Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så länge vi 463 Den 14 Joli. ej hafva någon gemensam lagbok för Sverige och Norge, finner jag det vara ganska olämpligt att föreslå särskilda ansvarsbestämmelser i afseende på förfalskning af Norska handlingar.
Vill man, för sådant fall hvarom nu fråga är, stadga något stral!', då vore rättast att bestämma ansvar för förfalskning af alla andra Europeiska länders handlingar.
Att ett närmare samband mellan Sverige och Norge skulle kunna uppkomma genom införande i vår strafflag af de ifrågav:de straffbestämmelserna, tror jag för min del icke, ty erfarenheten har ju visat, att, ju mera eftergifvande vi varit mot Norrmännen, desto motspänstigare och mera trotsande hafva de uppfört sig mot oss.
Då för öfrigt jag icke erinrar mig att det i Norska lagen särskildt förekommer några ansvarsbestämmelser i afseende på förfalskning af Svenska handlingar, anser jag det vara alldeles obehöfligt att taga första steget och i vår lag införa dylika bestämmelser i afseende på Norska handlingars förfalskning.
Jag ber endast att få fästa uppmärksamheten på. att i nu gällande lag ang:de förfalskning, ett, med det ifrågav:de likartadt, stadgande förekommer.
Det heter nemi. i 9:de §:n af K. M:s Nåd.
Förordn. den 7 September 1858: »Hvad i 2, 3, 6, 7 och 8 §§:ne är stadgadt, ege ock tillämplighet vid förfalskning eller missbruk af Norska allmänna handlingar, stämplar eller märken.»
Detta stadgande är således ingen nyhet, som blifvit genom K.
M:s Nåd. förslag till ny strafflag införd.
Vid flere föreg:de stadganden i afseende på Norge, ilar R. o.
Ad. lättat sina beslut under den förutsättning att i Norska brottmålslagen funnes reciproka bestämmelser.
Då, i afseende på ifrågav:de §, ej blifvit upplyst, huruvida någon reciprocité i Norska lagen förefunnes, och då det skulle vara ganska intressant att få veta huru dermed sig förhåller, torde det benäget ursägtas mig, om jag i detta hänseende vänder mig till
Hr ordföranden i Lag-Utsk:t med anhållan, att han hurutinnan ville meddela nödig upplysning.
Den Norska lagen stadgar samma ansvar för förfalskning af Svenska, som för förfalskning af Norska handlingar; men den Norska lagen går längre än vår strafflag, och tillämpar samma ansvar äfven på alla andra staters handlingar.
Så långt har hvarken K. M. eller Lag-Utsk:t nu ansett sig böra gå, och derom är nu heller icke fråga.
Denna § handlar endast om reciprocitet emellan oss och brödafolket, och det lärer väl minst R. o. Ad. vilja i detta hänseende förneka böra ega rum.
Hr Cedersch jöld, Rob. Theofr.:
Då jag fullkomligt instämmer med Utsk:t deri, att de i de åtta första §§:na af 12:te kap. förekommande ansvarsbestämmelser äfven böra tillämpas
Den 14 Juli. 463 vid förfalskning af Norska handlingar, kan jag ej underlåta att påpeka, huru mycket fördelaktigare det skulle hafva varit, om ordalagen i K. M:s Nåd.
Propos. blifvit bibehållna, i stället för de af Utsk:t valda, enär förändringen ej är särdeles lyckad.
Det heter nemi. i Utsk:ts redaktion af 9:de §:n: »Norska allmänna handlingar, stämplar och märken vare, om förfalskning eller missbruk deraf sker, lika med Svenska ansedda.»
Meningen i denna § är således den, att sedan Norska handlingar blifvit förfalskade, de äro att anse som lika goda med de Svenska, oförfalskade.
Jag kan för min del ej fatta, huru Utsk:t kunnat komma på en så besynnerlig idé, som att i denna § omredigera K. M:s Nåd.
