Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han öppnar det och skiftar plötsligt färg:
Ett bud från sjelfve Arvid Wittenberg!
Han läser det med blodet högt i svallning.
Marskalken skref: »med freden är förbi,
Från Pommern in i Polen bryta vi,
Sitt land får ingen lemna nu i sticket.
Ert stora värde känner kungen väl
Och ämnar er ett ansvarsfullt befäl.
Ni är nödvändig.
Res på ögonblicket!»
Det var en nordanvind i detta bref,
Som med sin friska ande sönderref
Det qvalm, som tungt kring Romas kullar hängde.
Uti Italiens yra karnaval
Det var en svensk kavalleri-signal,
Som smattrande igenom sorlet trängde.
Det stormade i Dahlbergs krigarbröst,
Det var det gamla fosterlandets röst,
Som talat till sin trogne son: »var färdig!»
Till kyrka vardt det enkla arbetsrum,
Han låg på knä med blick af tårar skum:
»I lif och död dig, moder, alltid värdig!»
Sverge gett appell.
Det gäller snöra ränseln re’n i qväll
Och så i första gryningstimmen resa.
Till Cronstjerna ett skriftligt afsked än:
»Vi hafva krig.
Far hem, blif man igen!
Här dväljas endast dådlöshet och nesa.
Då hvarje gata än var menskotom,
En vetturin i traf for ut från Rom.
Det bar mot nord på morgontöcknig bana.
I eld och purpur solens klot steg opp,
Scirocco-dimman kring Soractes topp
Vek undan för en kraftig tramontana.
Men djupt i staden höll sig dimman qvar,
Som skylande för dagens ögonpar
Det hemska minne, natten efterlemnat.
Uti en gränd låg sträckt en okänd man,
Inunder kappans veck hans blod förrann
Ur sår, som hämnden åt en annan ämnat.
Olof Rudbeck.
Till C. D. af Wirsén.
Olaus Rudbeck, så kallades han,
De lärde herrarnes öfverman,
En bjesse på Upsala-slätten.
I katedralen båd’ chor och hvalf
Af genljud skalf,
När han tog upp psalmen, den väldige jätten.
Vid Fyris bragte han allt å ban.
Hvad göras skulle han gjorde i sta’n
Som lärosätets kurator,
Och vivat ljöd från de ungas led
Hvarhelst han skred,
Den höga gestalten, på leriga gator.
Och kom han på fädernas samlingsrum,
Som skeppet bland vikande böljeskum
Han gick mellan böjda hjessor,
Med viljekraftens och snillets rätt,
Som den der lätt
I hvar fakultet kunde dugt till professor.
Som medikus var det han först steg opp,
Och lymphans gångar i menskans kropp
Han blottat för vetenskapen;
Stred om sin upptäckt mot Bartholin
På vred latin,
Som Carl emot Fredrik med ljungande vapen.
För allt han räckte – han delte vård
Åt vettets växt i Athenes gård
Och liljans i örtesängar.
I toner ändades mödans dag –
I sångmörs lag
Den hvilande Herkules lekte på strängar.
Så hade han sysslat med många ting;
Men rastlös tanke, som irrat kring
Att pejla, forska och fråga,
Fick samlad hela sin spridda glöd,
Som sken och sjöd,
Till sist i en allt beherskande låga.
Den hette Sverge.
Du nya tid,
Som hånar hans drömmar, glöm ej dervid
Att namnets klang var en annan,
Då än från Leipzigs och Warschaus dar
Den minste bar
Af gloria liksom ett skimmer på pannan.
Den svenske studenten i sliten drägt
Bland fina främlingar trädde käckt
Till tysk och holländsk kateder.
Ett enda ord gjorde grinarn stum –
Romanus sum!
På yppersta bänken slog svensken sig neder.
Och svensk var Rudbeck som ingen mer.
Det gamla landet, der mången ser
Ett bördornas karga rike,
För honom var det bland snö och is
Ett paradis
Med mjölk och med honung, ett land utan like:
Det forna Atlantis med dygd och mod,
Der menniskoslägtets vagga stod,
Ett urhem för ljus och bildning,
Der hugstore siare vuxo opp
Vid Fyris’ lopp,
Då Hellas ännu låg i natt och förvildning,
En bägare bräddad af styrkans mjöd,
Som svämmande gjutit sitt öfverflöd
Af Cimbrer och Göter kring verlden –
Från dem och till Lützens blå brigad
Hvad ändlös rad,
Som Svithiod sändt ut på den strålande färden!
