Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag i allmänhet anses för vän af creditsystemet, hvilket jag äfven är, begagnar jag detta tillfälle för att yttra, att jag icke är Vän af annat, än af ett på riktiga grunder bygdt creditsystem, men alldeles icke af ett för vidt utsträckt, eller ett sådant af privatbanker, som ej skulle äga metallisk eller fullkomlig solid grundfond.
Jag finner det således både för R.
St:s Bank och för möjligen uppkommande privata bankers
Soliditet vara högst fördelaktigt att genom den föreslagna utvägen öka silfverfonden med 2,000,000 ridr Hamb. b:eo.
Hvad hypotheksföreningarna beträffar, tror jag, att opinionen om deras nytta är temligen allmänt stadgad, synnerligast inom detta Stånd.
Ett ytterligare stöd för denna opinion hafva vi nyligen erhållit i Just.ministerns afgifna berättelse öfver intecknad och försåld jord i Riket, som uppby - Den ag December!, m. 4 81 lyser, att Adeln de 3:ne sista åren sålt fast egendom för 1,200,000 r:dr mera, än den köpt, hvilket gör nära million om året.
Om detta förhållande fortfar, hemställer jag, hvad det slutligen skall blifva af Adeln.
Ett sätt och kanske det enda att något consolidera dess förmögenhet vore, om ett lån kunde erhållas, såsom jag hoppas, lill go a 4 proc:s ränta, som svarar jemnt mot 4^ proc. för pari capital.
Dessa 44 proc. tillsammans med omkostnaderna , beräknade till % proc., utgjorde 5 procts ränta.
Hvilken förmån vore det icke för jordägaren att kunna erhålla lån mot 5 proc., under säkerhet att icke blifva uppsagd och kunna med den 6:te procenten småningom afbörda sin skuld, då den i nuvar. förhållanden årligen stiger, hvilket Just.- ministerns berättelse äfven bevisar.
Äfven ett annat förhållande synes höra ihågkommas, det nemi., att Banken har inställt alla lån på fastigheter.
Jag hemställer, om icke någon ersättning härför bör lemnäs, och om jordbruket, som drager ^-tdelar af hela beskattningen, skall stå utan hjelp, då alla andra näringar understödjas.
För min del tillstyrker jag återremiss och förenar mig i öfrigt uti de åsigter, Hr Oxehufvud i sin reservation utvecklat.
Äfven jag ar bland dem, som icke kunna godkänna Utskts utlåt., men får vid detta tillfälle tillkännagifva, att vid föregående riksdag, då denna fråga väcktes, min röst afgafs emot hela låneplanen, och detta af flera skäl, som det vore öfverflödigt att här upprepa; de. concentrerade sig ungefär till hvad StatsUtsk. uppgifvit såsom grund för sitt afstyrkande.
Men utom den skiljaktighet i frågan, som nu uppstår genom helt andra vilkor för lånets begagnande, äro sådana omständigheter inträffade både före och under denna riksdag, som mägtigt inverkat på min öfvertygelse om nödvändigheten af statens mellankomst för utvecklingen af ett creditsystem, egnadt att upphjelpa, men icke att förstöra landets modernäring.
Jag kan således icke godkänna den ide', att staten i intet fall skall komma modernäringen till biträde, då det är en gifven och känd sak, att det är från den, som staten hemtar ali sin styrka.
Jordbrukets betryckta ställning under ett fortfarande näringstvång och under lagar, som förbjuda realcreditens stadgande och hindra sjelfva capitalernas tillväxt, kan icke af en klok lagstiftning förbises, hvarföre också anspråken på R.
St:s åtgärder i detta afseende måste alitjemnt stegras; och då staten så oaflåtligen anlitar modernäringens krafter, under lagda hinder mot dess utveckling, anser jag det visserligen onaturliga förhållande hafva inträdt, då staten nödgas uppträda såsom förläggare för jordbruket.
StalsUtsk:s utlåt, anser jag vara uppsatt så, sorn man framsläl 17 II.
Gi 482 Den 39 De c e m b e r f. m. ler sakerna, då man ingenting vill säga, då man ingenting vill medgifva, ingenting neka, utan blott komma ifrån saken.
Dessutom äro de uppställda argumenterna, efter min öfvertygelse, alldeles oriktiga, först och främst i det afseende, som skulle ifrågavar. lån endast hafva afseende på realisationen.
St:s skrifvelse vid sista riksdagen erkänner icke en sådan grund.
