Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det skulle hafva varit ganska intressant att se, huruvida den ärade Göteborgs-representanten skulle haft kurage nog att, t. ex. under den tid, friherre De Geer stod i spetsen för ministéren, neka honom ett sådant förtroende, som det han nu ville gifva grefve Posse.
Den stora » vördnad » herr Hedlund alltid uttalat för friherre De Geers person gifver anledning att antaga, att han * icke velat straffa forsta hufvudtiteln med ett afslag i denna sak, derför att dess främste representant till sin förste rådgifvare valt friherre De Geer.
I den andra lilla episoden spelar Dagens Nyheter en rol, och den skulle visserligen icke vara förtjent af att om-
2nämnas, derest icke denna tidning nu skall föreställa ett slags officiöst organ och i alla händelser är genompyrd af ministériel förtjusning.
Detta ministeriella organ finner det lämpligt att gifva utbrott åt följande lilla smakfulla tirad, med anledning deraf att statsministerns justerade yttrande inflöt i Posttidningen: » For dem, ' som ilikhet med oss anse, att kungliga löften eller tycken ej böra vara för riksdagens beslut afgörande, var det beriktigande af tidningsreferaten, hvilket genom Posttidningen offentliggjordes, ingalunda ovälkommet. » Nej, det förstås det — för en ministériel tidning hafva » kungliga löften och tycken » icke mycket att betyda, mot hvad ministern vill och tror.
Det kunde dock hända, att en minister, som sålunda gör politik på egen hand, be-finnes hafva uppgjort räkningen utan värden och då — det kan man ju saklöst medgifva — blifva de ministeriella funderingarnas värde mer än problematiskt.
Yi hafva icke hunnit så långt, att det är ministrarne, som regera oss, utan vi tänka, att det är konungen som bjuder och ministern som lyder.
För Dagens Nyheter är emellertid detta bakvänd ordning.
Om detta också icke förvånar oss med den ställning som den ministeriella tidningen till konungamakten intager, så är det en annan sak, som icke kunnat undgå att lifligt förundra oss.
Den värda tidningen säger nämligen, att det » beriktigande af tidningsreferaten », hvilket anses hafva blif-vit gjordt genom Posttidningens meddelande in extenso af statsministerns yttrande, varit för tidningen » ingalunda ovälkommet ».
Det är icke denna belåtenhet, som förvånat oss, utan den omständighet, att icke Dagens Nyheter sjelf, genast som detta » beriktigande » i Posttidningen förekom, skyndade sig att meddela sina läsare detsamma, ty nu kommer det befängdaste af alltsammans, nämligen att det såsom oriktigt af Dagens Nyheter stämplade referatet i samma påstådda oriktiga form förekommer äfven i Dagens Nyhetersegna spalter.
Men vi lemna denna sak for att öfvergå till de andra frågor, i hvilka regeringen lyckades genomföra sina förslag.
Den vigtigaste af dessa är tvifvelsutan riksdagens bifall till propositionen om norra stambanans fortsättande till Ångermanelfven.
Men illa misstager man sig, om man vill inrangera regeringens framgång i denna fråga bland de parlamentariska segrar, som regeringen har att fröjda sig åt vid 1881 års riksdag.
Framgången i denna fråga var tvärtom ett eklatant parlamentariskt nederlag, ty den vans mot det s. k. regeringspartiets ihärdiga sträfvanden, och det var med sina vänner fiendernas hjelp och med bistånd af norrlandsintresset, som regeringen här undgick ett högst betänkligt nederlag af den beskaffenhet, att efter dess inhöstande knappast nog civilministern kunnat behålla sin portfölj, och för grefve Posse skulle det hafva befunnits i högsta måtto bittert att se sin ‘ prestige sålunda kringskuren.
I statsutskottet fann man också hela det landtmannapartistiska förtroenderådet endrägteligen, trots sin ministeriella egenskap, sätta sig till motstånd mot hvad regeringen i detta afseende föreslagit.
För landtmannapartiets veritable banerförare herr Carl Ifvarsson var dock denna position något kinkig.
Han hade sjelf motionerat om stambanebyggnader, visserligen icke uppe i Norrland, men väl i Halland, och att då principielt motsätta sig vidare jernvägsbyggnader för statens räkning hade sina vanskligheter; men Carl Ifvarsson fann råd.
