Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han indelar läseriet i 4 klasser: rätta kristna, lätta karakterer, det tredje mins jag ej rätt, och slutligen afskvvärda Jesuiter, linder hvilken benämning han redan förut klassiliceiat allt hvad läseri heter.
Häruti har han begått ett stort misstag, ty läseriet, som onekligen är en ganska märkvärdig andlig och historisk företeelse, kan på intet sätt ställas i jemn - Den 16 Juni 197 bredd med Jesuitismen.
Denne sednare är en Orden, stiftad af Ignatius Loijola, hvarföre?
— För att motverka Protestantismen.
Kan den värde taiaren, sannings- och samvetsenligt fortfarande försvara den åsigten, att läseriet upträder i vårt land, för alt motverka Protestantismen, då erkänner jag jemlörelsen såsom träffande, men — jag tror det ej; utan tvertom, är jag öfverlygad och vågar påstå, att det s. k. läseriet söker medverka till framgången af den rätta, pä Guds Ord och de symboliska böckerna grundade Protestantismen.
Utaf detta mitt yttrande får man ej sluta, att jag uplrädt till försvarande af läseriet, vare sig i dess renhet eller afarter betraktadt såsom något partie, utan jag har upträdt såsom samvetsfrihetens försvarare, och ur denna synpunkt har jag trott mig böra uplaga Hr af Silléns yttranden, sä mycket mer, som jag anser läseriet onekligen vara en Guds uppenbarelse i landet, som redan har, och ytterligare nogsamt lärer med handling ådagalägga: att samvetet icke låter sig med tvångslagar bindas.
Hr af Sillén påstår jemväl, att läsarne hota civilisationen.
Detta är en lika orättvis, som ogrundad beskyllning, ty ibland läsarnes antal, finna vi ganska många, både snillen och talanger, lärda och vetenskapsmän, till och med af första ordningen, för alt icke tala om handtverkareklasserna, der en stor myckenhet både skickliga och idoga män finnas.
Vidare säger samme talare, att läsarne åsidosätta arbetet för gudaktighetsöfningars skuld.
Detta är en vanlig fras, begagnad för att väcka ovilja emot hvarje företeelse af sannt andligt lif, men saknar allt fotfäste i verkligheten.
Läsarne äro ingalunda sämre arbetare, än landets öfriga befolkning, och undanstjäla ingen tid från arbetet, men sedan detta är slutadt, begagna de en af många andra mindre lämpligt använd tid, alt betrakta Guds ord, och deraf hämta kraft till fortsatt sträfvande, att verka i deras kall här på jorden.
Jag tror icke, att Hr af Sillén skall finna läsarne sitta bela dagarne med armarne i kors, och, som man säger, hänga näsan öfver boken.
Det kan väl inträffa, att de i första början af det andliga lifvets upvaknande, arbeta något mindre ifrigt än eljest, men detta har en öfvergång, då väckelsen är fullbordad, och jag tror mig kunna försäkra Eder, Mine Hrr, att läsarne utgöra en del af landets mest idoga befolkning.
Hr af Silléns yttranden äro slutligen väl kärlekslösa, såsom uttalade öfver en så stor del af Sveriges befolkning, som de s. k. läsarne f. n. äro, att det rådet tilläfventyrs här kunde finna sin tillämpning: att först gå till väga med dom öfver sig sjelf, innan man utkastar så hårda domar öfver andra.
Jag vill icke uptaga R. o. Ad:s lid med något längre föredrag om min åsigt i sjelfva religionsfrihetsfrågan.
I denna sak är redan tillräckligt taladt, och jag tror i alla fall, att ämnet är så rikt, att det icke kan uttömmas, äfven utaf den aldra längsta discussion, hvilken dessutom icke torde kun na rubba bvars och ens i ämnet redan förut fattade öfvertygelse.
Men såsom ledamot af LagUtsk., anser jag mig vara skyldig att redogöra för min åsigt, huru jag ansett att denna, och öfrige kyrk - 198 D e n-16 Juni. liga frågor bordt behandlas, och hvilken åsigt Jag framställt uti min, förevande Betänk, vidfogade reservation.
Åberopande denna reservation, tillägger jag dertill några ord.
Det förhåller sig på samma sätt med åsigterna uti de kyrkliga frågorna, som i alla andra samhällsfrågor: många af dem, som önska en förändring af det bestående, upkasta ett mål för sig, långt framom del närvande tillståndet, hvilket mål de genast vilja i verkligheten upnå, under riri man å motsidan söker envist uprätthälfa det bestående, och vill icke medgifva någon den ringaste förändring deri, fruktande att detta skulle leda till allmän omstörtning.
