Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det föreföll så otroligt, att denna stora, starka ande skulle dö, utplånas, förintas endast derför, att syret var förtärdt i den obetydliga lilla kroppen.
Denna kropp var ju icke hans jag; denna kropp var henne så fullkomligt främmande; hvad hon kände, hvad hon älskade, hvad hon tillbad var själen, som bodde i denna ruin.
Det gamla året gick till ända, och det nya kom.
Nyårsdagen var han så sjuk, att han icke kunde mottaga henne — han skickade henne emellertid en nyårsgåfva, en elegant liten bonbonnière, och presenten var åtföljd af ett bref.
Jag sänder dig min lyckönskan till det nya året och på samma gång en liten ask med chokolad — jag hoppas innehållet skall smaka dig.
Jag vet nog, att du icke har stor glädje af, om jag uppfyller en konvenanspligt gent emot dig; men särskildt för vår omgifnings skull, för att icke lemna minsta utrymme åt en misstanke om brist på ömsesidig aktning, vill jag icke försumma att visa dig sådana små uppmärksamheter, som bruket föreskrifver.
Jag för min personliga del älskar dig så högt, att jag icke behöfver ge dig något särskildt bevis på min aktning.
Du är min kära Mouche, och mina lidanden tyckas mig mindre kännbara då jag har din skönhet och dina andliga företräden att glädja mig åt.
Jag kan tyvärr ingenting annat göra för dig, än skicka dig dessa ord af »myntad luft».
Mina bästa önskningar till det nya året talar jag icke ut.
— Ord!
Ord!
I morgon kan jag kanske åter mottaga min Mouche.
I alla händelser bör hon på öfvermorgon besöka sin
Nebukadnezar II f. d. kgl. preussisk ateist nu Lotusblomme-tillbedjare.
Hans skapardrift tycktes växa för hvarje dag.
Han skref och skref, feberaktigt, tills blyertspennan föll ur hans domnade hand och nervkrisen kom.
— Det sista han skrifvit måste hon alltid läsa upp för honom.
»Sätt musik till min dikt», sade han.
Hans fantasi rörde sig uteslutande om henne, om deras förhållande till hvarandra samt om hans egen nära förestående död.
Det var som om han haft en dunkel aning om, att det nu snart skulle vara förbi.
Denna aning var kanske aldrig fullt medveten; men den feberaktiga exaltation, i hvilken han lefde, tycktes ha sin grund deri.
En dag bad han henne läsa en dikt, som skrämde henne mera än någon, hon läst förut.
Det fans i den en så hemsk visshet om den nära förestående döden, men också något af triumf — ett leende, till hälften medlidsamt, till hälften ohyggligt, öfver att hon icke skulle öfverlefva honom.
Det lif, hon skulle komma att föra efter hans död, skulle vara ett skenlif, ett skugglif blott.
Hennes tankar, hennes känslor, hennes längtan, hennes drömmar skulle följa honom ner i det svarta djupet.
Dikten, som hon läste för honom, lydde:
De valförlofvade.
Jag ser din blick af tårar full.
Du tror, att det är för mitt eländes skull —
du vet ej, att dig sjelf den gäller,
tåren, som ur ditt öga kväller.
O säg — när öfver ditt lif du tänkt,
har aldrig då fram i ditt sinne blänkt
en aning om ödets mening, som var,
att du och jag skulle bli ett par.
Tyvärr — den lyckan blef oss förment;
vi möttes för sent — för sent — för sent.
Jag tror:
I kärlekens bok stod skrifvet,
vi skulle älska hvarann i lifvet.
Ditt sjelfmedvetande vaknadt är
först då du legat mitt hjerta när.
Du var en blomma, i växtens rike
jag kysste dig till en menniskas like,
jag gaf dig en själ, jag lyfte dig
till andens höjder — upp till mig.
Nu äro gåtorna tydda ut,
din blick är klar — och mitt lif är slut.
Gråt ej, att jag ifrån dig går,
du vissnar snart, då du ensam står —
du vissnar innan i blom du gått,
du slocknar innan du brinna fått,
du dör i din bästa ålders dar,
innan du ännu lefvat har.
