Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hade det blifvit fäldt i Engelska Parlamentet, der ledamöterna sitta med ull-peruker, så kunde yttrandet med rätta hafva ansetts sårande och opassande, men bär på detta rum torde yttrandet, som aldeles icke tillkommit i någon afsigt att såra, icke heller förtjena tillvitelsen att röja brist på hyfsning.
Vidkommande slutligen den hänvisning, som i denna § förekommer och af Hr Printzensköld anmärkts såsom ett fel, vill jag redogöra för grunden lill denna hänvisnings meddelande.
Det är ingalunda tillfälligtvis eller af förbiseende, som Utsk. i denna § hänvisat till den öde §:n, som afhandlar-hvilka tillgrepp skola, utan afseende å värde, såsom stöld anses, utan derföre, alt Utsk. ansett stöld från kreatur ute å marken, då egendomen finnes ”under Guds lås”, såsom det hos folket heter, höra strängare än vanligt tillgrepp bestraffas, så att snalteribot ej skulle ifrågakomma.
Det är just sådane förbrytelser, som i öde §:n omförmälas, och det var af sådan orsak Utsk. ansåg, att 2:dra mom. af 8:de §:n borde, i afseende å straffbestämmelsen, innehålla hänvisning till den öde §:n, och ej direkte till den 3:dje, der straff för snatteri jemväl förekommer.
Orsaken hvarföre Gr.
Sparres motståndare anmärkt, att LagUtsk. föreslagit den ena gången allt för hårda och den andra allt för milda strafibestämmelser, ligger helt enkelt deruti, att desse motståndare sökt att efter förmåga göra sig reda »för de olika brottens egendomliga beskaffenhet hvar för sig, förvalt d&akrenom leda sig lill ett omdöme i afseende å de straff, hvarnramté^a, brott borde be^äggtes, under det att LagUtsk., för alt sa Säga,, 'tliihffårdtAhå4fit~s1g fast vid en förut fattad princip, alt neth). borttaga alla skåmstraff,. föga frågande efter; huruvida döt straff, sohr i ■ sf. föreslagits, står i tillbörligt förhållande till brottet eller icke.
Jag vill iéke vidare orda i denna sak, men kan den värde G
Åar ined godt samvete påstå, att den, som genom mjölkning af annans ko tillegnar sig ett värde af ö sk. b:ko, blifver på ett med brottets beskaffenhet jemförligt sätt bestraffad, då han dömes till 3:nc månaders straffarbete, så har antingen jag alls icke förmåga att fatta hvad med rättvisa bör förstås eller också den värde Gr:n ett ganska rymligt samvete.
Åtminstone strider ett sådant förfarande snörrätt emot mitt begrepp om grunderna för all brottmålslagstiftning.
År 1734 och år 1773 kände man, lika väl som nu, skill - Den 12 Augusti e. m. 325- nadeu emellan spö- elke risstraffet och fängelse vid vatten och bröd; man kände, lila val sorn nu, att det är förenadt med större vanära att slita spö eller ris ä£f att undergå fängelse vid vatten och bröd.
Med fullt medvetande derom, att man borde göra straffet, i jemförelse med brottet, så afskräckande som möjligt, stadgade man, att icke vatten- och brödstraffet, utan spöeller risstraffet skulle å slika förbrytare tillämpas, ehuru våra philantropiska lagstiftare vid 1840 års Riksdag lyckades att, till föga fromma för brollmålslagskipningen och för allmänna säkerheten i landet, tillvägabringa en sådan lagförändring, att större delen af de brott, hvilka förut voro belagda med afliktiv bestraffning, blefvo så qvalificerade, att vatten- och brödstraffet i st. skulle å dem tillämpas.
