Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rmt, och att en adjunkt på många ställen icke har mer än 150 Rdr s. m Jag anser det derföre vara riktigt, att när en Statens embetsman icke är i tillfälle att utöfva sitt embete, han då bör afstå en viss bestämd andel af sin lön åt den, som förrättar tjensten.
Det klagas öfver allt, särdeles i det stift jag tillhör, öfver prestbrist.
Förhållandet är t. ex. sådant, att, när inom den socken, der jag bor, hvilken har en längd af 5 mil, pastor icke kan sköta sina tjensteåligganden, finnes, enär komministern för några månader sedan dog, ingen som kan åtaga sig att vara vice pastor.
Jag är öfvertygad om att konsistorierna skola i denna del göra allt, hvad som på dess makt beror; men emellertid hafva vi för en församling, med en befolkning af icke mindre än 2,500 personer, blott en enda själasörjare.
Jag tror att denna prestbrist i mycket måste tillskrifvas de klena utsigter, som för en ung man, hvilken inträder på denna bana, förefinnas; ty säkerligen är denna bana den mest ogynnsamma man kan välja, så vida man icke kan erhålla något annat än en komministratur eller ett mindre pastorat.
Jag har nyss deltagit i ett koinministersval, der ingen sökande kom i fråga, som var under 50 år.
Jag kommer af hvad jag nu haft äran anföra till den slutsats, att R. o. Ad. mätte bifalla Utsk:s Betänk, med det amendement, jag dervid tagit mig friheten föreslå, samt derjemte att i den underd, skrifvelsen måtte inflyta den önskan, att K.
M. måtte i
Nåder bestämma ett minimum af aflöning för vice pastorer och adjunkter, med afseende naturligtvis på de särskilda pastoratens olika inkomstförhållanden.
Jag befinner mig uti det predikament, att alla de, som talat mot mig, fullkomligt delat mina tankar i afseende på det resultat, till hvilket jag ansett frågan böra ledas, och att det blott är i afseende på medlen att vinna detta resultat, som vi varit af skiljaktiga meningar.
Tvenne talare, som efter mig uptriidde, hafva nemi. sagt, att opinionen i-denna fråga är så stark, att man icke längre
Iean undgå att böja sig under densamma för att åstadkomma något bättre, och på det frågan en gång måtte blifva löst i enlighet med denna opinion.
För min del ville jag 3 li Den 16 Jani e. m. önska, att med raina ringa krafter kunna göra delina opinion ännu mera gällande, så att vida kraftigare åtgärder eller fullkomligare förslag blifva framlagda än det, som har blifvit tillstyrkt.
En talare har i sitt svaromål mot mitt första anförande anmärkt, att Ekon.
Utskrs pluralitet företrädesvis åsyftat, att åstadkomma en jemnhet och likhet i lönerna emellan de inom församlingarne tjenstgörande presterna.
Jag får upriktigt förklara, att denna tanke längesedan varit min, och jag alltid velat en total omstöpning i presterskapets löner måste ega rum.
Jag har förut gifvit tillkänna, det jag önskade att stiften kunde indelas i pastorater, så vidt möjligt jemnstora med hvarandra, och att således alla prester vore lika aflönade.
Men jag anser för min del, att vi stå långt aflägsne från vinnandet af ett sådant mål, och att det möjligen erfordras ett halft sekel för att komma dit.
Min önskan är dock att vi, så mycket som möjligt är, sträfva dit.
Min fullkomliga öfvertygelse är emellertid, att Ekon.
Utsk:s Betänk, skall motarbeta en sådan önskvärd lönereglering; ty genom en sådan Komité, som Utsk. föreslagit, kan aldrig någon likhet eller jemnhet i lönerna åstadkommas.
Hvad skola resultaterna af en sådan Komité blifva, i fall så lyckligt vore, att dess arbete blefve färdigt?
Jo, — ehuru jag vet att man här skall höja sina röster emot denna tanke, — jo, att de inkomster, som i denna stund tillhöra presterskapet, skulle befinnas alldeles otillräckliga för den nya löneregleringen.
Jag vet visserligen, att det finnes pastorater, som under nuv:de förhållanden lemna en inkomst af till och med 12,000
Itdr Bko, men jag vet också, att det gifves pastorater, der inkomsterne äro så låga, att pastorerna icke kunna förmå en adjunkt att mottaga vården af pastoratet för hela lönen.
Det finnes ett praebende under biskopsstolen i Skara, der just denna omständighet egt rum.