Vid Gud! du är den
kvinna jag älskat högst i verlden.
Hur bittert, att först jag det säga får
när skilsmessans timma för evigt slår.
Min första smekning jag gaf dig nyss —
en välkomstkyss — och en afskedskyss.
Hon kunde icke läsa mer; hon måste vända sig bort.
Tår efter tår rann tyst öfver hennes kinder; i hennes bröst slet en snyftning så våldsam, att ansigtet förvred sig i kramp under ansträngningen att hålla den tillbaka.
Med en hes, ihålig stämma återgaf han i bruten prosa diktens slutstrofer:
»Vi skiljas nu — för alltid!
— Intet återseende gifs för oss — i en himmel ofvan skyn.
— — Din skönhet blir till stoft igen — svinner hän i tomma intet.
— Men skaldens rykte lefver.»
Det var något ohyggligt hjertlöst i dessa ord.
Det smög sig en isande kyla längsmed hennes ryggrad, och småningom var det som om hela hennes kropp stelnat till is.
Hon kände en underlig kittling i hårrötterna, och hon vände ett par vidgade, skrämda ögon ner emot honom.
»Farväl för evigt, du sköna lik!» slutade han, med diktens slutstrof.
Det lekte ett fult leende kring hans vissnade, bleka läppar.
Hon tyckte sig se en af dessa sagans vampyrer, som vid midnattstid stiga upp ur sina grafvar, bita sig fast vid de lefvande och suga blodet ur deras ådror ....
Hon ville resa sig upp och fly; men hon kunde icke röra sig från stället.
Hennes kropp var som förlamad och detta vampyrleende fängslade henne, band henne med det ohyggligas makt.
Hon afskydde honom i detta ögonblick, hon hatade honom, som dufvan hatar höken, under hvars klor hon vrider sig; hon hade också en känsla af, att hennes hat var vanmäktigt, att hon aldrig skulle kunna undkomma — — deraf kom sig väl denna stelkramp, som gjorde, att hon icke kunde fly.
Ångesten snörde samman hennes strupe; hon tyckte, att om hon blott kunde tala, säga ett enda ord, skulle hon vara stelkrampen kvitt; men hon kunde icke pressa fram detta enda ord.
Då reste han sig upp i sängen, lyfte med högra handens pekfinger upp det förlamade ögonlocket och såg på henne.
Och i samma nu förvandlades uttrycket i hans ansigte: oro, ömhet och smärta vexlade i dragen likt reflexer af ett osynligt ljus.
Hastigt sträckte han ut sin hand, grep henne i armen och kramade den som i kramp.
»Förlåt», sade han blott i det han åter sjönk ner på kudden.
»Men det är snart öfver.»
Hade han i detta ögonblick vågat bjuda henne en af de vanliga smekningarne, kunde hon ha slagit honom i ansigtet.
Men gent emot den djupa förtviflan, som låg i de sista orden, var hon fullkomligt värnlös.
Hon tyckte att hon måste finna ett ord att säga honom till tröst, och hon tog det första som föll henne in.
Hon slog in i diktens tankegång, talade om ära och ryktbarhet, om skaldens tankar, som skulle öfverlefva honom, om sånger, som skulle sjungas af en sen efterverld — — af en slägt som böjde sig beundrande för hans geni — — —
Han låg och lyssnade till hennes ord; leendet kring hans läppar var sorgmodigt och trött.
»Hvad hjelper det», sade han, »om man förvärfvar hela verlden men tager skada till sin kropp.»
Det var den halft ironiska, halft vemodiga anmärkning, hvarmed han sökte dölja sin djupa förstämning.
När Margot gick hem, var hon i ett nervuppror så häftigt, att hela kroppen skälfde.
Hennes tänder hackade emot hvarandra, och hon frös.
Hon gick fort; hon ville gå sig varm; hon hade en förnimmelse som om något var efter henne och sökte gripa henne.
Flere gånger såg hon sig ofrivilligt om, och fördubblade sedan hastigheten af sina steg.
