dervid.
NordAmerikanerna beklaga sig öfver, såsom ett hinder mot deras förkofran, att de äro omgifna af fattiga grannar, med hvilka endast ett ringa antal varubyten kan äga rum.
Huru mycket mera inverkar då icke inom landet den ena näringsgrenens fortkomst
Den ii Mars f. m. till den andras båtnad.
Jordbruk och stadsmannanäring^- måste gå band i liand med hvarandra, om landet skallstiga i välmåga.
Sedan jag nu, såsom jag hoppas, tillförlitligt ådagalagt, att en förmånlig liandelsbalance åstadkommer silfverimport och rörelsecapitalets förökning med reelt mynt, så följer deraf klart, att under ett sådant förhållande något exportbehof af silfver, i hvars ställe sedelmyntet icke kan användas, ej förefinnes, och att dess värde från sådan orsak icke kan nedsättas.
Hvad åter i andra rummet beträffar förtroendet till sedelmyntet, torde det icke behöfva särskild bevisas, att en Bank, som äger betydligt mera än full valuta för dess utelöpande assignationer, som lill Styresmän får Rikets lagstiftande magt, Konung och Ständer, som förvaltar den till allas gemensamma båtnad, principenligt med en Banks natur, under fullkomlig offentlighet, skall erhålla större förtroende än någon annan Bank i verlden.
Härigenom allenast kunna säkerhet och stadga blifva införda och upprätthållna i vårt myntväsende.
Utan säkerhet och stadga i myntvärdet är en varaktig förkofran bland alla näringsgrenar och folkclasser omöjlig; det är ju ©tvifvelaktigt!
Jag återupprepar derföre min fasta och innerliga öfvertygelse, att, till vinnande af detta ändamål, vi böra lill Rikets sannskyldiga nytta antaga den föreslagna ändringen uti Reg.Formens 72 §.
Då jag sjelf tillstyrkt och yrkat nödvändigheten af en förändring i 72 §., men icke kan rösta för bifall till den nu föreslagna, anser jag mig i korthet böra redogöra för min åsigt.
Den föreslagna förändringen innebär i första momentet en ökad garanti för Banken genom Konungens deltagande, och i denna del finner jag förändringen riktig och behöflig.
Jag skulle derföre rösta för densamma, om jag kunde dela förslaget; men nu kan jag det icke, då jag uti en annan del af förslaget finner åt Konungen öfverlemnad en större magt, än behofvet påkallat, nemligen i det moment, som åt Konungen lemnär andel i beslutande rätten rörande Bankens lånerörelse.
Jag anser den hittills bestående ordningen i denna del icke hafva vållat någon skada för sedclhafvaren, och jag frågar: hvilken säkerhet skulle väl denne haft, i händelse den nu föreslagna grundlags-§:n varit gällande för 20 år sedan, likasom det ej varit öfverensstämmande med Regeringens åsigt, att de af Ständerna beviljade lånen blifvit anslagna?
1809 års Ständer tillgrepo väl Banken, hvilket ej kan försvaras af annat, än att de då ej funno annan utväg; men de föreskrefvo tillika ett amortissement, som under 5 eller 6 år minskade Bankens skuld med fyra millioner.
Detta räckte likväl ej längre än till i8i5, då Götha canal biträddes med lånanslag, som erfordrade en sedelemission af flera millioner; och jag frågar om sedelhafvare!! skulle haft större garanti emot denna åt - Den ii Mars f. ra. giird, i händelse Konung och Ständer dä gemensamt deltagit i besluten om Bankens lånerörelse?
Samma fråga gäller om 1818 oell de beslut, som då fattades, hvarigenom Banken, i följd af en Konungens Propos., fick öfvertaga utredningen af Götha Canals, Malmö och Götheborgs Disconter, hvarpå en förlust af flera millioner uppkommit.
Jag frågar, om någon större garanti skulle funnits, ifall 72 §. då haft den lydelse, som nu är föreslagen?
Jag känner åtminstone ingen erfarenhet, som påkallar en reform af det bestående i denna del; men klokheten fordrar att icke vidtaga andra förändringar i grundlagen än de, som äro af behofvet ytterst påkallade.