Halländin-garne ville visserligen, att staten skulle bygga deras bana, men de hade också sjelfva åtagit sig att släppa till icke obetydliga summor.
Af detta förhållande begagnade sig nu Carl Ifvarsson i sin reservation.
Han hade icke någonting emot att staten fortsatte att bygga jernvägar der uppe i Norrland, men han ville då också, att norrländingarne skulle likasom halländingarne bidraga med vissa belopp.
Som dettahär icke varit ifrågasatt, än mindre erbjudits, fann under sådana förhållanden Carl Ifvarsson sig nödsakad att, så som frågan nu förelåg, reservera sig mot utskottets tillstyrkan om anslag till fortsättande af stambanebyggandet i Norrland.
För herr Key var denna fråga ganska svår.
Att skilja sig från sina landtmannakolleger var betänkligt, men på den fot herr Key står till den nuvarande regeringen var det än vanskligare att sätta sig mot dess förslag.
Emellertid var det två förmånliga omständigheter, som här kommo representanten från Södra Tjust till hjelp.
Den ena var, att landtmannapartiet så till vida var splittradt, att de norrländska landtmännen allt.
hvad tygen höllo drefvo på regeringens förslag, och den andra, att herr Carl Ifvarsson, som nyss är sagdt, vid tanken på sin motion om Hallands-banan icke kunde principielt opponera mot regeringens förslag.
Betänkligheten för herr Key med hänsyn till hans framtida ställning inom landtmannapartiet att skilja sig från sina kolleger var derför mindre stor än vanligt i en så vigtig fråga, hvarför man finner honom sluta sig till statsutskottets majoritet, hvilken i hufvudsak biträdde k. m: ts förslag.
Dock — med kännedom om herr Keys fasta grundsatser vore det orätt att antaga, att han endast med hänsyn till den nuvarande regeringen och den mindre goda endrägten inom landtmannalägret slutit sig till dem, som ville i Norrland bygga jernvägar, utan man må väl hålla före, att han skulle hafva så gjort, äfven om civilportföljen innehafts af landshöfding Bergström.
Hvad statsministerns ställning i denna fråga angick, så måste erkännas, att den var synnerligen framstående.
Här uppträdde grefve Posse såsom en ledande statsman med sin vanliga kraft och beslutsamhet — hvarpå man eljest icke sett några prof vid denna riksdag — samt med hela den talang, hvaraf han är mäktig.
Hans anförande i andra kammaren vid denna frågas behandling är ett verkligtmästerstycke, som visar, att han dock, der hans verksamhet icke af partiintressen och konsiderationer förryckes, är en verklig statsman, som kan se i stort och slå ett slag der-för.
Vi kunna icke neka oss nöjet att återgifva de vigti-gaste momenten deraf.
Till en början vände grefve Posse sig mot dem, som yrkade uppskof med denna frågas behandling.
Det vore, yttrade han, » regeringens fasta beslut att, såvidt på henne ankommer, söka briuga frågorna om skatteväsendet och försvarets ordnande till lösning nästkommande riksdag. » Ehuru man väl något tänkt sig detta, var det dock af största intresse att finna detta officielt förkunnadt af sjelfva statsministern, hvilken ock vidtagit åtgärder, de der visa, att det är hans allvar att bringa de vigtiga frågorna till afgörande redan nästkommande riksdag, hvilken i så fall kommer att blifva den utan all gensägelse märkligaste under den nya representationen.
» Skulle nu », fortsätter statsministern, » denna regeringens förhoppning verkligen komma att realiseras, så torde kammaren finna, att det icke kan vara gagneligt hvarken för dessa stora frågors lösning eller för jernvägsfrågan, om de blifva samtidigt behandlade af riksdagen.
Dét skulle nämligen lätt kunna inträffa, att man förvandlade jernvägsfrågan till hvad den minst af alla bör vara, till en politisk fråga, som komme att öfva menligt inflytande på lösningen af de verkligt politiska frågorna.
Detta är det skäl, som gör det for mig synnerligen angeläget, att riksdagen redan nu fattar beslut i afseende å fortsättandet af norra stambanan. »
Ingenting kan vara mer befogadt än denna farhåga.
Jernvägsfrågorna äro ett oting, då de fa spela en politisk rol, och de förrycka ställningen alltför lätt.