Men när hon hunnit ett stycke in i Rue de la Paix, sveko krafterna henne.
Hon vinkade åt en droska och lät köra sig hem.
Om natten hade hon feber, och i feberdrömmarne jagades hon af en skugga.
Hon flydde; hastigare och hastigare flög hon genom rummet, sväfvade utan tyngd tills hon plötsligt störtade nedåt i svindlande fart — och vaknade med en suck af lättnad, badande i svett.
Eller också låg hon utsträckt på marken utan att kunna röra sig, och på hennes bröst satt som en blytyngd vampyren med de bleka vissnade läpparne.
Nu böjde han sig framåt, närmade sin mun till hennes, sakta, sakta, medan han band henne med sina blickar — — närmare och närmare kom han, tyngre och tyngre blef han — — hon såg hans blodtörstiga vidriga leende — — Jesus!
— Hon lyfte sin hand och slog — — — och i detsamma kände hon sig bortförd, baklänges, i svindlande fart — — —
»Hur är det, mitt barn?» sade modern som stod i nattdrägt, lutad öfver hennes säng.
»Jag hörde dig ropa, stöna så hemskt — och fäkta med armarne.»
»Det är ingenting.
Jag har en smula feber kanske — en förkylning — —»
Hon gick omkring som i ett rus hela den följande dagen.
Febern hade icke släppt; tinningarne bultade och hufvudet värkte.
Minsta buller kom henne att fara upp; ibland tyckte hon sig höra en susning i luften — då strömmade allt blod till hjertat, som ökade takten så, att hon höll på att kväfvas och måste resa sig upp och gå af och an i rummet för att bli lugn.
Men också när hon rörde sig hade hon en förnimmelse af, att någonting lurade på henne, någonting som hon icke kunde fly ....
På eftermiddagen kom ett af de vanliga små brefven.
»Kära barn!
Jag har ett anfall af migrän, som, fruktar jag, kommer att vara också i morgon — troligen blir det då ännu värre.
Jag skyndar mig att underrätta, dig derom, så att du må veta, att du har skollof i morgon och fritt kan förfoga öfver din eftermiddag.
I stället räknar jag på att få se dig på öfvermorgon (söndag).
Om du icke kan komma då, så låt mig veta det, mitt kära, vackra barn.
Jag skall icke slå dig, om du också genom någon alltför stor dumhet skulle ha gjort dig förtjent af ett sådant straff.
Jag är icke stark nog att handtera rottingen.
Jag är nedslagen, sjuk och sorgsen.
Jag kysser les pattes de Mouche.
Hon drog en suck af lättnad, då hon läst det.
Alltså icke i dag och icke i morgon!
Hade han befallt henne att komma, måste hon ha lydt.
Hon kämpade emot under de följande dagarnc.
Hennes vilja tycktes göra en sista ansträngning att slita sina band ....
Det var som om han anat, hvad som försiggick inom henne, och han sände henne sitt budskap derom:
Dig fängslar mina tankars makt!
De frön, jag i din själ har lagt,
till millioner slingor spirat
som kring ditt väsen fast sig virat.
Min andes vingeslag du hör,
hvar än du är, hvad än du gör;
han till och med i säng dig följer
och dig med sina kyssar höljer.
Min kropp i grafven ligger, men
min ande lefver, lefver än,
och bor i hjärtat ditt, du kära —
en tomte som gör huset ära!
Låt honom derför bo der fritt.
Du ändå aldrig blir honom kvitt!
Hvart än du far, hvar du dig döljer,
han är dig när, han med dig följer.
Du måste tänka, hvad jag har tänkt.
De frön jag i din själ har sänkt
ha spirat, och den i bojor lagt.
Dessa strofer ringde henne sedan ständigt i öronen.
Hon var fängslad, bunden af hans tankars makt.
Och hon kunde icke undkomma.
Hvart hon kom och hvart hon gick hörde hon hans mäktiga andes vingeslag.
Hon tyckte, att hon aldrig förr vetat hvad det var att lida.