Jag för min del skulle önska, att man återigen för vissa brott stadgade afliktiv bestraffning, hvilken jag för vissa slag af brott anser vara den enda lämpliga, men dä sådant icke torde låta sig göra, är det åtminstone bättre att bibehålla vatten- och brödstraffet jemte skamstraffet, än att på det af LagUtsk. föreslagna sätt tillskynda den brottslige en bestraffning, som hans brott, enl. min åsigt, icke förtjena!, samt
Staten en i jemförelse med brottet oerhörd kostnad, hvarföre jag vidblifver mitt yrkande, att §:n måtte lill Utsk. återförvisas.
Sparre har sjelf uttalat den vackra grundsats, som i vår gamla lagstiftning gäller om saker, som stå ”under Guds lås”.
Skälet hvarföre jag, vid detta tillfälle, ifrar för bibehållandet af andra straff än fängelsestraff allena, är just den omständighet, på hvilken Hr Printzensköld i sitt sista yttrande lagt vigt och hvilken äfven jag framhöll, då jag förra gången hade ordet, nemi. den, alt förbrytelsen kan, i afseende å det stulnas värde, vara ganska ringa, men dock till beskaffenheten sådan, att man vid straffets åläggande bör söka förena molsvarigheten af det stulnas värde med skräck för brottets förnyande.
Sådant vinnes, efter min tanka, genom skameller kroppsstraff^ bibehållande.
Sparre har frågat oss huru man skall förfara med dem, som redan stått med mjölkkärilet vid tingsdörren, ntan att låta sig af straffet återhållas från brottets förnyande.
Det torde ej möta någon synnerlig svårighet att vid brottets uprepande skärpa straffet.
Att här motsätta sig straffs läggande på den, som klipper annans får, under det att man i lageu bibehåller ansvar å en så obetydlig förseelse som den, att rycka tagelstrån ur malmen eller svansen på en häst, tyckes mig innebära en betydlig motsägelse.
På den ena sidan synes våra Jurister hafva en slags afgudadyrkan för den gamla lagens ord, under det att de å den andra sidan förakta hans innehåll.
Om man icke på den, som tar tagel af annans häst, kan använda mjölkstäfvans hållande: så kan, efter min tanke, stockstraff vara lämpligt och användbart.
Det drabbar icke kroppen med någon pina, men medför den vanära, som skall förekomma brottets förnyande. 326 Den 12 Augusti e. m. Gr. Sparre har sagt, att fåren icke beta så långt bort ifrån hemmet sorn andra kreatur, men hvarföre har då fårens mjölkande blifvit såsom brott i förslaget bibehållet?
Om fåren äro nära till hands, så borde väl detta stadgande äfvenledes vara, efter Gr.
Sparres åsigt, öfverflödigt.
Jag har icke velat lägga Gr.
Sparre till last, att han förordat ullperukers sättande på brottslingar, utan jag har endast uptagit hans yttrande såsom ett bevis på hans högre civilisation, jemförelsevis med den, som 1734 års lagstiftare ägde, när de föreslogo mjölkstäfvan.
Men låtom oss icke längre förspilla tiden med dylika småsaker, utan snart skrida till sakens afgörande, för att sedermera komma till andra ämnen eller ock till sängs.
Hr Gr. o. Landtnäs härefter först till bifall och sedermera till återremiss af denna § framställde propos:r besvarades med blandade Ja och Nej, hvarpå, sedan förnyad propos. till bifall blifvit framstäld och på samma sätt besvarad, Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg
Efter härvid af Hr Flach begärd votering, uplästes till justering och godkändes följande votens-propos.:
Den som bifaller 8:de §:n af LagUlsk:s förslag till författning om stöld och snatteri, löstalja ; den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, anser R. o.
Ad. de emot nämnde § gjorde anmäknuföranleda till densammas återremitterande.
Vid voteringens slut bcfunnos rösterne hafva utfallit som följer:
Härefter beslöts att till nästa plenum upskjuta fortsättningen af förevar:de ärendes pröfning, samt åtskiljdes H. R. o. Ad. kl. 10 på aftonen.
Den 14 Augusti. 327 Måndagen den 14 Augusti 1854.