Detta utgör för mig ett skäl till afslag,och ett ytterligare finnér jag deri, att jag skulle hafva önskat, det förslaget varit vidare utsträckt i en annan punkt.
Det börjar nemligen sålunda: Sveriges Rikes Bank, för alltid skiljd från Rikets Statsverk, o. s. v. Det synes 111ig lika nödvändigt att skilja Banken från Riksgälds verket, eller från hvilket annat större verk som helst, som kunde komma i förbindelse med Banken; och jag ser ej den åsyftade garantien vunnen med mindre, än ett allmänt stadgande, att lånerörelsen aldrig må utsträckas öfver Bankens tillgångar och dess reella valuta.
Denna omständighet bestämmer mitt andra skäl.
Slutligen kan jag ej finna någon egentlig grund, hvarföre Konungen skall dela fördelen af att disponera Bankens vinst, hvilket synes mig öfverflödigt, då banco vinsten, efter nu gällande stadgande, icke kan användas till annat än allmänna behof och landets nytta.
Enär således den föreslagna förändringen, efter hvad jag tror mig veta, icke är af erfarenheten påkallad såsom nödvändig eller behöflig, afstyrker jag densamma.
Frih. Boye, Ludv.; Redan länge har tidningspressen bemödat sig att ingifva nationen det begrepp, att nu ifrågavarande grundlagsförändring skulle in neli ära en vådlig magt, leornad åt Konungen på nationens bekostnad; och en ledamot, här midt emot mig, har understödt denna sats och sökt bevisa den.
Under sådana förhållanden är det för hvarje representant af vigt att undersöka, om begreppet är riktigt eller falskt; och särskildt är denna undersökning angelägen för den, som, oaktadt han för sig sjelf gjort sig sådan reda för begreppet; måhända snart skall se sig inom minoriteten.
Jag hoppas aldrig lefva den dag, då jag skulle understödja öfverlemnandet af en vådlig magt åt Konungen; men jag hoppas också alt aldrig öfvergifvas af den sjelfständiga urskillning, som jag är berättigad att tilltro mig, och hvilken också bevarar från vådan att, i folkets namn, ryckas från folkets sak.
Vid den undersökning, jag nu vill företaga, erkänner jag gerna granskarens första pligt att gifva alla meningar deras tillständiga rätt; jag skall ej heller svigta häruti.
Jag vill således öppet förklara, att äfven jag tror, att dea nya redactioneu kunnat vara bättre; mcu då den icke äv Den ii Mars f. m. otydlig, anser jag mig icke behöfva vidare uppehålla mig dervid, utan beger mig till sjelfva innehållet af den föreslagna grundlagsförändringen.
Man har härvid isynnerhet fastat sig vid det sista momentet såsom farligt; man har sagt, att Konungen får ett veto öfver Bankens vinst, som lenanar rum för ett inflytande, hvarigenom Konungen ensam skulle erhålla den afgörande rätten i afseende på sedelstocken och rörelseeapitalet.
Jag medger (ty jag vill ej brista i öppenhet), att så kunde vara; men till vådor räknar jag icke sådant, hvaremot jag finner mig äga rätt att stadga correctiv.
Det finnes nemligen a:ne utvägar att förstärka Bankens reella fond, och endast på tvenne sätt, hvilka tilläfventyrs kunna sammanföras till ett, skulle Konungen kunna begagna sin magt till fondens förstärkning, så att någon våda deraf vore att befara; men i begge fällen är correctivet lätt.
Den ena utvägen till fondens förstärkning är indragning af ett motsvarande belopp sedlar, och detta leder rakt till ett strypsystem, som man rättvist motsätter sig; den andra utvägen är att för nya sedlar, som utsläppas, köpa silfver, hvaraf ingen våda för rörelseeapitalet uppkommer.
Men att bestämma hvilkendera utvägen skall begagnas, tillhör den organiska lagen för Banken, och ingenting hindrar oss således att, sedan vi antagit den nu förevarande grundlags§:n, i den organiska lagen förklara, att bancovinsten endast på sednare sättet skall användas för fondens förstärkning, när så behöfves.
Härigenom är den ena vådan förebyggd.