En positiv smärta är åtminstone något bestämdt; man vet hvad det är, man kan liksom peka på det — — Men denna ångest, denna eviga, pinsamma nervernas spänning — detta att icke veta ut och icke in — — Det var förfärligt.
Ibland tyckte hon, att hon önskade — — hvad?
Hon vågade icke tänka tanken till slut.
Hon förestälde sig att han var död — och hon andades ett ögonblick friare i känslan af, att hon sjelf fans kvar bland de lefvandes antal.
Men så med ens var det som om hela hennes varelse krympt samman.
Han var borta, borta för evigt.
Hon skulle aldrig se honom mer!
Pinan ryckte och slet inom henne — brände — brände.
På ett ögonblick hade hon pannan full af små kallsvettdroppar, och det stack i hvarje por af hennes kropp — — Aldrig se honom mer!
Hela verlden låg som en mörk och frusen ödemark.
Hon skulle aldrig mer kunna bli glad — — hennes lif var slut.
Då genomlefde hon i tankarne — svindlande fort — alla ljusa och vackra minnen från denna tid, då hon varit hans enda glädje — — — och längtan grep henne.
Hon måste upp, skynda till hans sjukbädd, se honom ännu en gång innan det var för sent.
Hon tog en vagn och lät köra sig till hans bostad.
Hon tyckte, att hästarne kröpo fram, och tiden blef outhärdligt lång.
Hon såg sig icke omkring på det brusande, brådskande lifvet.
Hon satt och stirrade rakt fram och hon hade icke mer än en tanke i sitt hufvud:
Om han är död?
Hon sprang uppför trapporna; men på tredje våningens trappafsats kände hon, att det svartnade för hennes ögon.
Hon grep tag i bänken, satte sig ner — — och förlorade medvetandet.
När hon vaknade, visste hon icke, hur lång tid hon legat der; men hon erfor en känsla af befrielse.
Ångesten var förbi.
Långsamt och försigtigt steg hon uppför de öfriga trapporna.
»Ändtligen kommer du», hörde hon honom säga då hon trädde in i rummet.
Han kände igen hennes steg.
Och så satt hon der åter på sin vanliga plats, talade eller hörde honom tala — läste högt för honom de dikter, han senast skrifvit.
Två fåglar ser jag strida.
Hvit är den ene, den andre röd.
De sitta på hvar sin sida,
och heta: lif och död.
De kämpa om min sjuka
kropp, som knappt jag röra kan.
Med gnistrande ögon de sluka,
hatfullt och hotfullt hvarann.
De skarpa klorna sträckas,
korsa hvarann med ilskans mod —
mitt hvita linne fläckas
rödt af de kämpandes blod.
De flaxa med sina vingar;
spetsarne ofta med gnistor slå
mitt öga; smärtan tvingar
ögat att tåras då.
I stridens blinda ifver
upp på mitt bröst med spända klor
den röda fågeln klifver,
tryckande tung och stor.
Jag stönar, jag kan ej andas — —
fjäder hvit och fjäder röd
vimla i luften — blandas — —
gör pinan kort, o död!
Du hemska fågel, du röda,
sänk dina klor, djupt i min kropp,
så djupt, att jag kan förblöda — —
Låt striden höra opp!
Du vackra fågel, du hvita,
du kan ej segra, det ser jag väl.
Låt honom sönderslita
min kropp — tag du min själ.
Den sista dikten af hans hand bar dedikationen:
Till La Mouche.
I drömmen såg jag nyss en öde trakt
af spillror full, från vittrade ruiner,
en grusad rest af renässansens prakt —
och öfver detta kaos månen skiner.
Allt är i spillror.
Endast här och der
en trotsig dorisk pelare ses peka
med hedniskt hån mot himlens stjernehär,
som vill den sjelfva blixtens gud förneka.
På marken ligga, spridda rundt omkring,
fragment af dörrar, friser och skulpturer,
men’skor och djur — fragment af allsköns ting:
Centaurer, sfinxer — sagotidsfigurer.
