Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enahanda förhållande förefinnes vid Carlskrona; det måste befästas och detta är lätt från landsidan.
En alltför dyrbar materiel är der förvarad för att låta den tagas af några och 20,000 man, som lätteligen dit kunna öfverskeppas.
Jag menar nu att Stockholm och Carlskrona skola befästas mot tillfälliga oförväntade öfverrumplingar, som alltid kunna verkställas med mindre H. I. 24 370 Den 26 November f. m. corpscr, om ock vi sjelfva vore aldrig så starka till lands och till och med om vi beherrskade hafvet.
Na ber jag att få öfvergå till det egentliga försvaret af min egen motion, men på förhand vill jag bedja E. o. Ad. om ursäkt, om jag under detta försvar måste framställa strategiens första och enklaste grundsatser.
Jag skall så mycket i min förmåga står söka förekomma, att icke min framställning af dem öfvergår till en föreläsning.
Det är nödvändigt, att framhålla dessa grundsatser, för att kunna gifva nog tydlighet och bestämdhet åt de fisigter, som jag här skall ha den äran att framställa.
Ju mera inflytande ångan tillkämpar sig i sjökrigskonsten, ju lättare blir det för en Stat, att öfverföra sina trupper dit den beslutat.
Yi fästa oss nu först vid det förhållandet, att Sverige icke har en stark flotta att hindra och afbryta en fullföljd fiendtlig landstigning, som kan ske hvar som helst på kusten, utan att det måste inskränka sig till ett landtförsvar.
I allmänhet gäller den grundsatsen, att. när man vill försvara ett land och icke är så lycklig och så stark, att kunna förekomma fienden genom infall i hans land, man intager en sådan ställning bakom sitt lands gränsor, att man, hvarhelst fienden inbryter, kan vara något så när tillhands att möta och tillbakadrifva honom.
Man sprider icke sin styrka längs med hela gränsen, så att styrkan alltid och öfverallt blir svag der fienden anfaller, utan man koncentrerar sin makt bakom den gräns, som är blottstäld för anfall, för att emottaga sin fiende.
Detta är i allmänhet det sätt, som iakttages vid försvaret af ett land, när landet har en sådan gräns, att man kan intaga en koncentrerad ställning bakom densamma, när det har en sådan gräns, som t. ex.
Holsteins mot Tyskland,.
Belgiens mot Frankrike och Venedigs mot Österrike.
Gränsen bör icke vara längre än högst det dubbla afstånd; på hvilket man har koncentrerat sin egen styrka från densamma.
Ar den längre, så intränger och fäster sig fienden i landets yttersta delar.
Dessutom bör ej emellan gränsen och den försvarandes position vara belägna landets ädlaste delar, pulsådern för dess hälsa, dess rikaste orter, dess hufvudstad, emot hvilken vanligast och liufvudsakligast en fiendtlig operation riktas.
Sednare krig hafva ofta oell nogsamt visat huru fälttåget ut föres möt en hufvudstad och huru, när den blifvit intagen, det vanligtvis varit slut med kriget och fred slutats.
Så var förhållandet med Napleon I:s kampanjer både mot Österrike och Preussen.
Det är icke troligt, att man med de framsteg civilisationen gjort skall få se ett sådant central- eller rättare reträttförsvar, som Eyssland beslöt sig till 1812, äfven om landets djuplek skulle inbjuda till ett sådant.
Det lyckades
Eyssland genom omätliga upoffringar och eländen, genom härjandet af eget land, genom upbrännandet af egen hufvudstad och genom flere tillstötande vidrigheter för Fransmännen.
Men på den civilisationens ståndpunkt, som Sverige står, kan jag aldrig tro, att det godvilligt skulle besluta sig till att öfverlemna åt fienden de ädlaste och dyrbaraste delarne af landet.
Detta skulle dessutom till intet tjena, ty landet har icke den djuplek, som fordras för ett sådant der upbrännings- och återtågsförsvar, ej heller har Eyssland den enfalden att gå längre fram än det be - f)en 26 November ,f. (m. 371 hofver, helst när det har intagit vår hufvudstad, det blifvande och egentliga föremålet för dess operationer.
Jag för min del kan icke annat än högt uttala min åsigt, att om vi vid försvaret draga oss från Mälaren och draga oss åt Carlsborg och Norige, så är det i och med detsamma slut med Sverige.
Om vi nu betrakta Sveriges läge till Ryssland, så se vi att Sveriges ädlaste delar, dess vigtigaste städer ligga på dess anfallsfront, såsom Stockholm, Norrköping, Gefle.