Om således i allmänhet dylika faktorer i en stor politisk strid, sådan som den, hvilken nu förestår, äro förkastliga, så måste det förgrefve Posse — och med hans vana vid politiska kombinationer såg han nog tillräckligt, huru forhållandena skulle N gestalta sig — vara af den största vigt att nu få denna fråga undanskaffad, emedan den, såsom insats i en ny kompromisspolitik, allenast skulle kunna blifva ett vapeu mot honom och hans forslag till de stora frågornas ordnande.
Detta tarfvar förklaring, och vi skola äfven forsöka att lemna en sådan.
Det har omnämnts, att landtmannapartiet så godt som en man — med undantag af norrländingarne och herr Key
— opponerade sig mot hvarje tanke på norra stambanans fortsättande.
Nu är denna bana for norrländingarne så * godt som en lifsfråga, och det är aldeles icke otroligt — statsministerns yttrande häntydde derpå tillräckligt tydligt
— att om i de stora politiska frågorna norrländska stambanan gjorts till faktor eller vilkor, de norrländske represen-tanterne endrägtéligen skulle hafva slutit sig till den sidan, som * gifvit dem de bästa förhoppningar i fråga om stambanan.
De kunde med så mycket större skäl hafva gjort detta, som icke samma specifika intresse drifver dem till en lösning af för-svars- och skattefrågorna, som södra och mellersta Sverige har.
Då det icke gerna varit tänkbart, att landtmannapartiet i sin helhet skulle hafva öfvergifvit sin nihilistiska ståndpunkt i fråga om norra stambanan for att der igenom vinna norrländingarnes understöd för de stora frågorna, så skulle norrländingarne för sin banas skull hafva kastat sig i armarne på minoriteten i andra kammaren, hvilken icke var obenägen för banans byggande.
Härigenom hade antagligen en ökad opposition uppstått mot regeringens förslag, en eventualitet som grefve Posse naturligtvis icke gerna skulle se inträffa och derfor måste sträfva for att få fore-bygd genom afgörande redan nu af frågan om norra stambanan.
Vi behöfva naturligtvis icke erinra om, att allt detta har giltighet endast under den af grefve Posse sjelfframstälda möjligheten, att norra stambanefrågan, derest den till nästkommande riksdag blifvit uppskjuten, blifvit en » politisk fråga », att endast under denna förutsättning en dylik kombination kunnat ega rum, ty det skulle ju äfven kunnat hända, att jernvägsfrågan fått njuta förmånen af att behandlas — såsom sig borde — for sig sjelf utan att sam-?
manblandas med de stora politiska frågorna.
I fråga om sjelfva jernvägen genom Norrland och de utsigter, densamma kunde hafva, stälde sig grefve Posse på en allmännare och högre ståndpunkt än den, hvarur man vanligen betraktar frågor sådana som denna, och hans uppfattning häraf samt dess oförfärade framställande från re-geringsbänken är så mycket märkligare och mer erkännans-värdt, som han här icke blott vidrörde en ytterst ömtålig fråga, nämligen den om utsigterna för en norrländsk stambana att bära sig, utan äfven tydligt och klart stötte för hufvudet de synnerligast i andra kammaren rådande föreställningarna om att första vilkoret for en banas byggande af staten är det, att antagligt skall vara, att denna bana lemnar tillbörlig afkastning.
Han stälde denna synpunkt först i andra rummet, med kraft utvecklande skälen härför.
Då det är just ur denna synpunkt, som en fråga lik föreliggande bör ses, och grefve Posse på ett lyckligare sätt, an kanske någon visat, hurusom egoismen i detta afseende tilltager, tveka vi så mycket mindre att här meddela en lösryckt bit ur hans utmärkta anförande, som de från den plats, derifrån de uttalades och med hänsyn till dem, som fingo taga åt sig de förebråelser, som der gjordes, äro synnerligen märkliga.
Grefve Posse yttrar:
.. » Man säger, att staten icke har någon tillfredsställande ränta å byggnadskapitalet; och man vill icke se saken från någon annan ståndpunkt än denna.
Jag ber då få erinra derom, att då.
svenska staten för omkring 25 år sedan beslöt att börja sina stambanebyggnader, så var det väl ickeför att dermed placera kapital, som skalle bära ränta, utan det var för att genom jernbanorna bidraga till utvecklingen af landets naturliga tillgångar; jag minnes mycket väl från den tiden, att man i allmänhet uttalade den åsigten, att det vore föga sannolikt att under en mansålder statens jern-banor skulle komma att bära trafikkostnad, långt mindre gifva någon ränta å anläggningskapital.
