Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kommo så Pekka och Elli hem och satte sig ned vid dörren och sjöngo med, till dess psalmen var slut, och frågade så Margaretha huru kyrkfärden gick.
Svarade
Elli: „bra, visst är presten ung, men skulle han varit hvem som helst, så hade man tyckt honom vara en Herrans engel, så efterlängtad var prest här.
Fast visst skulle det behöfvas en, som vore rätt karl för sig, ty det är förskräckligt hvad folket i dessa svåra tider har glömt allt godt och vackert, ja sjelfvaste vår Herre till och med ha de glömt.“
Väl var ock denne presten ung, ty han var endast en djekne, men sedan mest alla prester flytt öfver till Sverige, måste nu ock sådana i nödfall ordineras.
Men Elli började nu att tala om att Flinken sagt något, som icke kunde något godt betyda.
Sade jag: „rör sig den Flinken nu igen?“
Sade hon:
„Ja, han har blifvit satt till länsman, sen den förra blef fogde.
Nog är det lätt nu för tiden för alla att få sysslor, märks det.“
Han hade sagt åt henne på kyrkbacken: „lita inte hon, Pijalamor, för mycket på sitt plakat.
Icke räcker det till tak åt alla, som smida ränker mot vår nådigste kejsare.“
Sade jag: „nog känner jag den rackarn Flinken.
Lycka han är en sådan bjellra, att han inte kan tiga.
Nu måste jag bort, eljest kommen J alla i ledsamheter för min skull.“
Vinkade nu Elli åt mig att följa henne, det jag ock gjorde.
Och när vi kommo i hvardagsstugan, sade hon, att hon ej velat den stackars Margaretha med så mycket ondt uppskrämma, men att
Flinken ock mumlat något om fina fröknar, „som icke behöfva låtsa göra sig rara.“
Gick mig detta hans vanartiga tal så hårdt på sinnet, att jag af vrede svor, så att Elli skyggade tillbaka.
Ångrade mig dock strax och bad Elli i ordning ställa allt, så att jag hasteligen kunde Margaretha bortföra, och skulle Pecka oss till anvist ställe vidare nyheter och underrättelser om
Flinkens beteende hemta.
Lång tid till betänkande var det icke, och Margaretha med sina få tillhörigheter var snart i slädan inpackad, och hon sålunda åter ensam åt min vård betrodd.
Föret var redan dåligt, men fast fälten lågo nästan bara, syntes dessa tider ingen grön brodd sticka fram mellan snön, utan var allt med törne och tistel bevuxet, der förr åkerfält varit.
Sågo vi dock på ett ställe tre får, de der stodo och hängde hufvudet, liksom de vetat att kosackhästarne allt deras hö uppätit.
Men syntes sedan hvarken folk eller fä, utan var allt öde och förstördt, till dess vi hunno till Mäkylä, dit vi hade stämt Pecka, och voro vi begge på bondavis klädda, och bad jag att med min syster här få hvila och fodra min häst.
„Åhja,“ sade en qvinna, som hade sitt barn i famnen, der hon satt och spann.
„Väl är här rum i stugan, och rum i stallet för hästen med, ja fast för tre.“
Detta sade hon efter som i gården icke fanns häst mera, icke heller hö, utan åt hennes ko idel stamp och mossa.
Hade vi dock hö med oss, men var Margaretha bekymrad till sinnes, och började hon tala med qvinnan och fråga huru hon var så ensam.
Svarade qvinnan: „icke är jag så ensam eljest, men hafva barnen gått för att samla bränsle, och två att söka skrapa ihop några björkqvistar åt fåren.“
Och hade en gått några mil bort, för att bjuda till att få köpa några matskedblad salt för en liten silfverslant, som de fått af en officer.
Hennes man hade stupat för några år sen mot ryssarne, sen gårdens alla andra karlar dött i pesten och i polska kriget, och det lilla barnet hade ett halft år efter fadrens död blifvit födt.