Den andra vådan af Konungens veto öfver bancovinsten består deri, att så länge någon del af lånerörelsen qvarstår i Banken, skulle
Konungen kunna begagna sin magt för att blanda sig uti densamma; men då jag ärligt medgifver, att möjligheten af denna våda icke är förekommen uti grundlags-§:n, hänvisar jag ånyo till den organiska Jagen och 21 §. af det förslag dertill, som nu af Konungen blifvit afgifvet, enligt hvilken discontrörelsen skulle öfverflyttäs till Riksg.Cont.
Jag klandrar delta förslag, såsom inconsequent och ledande till halfmesurer genom lånerörelsens klyfning; men allt är hjelpt, om hela lånerörelsen öfverflyttäs på Biksg.- Cont., och denna andra våda är altså icke af annan beskaffenhet, än att den kan genom organiska lagen för Banken förebyggas.
Når jag således eftersöker vådorna och finner correctivet i den organiska lagen, befinner jag mig ställd i den fattning, att jag ser garantien hos tvenne lika magtägande och gemensamt handlande, af hvilka jag icke förstår, huru den ena skall kunna missbruka sin magt, då den andra alltid har rättighet att säga nej.
Ali misstanka riktas härvid på våra efterkommande och de beslut, som af dem kunna fattas; men då jag antager och, såsom jag förmodar, vi alla antaga, att hvar och en nu här voterar efter sin öfvertygelse om det rätta, vet jag ej, hvarföre man skall tro unnat 0111 framtiden.
En värd ledamot har för öfrigt för - I2<) Den 11 M^rs f. m. farligt misstagit sig, då han såsom skäl för afslag åberopat, att
Ständerna skulle kunna begära tillstånd till sedelutsläppning utan fond, och Konungen dertill gifva bifall.
Det förundrar mig, att denne unge man kunnat förbise den omständighet, som, af honom sjelf medgifven, kullkastar hans argument, nemligen, att om Ständerna i båda fallen besluta att utsläppa en skadlig sedelmassa, blir resultatet alldeles lika, ehvad de äro ensamma om beslutande magten, eller Konungen deri deltager.
Men sedan jag nu förklarat, att jag icke i den föreslagna grundlags-§:n ser någon våda, vill jag lika öppet förklara, att det icke är ensamt derföre, som jag röstar för bifall till densamma.
Jag har äfven ett annat skäl, och jag vill frimodigt framställa det; ty frimodighet är bär af nöden.
Jag bar gjort mig den fråga, som alla bort göra sig: liurudant skall det allmänna tillståndet i landet blifva efter realisationens verkställande?
Hvilka interessen skola blifva de magtägande, de öfverliggande; hvilka åter de undex-- ordnade, de förtryckta?
Jag hemtar svaret på dessa frågor från erfarenheten och hemställer, om här gifves någon ledamot, som, då han jemnför de särskilda interessenas krafter, kan tveka om detta svar.
Men då jag går att framställa de särskilda interessenas krafter i förhållande till hvarandra, är jag skyldig att i främsta rummet fritaga mig från misstankan att vilja såra något af dessa interessen och från den ännu hårdare att vilja förnärma några personer.
Vi veta alla, hvilken lättnad brukspatronsinteresset och jordbruksinteresset hvar för sig af det allmänna åtnjuta; att ingen jemnförlighet dem emellan i detta hänseende äger rum.
Det förra har icke allenast ett särskildt creditiv i Banken och lånerätt för sina etfecter mot 4 proc., utan det var äfven brukspatronernas interesse, som vid sista Riksdagen genomdref realisationen; ty det insåg faran af en myntförbättring, och derjemte hafva brukspatronerna äfven fått ett tullsystem, som isynnerhet upplyftat dem.
Med detta interesse förenar sig ett annat: köpmansinteresset, och slutligen ett tredje: penningeinteresset; tyman måste medgifva, att penningekarlarna mycket förlorat.
