Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men jag förstår dig ändå, och jag tycker det är otäckt – för Elviras skull.»
»På Axel Möller kunde man just se hvad det blir till med den der romantiken», fortsatte han ostördt och tog cigarren mellan fingrarne, »hade han varit som en menniska, så kunde man helt enkelt sagt: du dricker, du är ett svin, låt bli det der’.
Men nu trodde han sig vara ett misskändt snille, en skald, en konstnär.
Nu fans det hvarken reda eller hållning med honom: – allting skulle han förgylla.
Latade han sig, så slog han upp ett smäktande ögonkast och sade ’dolce far niente’; söp han, så lyfte han sitt glas som en teaterhjelte och sade ’glömma’; sade man honom rent ut, att han var en odåga, så fick man det besked att man inte ’förstod’ honom.
Han var färdig att reta gallfeber på mig.
Och ändå kunde han varit en präktig pojke, om han inte varit förkollrad af romaner och fåfänga.
Tror du inte att han fann någonting sublimt i att dö af fylle?»
»Men Richard, det gjorde han inte.
Han dog ju i lunginflammation.»
»Ja, det gjorde han, men det hade han aldrig gjort, om han inte varit så i grund förstörd.»
»Ah?
– Jag tycker det var nog att Jöns Ols’ Marie ville ha honom.»
»Hvarför det?
Man kan väl inte förneka att han såg ovanligt bra ut?
Han hade på sista tiden slagit sig på ett lättsinnigt lif, men det är många fruntimmer, som allra lättast bli förtjusta i sådana der karlar, som liksom skryta med sina odygder.
Det der ansåg han höra till sitt skaldskap, och det tog sin början samtidigt med det.
Och i alla fall var han ju ett ljus i jemförelse med Jöns Ols’ Marie, hvad bildning beträffar.»
Selma svarade ej.
»Du vet väl att gubben är död?» återtog Richard.
»Nej det har jag inte hört.»
Och vet du hvart sonens teckningar togo vägen?»
»Såldes på auktionen efter den gamle.
Mor Möller lät alltihop gå under klubban; det var ingenting att gömma på, tyckte hon.
Bönderna köpte dem korgvis, och nu sitta de förmodligen som kistbref på deras väggar.
Jag visste ingenting om det förr än efteråt, annars hade jag naturligtvis ropat in det.»
Selma trummade hårdt mot soffans träkarm.
»Jag har alltid afskytt mor Möller», sade hon kärft.
Så slogo de in på nya ämnen.
Det blef fråga om lifvet i Lund, om Richards kamrater, om lärarne vid akademien, ja om allt som rann dem i sinnet.
Och med långsamma fjät smög skymningen öfver dem.
Den var liksom en gammal vän, som gerna får höra hvad man säger.
Och ingen tänkte på att tända lampan.
De talade gladt och förtroligt, och emellanåt drog
Richard långa bloss af sin cigarr, så att elden andades upp och glödde.
Selma låg och betraktade honom med en angenäm känsla af trygghet.
Då och då vände hon kudden, för att få dess kalla sida mot sitt värkande hufvud.
Hans anletsdrag skymtade ur dunklet med mjuka, sammandrifna konturer.
Tänderna lyste så hvita hvar gång han log, och ibland kunde ögonen glänsa till.
Det var det enda hon kunde se.
Han var munter ända till uppsluppenhet, ty hände det någon gång att hans tystlåtenhet tinade upp, så förbyttes den till en gladlynt språksamhet, som tog sig lopp så ohejdadt som den lustigaste vårbäck.
Då var det ingen som gick fri.
Det gick ut öfver allt och öfver alla, med en omedelbar, grofkornig humor, hvars verkan blef oemotståndlig.
Selma skrattade högt.
I det samma öppnades dörren till de andra rummen, och patronen steg in.
Selma kände honom genast.
Hon for upp och kastade filten på soffan.
»Är du här!» sade hon, »välkommen.»
Patronen, som kom utifrån, kunde icke se tydligt.
