Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nåd är orätt, emedan den är ett missbruk af makt, såsom varande antingen utan skäl eller emot skäl; men den sanna Nåden, eller Mildheten, är endast en högre Rättvisa, som rättar och måttar alla ofullkomliga lagar och domar i samhället”.
I det andra, eller om Monarkien: ”Ingen lagbundenhet hindrar en Monark att vara Monark; så litet, som den hindrar någon annan att, i sin rätt, vara ensam Herre; hvilket Monark betyder.
Och han heter icke Monark derföre, att han har ett laglöst välde, utan derföre, att han har det högsta välde; icke mot lag, utan enligt lag; icke flere, utan han den Ende.
Gud sjelf kan icke afvika från sin egen fullkomlighets eviga lag; en god Husfader lyder oupphörligen Samvetets och Naturens.
Sådan är en sann Monarki: hvarest Monarken är allas Gode Man, genom den heligaste ed bunden, inför Gud och Folket, till högtidlig lydnad af allt det, som antingen uppenbarligen för allas Förnuft, eller uttryckligen i Guds och Rikets Lag, eller bevisligen i kloke Mäns Råd, är Rätt”. (”Således”, tillägger han nu, ”är Monarkiens natur ren och helig”).
I det tredje, eller om Lagen: ”All Lag är helig, så vidt som
Lag; det är, så länge den är Lag: ty annars skulle, i all tid, allt vara osäkert.
Man får derföre aldrig bryta emot en lag; men väl, med snillets hela styrka, arbeta till dess upphäfning
i rätt ordning: det är, dess upphäfning genom de Lagstiftandes bifall; – hvaraf uppstår denna eviga princip, till förening af all Lag med all Frihet:
Ni får tänka det bästa ni förmår, men göra endast hvad lagen tillstädjer.
På detta sätt både består i all tid Samhällets Ordning, och går alltjemt till fullkomlighet: då allt det, som annars i Staterna är split, partier, revolutioner, under en sådan sanningens frihet intet annat blir, än naturliga grader af förbättring”. (”Den förste härmarens rop”, fortfar han nu, ”helgar alla tyrannier; hvilka aldrig äro farliga utan då, när de komma i form och sken af lag.
Den andres rop åter skyddar lagbrott utan gräns: ty ho vet, hvilka lagar, eller huru många, han, i onåder, täckes finna orättvisa eller icke heliga?”)
Man torde nu medgifva, att åtskillnaden mellan Thorilds egna satser, och dylika anhängares, ingalunda var oväsendtlig; att han icke obefogadt ville afsöndra sin sak ifrån deras; och ej utan skäl näpste dem med så ”hårda tillmälen”, som t. ex. dessa: ”Sådan är en oförståndig högfärds lust att blänka; som, i alla ämnen, tjenar att oreda det sanna; att bönhasa bort det sköna till ett fånigt prål; att förbödla det allvarsamma; att phebusera det stora; att göra allt det stötande och vämjeligt, som i Naturens första skick var så intagande som sannt” 43.
Gustaf den Tredje hade mellertid afträdt från skådeplatsen.
Hans baneman Ankarström, i grunden ett slags varulf, mera mordverktyg än mördare, var vederbörligen parenterad i Parisiska Jakobin-klubben, och blef det sodan i National-Conventet; sjelf ogement värdig ett ledamotskap i bäggedera.
Om sammansvärjningens egentliga medlemmar stodo i någon förbindelse med Frankrikes Jakobiner, är outredt; man har funnit det sannolikt ej blott af saken i sig sjelf, utan äfven emedan det rykte kringlopp i Brüssel och Paris nyss före Gustafs död, att han vore fängslad af sitt garde och skulle afsättas.
Troligt är i alla fall, att vid denna mord-tillställning samverkade två slags frihetsprinciper: inhemska från 1720, och fransyska från 1789.
