Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Staten de borgerliga institutionerne än så mycket med kyrkliga vigelser, så förblifva de dock samma verldslig» borgerliga institutioner som förut, men hela saken blir, för den fördomslritt tänkande, endast ett gyckel med Ordet, som i sig sjelft och i sanning är ett heligt ting, ty Gud är Ordet (Joli. 1.).
Äktenskapet behöfver sål. icke några kyrkliga vigelser, för att vara hvad Skaparen vid verldens begynnelse ämnade det till vid dess inrättande, det är helgadt af evighet med detta hans eget evighetsord: »och han välsignade dem och sade till dem: varer fruktsamme, förökens och upfyller jorden» (1 M. B. 1: 28).
Äktenskapet, då det är ingånget »i Herranom» (1 Cor. 7: 2. 9. 10. 39.), i en sann tro och förtröstan, har i sjelfva naturen, såsom sådan, sin välsignelse för tiden, ej mindre än för evigheten i ett saligt återseende, och skall man förgäfves söka återfinna den minsta motsvarighet till vigseln uti den Heliga Skrift, det vare sig gamla eller nya Testamentets böcker.
Desamma synas fastmer hafva vördat
Guds egen uttalade välsignelse för högt, för att tomma ceremonier skulle behöfva föröka dess värde.
En af menniskor fritt uttalad välsignelse är något helt annat, såsom utgången från i sanning deltagande hjeltan; men en kyrkas välsignelse, personifierad i en assisterande prest, kan aldrig blifva något annat, än i bästa fall en form, som ju alltid friheten bör tillstädja hvar och en att bruka, eller derifrån vara befriad efter sin vilja.
Staten har vid äktenskapets kontraherande att bevara och skydda dess existens genom helgden af ett fördrag, men kyrkan har dervid intet updrag, utan för såvidt den påkallas genom kontrahenternas fritt uttryckta önskan.
Och som det är kyrkans upgift — för så vidt den är ett sannt uttryck af kristendomen ■— att genomtränga alla lifvets förhållanden, så kan hon icke, utan att förlora egenskapen af Evangelisk, upfylla denna bestämmelse utan på ett fullkomligt fritt, ett obetvingadt, sätt.
Det är sål. af vigt, att
Staten icke intränger på det kristliga området med sina lagar, eller jemte kristendomen upträder med någon kombinerad lagstiftning, ty ett sådant förhållande ikläder kristendomen prägeln af formalism, på samma gång det fullkomligt blottar den på karakteren af Evangelisk.
Då Staten har att beakta ordningarne i äktenskapets naturliga institution, och detta i stort, för folket, för nationen, så går kristendomen individuel!;, på öfvertygelsens väg, att vinna styrka åt de naturliga lagarne och gifva dem en kraft, som Ben 8 Februari f. ta. 811 Staten genom tvångsåtgärder fåfängt skulle söka att vinna.
Detta mera i den mån Statens lagar stå i öfverensstämmelse med naturens.
I vidrigt läll skola aldrig de svåraste konflikter kunna undvikas, ty kristendomens, oell således kyrkans i egenskapen deraf, upgift är, att, då mensklighetens bemödanden gå derpå ut, att i sanning ställa sig på naturens ståndpunkt i lagstiftningen som i allt annat, så vill den rena alla institutioner, så att de kunna tillegna sig dess lifgifvande anda.
Det är derföre vi återfinna uti vår Frälsares Bergspredikan de mest speciela föreskrifter rörande Ed, Ilättegång, Skilsmessa m. m., oell dessa så omfattande och djupgående, att den borgerliga lagen förgäfves bemödar sig att följa med.
De voro heller icke till den ändan uttalade, ty den naturliga lagen är ett, kristendomens och de kristnas kraft deråt är ett annat.