Han gick fram emot henne, men studsade när han fick se Richard.
Och Selma, – som aldrig blygdes att kyssa sin far, om också hela verlden såg derpå – hon tyckte att skammen ville trycka henne ned till jorden, då hon räckte två kalla, liknöjda läppar åt sin man.
Ovilkorligen runno Richards ord henne i minnet:
»tror du inte jag kan ett annat språk?
– Hur måste han hånle i sitt sinne öfver denna parodi!.... måste jemföra henne med Elvira .... som var hans derför att .... derför att ...
Patronen bugade sig stelt för den unge mannen, men tog honom icke i hand.
»Känner du inte igen Richard?» frågade Selma i tvungen ton.
»Jo, naturligtvis», – i patronens röst ljöd återhållen harm, »det här skumrasket är just lagom för att känna igen hvarandra.»
Det skulle vara en sarkasm.
Selma gick bort till skrifbordet och tände lampan.
Hon var hvarken ledsen eller rädd, fast hon såg att patronen var ursinnig, men det låg en tyngd öfver hennes sinne vid tanken på att nu skulle det gamla lifvet börja igen.
Det inträdde en tryckt tystnad.
Richard och patronen voro lika två hundar, som med styfva ben och uppresta ryggborst strutta omkring hvarandra under sneda blickar.
Selma kunde skrattat, om hon icke tänkt på hemresan.
Hon förde sin man in till konvalescenten; Richard stannade der ute.
»Det var fasligt så familjärt, att ligga der i skumrasket och låta konversera sig af en sådan – flax.
Då kunde du minsann skratta!
Han måtte allt vara bra intressant», sade patronen i den lilla förstugan.
»Du glömmer att vi äro uppvuxna barn ihop», svarade hon skarpt och öppnade dörren till sin fars rum.
»Ja det kan ju alltid vara – en täckmantel», mumlade han.
Efter en stund kom
Richard och lemnade henne ett litet bref från Elvira, hvilket legat inuti hans.
Men han aflägsnade sig strax.
»Såå, herrskapet håller sig med gemensam korrespondens också», sade patronen, som sett att brefvet var öppet.
»Det är ett par rader från Richards fästmö.
Men efter du är så intresserad af det, så kan du läsa det först; jag har inte alls brådtom», svarade Selma med ett leende af vrede och räckte honom brefvet.
»Nej gubevars, det var inte min mening», sade patronen urskuldande och sköt hennes hand tillbaka, »läs du ditt bref.
– Jaså han är förlofvad?»
Selma teg och läste sin biljett.
Patronen gick fram och tillbaka på golfvet med fundersam min.
Ibland kastade han en skygg blick på Selma, som satt och såg ond ut.
Då och då sökte han indraga henne i det samtal han förde med fadern; men hon svarade kort, med en viss kylig artighet, som var den högsta grad af fientlighet, till hvilken hon någonsin lät det komma.
Patronen formligen våndades, icke blott af hennes onåd, utan ock i känslan af att ha begått en orättvisa: den unge mannen var ju förlofvad!
»Men du, är det nyttigt att vi stanna inne hos svärfar så länge?
Ska’ vi inte gå in en stund?» sade patronen slutligen, efter en längre tystnad.
Han tyckte mycket om att säga »svärfar», det var liksom om det gjort honom sjelf några år yngre.
»Jo, låt oss gå in», svarade Selma liknöjdt, »jag tänker att Mätta har qvällsmaten färdig.»
De gingo således in i salen.
Richard satt der vid skrifbordet och läste.
Patronen gick direkte fram till honom.
»Jag hör af min hustru, att kandidaten är förlofvad», sade han i sin mest gentlemanlika ton, medan den unge läkaren betraktade hans välvilliga ansigte med den största förvåning, »jag kan icke nog varmt uttala mina lyckönskningar till detta steg, ty ett tidigt tycke är den största lycka för en ung man; det bevarar honom från frestelserna.
Jag verkligen lyckönskar.
Fins det någon utsigt ... jag menar i en icke allt för långt aflägsen framtid ... hum ...