Jag anhåller endast att få lill prut. nämna, att jag icke deltagit uti de beslut, som 11. o. Ad. uti sista plenum fattade öfver LagUtsk:s Betänk.
J\l 37.
Fortsattes pröfuingen af det i LagUtsk:s Betänk.
JV$ 37 framställdta förslag lill författn. om stöld, snatteri och rån. § 0.
Ilr Carlheim-Gyllenskjöld, Henr.
Denna § är en ibland dem, i hvilka den största förändring blifvit af Utsk. föreslagen.
Jag anhåller att få fästa upmärksamhet derpå, att straffbestämmelserna för stöld vid ”eldsvåda, vattunöd, skeppsbrott, upror, fiendes åträngande eller annan sådan nöd eller fara” blifvit förändrade från nu gällande lifsstraff till lika bestraffning, som för första resan stöld, samt straffarbete från 2 till och med 4 år.
Enahanda straff är äfven stadgadt för stöld ”af fartyg, som strandat eller eljest förolyckadt är, eller utan folk i sjö drifver eller under bergning”.
För sistnämnde slags stöld är dock uti vår nu gällande lag stadgadt 4-dubbla böter.
Således hafva 2:ne uti vår nu gällande lag med olika straff helagde brott blifvit af Utsk. sammanförde uti en §, under fullkomligt lika straffbestämmelser.
Detta anser jag icke riktigt och jag har uti ett föreg:de plenum fästat R. o. Ad:s upmärksamhet uppå vådan att tillintetgöra den opinion, som under långliga tider blifvit hos folket bildad, ronde ett brott och dess bestraffning.
Redan af delta skäl tillstyrker jag en återremiss af §:n, men jag gör det äfven derföre, att jag anser att stöld vid eldsvåda, skeppsbrott etc., är vida större brott samt bör med hårdare straffbestämmelser beläggas, än tillgrepp från strandadt fartyg. y Afven vid redaktm tager jag mig friheten att göra anmärkn.
Här står: ”Om någon stjäl från den, sorn genom allmän farsot, eldsvåda, vattunöd, skeppsbrott, upror, fiendes åträngande eller annan sådan nöd eller fara är satt ur stånd att sin egendom värja; skall” etc.; men uti vår nu gällande lag heter det: ”Stjäl man litet eller mycket, då vådeld, vattunöd, skeppsbrott, våldsverkan, eller fiende åkommer och tränger etc.; varde hängd.”
Hvar och en finner, att detta är en ganska betydlig skillnad.
Om någon, genom frånvaron från sitt hem, är hindrad att värja sin egendom, skall den, som brottet begår, straffas lika som om egaren vore hemma och kunde värja sig*.
Till följd af Utsk:s ' förslag, skulle man kunna säga, att derest egaren lill gods, som vid eldsvåda stjäles, bor pg stället’, men är för tillfället frånvande, skulle ett sådant tillgrepp icke kunna straffas såsom stöld vid eldsvåda.
På grund af dessa utaf mig framställda anmärkntr anhåller jag vördsamt om ålerremiss, hvilket icke torde möta hinder, då II. o. Ad. redan återremitterat en "del af Betänk.
Den siste värde talaren har börjat sitt yttrande med att framställa anmärkn. deröfver, att LagUtsk. för stöld vid eldsvåda,' hvarför i nu gällande lag lifsstraff är stadgadt, föreslagit enahanda straff som för enkel stöld, men med ett tillägg af straffarbete från 2 till och med 4 år.
Detta är enligt min tanka ett ganska betydligt tillägg, och som temmeligen tydligt förklarar Ulsk:s tillgörande.
Då det är bekant att det gällande straffet för stöld vid eldsvåda icke på många år blifvit tillämpad!, samt då man vet att lifsstraff icke användes, om icke lif blifvit spiklt, ansåg Utsk., att detta straff icke borde i förevar:de fall bibehållas.