Det är således af vigt att äktenskapslagarne ställas på en naturlig grund, oberoende i sin upkomst af kristendomen och Kyrkan, för att, af dess audeliga inflytande fritt och otvunget, kunna meddelas individerna sin rätta styrka och sin oändliga kraft, och icke mera kalla det för kristligt, som aldrig skall vara annat än — Borgerligt äktenskap.
Äktenskapet, principielt taladl, skall icke vara kristeligt, ty kristendomen är en helt andelig sak, här som vid dess fullbordan i en bättre verld, och »der tager inan sig icke hustru eller qvinna gifves man».
(Matth. 22: 30).
Derföre gifves blott ett borgerligt äktenskap, och det är instiftadt af Gud med naturen.
Äktenskapets institution, uttryckt uti Statens lagar, är således en rent verldslig, en borgerlig, en' helt och hållet conventionel sak, och fullkomligt oberoende deraf, från Statens sida, om kontrahenterne äro kristna eller ej.
Det har icke mera kristendomens karakter, än hvar och en annan association, fritt ingången, redligt haudhnfd eller upfylld, och får först då kristendomens karakter, i den mån kristendomen derinom af kontrahenterne eller individerue tillämpas.
Under inflytelsen af dessa tänkesätt, har jag trott min pligt vara att afgifva min motion om införande äfven i Sverige af det borgerliga, eller som det äfven kallas, civila äktenskapet.
Innan jag går att vidare utveckla ämnet och med några citater ur lärda mäns skrifter och synnerligast Doktor Rudelbach, hvilken blifver eu auktoritet genom sina djupa forskningar i ämnet, gifva styrka åt mitt anförande, så vill jag nämna, att benämningen civilt äktenskap, till motsats mot det uniforma prest-äktenskapet, härleder sig från den nyare tidens tolerans, hvilken bär aktning för olika öfvertygeiser, sedan den stränga vidhängsenheten vid deu katholska kyrkoenheten alltmera sjunkit, och erkänner naturens förhållanden såsom grundvalen för de verldsliga institutionerna, bildande en återgång till den Apostoliska tidens sanna upfattning, der- det borgerliga eller civila äktenskapet aktades som det enda rätta.
Detta visar 1 Cor. 7: 10—13, der det fullkomliga erkännandet af Civil-äkteuskapets giltighet och dess karakter som institution, briugar till klarhet deu ståndpunkt, kristendomen redan ifrån dess aldra första begynnelse intog.
Den 8 Febm ari f. ra.
Äktenskapets yttersta och egentliga substans och väsende äf koutrabenternes intima, innerliga och hemliga förbund, påbegynt, fortsatt och fulliinriadt utaf redliga hjertan, hörsamma utaf naturens som nådens gemensamma, alltid öfverensstämmande, hvarandra förklarande lagar.
Detta det hemliga äktenskapet, naturens äktenskap, har ingen annan egentlig notorietet, än harna födelsen.
Dttta är naturens, och således kristendomens rätta äktenskap, sammanliinkadt af Gud genom troheten och i kärleken, hvilka äro hemliga ting för verlden, tills de uppenbara sig genom frukterna i gerning och sanning.
Ett kärlekens hemliga äktenskap, till motsats mot det uniforma kyrko-äktenskapet, har till sitt enda och egentliga fundament — Naturen.
Kärlekens samvetsenliga ansvar inför Gud är dess ledstjerna för lifvet, och har detta äktenskap i alla tider varit erkändt och vunnit legitimitet, t. o. m. under den klerikala orthodoxiens strängaste tider.
Det är äfven kristendomsenligt och i sin upkomst det enda rätta, ty kristendomen har till upgift, att till en sann trohet förnya och gifva kraft åt naturen i dess sanna frihet, ej att binda den i formalismens fjettrar.
Kristendomen känner icke något socialt äktenskap, den känner endast naturens äktenskap, som är kon~ traheradt i kärlek.
Och, som Gud är kärleken, så är han detta äktenskapets rätta uphof.