Bägge hade dock visserligen, om anläggningen lyckats, kommit att samsas; och den frukt, som lockande föresväfvade tillställarnes inbillning, skulle då näppligen visat sig vara någon annan, än ett stycke ny-polsk adelsrepublik, med ett titulärt kungadöme i spetsen.
Hos de flesta tycks likväl planen, hurudan som helst, varit högst omoget och lösligt uppgjord.
Den skulle tvifvelsutan strandat, äfven om Konungen, enligt beräkning, hade strax uppgifvit andan.
Att han öfverlefde skottet i nära fjorton dagar, och det med full sinnesstyrka, – förbryllade deras förehafvanden alldeles.
Deras spel var ohjelpligen förloradt; och andra personer bestämde sakernas förändrade ordning.
Väl voro de förre ej helt och hållet främmande för de sednare 44; men medbrottslige voro desse visserligen icke.
Den nye Regenten, Hertig Carl, redligt sörjande sin Broder, företog likväl en hel mängd åtgärder, för att nästan i allting göra sin regering olik hans.
Ledaren dervid vår Hertigens nu genast från en utländsk resa hemkallade gunstling Reuterholm: en mystisk ordens-vurm, som – vid denna tidpunkt – ännu temligen lutade åt republikanska grundsatser; föröfrigt icke utan dygder och välmenande afsigter, men inskränkt, ytligt bildad, högdragen, misstänksam, och lika herrsklysten som fantastisk.
De män, som ägt Gustafs högsta förtroende, aflägsnades; de, som tillhört hvad kort förut varit ”opposition”, intogo deras platser; den genom sin fru odödlig vordne Stael von Holstein, visionär likasom
Reuterholm och Hertigen, ambassadör vid Franska Hofvet, hembefalld af Konungen såsom en National-Församlingens anhängare, utskickades ånyo, med hemliga uppdrag; en skock författningar utkom, i hvad man nu kallar ”liberal” anda.
Lämpligen hade dock kunnat uteblifva, att den i mina första barnaår allmänt läste och omtvistade Blix, som i sin bok om ”Sveriges Statshvälfningar och Hushålls-anstalter” hade öfverhöljt med smälek den nyss mördade Konungens minne, belönades af Hertigen – med en gulldosa.
Denna bok, jemte en hop annat ströskrift-kram, var en följd af den förordning om allmän Tryckfrihet, som, naturligtvis, paraderade främst bland den nya Regeringens frisinnade handlingar.
Det har blifvit visadt, huru Gustaf III tyckte sig äga skäl att mer och mer begränsa sin tryckfrihets-gåfva, så att den tillsist ansågs vara så godt som återtagen.
Kanske fann han att Höpkens ironiska fråga, om nyttan af denna skänk 45, nu var af erfarenheten tillfyllest besvarad.
Under hans sista dagar var det dock egentligen blott en sak, i afseende hvarpå han förfor med tryckpressen ytterst nogräknadt: den Franska Revolutionen.
Att han i det afseendet så pass mycket såg igenom fingrarna med Thorild, är ett icke ringa bevis på hans fördragsamhet mot allt slags verkligt snille.
I allmänhet fordrade han, att den, som ej kunde afhålla sig från slika berömmelser, åtminstone skulle yttra dem med största varsamhet.
Bristen på sådan vållade, att tidskriften ”Medborgaren,” som gick ut på att till hälften vara en moralisk, till hälften en politisk Spectator, och dervid – icke utan åtskilliga drag af Thorildska sympathier – framförallt sökte (på försigtigt vis) befrämja Swedenborgska 46, blef helt plötsligt förbjuden den 6 Februari 1790; oaktadt den i hänsigt till Sveriges Konung, Finska kriget, Anjala-förbundet o. s. v. starkt uttalade royalism, som hade utgjort en af dess hufvudegenskaper.
Utrustad med medelmåttiga talanger, men redligt fosterlandsnit, hade dess Redaction förklarat (1789, N:o 55): ”De, som läsa detta blad, kunna delas i tvenne allmänna klasser:
Royalister och Patrioter.
