Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De sågo häpna omkring sig, till dess Tiina Katri märkte, att sängklädshögen närmast väggen var litet pösigare.
Holpainen började kasta kläderna undan och då funno de henne der allra underst, hopkrupen på golfvet.
-- Ni få inte komma, bort, bort, ni få inte komma, ni få inte komma ... klagade hon med jemrande röst.
-- Var inte rädd, inte göra vi illa åt dig, sade Holpainen, i det han försökte få henne fram.
-- Bort, bort, bort...
-- Mari kommer litet ut och går med oss, sade Heiskanen.
Vi skola släta håret först och knäppa klädningen, talade Tiina Katri inställsamt; jag kommer också med.
-- Låt bli mig, låt bli mig, jag kommer inte, nej, nej, bort -- bort!
-- Tyst, tyst, eller binda vi igen händerna, sade Holpainen.
-- Ni får inte binda, nog skall jag vara tyst.
Tyst ... tyst...
Sedan tog Holpainen henne under ena armen och Heiskanen under den andra.
På detta sätt gingo de nu att föra henne till Harjula fattiggård, hvilken var belägen ungefär en verst utanför staden.
De gingo förut och Tiina Katri följde efter dem.
-- Voj, voj, voj, hvad för illa har jag gjort åt er, när ni plåga mig så der; voj, voj, voj, förbarma er öfver mig olyckliga, voj, voj.
Och om hon började höja rösten, varnade Holpainen henne:
-- Nå, nå!
Då sänkte Mari genast rösten nästan till en hviskning.
Alla sågo förvånade och frågande på dem.
Några stannade nyfiket.
-- Hvad felas henne? förs hon till dårhuset, eller hvart?
Folklif och småberättelser
Vid sotsängen sid. 5.
Medan kaffet kokar » 18.
Förbrytarblod » 33.
Hans Landos praktiska teologi » 49.
Mor Malenas höna » 58.
Storhandel » 69.
Om en hökass » 78.
Kamrater » 87.
Jul » 109.
Den gamla Sèvresgruppen » 120.
Tvist » 139.
Fruntimmer » 152.
Djurstudie » 165.
Herr Tobiasson » 172.
Vid sotsängen.
Pastorn stod i förstugan och drog öfverrocken på.
Det var så onaturligt kallt, detta unga ansigte med sina gamla drag kring munvinklarne; den var så böjd och platt, denna smalaxlade figur med sitt insjunkna bröst, att den ovilkorligen måst inge medlidande, om icke hela uttrycket af hård sjelftillräcklighet varit en enda protest mot hvarje sådan känsla.
»Jag behöfver inte lägga pastorn på minnet, att det här mer än annars är nödvändigt att låta lagens stränghet gå före evangelium», sade kyrkoherden, som med ena handen höll på dörrlåset till sitt rum och med den andra satte pipan till sina läppar för att få draga ett bloss medan pastorn svarade.
»Jag skall göra hvad mitt samvete bjuder», genmälte denne, afvisande alla förmaningar.
»Jaja, javisst» svarade den gamle godmodigt i det han liksom tuggade på orden, »jag bara ville påminna pastorn om, att det här föreligger en af dessa fria förbindelser, hvilka vi — kyrkans tjenare — aldrig kunna vara nog ifriga i att utrota.»
»Det är blott något sent att börja detta utrotningsarbete på sotsängen», svarade pastorn med en sarkasm, hvilken just icke vittnade om att han bar någon respekt för sin förman.
»Jaja, visst det», svarade denne småmuttrande, »men jag har aldrig kunnat få bugt med de der menniskorna.»
»Jag hatar detta lösaktighetens lif!» utropade den unge, »och jag skall förfölja det ända in i dess doldaste nästen.
Jag ämnar icke lägga fingrarne emellan.»
»Jaja — med mildhet dock», sade den gamle, »man uträttar mycket med mildhet.»
»Vi ha sett hur långt man kommer med det!
Ogräset växer på alla kanter, hvad som nu behöfs, det är kraft.»
»Jaja,... hvar och en med den gåfva han hafver fått.