Men sedan begreppet
Stat börjat taga den omfattning, att lagstiftarne likasom velat anse menniskan vara till för Statens skull, och dertill, ifrån Antikens hedna civilisation till den nu rådande, man städse velat omkläda Staten, i dess karakter af rent verldslig institution, med religiositetens mantel, så har det hemliga äktenskapet, hvars idé är kristendomen,, nödgats att med eller mot sin vilja låta utbasuna för hopen sin ljufva tillvaro genom en socialt-religiös akt.
Det hemliga äktenskapet — till motsats mot det statskyrkliga offentlighetens — har sitt ideal i kristendomen, hvars tro till ■Brudgummen
Aterlösaren är en hemlighet till sin upkom8t, hvilken verlden icke känner, men den vexer i sin mognad till en fruktsamhet så offentlig, att den omgestaltar verlden.
Huru sålunda det hemliga äktenskapet till sin upkomst och sin ut veckling, blomstrande i naturens frihet, är en reflex af den helige Brud gummens Christi kärlek till sin ur syndens och otrohetens betvingande formalism frigjorda brud, visar Eph. 5: 22—33.
Men huru det blifvit en statskyrk 1 ig religionsakt, visar en blick på reformatorernes ord, samt huru litet de af sjelfva protestantismen blifvit hörda, dessa ord, som återfinnas i Augsburgiska Bekännelsen, men i dess praxis blifvit utplånade af det föregifna nitet, nemi. »thef Verldsliga och thet Andeliga Regementet måga icke sammanmängias».
Man kan med skäl här uttrycka sig med en konungslig tänkares ord: »Le faux zéle est un tyran, qui dépeuple les provirrses; la tolerance (la liberté) est une tendre mére, qui les soigne et les fait fieurir» *).
(Fredrik II). *)
Det falska nitet är en tyrann, som ödelägger provinserna; fördragsamheten (friheten) är en örn moder, sorn vårdar dem och kommer dem att blomstra. t)en * Februari f. m.
Sif»
Det hemliga äktenskapet — till motsats mot (let redan före sin begynnelse till offentlighet betvingade — har utaf den papistiska rigtning, som bemästrat tidehvarfven. stundom blifvit undertryckt och stundom erkändt, och framträder i den nyare tiden, såsom all annan naturlig frihet, med de rättmätiga anspråken att blifva erkändt för hvad det är — en sanning.
Det är det Borgerliga eller Civil-äktenskapet, som så framträder, och nu uti vårt land med en häfdvunnen rätt från de flesta civiliserade länder.
I dessa länder är det Borgerliga äktenskapet regel, den kyrkliga benediktionen och kopulationen genom prestehänder, frihet; de, densamma åstunda, begagna sig deraf, de, som det icke vilja, äro befriade.
Hedan i det 9:de och 10:de århundradet, då kyrkopapisteriet stod på sin höjd och kyrkan trodde sig böra ingripa med sina diktatoriska och disciplinära bestämmelser i alla lifvets förhållanden, måste man dock erkänna »matrimonia clandestina occulta», de hemliga äktenskapens giltighet (D:r Rudelbach).
Ändock kyrkans kanoniska lagar bestämde: »att ingen troende finge gifta sig utan att hafva anammat prestens välsignelse», så måste de dock, vid sidan af denna lag, fasthålla den gamla definitionen af äktenskap efter den Bomerska Rättens principer, att nemi. »endast den ömsesidiga öfverenskommelse!) om att vilja lefva samman och fasthålla ett oåt.skiljeligt lifs samqväm, utgjorde äktenskapets väsende».
Flere Bomerska Biskopar afgåfvo underrättelser om sådana hemliga äktenskaper, och förklarade sig för deras både borgerliga och kyrkliga validitet, blott sorn äktenskaper betraktade.
