Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I tre dagar och nätter hade snöstormen varat, tågsignalen hade icke på länge hörts, vägarne hade varit ofarbara, och den lilla byn afstängd från all beröring med den öfriga verlden.
Man hade ännu icke hunnit skotta; det hvirflade allt emellanåt till, som om en ny storm vore i antågande, – en barsk nordan, som bet i skinnet och isade skägget; och drifvorna lågo öfver vägarne som långa, mjuka, hvita vågor.
Truls verkstälde sin vandring med stort besvär: här och hvar bar snön, knarrande under sulorna, men i nästa ögonblick sjönk vandraren ned i den ända till knäna och måste vada långa stycken.
Icke en menniska var att se, – man höll sig inne bakom väl tillåsta dörrar; icke heller spår, utom ett par, af ett par särdeles försvarliga menniskofötter; det var väl bara han, stadsmenniskan, som icke längre kunde uthärda att ingenting höra ute från verlden.
Den lilla jernvägsstationen var som utdöd.
Skenorna lågo begrafna under drifvorna.
Inne på kontoret satt ett af biträdena och hängde öfver ett flere dagar gammalt Malmöblad.
Truls kastade en blick bort till postfacken: de voro alla tomma.
Hur det ginge med posten?
Jo, man väntade den om ett par timmar; med vagn, från Malmö.
Truls slant in på gästgifvaregården för att värma sig vid en toddy: hade han traskat hit, så kunde han lika gerna vänta ett par timmar som vända tillbaka igen med oförrättadt ärende.
Der var tomt.
Blott vid ett af borden satt en ensam man vid sin rykande toddy.
Han tycktes vara kring de fyrtio; en jätte till växten; det breda, blonda skägget hängde långt ned på bröstet; kläderna voro tillskurna i jägarsnitt.
Hans båda bruna, håriga händer hvilade på handtaget till en enorm knölpåk af ett eller annat knortigt trädslag, hvilken var stäld mellan de med massiva kragstöflar försedda benen.
Hans små grå ögon gledo emellanåt förstulet öfver till Truls, som också då och då fångade det välvilliga glimtet i dem.
Annars satt han orörlig och blickade rakt ut framför sig med en tillfreds min samt tog sig från tid till tid ett lugnt och grundligt drag ur sin djupröda toddy.
«Bistert,» sade Truls, drog yllevantarne af, torkade tårarne ur ögonen samt gnuggade de köldröda händerna mot hvarandra.
«Vinter som duger,» bekräftade hans granne, synbart glad öfver tilltalet.
Derpå tog han en klunk och fortsatte:
«Om det så är rapphönsen, ty de in till husen; och det har jag inte sett på de sista tjugu åren.
Der satt en hel flock ute vid mina stackar i dag morse, när jag kom upp.
Bara man nu ville ge dem lite säd, för annars dö de ut.»
«Nå, så klok är man väl lite hvar,» menade Truls.
«Om man också inte gör det, för att man tycker synd om djuren, så åtminstone af tanken på rapphönssteken till nästa höst.»
Hans granne bet en bit af tuggtobaken, som han hemtat fram ur västfickan.
«Man skulle så tycka,» genmälde han.
«Men folk har begynt bli så snåla på sista tiden.
Så dumt snåla,» tillade han godmodigt.
«Man unnar inte sig sjelf ens mer någon rapphönsstek, och långt mindre sin nästa.
Och man kniper på en enaste kornnej, och jösses hvad gör det med en sådan mer eller mindre, hellre än man unnar sig en hel kull höns, som det är ett nöje både skjuta och äta.»
Skänkjungfrun kom in och satte sig vid sitt handarbete på stolen bakom disken.
Hon kom direkt utifrån, satte händerna framför munnen och blåste dem varma.
«Nå, Ida,» skämtade mannen, «nu har
Ida haft goda dagar.»
«Ack, jösses,» svarade flickan, «det var så lagom roligt, vet Per Mattsson.