När tänker kandidaten gifta sig?»
»Så fort det fins en möjlighet, – den allra ringaste möjlighet», svarade Richard tvärt.
Detta oväntade intresse för hans hjerteangelägenheter förargade honom efter den förra ovänligheten.
Dessutom tyckte han att det var en sak, som alldeles icke angick patronen.
»Ja, ingen lång förlofning», bekräftade denne, »det är bara en sjudande ebb och flod.
Jag verkligen högaktar kandidaten för dessa sunda åsigter.»
Richard tänkte vid sig sjelf att han icke yttrat några åsigter alls, men han brydde sig ej om att säga något.
Han hade alltid hyst en viss ovilja emot patron Kristerson.
Supéen blef vida drägligare, än Selma efter första sammanträffandet vågat hoppas.
Patronen lät sig ej stötas tillbaka af Richards reserverade rätt, utan var idel solljus, och på hans uppmärksamhet mot Selma fans det ingen måtta.
Ibland måste hon till och med skratta deråt.
»Ja, respekt för det täcka könet», deklamerade patronen med pathos, »det är qvinnan som regerar verlden.»
Vid afresan den följande dagen, kunde han för ingen del tillåta att Selma gick till stationen, fastän hon högt förklarade, att hon föredrog detta.
Nej, åka skulle hon! – och patronen var sjelf inne hos arrendatorn för att beställa skjuts.
Han öfvervakade hästarnes förspänning, bestyrde om ressakerna och allting.
I förbifarten kunde han ändå hinna att konversera en smula med Richard, hvilken han slutligen lyckades göra nyfiken.
»Selma», sade denne, då hon vid ett tillfälle gick igenom salen, »hvad i all verlden sade du åt din man i går qväll, som så kunde stämma honom till min favör?
När han kom ville han ju inte ens helsa ordentligt.
Jag trodde dig verkligen inte om att vara så slug.»
»Ack du, det var alldeles omedvetet», svarade Selma med ett återhållet löje, »jag kom bara att säga honom, att du är förlofvad.»
Han såg ett ögonblick frågande på henne.
Men så förstod han meningen, skrattade torrt och vände sig om till sin bok.
En stund derefter stodo de båda inne hos fadern, som nu första gången satt påklädd i sin stora farfarsstol, helt modstulen öfver att dottern skulle fara ifrån honom.
Richard och Selma stodo framme vid fönstret.
Hon såg frisk och präktig ut i sin åtsittande vårkostym och käcka jägarhatt.
Genom fönstret kunde man se patronen syssla ute vid vagnen.
»Pål har gifvit mig lof att bygga om stathuset, det sämsta af dem – förstås» – sade hon brådskande i det hon drog hatten säkrare på och stack en nål igenom, »men nu skulle jag så gerna vilja fråga dig till råds om ett och annat, så att jag kunde få det riktigt helsosamt och bra; deras välsignade ungar äro alldeles förgångna af utslagssjukdomar och elände.
Pål säger att det ha sådana barn alltid, men jag kan inte förlika mig med det.
Hvar gång jag kommer dit ...»
»Ja, hvad skall du der?» sade han vresigt, men det ryckte under skägget som af ett kifaktigt leende.
»När de äro sjuka så!...
Hon såg på honom med ett förebrående ögonkast och rodnade häftigt.
»Herre Gud, hvad du nu var dig lik sen gamla tider!» utbrast han skrattande, »den minen kände jag så väl igen.
Nå, gå nu på.
Jag ville bara höra hvad du skulle säga.»
»Asch, jag har tänkt att tala med dig om det hela tiden, men liksom varit rädd.»
»Rädd?
För mig!
Hvarför det?»
»Att du skulle skratta åt mig.»
Hon drog och drog i sin handske, fast den redan satt oklanderligt.
»Skratta?
Det hör ju till mitt eget fack, hvarför skulle jag då skratta!»
»Ja-a», sade hon långdraget, »men jag är visst mycket dum; jag förstår rakt ingenting.»
