Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han behöfver således ej nedsätta, endast uppgifva denna egendom; och säkerheten för den vinnande parten blir således derigenom icke stor.
Låtom oss tala om förhållandet sådant det är.
Jag hemställer, om det icke nästan alltid så tillgår, att den, som vill söka revision, lemnar ett depositionsbevis, som förden vinnande parten medför säkerhet.
Detta är ofta nog blott en borgensförbindelse, och gör ingen olägenhet.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts förevarande hemställan, och dels återremiss deraf, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till densamma, och då dervid svarades mångå ja, jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Den 7 Mars e. m. 183 Gr.
Då nu i ordningen följer att behandla den sid. 9 i Betänk:t förekommande punkten, anhåller jag, att först de föreslagna lagparagraferna, hvar för sig, och sedan ingressen måtte föredragas.
Sedan R. o. Ad., på gjord propos., härtill lemnat bifall, föredrogs Utsk:ts å sid. 9 och 10 afgifna författningsförslag. § 1.
Jag har i denna punkt varit af olika mening med Lag-Utsk:ts majoritet och mot dess beslut låtit anteckna min reservation.
Jag har ansett det vara tjenligt, att lagens stadgande, angående revisionsskillings nedsättande af part, sorn vill söka K.
M:t i revisionsväg, fortfarande bioehålles oförändradt, af skäl att jag tror, att deri ligger en högst behöflig hållhake, att icke Högsta
Domstolen öfverhopas af en mängd obetydliga saker, som processlystna personer vilja fullfölja genom alla instanser, lltslct har i sin motivering erkännt. att revisionsskillingen är ett återhållande medel, men dock ansett den obehöflig, sedan Högsta
Domstolen numera blifvit så förstärkt med flera ledamöter, att antalet balanserade revisionssaker betydligt nedgått, så alt denna domstol derför borde kunna medhinna behandlingen af flera ärenden.
Men äfven om balansen är undanarbetad, tror jag dock icke, att det är skäl att lemna fritt spelrum åt processlystnaden, icke heller att lita på att Högsta Domstolens ledamöter, utan öfveransträngning, skulle kunna hinna handlägga alla mål, sorn efter revisionsskillingens borttagande otvifvelaktig! skulle följas från Hofrätterna.
På dessa skäl anhåller jag om afslag å denna punkt.
Ehuru jag ansett mig böra afstyrka för ändring i stadgandet orri fullgörande af Hofrätts dom, anser jag mig böra tillstyrka borttagande af revisionsskilling.
Stadgandet om nedsättande deraf tillkom på en tid då Hofrätten egentligen var högsta instansen.
Förhållandet är nu förändradt; och detta stadgande är derföre olämpligt.
Det är en oegentlighet att revisionsskilling skall nedsättas i en viss klass af mål, då man i alla andra saker, brottmål och civila besvärsmål, eger att söka ändring hos K
M:t utan nedsättning af denna summa; och vill man hafva ett korrektiv mot Högsta
Domstolons öfverhopande med mål, bör det vara sådant, att det verkar till ändamålet och icke är betungande för den fattige; ty det är orimligt, att den, som eger 250 rdr, skall vara pligtig att, för fullföljd af ett mål hos K.
Md, nedsätta 100 rdr.
Då lagstiftningen uppställt tre instanser, så att hvar och en skall komma i åtnjutande af rättvisa, bör tillgången dertill vara lika för den fattige och för den rike; men så är det icke nu; ty det kan för mången, som icke kan erhålla fattigdomsbevis, likväl vara 184 Den 7 Mars e. m. svårt att få ihop en stimma af 100 rdr.
Domstolen blifvit så tillökt, alt den arbetar på två divisioner, och de balanserade målens antal derigenom betydligen nedgått, samt processerna vid underrätterna allt mer aftaga, tror jag icke att revisionsskillingens borttagande skall i så väsendtlig mån bidraga till Högsta Domstolens öfverhopande med mål.
Deremot finnas dessutom 2:ne andra kraftigt verkande korrektiver, som, utan att utgöra hinder för den fattige, böra afskräcka den processlystne.
Det ena är att tillägga den vinnande hög ersättning för rättegångskostnaden; det andra består i den makt, Högsta
Domstolen har att fälla till böter för rättegångsmissbruk, om sådant verkligen eger rum.