Skulle nu alla komministraturer förvandlas till egna gäll, skulle följden naturligtvis blifva att pastoraternas antal blefve ansenligen förökadt.
Om man kastar en blick på svenska kartan, tror jag att hvar och en bör komma till den slutsatsen att pastoraternas antal icke kan blifva mindre; ty meningen nr väl att få en måttlig, en icke' alltför vidsträckt själavård för hvarje prest, emedan man ju i främsta rummet bör hafva ögonen fästade på själavården och icke på inkomsten.
Har man således ansett själavården såsom det vigtigaste, så blir också, efter min öfvertygelse, följden den, att långt ifrån att det, sorn J nu, mine
Hrr, tron vara tillräckligt, skall visa sig vara alldeles otillräckligt.
När jag i mitt första anförande yrkade bifall till det af Dr Nordlander framställda förslaget, var den varmaste och innersta tanken den, att jag i första rummet visste, att den opinion, som förefunnes i afseende å en reglering af presterskapets aflöning, egde sin rot och sin näring i Skåne; ty der eger verkligen de förhållanden rum, som Utsk. påpekat, nemi. att man räknar kärfvarne på åkern.
I den mån åkerbruket utvecklar sig, kommer detta räknande ovilkorligen att framkalla den splittring, som man befarar emellan presten och hans församling.
Om man deremot går till de öfriga stiften, om man kastar blicken på de förändringar, som der - Den 15 Juni e. m. 315 slädes genom konventioner blifvit åstadkomiie, skall man finna, att konventionerna både här och der mött storå svårigheter.
Pluraliteten inom försarnlingarne hafva dock godvilligt gått in på dessa öfverenskommelse!-, och der de mött svårigheter, hafva de dock genom Landshtge-Embetenas och Konsistoriernas åtgärder bringats till verklighet.
Om nu, i enlighet med Dr Nordlanders reservation, en lönereglering inom alla de församlingar, eler sådant icke skett, anbefalldes, så kunna åtminstone icke de, som önska en förbättring, neka dertill, att man har en fast utgångspunkt, på hvilken man kan stödja sig.
Man får då bestämdt se, hvad inkomst hvarje pastorat ger; man har förberedt en blifvande Komités arbeten; man har gjort en början till lösning af frågan om pastoraternas fördelning och lönernas förbättring; och man har kunnat visa, huruvida en sådan reglering låter verkställa sig eller icke, samt huruvida den är af behofvet påkallad eller ej.
Jag vill visst icke för någon del motsätta mig, att skrifvelse aflåles till K.
M. med begäran om nedsättandet af en Komité; tvertom!
Men jag ber eder likväl, mine Hrr, att bifalla Dr Nordlanders förslag, emedan om Komitén arbetar och arbetar, och ingen må, i likhet med en föreg:de värd talare, hysa den chimära förhoppningen, att arbetet skall blifva hastigt verkstäldt, så förekommer man åtminstone de häftigaste striderna, i synnerhet i Skåne, och verkar dertill, att man vida lugnare, vida mera sansadt, än hvad som under nuv:de förhållanden är tänkbart, pröfvar frågan.
Jag kan icke underlåta att fästa särskild upmärksamhet vid den vederläggning, som Hr Hjerta ville göra af åtskilliga i Dr Nordlanders reservation förekommande punkter.
Hörde jag rätt, så yttrade han, i anledning af l:a punkten, att beslutet om en reglering af presterskapets löner icke behöfde upskjutas till en obestämd framtid, derföre att Komitén kunde upgöra vissa allmänna grunddrag för denna reglering.
Men jag hemställer, huruvida icke en längre tid erfordras just för att upgöra dessa allmänna grunddrag?
Jag vill se den Komité, som ens på 10 år kan bestämma grundvilkoren för hela Svenska presterskapets aflöning, förvandla sacellanier till pastorater och göra sådana förändringar, att hvarje prest skall erhålla en till sitt belopp fullt bestämd lön.
Beträffande den emot l:a punkten gjorda anmärkningen, torde den värde talaren ursäkta mig, att min öfvertygelse verkligen är att det föreslagna beslutet innebär en kränkning af presterskapets privilegier, ehuru jag visserligen tror, att, derest någonting godt verkligen kan åstadkommas genom en nedsatt Komité, presterskapet sjelft skall vara det första att efterskänka dessa privilegier.