»Det är ju derför du behöfver mig.»
Det såg ut som om hon kände sig lättare till sinnes vid detta svar.
»Ja, jag tycker att när man har god tillgång på pengar, så ...
Ja, det var en hel massa saker jag hade att säga dig, men nu hinner jag inte.»
»Nå, så skrif då.»
Hon såg på honom med glad öfverraskning.
»Skulle du vilja?»
»Åh tack, åh tack!» utropade hon i öfverströmmande glädje.
Han log blott.
»Ja, du kan inte tro ... åh, du kan inte tro, hur tiden hänger en tungt vid händerna ibland.»
»Nå men din gamla passion för målning, – är den alldeles slut?»
När jag inte kunde få lära mig något, eller egna mig helt och hållet åt det, så var det inte lönt.
Men tomt är det.»
»Ämnar du aldrig ta det igen?»
»Aldrig.»
Hon kastade en blick ut på gården och såg, att nu var allting färdigt.
»Adjö med dig, farsgubben min», sade hon, gick fram till ländstolen och strök med handen öfver faderns hår, som hon sjelf kammat så slätt och vackert.
Så böjde hon sig ned och strök kinden emot det.
»Nu skall du skynda dig att bli bra, och sen skall du komma och helsa på mig, länge, länge.»
Han sade ingenting, bara tryckte hennes hand.
»Inte får du vara ledsen!» hon böjde sig ned och såg honom så muntert i ögonen, att han klarnade upp, »du ska’ komma och se hur jag tagit mig i ridning.
Adjö med dig, du lilla oförståndiga pappa.»
Hon purrade om i hans hår till afsked, och då såg han helt belåten ut.
»Adjö Dick», sade hon och vände sig mot kusinen, som leende stått och sett på de två, »jag kan inte säga hur roligt det är att ha fått se dig igen, gamle gosse.
Och så kommer du snart med Elvira?»
De skakade kraftigt hand, och så sprang hon ut till vagnen.
Selma red i skridt, och hofslagen genljödo taktsäkert under parkens gulnande hvalf.
Morgonen var kall, och endast den långa ridten hade skänkt hennes kinder deras varma färg.
»Svarta prinsen» nickade sjelfbelåtet med sitt vackra hufvud och lät emellanåt höra en frustning, i det han böjde på halsen och spärrade ut sina näsborrar, så att en immig andedrägt hvirflade fram derur.
Selma var tjugutre år, men såg nästan äldre ut.
Hållningen hade blifvit fastare, blicken lugn, och det låg någonting medvetet i sjelfva hennes sätt att sitta till häst.
Då hon red ut på den öppna trädgårdsgång, som bildade uppkörseln till boningshuset, kom gruppen med ens i full belysning; rodnaden på hennes kinder glödde och hästens hud glänste mot solen.
Strandmalet rasslade under hofvarne och hon kastade en blick upp åt fönstren för att se om någon gaf akt på att hon kom.
I ett af dem syntes ett blondt qvinnohufvud och en hvit peignoir.
Selma log gladt dit upp och helsade med ridspöt.
Stallknekten, som red efter, närmade sig för att taga emot tyglarne.
Hon hoppade af utan hjelp, såg pröfvande på hästen om han blifvit mycket svett och strök honom smekande på halsen under den långa manen.
Han vände sig om för att nosa på hennes klädning och gned derpå sitt hufvud mot hennes skuldra, så att der stannade stora hvita skumflingor.
»Ack du sjelfsvåldiga krabat!» sade hon skrattande och torkade af klädningen med sin näsduk.
Derpå kastade hon tygeln åt det monstrum af fulhet, som tjenstgjorde som stallknekt, och gick in i huset, medan »Svarta prinsen» stod qvar och såg efter henne med stora melankoliska ögon.
Han tyckte väl att hon dröjde för länge derinne, ty han lyfte sin ena hof till en skrapning, som endast skedde i luften.
Prins var en grannlaga natur.
»Nej har man sett!