Jag tager mig i anledning deraf friheten tillstyrka en återremiss af ifrågavtde §, på det att detta misstag må kunna blifva rättadt.
Jag kan, för min del, ej finna annat än att Hr Gederschjölds tolkning af 9:de §:n, såsom den nu är redigerad, är fullkomligt riktig; och jag skulle äfven icke, i likhet med honom, hafva haft något mot sjelfva förslaget, om detsamma äfven afsett alla andra länders offentliga handlingar, ty jag finner det lika straffvärdt, om man förfalskar t. ex. en Engelsk eller Fransysk handling, som om man förfalskar en Norsk.
Hvad beträffar den af H.
Exc. Hr Frih. De Geer lemnade upplysning, att ett, med det ifrågav:de analogt, stadgande finnes i 1858 års förordning ang:de bedrägeri och förfalskning etc., så kan det väl ej vara skäl att derföre bifalla den ifrågav:de §:n, ty om en gång en principvidrig författning blifvit antagen, bör man, i stället att fortgå på samma bana, söka att rätta den felaktiga förordningen.
Jag fortfar i min anhållan om återremiss å denna paragraf.
Hvad den sista värde talarens yrkande be träffar, hemställer jag, om icke, då R. o.
Ad. förut godkänt ett förslag om straffbestämmelse för brott mot Norsk embetsman, konseqvensen fordrar, att man äfven här stadgar staffbestämmelser lör förfalskning af Norska allmänna handlingar etc; och hvad sedan angår Frih.
Gederströms anmärkning, att Utsk:t ej bort frångå ordalagen i K. M:s Nåd.
Propos., får jag hänvisa honom till de Utsk:ts motiver, som återfinnas å pag. 24, och hvilka härutinnan skola gifva honom nödig förklaring.
Jag kan, för min del, icke finna något skäl, som kunde föranleda Utsk:t att frångå den ifrågav:de redaktionen af 9:de §:n, och får jag anhålla om propos. på bifall till densamma.
Jag vill visst icke bestrida, att en förändring af K. M:s Propos. i någon mån varit af behofvet påkallad; men jag bestrider, att en sådan bort ske i denna §.
Jag förnyar min anhållan om återremiss, och förmodar att Utsk:t skall komma att välja lämpligare ordalag. 461 Dea 14 Juli.
Skulle en återremiss komma i fråga, vill jag visserligen hoppas, att Lag-Utsk:t må kunna hitta på några andra ordalag, som kunna bättre än de nu föreslagna tillfredsställa de Hrr, som yrka återremiss, men då jag för min del är fullkomligt nöjd med den nuv:de redaktionen af paragrafen, bestrider jag den begärda återremissen.
Ehuru jag är fullkomligt öfvertygad om, att Uttsk:t menat så som Frih.
Armfelt explicerat ifrågav:de §, kan jag likväl ej underlåta att instämma med Hr Cederschjöld deri, att de i denna § begagnade ordalag innehålla någonting alldeles ologiskt.
Icke är det de förfalskade Norska handlingarna, som skola anses såsom voro de Svenska, utan att brottet att förfalska Norska handlingar skall straffas såsom förfalskningsbrott af Svenska dokumenter.
Men om detta är meningen, hvarför skall man icke begagna tydliga ord, som klart lägga i dagen hvad lagstiftaren vill uttrycka?
Det blir alltid ett fel i lagstiftning att begagna dunkla ord; felet blir ännu större, om deri ligger något rent af ologiskt.
Det hade utan tvifvel varit vida bättre, om Utsk:t bibehållit redaktionen af 9:de §:n, sådan den förefinnes i K. M:s Nåd.
Jag förenar mig derföre med Hr Cederschjöld i anhållan om återremiss af ifrågav:de paragraf.
Det kan naturligtvis icke hafva varit min mening att tro, det Lag-Utsk:t skulle halva velat ställa förfalskade Norska allmänna handlingar etc. i samma kategori som Svenska, oförfalskade.