Men jag tror äfven, att det ligger en fullkomlig sanning i de ord Dr Nordlander begagnat.
Jag har icke heller kunnat underlåta att fästa mig vid ett annat uttryck af samme talare Jag bär den största högaktning för denne talares premisser i öfrigt, och för hans sträfvande för en förbättrad fattigvård m. m., hvilket sträfvande jag måhända bättre än någon annan inom detta stånd har varit i tillfälle att lära känna.
Hans nit och hans värme i detta afseende liro alltför väl kända, 316 Den 16 Juni e. m. för att de skulle kunna bestridas.
Men Iian yttrade, att sedan kyrkolagsförslaget blifvit utarbetadt af den dertill utsedde Komitén, remitterades det af den då utnämnde Ecclesiastik-ministern, sorn var prest, till konsistorierna, utan att någon bestämd tid för dess åter'insändande var föreskrifven.
Jag tror emellertid att denna åtgärd var fullt grundlagsenlig, och har blott i förbigående velat omnämna förhållandet.
I afseende på det förslag, som Gr.
Anckarsvärd framställt, vågar jag till Hr Grin hemställa, huruvida han i st. f. att påyrka antagandet af detta förslag, icke hellre skulle vilja begära återremiss å Betänk.
Hr Gr. gjorde en anmärkning, som enl. min tanke valgod, ehuru den icke var fullständig.
Han föreslog nemi. att Komitéer borde stiftvis utses för att utarbeta förslag i den angifna riktningen.
Jag hemställer, huruvida det icke vore bättre, att Komitén vore en enda, men att den afgjorde frågorna stiftvis.
Jag tror att man derigenom hastigare skulle komma till det resultat, som Gr.
Anckarsvärd lika lifligt som jag önskar.
Skulle Hr Gr. återkalla sitt yrkande om bifall till Betänk , med de förändringar han deruti föreslagit, och i stället begära återremiss, skall jag hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla att få afstå från mitt yrkande och förena mig med Gr.
Skulle deremot Hr Gr icke vilja afstå från sin begäran, nödgas jag fortfarande anhålla om bifall till det af Dr Nordlander framställda förslaget.
Då icke ens den siste värde talaren, som egentligen talat emot Utsk:s förslag, med något riktigt allvar har velat motsätta sig detsamma, skulle det visserligen vara öfverflödigt att upträda till dess förordande.
Men jag har icke kunnat underlåta att uttrycka min tacksamhet emot de Utskrs ledamöter, som understödt detta förslag.
Jag gör det så mycket heldre, som jag vid föreg:de
Riksdagar tvenne serskilda gånger väckt motion i förev:de syftning, hvilken nu ändtligen vunnit bifall, men som då blott efter ett starkt motstånd lyckades tillvinna sig en minoritet.
Då således, på sätt förut blifvit nämndt, opinionen så lyckligt ändrat sig genom Utsk:s åtgörande, tror jag att vi förfara högst orätt mot denna opinion, hvilken både är billig och riktig, om vi icke begagna oss af förslaget för att möjligen kunna komma till en förbättrad reglering af presterskapets löner.
Hr af Sillén har så väl afmålat olyckorna och följderna af det hittills varande aflönihgssättet, att man icke behöfver lägga många ord till denna framställning.
Det hjelper icke att, såsom Hr Tham vill, blott åstadkomma konventioner; ty så länge församlingsboen direkte ur sin ficka eller sin spanmålsbod, eller sin ladugård skall gifva presten aflöning, så länge skola också anledningar till misshag och obelåtenhet finnas, hvilket allt deremot skulle kunna undvikas, derest Utsk:s förslag bifalles.
Om så lyckligt vore, att man genom detta förslag kunde vinna att genom tillfälliga öfverenskommelsers åvägabringande, ali tionderäkning på åkern uphörde, och att de af offren härflytande inkomster på annat sätt kcmme vederbörande till godo, tror jag att ett stort steg vore taget till höjande af prester - Den 16 Juot e. Di. 317 skåpets anseende, och till möjliggörande af deras högre inflytande i moraliskt och religiöst hänseende, och jag tror, att vi då äfven skulle kunna vinna en förändring i opinionen om presterskapet, hvilken skulle verka, att man ieke då, såsom nu, hesiterade att ingå i detta stånd, ej så mycket för de små inkomsterna, som för de obehag det medför.
Jag vänder mig lill Gr.
Anckarsvärd, som framställt ett förslag till förändring i Betänk., och ber honom att derifrån afstå.