Per Krabb har i alla fall varit en beskedlig karl.»
»Beskedlig?...
Med en frilla, som är barnamörderska!»
»Ja, det är svårt, det är svårt», sladdrade den gamle kring pipmunstycket och stultade in till sig.
Pastorn hängde den stora läderväskan, hvari allt som erfordrades till utdelandet af nattvarden låg, öfver axeln och begaf sig på väg.
Det var ungefär en fjerdedels mil han hade att gå.
Han följde först en temligen obanad markväg, sedan en liten gångstig, som lopp utmed åkerrenarne.
Himlen stod hvitaktigt blå öfver de afmejade rågfälten och den vajande vårsäden, det fans icke en sky att se; endast lågt nere vid horisonten stod en bomullsaktig molnvägg med svafvelgula, lätta förtoningar.
Det var varmt, och icke en vindfläkt rörde sig.
Pastorn gick raskt, framåtböjd och med hastiga, korta steg, sådana som vanan vid stadsgator gör dem.
Efter att ha passerat en dvergaktig, förkrympt liten björkskog var han framme.
Det var ett lågt hus, med röda gaflar och mossbevuxet halmtak; på hvardera sidan af dörren fans det ett litet fönster, och det hela — innefattande en välskött kålhage och en uthuslänga — omslöts af ett staket.
Pastorn öppnade halfdörrarne och steg in.
Förstugan var fejad, och nyströdd sand knastrade under hans fötter.
Han kände sig främmande nu, när han för första gången under sitt embetes utöfning skulle träda i direkt beröring med denna landtbefolkning, hvilken han icke kände genom annat än hvad han sett på stadens salutorg eller här ute i bykyrkan, de två gånger han predikat.
Han lyfte upp klinkan på nästa dörr och stod så i sjelfva stugan.
Han visste, innan han gaf sig på väg, att det var en brottets boning han skulle gå till, och han hade klart för sig hur allt skulle se ut, hurudana menniskor han skulle finna och hvad han hade att säga åt dem.
Han hade stålsatt sig på förhand mot hvarje känsla af obehag; han ville icke rygga tillbaka för detta smutsiga näste, för denna nedriga qvinsperson i trasor och — der borta i sängen — detta utlefvade, råa ansigte, stämpladt af döden.
Han stod stilla på tröskeln och såg.
Det kom en underlig stämning öfver honom, då hans blick öfverfor detta torftiga rum, der allt gaf intrycket af fattigmanshelg: — enriset på lergolfvet, det omålade, nyskurade bohaget; ja till och med solskenet, som genom grönskiftande, tvättade fönsterrutor föll in på den kalkade väggen i långa, sneda strålar, med en aftonglans i gull.
Han tog hatten af.
Var det denna qvinna, han sökte?
Hon satt vid det med en grof duk till altare klädda bordet, som stod vid sängen, och hon hade — tycktes det — läst högt ur den uppslagna bibeln, men tystnat när pastorn trädde in.
Nu reste hon sig och lade glasögonen i den öppna boken, med en viss omständlighet, liksom för att vinna tid.
Det var en vanlig bondfysionomi, och den tydde på att hon måste ha passerat femtiotalet.
Hon var undersätsig till växten, med breda höfter och breda axlar, tung och böjd i hållningen, så att ryggen nästan gaf intrycket af en puckel.
Ansigtet var skrofligt och brunt likt skalet på en mogen valnöt, men i detta ansigte fans det ett par ögon, hvilkas blick pastorn sent skulle glömma.
De voro så öfverskuggadt bruna, så spörjande hårda, så ransakande uppmärksamma som en misstrogen pudels, då han vädrar en fiende.
Hon räckte icke handen, som allmogen plägar; hon stod stilla och väntade.
Först när pastorn nickade god dag, svarade också hon med en nick, utan att ett ögonblick ha tagit sina ögon från hans ansigte.
»Sofver han?» sade pastorn och såg åt sängen.
Hon gick omkring bordet fram till den sjuke.
»Pastorn är här», sade hon och böjde sig ned öfver bädden.