Jag har blott velat påpeka den misslyckade redaktionen af paragrafen.
Jag får, med anledning af ifrågav:de paragraf, fästa K. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att den nu så klandrade redaktionen af densamma enhälligt blifvit af Högsta Domstolen tillstyrkt.
Då, hvad min enskilda tanke vidkommer, jag ej kunnat finna, att den nu föreslagna redaktionen af 9:de §:n kan gifva anledning till någon slags misstydning, får jag anhålla om propos. på bifall till densamma.
Jag är för min del ej i stånd att begripa den otydlighet, som, enligt mina antagonisters påstående, skulle i denna § förefinnas.
Tvertom anser jag det vara ganska tydligt, att, när de första åtta §§:na tala om straffbestämmelser i afseende på förfalskning af Svenska handlingar, ordalagen i den 9:de ej kunna afse annat än att förfalskning af Norska allmänna handlingar etc. straffas på samma sätt som förfalskning af motsvarande Svenska handlingar.
Hr Den 14 Jnli. 465 Hr Cederschjöld:
Jag ber om ursägt, emedan jag sä många gånger begärt ordet.
Jag kan för min del icke fatta orsaken till den envishet, hvarmed Lag-Utsk:ts
Hrr ledamöter förfäkta den misslyckade redaktionen af denna §; och jag kan det så mycket mindre, då de förut medgifvit en återremiss, hvarvid jag för en stund sedan i det fallet gick Gr.
Sparres önskan till mötes.
Jag vill till en hvar hemställa, om det är rimligt att reciprocitet mellan Svenska och Norska allmänna handlingar endast skall ega rum, när de sednare äro förfalskade.
Jag kan för min del omöjligen fatta detta.
Det är ju tydligt och klart, att i ett kapitel, som blott handlar om förfalskning, det ej kan falla någon in att tala om Norska handlingar annat än för så vidt de äro förfalskade.
För öfrigt får jag bedja de värde talare, som opponerat sig, att framlägga ett förslag till en annan redaktion af ilrågav:de §.
Domstolen har föreslagit den nuvarande redaktionen, hvilken Lag-Utsk:t efter omsorgsfull granskning antagit, och nu återstå ej andra än ni, mine Hrr antagonister, som kunna gifva oss någon vägledning och upplysning i det mörker, hvari vi famla.
Jag begärde egentligen ordet för att få förklara det jag afstår från mitt yrkande på afslag, och att jag förenar mig med Hr Cederschjöld i hans anhållan om återmiss; men då Gr.
Sparre yttrat, att han skulle vilja ingå härpå, om han finge någon vägledning för en omredigering af ifrågavarande §, vill jag endast påpeka, att denna sak är så lätt, att jag icke tror det behöfvas mycket skarpsinne eller lagkunskap, för att få denna § mångfaldiga gånger bättre redigerad än den blifvit af Lag-Utsk:t föreslagen.
Det behöfves blott att sålunda ändra §:n: »Förfalskning af Norska allmänna handlingar etc. straffas lika som förfalskning af Svenska handlingar».
Vid en sådan redaktionsföräudring tror jag ej något missförstånd kunde komma att ega rum.
Oaktadt de värde Hrrme i Lag-Utsk:t förklarat, att denna paragraf ej är otydlig, vågar jag likväl påstå, att man hvarken i vår gamla eller nya lag kan upptäcka något ställe, som, i afseende på otydlighet i redaktion, är med detta lagstadgande jemförligt; ty om man skulle tolka denna § efter ordalydelsen, förekommer att Norska handlingar, derest de förfalskades, borde anses lika som Svenska oförfalskade handlingar, och om vid sådant förhållande någon domare underläte att fälla till ansvar för förfalskning af Norska handlingar, kunde sådant svårligen ådraga honom någon ansvarspåföljd.
Det lärer väl ingen här finnas, som sätter tro till Gr.
Sparres uppgift, att nemi.