Men man beslöt ändå att bygga dem just för den.
indirekta fördel, som var att af dém väntå.
Det är först i senare tider, som den andra åsigten mer och mer sökt göra sig gällande, att man icke skall bygga stambanor, emedan de visat sig icke gifva tillfredsställande ränta på anläggningskostnaden.
Denna uppfattning har vuxit, i den mån stambanorna blifvit spridda öfver landet; ju större del af landet, som blifvit tillgodosedd med stambanor, ju likgiltigare har denna del blifvit för ett fortsatt stambanebyggande. »
Slutligen torde ock få anföras några af de ord, med hvilka statsministern motiverar regeringens förslag att välja fortsättande af den norra stambanan framför att bygga någon annan.
Efter några statistiska kalkyler tillägger han:
» Lyckligtvis äro de politiska förhållandena icke sådana, att det är de, som framkallat nödvändigheten af en sådan anslutning, ty den norrländska befolkningen är lika god och fosterländsk som det öfriga landets.
Det är icke hufvud-sakligen för att till det öfriga landet närmare ansluta en befolkning, som står i lättare beröring med norrmän och finnar än med oss, som regeringen valt denna bana, utan detta har skett äfven af statsekonomiska skäl, på det att de stora naturliga tillgåpgar, Norrland eger, må kunna ju förr dess hellre vinna utveckling.
Man kan ej fordra att dessa provinser skola vinna någon tillfredsställande utveck^ ling, så länge de ej ega det derför nödvändiga vilkoret eller kommunikationer.
Det är sådana som staten bör gifva dem och det i form af jernbanor, ty dessa äro de enda kommu * nikatioösanstalter, som i verklig mån kunna gagna Norrland under den tid af året, då dess hamnar äro af is stängda,; »
Trots detta lysande anförande från den nuvarande konseljens främste man och trots att han till den fullaste evi-dens ådagalade nyttan och billigheten af att här tillmötesgå de norrländska fordringarna, så finner man hela landtmanna-högen rösta mot allt vidare fortsättande af stambanebyggandet i norr.
Det var endast med två rösters majoritet som regeringen räddades undan förödmjukelsen att få äfven denna fråga drifven till gemensam omröstning.
Man kan verkligen icke annat än skratta åt det enfaldiga pratet om svensk parlamentarism, då man ser och hör dessa kolossala parlamentariska bockar af ett parti, som dock skall vara ett slags regeringsparti, ehuru dess regeringssympatier understundom äro mer än lofiigt svaga.
Som sagdt, äfven i denna fråga fick regeringen stödja sig på första kammarens majoritet, hvilken här som i åtskilliga andra frågor stod regeringen bi, och i andra kammaren på norrlandsintresset och på intelligensen med undantag af grefve Sparre, som är nöjd, sedan han fått en stambana genom Vestergötland och sedan tycker, att staten kan sluta att bygga.
Mindre lycklig var regeringen i fråga om anslag till nybyggnader vid Stockholms centralstation m. m.
Här fans icke något ortintresse, som kom en del af landt mannapartiet att desertéra från det gemensamma politiska lägret, och derför blef äfven denna fråga i andra kammaren afslagen, ehuru, tack vare den hjelp, regeringen och första kammaren fingo af andra kammarens intelligens, det vid den gemensamma voteringen lyckades att framdrifva frågan.
Äfven här stod landtmannapartiet gent emot den regering, som påstås vafra ett uttryck af dess vilja och uppburen af dess förtroende.
Men förmodligen hörde också detta afslag till de der märkr värdiga och osedvanliga » moraliska stöd », hvarpå landt-mannapartiet ar så grufligt frikostigt i år och medelst hvilkas anbringande man förmodligen vill göra Posse-ministéren riktigt stark och uppburen samt skaffa den » friare händer ».
Yi hafva sett de eklatanta nederlag, som regeringen lidit i vigtiga frågor, men ännu återstå ett par kungliga propositioner, som rönte det allt annat än angenäma ödet att få mot sig båda kamrarne.
Den ena af dem var frågan om uppbyggande af ett hofstall på artilleriplanen.