En rosslig stämma hördes svara ett par ord, hvarpå qvinnan reste upp den sjuke i sittande ställning, omsorgsfullt stoppande bolstren omkring hans rygg.
Den unge presten blef nu varse en annan figur, som han icke gifvit akt på förut.
Det var en långskranglig pojke, som vanskapt och utmerglad halflåg i en groft tilltimrad rullstol.
Det onaturligt gråbleka ansigtet såg gammalt och utlefvadt ut; det var omöjligt att bestämma hans ålder: han kunde vara femton år, men också tjugu.
Och han var blind.
Den gamle i sängen räckte fram sin hand.
»Det var beskedligt att pastorn gjorde sig besvär», framstapplade han med ansträngning, i det han sökte hålla hostan tillbaka.
Pastorn tog hans hand.
»Naturligtvis skulle jag komma», sade han, »hur är det?»
»Hå ... hå ... helsoten!» svarade den gamle och bröt ut i en krasslande hosta.
»Han har fått sitt», mumlade qvinnan från andra sidan bordet, dit hon dragit sig tillbaka.
»Mor — jag är så trött», sade en klagande röst borta från rullstolen.
Qvinnan svarade icke.
Hon vek upp täcket från den smala bänk, som stod mellan kakelugnen och dörren, så gick hon fram till ynglingen, stack sin ena arm under hans knän, den andra bakom hans rygg, lyfte upp honom och bar honom med tunga, fasta steg öfver golfvet, så att sanden knastrade under träskorna, som hon likväl satte ned med så stor försigtighet som möjligt, för att icke göra buller.
När hon lagt den blinde i kakelungsbänken, återvände hon till sin förra plats, från hvilken hon kunde se både den sjuke och hans själasörjare.
»Är det er son?» sade denne.
Men han vill inte säga annat än mor.»
Hon hade en sträf röst, utan en skiftning, bara ovänligt afvisande.
Den tycktes säga: bry dig inte om mig.
Det inträdde en paus; man väntade att pastorn skulle tala.
»Har Krabb tänkt öfver, hvad det vill säga att skiljas hädan och ställas inför Gud den allvetandes domstol?» sade han.
»En tänker inte alltid det en skulle», svarade gubben tveksamt.
»Till exempel det förhållande, i hvilket ni två lefvat.
— Han såg från den gamle bort till qvinnan.
De visste inte rätt hvad han mente.
Ett »förhållande», det ordet var inte något, som de kände till.
»Hvarför han
I icke gift er?» återtog han.
Hvarför skulle det göras affär af en sak, som i deras klass är så vanlig?
Det kunde de icke förstå.
»Kyrkoherden har åtskilliga gånger sagt åt er, att ni skulle låta viga er», vidblef pastorn strängt.
Den sjuke började se orolig ut.
»Det var hon, som inte ville.»
Han gjorde en rörelse med hufvudet åt qvinnan.
»Hvarför ville ni inte?»
Pastorn mötte hennes skuggiga bruna ögon.
»Vet pastorn inte det ... med mig?»
»Att du mördat ditt barn?
Han ansåg sig — talande till en brottsling — ha rätt att säga du.
Icke en ton af tvekan, icke en skymt af ånger, endast samma ovänlighet.
»När ni ändå lefde tillhopa, hade väl ett giftermål varit bättre än att — som nu — samka brott till brott.»
Ingen svarade mer, men det trängde svettperlor genom porerna på den gamles panna.
Det skar den unge mannen i själen, men han ansåg sig ha skyldighet att vara sträng.
»Kan jag inte få nattvarden då?» sade gubben i det han för en sekund mötte prestens förebrående blick, och öfver de hvitnade dragen kröp det som ett uttryck af hemlig förfäran.
För denne gamle man stälde sig frågan om hans själs salighet som ett enkelt »antingen — eller», beroende af prestens pröfning, nästan godtycke.
Antingen få Herrans nattvard eller bli nekad den, ingenting annat.
Deraf berodde allt.
Skulle detta kallas vidskepelse eller tro?