Berusad af drömmen om sagans land,
Så svärmaren skapade efter hand
Ett chaos af dårskap och snille,
En bild af Manhem så fram han bar,
Ej som det var,
Men så som den blindaste kärlek det ville.
En skatt för lekman liksom för klerk,
På hyllan tronade Rudbecks verk
Hos bibeln med silfverknäppen.
Det lästes af konung och karolin,
Och bifallsmin
Om smala mustascherna spelte på läppen.
Och folket jublande gick i god
För diktens sanning – det kostat blod
Att träda drömmen för nära.
Ett nyktert tvifvel, om hviskadt blott,
Var högmålsbrott
Mot Svears och Göters uråldriga ära.
Ty hvarför tvifla?
Med Carls drabant
Starkodders minne vardt åter sant
Vid Narva, i blixt och dunder,
Och fabelns herrlighet gick igen
I kunglig sven,
Vid aderton år re’n en saga, ett under.
Nu Rudbeck sjelf var gammal och grå,
Men rak och oböjd han stod ändå
I aftonens tynande dagrar,
Och flägten, som lekte kring gubbens kind,
Var segervind
Helt varm ifrån söder med dofter af lagrar.
Än majestätisk han skred som förr
Vid orgelbrus genom dômens dörr,
Han skred bland de stores grifter.
För honom templet tillsammans band
Hans Gud, hans land,
Hans tro och hans älskade hjeltars bedrifter.
Och stum derute han kunde stå
Och se dess torn i det matta blå
Med qvällsol på koppartinne,
Som ginge hans tankar kring minnets hem
På vakt för dem,
Som slumrat från bragder i marmorn der inne.
Sjelf var han ej färdig att söka frid;
Uti hans Atland, hans lefnads id,
Det fattades ännu mycket.
Af hans berömmelses monument,
I bild och pränt,
Der lågo än delar och väntade trycket.
Så satt han en afton vid egen härd
Bland hopade skatter ur forntidsverld,
Klenoder för själ och öga.
I handskrift verket låg helt till reds –
Han var till freds!
Allt annat i lifvet betydde nu föga.
Men tyst – ett anskri, ett väktarrop!
Med brådskande fötter en uppskrämd hop
Utefter gatan hörs trampa.
Ett eldsken ger dag åt de mörka hus,
Och i dess ljus
Förlorar sig skimret af forskarens lampa.
Se, lågan växer – med prasslande brak
Hon föres af vinden från tak till tak,
I kojor näring hon finner.
Det är ej nu några gårdar mer,
Ej ett qvarter,
Nej, jemmer och skräck, det är staden som brinner.
Det herrliga templet i götisk prakt
Än bryter den rasande brandens magt,
En klipp-ö i haf af lågor.
Som nödrop sänder det klockors skall
Kring Fyrisvall,
Kring dagsljusa slätter och rodnande vågor.
Re’n slicka flammor båd’ torn och skepp.
Hvem vrider rofvet ur härjarns grepp?
Hvem djerfves att lifvet våga?
Hvem tar befäl öfver rådvill här?
Det Rudbeck är,
Den starke, som låga kan sätta mot låga.
På Gustavianum, i brandens tjut,
Sin post han valde – här höll han ut,
Fast hettan glödgade plåten.
Han ledde försvaret med fältherrblick
Och hjelteskick,
Så sjelfve kung Carl skulle varit belåten.
»I Svartbäcken brinner professorns hus!»
Hans stämma med tordönsstyrka
Ljöd klar tillbaka ur rök och qvalm,
Som förr hans psalm:
»Mitt hus kan få brinna, men icke min kyrka!»
Hon brann icke heller.
Han seger vann
I strid med härjaren man mot man
Att minnenas tempel värja.
Den väldiga stommen stod oskadd qvar,
Fastän dess par
Af prunkande spiror ej stått till att berga.
Men så var ock segrarens styrka slut.
Ur Gustavianum han fördes ut
Med svedda kläder och lockar,
En bruten gubbe med slocknad röst
I kraftlöst bröst,
Han bars bland ruiner och kolande stockar.
Åt sidan hopen steg vördnadsfull,
Då till en koja vid Svartbäckstull
Sin kosa nu tåget styrde.
På vägen Rudbeck fick se sitt hus –
En hög af grus!