Den gaf visserligen anledn. att tro, att man dermed afsåg möjligheten att öka silfverfonden; men jordbrukets upphjelpande var dermed i första rummel afsedt, dock på ett sätt, som jag icke kunnat gilla.
Nu uppstår ett annat förhållande.
K. M:s nåd. propos. i ämnet är icke densamma som vid förra riksdagen. K.
RI. har insett nödvändigheten att genom understöd komma liypotheksföreningarna till hjelp.
Det är från denna synpunkt, jag också ser frågan, öfvertygad, att dessa hypotheksföreningar icke kunna komma i verksamhet utan större capitaler, hvilka, om de icke kunna åstadkommas inom landet, det är af vigt att erhålla genom utländskt lån.
Hvem som upptager detta lån, staten eller enskilda, anser jag likgiltigt.
Då emedlertid enskilda crediten måste vara, snart sagdt, ingen utom landet och ganska ringa derinom, tror jag, att staten skulle kunna erhålla lånet på bättre vilkor, och jag anser derföre af vigt, att staten mellanträder såsom commissionär åt de näringsidkare, som staten håller i ett verkligt omyndighetstillstånd, ehuru jag visserligen finner, att detta är en onaturlig utväg; men förhållandet är sådant, att vi icke kunna rätt rationelt behandla frågan, utan måste se saken sådan den är.
Det är en sanning — jag upprepar det —, att
Svenska jorden är i högsta behof af capitaler, som icke gravera med 6 proc., såvida ej jordbruksnäringen skall återfalla till ett intet.
StatsUtsk. har velat göra den åsigt gällande, att dessa lån icke skulle i produetiv väg komma jordbruket till nytta, utan endast användas till betalande af jordägares skulder; men just dessa skulder hafva haft en produetiv egenskap, ty det lärer vara utredt, att en stor del af den skuldsatta jorden ökat sin produetion.
Jag känner visserligen förhållandet med Svenska jordens ökade skuldsättning; men jag känner äfven, att den skuldsatta jordens värde i åtskilliga orter fördubblats.
Det onda består derföre egentligen i den höga räntan, och att med denna höga ränta till lån på kort uppsägning den vigtiga jordbruksnäringen måste duka under.
Således är det af högsta vigt att kunna bereda jordbruket capitaler mot lägre ränta, för hvilket ändamål jag under närvar, förhållanden icke finner annan utväg, än att upptaga utländska lån på statens credit.
På dessa grunder instämmer jag uti anhållan om återremiss af utlåt.
Som jag anser StatsUtskls förfarande oriktigt, att af Den 39 December f. m. 483 Riksdagsmännens i Hederv.
Danielssons och Johannes Svenssons, vid remissen af den K. proposrn, i ämnet gjorda anmärknrr skapa en särskild motion, tager jag mig friheten i främsta rummet anmäla detta fel emot formen såsom anledning till målels återremitterande, hvarom jag vördsamt anhåller, med yrkande, att Utsk. behagade behandla frågan i sin helhet, på det RiksStm må, vid målets återkomst, vara i tillfälle att egna detsamma en odelad uppmärksamhet.
Hvad sjelfva frågan vidkommer, tager jag mig friheten anföra följande: 1:0
Jag gillar till alla delar den af IIr Waern anförda och af Hr Petre' åberopade åsigt (se betänk. N:o 366 sid. 8), att då företag, som med lånade penningar vilja utföras, "äro ”af pr o du c ti v natur, kan möjligen af en särdeles klok ”förvaltning uti dem inläggas förmågan af skuldens återbetalande;” och som nu det ifrågavar. länet är af produetiv natur, emedan det icke är ämnadt till bestridande af s. k. improduetiva utgifter, utan till jordbruksnäringens understöd och lättande, samt enligt de åsigter, hvilka vanligen bruka godkännas, ingen förvaltning är pålitligare an den, som besörjes directe af dem, som i företagets lyckliga utgång äro personligen interesserade och personligen få vidkännas följderna af en vårdslös eller ändamålsvidrig förvaltning, så yrkar jag, i stöd af Hr Woerns egen, här af mig begagnade grundsats, att det ifrågavar. länet måtte af StatsUtsk. tillstyrkas, men med strängt iakttagande af de i K. propos:n föreslagna hufvudvilkoren: att Piiksg.cont. icke må komma att vidkännas någon förlust å företaget, och att lånemedlens speciella förvaltning må uteslutande bero af liypotheksföreningarna; yrkandes jag således, såsom ett oeftergiflig t vilkor, ett bestämdt ogillande af de utaf Riksdagsmännen And.