Sade Margaretha: „men huru kunnen J odla eder jord?“
Svarade gumman, att den icke blifvit odlad annat, än det hon och barnen upphackat något och utkastat frö, som dock alltid några korn gett att blanda i barken, hafvandes hon ock haft ko, som blef qvar sen sista utmätningen, då ingen fanns att sköta jorden och utskylderna betala.
„Men,“ tillade hon, „nog blir allt med Guds hjelp bättre, blott barnen få vexa upp, och kriget icke åter bryter ut.“
Sade jag: „visst måste det bli krig, annars tar detta eländet ej slut.“
Margaretha började blifva allt mera orolig, fruktande att här nödgas tillbringa natten.
Kom ändtligen Pecka. „Jag har icke sluppit förr,“ sade han, “Flinken är der och vaktar på eder.
Vi ha dock narrat räfven, så jag sluppit att smyga mig hit.
Han ernade gripa fröken också, för att skicka henne till Åbo, det förtrodde han mig i all hemlighet.“
Det skar mig i hjertat att se Margarethas jemmer och sorg öfver hvad de odjuren månde emot modren och systern begått, då de till och med gjorde sig mödan efter henne att spana.
Jemrade hon sig ock öfver att hon intet skydd hade.
„Nej,“ sade jag, „icke så skyddlös dock.
Säkert skydd kan jag visserligen icke bjuda eder, men icke skall något ondt så lätt hända eder, så länge ni tillåter mig att eder beskydda.
Huru länge har ej mitt hjerta brunnit af att få visa eder, huru dyr ni är för mig, men allt för stolt har jag varit för att vilja visa eder en kärlek, den jag ej vet om ni föraktat att besvara.
Men nu, Margaretha, då ni i ångest ser er om efter någon att eder anförtro, nu beder jag, haf eder tillit till mig, tillåten mig bjuda till att eder beskydda.
Vid Herren Gud och min kärleks helgd, besvär jag eder att mitt anbud icke förkasta.
Ni anser mig kanske mindre lämplig att vara edert enda värn, just sedan jag sagt eder hvad jag nu sagt, men tro icke så, Margaretha.
Helig gör eder min kärlek för mig.
Margaretha, gif mig ett enda ord till svar, blif min brud, gif mig rätt att eder försvara.
Dock nej, icke nu.
Nu lofven mig blott att förtro eder åt mig, och med förhoppning vill jag bida på framtiden.“
Ännu en stund stod Margaretha tyst, och tycktes hon i sitt sinne aldrig halva kommit på den tanken, att jag henne med kärlek kär hade; men slutligen lade hon sin hand i min, sägandes: „icke vet jag, om jag rätteligen handlar, men tyckandes mig sålunda vara trygg, lemnar jag mig i edert beskydd.“
Betackandes
Margaretha med mycken glädje för hennes förtroende till mig, sade jag henne nu huru jag hade en plan för oss beramat.
Alltså ville jag till en början bjuda till att förmå Pecka att sälja oss sin häst, hvilket endast vore att hoppas af hans goda hjerta, ithy att han icke kunde få sig någon annan i stället, emedan hästar icke mera många funnos i landet.
Visserligen skulle detta betydligt vår lilla kassa hopsmälta, men det finge nu icke hjelpa.
Lättare att komma på spåren vore vi väl ock sålunda; men vägen var för lång för Margaretha att till fots framkomma, och att i någon gård vid vägen få häst, att ens för någon mil begagna, var ej att påtänka, ithy att allmogen inga hästar hade.
Sedan skulle vi oss begifva ned till skärgården, der jag för tre år sedan lemnade min lilla jakt, och skulle vi oss der gömma, till dess isarne upp ginge, hvilket ej länge töfva kunde, och skulle jag en till mig att sköta seglen förskaffa och så lusteliga till Sverige med min lilla skuta öfversegla, lemnandes ryssarne att efter oss gapa.