Det eviga hofstallet och Helgeandsholmsfrågan höra till de frågor, som likna gummans skinnpels, som hon först gick till ån och blötte och se * n till sten och stötte.
Icke annorlunda har det gått med dénna fråga.
Oupphörligen har den kommit fram och lika ofta har den stoppats tillbaka.
Så gick det ock nu.
Regeringen fick baklexa äfven denna gång och det en baklexa som förslog och på ett sätt som alldeles icke var parlamentariskt » mönstergildt », för att tala med andra kammarens ålderspresident.
Egentligen och formelt taget var regeringen icke först roten och upphofvet till att förevarande fråga vid denna riksdag kom fram, ehuru det visserligen var med dess goda.
minne som man först rörde i denna lunta, likasom ock regeringen genast kilade in med en sedan snöpligen affär-dad kunglig proposition i ämnet.
Första uppslaget gåfvo bankofullmäktige.
Fastän de hafva plats att i sin nuvarande lokal inrymma bankoutskottet, bankorevisorer, brän-vinskontrollbyrån och tullkomitén o. s. v., så påstå bankofullmäktige, att de bo alldeles för trångt der borta på Skeppsbron, och i stället för att afhysa sina gratieinhyses-gäster, så tänkte fullmäktige att skaffa sig ett storståt-ligt palats på Stockholms vackraste plats, på sjelfva Helgeandsholmen.
För att nå detta mål inkommo fullmäktige med ett litet oskyldigt förslag till riksdagen, hvilket i sig innebar två icke så alldeles o vigtiga saker, ehuru denna frågansdubbelnatur på ett särdeles lyckligt sätt var kascberad.
Fullmäktige, begärde dels att ett belopp af 1,200,000 kr.
skulle anvisas för borttagande af stallbyggnaderna på Helgeandsholmen och för uppförande af ett nytt hofstaH m. m. i slottets närhet, dels att de kronan tillhöriga tomterna å Helgeandsholmen skulle upplåtas åt riksbanken for uppförande af ett nytt riksbankshus; men hvad fullmäktige alldeles icke upplyste om, det var ungefärliga kostnaden för uppförande af ett bankhus eller om huru stor plats det skulle komma att upptaga på holmen eller hvar det skulle förläggas.
1 detta mer än lofligt outredda skick kom frågan till riksdagen, som remitterade densamma till bankoutskottets handläggning, ett utskott som, inom parentes sagdt, mer synes vara ett lydigt verktyg åt herrar fullmäktige än deras närmaste principal.
Med skäl anmärktes emellertid mot detta arrangement, att ingalunda de lagliga formerna blifvit iakttagna, ty genom framställningens dubbelnatur, hvilken vi närmare an-gifvit, råkade den vara af beskaffenhet att tillhöra två utskott.
Det var endast frågan om utgifvande af 1,200,000 kronor af bankens medel i och för nedrifvande af byggnaderna på Helgeandsholmen och uppförande af nytt hofstall, som hörde till bankoutskottet, men frågan om användande af statens tomter på Helgeandsholmen hörde åter ovedersägligen statsutskottet till, och om man nödvändigt ville behandla de två frågorna tillsammans, så borde de hafva handlagts af sammansatt stats- och bankoutskott.
Men dettå förhållande generade icke bankoutskottet.
Det gälde ju att gå herrar fullmäktiges önskningar till mötes, och då fann sig bankoutskottet befogadt upptaga äfven en fråga, som icke hörde dit.
Utskottets utlåtande blef naturligtvis tillstyrkande.
Emellertid blef till en början denna utskottets hemställan — trots att herr Liss Olof Larsson kämpade för densamma såsom pro aris et focis och icke skräddeatt bland sina argument gifva stockholmsboarne det vits- * ordet, att de äro » bortskämde », af hvilken gliring lierr Ru-benson fann sig manad att varna talaren for att tala om rep i hängd mans hus — afslagen med en fruktansvärd pluralitet.
Emellertid hade med anledning af denna bankofuUmäk-tiges hemställan och i godt förstånd med densamma k. m: t inkommit med förslag om Artilleriplanens upplåtande för ett hofstall.
Man ville således belamra Stockholms i en nära framtid blifvande kanske förnämsta plats med ett stall.