Det är omöjligt för oss, att egentligen kunna någorstädes koncentrera vår styrka för att möta fienden, ty om vi koncentrera den kring Stockholm. för att hindra en landstigning i dess granskap, är det lätt för honom att landstiga och befästa sig i Norrland.
Afven om jenn vägsnätet vöre färdigt ända till Gefle, och om vi hade förmåga att samla så stor styrka, att vi kunde forcera bans position bakom t. ex. Dalelfven, och lian måste retirera, så kunde vi dock ej långt efterfölja honom.
Han kan intaga starka positioner efter hvart annat bakom Ljusne eif, Ljungan, Indals eif och Ängermanelfven, han har fria transporter och förbindelser öfver hafvet och längs med kusten, han kunde sålunda ouphörligt förstärka sig.
Vi deremot måste upforsla våra förråd landvägen, sorn löper utmed kusten, der de städse blefve blottställda för fiendens tilltag från sjön; för att skydda våra transporter måste vi detachera mycket folk, vi måste ouphörligen försvaga vår styrka, så att vi -säkerligen redan vid Indalselfven ej mera kunde vara i stånd att anfalla vår fiende, om äfven det osannolika och omöjliga antages, att vi kunde i början af vårt anfall vid Dalelfven hafva en tillräcklig styrka att tillkämpa oss öfvergången af densamma.
Jag anser det vara omöjligt att återtaga detta Norrland, sedan det en gång har blifvit inkräktadt.
Hvad Ryssarnes mening är med att anlägga fästningar vid Uleåborg och Wasa, det lemnar jag åt ILrrne sjelfva att bedöma.
Jag hade icke trott att jag, isynnerhet sedan sista årens krig framställt omöjligheten för en skärgårdsflotta att hindra en landstigning, skulle på detta ställe vidare behöft tala om denna sale, sora är så klar och tydlig för hvar och en strategisk tänkare.
Men då Gr. -Frölich tyckes tro, att en skärgårdsflotta verkligen kan hindra en landstigning, så ber jag I!. o. Ad. ursäkta, om jag derom säger några ord.
Om vi här i Sverige ock veta, hvar Ryssland samlar sina trupper och skepp, så kunna vi omöjligt veta hvart dessa skola afsegla; vi kunna omöjligen med vår skärgårdsflotta möta dem; ty om vi sprida den kring hela kusten, så blir den så svag, att den ej någonstädes kan upträda till förhindrande af en landstigning; om vi åter koncentrera den på ett ställe, så kunna Ryssarne landstiga på hvilket annat ställe sorn helst på vår kust, utan att vår skärgårdsflotta blifver i tillfälle att vara till mötes för att förhindra denna deras landstigning.
Ty det är oss omöjligt att veta hvar landstigningen skall ske, förrän skeppen visa sig vid stranden, och då hinner ej skärgårdsflottan efterskickas och frambogseras förr än det är för sent.
Jag har likväl förutsett det omöjliga, eller att en skärgårdsflotta, om den är lill mötes, kan emotstå en stor .fiendtlig ångflotta, understödd af en skärgårdsflotta, lika stor som vår egen.
Detta tycker jag lig - 372 Den 26 November f. m. ger så klart för hvar och en, att det icke här behöfver vidare omordas.
Hvad den roende skärgårdsflottans stridsförmåga särskildt beträffar, skall jag bedja R. o. Ad. att derom få yttra några ord.
Jag har mig bekant, huru under sista kriget mellan Vestmakterna och Kyssland tvenne Engelska mindre ångfartyg voro ute på sjömätning på.
Erstafjärden utanför
DA framrodde en bataljon eller mer Ryska kanonslupar.
De rodde i linie för att anfalla de båda ångbåtarna.
Dessa foro genast, hvar och en för sig, till hvardera af Ryska linieus flanker och enfilerade den med sina skott.
Nu sökte
Ryska linien att formera vinkel framåt, så att den ena hälften skulle skjuta på den ena ångbåten och den andra hälften på den andra.
När detta efter lång tidspillan ändtligen lyckats, så foro ångbåtarna genast tillsammans framför vinkelns spets och enfilerade åter vinkelns båda sidor.
Detta hade till följd, att
Ryssarne med det görligaste första drogo sig tillbaka till Abo.
Jag har velat framställa detta exempel, för att visa hvilken omätlig fördel ångbåtar, slupar eller fartyg, hafva framför de med åror framdrifna båtar.