Skulle jag så Margaretha åt hennes stolta slägt lemna, till dess jag mig en säker post förskaffa hunnit, och sedan henne till min hustru begära, om hon då hade hjerta att sin rang och sina rikedomar försaka, viljandes jag sedan med vår nådiga konung och herre på hans ödsliga thron icke byta.
Var jag dock långt ifrån att vilja henne nu med ett i olyckan gifvet löfte binda, det hon sedan kanske ångrande i lyckan uppfylla skulle.
Åtogo sig Pecka och Elli att bjuda till, om möjligt vore, genom fru Catharinas underhafvande att henne underrättelse meddela om att Margaretha undflytt och hoppades ur faran komma.
Foro vi så af, och syntes Margaretha dock vara vid godt mod.
Men kunde vi denna afton ej längre hinna, än till ett dåligt näste, der redan förut några kosacker tagit sitt qvarter.
Att dädan fara var dock ogörligt, ithy att på två mil fanns intet numera bebodt ställe.
Förde jag så Margaretha, som i sin pels var djupt insvepter, uti en badstuga, som afsides på gården låg, och gjorde upp en brasa i spiseln och samlade allehanda ris och stök, som i spiseln fanns, att dermed elden underhålla, och gick sen för att på ryssarne ett öga hålla.
Som jag nu icke förr till dem kom, än de sporde mig hvem qvinnan var, som jag fört in, svarade jag henne vara min gamla, sjuka mor, och att hon vore en mycket klok trollerska och ville ha litet bränvin för att koka sig läkemedel.
Skrattade så ryssarne och sade: „nej se, durack, ingen käring skall dricka ur min flaska, annat vore om hon skulle vara ung.“
Gick jag så in och satte mig vid bordet i boningsstugan, dock så, att jag genom gluggen kunde se badstugudörren, och började jag om min mors trollerier berätta den ena legenden värre än den andra, och hörde kosackerna på, der de suto ätande sin aftonvard, så godt de finska kunde förstå.
Just som jag berättade som bäst, råkade Margaretha kasta en hop enris på elden, så att gnistorna stodo ur den dåliga skorstenen som en qvast i mörkret, och ropade jag så till: „se, se hur hon nu fräser; hon är visst i vredesmod nu öfver att jag så länge dröjer.“
Gummorna i stugan signade sig, och kosackerne svuro, men så bad jag värdinnan ge mig några ägg, efter jag såg höns i stugan, och så litet mjölk och bröd, lofvande bedja henne läsa en god läsning öfver hönsen och korna.
Hemtade värdinnan ock snart hvad jag begärt.
Visserligen var det mycket bark i brödet, men som ej bättre fanns, måste man detta tillgodo taga.
Förde jag så allt detta till Margaretha, som satt i badstugan af köld och ångest lika darrande.
Började jag då draga ihop hvad jag bäst hittade, att bädda med på lafven.
Men som mig i tankarne rann ett påhitt, gick jag tillbaka i boningsstugan sägande: „se så, gumman börjar ge sig ro nu och lofvar i natt läsa lycka öfver hönsen.
Men ett hvitt lakan och en rya med gula rosor behöfver hon att läsa öfver, om det skall lyckas.
Svarade värdinnan: „jag undrar hvem som nuförtiden har lakan och ryor?„
Sade då hennes mor, som gammal och skröplig låg uppkrupen i sängen: „ge henne ändå ryan och det lakanet, som ligger i loftskistan, och be henne läsa gikten ur min gamla kropp.“ Märkandes att värdinnan ännu stod villrådig, blef jag glad att åter en qvast gnistor frasade upp ur badstuguskorstenen, och med hast gick hon nu, hemtande åt mig de begärda sakerna.
Lagade jag så åt Margaretha en temmeligen god bädd, med halm ur en knut och våra pelsar på, ställande jag mig till att i boningsstugan hela natten vaka för henne.
Och ömkade sig Margaretha öfver att jag för hennes skull måste vaka, det jag dock för henne af hjertat gerna ville.