Sitta här från mor’n till kväll utan att höra eller se en menniska.
Det är ju också ett elände med jernvägen; den kommer inte att gå ännu på långa tider.»
«Skadar inte.
Så får fattigfolk förtjenst.
Och det kan visst behöfvas denna vinter.
Men eftersom hon haft så tråkigt med att sitta stilla och ingenting ha att beställa, så kan hon ju få lof att ge mig en toddy till.»
Flickan bragte skrattande in en ny rykande bringare och satte sig igen till sitt.
De tre suto tysta.
Vägguret knäppte, och det bullrade inne i den rödglödgade kaminen.
Om en stund larmade det uppför trappan och ute i förstugan: man stampade snö af skor och åbäkade sig på alla vis för att få kölden af sig.
Ett helt band landtmän kommo in, i kragstöflar och pelsar.
De helsade alla med jubel Truls’ granne, som sjelf illa förmådde under sin flegmatiska värdighet dölja den glädje han kände vid åsynen.
De slogo sig samman till ett lag, toddyen och cigarrerna sattes fram, och snart var skänkrummet fullt af rök och sorl.
Truls märkte, att hans förra grannes ögon fortfarande välvilligt smögo sig öfver till honom; en gång böjde sig alla hufvuden samman, och Truls förstod, att det gick ut öfver hans skinn, men satt försjunken i sin tidning och låtsade om ingenting.
Plötsligt ljödo bjellror utanför.
Alla sprungo till fönsterna.
«Det är posten,» ropade någon.
Truls betalde och tog på sig.
«Adjö,» sade han och bugade sig för laget.
Man skrapade med stolarne.
Den främmande mannen satt, som då Truls kommit, med knölpåken mellan stöflarne och händerna lagda öfver hvarandra på handtaget till knölpåken.
«Adjö, adjö,» ropade han och nickade åt den unge mannen öfver de andras skuldror med en viss energisk hjertlighet.
Nere på stationen tömdes påsar, sönderskuros trådar kring packor och skrefvos namn på tidningar.
Samhällets invånare, som hört och sett postslädan ila förbi, hade skyndat till; man stod i kö utanför den lilla luckan, genom hvilken posten langades ut, och väntade med skånskt tålamod på, att den unge mannen, som stod innanför och kastade härligheten – först bref efter bref, sedan tidning efter tidning – in i de resp. facken, skulle bli färdig med sitt göra.
Ändtligen tittade han ut genom luckan, för att se efter, hvem den närmast stående vore.
Och så gick det vidare, i tur och ordning.
Långt om länge fick äfven Truls sitt.
Han såg, hur posttjenstemannen lade undan ur byn Glimminges gemensamma lunta ett bref, tidningar och så ett korsband.
«Var så god!»
Brefvet från Lorens Ek, korsbandet ett nummer af «Morgontidningen», – han hade sett det, redan innan han fick sakerna i handen.
I trött mak, utan att skynda, men med förkänningen af något obehagligt, begaf han sig in i första klassens väntsal, der han slog sig ned.
Der var oeldadt; isande kallt; fönsterna fullsatta med isblommor.
Truls slet kuvertet upp och for igenom det korta brefvet.
Det flög som en hajande ångest igenom honom; och kallsvetten bröt ut ur tinningarna.
Tappt, tänkte han i första ögonblicket, och blef dervid med ens lugn, såsom alltid inför det oundvikliga.
Den summan, och till den tiden kunde han icke skaffa.
Men han måste, – eller också sjelf falla.
Nå, så vore ju saken klar och slut, – han stoppade med febrilt lugn brefvet i fickan och grep till korsbandet.
Slet bort omslaget, öppnade tidningen; nå, der är det blå och röda märket ...
Hans blick flög genom den dussinradiga anmälningen af hans nu utkomna bok.
En djup bedröfvelse föll öfver honom; och med en min af äckel stoppade han tidningen in till brefvet.