Jag får tillika fästa upmärksamheten derpå, att 2 Stånd bifallit detta Betänkande.
Om vi således, på sätt Hr
Tham föreslagit, återremittera detsamma eller också deruti göra en eller annan tillsats, så vinna vi icke hvad vi åsyfta, ett sammanstämmande K.
St:rs beslut; och jag tror, att vi genom ett bifall till Utsk:s hemställan bättre begagna oss af det lyckliga tillfället, som yppat sig att en gång kunna i denna fråga få ett enhälligt beslut.
Jag ber att såsom en motivering af denna begäran få genomgå Gr.
Anckarsvärds förslag, och fästa upmärksamheten derpå, att detsamma icke torde vara af behofvet påkalladt.
Anckarsvärd säger nemi., att det kunde vara skäl att Koinitéer tillsattes stiftsvis.
Af Utsk:s förslag synes att syftemålet är att erhålla en allmän lönereglering, d. v. s. ieke allenast för hvarje stift inom sig, utan för hela riket, och på grund af denna reglering skulle alla pastorater indelas i 3 klasser, utan afs. på stift.
Jag föreställer mig, att det icke vore lyckligt om det ena stiftet inkomme med ett förslag, och det andra med ett annat, utan att någon möjlig jemkning dem emellan kunde ega rum.
Jag tror t. ex. att biskopslönerna icke skulle sins emellan kunna jetnkas, och då ligger ju redan deruti ett hinder för en allmän reglering.
En gemensam
Komité torde derföre vara den ändamålsenligaste; ty jag ser intet hinder uti att den kan upgöra icke blott förslag för det hela, utan äfven antyda hvad som bör gälla för hvarje särskildt stift.
Anckarsvärd antydt ett behof, som verkligen är för handen, nemligen att ett minimum utsättes för vice pastorers och adjunkters aflöning.
Men i Utsk:s förslag förekommer icke al lenast att 11.
Stil' skola hos K.
M. anhålla om nedsättandet af en Komité, utan äfven »att såväl kapellpredikanter och komministrar, som vice pastorer och adjunkter, de båda sednare uteslutande genom bidrag från presterskapets sida, må blifva försatte i en, med hänseende till deras bergning, mera tryggande ställning.» Jag tror således att häruti finnes allt, hvad som för närvide i detta afs. kan anses behöflig!, uttryckt.
Vid en jemförelse mellan Utsk:s förslag och det af Doktor Nordlander framställda, visar sig, att ett bifall till detta sednare icke skulle innebära annat än antagandet af den minst betydande delen af det förra.
Detta förslag innefattar tvenne delar: det ena att begära nedsättandet af en Komité för upgörande af en allmän lönereglering; det andra, att under tiden tillfälliga öfverenskommelser må åvägabringas etc.
Doktor Nordlander har icke föreslagit något annat än att begära, det K.
M. måtte anbefalla att konventioner skola uprättas inom alla de församlingar, der sådant hittills icke 318 Den 16 Juni e. m. skett.
Om man genomläser Betiink., erfar man att det ligger ett nonsens deruti, att anbefalla konventioners uprättande; ty man kan icke tvinga folk att komma öfverens, om det ieke sjelfva vilja det.
Befallningen kan således icke sträcka sig längre än att upmana vederbörande att, så mycket i deras förmåga står, söka åvägabringa dylika öfverenskommelse!-.
Jag tror således, att uttrycket: »anbefalla konventioners uprättande», ar ett missbruk, som visat sig alldeles otjenligt och ingalunda till ändamålet ledande; hvaremot jag tror, att det förslag Utsk. upställt, är riktigt och ändamålsenligt.
•Jag har i min hand presterskapets privilegier, och ehuru jag erkänner, att jag icke i ögonblicket kan få reda på den § deruti, mot hvilken en så beskaffad åtgärd, som den nu ifrågav:de, skulle vara stridande, ber jag dock att få till vederläggning uptaga en af Hr Tharas anmärkmr.
Den värde talaren har yttrat, att det blott är i Skåne, der förhållandet är så olyckligt emellan presterne och åhörarne, som man här låtit påskina, samt att i alla de församlingar, der konventioner blifvit gjorda, förhållanderne äro goda.
Ja, i allmänhet är det så; men det qvarstår alltid i de församlingar, der bonden skall betala ifrån sig sin spanmål, en viss obelåtenhet, som icke skulle existera, derest aflöningen utginge på annat sätt.