Sade jag nu, när jag i boningsstugan återkom: „hin som törs vara hos käringen, när hon har sina trollerier för sig, kunde lätt kosta ens nacke.“
Låtsade jag ock snart somna, men såg dock noga åt, att ingen ur rummet gick; och steg jag följande morgon, innan ännu någon vaknat, upp, och knackande lätt på Margarethas dörr bad henne laga sig färdig.
Spände strax hästen före, och voro vi sålunda snart ifrån detta farliga stället.
Samma dag emot aftonen kommo vi lyckligen till en gård, dit ingen väg gick; men som vår häst af det dåliga föret var alldeles uttröttad, måste vi här en stund hvila.
Här var allt förstördt och öde, och endast två rum hade någotnära tak i behåll.
Några halfkullfallna mobilier stodo ännu i rummen, och med bräder, som jag ref af den nedfallna väggen, var lätteligen en brasa lagad.
Mat hade vi i Ellis vägkostknyte, och beslöto vi, att här vore allra säkrast och bäst att till följande dag hvila.
Suto vi här tillsamman i denna ödsliga boningen, mera glada och nöjda i hjertat än mången, som allt i ro och fred hade, och undrade Margaretha, att hon så lugn kunde vara, då hon af modrens och systrens öde intet visste och sjelf sväfvade i stor farlighet, och sade hon, att hon trodde det olyckan förhärdat henne.
Sade jag henne, att hon snarare borde säga det man i olyckan lär sig att fatta mod och förtröstan till Herren, som ur faran hjelper.
Sade hon, att jag trodde henne bättre, än hon förtjenade, ty det vore icke endast förtröstan, utan hon vore ofta och isynnerhet i qväll rigtigt glad.
Blef jag mycket glad i hjertat, och sade jag henne, att jag nu visste hvarken af sorg eller fara, när jag här hade henne och hörde henne så tala.
Sedan Margaretha lagt sig i den inre kammaren, bäddade jag åt mig med litet mossa, som jag hittat i en vrå, så att ingen kunde dörren till hennes rum öppna, utan att stöta på mig; och sofde jag nu denna natten godt, och fortsatte vi vår färd följande morgonen.
Togo vi allt vägen nedåt skären, och kände jag väl hvar ryssar lågo, och undvek så mycket sig göra lät alla sådana trakter.
Alltså foro vi ofta öfver ängar och sjöar, der isen låg, fast ingen väg der gick, och togo vi oss helst framåt, der öde hemman lågo långs vägarna, emedan vi så lättare voro för upptäckt skyddade.
Men många voro i grund uppbrända, att det ej fanns vägg eller tak qvar, så att vi der icke kunde härberge finna.
Nu hade vi endast tre mil qvar till skären och hemmanet, der min jakt låg, men var ock denna bit af hela vägen den farligaste, ithy att här ryssar på alla håll svärmade.
Kommo vi så till en prestgård, der jag kände folket.
Förra innehafvaren af lägenheten hade af ryssarne blifvit bortsläpad, och sedan fick en ung man lägenheten, emedan han lofvade att enkan conservera, det eljest ingen ville åtaga sig för de många styfbarnens skull.
Ångrandes sig sedan, hade han väl velat hela lägenheten cedera, för att slippa hustrun; men hon höll honom fast, och der sitter han nu.
Hos honom skulle vi nu ett dygn hvila, för att nogare underrättelser oss skaffa.
Stod pastorn på trappan, när vi körde in på gården, och gick jag fram till honom, bedjandes att jag och min brud måtte i enrum med honom få tala.
Undrande såg han på mig, frågande hvem jag var.
Låtsade jag mig då storligen förundra, att han mig intet kände, sågandes: „visst var det jag, som dansade med äldsta prestgårdsjungfrun i fjol på brölloppet i granngården här; men si, pastorn har väl så många tankar i hufvudet, så han inte mins mig.