Betraktande de kyrkliga frågor, som skulle vid denna Riksdag handläggas, syntes del mig, ali frågan om religionsfrihet icke borde först behandlas.
Jag fann det vara lämpligast att, innan Utsk. yttrade sig öfver nu förevar:de motioner, Disk. toge i betraktande det uuvarrde tillståndet i religiöst hänseende inom landet, huruvida folkets behof af andligt lif, kunde inom Statskyrkan upfyllas, och hvilka åtgärder i sådant afseende borde vidtagas.
Jag föreslog alltså, att LagUtsk. försl behandlade frågorna om en utvidgad frihet, alt hålla religiösa sammankomster, om tillfälle för kyrkans medlemmar, att genom serskildt utsedda ombud uttala deras åsigt i de vigtigasle kyrkliga frågorna o. s. v., samt att frågan om en allmän religionsfrihet borde aldra sist företagas.
En mängd af de kyrkliga frågorna åro nemi. af den beskaffenhet, all de icke lämpligen kunna utgöra föremål för R.
St:rs pröfning; och derföre syntes mig all riktigast vore, att först upgöra ett förslag till kyrkomöte, till hvilken kyrkliga representation sedermera flera de vigtigaste frågorna, och deribland den om religionsfrihet borde hänskjutas.
Men det finnes andra frågor, hvilkas snara afgörande är af ett trängande behof påkalladt, och ej tåla något, upskof, hvartill i främsta rummet måste hänföras, stillandet af de separatistiska rörelser, hvilka inom landet upkommit till följd af förbudet, alt vid gudstjenst begaena de s. k. ”gamla böckerna”, hvilka förut varit af den Svenska församlingen nyttjade, samt af kyrkan godkände, och således fullkomligt renlärige.
Dernäst i ordningen kommer frågan om en större frihet för den andliga verksamheten inom församlingen.
Dessa frågor hafva erhållit en sådan karakter, att de fordra en snar lösning, och jag erinrade äfven LagUtsk. derom, att ifall desamma besvarades af R.
St., på ett med rättvisans fordringar öfverensstämmande sätt, så torde frågan om religionsfriheten icke för det närvande blifva af sådan vigt, alt den icke kunde upskjutas och öfverlemnas åt den blifvande kyrkliga representationen.
Deremot ansåg jag, att ifall förstnämnde frågor ej blefve pä ett tillfredsställande sätt löste, det icke återstod någon annan utväg, än att göra frågan om religionsfriheten till föremål för en alfvarsam pröfning; ty om man ej beviljade Statskyrkans medlemmar ali sammankomma till gndaktighetsöfningar, när de känna sig deraf vara i behof, samt att begagna de böcker, hvaraf de finna sig mest upbyggda, mäste man vara beredd uppå, att de på sådant sätt behandlade, vilja skilja sig ifrån kyrkan, samt då tillse, på hvad sätt sådant kunde dem medgifvas.
Denna ordning för de kyrkliga äm - Den 16 Juni.
199 lienas behandling antogs likväl icke af LagUtsk., och detta utgör äfven en anledn. för mig, att förena mig med dem, som yrkat Betänk:s återremitterande, på det att Utsk. måtte komma i tillfälle att taga motionernas innehåll i öfvervägande, sedan sig visat, huruledes de 2:ne andra frågorna blifvit af R.
St. afgjorda.
Den ena af dessa frågor är redan afgjord.
Den förhoppning jag vid Riksdagens början hyste, att den Svenska kyrkan skulle lemna sina bekännare en större frihet, just i enlighet med kyrkans grundläror, denna förhoppning har redan försvunnit.
St. hafva nemi. redan samfäldt godkändt en af Ekon.lltsk. afstyrkt motion, alt de gamla handböckernas begagnande under vissa upgifna fall måtte tillåtas.
Efter det R.
Stms beslut i detta hänseende fattats, har det emedlertid inträffat, alt flera medlemmar af en församling i Norrland, ingått till
Domkapitlet med en förklaring, att de utträda ur Svenska kyrkan, till dess dem tillätes att begagna kyrkans äldre böcker, och erhålla lärare, som rätt förkunna Guds ord, och denna förklaring har af domkapitlet blifvit till K.
M:s Just-Kansler remitterad.
Vid betraktande af detta förhållande, torde R. o. Ad. finna sig upmanad, att på det alfvarligaste öfverväga, huruvida det är skäl att fatta ett beslut, enl. hvilket det nuvartde tillståndet skulle komma att fortfara, så alt hela menigheten mäste utdrifvas från fädernejorden, derföre att de i gudstjenstligt hänseende skilja sig från Statskyrkans ritual, och heldre utträda utur den SvensktLutherska församlingen, än öfvergifva den liturgi, som enl. deras åsigt är den rätta.