Det vore alltså herrskapet Forsmanns hämd ...
Han hade på förnimmelsen, medan han skred fram genom bygatan i det lilla stationssamhället, att man öfverallt derinne bakom fönsterrutorna sute och såge efter honom.
Han kom ut på öppna fältet; klockan var bara fyra; men solen stod redan stor och blek långt nere i sydvest och skulle till att gå ned, och snön antog en blåaktig skuggning.
Från norr pep det ilsket och oroväckande; ett nytt oväder var i antågande.
Mödosamt vadade han fram genom snön, hvilken allt emellanåt åter begynte yra, med händerna nerstuckna i rockfickorna och rockkragen uppslagen öfver öronen och andedrägten hämmad af kölden.
Oupphörligt kommo de för honom igen, ljödo i hans öron, radade sig upp för hans ögon, – bakdantareorden, angifvareorden ...
«Ästetik för utöfvarne af hemliga laster; ästetik för utöfvarne af hemliga laster; ästetik för utöfvarne af hemliga laster ...»
Han böjde sig framåt och satte hufvudet mot vinden och den yrande snön samt traskade vidare, hem till sin gård, hem att rufva i ensamheten öfver den fläck af smutsiga fingrar, som man satt på hans hederliga namn.
Ett par veckor senare, efter middagen, red Truls i stilla mak ut från gården.
Utan ridhäst hade han tyckt sig icke kunna vara på landet, trots ställningen och allt; och så hade han tagit en nummerhäst på beting, hvilken han efter behag kunde bruka till ridter, – alldeles som i gamla dagar derhemma i fädernegården.
Ofvanpå snön och kölden hade kommit tö; den mesta snön var redan bortsmulten, endast här och hvar bakom gärdesgårdarne låg ännu kvar en hårdnad och smutsig rest af drifva.
Vägarne voro en enda sörja; icke tanke på att gå till fots; det gick till upp öfver fotknölarne.
Det rann stridt och hastigt i alla gropar; ängarne stodo under vatten, och detta steg långt upp på åkrarne i fåror och håligheter.
Luften var ljum och blå, såsom mot våren till, solen sken i den kafstilla vintermiddagstimman, och slätten låg och sträckte på sig välbehagligt efter de stränga dagarne.
Truls lät sig helt tagas af denna stämning; och den oangenäma spänning, hvari ärendet han red i höll honom, gaf efter, allt mer ju längre han red.
Han hade en god mils väg, men han gaf sig god tid, lade tyglarne öfver hästmanken, satte knogarne mot höftbenen samt lät stoet gå som det bäst gitte.
I alla stalldörrar hängde drängar, som stodo och sågo efter den ensamme ryttaren; utanför skolorna barnskaror, som helsade, när han red förbi, – gossarne ströko mössorna af, och flickorna nego.
Allt detta betog honom starkt; det egde alltsammans öfver sig doften af hans barndom, och han blef så underligt på samma gång sentimental och glad.
Han klappade hästen på den blanka, vackra halsen: stoet kråmade sig, frustade, gjorde en dansande ansats till traf, men gick så lugnt vidare liksom förut.
Med ens drog Truls tyglarne åt sig, och djuret blef tvärt stående.
Det rann en varm och ymnig kåre igenom ryttaren, och tårarne stego upp i hans ögon: han hade nått den sista backen, hvilken lodrätt stupar nedåt, och djupt inunder honom, och oändlig ut i alla horisonter, bredde sig slätten; den rigtiga äkta slätten, hans slätt, med städer och byar, kyrkspiror upp ur träddungar och pilvallar som häckar, förlorande sig, förtonande i en luft af den skäraste nyansen af det skära blå, icke klarhet och icke töcken, men en varmblå och fuktig mjukhet, till långt, långt bort mot söder, der Östersjön kullrade sig.
Han höll länge stilla, satt och såg ut öfver hembygden; han hade ju knappast sett den, knappast tänkt på den i gud vet hur många år, och när hade den väl senast räknats med i hans personliga lif?