Men när jag betraktar dessa krafter, sorn skola blifva de rådande; när jag ser dessa trenne interessen, som med ett gemensamt namn kunna kallas rikedomsinteresset, och när jag derjemte påminner mig, att detta interesse icke är mägtigt, utan i mån af massans fattigdom, så är mitt egentliga skäl för bifall till den föreslagna grundlagsförändringen, att massan behöfver ett skydd mot dessa mägtiga interessen, och att detta linanciella beskydd må kunna af Konungen lemnäs.
Hittills har Konungen varit lika fri från ansvar för, som delaktighet uti de financiella åtgärderna; men genom hans indragande till delaktighet uti denna lagstiftning har jag hoppats att kunna pålägga honom en moralisk pligt att blifva jordbrukets beskydd.
Se der det afgörande skälet för mitt ja i denna fråga Jag kan hafva Den 11 Mars f. m. 127 orätt; men jag underkastar mig derföre gerna folkets dom likasom den Eviges.
Frih. von Stedingk, Styrbjörn: Gr. Cronhjelm har yttrat, att Konungen ej skulle vilja hafva mer än ett veto i lagstiftningen för Banken.
Jag delar ej den värde talarens åsigt oin tillräckligheten häraf och hoppas, att Konungen skall begagna alla de prerogativer, sorn den nya re dactionen innebär; och jag hemställer, om man kan tro det vara möjligt, att någon Konung, med erhållen delaktighet i bancolagstiftningen, skulle så illa handhafva Banken, som R.
St. sjelfva gjort, då de genom 180g års sedelutsläppning gåfvo
Banken dödsknäcken och vidare genom sina ifriga bemödanden för Götha canal bragt Banken i dess närvarande tillstånd.
Man måste kunna föreställa sig, att krig och penningebehof åter inträffa; och jag ser då ingen säkerhet, att icke Ständernas uteslutande magt öfver Banken ånvo skall frambringa samma verkningar.
Jag medger visserligen, att i den mån upplysningen stiger, skola dylika åtgärder blifva klander underkastade; men efter Riksdagens slut återvända RiksSt:s ledamöter till det enskilda lifvet, och den andel i klandret, som der kan drabba dem hvar för sig, är så obe tydligt att den ej kan tagas i någon beräkning.
Om deremot Regeringen medverkat till besluten, skall klandret i främsta rummet vända sig dit; och häruti ligger en väsendtlig garanti, n.b. så framt man ej vill antaga, att ingen ansvarighet för Regeringen linnes.
Men så länge io6§.
Reg.F. qvarstår, skall jag tacka Regeringen för del den velat ikläda sig äfven den ansvarighet, som nu är i fråga.
— Man har såsom hufvudsakligt skäl till afslag å den nya redactionen framkastat sista mom. deraf och talat om möjligheten af ett strypsystem.
Nu stårder:
Öfver användandet af Bankens årligen behållna vinstmedel äge R.
St. att allena besluta, så fr arn t dessa medel ej till bibehållande af Bankens grundfond, eller till dess förstärkning, af Konungen pröfvas erforderliga; och långt ifrån att dela den åsigt, som häri hemtar stöd för afslag, linner jag i detta moment ytterligare skäl för antagande af §.
Ty jag ser ingen möjlighet, att Regeringen, som icke får använda bancovinsten för Statsverkets behof, skulle blott för ro skull dermed förstärka Bankens fond; ett sådant förfarande skulle vara lika besynnerligt, som jag finner den derom framställda förmodan.
Men deremot tror jag det föreslagna stadgandet blifva nyttigt, äfven om man vill gå till den ytterlighet att förutsätta, att Regeringen skulle fatta beslut om bancovinstens innehållande, endast för att den ej måtte ingå i rörelsecapitalet; ty jag anser det vida bättre, att silfverfonden dermed ökades, än att den skulle förslösas på canaler och dylikt.
Oin vi ägde i Bankens hvalf de summor, sorn blifvit nedgräfda i Götha canal, skulle R.
St. ej behöft att nu vara församlade för att sysselsätta sig Den ii Mars f. ra. med en i alla fall skamlig realisation.
Jag kan för öfrigt ej neka mig att yttra den tro, att särdeles inom ett af ftiksSt.