Det minsta loford åt Konungen gör de sednare misslynte; de kasta då bladet ifrån sig och säga: den författaren är en köpt Royalist.
Kände ni Utgifvarne, skulle ni kanske finna, att de aldrig rönt vedermälen af Monarkens nådiga åtanka.
Men de hafva så mycket segrat öfver sin egenkärlek och vinningslystnad, att de tro sina tänkesätt vara sin pligt likmätiga”.
Tvifvelsutan bör det här sagda tagas alldeles bokstafligt, när man vet, att den egentlige författarn, ”Philanthropen”
Nordensköld, under all denna tid var en lönlös och o-pensionerad Kongl.
Secreterare, och att hvarken han, eller hans vän Silfverhjelm, voro Konungen enskildt tillgifne.
Derföre kunna vi ej heller undgå, att för desse mäns omdömen öfver de nyssnämnda föremålen 47 påkalla någon uppmärksamhet.
Men i sjelfva verket kunde sådana åsigter ganska väl förenas med den åt Republikanism lutande benägenhet, som är för alla Swedenborgianer gemensam.
Desto lättare måste denna, i likhet med sinnesstämningen hos otaliga ädla menniskor öfver hela Europa, lockas till jubel vid anblicken af Fransyska Revolutions-dramens första act; hvars innehåll tycktes vara en patriarkalisk återförening mellan Folkfriheten och Konungadömet.
Härvid råkade det likväl omsider hända den hederlige ”Medborgaren” sjelf, hvad redan 1788 (N:o 24) en Fransysk Språkmästare harte sagt honom vid hörnet af Operahuset: att ”Fransuserne förprylla hjernen på Sverikes ynklingar”.
Hänförelsen af skådespelet, länge oafbrutet stigande, höjde sig ändtligen 1790, i N:o 3 (der Ludvig XVI:s lycksalighet prisas) och N:o 6 (der Menniskans Rättigheter utläggas) till ett mått, som nedkallade ett tillintetgörande åskeslag48.
Äfven ett försök att fortfara i annan form, under namn af ”Allmänna Magasinet eller Nyttiga och Nöjsamma Ämnen”, drabbades af samma onåd.
När sådant blef det färska trädets öde: hvad skulle icke då ske på de torra?
– Men också upplefde nu, i solskenet af Hertigens Tryckfrihetslag, ånyo både ”Medborgaren” och hans ”Magasin”.
Sjelfva den gamla ”Välsignade Tryckfriheten” uppstack, fastän matt, sitt hufvud; och rundt omkring framstego nyfödde medbröder, alla med mycken lefnadslust.
Men blott ”Patrioten”, utgifven af Thorilds lärjunge Philipson, uppnådde någon – ehuru ej lång – ålder.
Detta med valspråket ”Sanning och Rätt” smyckade veckoblad, hvartill Thorild bidrog endast i dess begynnelse, var ännu mindre vittert, än ”Medborgaren”.
Den – enligt våra dagars terminologi – ”liberala” anda, hvarmed det betraktade samhällets angelägenheter, höll sig troget inom kretsen af den bastantaste nord-amerikanska eller norska prosa.
Också hade det, börjande i Augusti 1792, redan innan årets slut hunnit så långt i Thomas Paynes fotspår, att det tycktes berättiga till en fiskalisk anklagelse; hvarur det dock, för den gången, redde sig.
Vid ”Patriotens” sida trampade, någon tid, helt tappert ”Mennisko-Vännen”; och ett ”Blad för Fruntimmer” åtog sig, att, mellan toilett-nyheter, undervisa om en billig sjelfständighet i qvinnans ställning till mannen.
Ho kunde nu neka, att ”Upplysningen” var frigifven?
Och genom den skulle genast allting bli godt; solklart var, att ett politiskt Eden skulle oförtöfvadt infinna sig; mellertid förelästes, kring stad och land, utan ända öfver Menniskans Rättigheter.