Der står en öppen marmorsarkofag
helt oberörd bland spillrorna, och i den
ser man en liflös man, med sorgsna drag,
helt oförvanskad, också han, af tiden.
Karyatiderna, med halsen sträckt
tyckas med möda bära upp sin börda:
och sarkofagen är med bilder täckt —
i låg relief — godtyckligt sammanförda.
Olympen ser man — härlig på hedniskt vis
med sina nakna och lystna hednagudar;
Adam och Eva ses i sitt paradis,
klädda i sina kyska fikonlöfs-skrudar.
Här ser man Troja upp i lågor gå;
Paris och Helena, vid glada fester;
ej långt ifrån ses Moses och Aron stå,
och Judit, Haman, Holofernes, Esther.
Så var der ock att se gud Amor sjelf,
Apollo, herr Vulcanus och fru Venus,
och herskarparet ifrån Stygens elf,
och Priapus, och Bacchus och Silenus.
I deras närhet stod åsnan och Bileam —
och åsnan talade, ett konstens under!
I frestelsernas stund såg man Abraham,
och Loth i djupaste förnedrings stunder.
Här dansade
Herodias; där låg
Johannes döparns hufvud än och blödde;
här Satan sjelf och helvetet man såg,
der Petrus sig mot himlens nyckel stödde.
I riklig vexling konstnärn dragit fram
allfader Jupiters sköna hjeltedater:
hur Leda han förförde — i svaneham,
och Danaë — i regnet af dukater.
Dianas vilda jagt man också fann,
och nymferna i spåren henne följde;
vid sländan sin satt Herkules och spann;
en kvinnas drägt hans grofva lemmar höljde.
Bredvid sågs Sinai; på bergets kam
Israëls barn och oxar slagit läger;
i templet tränga judarne sig fram
att lyssna till hvad gossen Jesus säger.
De bjertaste kontraster i sällskap ses;
Hellenens lefnadslust frivolt sig blandar
med judens allt försakande askes — —
en murgrönsarabesk det hela randar.
Dock, underbart! allt medan sjelf jag såg
i drömmen dessa bilder, djupt betagen,
tycktes mig plötsligt, det var jag som låg
död i den sköna marmorsarkofagen.
Bredvid mitt läger såg jag en blomma stå;
dess kronblad voro ned emot mig vända;
de voro svafvelgula och dunkelblå,
liksom af lidelsernas eld förbrända.
»Passionens blomma» är det namn, hon bär.
Det sägs, man henne första gången funnit
på Golgatha, just på de ställen der
den gode Frälsarns blod i sanden runnit.
Hon plägar spira på martyrens graf;
martyrens sköna vittnesblomma är hon,
och derför också, liksom gjutna af,
i kalken alla pinans redskap bär hon.
Man ser dem, efterbildade i smått:
gisslet och repet — hela pinokammarn,
korset, som Återlösarn att bära fått,
och törnekronan, spikarne och hammarn.
En sådan helig blomma var det ock,
som, böjande sig ner emot mitt läger,
kysste min hand och mina ögonlock
med denna sorgens glöd, som kvinnan eger.
Men drömmen vexlar och — Sällsamt! nu jag ser
lutad emot mig bilden af en kvinna;
den svafvelgula blomman fins der ej mer,
der fins blott hon — min andes älskarinna.
Du var passionens blomma i drömmen nyss,
mitt barn, min älskade!
Nu först jag kände
den innerliga värmen i blommans kyss
och värmen af den tår, som min panna brände.
Jag låg med slutna ögon, och ändå väl
jag såg dig genom den slutna ögonfransen;
din blick var full af kärlek och full af själ,
du sjelf så andefin i måneglansen.
Vi bytte ej ett ord; och dock förnam
mitt hjerta tydligt allt hvad du tänkte dölja; —
att tala hjertats språk är väl ingen skam,
men tystnad bor på höjden af känslans bölja.
Ett samtal utan ord!
Men tiden gick
fort som den går vid kärlig underhållning,
och sommarnatten blef till ett ögonblick
af lockande och skrämmande förtrollning.