Man må anse stöld vid eldsvåda huru afskyvärd som helst, synes mig likväl lifsstraff vara alltför strängt, samt derjemte icke öfverensstämmande med nutidens åsigter.
Enligt min tanka kan man således icke stadga något lämpligare straff än vissa års straffarbete.
Om man anser 4 års straffarbete, hvilket dock synes mig vara ett ganska hårdt straff, för ringa, kan man bestämma en ännu längre tid.
Hvad angar sammanblandandet af olika arter af stöld, är det väl en sanning att i §:n är sammanförd en mängd olika stölder, men de äro alla af den beskaffenhet, alt egaren, vid olyckstillfällena, såsom eldsvåda, vattunöd, skeppsbrott o. s. v., är förhindrad och urståndsatt att sjelf taga vård om sin egendom.
Tillgreppen äro derjemte, vare sig i ena eller andra fallet, lika nesliga.
Beträffande åter redaktionen eller att det holde heta såsom nu är stadgadt, nemi. då eldsvåda, vattnflod eller sådan nöd tränger, som i gamla lagen finnes upgifven, synes mig Utsk:s uttryck bättre valdt.
Det är just händelsen att vid en eldsvåda kan tillgrepp ske icke allenast uti det hus som brinner, utan äfven uti det näst intill belägna hus, hvars egare, af pligtkänsla kallad att lemna sitt hus för att deltaga uti afhjelpandet af den allmänna olyckan, måste vara borta.
Ar det så, att egaren icke är borta, utan hemma, samt kan värja sin egendom, dä blir det våld, som tjufven begår, när han fråntager honom hans egendom.
Jag tror mig nu hafva besvarat de af den siste värde talaren gjorda anmärkmr, och skulle inga andra blifva framställda, synes mig icke något hinder möta för att bifalla §:n, hvarom jag vörsamt anhåller.
Jag är lill alla delar af samma tanke, som Gr.
Sparre, och kan icke inse, alt man genom §:ns antagande gör ett afsteg från hvad folket nu uti ifrågavar:de hänseende anser vara rätt.
Det må vara att möjligtvis olika Den 14 Augusti. 3i9 straffbestämmelser kunna i den ena eller andra lagen förefinnas, men i alla fall anses dock de i §:n omnämnde brott såsom qvalificerade stölder, och detta utgör lnifvudsaken samt det, hvarpå man, rör:de folkets tänkesätt, bör göra afseende.
I allmänhet anser man stölder, begångna under sådane förhållanden, som i §:n finnas omnämnde, för nidings-stölder, och detta med rätta.
Att derföre sammanföra dem uti en enda §, samt bestämma samma straff för de likartade stölderna, kan jag icke annat än godkänna.
Hvad åter beträffar den anmärkn., alt, då det står i §:n att såsom nidingsstöld skall den stöld betraktas, hvilken begås vid det tillfälle, då egaren är urståndsatt att sin egendom värja, skulle, om jag fattade Hr Carlheim-Gyllenskölds mening rätt, den orimligheten kunna upkomma, att, om egaren är bortrest och stöld af hans egendom då blifver föröfvad, stölden derför blifver ansedd såsom qvalificerad, så tager jag mig friheten nämna, att §:n innehåller, att en hvar, som något stjäl ”från den, som genom allmän farsot, eldsvåda, vattunöd, skepsbrott, upror, fiendes åträngande eller annan sådan nöd eller fara är satt ur stånd att sin egendom Värja; skall” etc.
Det är således uppenbart att lagens stadgande icke inträffar förr än egaren genom eldsvåda, vattunöd eller dylik sådan nöd är förhindrad att sin egendom värja.
Egaren kan icke sägas genom en sådan nöd vara hindrad, om han tillfälligtvis är bortrest.
Den framställda anmärknai förfaller således, när man betraktar att ordet sudan ganska rikligt blifvit insatt.