Och från denna punkt, så i fågelperspektiv, hade han aldrig nånsin sett den; nej, att den var så fager, – det hade han aldrig vetat.
Han satt och letade sig till rätta i det oerhörda panoramat inunder honom; tog rätt på byarne efter kyrktornen, hvilka han kände hvart och ett efter dess säregna utseende.
Men hvad vore det för en skog, en stor lång skog midt ute på rama slätten?
Skulle det vara ...?
Ja, verkligen; alltså – – – ja, der var dungen, den rätta dungen ... det gick igenom honom ett styng af smärtsamt ljuf erinring, när han plötsligt fick syn på sin fäderneby, – hela hans barndoms- och ungdomslif sammanträngdt i ett moment med dess stunder af godt och dess stunder af ondt, bitterhet och sötma i ett, råga och tomhet på samma gång, ett perspektiv som kom och svann i nuet, ett perspektiv utöfver hela hans lif och väl ännu längre tillbaka och som icke gripits af hans yttre ögon, en känsla som grep honom med hela styrkan af generationers och århundradens tillvara i lidanden och fröjder, i saknad och solsken, i lif och död, ännu en gång blossande upp i honom, ättlingen, fortsättaren, uti denna sekundsnabba känsla, hvilken skjutit igenom hans innersta själ såsom ett stjernfall öfver natthimlen.
Han red utför branten och vidare ut på slätten.
Hans stämning hade brutit sig, när han åter satte hästen i gång, – brutit sig, såsom alla böljor göra; och tanken på det närvarande hade gjort honom nykter och torr.
Men det förtog sig åter, allt som han red.
Ju längre han kom, dess enträgnare och intimare talade bygden till hans hjerta.
Nu kände han redan igen hvar krökning af vägen och hvar gård; han hade ju förr i tiden sutit i hvarje trädgård, och han kunde noggrannt göra sig reda för, hur det såg ut inne bakom fönsterna.
Han begynte få helsningar och ge helsningar; måste stanna utanför en port för att slå af en passiar med en gammal barndomsvän; red igen, och måste ånyo stanna.
En känsla af trygghet, af säkerhet steg upp i honom: han kände sig hemma.
Och när han omsider red in i den gamla fädernebyn, der farbrödernas och morbrödernas och kusinernas gårdar lågo breda och vederhäftiga, den ena splittsprångande ny och den andra ålderdomsvärdig som en gubbes silfverskägg, kände han sig med ens så lätt och ljus i sinnet, som om han rede i ett friareärende, der han i förväg vore viss om utgången.
Herregud, det hela vore ju en ren bagatell; löjligt att göra sig bekymmer deröfver ...
Han helsade bekant på husmansgummorna, som stodo i klungor utanför dörrarne med strickstrumporna i händerna och lade hufvudena samman, när de sågo honom komma ridande, – han igenkände hvartenda ansigte, här var allt som i gamla tider, alldeles oförändradt.
Utanför byn låg farbror
Tuves gård högfärdigt för sig sjelf, med vidlyftiga, spåntäckta längor och åskledarestänger upp öfver taken; och Truls satte stoet i traf, medan han red upp genom den långa alléen af alm och kastanie.
Han höll utanför det gröna staketet, som lopp långs med gräsplanen framför boningslängan; man höll julslagt, tre kolossala svin voro utbredda till skållning och renskrapning eller upphängda till uppskärning i dörröppningarna nere i uthusen.
En dräng kom springande för att taga emot hästen.
Truls gick in genom den omsorgsfullt tillstängda grinden, öfver planen och uppför stentrappan samt trädde in i folkstugan.
Der satt kusin Karna och sysslade med ett eller annat.
«God dag, kusin,» sade Truls, tog henne i hand och såg på henne, – han kände henne knappast igen; hon hade varit så godt som barn när han såg henne sist.