Är du verkligen otålig, du hjertans toker?» ropade hon ned till honom, der hon kom på trappan med en stor skifva grofbröd i handen.
Prins sänkte nosen och lät höra ett huttrande ljud, som skulle antyda en den kärvänligaste lilla gnäggning.
»Åh, du är ett mönster för en häst!» utbrast hon med stolthet och sprang ned för att mata honom.
Handskarne hade hon tagit af för att inte få dem nedblötade, ty hon visste af erfarenhet att Prins hade alldeles ingen försyn när det gälde bröd.
Så stod hon der barhufvad i solskenet och betraktade med förtjusta blickar sin favorit, som belåtet mumsade på sina brödbitar och snodde omkring med sin nos i hennes händer på det mest ogenerade sätt.
Hon måste stå långt ifrån och sträcka sig fram emot honom, ty han visade en ofantlig lust att gnida sig emot hennes klädning.
»Nu fins det inte mer», sade hon gladt och höll upp sina våta händer emot honom för att visa att det var sant.
Han suckade med en resignerad min, och så drog hon hans hufvud till sig för att kyssa honom på en fin, ren liten fläck vid sidan af nosen.
»Seså», sade hon afgörande, torkade sina händer och gick upp till gästrummen, medan Prins leddes till stallet.
»Nå Elvira, är du inte färdig ännu?» ropade hon utanför dörren.
»Richard är gången ut för mer en timme sedan, så att du kan gerna komma in», svarades det innanför.
Selma öppnade dörren och steg in.
Det var en elegant liten dublett, för närvarande bebodd af doktor Berg och hans unga fru, hvilka en längre tid varit gäster hos patron Kristersons.
Doktorinnan satt framför spegeln och kammade sig.
Hon var liten och blond, såg bra ut och hade någon benägenhet för korpulens.
»Hur kan du låta bli att öppna fönster, när det är så vackert väder?» sade Selma i det hon stängde dörren efter sig och nickade god morgon.
»Hu, det är ju så kallt», svarade doktorinnan med en liten rysning.
»Stug-gris!
– Hvar har du gjort af din man?»
»Ute på långpromenad.
Han blef förargad i går qväll för det du sade att du inte ville ha honom med på din ridtur i dag, och när han är ond för något, kan han trafva hela och halfva mil i stöten.»
»Kan han vara ond i dag för det jag sade i går?» yttrade Selma i en likgiltig ton.
»Åh, du tror inte så långsint han är.»
»Det var han aldrig förr; jag kunde reta honom hvarenda dag, och ändå var han lika god den nästa.»
Selma kastade sig i soffan och betraktade med välbehag de ljusa hårvågor, som böljade för kammen derborta vid spegeln.
»Vet du hvad! – det är grufligt roligt att se på fruntimmer – nota bene: vackra fruntimmer», utbrast hon muntert i det hon slog med ridspöet mot spetsen af sin sko.
»Så du pratar; du är ju sjelf ett fruntimmer!»
Selma skrattade till.
»Ja visst är jag det, men hos mig fins ingenting af det der mjuka – det der som gör att man tycker sig kunna linda er om fingret.»
»Jag tycker du borde ha blifvit karl; det skulle passat dig så bra», sade Elvira i det hon virade upp håret och böjde sig fram emot spegeln.
»Ja, behagligare skulle det varit, men det är väl det bästa som sker.
Jag kan nog gå an som fruntimmer med: alla skola inte vara som stöpta i samma form.
Men, se hit ett tag!»
Selma gick hastigt bort och lade sin arm om den unga fruns skuldror i det hon böjde sig fram och såg henne in i ansigtet.
»Ja var det inte det jag tyckte!
Nu har du gråtit igen.
Hvad är det då?»
»Åh, bry dig inte om det.»
Selma gick ett slag genom rummet.
»Det duger inte att tiga alltid; sjung ut!» sade hon och stannade vid sidan af toilettbordet, så att hon kunde se den unga fruns ansigte.
»Åh, det är alldeles ingenting ... det är bara Richard ...»