I askan af Atland än gnistorna yrde.
Hans lefnads gerning var ett fragment,
Hans ryktes tempel till stoft var brändt,
Atlantican kom till korta.
Det svälde en tår bak hans ögonlock;
Han log ändock –
Den flygtiga skymten af svaghet var borta.
Han lyfte sitt hufvud, han såg sig kring,
Han fann sig i sina studenters ring,
På trofasta armar bäddad.
Hans läppar hviskande rörde sig:
»Stor sak med mig!
Men kyrkan, den riksens klenod, hon är räddad.
»Mitt eget verk det är grus och mull,
Men Sverge, det vet jag, slås ej omkull,
Och derför jag tryggt kan flytta.
Om blott min kärlek – jag har ej mer –
Står upp i er,
Så har gamle Rudbeck dock lefvat till nytta.»
Välsignande sträckte han ut sin hand:
»Gud skydde Carolus och vårt land,
Och, gossar, farväl med eder!
I dörren ännu han afsked bjöd,
Och vivat ljöd,
Men sakta, helt sakta, ur vikande leder.
I Ryssland.
Den ryske bonden lemnat sin plog
Och lurar med hand på hane.
Ett skott ur löfven i skymmande skog
Blir svenske kungens bane.
Se’n soluppgången de dragit förbi,
De långa, mörka kanoner,
Med blanka kyrasser gult rytteri,
Till fots de blå bataljoner.
På blöta vägar vid hästars tramp
De tunga vagnarne rassla,
Der skramlar betsel, der klirrar pamp,
Och qvistar knäckas och prassla.
Vid eftertruppen, der faran är,
Och bakhåll på snåren glänta,
Der följer Carl sin tågande här,
Der är han säkrast att vänta.
Gif akt, der spränger en smärt och lång
Gestalt, som fienden känner.
Liksom en kattlo hukad till språng
Sin hane bonden spänner.
Vid ögat redan han bössan höll,
För hjelten rågadt var måttet,
Då i det samma ett höstlöf föll
För sigtet och hindrade skottet.
Bland bladen drog en isande flägt,
Som komme Vintern, den kalla,
Som sade dess susande andedrägt:
Än får ej den mägtige falla!
Först vill jag andas frost på hans krans
Och rost på hans härdade klingor,
Först vill från steppen jag hemta till dans
De hvita, yrande flingor.
Hans fall på ärans och segerns höjd
Ej båtade Ryssland, mitt rike;
Först måste jag bädda i snön med fröjd
Den här, som ej hade sin like.
Stenbocks kurir.
Är det den vilde jägarn,
Som sätter af i sträck?
Ur stugan tittar bonden
Med undran och med skräck.
En mörkblå ryttarkappa
Som i en blixt han ser,
Pistoler, elghudskyller –
En kronans officer.
Stortidender för visso
Den för, som har så brådt.
»Gud hjelpe oss, med dansken
Har säkert slaget stått!»
En ängslig fråga, vågad
Af gamle fader Lars,
Bak den försvunne ryttarn
I tomma rymden bars.
Han redan är långt borta
Liksom en skjuten pil,
Ännu i natt han hinner
Väl några goda mil.
Ej ro, ej rast, ej hvila,
Så heter hans paroll,
Och efter honom stupat
En häst för hvarje håll.
Af Skånes våta lera
Hans drägt är fullbestänkt,
Ur Smålands gråstenshällar
Hans fåle gnistor sprängt,
På Roxens tärda isar
Han nyss för lifvet stridt,
Bland Sörmlands hala backar
Nu brusar fram hans ridt.
Den forne nummerhästen,
Af skum och blod betäckt,
Tycks gripen af en ifver
Med ryttarens i slägt.
Han också stått i ledet
Och offrar glad sin hud
För att i morgon bära
Till Stockholm Stenbocks bud.
Ja, vissten I det bara,
I Sverges spridda tjäll,
Der bön om seger sändes
Med psalmen upp i qväll!
I djupt försagda hjertan,
Ja, anaden blott I,
Hvad dessa hofvar sade,
Som dånade förbi!
För första gång på länge
Göt Mars-sol ut sitt gull
På Stockholms stad, då vakten
Fick brådt vid Södertull.
»Kurir ifrån gref Stenbock!»
Upp flyger bommens slå
För ryttaren och hästen,
Halfdöda båda två.