Danielsson och Joli.
Svensson uppgifna förslag, enligt hvilka Riksg.cont. skulle inledas i speciel fördelning och förvaltning af lånemedlen, enär jag anser ett så beskaffadt förvaltningssält vara så hinderligt och så qväfvande för den associationsanda, man bör söka framkalla, och så rakt ledande till fortsättning och utvidgning af det förderfliga systemet af personliga as sist anqe-å t gärder från statens sida, på hvilket skadliga, ali enskild omtänksamhet förlamande systems afskaffande R.
St. sedan r8a3 års riksdag arbetat, att jag, ehuru högst benägen att tillstyrka hypotheksföreningarnas biträdande med det ifrågasatta lånet, likväl med min röst bestämdt motverkar allt lånebiträde å statens sida, i fall fråga blefve att ställa Riksg.- cont. i direct beröring med enskilda lånesökande. 2:0 Jag gillar till alla delar de af Hr Oxehufvud, i dess reservation vid betänk.
N:o 366 sidd. i4och i5, yttrade åsigter af ämnet och tror, att Puksg.cont. i detta fall icke bör af R.
St. erhålla speciella föreskrifter, men anser der - 484 Den ag
December f. ra. emot för vigtigt, att
Ständerna något bestämdare uttrycka deras vilja, att Riksg.cont. skall med allvar befordra ändamålets vinnande, under iakttagande af Riksg.cont:s betryggande mot förluster, på det ordet må, som Hr Oxehufvud i sitt förslag till föreskrift begagnat, icke må uttydas, sorn skulle sakens utgång vara öfverlemnad åt fullmägtigas godtfinnande och enskilda, möjligen mot Ständernas beslut stridande, åsigter af hufvudfrågan. 3:o Anser jag vigtigt, att Utsk., antingen dess nya betänk. må utfalla afstyrkande eller tillstyrkande i hufvudsaken, likväl måtte för Ständerna öppet och fördomsfritt utreda den så ofta omtvistade fråga om fördelarna att vid statslåns upptagande hellre utfästa lägre ränta och medgifva capitalrabatt, än att utfästa högre räntefot utan sådan rabatts medgifvande, emedan en så beskaffad utredning är vigtig i och för hufvudfrågans behandling inom RiksStrn, och derföre synes åligga Utsk,, utan afseende på dess större eller mindre benägenhet att tillstyrka lånets upptagande. 4-'o
För den händelse, att Utsk., emot hvad önskligt vore, skulle fortfarande afstyrka den K. propostn, anhåller jag, att minoriteten ville låta betänk, beledsagas af ett fullständigt förslag, grundadt på dess åsigter, på det vid slutliga afgörandet inom Stånden alla de, som hafva benägenhet för minoritetens tanka, må hafva ett utveckladt förslag alt hålla sig vid, och icke, i brist af utredda contrapropos:r, nödgas antingen nedlägga sina röster eller inom de särskilda Stånden stadna i spridda beslut.
Hr Lefre'n anhöll, att detta anförande måtte åtfölja återremissen, i fall den af R. o. Ad. beviljades.
Jag är icke nog lycklig, att kunna inse de stora fördelar för jordbruket, man förespeglat såsom resultater af det föreslagna utländska statslånet.
Kunde jag inse dessa fördelar, skulle jag måhända tveka, huruvida jag icke borde bifalla den K. propos:n; men då jag, lika med StatsUtsk. och lika med hvad jag och många med mig såväl i offentligt tryck som under discussionerna i RiksStm sokt utveckla, är öfvertygad, alt det åtminstone blefve föga sannolikt, att jordbruket komme att erhålla någon verklig fördel af detta lån, kan jag icke annat än biträda StatsUtsk:s betänk.
Ganska lätt vore det att genom calculer bevisa, att den förhoppning, den K. propos:n lemnar om räntans nedsättning till 4 proc., är helt och hållet illusorisk.
Det är nemi. gifvet, att den säkert betydliga del af capitalet, som vid lånets upptagande rabatleras, kommer att öka räntan, äfvensom att de dryga omkostnaderna för coursdifference, provision, courtage &c., vid såväl det utländska lånets upptagande som vid afbetalningarna derå, komma att ytterligare höja räntefoten, äfven om länet utrikes erhålles mot 4 proc.
När dertill kommer, att Den 29 December f. m. 485 Iåntagarne skulle först betala hypotheksföreningarnas förvaltningskostnad och sedan Riksg.contts, så ar det min öfvertygelse att räntenedsättningen från 6 proc. blir så godt som ingen.