Af hvad jag förut nämnt finna Hrrne ytterligare svårigheten af att, om vi icke äro Hrr på sjön, försvara vårt land mot Ryska invasionen, derföre att våra kuster äro så stora, att vi icke kunna veta deras landstigningsställe, och dertill ligga våra dyrbaraste och ädlaste delar så, att en Rysk invasion hufvudsakligen och i första rummet blir rigtad mot dem.
När man ser detta mine Hrr, så kommer man på den tanken, att om vi sjelfva vilja försöka försvara oss, så bör det ske på sjön.
Vid ett sjöförsvar äro fiendens egna stränder utgångspunkter för dess operationer, och vi kunna ligga bakom dem på hafvet koncentrerade för att möta hvarje dess företag.
Men vid ett landtförsvar äro åter vära stränder utgångspunkter för den fiendtliga invasionen ; ty fienden kan der landsätta sina trupper nästan hvarhelst han vill.
Om vi hafva en flotta, blir den Ryska stranden utgångspunkten för ett Ryskt anfall, och då böra vi, precist så som man bör göra till lands, om man eger en dertill lämplig landtgräns, med vår flotta intaga en centraliserad ställning bakom dessa utgångspunkter för en Rysk inskeppning och afsegling.
Lika omöjligt det för oss är att intaga till lands en central ställning bakom våra kuster från Torneå till Ystad, lika lätt är det för oss att intaga med vår flotta en central ställning utanför
Finska viken, i hvilken Ryska sjöetablisementerna och förnämsta inskeppningsorterna äro belägna, och hvilken vik icke är bredare än att man i klart väder, t. ex. från Sveaborg till Reval, kan se öfver densamma.
Det är således omöjligt för en Rysk flotta, att ur
Finska viken framkomma obemärkt af den afvaktande Svenska flottan.
Men om äfven detta skulle lyckas, blifva dess förbindelser dock gifvet afbrutna och landsättningen följaktligen ej fullföljd.
I och med detsamma vi öfverflytta försvaret för vårt land till sjön, så skiljer Östersjön oss från Ryssland.
Nu deremot förenar Östersjön vårt land med Ryssland, och detta mer än om vi skulle ligga gräns vid gräns.
Ty låge vi gräns om gräns, såge vi af Rysslands trupsamlingar hvar inbrottet ungefärligen skulle ske.
Nu deremot kunna Den 26 November f. m. 373 vi ej af dessa samlingar det minsta veta hvar landstigning är beslutad.
Yi undvika genom försvarets öfverflyttande på sjön den förstöring af provinser, som alltid är och blifver följden af en fiendtlig invasion.
Detta sjöförsvar anser jag för min del Skandinavien kunna åstadkomma.
Jag vill här icke yttra mig om hvilka certer fartyg äro de lämpligaste till vårt sjöförsvar; jag har endast för R. o. Ad. påpekat hvarest, på hvilket ställe försvaret bör och måste ske; sedan må vederb. bedöma och bygga de skepp, som fordras för att på sjelfvald valplats utkämpa striden.
De må bestämma om det skall ske med linieskepp, med fregatter eller med andra fartyg.
Gr. von Platen har ansett det vara omöjligt för Norden att åstadkomma en flotta, som till sjös skulle kunna mäta sig med Rysslands.
Jag tror icke förhållandet vara sådant, men om det äfven så skulle vara, så anser jag dock att Sverige och Norige böra sträfva derhän, att upbringa deras sjömakt för att på hafvet kunna åtminstone något så när starka möta Ryssland.
Denna vår sjömakt i Östersjön blifver alltid af omätlig vigt i Europas politiska vågskål.
Den blifver hufvudsakliga stommen till det Sveriges och Noriges försvar, sorn genom Novembertraktaten blifvit af Konungen förlagdt till Östersjön.
Under en Europeisk brytning blifver den af skeppundsvigt i den vågskål, i hvilken Sverige och Norige då kunna lägga sina stridskrafter.
Dessutom fordras den 3:dje verldshandelstatens, Skandinaviens intresse, att dess handel och fördelar bevakas annorlunda i fjerran länder än hvad hitintills skett.
I afseende på hvad Gr.
Platen sagt, att jag skulle föreslagit att inom 15 år bygga dubbelt så stor flotta som af K.
M. blifvit föreslagen, så ingår deruti ett litet misstag, ty jag har endast föreslagit att på dessa år skulle ytterligare byggas 8 ånglinieskepp, 4 ångfregatter och 5 ångkorvetter.