«God dag,» svarade hon blygt och med en nyfiken rådjursblick, som hon strax tog tillbaka.
Om farbror vore hemma?
Jo; om han ville vara så god och stiga på.
Hon hade öppnat dörren in till kammaren, och Truls steg in.
Det var ett stort rum, föga likt den gammaldags «kammaren», inrättadt i modernt solid stil, med ugn af kakel och blomsterbord framför ena fönstret och stor matta öfver hela golfvet och ett kostbart ur i svart uppe på den eleganta chiffoniern och ett välfyldt bokskåp.
Vid ett med böcker och tidningar täckt bord framför en divansoffa satt i en fåtölj en liten spenslig man i glasögon och läste i en tidning.
Han bar ett välvårdadt grått hår och en välvårdad svart drägt samt kring halsen, inunder den oklanderligt hvita linningen, en svart silkesduk, kringlindad i flere hvarf.
Han såg på den inträdande öfver glasögonen, lade dessa från sig på bordet och steg upp.
«Du i våra trakter,» sade han fryntligt och log.
«Det var rigtigt nånting ovanligt.»
Truls hade en obehaglig förnimmelse af, att hans värd redan mycket väl visste, i hvad ärende han vore stadd.
Kusinen gick ut att ställa om något till bästa; och de begge männen hade satt sig midt emot hvarandra vid bordet mellan trädgårdsfönstren.
De talade en stund, som sig bör, om väder och vind och jul och andra dylika saker.
Tuve förde sjelf ordet, på sitt vanliga lågmälta sätt och utan gester visserligen, men hans tal gick i ett, – en ensam och hemma sittande gammal mans nyfikenhet efter att höra skvaller ute från den andra verlden.
Truls kunde icke finna den önskade lägenheten att framsätta sitt ärende.
Ändtligen kom en paus, – Truls hemtade långt efter andan.
«Ja,» sade han, en smula andfådt, «jag är egentligen kommen för att fråga farbror, om inte farbror ville hjelpa mig med mina affärer.»
Tuve gaf inte med ens så mycket som en rörelse på sitt lillfinger tillkänna någon öfverraskning eller obehag eller eljes någon särskild sinnesrörelse.
«Så–å,» sade han bara och lät silfverdosan glida mellan fingrarne, medan han såg bort åt Truls till med ett afvaktande smil.
Truls utvecklade saken, så vidt han ansåg lämpligt; särskildt betonade han, att han behöfde pengar för att ögonblickligen kunna väcka åtal mot «Morgontidningen» för ärekränkning.
Tuve hörde på utan att förändra en min; silfverdosan gled allt hastigare mellan fingrarne, och uttrycket i hans ansigte mörknade till en viss gnatig oupplagdhet.
Det uppstod en paus af obehaglig spänning.
Derpå lyfte farbrodern handen med snusdosan och hänkastade så der ut i luften, smilande, det samvetsspörsmålet:
«Nå, men du, nyttar det egentligen nånting, om du nu blir hjelpt?
– De små gulgrå ögonen suto med ens kalla och forskande på den unge mannen.
– «Hvad ämnar du egentligen ta dig till se’n?»
«Under alla omständigheter kan jag väl alltid skaffa mig min utkomst,» genmälde Truls torrt.
«Jag har ju min examen.»
«Ja–a,» drog gubben misstroget på det, «ännu har man inte sett till, att du begagnat dig af din examen.»
«Derför är det inte sagdt, att jag inte gör det, när det verkligen kniper.»
Tuve satt en stund och rörde i snusen, tog en nypa försigtigt mellan fingerspetsarne, böjde sig sirligt fram och verkstälde förrättningen med omständlig grundlighet.
Skakade de kvarblifna kornen af fingerändarne, borstade kläderna med handen samt begynte åter spela med silfverdosan.
«Du har redt det dåligt åt dig, Truls,» sade han.
I det samma kom kusinen in med kaffet.