Om således ock ännu icke allmännefigare inses, att de strängare lagarne för affall måste uphäfvas, om ock man icke vill medgifva antagande af en allmän Dissenter-lag, så synes mig dock att R. o. Ad. bör finna, att en oundviklig nödvändighet krafvel-, alt för dessa serskilda fall stifta en speciel Dissenter-lag.
Jag föreslår således, att R. o. Ad. måtte besluta Betänkts återremitterande, på det att LagUtsk. må blifva i tillfälle att utarbeta en Dissenter-lag, innefattande sättet och vilkoren, hvarunder det tillätes sådane personer, som bekänna sig till den Lutherska läran, men endast i liturgiskt hänseende äro från Statskyrkan skiljaktiga, att bilda egna församlingar.
Genom en dylik återremiss sättes LagUtsk. jemväl i tillfälle, att afvakta R.
St:rs beslut i afseende å förslagen om kyrkomöten och konventikel-plakatets uphäfvande, enär dessa beslut, på sätt jag förut sökt utveckla, äga inflytande på förevartde frågor.
Hr von Koch, Nils Sam., anförde dels mundtligen, dels skriftligen:
Till en början måste jag beklaga, att jag ifrån den plats jag innehar icke kunnat fullständigt höra den siste värde talarens ytrande, hvilket måhända gjort åtskilligt af hvad jag nu ämnar föredraga öfverflödigt.
Till en fullständig frihet i religiösa ämnen hör naturligtvis rättigheten, att både sjelf fä tro hvad som helst, och alt få söka bi - 201) Den 16 Juni. bringa andra sin Iro.
Om en sådan frihet någorstädes är lämplig eller icke, torde knappast vid detta tillfälle behöfva afgöras, då icke någon sannolikhet lärer finnas, att någondera af våra statsmakter nu är beredd att bevilja den.
Jag vill dock tillåta mig att göra några anmärkn:r i delta ämne, hvilket jag ansell för min pligt, att, åtminstone för mig sjelf, söka, efter bästa förmåga, utreda.
Till en början, får jag således förklara, att jag tror, alt många här alltför högt upskalta den s. k. religionsfriheten i vissa länder t. ex. i England och Amerika.
Den juridiska friheten år der visserligen ganska stor; men deremot är det moraliska tvånget, pålagdt af sekternas inbördes hal och af kotteri-fördomar så betydligt, att jag betviflar det någon verklig frihet älskande, Svensk lutheran skulle finna sig belåten med den Engelska eller Amerikanska trosfriheten.
Den ytlige betraktaren varseblifver icke detta, som dessutom endast kan iakttagas af den som vinner tillträde till familjelifvet, och får lära känna detsamma i dess innersta väsende.
Serskildta förhållanden hafva gifvil mig tillfälle till sådana iakttagelser i detta afseende, alt jag åtminstone för egen del, skulle på det högsta undanbedja mig att utbyta vårt lagliga tvång, emot det, Engelsmännen f. n. pålägga sig sjelfva och hvarandra.
Min andra anmärkn. är den, att jag anser det raan här måste noga skilja på trosfriheten och lärofriheten.
Trosfriheten, eller rättigheten att sjelf tro hvad man behagar, —eller rättare sagdt, hvad man icke kan hjelpa att man tror, ty tron beror icke af viljan, och ibland icke eller af förnuftet — denna frihet eller rättighet är af den art, att det torde vara, minst sagdt, ganska tvifvelaktigt om den kan bortskänkas.
Säkert och otvifvelaktig! synes mig 1 alla fall, att sådant icke onödigtvis bör ske.
Lärofriheten åter, — eller rättigheten att undervisa andra i religiösa ämnen, att söka göra proselyter eller omvända personer till annan troslära än den de förut tillhöra — denna frihet eller rättighet är enl. min tanka, af belt annan art.
Jag vet väl, att de som Iro på blott en enda saliggörande kyrka, de må nu vara Kalholiker, läsare, eller andra, icke vilja godkänna denna distinktion, då de anse för en samvetspligt att omvända alla till den lära, som jemlikt deras åsigter, ensam kan bereda räddning från evig fördömelse.
Trosfrihet och frihet att göra Proselyter, äro naturligtvis hos dem oskiljaktige.
Men det är just för det att dylika, i min tanke alldeles oriktiga, men fast organiserade och af mäktiga intressen omhuldade sekter, ännu finnas, som jag anser oinskränkt lärofrihet icke böra ännu medgifvas, om man vill vara säker att få behålla både trosfrihet och borgerlig frihet, hvilken, efter hvad erfarenheten visat, sällan länge står tillsammans med tron på en allena saliggörande kyrka.