Lag-Utsk:ts ledamöter H. V. 30 466
Den 14 Juli. icke skulle kunna påträffa någon bättre redaktion af denna § än den ifrågavarande.
Skulle förhållandet vara sådant som Hr Gr:n uppgifvit, vore detta i sanning mycket beklagansvärdt.
För att i alla fall gå den värde Gr:ns önskan till mötes, vill jag exempelvis häntyda på, huru lätt en omredaktion af §:n kunde låta sig göra, om §:n finge denna lydelse: »Förfalskning af Norska allmänna handlingar etc. straffes efter föregående §§.»
Skulle detta ej gå an, kan man ju upprepa »förfalskning» och säga: »Förfalskning af Norska handlingar etc. straffes lika som förfalskning af Svenska».
Det är mig alldeles oförklarligt, huru Frih.
Cederström kan säga, att, enligt hans tanke, en domare, sorn ej fällde till ansvar efter denna §, sjelf ej för denna uraktlåtenhet kunde åtalas.
Jag skulle ej vilja råda någon domare att göra en sådan tillämpning af §:n.
Ehuru jag, i likhet med Lag-Utsk:ts
Hrr ledamöter, anser den ifrågavarande §:ns redaktion temligen fattlig, kan jag dock icke neka till att den är något tung och icke så särdeles lyckad.
Då nu en vidlyftig diskussion härom uppstått, får jag föreslå den enkla utvägen att återgå till K.
M:s förslag, endast med den förändring att i 21:sta §:n borttages åberopandet af den 9:de.
Det synes mig alldeles klart att, då en person med stöd af 9:de §:n blifvit dömd efter den l:sta, 2:dra, 3:dje, 6:te, 7:de eller 8:de §:n, för honom också måste gälla, hvad i 21:sta §:n är stadgadt; och att det alldeles icke behöfves att åberopa den 9:de §:n, för att den 21:sta skall blifva tillämplig på den 20:de §:n.
(Detta anförande, som blifvit talaren i och för justering tillställdt, har sedermera icke blifvit återlemnadt).
(Om detta yttrande gäller samma anmärkning som vid föregående).
Vid början af denna diskussion fattade R. o.
Ad. ett beslut, enligt hvilket förklarades, att Lftsk:t har rättighet att, när någon ändring sker, jemka redaktionen så, att det ena stadgandet kommer att hänga ihop med det andra.
Hvad nu ifrågavarande § beträffar, så, oaktadt det är kinkigt nog att på stående fot uppgöra ett redaktionsförslag, vågar jag likväl, för att förekomma en återremiss, och då ytterligare jemkning af Lag-Utsk:t kan ske, framställa ett förslag till redaktion af denna §, som, enligt min tanke, åtminstone skulle undanrödja den tvetydighet, som Hr Cederschjöld påpekat.
Jag anhåller att R. o. Ad. måtte bifalla en omredaktion af frågavarande §, så lydande:
Den 14 Juli. 467 Hr Olivecrona:
Då här flere förslag till redaktion blifvit framställda, men jag anser betänkligt att här på stående fot afgöra hvilketdera som af dem kan ega företräde, vill jag icke öka förslagens antal, emedan af andra talare kunde med skäl yttras samma betänklighet, om jag här skulle framlägga ytterligare ännu ett förslag till ny redaktion; jag hemtar blott häraf förnyad anledning att anhålla om återremiss af denna §, på det att Lag-Utsk:t må beredas tillfälle att vidare öfverväga de lämpligaste ordalagen.
Jag vill endast fästa uppmärksamheten på, att mig synes, det ändamålet omöjligen kan anses vara vunnet genom att lemna ett vilkorligt bifall till det af Hr von Koch framställda förslag.
Det kan ju icke blifva annat än vilkorligt, då, enligt hans egen framställning, Lag-Utsk:t kan vidtaga de jemkningar, som för Utsk:t synas lämpligast.
Jag anhåller derföre fortfarande, att R. o. Ad. må besluta en återremiss af §:n.