Jag säger detta icke ur synpunkten att vilja åstadkomma en fördel för åhörarne, på bekostnad af presten; utan tvärtom, jag vill höja prestens anseende oell inflytande.
Jag har nu fått reda på den nyssnämnda §:n i presterskapets privilegier, och kan således med säkerhet intyga att i densamma står ingenting derom, att hvar och en för sig skall bibehållas vid hvad han har, utan blott att så skall ske med presterskapet i dess helhet.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag om bifall till Utsk:s Betänk.
I likhet med älla de föreg:de talarne är äfven jag öfvertygad om nödvändigheten och önskvärdheten af en förändrad reglering af presterskapets löner, och alla de olägenheter, som åtfölja det nuv:de sättet för dessa löners utgående, inser jag ganska väl.
Men då jag genomläser Utsk:s förslag och granskar de hufvudgrunder, hvilka äro upställda till rättelse för Komiténs arbeten, så, ehuru jag vid första påseende anser de resultater, som deraf borde upkomma, ganska önskvärda, har jag dock åtskilliga anmärkmr att göra mot vissa punkter.
Den första af dessa anmärkmr gäller sjelfva Komitén.
Jag bekänner att jag tillhör deras antal, som högeligen betvifla, att en Komité blir i stånd att upgöra en sådan reglering.
Det finnes visserligen i Utsk:s förslag uttryckt, att Komitén skall upgöra förslag till ett allmänt ordnande af presternes aflöning; men för möjligheten häraf fordras i främsta rummet att Komitén skall skaffa sig fullkomlig reda på alla de befintliga tillgångarne, så att det icke vid regleringen blir brist på ena stället och öfverflöd på det andra.
Komitén måste således taga noggrann kännedom om förhållanderne på hvarje särskildt ställe med tionden, prrebenden, befolkning o. s. v.
Härtill tror jag i sanning, i likhet med Doktor Nordlander, att det skall erfordras ett Den 16 J u n i e. nl. 319 lifstidsarbete, äfven om man kunde antaga att de, som vore intresserade i saken, funnes villige att lenina ärliga och pälitliga uplysningar.
Sedan detta blifvit gjordt oell frågan underställd E.
Stirs bedömande, så måste om dessa bifalla förslaget, hvilket dock icke är gifvet; ty det händer ju oftast att Komité-förslager icke vinna Ständernas godkännande, särskilda tjenstemän tillsättas för att bringa förändringen i verkställighet.
Då möta nya svårigheter och strider, och följden blir efter min öfvertygelse ingen annan, än att man får återgå till konventionerna.
Erfarenheten bar visat, att den nuvide författningen, äfvensom 1681 års lag i sjelfva verket icke öfverallt kan tillämpas, enär många af de rikare församlingarna icke gifva presten mer än j-idel af hvad lagen bestämmer, och i fattigare lärer, vid konventioners upgörande, det som bestämmes åt presten sällan upgå till mer än hälften af hvad lagen angifver såsom hans rätt.
Jag säger detta för att visa, att denna lag icke alltid låter tillämpa sig, och jag tror icke att denna tillämpning blir lättare derföre att aflöningen kommer att utgå på annat sätt.
I alla fall är dock icke min mening att förorda bibehållandet af det nuvarande sättet.
För det andra tror jag, att Utskis mening, ehuru den icke är fullt uttalad, är att lönerna skola bestämmas en gång för alla till en viss summa, angifven dels i kontanter, dels i spanmål, och då jorden allt fortfarande måste ansvara för det hufvudsakliga af afgiften, fördelad efter en eller annan grund på hemmanen.
Detta blefve en ny grundsats, medförande alla de olägenheter, som så länge varit öfverklagade vid de gamla nu befintlige.
Huruvida sådant vore rättvist, är svårt att säga; att det icke blefve det i framtiden, är emellertid visst.
Ty penningelönerne skola snart förändra sitt värde med den å hemmanen fördelta afgiften och då blefve förhållandet detsamma, som med alla andra grundskatter, attdenkomme att drabba högst ojemnt.
Den nuvide principen är åtminstone så till vida riktig, att afgiften är beroende af gårdens afkastning, d. v. s. af dess förmåga att underhålla personer, som äro i behof af själavård.