Hr Cariheim-Gyllensk jöld:
Jag ber att först få nämna, att jag hvarken yrkat, ej heller önskar lifsstraff för sådan stöld, som här är omnämnd, men, enligt min tanka, bör straffen vara olika för de båda olika arterne, som bär finnas.
Mig synes, att det här utsatta straffarbete, från 2 lill 4 år, är alltför ringa i jemförelse med 2:dra mom. 10:de §:n, der straffarbete från 2 med 6 år är stadgadt för stöld af det, som med allmänna posten forslas, ty utan allt tvifvel är en stöld, begången vid en eldsvåda, ett vida större brott än en stöld af ett paket tidningar, hvilka icke hafva något serdeles värde.
Jag tror att 1734 års lagstiftare fästat afseende på en hos folket djupt rotad öfvertygelse, när skillnad blifvit gjord emellan stöld vid eldsvåda och stöld af gods från strandadt fartyg.
På våra kuster har det visserligen utgjort ett näringsfång, att taga gods från fartyg, som strandat 'och hvartill ingen egare funnits, men detta är orätt, ty det är en stöld, enär det förolyckade fartygets egendom icke tillhör dem, på hvilkas kust detsamma strandat.
Lagerbjelke har sagt, alt jag synes hysa den föreställning, att om någon bortrest och derigenom vore hindrad att skydda sin egendom, skulle det anses såsom en sådan stöld, då nöd eller fara tränger.
Detta har ingalunda varit min mening, utan jag anser, att efter det slår att stöld skall vara begången från en person, som genom de i §:n npräknade hindren icke *30 Den 14 Augusti. kunde värja sin egendom, skulle domaren, derest egaren vid olyckstillfället vore frånvarande, icke kunna tillämpa §:n, och derföre har jag klandrat, att §:n icke tydligt uttrycker om en sådan stöld räknas hit. — Gr.
Sparre har trott att om egaren vore tillstädes, skulle han (jag förmodar Gr:n menar enligt den af Utsk. här föreslagna lag) vara i tillfälle att värja sin egendom.
Jag ber att få omnämna ett ex. bland de många, som finnas, huru en egare, ehuru sjelf närvar:de, dock icke förmådde skydda sin egendom.
Vid den sist timade eldsvådan i Jönköping rusade personer in uti ett hus, för att berga.
Egaren protesterade deremot under förklarande, att han sjelf skulle draga omsorg om att hans egendom blefve räddad undan branden samt att han icke behöfde något biträde, men det hjelpte icke, ty folket förklarade sig vara utskickade för att biträda vid bergningen.
Om nu något hade blifvit stulet, skulle, enligt Utsk:s förslag, ett dylikt tillgrepp icke kunna hänföras till stöld vid eldsvåda.
Hvad först angår den anmärkn. att dessa brott, som skola vara af olika beskaffenhet, blifvit sammanförda uti en och samma §, lärer det icke undgå R. o.
Ad:s upmärksamhet, att just derföre att brotten kunna vara af olika beskaffenhet, har Utsk. föreslagit en latitud från 2 till 4 års straffarbete, inom hvilken gräns domaren har att tillämpa författningen.
Nu har Hr Carlheim-Gyllenskjöld funnit det vara mycket större brott att stjäla vid en eldsvåda, än att göra tillgrepp från ett strandadt fartyg.
Jag ber dock att få nämna att strandröfverier ansetts såsom ett högst afskyvärdt brott, samt att det enligt min tanke är fullt jemförligt med stöld vid eldsvåda.
Om en person från ett strandadt fartyg stjäl varor, som ega ofantligt värde, kan icke 'det brottet jemföras med tillgreppet vid en eldsvåda af ett par stöflor, på hvilket fall jag förlidit år varit i fillfälle att tillämpa lagen?
Jag hemställer till Hr CarlheimGyllenskjöld, huruvida det kan vara lämpligt att för tillgrepp af ett par stöflor stadga lifsstraff, samt om icke 2 års straffarbete kan ’ vara tillräckligt för ett så ringa brott, hvaremot icke 2 års straffarbete torde vara tillräckligt för den, som från ett strndadt fartyg stjäl hela lasten, hvilken i värde kan upgå till en million R:dr.