Då man här yttrat, att, genom antagande af K. M:s Propos., förfalskning i Sverige af Norska allmänna handlingar skulle medföra förlust af medborgerligt förtroende, får jag fästa uppmärksamheten på, att, om samma handlingar förfalskas i Norge, geruingsmannen får behålla det medborgerliga förtroendet, enär en sådan straffpåföljd icke finnes i Norska lagen.
Då ingen understöd! den af mig gjorda framställningen, förenar jag mig med dem, som yrka på återremiss.
Ehuru det af Hr von Koch afgifna redaktionsförslag är något bättre än Lag Utsk:s, likväl och som det af Hr von Koch framställda förslaget äfven synes mig vara något otydligt, vågar jag, som instämmer med de Hrr, hvilka yrka återremiss, äfven framlägga ett förslag till redaktion af denna §.
Detta skulle lyda: »Förfalskning af Norska eller andra Europeiska länders allmänna handlingar och märken belägges med lika straff som förfalskning af Svenska handlingar.»
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till den förevarande §:n utan förändring, dels bifall dertill med den förändring, att §:n skulle lyda sålunda: »Norska allmänna handlingar, stämplar och märken vare, i fråga om förfalskning eller missbruk deraf, lika med Svenska ansedda», och dels slutligen återremiss af §:n. 468 Den 14 Juli.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. pä bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades många nej jemte några ja, sedermera propos. på bifall dertill med ofvansagde förändrade lydelse, hvartill svarades nej, och slutligen propos. på §:ns återremitterande, då svaren utföllo med många ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
I0:de—20:de §§:na.
Biföllos. 21:sta §:n.
Dalman; 1 öfverensstämmelse med de åsigter jag uttalade vid behandlingen af 2:dra kap. 19:de §:n i detta Betänk., får jag anhålla om bifall till den af Hr Carlén vid denna § afgifna reservation.
Om man betänker att i detta kap. fin nas straff på 6 månaders straffarbete, hvilka ändå äro belagde med lifstids vanfrejd, och då man tillika finner vida värre brott ej medföra någon förlust af medborgerligt förtroende alls, behöfvas ej några vidare skäl anföras för ett alslag å Utsk:ts Betänk. i denna §; och får jag i stället anhålla om propos. på bifall till den af Hr Carlén vid denna § afgifna reservation.
De skäl, som af de sista värda talarne blif vit anförda, hafva afsett borttagandet h. o. h. af påföljden: förlust af medborgerligt förtroende.
Jag kan icke neka till att härutinnan finnes ganska mycken konseqvens, ty, då det för domaren onekligen är en vansklig sak att yttra sig om en persons redbarhet, kan man säga att han ej heller bör döma någon förlustig medborgerligt förtroende alls.
Om deremot domstolen skall ådöma denna påföljd, finner jag ingenting mera olämpligt deruti att en person dönies till förlust af medborgerligt förtroende på all tid än på viss tid.
Tvärtom anser jag, att om det brott, som medför sådan påföljd, är ett brott, hvilket bevisar moralisk låghet i karakteren, är det föga lämpligt att, innan den brottslige ännu ens kunnat visa om han förbättrats, redan i sjelfva utslaget öfver det nesliga brottet förklara att han skall om vissa år, t. ex. 5, återfå det medborgerliga förtroendet.
Neji må antingen lagens hela stadgande borttagas, eller ock skall denna förlust af det medborgerliga förtroendet bibehållas, icke blott för viss tid, såsom det, jag medger det, i vissa fall bör vara, utan äfven för all tid, nemi. för den, som begått ett så groft brott, att man icke anser sig kunna ens förmodligtvis bestämma någon termin för hans rehabilitation, innan han sjelf efter undergånget straff visat om han är värd att af nåd rehabiliteras.
Den 14 Juli. 409 Jag får derföre anhålla om propos. på bifall till Utsk:ts förslag.