Vid Slussen störtar skymmeln,
Han mägtar icke mer.
Till fots den trötte krigarn
Till slottet sig beger.
För kungahuset har han
Ett krutröksvärtadt bref,
Som generalen lutad
Mot sadelknappen skref.
I borgen bygd af Wrangel
På Riddarholmens ö,
Med flygeltornens rundlar
Vid strand af Mälarsjö,
Fru Hedvig Eleonora,
Den höga ättemor,
Ett stöd för Carlar trenne,
I sorg och oro bor.
Hur har i ångest fordom
Hon vakat mången stund,
Då maken stred vid Warschau,
Då sonen stred vid Lund!
Sist ljöd i hennes öra
Pultavas dunderskall;
Det bud härnäst hon väntar
Kan vara Sverges fall.
I sitt gemak hon sitter,
Den gamla drottning god,
Sondottern, stolts Ulrika,
Står stel liksom en stod.
Ett enda ord ej kommer
Från Pfalzisk underläpp,
Och hela hofvet tiger.
Man hör blott urets knäpp.
Men hvilket sorl i trappan!
Nu dörr på dörr slås opp.
Fontanger och peruker
En hviskning genomlopp.
En kammarsven förkunnar:
»Kurirn, ers majestät!»
Med vördnad träder hofvet
Tillbaka några fjät.
Af två drabanter ledes
En halft afsvimmad man,
I tunga ryttarstöflar
Med möda vacklar han.
Hvart steg på golfvet lemnar
Ett spår af Sverges jord.
Han bjuder till att tala –
Då tryta sans och ord.
Med lugn på skrynklig panna,
Men dödsblek som en hamn,
Den ädla fru sig reser
Ur kronprydd länstols famn.
»Sitt, herr kornett!» hon säger,
Och hofvet skåda får
En syn förutan like:
Han sitter och hon står.
Hon vinkar – och in bäres
En mägtig dryckes-mugg,
Der hög i drifvet silfver
Kung Carl ses skifta hugg.
Det rhenska vinet perlar
Vid kannans blanka rand;
Hon räcker den åt krigarn
Med stark, fast åldrad hand.
»Som braf soldat, det ser jag,
Er pligt I redligt fyllt,
Af mig och af oss alla
I tacksamhet förskyllt.
Tag detta som ett minne –
Drick först er konungs skål
Och låt oss sedan höra
Er sändnings föremål.»
Hans läppar knappast fuktats
Af drufvans gyllne blod,
Förr’n till hans kinder strömmar
Ånyo lifvets flod.
Han stiger upp, gör ställning
Till alla svenska bröst
Når lik en ängels stämma
Den enkle krigarns röst.
»Den sista Februari
Vi med den Högstes magt
Vid Helsingborg i drabbning
Vår ovän nederlagt.
Vi ha troféer, fångar
I flera tusental,
Som närmare här skrifver
Vår tappre general.»
Den gamla Carlamodren
I tårar strålar blid:
»Nu låt
Din tjenarinna
Få fara hem med frid!»
Bland snyftningar af glädje,
I högljudd jubelchor,
Prinsessans anlet ljusnar,
Hon liknar då sin bror.
Derutanför kring slottet
Re’n mängden böljar tät,
»Victoria!» och »Stenbock!»
Det som ett tordön lät.
»Som Gideon han fäktat,
Den riksens trogne jarl!
Nu bytes sorg i lycka,
Nu få vi hem kung Carl!»
Allt djupare på torget
Sig skockar folkets hop.
»Vi vilja se kuriren!»
Så hörs ett allmänt rop.
När borgens port upplåtes
Och ändtligen han röjs,
Af hundra armar fattad,
I luften strax han höjs.
En storm af frågor susar
I samma andedrag,
En hvar vill veta mera
Om denna stora dag,
Der spörjes mer än tio
Att svara på förmått,
Om Burensköld och Dücker
Och om »geschwinda skott».
Och han, som budet bragte,
Det gäller honom ock.
Man kyssa vill hans händer
Och röra vid hans rock.
Är det en herrlig seger,
Hvars make icke sports,
En sådan ridt ej heller
I mannaminne gjorts.
Från arsenalen dundrar
Med jemna mellanrum
Den åska, hvilken verlden
För alltid trodde stum;
Och alla hjessor blottas,
Då segerfröjdens tolk,
S:t Gertruds klockspel, ringer:
»Nu tacker Gud allt folk!»