Statsutskottet var af en annan mening och förklarade, att » den nu till hofstall föreslagna platsen är särdeles dyrbar och väl förtjenar att bevaras till framtida behof för allmänna institutioner, hvilka i högre grad än ett hofstall kunna draga nytta af de fördelar, i afseende å centralt läge, närhet till vatten och till stora kommunikationsleder m. m., som Artilleriplanen erbjuder ».
— Icke lyckligare gick det i kam rar ne, och sedan derstädes bankofullmäktiges projekt att skaffa sig en tomt, som kräfde en summa utom sjelfva tomtvärdet af 1,200,000 kr., misslyckats, så fick den kungliga propositionen göra bankofullmäktiges framställning sällskap i den gästvänliga papperskorgen och man fick bland de parlamentariska nederlag, som regeringen vid årets riksdag fått utstå, äfven att inregistrera ett nytt sådant, och det värsta är, att detta nederlag var så innerligen väl för-tjent.
Om hofstallet och Helgeandsholmen höra till de frågor, som blifvit både blötta och stötta, så är detta icke mindre händelsen med den kungliga teaterfrågan.
Det är dock for märkvärdigt, att de kungliga teatrarne med de förmåner, som de åtnjuta, icke skola få sina affärer någonsin att gå ihop.
Visserligen har man vida större anspråk på institutioner sådana som dessa än på enskilda teatrar, men man må å den andra sidan icke heller glömma, att dessa teatrarstå i - en mångfaldigt gynsammare ställning än de privata teaterinrättningarna.
De hafva ett till 120,000 kr.
uppgående kontant anslag, de hafva hyresfritt sina lokaler och, icke nog dermed, de draga icke obetydliga hyror af lägenheter i teaterhusen, hvilka uthyras.
Allt detta är icke att förakta och dessutom borde man kunna vänta att, om ock större anspråk ställas på dessa teatrar — ökade anspråk, hvilka dock borde kunna fyllas med de extra förmåner som teatrarne njuta —, de också borde vara så rustade, att de icke allenast skulle utstå en täflan med sina konkurrenter utan med lätthet slå dem ur brädét.
Men på annat har man fått se.
Under den senare tiden hafva teatrarne laborerat med en underbalans, som år for år stigit, och i stället för att i tid genom kraftiga medel rycka upp sig och affä&lt;-rerna, har direktionen .låtit allt gå vind for våg, till dess man nu slutligen lyckats så sylta ned sig, att allt hopp var ute att genom egna medel hjelpa sig fram.
För konungen personligen har detta varit en bekymmersam sak.
Dyrt har han fått betala sin loge på teatrarne, men det har icke stannat dervid.
Flerfaldiga gånger har han varit nödsakad betala betydliga summor för att hålla verket uppe, men slutligen blef ställningen sådan, att det var af nöden att påkalla riksdagens biträde för dess reparerande, och en kunglig proposition kom i slutet på riksdagen i denna intrasslade sak.
Det befans att, tack vare den dittills varande oförsvarliga ledningen, en skuld « uppkommit, som kunde vid spelårets slut uppskattas till cirka 350,000 kr.
Men var ställningen bedröflig, så voro de medel, som Kgl.
M: t tänkte använda till dess klarerande, icke mindre sorgliga.
H. ra: t konungen åtog sig att betala de kungliga teatrarnes skuld, hvarjemte * föreslogs, att dramatiska teatern skulle slopas och de två scenerna sammanslås, att dramatiska teaterns nuvarande fasta egendom jemte en del inventarier skulle till konungen öfverlemnassamt att kungliga stora teatern skulle upplåtas åt enskild person eller bolag på viss tid, clpck ej öfver 10 år, med rätt att uppbära teatrarnes inkomster ocb deribland det till
60,000 kr.
uppgående statsanslaget.
I hufvudsak tillstyrkte statsutskottet detta förslag, men inryckte i sitt tillstyrkande också den bestämmelsen, att, såsom vilkor för bifall till hvad k. m: t föreslagit, skulle stadgas, att icke vidare anspråk framstäldes på vare sig särskildt statsbidrag för gäldande af en möjligen inträffande ny brist eller forhöjdt årligt anslag till teatern.
Mot detta tillstyrkande yttrande voro dock åtskilliga reservationer afgifna, af hvilka en synnerligast torde vara förtjent af uppmärksamhet, nämligen herr von Strokirchs, i hvilken yrkas, att ett förslagsanslag på extra stat måtte för 1882 anvisas med 175,000 kronor till betäckande af statens halfva