Pastorn började tala som hans embete ålade honom.
Han framstälde nådens ordning, han dröjde vid omvändelsen på sotsängen, vid Guds barmhertighet och den saliggörande tron.
Den sjuke hade lagt sig ned och knäppte samman sina händer, men följde synbarligen icke med.
För hans enfaldiga tanke stod frågan fortfarande lika enkel: antingen skulle pastorn ge honom nattvarden, och allt skulle bli godt, eller pastorn skulle draga ut på tiden tills det var för sent, och då blef han fördömd.
Allt berodde af prosten.
Denna föreställning verkade ohyggligt på den unge mannen.
Det var en okunnighet så djup och en tankegång så främmande för hans egen, att allt hvad han inhemtat under sina studieår lemnade honom utan medel deremot.
Med hvilka ord skulle han göra sig begriplig för dessa menniskor?
Det var som om han icke kände deras språk och de icke hans.
Han tystnade blott.
Den döende låg fortfarande stilla med hopknäppta händer.
Fastän pastorn teg, och hans egna andetag voro så smärtande svåra, visade han ingen otålighet, gjorde intet för att påskynda afgörandet.
I själasörjarens hand hade Gud lagt makten att frälsa och makten att fälla.
Han böjde sig för denna makt med samma tunga resignation, hvarmed hans likar bära alla de bördor, som påläggas dem i verlden.
Pastorns strupe snördes samman.
Bar icke denna stumma undergifvenhet vittnesbörd om ett helt lif i tunga umbäranden, uppgifna fordringar, glädjelös sträfvan?
Och som en förebråelse kände han qvinnans bruna, misstrogna ögon riktade på sig; hon gaf icke intrycket af gemen elakhet, men för honom nästan af en obekant naturmakt, hvilken imponerade.
Här återstod intet annat, än att göra hvad man fordrade af honom.
Han böjde sig ned, tog upp de heliga kärlen ur läderväskan och band prestkappan på sig.
»Är det eljest något, som Per Krabb önskar säga mig?» frågade han sakta, nästan mildt.
Den gamle såg på honom med en oviss blick, som förrådde att det ändå fans något, hvilket han icke vågade sig fram med.
»Säg ut.
Jag är bunden att tiga.»
»Det var ingenting sådant», svarade den gamle.
»Säg ut i alla fall.»
»Jag tänkte bara ...»
»Ja, fortsätt.»
»Att kanske hon, der ...»
»Hon har inte trott sig till att gå till altars på så många år.
Jag tänkte ...
Men det går väl inte?»
»Att hon kunde gå nu?»
Pastorn såg pröfvande på den gamla qvinnan.
Hon spratt till vid frågan.
»Jag vill inte», sade hon hastigt, innan pastorn hunnit uttala sig.
Det arbetade så underligt i dessa gamla valnötsbruna drag, men så betvang hon rörelsen och upprepade torrt:
»Jag vill inte.»
Den gamle såg nedslagen ut.
Det föreföll pastorn som syntes det tårar i hans ögon.
»Med mig gör det detsamma», tillade hon hastigt och sträft; hennes ögon fingo ett uttryck som när en hund drager sig morrande tillbaka.
Pastorn förrättade handlingen utan att vidare sysselsätta sig med henne.
Hon knäppte samman sina händer, neg vid Jesu namn och tycktes andäktigt följa med bönerna.
Pastorn lade märke till det.
Sedan allt var slut sjönk gubben uttröttad tillbaka på kuddarne.
Den hemliga oron hade vikit undan, han var lugn nu.
Genom ena fönstret, invid hvilket hans säng stod, kunde han ligga och se upp mot himlen.
Molnväggen hade stigit högre, och dess färg började fördjupa sig till svartaktigt blåvioletta skiftningar.
»Marna!
» ropade gubben häftigt i det han helt och hållet tycktes ha glömt prestmannens närvaro, »hur i Jesu namn ska’ patron få in sin råg, om det blir en så spjellsam höst!»
»Krabb skulle inte ligga och tänka på sådana verldsliga saker nu», sade pastorn ogillande.