Intet ansågs vissare, än att allmän ”värdighet och foglighet i framställningar” skulle bli en sjelfgifven följd af ”friheten att yttra sig”; det hade blott varit ”tvånget och fruktan för straff, som gjort dem häftiga, upproriska, bittra”; tryckfrihetens möjliga ”olägenheter” skulle blifva ”så hastigt försvinnande, att man ej utan blygsel dervid ville uppehålla sig” (Medborgaren 1792, N:o 12).
Ingenting var alltså rättmätigare, än att den höge beviljaren af all denna frihet, Hertigen Regenten, lofsjöngs af samtliga dåvarande tidningsblad i en allmän chorus.
En i Stockholms-Posten (1792, N:o 166) införd ode helsade honom med ett beröm, som råkade falla sig något hypothetiskt:
Min Prins!
Du måtte äga Dygd,
När du i Sanning ser din ära.
Desto mera kategoriskt qvädde Lidner och Thorild gemensamt, i en skaldehyllning, hvarvid utkastet var den förres och sista handen den sednares:
Re’n kring Europa ryktet ljungar,
Att Sverige styres af en Gud;
Re’n blekna alle svage Kungar
Vid glansen af så höga bud.
För egen räkning, firade dessutom Thorild honom och hans tryckfrihetslag i en särskild tacksång: det nu i första delen af de Thorildska Skrifterna 49 befintliga poem, som ställdes, i egenskap af ”Tillegnan till H. K. H.
Regenten”, framför den lilla juridiskt-politiska boken ”Mildheten”.
Men det stod skrifvet i stjernorna, att just Thorild skulle bli profvaren af den nya Tryckfrihetens halt; eller genom sin erfarenhet ådagalägga, huru den, i bottnen, var beskaffad.
Också förklarade han i den skrift, som blef ämnet för en rättegång, att han med dess utgifvande dristade taga på orden ”den furstliga tro och ära, som talar i denna förordning”.
Opartiskt måste dock sägas, att han dervid valde ett sätt, som var – hvarken det enda, eller det bästa.
Den 11 Juli 1792 var den stora dag, på hvilken bemälta författning hade blifvit utfärdad.
Liljensparre, den namnkunnige Polismästaren, ansåg henne mer passa till ett katheder-tal, än till ett kongligt påbud.
Mången tyckte lika med honom.
Likväl gömde sig under ordblomstren vissa hakar och hullingar, af hvilka upphofsmännen, vid trängande nöd, kunde göra bruk.
Redan vid årets slut fann sig Regeringen mätt på hennes frukter; och i allmänhet ångerköpt öfver hela sin liberalism.
Reuterholm började yttra, att Säkerhets-Acten, mot hvars antagande han 1789 hade talat med största ifver, vore Gustaf III:s yppersta verk, och att riket, utan den, omöjligen kunde styras.
Närmast var detta en följd af den förfärande – och i sanning förfärliga – skepnad, hvartill Fransyska
Revolutionen under sednare hälften af detta år utvecklade sig.
Liljensparre har berättat, att det var Hertigen sjelf, som först bragtes till insigt af den hotande faran; men kom skräcken sednare på Reuterholm, så blef den deremot hos honom desto större.
Thorilds öde ville, att han vid en så oförmånlig sakernas vändning skulle komma i misshugg; då han, just vid en sådan tidpunkt, icke blott utgaf sina förut otryckta
Memorialer från 1786, under den gemensamma titeln:
”Om det Allmänna Förståndets Frihet, till Konungen och Folket”; utan äfven lät dem åtföljas af en ny dedication, kallad ”Ärligheten, till Hans Kongl.
Regenten”, – och deri anstämde en ton, som (i fall man vill dömma billigt) var ej mindre opassande, än oförsigtig.
Redan långt för detta ägde Thorild betydenhet såsom medborgerlig och politisk författare.
Om hans ”Nye Granskare” ha vi talat förut.