»Hvad är det med honom?»
»Det har du nog märkt.» Elvira ordnade sina toilettsaker, synbarligen utan att tänka på hvad hon gjorde.
»Hvad skulle jag ha märkt?»
»Att han inte bryr sig om mig.»
Hon böjde ned hufvudet och talade mycket lågt.
Selma stod och betraktade henne med ett besynnerligt uttryck i sina ögon, något af på en gång intresse och motvilja.
Täckheten förfelade icke sin verkan på hennes skönhetssinne, men all klemighet ingaf henne afsmak.
»Vill du inte berätta det för mig?» sade hon och såg ned på knappen af sitt ridspö.
Elvira kastade en hastig blick på henne.
Det fans i det fullkomligt beherskade men sträfva sättet någonting som i början stötte tillbaka och i längden vann.
I den svarta riddrägten, som satt stramt åt både lif och armar, såg hon längre ut än vanligt.
Håret var kammadt högt i nacken, men låg ned öfver pannan i en tjock ljusbrun lugg, så att endast en smal rand syntes öfver de något mörkare ögonbrynen.
Egentligen var hon ful, med denna platta näsa, hvars spets gick ut i en liten snibb, med den breda låga pannan och den fina skarpa hakan, hvilken gaf ansigtet form af en triangel.
Men de kloka, djupt liggande ögonen försonade allt; det var en präktig typ.
»Fast jag inte är äldre än du, har jag varit gift längre, och det ger erfarenhet», sade Selma, öfvervinnande sin motvilja att tala i ämnet, »kanhända kunde jag vara dig nyttig med ett eller annat råd.»
»Du är så snäll och rar», sade Elvira, undvikande henne med en af dessa fraser, som fruntimmer alltid ha till hands emot hvarandra.
»Rar!
Hvar kan du få något sådant ifrån?»
Selma såg nästan ond ut.
»Du är så snäll mot alla här på gården; gumman Boel har sqvallrat på dig.»
»Gumman Boel tar inte så noga för hvad hon pratar.»
»Du är god mot alla fattiga.»
»God! kallar du det god?
En egoist är jag.
Det är bara behofvet att känna mig nyttig för folk, som drifver mig; det är vigtighetsmakeri, ingenting annat.
Var lugn för att jag inte ger bort annat än det jag sjelf inte behöfver eller inte vill ha.
Är det att vara god?»
Hon hade talat med en viss hetta, framkallad af begäret att öfvertyga.
Det fans på bottnen af denna rättframma karaktär en skygghet, som kom hennes inre att krympa tillhopa för hvarje vidrörande.
Kanhända var det högmod.
»Nu gör du dig till», sade doktorinnan; hon tog det afgjordt för anspråkslöshet.
»Ah, – man kan bli sjuk af att höra det!
Jag ger dem mat och pengar ungefär som man kastar köttben åt hundar; jag vämjes vid sjelfva deras snikna begär, och vore det inte derför, att jag sjelf behöfver sola mig i deras korta tacksamhet, kunde jag lika gerna skicka bort dem med en spark.
Jag vet inte hvem som är uslast, de eller jag.»
Under dessa ord gömde sig en ödslig smärta, men deraf märkte doktorinnan ingenting; hon kände sig endast tillbakastött af yttrandets råhet.
Att det fins menniskor så fanatiskt sanningsälskande, att de beljuga sig sjelfve, derom hade hon ingen aning.
Selma kastade sig på soffan igen och strök med handen öfver sin panna i det hon lutade sig tillbaka med en min af trötthet.
»Jag kan inte lefva utan vänlighet», sade hon, »derför köper jag den ... det är hela affären.
För penningar får man allt, allt!»
»Inte allt; inte kärlek», svarade Elvira känslosamt.
Selma bara skrattade smått, men svarade ingenting.
Det var någonting af förakt som spelade kring hennes mun.
Hon såg icke upp.