Då 2:dra kap. af detta lagförslag disku terades, var jag en bland dem, som yrkade ett totalt borttagande af den nu ifrågav:de påföljden, enär jag ansåg att domaren icke kunde utlåta sig huruvida en person har medborgares förtroende eller icke.
Jag skulle äfven nu hafva varit konseqvent i afseende å stadgandena i denna §, derest icke R. o. Ad. en gång beslutat, att förlust af medborgerligt förtroende skulle utgöra en särskild påföljd vid vissa brott.
Under sådana omständigheter ber jag att få förena mig med Hr Dalman uti anhållan att K. o. Ad., med afslag å Utsk:ts Betänk., måtte bifalla Hr Carléns reservation.
Hr von Ehrenheim: Då R. o. Ad. i 8:de kap. 30:de §:n för brott, som i alla tider ansetts för de grofsta, antagit samma alternativ, som här är föreslaget, nemi. förlust af medborgerligt förtroende för alltid eller för viss tid, tyckes konseqvensen fordra att R. o. Ad. här bifaller Hr Carléns reservation.
Jag anhåller derföre att få instämma med Hr Dalman.
Då Lag-Utsk:t framställt alternativa förslag vid så många andra tillfällen, der brotten varit både gröfre och skamligare, och då latitudsystemet blifvit anväridt så väl i fråga om dödsstraffet som i många andra fall der brottet både till sina motiver och verkningar varit lättare att bedöma än i förev:de fall, synes det mig mer än besynnerligt, för att icke säga inkonseqvent, att just i detta fall vilja borttaga latituden för domaren.
Dessutom får jag fästa Gr.
Sparres uppmärksamhet derpå, att domaren, om han verkligen finnér en person så oförbätterlig, att han icke bör rehabiliteras inom vissa år, ju alltid kan döma honom det medborgerliga förtroendet för alltid förlustig.
Jag anhåller fortfarande om bifall till Hr Carléns reservation.
Hr Car Ihe i m-Gy Ilens kjöld:
Oaktadt så många aktade ledamöter här hafva yrkat bifall till Hr Carléns reservation, måste jag för min del bekänna att jag förenar mig med Gr.
Sparre uti anhållan om bifall till §:n, sådan den blifvit af Utskit föreslagen.
Sparre så klart utvecklat skälen för densammas antagande, vill jag ej vidare inlåta mig i ämnet.
Jag vill endast göra Hr vjn Ehrenheim uppmärksam derpå, att brotten enligt detta kap. äro af helt annan beskaffenhet än de i 8: 30 uppräknade, och att dessa båda ställen sålunda ej kunna komma under jemförelse.
470 Den 14 Juli.
Just med anledning af omöjligheten att på förhand kunna säga, om en grof missdådare är oförbätterlig eller icke, har jag tillstyrkt, att det må bero på Konungens nåd, om han skall återfå det medborgerliga förtroendet eller icke.
Man har talat om domarens latitud.
Domaren skall bestämma det strafT, som brottslingen skall undergå, med afseende på det brott, som han begått.
Såvida jag betraktar straffet i allmänhet såsom en vedergällning för det onda, förbrytaren gjort, måste det anses ligga inom möjlighetens gränser att kunna mäta straffet, som ådömes, lika med det onda, som begåtts; men då det för domaren är alldeles omöjligt att säga huruvida den brottslige, som begått ett af allmänna omdömet såsom nesligt ansedt brott, i framtiden skall förbättras, bör äfven hans återvinnande af medborgerligt förtroende vara beroende på hans uppförande efter erhållen frihet.
Jag hemställer, om det vore lämpligt, att en person, som t. ex. vore straffad såsom för falskare, och som fortfarande vore illa ansedd, valdes såsom riksdagsman.
Det har blifvit mig förevitadt att jag icke skulle vara konseqvent, då, efter det i 8:de kap. blifvit föreslaget förlust af medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid, ej samma latitud äfven här vore införd.