Men hvart få vi nu komma in till tals?“
Pastorn bjöd oss in i sin lilla kammare invid förstugan, och när vi kommit dit, strök jag min långa lugg ur ögonen och tog min vanliga röst, och sade då pastorn: „se, det är ju du, vildbasare,“ tilläggande dock med hastig häpnad: „hvad i Herrans namn tänker du på, som både dig sjelf och andra exponerar med att färdas här i dessa tider.“
Sade jag: „visserligen tänker jag åtminstone på att rädda denna unga flicka, hvilken jag lofvat i säkerhet till Sverige föra undan ryssens förföljelser, och skall du nu oss hysa och vidare förhjelpa.“
Och då han ganska häpen och handfallen syntes, sade jag honom, att han ju blott behöfde säga, att vi kommit för att lysning uttaga, men att han sig ansåge pliktig att oss först någon religionsundervisning meddela, ithy att han deri hos oss bristande kunskap försport.“
Sade han: „väl vet hvar och en, att man i våra dagar icke får så noga se till religionskunskapen.“ Sade jag: „nå så må du skylla på hvad du vill och sjelfvaste fannen; men denna unga flicka måste du akta för förföljelser; mig skall du icke behöfva sörja för, emedan jag ändå straxt ärnar mig hädan, för att säkraste vägen utspionera.“
Steg ock Margaretha fram och bad om att få dröja qvar här några timmar, och pastorn, hvilken väl kanske några skrupler hade hyst angående hvad det vore för en person, som mig sålunda följde, blef synbarligen mildare, då han hörde henne sjelf tala, och sade slutligen: „nå väl, måtte vår Herre icke låta min eftergifvenhet falla på mitt och de minas hufvuden.
Stadna här, stackars unga flicka, jag skall bjuda till att lemna eder skydd.“
Pastorn inkallade nu Maja, sin äldsta styfdotter, och bad henne gå Margaretha tillhanda, och skaffade jag mig en påse, föregifvandes sedan, hvarhelst jag tillfrågades, det jag mig till staden ernade för att salt för barnens och hushållets räkning uppköpa.
Blef dock fröjden kort för Margaretha, ty sedan jag väl hunnit gå, kom pastorskan hem och sade, att Margaretha icke skulle få dröja qvar: „ty,“ sade hon, „en man har jag mist för det han höll med Svenskarne, men se, döden i mig, om det skall ske så en gång till.“
Och då Maja bad henne att icke jaga bort fröken, sade hon: „fröken eller prinsessa, så vill jag icke ge mitt hus till spillo för hennes skull;“ och så mente hon kunde ju Maja föra henne till ett öde torp i skogen att vänta på mig!
Sade flickan, att der vore så ödsligt och kallt, men menade modren att ryssarne skulle nog snart laga hemmet varmt för dem sjelfva, om de hyste oss.
Men seendes huru
Margaretha började sakta vackla emot dörren, blef hon hastigt helt rörd och sade: „gå med Gud, fröken, han beskydde er.
Nog tycker ni jag är hård, men kom ihåg, att jag har elfva barn omkring mig.“
Maja följde Margaretha till skogstorpet, och sedan hon med mycken möda fått några ruskor att brinna i den förfallna spiseln, måste hon begifva sig hem åter.
Margaretha blef ensam i öde skogen utan annat grannskap än vargarne, hvilka i stora skaror denna tiden i alla nejder kringströfvade.
Men det var ej länge innan Maja återkom, blek och skrämd, berättandes, att en officer och två kosacker kommit till prestgården, sökandes Margaretha.
Maja hade smugit sig hit, och tvenne hennes systrar stodo på vakt för att varna mig, ifall jag skulle synas till, och ville hon Margaretha om allt underrätta, på det hon icke, drifven af fruktan, skulle gå från torpet för att på prestgården menniskor uppsöka.
Svårligen slagen och bedröfvad, hade dock Margaretha tanke för mig och bad Maja gå hem, för att bättre passa på mig, än hennes yngre syskon vore till sådant att lita uppå, och blef hon så åter ensam.