Till hvilken grad hans skrifter om ”Financerna” och om ”Handelns sanna
Frihet” hade väckt uppseende och mångas bifall, vittnar bäst den förtjuste Silfverhjelms (anonyma) ”Bref till Auctorn till Principen för ett Rikes Financer”, dateradt den 12 Februari 1792.
Sedan hade under sommaren af samma år två politiska skrifter utkommit, af hvilka den ena var Thorilds och den andra menades vara det.
Den förra, ”Mildheten”, författad med lika mycket lugn som värma, har till ämne: att Mildhet, såframt man dervid tänker sig en Maktens nåd såsom blott nåd (eller nåd af nyck), är i sig sjelf en orättvisa, och en grymhet mot samhället; men deremot, i sin sanna betydelse och under de många förhållanden, då det inträffar att strängaste rätt är största orätt, Mildheten är just den högsta rättvisa, och dymedelst en verklig nåd, en nåd af gudomlig art.
För något utbrott af jakobinsk yra kunde denna skrift icke tagas.
Den andra var det visserligen ej heller; men med de fransyska revolutions-grundsatserna stod likväl denna sednare i ett onekligt sammanhang.
Den hette, med en något konstlad titel: ”Bevis, att det såkallade Bevis för ärftligt Adelskap, är intet Bevis”.
Omedelbart var den skrifven af Philipson, som der lyckats återgifva, med en viss liflighet och Thorildisk mimik, hvad han hos sin mästare afhört; men från Thorild utgick den så till vida, att den hade – med hans tillåtelse – hämtat sitt innehåll från hans conversationer.
Titelns orsak var, att den i Svenska Akademien invalde Zibet hade yttrat, i sitt den 10 December 1790 hållna Inträdes-Tal öfver Botin, och med anledning af dennes utnämning till adelsman, några tankar om Jemnlikhet, Stånd och Adelskap; hvilka sedermera i Stockholms- Posten, då detta Tal der den 29 Aug. 1791 recenserades med beröm, blefvo anförda och gillade såsom ett ”bevis för nyttan af ärftligt Adelskap”.
Det var häremot, som den Philipsonska skriften framträdde, – dragande efter sig en hel mängd småböcker för och emot 50; nu samtligen begrafna i glömska.
För en läsare i våra dagar innehåller den lilla boken ingenting nytt; så vida man ej för sådant vill anse, att alla de argumenter, med hvilka man nu bekämpar Börds-Adeln, redan der förekomma.
Väl behöfde man då ännu vara i någon mån tänkare, för att utmärka sig i denna kamp (numera gör det nog, att vara skrifvare); men Kellgren, hvars fabel ”Byxorna” enkom diktades för att ”visa löjligheten af högmodet öfver gammal börd”, fann dock redan då – och just i en not derunder – skäl att anmärka: man har skrifvit mot ärftligt Adelskap ”så mycket och så osmakligt, att en klok och braf karl nästan känner sig frestad till dess försvar.
I sanning synes det, som man borde lasta allt arf, eller intet”, De betraktelser, som börja med dessa ord och utgöra det följande af noten, tränga visst ej till djupet af saken; men hedra Kellgrens sunda omdöme 51.
Bäggedera kan sägas äfven om Zibets yttranden 52.
De gifva sig ej ut för något ”bevis”; ganska mycket hade då skolat tilläggas; och synnerligen i afseende på hans grundtanke, att en ”värdighet, som går i arf”, om än ”möjligtvis umbärlig i en oblandad folkregering, dock förblifver en väsendtlig beståndsdel af den monarkiska”.
Kanske föresväfvade honom här Montesquieus ryktbara sats om Adelns ursprung och ställning i samhället:
Point de Monarque, point de Noblesse; point de Noblesse, point de Monarque; och visserligen synes det påstående, att börd ej kan i någon hänsigt gälla såsom grund för politiska rättigheter, vara betänkligt i en statsform, der just hufvudet grundar sina rättigheter på börden.