Bland dessa i synnerhet Alexander III, som 1180 reskriberade till biskopen af Beauvais: »att när ett äktenskap var afslutadt så hemligt, att rätt visshet icke var att erhålla derom, så skulle man icke gå tillväga med kyrkliga tvångsmedel mot sådana personer; men åstundade de att göra deras äktenskap bekant, så hade kyrkan, förutsatt att ingen annan giltig grund (såsom t. ex. de förbudua leder) vore deremot, att erkänna oell bifalla ett sådant äktenskap, likasom om det straxt ifrån begynnelsen hade blifvit ingånget i den församlade menighetens närvaro».
(Kap. 27 de sponsalib. — citat, af Rudelbach).
Innoeentius
III först förböd (vid den ailmänneliga kvrkoförsamling i Bom 1215) obetingadt de hemliga äktenskaperne och uphöjde kyrkans lysning och vigsel, som ända hittills varit endast Romersk sedvänja, jemförelsevis hos ett fåtal bland de kristna, till en allmännelig lag för alla (1. c.), hvarefter äktenskapet irphöjdes tilt Sakrament.
Att medeltiden theoretiskt fasthöll det borgerliga äktenskapet såsom äktenskapets substans, på samma gång den praktiskt sökte att konformera alla äktenskaper genom att uphöja dem till kyrkliga, visar detta, men kanske aldra klarast den gängse distinktionen hos kanonisterne mellan matrimonium legitimum och ratum.
Med det förra förstodo de det borgerligt giltiga äktenskapet, med det sednare det af kyrkan (med notorietet, välsignelse och proklamation) ratihaberade, eller, som man ock betydelsefullt kallade det, det heliga äktenskapet.
(Rud.).
S20 Den 8 Pebroirt f. m.
Man började således att skilja på det heliga och det till sin begynnelse hemliga äktenskapet, hvilket, då det åstundar legitimitet, kallas civil-äktenskapet.
Kyrkans äktenskap skulle vara heligare, emedan det hade sin grund uti s. k. kanoniska lagar, af Prelaturen upställda på kyrkomöten, och emedan kyrkan föregat' sig med större säkerhet hafva förebyggt prostitutionen och de vilda äktenskapen genom den offentliga och presterliga spiritualitet, som genom Munkarnes händer, ännu mera heligblefna genom ccelibatet, skulle öfverstråla äktenskapet.
Huru man bedrog sig härutinnan, visar de ouphörligt skärpta bestämmelser, man nödgades vidtaga mot det ständigt växande concubinatet, såsom en naturlig följd af de stränga och tvingande KyrkoStats-äktenskapen, hvilkas bigotta karaktär så mången icke kunde underkasta sig.
Då en trångbröstad upfattning, som icke ville se någon skillnad mellan concubinatet och det i sanning fria äktenskapet, som vi kalla civil-äktenskapet, och hvilket i äldre tider kallades det hemliga äktenskapet (emedan hemligt för kyrkan), så låg skälet dertill uti de förvirrade begrepp i alla förhållanden, som åstadkoms genom det Skriftvidriga förhållandet uti Statens och Kyrkans intima förening.
Härutinnan uttalar
Luther sin oförgripeliga mening i sina särskilda skrifter, som i Lutherska kyrkans Svmbola, och ronde äktenskapet: att detta är och blifver en borgerlig sak, och att man icke heller på detta gebit må sammanblanda det Kyrkliga och det Borgerliga.
I sin skrift »om äktenskapssaker» (från 1530) uttrycker sig Luther sålunda: »Ingen kan neka att äktenskapet är ett utvältes, verldslig ting, såsom kläder och föda, hus och hem, och underkastadt den verldsliga öfverheten, hvilket ju ock de många lagar, kejsarne hafva gifvit härom, klart bevisar.
Icke heller finner jag något exempel på i Nya Testamentet, att Kristus eller Apostlarne hafva befattat sig med sådana ting, undantagande hvarest det be rörde samvetsförhållanderne (sorn S:t Paulus 1 Cor. 7: 12 f. f.) och i synnerhet hvad angick förhållandet till de otrogna och okristna.