Man har sagt, att jordbrukets skuldsättning vore en följd af ökad produetionsdrift, och att fördenskull ett skuldsatt jordbruk endast bevisade, att produetionen ökat sig.
Jag vill medgifva, att detta till en del är sannt; men då af Just.statsministerns nyligen utgifna berättelse, det beklagliga förhållandet inhemtades, att Svenska jorden blifvit på de sista tre åren 183r, i832 och 1833 skuldsatt till belopp af emellan 11 ä 12,000,000 r:dr, betviflar jag, att den ökade produetionen står uti något jemnförligt förhållande till den ökade skuldsättningen, och jag befarar, att om
Svenska jordbruket framgår på hanan att skuldsätta sig så långt som möjligt, det slutligen skall blifva omöjligt att, af brist på capitaler oell i anseende till de sugande räntorna, ens bibehålla produetionen på dess närvarande punkt.
Yi höra stundligen grundade klagomål frän alla orter öfver saknad på penningar och förmåga att utgöra skatterna, och vill man undersöka orsakerna härtill, så skall man troligen finna dem säkrast i den ökade skuldsättningen, befordrad genom ökade låntillgångar för jordbruket i dis— contenia.
Det är ur denna synpunkt, som åtminstone jag för ulin del icke kan blifva öfvertygad derom, att jordbruket skall tillskyndas någon vinst af ifrågavar. lån, ehuru jag icke derföre vill hafina sagt, att ju icke Styrelsens goda afsigt dermed kan hafva varit att hjelpa jordbruket.
Återstår att tillse, huruvida statslån utgör ett så stort samhällsgodt, att man, utan afseende på dess nytta i ett eller annat afseende, likväl, blott för att en gång införa ett statslånesystem, bör bifalla den nåd. framställningen.
I delta afseende är jag icke heller lycklig att kunna dela öfvertygelse med de financierer, som i denna fråga i dag här uttryckt sig.
Jag anser det vid detta tillfälle vara öfverflödigt att upprepa alla de skäl, som, enl. min mening, tala emot statslån, Hvad jag likväl tror en hvar icke kunna annat än medgifva, är, att statslån, de må vara af fördel eller icke i länder med stora capitaler och stor produetionsförmåga samt med ett i politiskt och commerciell hänseende fördelaktigt läge, dock böra bedömas utur en helt annan synpunkt i hvad angår Sverige, som i så många afseenden saknar dessa fördelar.
I öfrigt synas mig så många anomalier möta vid sjelfva verkställigheten, att endast dessa böra föranleda till afslag å den K. propostn; ty är det icke, snart sagdt, onaturligt att bilda låneanstalter för sådana creditföreningar, som ännu icke finnas?
Delta är likväl händelsen med hypotheksföreningarna.
Man skulle således uppdraga åt ett statens verk att för statens räkning upptaga lån til! enskildas förmån, innan man ännu hade ens lånesökande, än mindre någon slags säkerhet för utlåningen.
Jag hemställer, 486 Den 29 December f. m. huruvida meningen är, att lånet skall upptagas successivt i mån af låneanmälningar, eller på en gång.
Om den K. propostn bifa lies, kan jag icke förstå dess ordalydelse annorlunda, än att lånet skulle hals öfver hufvud till hela beloppet upptagas.
Blott det erhölles, då, tror man, skola hypotheksföreningarna nog bilda sig och medföra all fördel och välsignelse.
Jag föreställer mig likväl, att det är ganska farligt alt alltför mycket förhasta sig i tron på dessa inrättningars soliditet, endast derföre, att de kallas hypotlieksföreningar.
Vi hafva ju sett förslag till reglementen för sådana inrättningar, hvilka äro så beskaffade, att de alldeles icke innebära säkerhet för inrättningarnas bestånd och att det skulle vara ganska vådligt att åt dem utlåna statsmedel.
Högst besynnerligt vore det dessutom, att, då Ständerna vid flera tillfällen under denna riksdag afslagit sådana anslag, som Styrelsen begärt för ganska vigtiga och angelägna ändamål, och såsom anledning till afslaget bland annat anfört saknaden af grundadt förtroende till Styrelsens administrationsförmåga, man nu skulle på Styrelsens framställning besluta ett utländskt statslån för inrättningar, hvilkas reglementen ej äro uppgjorda eller åtminstone hero på samma Styrelses fastställelse, och hvarigenom man kunde äfventyra all säkerhet för de medel, som utlånades.