Gubben hemtade fram cigarrer och punsch, drog upp, slog i och dref korken omsorgsfullt i igen, såsom han hade för vana.
Derpå hemtade han vidare fram till sig sjelf en flaska portvin, – farbror Tuve hade dålig mage och tordes intet annat dricka –, samt upprepade proceduren.
Den unga flickan hade under tiden ordnat kaffesakerna; hon bjöd sitt var så god, såg på sin far, såg på kusinen, märkte att något stod på, såg helt rådvill och olycklig ut samt gick skyndsamt ut igen.
Ingendera af de begge männen hade sagt ett ord.
De stötte glasen samman och drucko hvarandra tigande till.
Gubben gjorde sig ett ärende in i sängkammaren, kom tillbaka med en ännu mera bekymrad och missnöjd min, gick ett par slag af och an på sina mjuka lädertofflor och satte sig igen.
«Det vore väl en bagatell för farbror att hjelpa mig, om farbror ville,» knöt Truls till igen.
Det ryckte nästan omärkligt till i den andre, snusdosan blef hvilande orörlig i hans hand, han lyfte på hufvudet och såg bortåt förbi brorsonen.
«En bagatell,» sade han ironiskt och bestraffande.
«Du kallar det en bagatell.
Har du då någon säkerhet att bjuda på, att du någonsin kan betala de pengarne tillbaka?»
«Det gäller ju bara att komma ut öfver det värsta.
Det är ju rakt inte omöjligt, att det hela sedan ordnar sig.
Jag begär ju inte precis, att farbror skall sjelf kontant göra utlägget; allt hvad jag ville be farbror om, är att farbror förhjelpte mig till ett större stående lån – – – »
Farbror Tuve höjde med en tvär gest handen med silfverdosan och slog takt till de eftertryckligt punkterade orden:
« Jag–skrif–ver–al–drig–på–ett–papper!»
De suto orörliga, och man skulle kunnat höra en knappnål falla.
«Af mina egna pengar kan jag ibland låna ut,» tillade gubben; «på ett papper kommer mitt namn aldrig.»
Truls satt en stund och eftertänkte; derpå sade han, stilla och något töfvande, med sänkt stämma:
«Skulle kanske farbror då sjelf vilja försträcka mig medel?»
Gubben plockade i snusen, snusade omständligt och gjorde toilett efter akten.
«Ja, – hur skall du annars egentligen kunna reda dig, om jag icke hjelper?
Jag är väl så illa tvungen, om du inte skall gå till konkurs.»
Truls svalde, och sade ingenting.
Farbror Tuve, som med detsamma kom underfund med, att han redan indirekt så godt som gifvit ett halft löfte, retade upp sig deröfver och blef allt mulnare.
«Ja, du förstår naturligtvis,» fortsatte han, «att innan jag lofvar någonting som helst, måste du framlägga en utförlig redogörelse för din ställning.
Rubb och stubb.
Jag vill veta, hvad det är för klabb, som jag ger mig in i.
Det kan hända, det står så, att det är bäst att låta det hela braka.
Truls menade nej och tackade.
«Och så ett vilkor,» fortsatte gubben vidare, utan att taga notis derom.
«Utan det gör jag det bestämdt inte.
Du nämnde nånting om process mot en Stockholmstidning.
Sådant der vill jag inte veta af.»
Truls rätade rygg och blickade fast och förvånadt på farbrodern.
«Hvarför det?» sporde han hotande.
Tuve gjorde bara en obetydlighet af en afvisande gest, men sade ingenting.
«Farbror får väl ändå medge, att jag har rätten på min sida?»
«Är du också så säker på, att du får rätten?»
«Men jag är väl i alla fall skyldig mig sjelf att ställa smädeskrifvaren till tals?»
«Men om du nu förlorar ...?»
«Så har jag i alla fall inte tigande låtit skammen bli sittande på mig.»
Farbrodern retade allt mera upp sig, kanske derför att han insåg sig ha orätt och icke ville erkänna det för sig sjelf.