Detta är endast en fördubbling af de fartyg, med hvilka jag anser lämpligast vara att utkämpa striden.
Jag har icke föreslagit någon fördubbling hvarken af segelfartyg eller skärgårdsflottan.
Att det är en möjlighet att få dessa fartyg för den summa, som jag i min motion häfver begärt till sjöförsvaret, det torde jag som hastigast få bevisa.
Enligt Sjöministerns upgift kostar ett linieskepp ej 1,700,000 R:dr, en fregatt ej 1,300,000 R:dr.
Jag har dock antagit dessa kostnadssummor, äfvensom att en korvett kostar 600,000 R:dr.
Sammanlagda summan, som fordras för byggande af de af mig föreslagna skepp, utgör 21,000,000.
Dessa fartygs underhåll under bvggnadsperioden upgår, som jag vill minnas, till ungefär 6,000,000.
Denna beräkning för deras underhåll är högre tilltagen än den af Sjöministern ungjorda.
Han har nemi. antagit, att underhållsproc:n är 3X/S proc. af fartygens nybyggnadskostnad.
Platen har tilltagit denna underbållsproc. så högt som till 4x/4 proc., men tillika sagt, att denna proc. är så högt tilltagen, sorn den rimligtvis tilltagas kan.
Jag har i min beräkning af underhållsproc:n uptagit den till 4 proc., d. v. s. 2/s proc. större än nu vande Sjöministern har uptagit den, och till blott 1/i proc. mindre än 1850 års Sjöminister såsom den högsta möjliga beräknat den.
Efter dessa anta - 374 Den 2 6 November f. m. ganden har jag kommit derhän, att underhållskostnaden under byggnadspcrioden skulle upgå till icke fullt 6 milhr K:dr.
Dtet årliga 2 milLrs anslag, som! jag begärt, gör på 15 år 30 milhr.
På 15 år öfverskjuter det således med 2 milhr den summa, sorn den af mig föreslagna flottans underhåll och nybyggnad skulle kosta.
Detta öfverskott borde användas till sjöfolkets fullständigare och bättre öfning.
Af hvad jag anfört tror jag mig hafva bevisat möj ligheten af att medelst ytterligare anslag af 2 milhr icke allenast kunna bygga de af mig föreslagna tillskott af skepp, utan äfven ått afsätta erforderliga* medel för deras evärderliga undehåll.
Sålunda tror jag mig hafva bevisat Gr.
Platen, att Sverige har för måga att bygga dessa* skepp.
Men, mine Hrr, jag har icke framställt Skandinavien såsom ensamt uptriidande mot Kyssland, ty jag hoppas och tror, att detta aldrig skall blifva förhållandet.
Englands intresse är, enl. min öfvertygelse, så förenadt med Skandinaviens, att det vore mot en sann och klar” politik å Englands sida, att icke, i händelse af brytning med Kyssland, taga vårt parti.
Men det är en möjlighet, att
England icke är i tillfälle att helt och hållet taga vårt sjöförsvar om händer.
Man kan tänka sig, att England är sysselsatt på annat håll; att fiendtligt förhållande är icke så alldeles otänkbart mellan England och Frankrike på samma gång som emellan England och Amerika.
I sådant fall torde Sverige möjligen behöfva så stora sjökrafter, som det kan åstadkomma, och det är på den väg som jag tror, att Vi böra* framgå, för att grunda vårt lands oberoende.
Man gifve ej allenast akt på, huru Novembertraktaten utpekat, hvar vårt försvar skall vara, utan man bör äfven lägga märke till den tanke, som* jag uttalat i min motion och som jag här ytterligare uttalar, och hvilken genomgår alla tre Skandinaviska Rikenas innersta väsende.
Denna tanke är den, att hvarje rike bör sträfva efter en framtidaförening sinsemellan, på det att Skandinavien åter en gång. skall kunna betyda något i Europa.
För att denna förening skall kunna tillvägabringas, är det alldeles nödvändigt att med bryggor af skepp förena Danmarks öar med Skandinaviens kuster.
Och för att denna union i framtiden skall få anseende och kunna göra sina intressen gällande, är det alldeles nödvändigt att den har medel att öfverföra sina stridskrafter dit, der de behöfvas.
Kedan i forntiden hade man en sådan union mellan de 3 Nordiska Kikena, men den utgick då egentligen från Danska konungamakten, som ville herrska öfver de 3 Konungarikena, som det tycktes blott för att sålunda hafva större makt och större tillgångar att uppehålla älskad yppighet och prakt.