Stenbock vid svarfstolen.
Det är så skärande kallt i qväll,
Och frosten på gallradt fönster
Deruppe i Frederikshavns kastell
Har ritat sällsamma mönster.
En skog af finaste uddar och spjut
Hon smider i silfradt glitter,
Liksom till täflan hon manade ut
Den fånge, vid svarfstoln der sitter.
I lampans flackande, gula sken,
Som rörs af vinddrag derinne,
Han snider ur hvitaste elfenben
Ett drömslott med tandad tinne.
Då tanken våndas i frätande sorg,
Och lifvet är tröstlöst mulet,
Han flyr till drömmarnes leksaksborg
Och drejar det snurrande hjulet.
Den hand, som svingade Sverges svärd
Och härar till seger fick föra,
Nu sysslar magtlös och febertärd
Med sköraste dvergagöra.
Belägradt, lutar hans land till fall;
Bak ramlande murar det strider.
Dess bröstvärn springa med knall på knall –
Men fången han drömmer och snider.
En borg han reser ur vallens ring
Der Svea tronar i lycka,
Och dotterstäderna rundt omkring
Som sköldar tinnarne smycka.
Här, Alt-Stettin, är din grip att se,
För Wismar är buffelns änne,
Der Revals lejon, de trogna tre,
Och Rigas nycklar, de tvänne.
Du byggnad af snille och hjeltemod,
I svenska bröst oförgätlig,
Som sammankittats af trofast blod
I sekler med möda omätlig,
Du Carlars kärlek, Gustavers hopp,
Du Svea-välde i norden,
I fångens dröm byggs du åter opp,
Se’n du har grusats på jorden!
Men lyckans likasom svarfstolns hjul
Kan ännu en gång sig vända,
Och ännu kan fana blå och gul
Gå fram till seger måhända.
Än lefver kung Carl.
Sin goda sak
Han värnar med värjan i handen.
Ett åskmoln, laddadt med blixt och brak,
Han står på den skånska stranden.
Der blickar han ut öfver Sundets våg,
Som hastigt lade sig frusen,
Och leder mot isen ett hotfullt tåg
Af bussar väl tjugotusen.
Blott kölden håller sig lika skarp,
Ett ram-tag vill lejonet måtta
Och griper så i ett väldigt varp
Kung Fredrik, hans stad och hans flotta.
Hur noga från kunskap derutifrån
Den fångne fältherrn man stängde,
På vägar, som bjödo bevakning hån,
Ändock till hans öra det trängde:
Han vet, fast sluten i fängslets famn,
Hvad häpna ryktet förkunnar,
Den nyhet, det åskslag, som Köpenhamn
Upprepar med tusende munnar.
Han vet det.
Kanske i morgon re’n
Får Sverges öde förvandling;
Hvad fången leker i elfenben,
Det utför kung Carl i handling.
En ring i det stora förbundets ked
Ett lyckligt svärdshugg kan bräcka –
Då lossna de andra.
Räddning och fred
Är vinsten – vill kölden blott räcka.
Ett häfdens jätteblad, hvitt ännu,
Är Sundets snöfält det vida.
Han ser det – han hör hur i takt och tu
De blå bataljonerna skrida.
Hör, trummor och valdhorn!
Han känner igen
Den marsch, som klingar ur dimma:
För Dalarnes gossar han diktade den
Vid Narva en gryningstimma.
De nalkas.
Han ser dem, han känner dem väl,
De trogna, skyllrande leden,
Som helsade honom ur folkets själ
I krutrök på Ringstorps-heden.
Sitt namn och segerns han hörde än
De döendes läppar stamma.
Här komma de åter i andra män,
I nya och dock de samma.
Det är ju de samma ögon blå,
Den samma hvitgula luggen
Och samma seniga armar också,
Som gett de förfärliga huggen,
Då luften af smatter och hurra var full,
Och rader af röda rockar
I rusande anlopp stångades kull
Af Smålands raggiga bockar.
Men i ett nu han förgäter allt –
Hur stormande hjertat klappar
Inför en reslig och smärt gestalt
I rocken med messingsknappar!
Mot pampen lutad, på gammal sed
Kung Carl sin hand honom räcker,
Och böjd öfver elghudshandsken ned
Med kyssar han handen betäcker.
Han känner hur afund har skött sitt spel
Hos hjelten den fångne att svärta,
Hur lömskt de uttydt hvart menskligt fel,
Förtalat hans redliga hjerta.