Ty med kristna är i sådana som alla ting lätt att komma till rätta; men med de okristna, hvaraf verlden är full, kan man hvarken komma fram eller tillbaka, utan det verldsliga svärdets udd kommer till.
Derför vill jag alldeles icke blanda mig i sådana saker, och beder att man ville låta mig vara i fred derför.
Jag bäfvar ock för Påfvarnes exempel, sorn aldraförst blandade sig i sådana spel, och så småningom ref de verldsliga saker till sig, så att de slutligen blefvo verldens herrar, ja ock öfver kejsare och konungar.
Ty begynte vi först att blifva domare i äktenskapssaker, så drager strömmen oss med sig, så att vi också måste dekretera straff, och till slut dömma öfver lif och gods, och blifva sålunda dragna in uti och likasom öfverhöljda af verldsliga bestyr.
Nu vet ju, Gud ske lof, hela verlden väl, med hvilken flit och möda jag har arbetat och ännu arbetar på, att de 2 regementer, det verldsliga och det andliga, må skiljas och söndras från hvarandra, och hvart och ett för sig undervisas om sin gerning och hålla sig dertill; ty det var just Påfvedömets både »Nöd» och »Bröd», Ren 8 Februari f. m. 321 »Bröd», att man förvirrade begge delarne och blandade dem så tillsammans, att intetdera af dem begge behöll sin makt och kraft och ratt, och att ingen rätt nu kan skilja dem från hvarandra.
Det är det jag bedröfvar mig öfver, och skall väl med Guds hjelp vakta mig för, och blifva vid mitt embete, som Herren säger: »låt de döda begrafva sina döda, men gack du och förkunna Guds llike (Math. 8: 2.2).
Sålunda vill jag nu ock svara eder, och derefter skolén .) göra».
Till motsats mot dessa tänkesätt, som i sin innersta grund äro protestantismens egentliga kärna, upträdde reaktionen i det Tridentinska mötet (1563).
I detta möte, den nyare protestantismen fiendtliga, Romerska Katholicismens hörnesten, hvilken ansluter sig till Påfven,Irmocentius III:s nyss omnämnda, s. k. heliga (kanoniska) lagar, vidblifver den Romerska kyrkan sin gamla imperatoriska, herrsklystna karakter, i det den nemi. »påstod, att det tillkom kyrkan och kyrkan allena att afgöra allt, hvad som skulle anses som giltig grund för att ingå eller fortsätta äktenskap» (D.r Rudelbach) och härvid skärptes allt, som tillhörde benediktionen, notorieteten och vigseln, och hvilket adopterades af de utbrutna Lutherska kyrkorne, och icke minst i Sverige af de, Staten och Kyrkan gemensamt utfärdade lagar.
Svenska Kyrkan och Staten i förening hafva likväl gått vida längre än sjelfva Tridentinska mötet, i det att detsamma, på grund af mensklig praxis, som föga aktar kyrkan längre, än hon inrymmer menniskors frihet, nödgades att tillika, i öfverensstämmelse med några äldre Påfvars mildare tänkesätt, otvetydigt förklara: »att det är alldeles intet tvifvel underkastadt, att hemliga iiktenskaper, när de endast äro afslutade med kontrahenternes fria vilja, må betraktas som kyrkliga och verkliga äktenskaper, och att alltså de äro att fördöma, såsom de ock nu fördömas, hvilka detta neka.
Äfvenså fördömas de, som påstå, att äktenskaper, som äro ingångna af barnen utan föräldrarnes samtycke, äro i sig sjelfva ogiltiga och kunna antingen bifallas eller uplösas af föräldrarne; men att kyrkan (uti detta beslut fördömer således kyrkan sig sjelf) likväl af giltiga och goda skäl har städse förbudit sådana förbindelser».