De förtryckte till den ändan sina underliggande länder, men Sverige upreste sig mot detta förtryck, och detta så kraftigt, att det helt och hållet fördref de Danska Ronungarne.
Men nu har tankan på en ädlare, en bättre Calmarunion upstått i Nordens bröst, och jag tror, att hvar och en af de Skandinaviska folken böra, så vidt möjligt är, söka i framtiden realisera denna stora tanka.
Det är således icke allenast ur den synpunkt, att Sverige* och Norige böra förlägga sitt försvar på sjön, utan äfven ur den synpunkt, att de 3 Nordiska Kikena böra förenas, för att i fram - Den ‘2 6 November f. m 375 tiden kunna blifva något betydande och stort, som jag här med full öfvertygelse framställt denna motion.
Jag kan icke begära, att man genast skall antaga mitt förslag, att man genast skall bortkasta gamla inrotade falska tänkesätt om en flottas omöjlighet; men jag tror, att Svenska folket småningom skall komma till insigt af sanningen och sitt eget val, och att den framtid kanske icke är så långt aflägsen, då vi skola bygga på den förnämsta och nästan enda grundvalen för vårt oberoende och vår ära, på en stor och mäktig flotta.
Jag har endast begärt ordet, för att för klara, att om jag förut hört hvad den värde motionären sednast förklarade, nemi. att han icke kunde begära framgång åt sin motion, så skulle jag icke hafva uptagit K. o. Ad:s tid så mycket som jag gjort.
Jag anhåller likväl nu att få tillägga, med ani. af ett misstag, som den värde motionären ansett mig hafva begått i den beräkning öfver kostnaden jag i hast upgjort för den flotta han ansett nödig.
Jag har verkligen icke, så vidt jag vet, begått något misstag i den af mig som nödig ansedda summan; men hvad beträffar mitt yttrande, att Hr Brakel ville på 15 år bygga en flotta, dubbelt så stor som den af K.
M. föreslagna, så medger jag, att jag begick ett misstag; jag borde hafva sagt, att jag endast menade en fördubbling af de större fartyg K. M. föreslagit.
Men föröfrigt såvidt jag vet i denna stund, var min upgift riktig, att mellan 30 å 40,000 man erfordrades för att bemanna och med nödig reserv förse den af motionären föreslagna flottan.
Hr Brakel; Jag ber, att med ani. af. Gr. von Plåtens yttrande få tillägga några ord om möjligheten af att bemanna denna flotta.
Gr:n har i sitt första anförande sagt, att flottans OfficersCorps behöfde fördubblas.
Det behöfver den ej, ehuru jag medger, att den behöfde förökas, och jag har i min motion tillkännagifvit, att när flottan blifvit färdigbyggd, kommer då, enl. den beräkning jag gjort, endast 840,000 R:dr att erfordras till underhåll af de skepp jag föreslagit, och att återstå 1,160,000 B:dr till manskapets öfvande och OfficersCorpsens förökande.
Om jag icke missminner mig, så utgör Svenska flottans OfficerCorps 228 man i närvide stund, förutom Marin-regem:t.
Om man, hvilket kanske är nog högt, vill beräkna, att tio
Officerare erfordras för hvarje skepp, 10 för hvarje fregatt, 7 för hvarje korvett, 4 Officerare och 1 Officer för de mindre fartygen, så skall hvar och en af Hrrme, om han sedan för sig sjelf gör denna uträkning, komma till det resultat, att flottans OfficersCorps behöfver på långt när icke fördubblas.
Härtill kommer, att jag tror mig veta, att i händelse af krig skola dels till Underofficerare och dels till Officerare användas många af våra skickliga KofferdiKaptener.
Hvad sjelfva bemanningen beträffar, så hafva vi 8,000 mans stam i båtsmän och matroser och dessutom minst en 25,000 man kust- och skärgårdsbor, som lefva på sjön, äro vana vid sjön och hafva sin näring och utkomst på sjön.
Dessutom eger Sverige ungefärligen 4,000 sjövana kofferdimatroser, emellan 20 ä 30 år, och dessa äro förplig - 376
Den 26 November f. m. tade att under krig tjenstgöra på flottan.
Således hafva vi öfver 36,000 man att bemanna vår flotta med, och om man beräknar 800 man på ett linieskepp, 400 på en fregatt och 160 på en korvett, tror jag att både Gr. von Platen och hvar och en af Eder, mine Hrr, som vill göra denna uträkning, skall komma till det resultat, att detta sjöfolk ej allenast är tillräckligt för bemannande af vår flotta, denna ångflotta, utan ock att vi skola hafva minst en 16,000 man öfver.