Då således, enligt hvad jag nu tagit mig friheten att i korthet utveckla, jag finner hela denna sak full af anomalier; då jag dessutom erinrar mig, att R. o. Ad. såväl som de öfriga Stånden redan afslagit motioner i enahanda syftning samt förklarat, att det beslut, som Ständerna vid förra riksdagen fattade om upptagande af ett silfverlån, borde förfalla, och då Nationen med allmän tillfredsställelse synes hafva upptagit dessa beslut, så hemställer jag, om det skulle innefatta något särdeles glädjande tecken, derest Ständerna nu, vid riksdagens slut, utmärkte sig för en påtaglig inconsequens, i strid med den ingalunda tvetydiga allm. opinionen om statslån.
Jag bestrider återremissen och anhåller om bifall till Utsk;s betänk, Hr Stuart, Carl Gust.:
Det är roed verklig ledsnad jag erfar, att ett mål af den vigt, som det förevar., blifvit till afgörande företaget under en tid, hvilken så många af Ståndets ledamöter anse sig berättigade att tillbringa uti kretsen af sina anhöriga.
Men med lika, om icke ännu större, ledsnad har jag nu hört flera af Ståndets närvar, ledamöter tala mot bifall till StatsUtskrs utlåt, och yrka återremiss deraf.
Jag anser mig derföre böra uppträda för att tillkännagifva, det jag för min dél yrkar motsatsen.
De skäl, som legat till grund för R, St:s vid denna riksdag fattade beslut, att frågan om det vid sista riksdagen beslutade silfverlånet skulle förfalla, äro, efter min öfvertygelse, hvarken uti den K, proposjn eller genonr de nu afgifna yt - Den ag December f. m. 43; tranden vederlagda, och jag fortfar således att anse desamma gällande.
Dessa skäl voro: att man med säkerhet kunde antaga, att ett utländskt lån skulle blifva så kostsamt, att de, till hvilkas förmån lånet borde upptagas, svårligen skulle finna deras uträkning vid att begagna detsamma, såvida Riksg.cont. skulle hållas skadeslöst för de kostnader och uppoffringar, som låneoperationen komme att för Cont. medföra; att statens skuldsättning utrikes, till förmån för enskilda, i allmänhet icke syntes vara nyttig, utan skadlig, och att den således icke borde sättas i fråga under andra omständigheter, än då ett större ondt blott derigenom kunde förekommas; men att
Rikets allm. förhållanden under närvar, tidpunkt icke kunde anses påkalla en sådan åtgärd.
Dessa åsigter, för några månader sedan godkända inom alla 4 RiksSttn, voro äfven, efter min öfvertygelse, fullkomligen riktiga, och jag kan icke förmoda annat, än att giltigheten af desamma ännu qvarstår i sin fulla kraft.
Jag önskar och hoppas derföre, att R. o. Ad., som, om jag icke mjssmirmer mig, utan att någon enda röst höjde sig deremot, biföll det StatsUtskts utlåt., hvaruti berörde åsigter voro uttalade, måtte vara nog consequent för att icke nu ogilla, hvad R. o. Ad. för så kort tid sedan godkände.
Jag instämmer visserligen icke i allt, hvad StalsUtskrs nu förevar, utlåt, innehåller i afseende på moliverna för Utsk:s tillstyrkande.
Men detta utlåt, är en ny bekräftelse på riktigheten af den anmärkn., jag under riksdagen vid flera tillfällen gjort, att StatsUtsk:s utlåtrn vid denna riksdag i allmänhet äro mera förtjenstfulla i sak än form och framställningssätt.
De slutsatser, hvari Utsk. stadnat, hafva nemi. ofta varit mera riktiga och obestridliga än de raisonnementer, hvarigenom Utsk. ledt sig till dessa slntsatser.
Man har anfört, att det ifrågavar. lånet vore nödigt för realisationens bestånd, för Bankens consoliderande och för betryggande af privatbankernas säkerhet.
För min del skulle jag likväl tro, att de mångfaldiga utvägar, R.
St:r redan vidtagit till garanterande af realisationens bestånd och till Bankens consolidering i behofvets stund, fullkomligen skola uppfylla, hvad som i sådant afseende kan komma att erfordras.
För öfrigt kan jag icke inse, i hvad hufvudsaklig mån den föreslagna åtgärden skulle leda till det dermed åsyftade resultatet, Bankens consolidering.
Om Banken får framgent ostörd fortsätta sina operationer på den bana och inom de gränser, R.