(Consil.
Tridentin.
Sessio. XXIV — af Rudelbach citerade).
Så liberalt i tänkesätt har ännu icke Svenska Statens och Kyrkans kombinerade lagstiftning kunnat blifva, utan fastmer, om ett »hemligt äktenskap» timat, vore det ock emellan de redligaste, trognaste, aktningsvärdaste personer, så stadgar denna ännu hårda medeltidslagstiftning i civilisationens tidehvarf, att ett sådant ingånget förbund — »skall med vigsel fullbordas».
(Giftm.-balk.)
Här gäller ingen apell, ty i Sverige är äktenskapets substance — vigseln.
I Sverige är hvarje, den mest trogna, den mest sanna, och i den högsta bemärkelse, rätt »äkta förbindelse» melian älskande, för så vidt den icke är »heliggjord» genom prestvigsehi —- ett konkubinat.
Följaktligen äro frukterne af sådana förbindelser, det vare sig — och såsom merändels är förhållandet, då kärlek och natur förenas — de skönaste, de mest begåfvade till både kropp och själ, H. III. 21 Den 8 Februari f. ro. de äro dock och blifva »oiikta».
Men vigselns magiska inflytande kan likasom genom ett slag utaf Handboksritualens trollstaf, under prestens signerier, göra det till hvitt, som svart är, göra det till »äkta», som »oäkta» föreges.
Vigseln är således en högst dyrbar sak, och så dyrbar, att den skulle nästan vara kännbar för det högvördiga klerus att mista.
Ty hvem täljer alla de summor, som, lik breda floder i sitt säkra lopp upfångande manga bäckar små, välvilligt eller ej, genom vigselns kanal tillströmmar vår s. k. »gamla moder» — kyrkan, d. v. s. — presterne!
Man skulle nästan kunna blifva så hetherodox, att man började misstänka hela vigseln som en penningeaffär.
Detta så mycket mer, som efter en långrandig »förlofning» — ett bruk som egentligen endast tillhör de Germaniska folken, och särdeles dem med en kallblodigare natur mot norden — den Statskyrkligt lagenliga »lysningen» för hopen, samtidigt med lysningar efter förrymda fångar, bortkomna kreatur, utlysningar af auktioner ra. m., ytterligare inbringar penningar för kyrkans både lägre och högre tjenare, det vare sig på predikstolens lägre trappsteg med kungörelserna i handen, eller på det högre, med den »skrifna predikan».
Kostnaderne vidare på frivillighetens räkning, der kyrkan har sina legater såsom talare ex professo, och bruket sålunda pligtskyldigast föreskrifver lag vid både herre- och bondbröllop, lemnäs här att förtiga, såsom hörande till hedendomens Chapitre — om vi skola låna vårt öra åt Tertullianus, Augustini föregångare bland kristna kyrkans fäder.
Han säger: att Bekransningen af Brudfolk samt Bröllopsfesten ursprungligen »är en hednisk Bitus», en gammal, det hedniska Roms sedvänja, mot hvilken han skref redan i medlet af andra århundradet, sägande: »att, när man begynte ibland kristna med ett hedniskt Symbolum, så kunde lätt hela hedendomen följa med».
Att emellertid redan medeltiden icke saknade motståndare i gerning och sanning emot så restriktiva tänkesätt i kristligt som borgerligt hänseende, och, hvad mera är, mot båda i förening, visar de bekanta theologerne, kristendomens förkämpar på sin tid, Edmond Richer och Bossuet, hvilka gendrefvo den katholska upfattningen vid det Tridentinska mötet af det sakramentala (heligheten) i äktenskapet, och synnerligast Bossuet, »hvilken, vid denna tid som Subdiacon i Metz, icke drog i betänkande att ingå ett »hemligt äktenskap» med en Ddle Mauléon (Se Prosper Marchand Dictionnaire historique s. v. Bossuet — af Rudelbaeh citeradt).