»Det är ändå besynnerligt att se hur anlagen kunna vara nedlagda hos en från begynnelsen», sade hon efter en stund, medan Elvira gick omkring i rummet, »jag mins att då jag var hos farbror och faster i verlden – i Richards hem, du vet – så brukade jag alltid gömma de kakor jag fick till kaffet, under förevändning att jag ville ha dem till »natta-mat», som vi brukade säga i skolan.
Så gömde jag dag för dag under hela veckan.
Faster skrattade åt min barnslighet, men lät mig ha mina kakor.
Kan du gissa hvad jag gjorde med dem?»
»Jo du, jag hade funnit ett riktigt näste till gammalt hus någonstädes ut åt fäladen.
Der bodde ett gammalt folk med en hel kull ungar omkring sig.
De hade allaredan släppt ut en eller två kullar förut, ty både han och hon hade varit gifta en gång förr, – men maken till ungar har jag då aldrig sett.
Smutsiga och ... ah, du kan göra dig ett begrepp derom!
Nå, de der små odjuren skulle naturligtvis ha mina kakor.
– Föräldrarne voro nästan aldrig hemma; afkomman fick sköta sig sjelf liksom grodyngel.
Men du kan tro att der blef en förtjusning hvar gång jag kom!...
Jag försökte ibland att berätta dem sagor, men det förstodo de sig inte på, jag tror också att jag försökte lära dem en smula geografi, men det gick inte bättre.
Och jag – som sjelf var alldeles tokig i kakor – jag kunde sitta och se dem sluka fasters präktiga kaffebröd och sjelf slicka mig om munnen».
Hon skrattade så att tårarne kommo henne i ögonen.
– »Och det fast de troligtvis inte kunde känna någon synnerlig skilnad på det och den mjölblandning, som vår bybagare hedrade med benämningen hvetebröd!
Till på köpet inbillade jag mig att jag gjorde de der ungarne en tjenst med det.
Jag njöt naturligtvis.
Ja, vet du, till råga på allt umgicks jag också med den tanken att jag skulle kamma dem.
Men den kom lyckligtvis aldrig till utförande.
Jo, jo!»
Hon var synbarligen ytterst belåten med sin drastiska framställning.
»Usch hvad du har för en vana att håna allt!»
»Bara att se det från den lustiga sidan; den tragiska ligger nu en gång inte för mig.»
»Det afundas jag dig.
När allt kommer omkring är det bestämdt det som gör dig så tilldragande.»
»Tilldragande?
Tio mot ett att du lärt det ordet i en roman!»
»Fy hvad du är stygg.»
»Jag har ju aldrig påstått annat; det är ju du sjelf som velat öfverbevisa mig om motsatsen.»
Selma skrattade, och Elvira vände sig bort för att dölja hur hon fick tårar i ögonen.
»Elvira!»
»Ja, du tror liksom Richard att man kan skämta bort allting så fort det rör mig.»
»Det rörde ju inte dig, utan mig.
Dessutom var det ju du sjelf som inte ville tala om hvad du var ledsen för, och så tyckte jag det var bäst att tala om annat.»
Elvira satte sig vid toilettbordet och stödde hufvudet i händerna.
»Richard är sig inte lik, som han var det första året; det är himmelsvid skilnad.
Du kan inte tro hvad vi voro lyckliga!
Han bröt med alla sina kamrater, och vi voro inte åtskils en enda dag.
Men sedan lillen kom, blef det helt annat.
Jag har ibland trott att det var honom han inte tyckte om.
Derför lät jag den lille engeln stanna hos mamma, medan vi reste dit.
Jag tänkte att det då skulle bli bättre.
Men när talar han väl till mig?
Han är vänlig och snäll – det förstås – men vi ha aldrig något att säga hvarandra, när vi äro på tu man hand.»
»Men barn lilla, inte kan han prata jemt, heller.»
»Men när vi voro nygifta hade han tusen ting att tala om, och under förlofningstiden ...»
Det ha de ju alltid – idel dumheter, som man skulle bli rent sjuk af i längden.
Inte ville du att han skulle fortsätta med det?»