Den korta tid, inom hvilken 'revisionsskilling skall nedsättas, försvårar ännu mer uppfyllandet af detta åliggande, isynnerhet för den, som bor långt från Hofrätten och icke kan hinna att få underrättelse derifrån och insända penningar, utan måste på förhand förse sitt ombud dermed.
Jag har funnit dessa skäl för revisionsskillingens borttagande tillräckligt talande, och jag tillstyrker derföre bifall till Utskits förslag.
Det är sannt, att instansernas antal är olörminskadt, men detta bör icke omintetgöra den, enligt min tanka, rigtiga grundsatsen, att ju högre målen komma, desto vigtigare böra de vara.
Jag hemställer, om det kan vara lämpligt, att de mest obetydliga saker dragas under K.
Jag tror icke det; och hos oss vet jag icke något annat medel att förekomma sådant, än bibehållande af revisionsskillingen.
För den, som ej kan nedsätta revisionsskilling, har jag ej förnummit något hinder möta att blifva befriad derifrån; och jag åtminstone har icke hört, att, såsom Utsk:t säger, någon, för revisionsskillingens anskaffande, behöft göra sig husvill.
Hvad angår de af Gr.
Sparre omnämnda korrektiv mot obehöriga klagomål, tror jag, de endast ofullständigt uppfylla sitt ändamål, ty ådömandet af hög rättegångskostnadsersättning är utan verkan, om den part, som ådömes sådan, saknar tillgångar, och, att döma till böter för obefogad klagan, iakttages högst sällan af K. M:t, som jag tror, på goda skäl, tyr jag åtminstone undrar ej på, att K.
M:t anser det motbjudande att bötlalla parter, för det de vilja underställa Honom sina mål.
I likhet med Hr Olivecrona, yrkar jag afslag å denna punkt.
Jag vill i största korthet besvara några af de af Gr.
Sparre framställda anmärkningar.
Deri ärade talaren har sagt, att det vore en inkonseqvens att, då besvärsoch ekonomi-mål gå till K. M:t, utan nedsättande af penningar, sådant skulle vidare bibehållas vid revisionssaker.
Men det har varit så, allt sedan 1734 års lag skrefs, så att inkonseqvensen är ganska gammal; men, då man icke hittills funnit skäl att afskaffa detta stadgande, utan deri sett ett välgörande återhållande moment, kan jag icke finna, att denna inkonseqvens nu kan anses Den 7 Mars e. m. 185 af sä stor vigt, att den i och för sig fordrar rättelse.
Man har fästat uppmärksamheten derpå, att nedsättande af revisionsskilling är för den fattige så betungande, att han antingen icke kan fullfölja sitt mål eller måste blifva husvill; men, såsom jag i min reservation anfort, anser jag också lämpligt, att stadgandet i denna del ändras så, att det blir den fattige medgifvet att, på grund af vanligt fattigdomsbevis, Söka ändring hos K. M:t, hvarigenom alltså den anmärkta olägenheten för den fattige att söka rättvisa skulle bortfalla.
Hvad slutl. beträffar de af Gr.
Sparre omnämnda korrektiv, som skulle afhålla från sakers onödiga dragande under K.
M:ts pröfning, så bar Frih.
Leuhusen redan på ett tillfredsställande sätt besvarat denna anmärkning.
Det tjenar icke till något att ålägga en part, som ingenting eger, att betala hög rättegångskostnad; sådant afskräcker honom icke från att processa, och att fälla till böter för rättegångsmissbruk, lär icke ofta, så vidt jag vet, komma i fråga.
Med anledning af hvad den siste värde ta laren uppläst ur ett Lag-Utsk:ts Betänk, vid 1853 års riksdag, ber jag att få fästa uppmärksamheten derpå, att Högsta
Domstolen då icke var omorganiserad.
Förhållandet är nu ändradt, och Högsta
Domstolen saknar numera icke tid för målens handläggning.
Finnes intet annat skäl för revisionsskillingen, än att den skall vara ett hinder för måls fullföljande, så kunde den så väl bestämmas till 1000 rdr som 100 rdr.
Jag tror att rättvisans fordringar äro af mera vigt, än att bibehålla ett stadgande, hvilket tillkommit under numera icke befintliga förhållanden eller innan ens Konungens Högsta Domstol inrättades med sin nu egande organisation och arbetssätt.