Att man således medgifver latitud åt domaren, torde vara lika riktigt som att man uti en och samma § införer de brott, hvilka genom sin egenskap hafva någon slägtskap med hvarandra, hvarigenom domaren, till följe af brottens i det hela taget likartade beskaffenhet, hlifver i tillfälle att ex analogia legis tillämpa bestraffningen.
•— Man skulle ju eljest nödgas skrifva en special-lag för hvarje förekommande serskildt fall.
Hvad beträffar jemförelsen emellan 9:de §:n och 10:de §:ns 2:dra morn., i afseende hvarpå Hr Carlheim-Gyllenskjöld gjort den anmärkn., att den, som gör tillgrepp vid eldsvåda, är mera straffvärd, än den, som stjäl från posten, så har det sednare ansetts såsom ett fasaväckande brott, hvilket lagstiftaren , af om - Den 14 Augusti. 331 tanka för allmänna säkerheten och för att skydda posten belagt med strängt straff.
Har nu från allmänna posten blifvit stulet ett paket med tidningar t. ex., så blifver icke, på sätt Hr CarlheimGyllenskjöld förmenat, straffet 6 års straffarbete, utan endast 2:ne års eller samma straff, som om tillgreppet skett vid eldsvåda.
Sålunda synes mig icke något serdeles missförhållande ega rum.
Beträffande det af
Hr Carlheim-Gyllenskjöld anmärkta felet i redaktionen, så har jag icke sagt att den egendom, som tillhörde en frånvande, icke skulle vara skyddad, utan alldeles tvertom, nemi. att den, som icke är i stånd att sin egendom vårda, han skulle för sin egendom vara skyddad.
Afven om egaren skulle vara frånvande, lärer väl någon af hans tjenstefolk vara närvar:de, och i sådant fall kommer väl lagskiparen vatt tillämpa §:n.
Den af Hr Carlheim-Gyllenskjöld omnämnda händelsen vid eldsvådan i Jönköping utgör bästa beviset på lämpligheten af ifrågavar:de redaktion, ty då menniskorna rusade in uti husen och sade sig hafva erhållit updrag af vederbörande att biträda vid räddningen, var egaren urståndsatt att sin egendom vårda.
Om det gamla stadgandet ”då eldsvåda tränger” qvarstår, skulle, i detta fället, tvekan upstå hos domaren, om han skulle kunna tillämpa stadgandet, ty det brann på det ena stället och stals på ett annat ställe.
Man kunde icke säga, att eldsvådan på det sednare stället påträngde, men väl att egaren, hvars egendom tillgreps, var urståndsatt att sin egendom värja.
Jag tror mig således med det af Hr Carlheim-Gyllenskjöld framställda exemplet hafva bevisat lämpligheten af Utsk:s förslag.
Om man med upmärksamhet jemförer de serskilda ställen uti vår gamla lag, hvarest, för begågne förbrytelser, lifsstraff samt andra straff blifvit stadgade, ser man huru omsorgsfullt lagstiftaren sökt att bedöma brottets beskaffenhet samt att derefter lämpa straffet.
Sålunda har lagstiftaren t. ex. ansett rån'—' det brott hvarom nu är fråga — vara af den nedriga beskaffenhet, att det förtjenade lifvets förlust.
1834 års lagstiftare hyste samma tanka i afseende på kyrkotjufnad, enär för detta brott stadgades hängning.
Vid de uti sednare tider vidtagne förändringar, har man dock ansett rån och de vidare brott, som här förekomma, vara så nesliga, att man ivekat att göra någon förändring i de stränga straff, som i den gamla lagen blifvit stadgade, dock har man belagt kyrkotjufnad med högsta kroppsplikt och lifstids fängelse.