St. utstakat, är jag öfvertygad, att, derest icke några sådana förändrade förhållanden, som i alla fall ej kunna förekommas, i framtiden inträffa, Banken oafbrutet skall kunna fullgöra sina förbindelser, utan att några ytterligare beslut och åtgärder af R.
St., för att consohdera densamma och betrygga realisationens bestånd, behöfva vidtagas.
Jag medgifver visserligen, att Ständerna, genom 48S Den 29 DeccmLcr f. m. deras financiella beslut vid de föregående riksdagarna, skadligt inverkat på creditrörelsen oell hämmat industrien inom landet; men dessa beslut äro till stor del antingen redan upphäfna eller ock nu i fråga att upphäfvas, så att industrien och penningerörelsen i det närmaste snart skola återfå all den frihet, de kräfva.
Den allmänt öfverklagade bristen på capitaler har just uppstått genom de felaktiga åtgärder, man vidtagit till capitalernas förökande.
Historien om våra riksdagar omtalar på alltför många ställen de mindre väl beräknade åtgärder, Ständerna vidtagit i afsigt att afhjelpa näringarnas penningebehof.
Dessa åtgärder hafva föranledt den för hela Riket så menliga följden af de ständigt förnyade sedelemissionerna, hvilka Ständerna vid hvarje riksdag ansett sig böra medgifva för att nedtysta de högljudda ropen på lånunderstöd.
Man har ansett räntans höjd vara ett hinder för industriens utveckling hos oss.
Det är onekligen sannt, att den allm. penningeräntan i Sverige är högre än i de flesta andra länder; men i ett land, der skuldsättning är så allmän som hos oss, oell der en så stor del af alla medborgareclasser är lånbehöfvande, måste naturligtvis räntan vara hög, och jag tror icke heller, att densamma genom den nu föreslagna Jåneoperationen skall komma att nedsättas.
Jag befarar deremot, att Ständerna, i händelse den K. proposzn D i fa lies, komma att vinna en ökad erfarenhet om nödvändigheten för staten att icke blanda sig i enskilda transaclioner.
Man har, till försvar för lånets nytta, anfört dess produetiva natur.
Denna produetiva natur är dock högst problematisk.
Huruvida lånet kommer att användas till förbättrande och förökande af jordens afkastning skall framtiden visa.
Ett annat användande deraf later likväl länka sig och hvilket är mera öfverensstämmande med det system, som nu inom både den allm. och enskilda hushållningen är rådande, nemi. till åstadkommande af ökad lux och ökadt slöseri, under fullkomligt åsidosättande af det dermed föregifna ändamål att i framtiden bereda ökade tillgångar såväl för staten som för efterkommande.
En värd talare, som yrkat bifall till Hr Oxehufvuds reservation, har dock ansett den jemnkning deruti böra öga rum, att Riksg.cont. bör åläggas att upptaga länet, och alt således ordet må, som förekommer i reservationen, bör utbytas mot ordet skall.
I fall man vili hafva lånet, coule (ju il conte, tror jag också det vara nödvändigt att sätta ordet skall; ty örn Riksg.contts säkerhet mot förlust på uppoch utlåningen skall i främsta rummet afses, befarar jag, att något lån lika litet af Cont. kan erhållas efter 1834 å*'s riksdag, som efter förra riksdagen.
Just.Statsministerns sednast afgifna berättelse, rörtde tillståndet med jordens skuldsättning, är äfven härstädes åberopad till stöd för nödvändigheten för staten att, till afhjelpande af jordbrukarnes för - Den 29 December f. m. 489 förlägenhet, upptaga lånet.
Men denna berättelse visar äfven derjemte, hvarifrån skulden till en stor del kommit, nemi. från det allm. begäret att köpa fastigheter, utan att dervid taga i betraktande, huruvida man äger några tillgångar, hvarmed de kunna betalas.
Så länge en hvar vill blifva fastighetsägare, utan afseende på om lian till TVdel eller TT7:del kan betala den erforderliga köpesumman, torde man ej kunna vänta sig annat, än alt se Svenska jorden skuldsatt.
Den åberopade berättelsen utvisar, att allmogen, som de sednare 2 åren köpt fastigheter för något mer □ n 1,000,000 r:dr, derunder skuldsatt sin jord för 6,000,000.
Vid sådant förhållande synes det vara temligen obestridligt, att, äfven för den egentligen jordbrukande delen af folket, begäret att öka sina skuldsatta egendomar är vida mägtigare, än önskan att minska sina skulder.