Icke en gång den katholska kyrkans stränga Scholastiker vågade vid sidan om Skriften kalla äktenskapet för ett »Sakrament» (helighet) framför andra goda, naturliga och borgerliga institutioner på jorden.
»Den eljest strängt orthodoxe Petrus de Soto vågade yttra, att man ej kunde kalla äktenskapet ett sakrament i ordets egentliga bemärkelse» (Dr.
Lauuoii opera IV, 2, 522 — I. c.).
Luther hade redan förut, både i lära och handling, vederlagt den vidriga upfattningen af äktenskapet betraktadt som en »helighet», i det han sjelf ingick ett helt och hållet »borgerligt äktenskap» med Catharina von Bora (1530), en Nunna, hvilken han tillika i kristendomens namn befriade från klostret såväl som från de bin - F>« ii & Februari /. m. dande »kloster-löften», hvilka — i parenthes — sedan en tid börjat »gå igen» i den föregifna protestantismen uti Diakoniss-anstalterne, genom presten fliedner i Tyskland, och hans anhängare i åtskilliga lander, äfven har.
Som Luther redan då vid sitt giftermål var 46 år gammal, så kan det vara ovisst, huruvida hans äktenskap i ordets varmare bemärkelse var till sin begynnelse och initiativ hvad man egentligen enligt naturens och sanningens skönaste ordning kallar ett »hemligt äktenskap», men visst är, att han i sina bref ständigt talar om denna förbindelse, som sin — »kopulation».
(Luthers Briefe herausg. von de Wette III. 2, 10, 13, — 1. c.).
Som en förmildring från offentlighetens ostentation i den katholska kyrkan och dess föga grannlagenhet genom »vigningar» och »utlysniugar» af naturens hemligaste förhållanden, tog Luther, för att tillfredsställa presternes och hopens vidskeplighet och bigotta betraktningssätt af den naturliga propagationen såsom ett »Sakrament» (helighet), till sig Kreutziger och Lucas Kranach, såsom vittnen, då Catharina flyttade in i hans hus.
Att någon »Vigsel» icke egde rum, är ett historiskt faktum.
Luther har således med både lära och efterdöme visat, hvad naturen, då den är oförvillad af Asketiken, icke behöfver undervisas om, att nemi. det substantiela i äktenskapet är — kopnlationen.
Att »lysningar» och »vigsel» äro helt och hållet obehöfliga och onyttiga såsom motverkande äktenskaperne, är för densamma lika klart, och skall den endast le i mjugg åt de lärda formalister, som bråka sina hjärnor med att söka bevisa äktenskapet vara ett Sakrament, och således qvarhålla det i den Katholskt-genuina betydelsen deraf, som fördenskull skall med den vederbörliga ståten af benediktion, notorietet och vigsel ytterligare helgas.
Den Lutherska kyrkans Symboliska böcker förneka theoretiskt äktenskapets egenskap af Sakrament, (Augsb.
Bek.
Art. XVI), men Statskyrkans praxis erkänner, under trogen åtlydnad af katholska kyrkans Consilium Tridentinum, intet annat äktenskap, än det Sakramenterliga.
Detta till uppenbart trotsande af kyrkans egna fundamenter, såväl som af Relormatorernes läror och deras okränkbara föredömen.
Ingenting bevisar bättre än detta, huru Svenska Statskyrkan i hela sin Prelatensiska skrud, under namn af LutherskProtestantisk kyrka, har varit och är en ren katholicism och med rätta missaktad af alla tänkande menniskor, som förmå att genomskåda densamma, såväl som dess slägtskap med den katholska, hvilken äfven uttalar sig genom sjelfva erkebiskopens hållning och bekanta yttranden vid de Spanska och Italienska bemödanden till inskränkning af pretentionerne från den heliga modren i liom.
(Erkebiskopens tal vid prestmötet i Upsala förledet or).