Det korrektiv mot Högsta
Domstolens öfverhopande med obetydliga saker, sorn obestridligen ligger i skyldigheten att nedsätta revisionsskilling, har man, i händelse den upphäfves, trott kunna ersättas dels genom ådömande af böter för obefogad klagan, dels uti åläggande för den tappande att gälda hög rättegångskostnad.
Andra talare hafva redan fäst uppmärksamheten derå huru föga lagens stadgande om böter för obefogad klagan gagnar.
Väl kunde, tror jag, detta stadgande tillämpas oftare än nu sker, men det måste dock alltid, af lätt insedda skäl, ske med stor försigtighet.
Beträffande ersättningen för motpartens rättegångskostnader, så är det klart, att denna ersättning ej kan ådömas till högre belopp, än hvartill kostnaderna i sjelfva verket uppgått, och som man här i landet processar stundom för en ren obetydlighet, så kan fruktan för en dylik ersättning icke afhålla från att under Högsta Domstolens pröfning draga saker, som bort stanna hos Hofrätt.
Föreg:de riksdagars Lag-Utsk. har också städse afstyrkt väckta motioner om revisionsskillings borttagande; och då jag har till hands Ut - 186 Den 7 Mais e. m. skits Utlåt, i denna fråga vid 1853—54 årens riksdag, tager jag mig friheten derur upprepa några af de skäl, på hvilka Utskit grundade sitt afstyrkande af en motion i iimnet.
»Då revisionsskillings erläggande i 1615 års rättegångsprocess först påbjöds såsom vilkor för rättigheten att söka Konungens pröfning af Hofrätts dom, hade man för afsigt att dymedelst förekomma det Konungen skulle utan verkliga orsaker besväras; och ur denna synpunkt hafva Sveriges senare lagstiftare bibehållit påbudet.
De hafva nemi. ej kunnat förbise otillräckligheten af det band, som ligger i det af motionären åberopade lagrum, 16 § i Rättegångs-Balkens 30 Kap., enär detsamma blott bestämmer ansvar för den, som pröfvas emot bättre vett och klara skäl hafva dragit sin sak under Konungen och således afser ett förhållande, som, ehuru grundadt i trätlyslnaden, likväl ej kan antagas i hvarje yttring deraf.
Den förblindar icke sällan; och för att stlifja dess förvillelser, synes påbudet, med afseende å vår rättegångsordn., ändamålsenligt.
Det hindrar icke den fattige att söka rättvisa hos den högsta domaremakten, ty af honom fordras icke någon nedsättning; och den, hvars klagan bifalles och som således med full befogenhet påkallat Konungens pröfning, får åter de penningar, genom hvars nedsättning han ställt en borgen derför, att han endast af öfvertygelse derom, att han drifver en rättvis sak. fullföljt densamma.»
På dessa och öfrige under debatten anförda skäl af dem, som motsatt sig Utskits förslag, anser jag att åtminstone ännu kan dröjas med afskafTande af denna re »isionsskilling, desto hellre, som vi förmodligen snart måste revidera hela vår RättegångsBalk; och förenar jag mig således med dem, som yrkat afslag å Utskits hemställan.
Jag är nog lycklig att vid detta tillfälle kunna instämma med Gr. Sparre.
Leuhusen synes vara af den mening att endast mål af större vigt borde få hänskjutas under K.
Det lärer likväl vara bra svårt att bedöma, hvad som för den ena eller andra medborgaren är af vigt eller icke; ty det som är af ringa eller ingen betydenhet för en individ, t. ex. den rike eller förmögne, kan för en annan, som måhända icke eger något mer än det hvarom tvistas, vara af den aldra största vigt; ja mången, som anser sig hafva rätt, kan med skäl tycka det vara af vigt att äfven inför högsta domarmakten få afgjordt, huruvida han utan giltiga anledningar börjat och fortsatt en rättegång.
Utom nämnde åsigt, har jag icke hört något annat skäl för revisionsskillingens bibehållande anföras, än att, om den upphörde, Högsta
Domstolen skulle ölverhopas med allt för många mål.
Jag betviflar dock, att sådant skulle i någon märkbar mån ega rum; erfarenheten ådagalägger nemi. att. med ganska få undantag, missnöje mot Hofrätternas beslut fullföljes hos K.
Mit utan afseende derpå att revisionsskilling måste nedsättas eller i annat fall fattigdomsbevis presteras.