Då officiella handlingar äro att tillgå, för att kunna kontrollera de upgifter, hvilka af Hr Brakel blifvit gjorda, med hänsyn till den nödiga bemanningen, anhåller jag, att för tillfället få afstå från vidare discussion i denna fråga.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Föredrogs och remitterades till Eiddarh.Utsk.
Hr Anreps, Gabriel, d. 22 dennes på bordet lagda motion om erhållande från Itiddarh.Kassan af ett förlagslån, till utgifvande af ett genealogiskt arbete, under titel:
Posses, Arvid, d. 22 dennes på bordet lagda motion, med förslag till förändrade föreskrifter, rör:de konventioner om presträttigheters utgörande.
Hr von Koch, Nils Samuel, anförde skriftligen:
I ani. af den nu föredragna motionen, anhåller jag att få yttra:
Att jag anser vara af högsta vigt, att ali tionde, såsom en produktionen hindrande och förhatlig pålaga, aflöses och utbytes emot en gång för alla bestämda afgifter, samt att för öfrigt presterskapet, likasom alla tjenstemän, erhålla sina inkomster på annat sätt, än direkt från den enskilte medborgarens händer.
Att jag icke tror, att presterskapets inkomster på det hela böra minskas, men att de böra annorlunda fördelas emellan det högre och lägre presterskapet, så att hvarje tjenstgörande prestman får anständig bergning, och det nuvar:de opassande afiöningssättet ej vidare må hindra landets bäst upfostrade, äfvensom i afseende å lefnadsvett mest bildade män att ingå på en bana, som borde vara den första, men som nu tyvärr de flesta ynglingar, äfven presters egna barn, snart sagdt anse under sin värdighet att beträda.
, Att jag hemställer, att R.
St:r måtte, till vinnande af nämnde ändamål, hos K. M. i underd:het anhålla om nedsättandet af en komité af t. ex. 2 prester och 4 lekmän under EcklesiaslikMinisterns ordförande, för att, efter inhemtande af noggranna underrättelser ang:de presternas nuvar:de inkomster, upgöra förslag till all - Den 26 November f. m. 377 män reglering för Svenska presterskapet af löner, att utgå från antingen en gemensam fond, eller från särskilda, efter stift, provinser, län eller andra distrikter fördelade aflöningskassor.
Hr Bibbing, Arvid:
Den ifrågav:de motionen påkallar några anmärkn:r.
Väl önskar man gemenligen af presten mera verksamhet för själavården och undervisningen, men just icke att undandraga honom sina rättigheter eller klaga öfver benägenhet från hans sida, att vilja öfver höfvan utvidga dem.
Huru förhållandet särskildt kan vara i Skåne vet jag väl ej, och kan således deröfver egentligen icke yttra mig; hvarföre jag blott ber att få förklara, att det språk, som i allmänhet i motionen föres mot presterskapet, ingalunda är det, som finnes rådande inom den trakt der jag bor.
Jag har sedan 1818 varit domare i ett län, som inom sig innefattar delar af icke mindre än 3 stift, och jag kan icke påminna mig, att sådana stridigheter, som motionen omtalar, mellan presterskapet och dess åhörare någonsin under min tjenstetid blifvit anmälda eller behöfts i rättegångsväg slitas; tvärtom har presterskapet visat foglighet vid uttagande af sina rättigheter, och då någon prestman dör, så finner man dem ofta outtagne hos tröge betalare, som den bortgångne heldre lemnat oantastade, än velat bringa dem genom process till fullgörande af sina skyldigheter.
Det heter i motionen bland annat, att sedan Gustaf Wasas reduktion har Svenska presterskapet icke allenast suttit i orubbadt bo, utan äfven velat tillvälla sig nya fördelar och ökade inkomster.
Denna framställning må vara riktig med afseende på den provins, hvarifrån den värde motionären är, men den öfverensstämmer alldeles icke med förhållandet i den provins jag sednast omtalade.
Presterskapet sitter der alldeles icke ens i orubbadt bo; ty jag vet knappt något pastorat der tionde uttages på sätt, som 1681 års lag stadgar, genom beräkning af kärfvarne på fältet, ej heller uttages hvart tionde lam o. s. v., utan genom de konventioner, som i sednare tider blifvit uprättade och om hvilka motionären talat, har man kommit från det aflöningssätt, som 1681 års författning stadgar.