Ett enda ord är tillräckligt strax
Att väcka de flydda tider:
»Måns Bock, du gamle Måns Lurifax,
Så fick jag dig åter omsider!»
Så drömmer den fångne.
Hjulet står still,
Han lefver bland blåklädda troppar.
Det bräddfulla hjertat blott brista vill,
På kinden så varmt det droppar.
En vindstöt – i fönstret en hvinande skräll!
Ur sina syner han spritter.
I fängslet på Frederikshavns kastell
Allena vid svarfstoln han sitter.
Till verkligheten han åter kom
Vid lampans flackande flamma.
Derute vinden har kastat om,
Och kölden bröts med det samma.
På Sundet en plötslig töväderstorm
Nu rifver isbron den vida,
Och regnet plaskar uppå platform,
Der taktfast patrullerna skrida.
Ack, Stenbock behöfver ej veta mer.
Det luftslott, han byggde i natten,
I dessa skurar störtar det ner,
Det vardt till vatten, till vatten!
Det skimmer af lycka, som lyste opp
I mörka, förtviflade tider,
Är sakta slocknadt i regnets dropp –
Men fången, han drömmer och snider.
Ett drömslott med tandad tinne,
Der Svea tronar i ärans sken
Orubbligt i sönernas minne.
Då lifvet likt nattgammal is bedrar,
Som ute på fönstret gråter,
Står minnet lika strålande qvar –
Och svarfhjulet snurrar åter.
Brandklipparen.
Det var då Decembersnön kring Lund
I rödaste tö försmalt,
Det var i den yttersta nödens stund
På spel stod seger, stod allt.
Den elfte Carl i sin kämpakrets
I fäktandet främst var med,
Hans krona hängde på värjans spets,
Der lifregimentet stred.
Brillant, en skänk ur kung Ludvigs stall,
En häst för parad och ståt,
Förmådde ej mer vid trumpeternas skall
Att bära sin herre framåt.
En annan fåle i hast fick tas;
En ryttare sprang af sin häst:
»Tag Blacken – han är blott af bonde-ras,
Men står sig båd’ längst och bäst.»
Den kung, som trofast med folket gick
Att värna sin ärfda grund,
Sin stridshäst också af folket fick
Till tecken på fast förbund.
Det var en syn för de djupa led,
Då glad, efter vunnet slag,
Carl den löddrige klipparn red
På denna sin hedersdag.
Kring land och rike blef klipparn känd
Från samma berömda strid,
Hans breda bringa, hans starka länd
Ej tjente sämre i frid.
Till nejder, der midnattsolen brann,
Till Skånes böljande slätt
Han rastlöst förde den enkle man,
Som mente så väl och rätt.
Var veld å färde, fick bonden ej sitt,
Drog fogde en sveklig vinst,
Då hördes den blackige klipparens ridt,
När brottet det anade minst,
Och höjdes i natten ett vådelds-rop
På stadens fjermaste malm,
Han sågs i det släckande gardets hop
Bland brakande bjelkar och qvalm;
Och då han nu var en hufvudfigur,
Se’n gammalt, i eld och brand,
»Brandklipparen» nämndes det trogna djur
Utöfver allt Sverges land.
Det var vid Kungsör på sin säkra rygg
En sexårig prins han bar.
Hans gnäggning sade: du lille, var trygg!
Jag tjenar dig som din far.
Men liten blef stor.
En reslig sven,
Hvars sextonde år gick in,
Som herre och kung öfver svenske män
Tog arf efter fader sin.
Det arfvet var trohet hos stora och små,
Var styrka, välmagt och fred
Och lydiga skuldror att hvila uppå
Och slutligen Brandklipparn med.
Slet klipparen ondt hos sin förre kung
Vid nattlig vådeld ibland,
Hos sonen vardt tjensten först rigtigt tung,
Då ropet skallade: brand!
Ty var det ett enstaka hus förut,
Som kräfde en släckande flod,
Nu brann det i sjelfvaste rikets knut,
Och der måste släckas med blod.
Så klädde sig folket i krigarskrud,
Bantler öfver rocken blå,
Gick mangrant ut på en ynglings bud,
Och klipparn han följde också.
Nu gällde det bara gå blindt framåt
Emot en beväpnad verld
Och vada i blod på hvar okänd stråt,
Som Carl pekat ut med sitt svärd.