Då de brott, som på förra stäl let förekomma, eller s. k. statsbrott, äro af den beskaffenhet att hvad som i dag är brott blir i morgon, om det lyckas, en förträfflig handling, hvarför ock dessa brott aldrig blifvit såsom neslige ansedde, så synes mig denna omständighet innebära en orsak, hvarföre dessa s. k. statsbrott icke belagts med sådan ovilkorlig påföljd som nu är i fråga.
Jag befarar dessutom icke, att domaren, ifall att ett dylikt brott kommer att åtalas, och är af någon slags gröfre beskaffenhet, ju icke skall ådöma förlust af medborgerligt förtroende för alltid.
Deremot tror jag, att, i afseende på personalförbrytelserna, tendensen de första gångerna skall blifva att endast ådöma ifrågav:de straff på viss tid, likasom jag förut tillkännagaf min tanke att samma tendens skulle inträffa vid dödsstraffet, att nemi. den mildare straffbestämmelsen skulle göra sig gällande.
Följden skall då blifva den, att förfalskaren och menedaren, efter 5 års förlopp, åter inträda i fullt åtnjutande af sina medborgerliga rättigheter.
Då vi veta att förfalskare och menedare icke enligt vår nu gällande lag äro vittnesgillde, skulle den nu föreslagna förändringen äfven medföra en förändring i rättegångsbalken.
Jag återupprepar, att jag omöjligen kan fatta Gr.
Sparres åsigt i denna fråga på annat sätt än att Gr:n anser det vara orätt att i något fall lemna domaren latitud, ty domaren lärer väl lika litet i det ena som i det andra fallet kunna på förhand bedöma om brottslingen skall bättra sig eller icke, ännu mindre huru lång tid, som dertill skall erfordras.
Den rehabilitation, som Gr:n åsyftat, skulle endast bero af Den 14 Juli. 471 Konungen; men jag kan icke fatta de motiver, som härvidlag blifvit af såväl Utsk:t som K. M. anförda, annorlunda än som om sådant blifvit åt domaren öfverlemnadt.
Det af Hr von Ehrenheim anförda exempel från 8:de kap. är, enligt min öfvertygelse, icke af Gr.
Sparre vederlagdt, ty intet af de af den värde Gr:n antydda s. k. statsbrott är af beskaffenhet att det kan förlåtas.
Man kan nemi. icke under några slags vilkor förlåta den, som förrådt sitt eget fädernesland.
Jag anser således, att en grof inkonseqvens blifvit af den värde Gr:n begången, då han, såsom ledamot af Lag-Utsk:t, tillstyrkt införandet af ett alternativt stadgande i afseende på de s. k. statsbrotten, men icke i afseende på brott af sådan beskaffenhet som de ifrågav:de.
Jag vidhåller mitt förut afgifna yrkande.
Sparres sista anförande må det tillåtas mig att säga några ord.
Inkonseqvensen af Gr.
Sparres förfarande bevisas bäst deraf, att alternativet af förlust utaf medborgerligt förtroende för alltid eller på viss tid äfven är antaget vid brott, som äro vida svårare till sin beskaffenhet än de nu ifrågav:de.
Om vi t. ex. betrakta 2:dra och 4:dje §§:ne af detta kap., finna vi, att straffet kan nedgå ända till 1 år eller 6 månaders straffarbete, och, detta oaktadt, skulle förlusten af medborgerligt förtroende följa den felande hela lifvet igenom.
Jag har icke ovilkorligen velat fordra en nedsättning till viss tid, utan endast påpekat, hurusom förhållanden kunna inträffa, då det vore lämpligare att icke ådöma förlusten af medborgerligt förtroende, mera än under en kortare tid.
Hvad beträffar mened, vill jag påstå, att den kan begås under förmildrande omständigheter, hvarföre också, såsom Gr.
Sparre anmärkt, vår nu gällande lag icke stadgar ärans förlust, utan att menedare icke får vittna.