Den gamle spratt till och såg åt honom.
Andra, alltid andra!
Och förebråelser in i det sista!
Var inte detta fattigmans lif?
— Den unge mannens ansigte fördrog sig.
Hvilka aggande lärdomar låg det icke i den kritiklösa vördnad, man visade honom!
»Han har tjent på gården i fem och trettio år», sade qvinnan med en butter, liksom ursäktande dragning på munnen, »det gamla sitter qvar i honom alltid, och när det gäller patronens, då glömmer han allt annat.»
Pastorn vände sig bort; han blygdes inför denna ursäkt.
»Sof bara», tillade hon mildt i det hon vände den gamle mot väggen och stoppade ofvandynan kring hans rygg.
Pastorn stod och såg på henne igen.
Han kunde icke återhålla sin fråga:
»Hur länge har ni bott hos honom?»
»Alltse’n jag blef fri.»
»Är det länge se’n?»
»Ett och tjugu år.»
»Hur gammal var ni när det ... det andra skedde?»
»Aderton.»
Hon hade vändt ryggen till hela tiden medan hon svarat, endast i tankarne stod hon och förde dynan längre och längre ned innanför sängkanten.
»Hur kunde ni genast komma till Per Krabb?»
Hon vände sig om — vredgadt.
»De lågo i kopporna allihop, och någon skulle väl passa dem!»
»Hvarför skulle just ni ...?»
»Hå, — mig biter väl ingenting på, kan jag tro.»
»Var han inte gift då?»
»Qvinnan var död dagen innan jag kom.
Hon stod lik.»
»Fans det många barn?»
»Fem.
Han var den minste.»
Hon pekade bortåt kakelugnsbänken.
»Hurudana äro barnen emot er?»
»Hm!»
Den frågan var för dum.
Det var ju styfbarn!
»Men han?»
Pastorn menade den blinde.
»Han blef förderfvad af kopporna och miste synen.
Han har aldrig haft någon annan än mig att ty sig till.»
»Och Krabb sjelf?»
Hon stod och stred emot tårarne, som gång på gång ville öfverskölja dessa bruna ögon.
Åh, han har varit ...»
»Höll ni då verkligen af ...»
Han ville sagt »hvarandra», men orden hade trängt sig fram mot hans vilja, och han tvärtystnade.
Han visste icke ens om hon förstått hvad som menas med att »hålla af».
Han kände icke hennes språk, och hon icke hans.
Men han blygdes öfver sin närgångenhet.
Han lade ned prestkappan hos altarkärlen och hängde läderväskan öfver sin axel, undvikande att göra något buller.
Så smög han sig sakta ut i förstugan, och genom dörröppningen kastade han en sista blick in i rummet.
Der stod qvinnan ännu qvar vid sängen, och han kunde se på hennes ställning att hon grät.
Hennes bredskurna gestalt tecknade sig tungt mot de grönskiftande fönsterrutorna och den hvita väggen.
Pastorn lade ljudlöst klinkan för dörren och gick derifrån.
Medan kaffet kokar.
Det var ett snuskigt och otrefligt hål till stuga, fönstren voro tjocka af flugsmuts, taket var svart och nedrökt, och på golfvet låg det kokta potatisskal och sillben, som sopats ned ifrån bordet.
Mot all denna oordning stodo de blommande balsaminerna i fönstret som välgörande ljuspunkter.
Deras genomskinliga stammar, med sina bärröda strimmor, och blomsterklasarne med sin skära färg verkade som en antydan om frisk luft i denna atmosfer, som blifvit tung och tjock af gammalt instängdt matos.
»Jo, visst ska’ fröken ha en kopp innan hon går, sitt nu ned bara.
Kaffehurran är på i ett ögnablick, och jag kan koka godt kaffe, det vet jag då, om jag också sjelf skall tala om det», sade stugans herskarinna till en ung flicka, som på en gång villrådig och intresserad hade stannat inom dörren.
Den talande var en medelålders qvinna af den lägre allmogeklassen, och det råa, slöa uttrycket i hennes ansigte lifvades märkbart af utsigten att få någon att prata för, samt af den välkomna anledningen att få sig en extra eftermiddagskopp.