Men just deruti ligger, efter min föreställning, en uppen - Den 7 Mars e. m. 187 bär orättvisa, enär den som icke eger mer än 250 rdr öfverskott, skall tvingas att deraf nedsätla 100 rdr, för att få en sak, den han anser rättvis, pröfvad af högsta domarmakten, eller ock nödgas underkasta sig den förödmjukelsen att offentligen förklaras utfattig.
Och med en tillgång af endast 250 rdr lärer man för intet fall i vår tid kunna betraktas såsom rik.
Tvärtom kan en rättsökande, just i följd af skyldigheten att nedsätta § af denna lilla summa, snart bringas till total ruin, och således vara föga betjent med att, derest Holrättens dom ändras, efter ett eller annat år återbekomma det nedsatta beloppet.
De mål, som nu icke fullföljas till K. M:t, torde, sådant oaktadt, icke vara af särdeles kinkig eller vidlyftig beskaffenhet och skulle troligen icke, om de fullföljdes, upptaga särdeles mycket af Högsta Domstolens tid.
Den verkliga hållhaken mot en obehörig fullföljd af rättegången ända till högsta instansen är den tappandes skyldighet att fullgöra domen, hvilken, enligt min tanka, icke bör eftergifvas.
Adömmandet af betydligare ersättning för rättegångskostnaderna är i öfrigt ett vida både kraftigare och rättvisare medel att stafja trätolystnaden, än ätt stadga nedsättning af penningar på förhand såsom vilkor för värjandet af sin rätt.
Och äfven om Högsta Domstolens göromål skulle något ökas genom borttagande af sistnämnde vilkor, torde sådant icke medlöra någon särdeles olägenhet, sedan Högsta
Domstolen arbetar på tvenne divisioner och balancerna redan i det närmaste lära vara undangjorda, .lag tillstyrker derföre bifall till Utsk:ts förslag.
Jag är hufvudsakligen förekommen af den siste värde talaren och har föga att tillägga.
Elt skäl mot borttagande af stadgandet om revisionsskillings nedsättande var fordom att inan fruktade, att Högsta
Domstolen skulle bli så öfverhopad af mål, att de icke kunde medhinnas, utan att H.
D. sattes på två divisioner, hvilket man ansåg medföra våda för den enhet i lagskipningen, man inbillade sig och andra då lörefinnas, när blott en division fanns.
En sådan förändring är emellertid nu gjord.
Enheten i lagskipningen, beroende emellertid å andra förhållanden, är, tror jag, lika stor eller lika liten, men antalet balancerade revisionssaker har derefter till 1864 års slut nedgått från 897 till 317; och då dertill kommer att, till följe af målens hastigare afgörande, färre mål till K.
M:t fullföljas, är det andra skälet för revisionsskillingens bibehållande, att Högsta
Domstolen oaktadt det ökade antalet ledamöter och nu befintliga två divisioner skulle för mycket öfverhopas af s. k. revisionssaker, efter all sannolikhet en blott inbillad fara.
Till följd af ändringar i lagstiftningen är Högsta
Domstolen dessutom nu så mycket mindre besvärad med brottmål att den kan medhinna något mer tvistemål, Dei som vilja motsätta sig revisionsskillingens borttagande, anföra för öfrigt skäl, som bevisa lör mycket, ty samma skäl skulle kunna anföras för alla fotanglar lagda vid rättvisans dörr.
Att uppställa hinder, som för den 188
Den 7 Mars e. m. fattige äro svåra att öfvervinna, är att rubba likheten inför lagen, och denna måste man till hvilket pris som helst söka uppnå.
Afven jag delar den åsigt, som blifvit uttalad, att skäl icke finnas för borttagande af revisionsskillingen.
J)å en summa appellabilis i andra länder finnes, anser jag att revisionsskillingen, såsom ett korrektiv mot Högsta Domstolens öfverhopande af mål, hos oss väl är behöflig; och jag anhåller derföre om afslag å Utsk:ts förslag.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förev:de §:n, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till densamma, hvarvid svarades många ja, blandade med nej, och sedermera propos. på afslag derå, då svaren utfölio med många ja och nej i blandning; hvarefter och sedan propos. på bifall till §:n förnyats samt likaledes med många både ja och nej besvarats, Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
Sedan flere ledamöter begärt votering, upplästes och godkändes följande voteringspropos.: »Den, som bifaller det af Lag-Utsk:t å sid. 9 af Betänkit N:0 24, afgifna förslag till ändring af 1 § 30 Kap.