Ty blifver den föreställning allherrskande, att bördsrättigheterna, i och för sig sjelfva, äro inga (eller blott chimeriska), – huru länge skall då den öfverenskommelse räcka, att i den enda punkt, hvarom nyss nämndes, låta dem erkännas eller fortbestå?
Det vill säga: huru länge skall man då uppskjuta, att förvandla detta hufvud från en ärftlig Konung till en vald President?
Oveldige pröfvare torde väl alltså något besinna sig, innan de utropa den anförda satsen för en orimlighet.
Vederlagd är den åtminstone icke derigenom, att Monarker och Adel ofta varit sinsemellan i en strid, hvari än den ena parten haft orätt, än den andra, än bägge två.
Icke heller känner Historien flera afvikelser från Montesquieu’s regel, än, å ena sidan, en turkisk despoti, å andra sidan demokratier, som blott tills vidare pyntat sig med titeln af konungarike.
Men någon verklig Monarki är ingendera.
Motparterne kunde således tvifvelsutan fråga – just liksom än i dag: månne sannerligen allt, hvad
Historien kan i förevarande ämne förtälja, är med fullständighet inhämtadt, ransakadt, uttömdt?
Och är det rentaf otänkbart, att både Erfarenhet och Theori skulle ännu kunna invända åtskilligt af vigt, mot den öfver Adeln utgångna förintningsdom, som af mängdens tongifvare blifvit afkunnad?
– Ganska conseqvent har skett, att den förföljelse, som började med att väpna sig mot Adeln, skyndsamt nog öfvergick till en härnad mot allt hvad Stånd är, eller mot Stånds-inrättningen i allmänhet.
Har man engång fastsatt i sitt hufvud, att adlig börd är en blott på tillfällighet och fördom hvilande företrädesrätt, hvilken, genom sin natur, sjelfnödvändigt leder till ett ensidigt, egennyttigt, således för det allmänna samhällets väl menligt tänke- och handlingssätt: så skall samma fixa föreställning snart utsträckas derhän, att allt stånds-ledamotskap betraktas ur en liknande synpunkt.
Man ser då i dessa corporativa samhällsorganer för vissa naturliga (och derför outroteliga) grund-yrken och grund-interessen, hvilka man kallar Stånd, ingenting annat än stora ”skrån” (i det ordets nu vedertagna dåliga mening), – idel söndrande olikheter, eller sådana, som, på fäderneslandets bekostnad, ej blott stundom varit sinsemellan misshälliga, utan äfven måste (och alltid måste) förblifva det.
Blir frågan sedermera om en folkombuds-församling, der nationen skall anses vara rätteligen representerad: så följer då, och antages, att Presten, Borgaren, Bonden – åtminstone så länge de väljas i egenskap af stånds-medlemmar – kunna lika litet, som Adelsmannen, tänka, tala, rösta såsom rent Medborgare, eller medborgare i allmänhet; utan blott såsom nitälskare för enskilda stånds-förmåner, under ett ömsom uppsåtligt, ömsom ouppsåtligt (eller genom sjelfva, stånds-inskränktheten vålladt) bortseende från det Helas verkliga och rättmätiga fordringar.
Det göres till ett axiom, att den riksdagsman, som är detta såsom antingen född till ett stånd eller vald genom ett stånd, nästan oundvikligen skall anse sig kallad till ombud för blotta ståndet såsom sådant, och icke i främsta rummet till ombud för det folk, af hvars enhet samtliga stånden äro särskilda organiska former.
Till samma axiom hör således, i fall samhällets fortgående utbildning har framdanat medborgarklasser, som ej i den gällande Ståndsförfattningen äro politiskt representerade, att sådan olägenhet allsicke kan afhjelpas genom något utvidgande af Stånden, eller något deras ökande genom de i verkligheten tillkomna nya.