»Tack, men jag borde egentligen gå hem strax», sade flickan dröjande, »mor Karna bjuder mig alltid på kaffe när jag kommer något sådant här litet ärende, och det är då alldeles onödigt.»
»Säg inte det, lilla fröken», genmälte bondgumman och klappade sin gäst med klumpig förtrolighet i ryggen, »jag, som alltid sitter så ena, jag kan riktigt ha ro af att få någon att prata med ibland.»
Den unga flickan smålog på det sätt, som af gummans landtliga belefvenhet borde anses passande, men på samma gång flög det upp en skälmaktig glimt i hennes spelande ögon.
»Hvar har mor Karna gjort af sin man?» frågade hon.
»Åh, han har ränt till byn, det kräket.
Der både nattas han och dagas.»
Ja hvad skulle man svara på det!
— Med sjutton år på nacken och en föga nämnvärd erfarenhet af detta nedriga manliga slägte, öfver hvilket både gifta och ogifta qvinspersoner ropa ack och ve, var det icke lätt att hitta på det för tillfället lämpliga.
Men det behöfdes icke något svar.
Mor Karna kunde gå på af sig sjelf, om bara någon var så god att höra på, och det gjorde hennes gäst med den största beredvillighet, icke allenast med öronen, utan med ett par skrattlystna ögon till på köpet.
»Joo, fröken kan tro det är något, att vara gift — ahahajaja! — komma i manfolka-klor, det är då inte det bästa, men det vet en inte förr än efteråt.»
Hon klarade af sumpen och satte kaffekitteln på elden.
Flickan hostade.
Hennes erfarenhet räckte alltjemt icke till för ett svar.
»Jag hade minsann kunnat ha det bättre — jag, — med mina fyratusen kronor, som jag fick i arf efter min mor.
Jösses!
Jag kunde ju mått som blomman i ett ägg!»
Hon satte sig på bänken vid andra ändan af bordet och började mala kaffebönor.
»Men vet fröken, jag hade fått i mitt hufvud att i fall jag dö’, så skulle ju mina syskon få alla pengarne, och det kunde jag inte för mitt lif tåla, att de skulle ha.
Se jag hade aldrig haft någon lust te’ å gifta mig, ska’ fröken veta.
— Fästemänner hade jag ju nock haft, — jösses, för så många fästemänner! — men gifta mig med dem, det ville jag inte.»
Hon hade redan talat sig varm, och munnen slamrade i kapp med kaffeqvarnen.
»Ja när fröken får tid en gång, så ska’ fröken bara få se hur många kärlicksbref jag har.
Se, läsa skrefvet, det kan jag inte, för det har jag aldrig lärt»...
»Hur fick Karna då reda på brefven?»
»Ah, dom lo jag nå’n annan läsa upp för mig.
Om jag så fick höra dem hundrade gånger, så blef jag inte ked af dem för det.
Kan fröken tro, att den första tiden Per och jag voro gifta, så hade jag honom att läsa högt för mig nästan hvarendaste qväll, för se jag ska’ säga att
Per han kan läsa skrefvet precis som ett vatten.
För se, en lärder karl, och en galant karl, det är han då — det kräket!
Och en schangtil karl, se’n!
Men jag vånnar jag aldrig hade sett honom!»
»Tyckte han inte det var förargligt att så der sitta och läsa upp bref ifrån alla de andra?»
»Tro det!
Nej det brydde inte Per sig om mer än mina gamla skor, och jag ska’ säga, att innan det här eländet kom, med konkussen och allt det dera, så var han det beskedligaste lif ...
Jösses ja!
Och så fin och grann!
Ja det är han ju förresten ännu.
Fröken har ju nock sett honom?»
»Ja, han ser bra ut.»
Den mest öfverseende välvilja skulle icke haft mod att fälla ett sådant yttrande om hans äkta hälft, der hon otvättad och okammad satt och lät munnen löpa med en färdighet, hvilken icke led det ringaste afbräck genom det hvisslande ljud, som följde med för hennes tandbristers skull.