Ack — fråga aldrig hvad vi talte om!
Hvad är det Sanct Johannismasken glimmar?
Hvad sorlar bölja, som till bäcken kom?
Hvad susar vestanvind i nattens timmar?
Hvad strålar diamant och ädelsten?
Hvad doftar nattviolen, sommartida?
Detsamma talte väl i månens sken
martyrens blomma vid den dödes sida.
Jag vet ej sjelf, hur länge jag njuta fick
min lugna, kalla sömn och drömmens tjusning.
Jag vet blott, att min vackra dröm förgick
som drömmar pläga förgå vid dagens ljusning.
Vårt lif är kamp — för lycka, som aldrig vins;
ty lyckan trifves ej der oron larmar!
Det ingen högre vällustkänsla fins,
än den att hvila trygg i dödens armar!
Ve mig, att denna saliga dödens fred
försvann med ens vid larmande smäderopen.
Ve mig, att blomman min in i dunklet gled,
skrämd af den råa, stampande, skällande hopen.
Hvad var det, detta gafflande, detta bjeff?
Jag tyckte nog, att rösterna jag kände.
Det var ju grafvens bilder i relief,
som sina glosor upp emot himlen sände.
Spökar i stenen ännu den gamla tron?
Och disputera dessa marmorschema?
Med Pans, den gamle skogsgudens, jämmerton
täflar i vildhet Moses’ anathema!
Den striden slutar aldrig; så sant det är
ej samma blod i negers och hvit mans vener,
skall också alltid skild bli menskors här
i två partin: barbarer och hellener.
En prestgård i N--d
EN PRESTGÅRD I N--D
en finsk medborgarinna Charlotta Falkman
Wiborg, Johanna Cederwaller et Son, 1847.
"Tviflet är första steget till förryckthet, det är ej något icke-vetande, utan ett icke-troende."
Tempel förgården.
Prostgården var en ståtlig byggnad frän medlet af förra århundradet; belägen på en af åldriga ekar och björkar omgifven höjd, hade den likväl en fri utsigt till kyrkan och den på afstånd liggande kyrkobyn.
Från de öfre rummen såg man rika åkrar och ängar jemte en större insjö, med tvenne små gräsbevuxne holmar, hvarföre den också fått namn af Holmsjön, och den herregård, som låg vid den motsatta stranden, kallades Holmsjö-gård.
Rummen i vår prestgård voro ej många till antalet, men höga och rymliga.
Jordvåningen beboddes af familjen och husfolket, den öfra var indelad i såkallade gästkamrar, möblerade i den smak, som var rådande den tiden, då nuvarande prostinnan som nygift fru inflyttade i huset.
Det var den första Maj 182..
Vänner och fränder jemte de förnämsta af socknens "grädda" voro bjudna att fira denna för alla, men i synnerhet för prestståndet högtidliga och glädjande dag.
Det var utomdes 19:de årsdagen af prosten Bryllers förening med sin prostinna.
Under det att prostinnan ifrigt rörde sig fram och åter emellan kök, handkammare och den stora matsalen, ömsom anordnade om festen, ömsom sjelf lade hand med verket, för att undervisa sina hjelpredor i det rätta sättet att uppsätta den gödda kalkonen på spettet, eller att viska sockerkakan, och flera dylika husmoderliga bestyr, finna vi hennes man, den vördige prosten, sittande på en af de bänkar, som omgåfvo den höga trappan åt gården, språkande med sin svåger, baron Y----, ägare till Holmsjögård.
Denne hade med afsigt kommit så tidigt, för att, innan de öfriga gästerna hunnit anlända, prata bort en förtrolig stund med svågern.
Baronen, en man om femtio år, till utseendet något högdragen, men alltid munter och språksam, var klädd i mörkblå, civil drägt, prydd med nordstjerne- och en rysk orden.
Han fortfor i det redan påbörjade samtalet, sålunda:
-- Som jag sagt, den unge mannen äger bestämdt alla erforderliga egenskaper för att sätta skick på dina pojkar.