Häraf finner man således sanningen af hvad jag nyss yttrade, nemi. lagstiftarens omsorgsfulla bemödande att bestämma straffet efter brottets beskaffenhet.
Går man nu till det af LagUtsk. framlagda förslag, rör:de straff för ifrågavande brott, finnér man, huruledes denna grundsats på ett annat sätt gjort sig hos Otsk. gällande.
Under det att Ulsk., uti utbyte emot det i 1734 års lag stadgade straff för rån, föreslagit straffarbete, har Utsk., fastän samma brott af 1734 prs lagstiftare blifvit belagdt med lifvets förlust, till 332 Den 14 Augusti. den grad minskat straffet, alt det blifvit föreslaget till endast straffarbete från 2 lill 4 år.
Man har således sökt att stämpla detta brott, såsom vande af ganska ringa art, jemförelsevis till andra brott, som 1734 års lagstiftare ansågo vara af lika beskaffenhet i afseende på bestraffningen.
Jag kan icke föreställa mig att, derföre att vi lefva ungefärligen 120 år sedan vår gamla lag utkom, hela brottmåls-lagstiftningen, så vidt den angår straffen, kunnat undergå någon förändring.
Vill man, på sätt TJtsk. föreslagit, ovillkorligen afskaffa dödsstraffet för vissa af de brott, för hvilka ett dylikt straff blifvit stadgadt, må man åtminstone bibehålla sjelfva principen, så att de brott, hvilka för 120 år sedan qvalificerades vara af svår pcb neslig art, också 1854 må betraktas på samma sätt, ty jag betviflar dock, huru opinionen än må hafva förändrat sig, alt denna förändring sträckt sig derhän, att man anser rån eller en stöld under eldsvåda uti sig innefatta någon olikhet i afseende på nesligheten, utan skulle. jag tro, att opinionen i afseende på dessa brott är fullkomligt lika nu, som den var när 1734 års lag utkom.
Jag kan således icke inse någon giltig grund för det straff, som Utsk. för de i9:de §:n upräknade brott föreslagit, utan skulle jag tro att det hörer till principen, att straffet skall stå i förhållande till brottet, samt att Utsk. följaktligen borde hafva föreslagit för dessa brott enahanda straff, som för rån.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, tillstyrker jag återremiss af Betänk.
Den siste värde talaren har yrkat, attomman icke bibehåller lifsstraffet för alla de brott, som 1734 års lag stadgar, borde man åtminstone bibehålla det i afseende på ifrågavar:de brott.
Om man icke antager såsom regel att vid lagstiftning göra afseende på tids-åsigterna i allmänhet, kan visserligen den värde talarens åsigt försvaras, men om det måste erkännas att straffet i och för sig sjelf icke kan genom någon logik deduceras från brottet, utan att detsamma i mer eller mindre mån beror på det samhälles upfattning af brotten, inom hvilket detsamma blifvit begånget, måste straffen undergå förändring.
Det är bekant alt dödsstraffet förr användes för en mängd brott, samt icke allenast då lif spilldes, utan äfven för egendomsförbrytelser i allmänhet.
Då man icke begagnade detta straff, skar man öron och näsa af folk.
Asigterna hafva sedermera förändrat sig, ty man skär numera icke näsa och öron af folk, ej heller beröfvar man någon lifvet, då endast stöld blifvit begången.
Dessa åsigter gjorde sig gällande redan år 1779, då äfven dödsstraffet för tjufnader upbäfdes.
Man kan väl icke nu begära att man skall gå tillbaka till sådana straff, som redan 1779 voro afskaffade.
Skulle man här stadga lifstidsfängelse för alla de brott, hvilka för 120 år sedan voro med dödsstraff belagde, skulle vi möjligen få för många lifstidsfängar.
Dessutom är det väl meningen att stifta sådana lagar, alt de kunna blifva en sanning, ty om desamma blifva drakoniskt grymma, tillämpas de aldrig.
När det Den 14 Augusti. 333 oftast händer att till döden dömda rånare blifva af K.