Rättegångs-Balken, i fråga om borttagande af den s. k. revisionsskillingen, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. ifrågav:de förslag.» Härefter företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda:
Nej — 27. § 7. Bifölls.
Utsk:ts hemställanden medlerst å sid. 10. Bifölios.
Utskds å sid. 13 framställda förslag.
Vid genomläsande af detta förslag har hos mig uppstått åtskilliga betänkligheter deremot.
Den, som Den 7 Mars e. m. 189 i brottmål är fälld till böter, skulle, om detta förslag vinner bifall, enligt mitt förmenande kunna genom besvärs anförande undandraga sig böternas gäldande.
Då, såsom Utsk:t ock anmärkt, utslag i brottmål ej kunna verkställas förr, än de vunnit laga kraft, kan den bötfälde, under det af honom anförda besvär ligga i högre rätt, genom lösöreköp eller på annat sätt göra sig af med sin egendom, så att, när böterna skola uttagas, han ej eger någon tillgång.
Ar han deremot skyldig att ställa borgen, låter sådant sig icke så lätt göra.
Jag kan derföre icke med min röst biträda förslaget i denna punkt, utan yrkar afslag derå.
Om den sakfällde gör sig af med sina till gångar, får han i stället plikta med kroppen och blir insatt på vatten och bröd.
Hvad det ådömda skadeståndet vidkommer, afhandlas det i nästa punkt.
Då jag instämmer i Gr.
Sparres yr kande, får jag mot Utslcts tillstyrkande i denna punkt endast erinra att utom den åberopade K.
Förklaringen d. 23 Mars 1807 finnas särskilda föreskrifter för Poliskammare, hvilka borde bringas i öfverensstämmelse med den föreslagna lagförändringen.
För öfrigt får jag vid denna punkt åberopa hvad jag nyss yttrat ang:de fullgörande af Hofrätts dom i tvistemål, och jag vill derjemte endast påpeka det orimliga i ett stadgande, som föranleder att Högsta Domstolen kan finna en part hafva obehörigen blifvit fälld till böter, men nödgas lemna beslutet härom till efterrättelse endast af det skäl att dessa böter, hvilka icke bort ådömas, ej blifvit utgifne och nedsatta.
Jag anser att stadgandet om nedsättning af böter vid besvär öfver Hofrätts utslag borde upphäfvas.
För vinnande af ändring i nu uppgifna syftning, anhåller jag, att punkten måtte till Utsk:t återremitteras.
Jag har visst icke förbisett, att den, som gör sig af med sina tillgångar, får undergå kropps-straff, men jag hemställer, om icke i många fall den bötfällde anser det för sig svårare att böta med penningar än med kroppen.
Jag tror, t. ex., att en lönkrögare gerna underkastar sig denna sednare påföljd, allenast han kan rädda sin egendom undan utmätning för bötesbeloppet.
Jag yrkar derföre fortfarande afslag å punkten; men om förslaget, att den bötfällde ej behöfver deponera böter eller ställa borgen derför vid besvärs anförande från Underrätt till Hofrätt, skulle vinna bifall, så anser jag, lika med Hr von Gegerfelt, konseqvensen fordra, att förhållandet blir enahanda vid besvärs fullföljd till K. M:t; och för detta fall förenar jag mig med Hr von Gegerfelt om återremiss afBetänk:t.
Jag kan icke neka, att konseqvensen tycks fordra upphäfvande af bestämmelserna om böters nedsättning eller borgen derför, äfven vid besvärs fullföljande till K. M:t, 190 Den 7 Mars e. m. men vill man gå försigtigt tillväga, bör man taga små steg, och Utslut har derföre ansett den nu föreslagna förändringen först böra vidtagas. Frih.
Då jag fullkomligt instämmer i det slut, hvartill Hr von Gegerfelt kommit, får jag tillika fästa R. o. Ad:ns uppmärksamhet på de skäl, hvilka i sådant hänseende blifvit anförda i Hr Lemchens vid det föredragna Betänkrt fogade reservation.
Deraf torde framgå, att borttagandet af föreskrifterna om borgen och deposition af böter i brottmål, är en fråga alldeles oberoende af öfriga i detta Betänk, afhandlade ämnen, hvilken, utan afseende på det öde, som kan drabba frågan om revisions-skillingens afskalTande, tarfvar en snar lösning.