Uppgiften, knuten blir i stället, huru man genom ett i grund förändradt valsätt skall hitta rätt på de rena Medborgarne, och såmedelst tillskapa en splitterny National- Representation, sammansatt af idel i pur allmänlighet medborgerliga män, som antingen (genom sin ställning i samhället) aldrig kunnat frestas att vara annat än detta, eller ock äro tillräckligt kända för afgjord besegring af slika frestelser.
Äfven i utvecklingen af Thprllds politiska åsigter yppade sig, såsom snart skall visas, en begynnelse af fortgåendet från polemik mot Adeln till polemik mot Stånden.
I hans ”Ärlighet” blef denna begynnelse just en af de åklagade anstötligheterna.
Säkert kommer ock att med både Adelskapet och Ståndskapet öfverhufvud inträffa detsamma: upphöra de, så skall derefter icke förflyta någon betydlig tidslängd, innan bägge inträda i kretsen af de föremål, öfver hvilka äfven en större allmänhet förmår opartiskt dömma.
Mellertid gifves väl ingen vettig läsare, som ej – också om han sjelf yrkar Adelns försvinnande – finner dessa Zibets slutord förtjena uppmärksamhet och aktning: ”Födsel kan förlora sin rätt.
Men tillfaller denna derföre den sanna förtjensten?
Om många skatter gåfve, en dag, samma företräde, som många anor gifvit: skulle den fortplantade läran, att samla såsom fäderne samlat, blifva ädlare, nyttigare, än den, att uppoffra såsom de uppoffrat?
Dessa betraktelser kunna icke för veld misstänkas, vid en mans graf, som utan födselns hjelp skapat sitt eget öde.
Det är tidehvarfvets lynne, som aftvingar oss både dem och den önskan: att om Adelskap på jorden utplånas, det likväl måtte öfverlefvas af de dygder, som varit dess första ursprung och bort blifva dess ständiga ledsagare; att den folkyra, som, under sken att krossa fördomar, trampar rättigheter, fotade på sekler och bevarade af lagar, icke måtte en dag upplyfta förmätna händer emot de heligaste föremål af borgerliga samhällens vördnad; att den efterlängtade, den så högt prisade jemnlikheten icke till slut återför den äldsta naturliga lagen, våldsrätten”!
Likväl var den Philipson-Thorildska skriften, ehvad än de olika tänkande derom månde dömma, icke så författad, att den kunde inför de Makthafvande gälla såsom upprorisk.
De nöjde sig derför med att se, huru den af ett icke litet antal modevisningar upptogs till vederläggning.
Bland dessa är kanske ”Tankar om Svenska Adelskapet” (1793) den bäst skrifna.
Synbart är dock, när man jemnför dåvarande tid med den nuvarande, att den förras demokratiska stridskrifter vanligtvis öfverväga den sednares i originalitet, oftast i talang, alltid i liflighet och ungdomsfriskhet; så att den ytterst sällan företer något bemödande i den motsatta rigtningen, som ej både i tankehalt och stilens värde långt öfverträffas af flera bland dem, hvilka i de nyare tvisterna om dessa samhällsfrågor blifvit vågade till Ståndens och Adelns försvar.
Orsaken är den enkla: att de satser, från hvilka anfallen utgå, genast på sakens yta framställa sig såsom handgripliga sanningar, och fördenskull äro, äfven för den minst tänkande, i blinken till hands; då deremot de, på hvilka svaren grunda sig, samtligen fordra en större kunskap, ett djupare både historiskt och philosophiskt inträngande.
På denna sidan har derför ock visat sig en verklig progression i uppdagande och utvecklande af skäl; under det på den andra, i det hela, blott upprepas det samma och samma.
I sjelfva verket innebäras dock svaren redan i folks-instinkten, ehvar den ännu finnes oförvillad.
Men ingen instinkt (äfven den bästa) kan, såsom blott sådan, på längd skydda sig mot en öfverallt belägrande omhvärfning af sophismer.
Och just fördenskull kunna de angripande alllid påräkna, att äga – eller bekomma – hopen på sin sida.