, der oviljan emot denna 72 §. visat sig störst, rätta skälet dertill ej ligger i hvad man uttalat, utan uti en afsigt att, sedan 72 §. blifvit afslagen, få sjelfva realisationen om intet gjord, hvilket tilläfventyrs skulle vara behagligt för de coursvinglerier, hvaröfver man i fäderneslandet hört allmän klagan.
— Slutligen får jag äfven yttra min förundran, att Gr.
Cronhjelm, hvars åsigter jag ofta delat och för hvilken jag hyser mycken enskild aktning, ehuru han vid andra tillfällen yrkat på Ständernas fri- och rättigheter emot ingrepp å andra Statsmagtens sida, här finnes tala för bibehållande af ett envälde hos R.
Detta synes mig icke så alldeles liberalt eller åtminstone icke constitutionelt, hvartill efter min tanka hörer, att begge
Statsmagterna samverka i alla lagstiftningens grenar.
Denna discussion om 72 §. har lemnat vigtiga upplysningar jemväl för den framdeles förekommande realisationsfrågan; äfvensom skälen för och mot förändringen af 72 §. blifvit så tillräckligt uttryckta, att jag ej behöfver på något sätt deri ingå.
Jag vill derföre blott yttra några motiver för min enskilda åsigt.
Vore här fråga endast om ett veto för Konungen i afseende på den lagstiftning, som rörer myntvärdets upprätthållande, när realisationen en gång blir verkställd, skulle jag ej tveka att dertill lemna bifall; men nu anser jag mig af min pligt, såsom representant, uppmanad alt afstyrka den här föreslagna grundlagsförändringen, emedan jag anser densamma afhända Nationen en af dess vigtigaste rättigheter, näst den att sig sjelf beskatta.
Jag anser ock den ifrågavarande magten vådlig för både Regeringen och Nationen, och jag afstyrker således den nya §., icke af farhåga för den tid, som är, eller för den, sorn närmast skall följa på den närvarande (ty äfven för denna hafva vi, i afseende på de personliga egenskaperna, sådana förhoppningar, som gränsa till fullkomlig visshet), men väl för framtiden.
Må det tillåtas mig att härvid erinra om de ord, Konungen i sitt throntal yttrat och hvilka förtjena att behjertas, nemligen: ’'Den enskilda menniskans mål är döden; fortfarande lif väntar deremot nationerna.
” Ja! menniskan på thronen och menniskan som medborgare hafva samma mål; Vi, som nu besluta öfver landets angelägenheter, tillhöra alla en generation, som går undan för kommande slägten; men det är för dessa, som vi besluta, då vi åt Styrelsen öfverlåta en magt, som erfarenheten visat, att det ej är lätt att återfå.
Vår egen historia har i detta afseende med några betydelsefulla blad skattat till verldshistorien, som visar, att nationerna stundom, med blindt förtroende, öfverlåtet åt älskade regenter en magtutvidgning, som sedermera medfört ånger och olycka för båda.
Jag får således icke följa min enskilda känsla, utan blott pligten att uppfylla mitt kall sorn representant.
Jag är så varm i tillgifvenhet för Konungen och Konungahuset, som någon; jag hyser så lifligt förtroende, som någon, för det sätt, hvarpå Konungen, sig sjelf lemnad, skulle utöfva den magt, som här är i fråga; men jag tror oss ej berättigade att följa känslan, utan pligten, och det är denna, som jag anser mig uppfylla, då jag afslår den föreslagna grundlagsförändringen.
Financeläran (numera idet upplysta Europa lika bestämd som hvarje annan vetenskap) har för betryckta statsverk tvenne methoder.
Den ena lägger behofvets hela tyngd på samtiden och heter beskattning; den andra fördelar lasten äfven på en framtid och betei’ statslån.
Ar 180g och sedermera hafva vi utfunnit en 3:dje utväg, sorn ruinerat samtid och framtid.
Vi ang repo myntet.
På denna utgångspunkt, hvars riktighet mäste medgifvas af en hvar, som icke finner vårt närvarande financetillstånd nyttigt och hugneligt, bygger jag följande dilemma, Detta osaliga tillstånd har tillkommit genom Regeringens impuls, eller utan denna.
I förra fallet synes väl önskligare, att impulsen blir öppen och ansvarig, än att den forblifver dold och oansvarig.