Dock styrktes hon af en förtröstande bön till Herren Gud, som gaf henne lugn och tillförsigt åter i detta stora elände och vedermöda.
Kom jag så för att gå till prestgården, men sade Maja redan långt bort på vägen, hvilka farliga gäster der voro, och visade mig vägen till torpet, och var det som om jag sett
Margaretha räddad från en stor fara, när jag åter såg henne.
Kunde jag mig nu intet längre styra, utan slöt jag henne i mina armar, och talade kärligen till henne och bad henne i denna så bittra och så sälla stunden säga mig om hon hade mig kär.
Och med sakta, men klar röst, svarade hon mig: „ja, Magnus, ja.„
Och hade jag i fröjd velat brusa och storma, men dertill var icke tid, utan måste vi bege oss bort, och kunde jag ej ens få vår häst från prestgården, utan hade jag velat på mina armar bära henne, men tillät hon mig icke, och började vi så vår besvärliga vandring.
Natten var mycket mörk, men kommo vi snart från gångstigen på en bredare väg, som nu höll på att frysa, sedan den hela dagen varit som bottenlös.
Margaretha ville gå så fort, att jag måste hejda henne, ty nog skulle krafterna ännu behöfvas.
När solen gick upp, hade vi hunnit ett godt stycke.
Väl såg jag att Margaretha började tröttna, men hon ville det icke tillstå , och när vi fingo höra hästtraf på afstånd, tog jag henne hastigt på mina armar och bar henne in åt skogen, läggandes henne der i höet i en lada , och bedjandes henne att hvila sig här, ty efter höet fanns qvar, så hade ingen fiende hittat hit.
Skulle jag imellertid gå till en gård nere i dalen, för att oss mat förskaffa.
Och var Margaretha mera rädd för mig, än för sig, ithy hon menade att jag kunde ryssar möta.
Sjelf var jag ej rädd för dem, varande jag nog van att dem drilla, ehuru jag nu, alltsen jag i denna färden kom med Margaretha, hade blifvit så spaker och mildfärdiger, att jag föga några galenskaper mer påhittade, och så fingo ock ryssarne vara i fred för mina upptåg, bara de lemnade mig i ro.
Litet stampbröd och en smula smör var allt hvad jag denna gången kunde skaffa till mat åt Margaretha, men hon tog det vänligen emot och menade att det väl lät äta sig; var ock strax nöjd att åter börja vår färd, då jag nu måste med mycken sorg i mitt hjerta säga henne, att vi ännu samma dag måste vandra ut till ön, dit vi oss ernade, ithy att isen var så svag, att den följande dag ej mera vore att pålita.
Vi hade ej gått långt, då vi kommo till stranden af hafvet, och jag visade åt
Margaretha den mörka rand, som åt en sida syntes på långt afstånd.
Det var dit vi skulle sträfva, och kände jag att bloden vek från mitt ansigte härvid; men i detsamma, och liksom hade vi öfverenskommit, knäppte Margaretha tillhopa sina händer, och jag blottade hufvudet, och stodo vi så båda en stund bedjande, och öfver det omätliga isfältet låg en tystnad som i grafven.
Sedan fattade jag
Margarethas hand, och utan ett ord började vi vandringen.
Som en klar spegel låg sjön för oss.
Vattnet, som legat samladt på isen, hade nu derunder sjunkit.
Dagen var kall, och solen hade icke orkat den under natten uppkomna isgatan uppsmälta, hvilket var vår lycka, ehuru det var ganska besvärligt att i denna halkan vandra, och den kalla hafsvinden genom våra tunna kläder bet, ithy att våra pelsar lågo qvar på prestgården.
Torde vi väl en half mil så hafva vandrat, då vi långt bort på isen sågo folk, som kommo från holmen; och var det en icke ringa hugnad att se, det isen derborta ännu höll, ty den skulle der vara svagare, men der vi hittills gått, mente min sagesman, att man till och med köra kunde.