Af det en gång för alla bestämda aflöningsbeloppet följde de olägenheter, att då församlingsboernes antal tillvexte, och den nuvide prestpersonalen ej räckte till för de till ett antal af flera tusende upgående försämlingsboerne, sfi felades medel till aflönande af erforderligt antal prester; ty om ock den bestämda lönen, derigenom att en del deraf beräknades i spanmål, kan antagas vexa i * samma förhållande, som prestens lefnadskostnad, så är dock ej att antaga, att den i framtiden skall förslå för flera presters aflönande, än första dagen.
Brist på prester, eller åtminstone på medel till deras aflönande, blefve således en säker följd af en sådan bestämmelses antagande.
Eli annan olägenhet blefve att möjligheten att dela de alltför stora församlingarne, försvunne; ty hvarifrån skulle löner tagas, då den tillgängliga summan redan vore disponerad.
Det finnes i alla fall redan nu i sådana församlingar personer, som föga se på själavården, men så mycket mera på afgifterna, och som derföre alltid äro nitiske att söka förhindra ali sådan delning af församlingarne, huru högt den ock kan vara af behofvet påkallad.
Den sammanslagning af små församlingar, sorn mången - 320 Den 16 Juni e. m. städes är önskvärd, blefve ej heller underlättad; ty, såsom Doktor Nordlander anmärkt, det finnes intet tvingande intresse derför, sedan de större och rikare församlingarne kunna åläggas att bidraga till aflönandet af presterna i de mindre och fattigare.
Mig synes, som om det enda praktiskt rätta sättet att härvid gå tillväga, vore att ovilkorligen bestämma en viss tid, t. ex. 1866 års utgång, inom hvilken i alla församlingar löneregleringar skulle vara upgjorde
Der man ej kunde godvilligt komma öfverens, skulle kompromissarie! väljas.
Af dessa till antalet 5, skulle församlingen utse .2, pastor 2, och dessa fyra välja den femte, hvarefter öfverenskommelsen, af dem upgjord, skulle öfverlemnas till K.
M:s pröfning och stadfästelse för en viss, ej för kort tid.
Klagomål med kompromissens utslag kunde naturligtvis i vanlig ordning anföras och afgöras.
Härigenom skulle konventioner snart nog i hela landet kunna åstadkommas, och de flesta af de olägenheter, som åtfölja det nuv:de aflöningssättet, blifva häfda.
Att något dylikt blir det hvarvid vi slutligen måste stanna, är, som jag nyss sade, min öfvertygelse; ty äfven om de nu af Utskottet föreslagna grunderna skulle antagas, så blefve följden en mängd tvister och processer, .då de af dertill utsedde tjenstemän skulle tillämpas.
Att ej presten sjelf bör upbära sin lön, anser jag såsom en alldeles gifven sak, men finner ej att ändring i hvad i detta hänseende nu är brukligt, skall behöfva medföra såsom följd en sammanslagning af lönerna.
Mot en sådan sammanslagning önskar jag att få anföra ännu ett skäl.
Jag tror nemi. att i samhället finnas vissa grundelementer, som man bör akta sig att rubba, och bland dessa intaga familjen det första och församlingen det andra rummet.
Alla de band, som sammanhålla dessa, bör man noga vårda, och det lider intet tvifvel att ju de gemensamma ekonomiska angelägenheterna höra till dessa sammanhållande band.
Skulle presternas aflöning upbäras af Statens embetsman och sammanslås med Statens inkomster, så blefve presten snart helt och hållet Statens tjensteman i st. f.,församlingens herde, och sammanblandning af stat och kyrka har redan nu gått längre än jag skulle önskat.
Skulle deremot presternas aflöning upbäras af särskilde kyrkans embetsmän, sfi kunde det lätt hända att kyrkan blefve en verldslig makt, en stat i Staten, hvilket vore än sämre.
Mitt förslag är således, att R.
St:r ingå till K. M. » med en underd. anhållan, att K.
M. behagade föreskrifva en viss tid, t. ex. slutet af 1866, inom hvilken löne-konventioner böra vara ingungne i alla de församlingar, der sådant ännu icke skett; samt att, derest sådana öfverenskommelse! ej godvilligt kunna åstadkommas, kompromisser böra bildas, sammansatte af 5 personer, af hvilka församlingen väljer 2, pastorn — eller om ingen finnes, Konsistorium — 2, och dessa 4 den 5:te.
Dessa personer skola då slita tvisten och utslaget underställas K.
M:s nådiga pröfning och stadfästelse.
Detta anser jag vara det enda sättet att vinna ett önskvärdt resultat.