Du kan icke föreställa dig, hvilken superb figur han gjorde på Åbobalerna i vintras.
-- Han för sig med ett behag, en ledighet i dansen, som om han tagit lektioner af Vestris.
-- Det der kan allt vara bra -- men...
-- Och hvilket loford hans lärare gåfvo om hans kunskaper sedan!
Han har vid sina tentamina visat sig som en öfverskärare i filosofin, astronomin, teologin och hela det lärda krimskramlet för öfrigt.
-- Det var något, -- likväl skulle jag...
-- I de lefvande språken excellerar han, det vet jag med säkerhet, fortfor baronen.
Dessa äro i min tanke långt behöfligare än både latin och grekiska.
Hvad f--n behöfva dina pojkar plugga i sig Homerus, Ovidius, Herodotus och hvad de respektive herrarne alla må heta.
August har en afgjord fallenhet för krigståndet och Lorenz för sjöväsendet; lemna dem således ett par år under Walters tillsyn; skicka dem sedan hvar på sitt håll i tjenst, så få vi säkert heder af dem med tiden.
-- Men, käre bror, skall då ingendera träda i sin fars och farfars fotspår, ingen af dem bli min efterträdare i sysslan?
-- Pah! dertill äro de alltför unga; "innan gräset gror, dör märrn," säger ordspråket.
Genom din dotter får du nog en efterträdare.
Apropos, när väntar du hem Lovisa?
-- Närmare hösten. -- Pensionsfrun har nyligen antagit en ritmästare af utmärkt talang.
Lovisa skrifver och ber att ännu en tid få dröja qvar, för att fullkomna sig i teckning.
Jag gaf, ehuru ogerna, mitt bifall.
Efter min tanke vore det bättre att flickan vore hemma och lärde sig af sin mor att bli en god husmoder, än att i åratal vara borta från föräldrar o<h hem, endast för att lära sig fåfängeliga konster och få smak för ett flärdfult lif.
Men min högtärade fru svägerska och hennes fröken syster, du och till och med min hustru, alla voro ni i komplott mot mig, tills jag måste ge efter.
Så är det nu med gossarna också.
Är jag då icke far och man i mitt hus?
-- Hvem har disputerat deremot, käre bror?
Men, tiderna äro andra nu, än förr.
Upplysningen stiger -- man afskakar stoftet; -- det nya slägtet höjer sig som en Phönix utur askan, och summan af saken är den: att man måste följa med sin tid, och för denne oss på galen väg, så är det tidens fel, men icke vårt.
Ehuru dessa argumenter icke alldeles gillades af prosten, var han något tvehogsen cm svar, dessutom blefvo de störda genom ankomsten af husets adjunkt, Brummerus, som mödosamt stretade uppföre trappan, bärande, biträdd af en drenggosse, en korg med buteljer.
Han hade i källaren påfyllt några dussin sådana af det vidtberömda marsölet, som bryggdes i prostgården.
Vare sig nu, att magistern af blotta lukten blifvit litet vimmerkantig, måste vi lemna osagdt, men efter en både ödmjuk och tölpaktig helsning på baronen, hvarvid han var nära att förlora balansen, fortsatte han med sina chassé-steg sin gång till prostinnans handkammare.
-- Behöfves det mer, än att jemföra kaplansadjunkten Marenius med denna tölp, som det visst icke felas lärdom? -- frågade baronen skrattande, -- för att finna hvad en bildad uppfostran kan åstadkomma.
Huru välkommen är icke Marenius hos alla!
Ja, till och med bönderna visa honom en synnerlig aktning; redan på afstånd taga de hatten af för honom, hvaremot de helt kamratlikt skaka handen med magistern på prostgården...
Denna gång, likasom alltid vid deras öfverläggningar, segrade baronens mening, icke derföre att svågern alltid medgaf rättvisan af hans påstående, ty vår prost var en man efter gamla verlden, men disputera var på sednare tider icke Bryllers sak, isynnerhet sedan makligheten blifvit hans jordiska godomlighet; dessutom var svågern hans sockenpatron och baron till på köpet.