Det är en nyligen timad förändring inom brottmålslagstiftningen, som här fordrar en förändring äfven inom processrätten; såvida icke en motsägelse inom lagstiftningen skall ega rum.
Den nya strafflagen, som i så betydlig grad höjt böternas belopp, har nemi., i sammanhang dermed, infört den nya grundsatsen, att den bötfäldes, för bans existens oumbärliga egendom ej må för böter utmätas.
Bestämmelserna derom återfinnas i 3:dje kap. 9:de §:n Strafflagen.
Leuhusen, som synes anse för ett fel, om en bötfäld person skulle i någon händelse kunna afhända sig sina tillgångar för att i stället undergå förvandlingsstrafTet, måste jag erinra om, att lagen nu mera icke åsyftar att i böter fråntaga den fattige hans sista tillgång, och att lagen lill och med från utmätning för böter undantager den bötfäldes enda fasta egendom, hvaraf han sin nödiga bergning häfver.
Sålunda kan en besuten bonde, hvars hemman kan uppgå till 1,000 rdr och derutöfver, men som saknar andra tillgångar, vara berättigad att undergå förvandlingsstralf.
Men då detta är förhållandet och lagen häruti onekligen hvilar på en billig grund, så frågar jag, om det är rimligt, att samme man, som är fritageu från böternas utmätning, i händelse han låter underrättens utslag vinna laga kraft, eller detta blir i högre rätt fastställdt, skall för rättigheten att söka ändring nödgas afhända sig sin egendom och förvandla den i penningar för depositionsskyldighetens fullgörande, samt således underkasta sig ett större lidande, än straffets undergående skulle för honom medföra.
Ar icke detta i sjelfva verket att hindra ändringssökandet, hvilket dock ej kan vara lagstiftarens mening?
Omförmälda nya stadgande i Strafflagen fordrar alltså en förändring af ifrågav:de bestämmelse i processrätten; och för denna ändring gälla samma skäl, ehvad besvären angå underrätts eller hofrätts utslag.
Jag har yttrat, att denna fråga icke står i sammanhang med frågan om förändrade stadganden för ändrings sökande i civila mål, och jag grundar detta derpå, att äfven berörda undantag från utmätning för böter, ej gälla för annan utmätning.
Alltså torde bibehållandet af föreskrifterna om doms fullgörande och deposition af ådömda ersättningar ej utgöra något hinder för afskaffande af skyldigheten att deponera böterna.
Den 7 Mars e. m 191 Hr Lemchen har i sin motion framlagt ett förslag till författning i ämnet, som synes mig fullständigt, utom möjligen idet af Hr von Gegerfelt anmärkta fall, nemi. i afseende på de särskilda stadgandena för poliskamrarne.
Då dessa stadganden emellertid stå i sammanhang med föreskrifterna om poliskamrarnes rättighet att i vissa fall sjelfva uttaga de af dem ådömda böter, så tilltror jag mig icke att genast yttra mig i denna fråga, utan förenar mig af sådan anledning i Hr von Gegerfelts anhållan om återremiss.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts ifrågav:de förslag, dels återremiss deraf och dels afslag derå, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvarvid svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades.
Utskrts förslag å sid. 14.
Sedan nästföregående punkt blifvit återremitterad, torde det vara lämpligt, att så sker äfven med förev:de punkt, hvarom jag alltså får framställa yrkande.
Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till förslaget, hvarvid svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades.
Jag tager mig friheten att till B. o. Ad. hemställa om en förändring å föredragningslistan till nästa plenum så, att dels Stats-Utsk:ls Utlåt.
N:o 54, ang:de anslag till jernvägsbyggnader samt Bevilln.-Utsk:ts Betänkm N:o 4, ang:de stämpelpappersafgiften, N;o 5, N:o 6, ang:de brelportot. måtte uppföras i främsta rummen å föredragningslistan, och dels Beviiln.-Utskits Betänk.
N:o 3, angående allmänna bevillningen, samt Banko-Utslcls Betänk.
N:o 15, och Mern.
N:o 16, uppflyttas i rummen näst efter StatsUtsk:ts Utlåt.
Mörner hade föreslagit en sådan omflyttning af målen å Ståndets bordslista, att dels Stals-Utsk:ts Utlåt.