Och namn som Clissow och Holofzin
Bar ryktet andfådt kring jord,
Och barnen derhemma lärde in
De konstiga främmande ord.
Hur kriget slukade tropp på tropp,
Ej spordes knot eller knyst.
I luckorna ryckte blott nya opp
Och skyllrade lydigt och tyst.
Brandklipparen frågade ej: hvarthän?
Och ännu mindre: hvarför?
Men trafvade friskt bland snön i Ukrän
Som på sin äng vid Kungsör.
Från segerns förstfödde son till sist
Tog lyckan tröttad sin hand;
En här, förtunnad af köld och brist,
Förblödde på Worsklas strand.
Omkring sin hjelte slöto de blå
En ständigt glesnande mur,
Ej död, ej träldom de aktade på,
Blott han komme lyckligt härur.
»En häst, en häst att rädda vår kung
Ur hängbår krossad och stjelpt!»
Brandklipparen kom öfver rökhöljd ljung,
På honom kungen vardt hjelpt.
Med blickar och gnäggningar sade han till:
Än kraft i senorna fins.
Vår sårade herre jag akta vill
Som fordom min lille prins.
Till turk och hedning nu färden bar.
Bak Dnieperns brusande flod
Brandklipparn med kungen i godt förvar
På räddande stranden stod.
Snart lyste mot Carl och hans trogne häst
Halfmånen på Benders torn,
Och Sverges kung blef sultanens gäst,
Och klipparn fick turkiskt korn.
Men hufvudet hängde, han sågs försmå
Ett foder af läckraste smak
Han hade ej vant sig beskydd att få
Och kost under främmande tak.
Mot konungens händer han strök sig lent,
Och ängsligt hans gnäggning ljöd:
Säg, skola vi så blifva borta rent
Från Sverge och Sverges bröd?
Den länge sitter vid andras bord
Från ljuf omsider blir led,
Och på sin trotsige gäst från nord
Blef turken slutligen vred,
Se’n först med lämpor han gjort försök,
Den krumma sabeln han drog,
Och klipparn stod åter bland eld och rök,
Och kungen han högg och slog.
Det var blott ett afskeds-skämt, en lek
Just efter kung Carls natur,
Och paschan sjelf steg baklänges blek
Ur lejonets farliga bur.
Brandklipparn gjorde som sin monark:
En turkisk häst kom för när,
Men strax af jernskodda hofvar en spark
Han fick sig för sitt besvär.
Kung Carl kom åter ur österns band.
Hans länge förmörkade sol
Ånyo blodröd vid himlens rand
Steg, färgande nordens pol.
Att blåsa på krigets slocknande härd
Han red genom dag och natt.
För sådan herre och sådan färd
Var klipparn för gammal och matt.
Det var vid Lund.
På de vida fält
I rader blänkte gevär.
Den tolfte Carl upp till mönstring stält
Sin yngsta, sin sista här.
Han fann ej de solbrända bussar mer
Med muskler gjutna i jern,
I gossar, som tyngdes af vapnen ner,
Såg Sverge sitt hopp och värn.
Ur landets hjerta en hviskning steg:
Se här mina sista barn!
Hvem plöjer min åker, hvem sår min teg,
Hvem tröskar och kör till qvarn?
För fyrti år se’n på samma slätt,
Som här ditt öga kan se,
O kung, jag lofvat mig helt åt din ätt,
Nu har jag ej mer att ge.
Kung Carl fick höra ett långsamt tramp,
Såg Hultman, sin gamle lakej:
»Hvad leder du der för en ömklig kamp,
Ty Blacken är det väl ej?
»Jo, sannerligen är det ej han ...
Välkommen, gossen min, hit!
Jag undrar, om ännu du trafva kan?
Du kunde det sist i Turkiet.»
Kung Carl i sadeln svängde sig opp:
»Nå, känner du slätten vid Lund?»
En darrning flög genom klipparns kropp,
Han segnade ner mot grund.
En sakta gnäggning han från sig gaf,
Det låg en klagan deri:
Jag mägtar ej mera – herre, sitt af!
Jag tror att det är förbi.
Kung Carl stod tankfull en lång minut:
»Hvad, Blacken oss öfverger,
Då våra mödor rättnu få slut
Med ära i norskt qvarter!»
Nu dånade trummorna öfver hed;
Mot himmel blygrå och kall
Försvunno i fjerran de mörka led –