Han afklippte tvärt allt vidare ordande i saken.
«Jag vill inte, att slägten, att vi andra inblandas i sådant rusk.
Ja, nu ska vi inte tala vidare om den saken, för det är onödigt besvär.
Kort och godt: om du icke helt och hållet afstår från dina processplaner och bestämdt förpligtar dig till att låta det vara dödt, så– får–du–in–gen–skil–ling af mig!»
Truls satt orörlig; han hade blifvit helt kall med ens.
Plötsligt reste han sig, helt blek.
«Ja, då får det hela gå som det kan,» sade han kort.
Farbrodern kallades ut i detsamma.
Han hade blifvit stående, förvånad öfver Truls’ sista ord och ton, eftersinnande, men utan att se på den unge mannen.
Derpå gick han hastigt ut.
Truls trädde in i stugan för att hemta rock och mössa och ridspö.
Der satt kusin Karna ensam vid det långa furubordet och skötte sitt.
«Adjö, kusin Karna,» sade Truls och räckte henne handen.
Den unga flickan hade hastigt rest sig upp.
«Ska du allaredan rida hem igen,» utbrast hon och såg på honom.
Truls hade uppfångat blicken: den sade så mycket som att hon visste, att något stode emellan honom och hennes far, och att hon ungefär visste, hvad det kunde vara, och att hon var så innerligt ledsen öfver att icke allt det der kunde vara borta, och att hon icke visste sina lefvande råd, hur man skulle komma ut öfver dessa obehagligheterna.
Hon såg så hjelplös och bedröfvad ut, att Truls tyckte han kunde bli rent af kär i henne.
«Nå,» svarade han och log, «så här i julstöket ha alla menniskor nog att göra med sitt.
Det är bara sådant onyttigt folk som jag, som kan finna på att färdas på landsvägarne så till års.»
Tonen och leendet måtte ha blifvit underliga, utan att Truls sjelf visste derom; den unga flickan såg ut, som om hon icke visste, hur hon skulle bära sig åt eller hvar hon skulle göra af sig, och det ryckte smärtsamt till i hennes ansigte.
I detsamma kom fadern in.
«Ska du åstad redan?» sade han och tvärstannade.
«Ja,» svarade Truls kort. «Adjö!»
De följdes tigande samman ut på gården, der farbrodern gaf en pojke order att föra fram hästen, samt blefvo stående ända tills denne gjorts i ordning, hvar i sina egna betraktelser och utan att säga ett ord.
«Nå?» sade farbror Tuve, när Truls satte foten i stigbygeln, samt fäste sina små gulgrå ögon på brorsonen.
«Nej,» svarade
Truls och svängde sig upp på hästryggen
Gubben stod och såg bort.
«Betänk dig väl,» sade han.
Truls satt och ordnade tyglarne.
Äfven han såg bort.
«Det fins vigtigare saker än pengarne,» sade han med en knyck på nacken, helsade och red ut från gården.
De begge männen hade icke sett på hvarandra; men inne i stugfönstret hade Truls uppfångat en skymt af kusinen, som förstulet satt och såg efter den bortridande.
Julen kom ...
På eftermiddagen till julafton gick Truls nere vid stationen, upp och ned på perrongen, fram och tillbaka, väntande på att tåget skulle komma.
Det var försenadt; naturligtvis; en hel timma.
Det vimlade och trängdes på den lilla stationen af folk ur alla klasser, som väntade anhöriga till hemmet eller sjelf skulle fara till hemmet; och öfver alla ansigten låg en viss glad brådska.
Truls lät sig smittas deraf; vaga minnen från barndomen stego ock upp i honom och stämde honom helt högtidligt förväntningsfull; och när det ändtligen pep bortom backen, tyckte han, att det icke kunde vara annorledes än att det också måtte bringa något för honom.
Pustande och stönande arbetade sig det fullastade tåget in på stationen.
Fullt af ansigten i alla fönster.