»Hur kom det sig att Karna tog Per Olsson, när hon inte velat ha någon af de andra?»
»Jo, det var ju det dera, att mina bröder kunde komma att ärfva mig, i fall jag låg och trilla’ ifrån i en smal vändning.
Jag hade så när blifvit galen i hufvudet bara af att tänka på det.
För se när det är något som graverar mig, så kan jag inte glömma det igen.
Och jag hade svurit på, att de aldrig skulle få en styfver efter mig, om jag också skulle behöfva skaffa mig en oäkta unge, bara för att få någon till att ärfva mig.»
»Det var väl inte nödvändigt, det kunde väl gå på något annat sätt», sade flickan, rodnande af återhållet skratt vid tanken på denna förtviflade utväg att få sin qvarlåtenskap placerad.
»Jag visste inte något annat.
Och jaggu ville jag icke göra’t, hellre än att de skulle ha nå’t», försäkrade mor Karna, skrattande med en godlynthet, som visade att hon visst icke sjelf var blind för situationens komik. — »Jag sa’ det också till far.
— Du ä’ då alltid galen, tös, sa’ far.
Gift dig med Per i Skärhult, i fall det inte kan bli te’ nå’t med Hans Massen.
— Hans Massen var en gammal enkeman, som satt med ett stort hemman, men ingen menniska ville komma in der, för han hade sex de ledaste ungar, och sjelf såg han ut som Blaren i kille.
— Nej, då tar jag hellre Per, sa’ jag.
— Ja, då kan vi ju gå hän och titta på stället om söndag, sa’ far.
— Ja, det tyckte jag med.
Och så om söndan, så tog’ vi våra bästa klä’r på, och så gick vi dit.
Per han visste att vi skulle komma, förstås.
Jösses, hvad han hade grant!
Der var skurade golf och hvit duk på bordet, och han hade kaffe på spisen, och han bjöd på uppdukad mat, — sofvel så mycket vi ville äta!
Och sen bjöd han på körsebärsvin, och supar spenderade han på far, och det ville aldrig ta slut.
Jösses, hva’ han persvaderade!
Och som han bockade och gick på!
Det var värre än om han varit den finaste köpsta’karl.
Det var så en visste inte på hvilket ben en skulle stå.
Jag var så gloende röd i synen, så jag måtte kunnat ta eld.
Och Per det var då den schangtilaste karl jag sett i alla mina lefvedar.
— Jaggu kommer du bra te’t, gräbba, sa’ far, när Per gick ut ett tag.
Och det gjorde jag också, tyckte jag.
Men det var bara skuld och djefvelskap.
— Inte kunde en nosa sig till det!
Det såg så välmående ut allting, så far började rent dra öronen åt sig.
— Jösses, karl, det var fasligt så fint du har! sa’ han, Karna hon är inte nå’n så rik tös, så hon kan tänka på att komma in i ett så’nt hemman, om det är så, att du inte har skuld.
— Jag ser inte på riedomar, sa’
Per och slo’ ut me’ näfven precis som en komediantare.
Får jag bara den jag vill ha, så bryr jag mig skitt om riedomen ...
Jo gu’ ja!
För det var bara de usla styfrarna, han ville ha!
Han hade friat till alla de rikaste gåratöserna i sin egen socken, men der var ingen som ville in i det hemmanet, för der hade de reda på hur intecknadt det var.
Men det kunde en ju inte lukta sig till, och far han var godtrogen och tog inte reda på nå’t, och jag — mitt fä! — jag bara tyckte att präktigare karl än Per, det kunde jag aldrig få i verlden.
Sex och tjuge år var han, inte en krigskarl kan se rantare ut än han; och ställa sig, det kan han då!
Ja, kan han inte något annat, så kan han då det!»
Hon afbröt sin berättelse för att blåsa på elden, och hennes gäst hade tillfälle att en stund beundra en bred, brädlik rygg, der bristen på turnyr gjorde sig särdeles känbar.
»Nå, hur gick det så?»