Tycktes också Margaretha bli helt upplifvad af att se folk; hade dock tillförene alls icke klagat, ehuru jag väl sett, huru hennes ögon hvarje stund afståndet till holmen mätit.
Gingo vi så emot hvarandra, och kände jag snart att en af dem, vi sålunda mötte, var en af socknens prester.
Blef jag häröfver glad, emedan den gubben i sina silfverhvita lockar var en hedersman, en trogen herde, den der icke, såsom de flesta, i nödens stund sin hjord öfvergifvit, för att blott för egen säkerhet sörja.
Troget hade han med sin församling lust och nöd delat.
Väl såg jag nu ock, att han från sockenbud på holmen kom, med klockaren, bärande kalken, och en qvinna till vägvisare dessutom.
Hälsade jag honom så:
„Guds frid, herr pastor.“ Sade han vänligt: „ja Gud gifve friden, och tack för hälsningen.“ Sade jag: „är vägen säker, herr pastor?“ Sade han: „åh ja, nog skulle hon kanske till och med bära att köra på.
Men hvart ernar du, unge man, och denna unga qvinna?
Hvad kunnen J hafva att der på holmen uträtta?“
Sade jag: „känner herr pastorn icke mig?“
Sade han, „nej, unge man, väl kunna kanske mina gamla ögon hafva sett dig, men minnet är svagt; hvem är du då?“
Ställde jag mig så, att jag kom att stå vänd emot gubben och med ryggen åt de båda andra, och strök min långa lugg ur ansigtet, tagandes så mitt vanliga utseende an, hvarjemte jag ånyo sporde: „känner ej pastorn mig nu heller?“
Stigande helt häpen ett steg tillbaka, sade den gamle, sedan han litet sig hade sansat: “aj, aj, hvarföre kommer ni hit till hemlandet?
Såsom sakerna nu stå, kan det ej åstadkomma annat än ondt, ty få de spår på er, så få de som hyst er betala det.
Allt går nu så temmeligen sin jemna gång, blott ingenting retar.
Och hvad kan ni uträtta?
Bäst är sig i Herrans vilja foga, han bidar sin tid, när han vill de sina förlossa.“
Sade jag: „det är ock min mening att fara öfver, bara öppet vatten blir, och tänker jag ock detta unga fruntimmer medföra.“ Sade han: „huru skall det bli möjligt dit komma?
Sade jag: „vi erna dröja på holmen tills hafvet går upp.
Der finnas ju inga ryssar, vet jag, och komma väl ej heller nu, då isarna så svaga äro.
Folket der känner jag väl.
Gästfria äro de, och sin rätta öfverhet trogna, skola väl hjelpa oss hvad de kunna.“
Sade han: „ni har väl icke hört af dem på länge?“
Sade jag: „blir snart tre år sen jag var här.“
Sade han: „ack, nu är ej som då.
Hårda öden har Herren der behagat låta öfvergå.
Nu på tredje året sen i vintras gingo ryssar dit, för att söka hästar.
Sen sista utskrifningen fanns ändå i några gårdar en karl qvar, så det fanns i allone sex på holmen.
De sammanrotade sig och slogo ihjäl ryssarne, att bara en kom undan.
Kom så en ny trupp för att hämnas, brände upp stugorna och slog och pinade ihjäl allt hvad lefvande fanns, utom gamla torpar-Kajsa och hennes syster.
Hafva nu dessa gamla qvinnor icke velat sina fäders hem lemna, utan ensamma på den förödda holmen bott.
Synes nu ock Herren deras bön höra och båda på samma tid hädan kalla, liggande nu båda väntandes sin befrielse, sedan jag dem den sista trösten meddelat.
J finnen der således ingen eder till hjelp och assistence, hvad kunnen J annat än återvända?“
Men att återvända var för oss nu ej görligt.
Till holmen måste vi, ehvad oss än der förestå månde.