Hvilka de vilkor böra vara under hvilka lärofrihet här kunde medgifvas, derom vill jag nu icke yttra mig.
Nog af att jag anser sådana böra stadgas, och kunna upgifvas när tiden är inne att göra en reform i den vägen.
Trosfriheten deremot, så vida den beror af borttagandet af stadgarna derom i 1 kap. 3 § M.B., 7 kap. 4 § Ä.B. och 1 kap. 2 § sista mom.
K.L. anser jag nu genast ej blott ulan skada, ulan till allmän belåtenhet och nytta kunna medgifvas.
Straffet för s. k.
Den 16 Juni. 201 ”affall frän deri rälta evangeliska läran” har länge varit en död bokstaf.
När det deremot blifvit användt, har sådant endast väckt skandal inom och utom landet hos alla tänkande menniskor.
Under nära 10 år som jag haft den nåden att vara anförtrodd högsta åklagare-makten, har jag aldrig funnit anledn. förekomma, att äska tillämpning af nyssnämnde lagrum.
De hafva dock en gäng under denna lid blifvit lagda till grund för ett domslut, efter en angifvelse föranledd af, efter min tanka, ovist nit.
Nyligen har man åter sökt alt göra dem gällande, för alt få några fattiga qvinspersoner landsförvista.
Lagen har blifvit, och kan blifva så tillämpad, att det yrkade siraffel ådömes.
Sökes icke heller då benådniugsmaktens mellankomst, för att mildra eller tillintetgöra det orimliga straffet, så får Svenska Nationen åter schavottera för dessa föråldrade lagstadga oden — nu med mera räll visa, spdan allmänna upmärksamhelen blifvit väcki, och lagstiftningens mellankomst påkallad för att afhjelpa bristerna.
Jag yrkar, ehuru icke af alldeles samma skäl som Hr Carleson, nämnde lagrums uphäfvande.
Jag ber R. o. Ad. etinra sig, att lill förekommande af proselytmakeri qvarstå, om mitt förslag antages, ändå, bland annat, stadgandet i 4 § af 1 kap. M.B., derigenom utspridande af villfarande lärosatser, straffas med landsflykt, om man efter varning derifrån icke afslär.
— Det är emot proselytmakeri som ännu garantier fordras.
Jag vill ej påstå att de nu gällande äro väl valda; men härom vill jag, som förut sagdl är, nu ej tala.
Dessutom qvarstå äfven, enl. mitt förslag, alla nu gällande föreskrifter angtde vilkoren för offentligt utöfvande af annan lära.
Jag anhåller vördsamt, att med afslag å öfriga motioner och första punkten af Utslcs Betänk, på sätt af Hr Tersmeden, P. R. blifvit föreslaget lagens stadgande i 1 kap. 3 § M.B. och 7 kap. 4 § A.B. äfvensom 1 kap. 2 § sista mom. i 1686 års K.L. måtte uphäfvas. Hr Tham:
Jag anhåller att få inför R. o.
Ad. högtidligen protestera emot den tydning af milt föregtde anförande, som Frih:ne Cederström och Creutz tillåtit sig att göra.
Jag fortfar att yrka bifall å första delen af Ulsk:s Betänk., men yrkar derjemte, -att Hrr Tersmedens och Spångbergs motioner måtte blifva återremitterade, på det att Utsk. måtte komma i tillfälle ali deröfver afgifva förnyadt Utlåt.
Öfver ändamålsenligheten af Hr Spångbergs förslag, har jag redan förut yttrat mig, och finner äfven, att någon modifiering af straffet för affall från statsreligionen torde böra, med anledn. af Hr Tersmedens motion, ega rum.
Åtskilliga anmärkn:r hafva blifvit gjorda emot det i min motion framställda förslag, och jag anhåller nu, att i korthet få dem till besvarande uptaga.
Hr Tham har först och främst talat om kyrkotukten, såsom något för kyrkans bestånd nödigt och nyttigt.
Häruti får jag med den värde ledamoten instämma.
Äfven jag anser kyrkotukten såsom en yttring af kyrkans kärlek till sina barn, hvilka hon sålunda, då de begått större eller mindre förseelser, härigenom vill återföra 202 Den 16 Juni.
• sitt sköte.
Men kyrkotukten gäller blott för de egna bekännarue, icke för de adalina.
Vidare har Hr Tham fästat sig vid ett af mig fälldt yttrande, hvilket han orätt upfattat.
Han har nemi. klandrat, det jag yttrat, att fläckar f. n. vanställa vår kyrka, men mill yttrande föll sig icke så, ulan jag säde, att kyrkan horde aftvå de fläckar, som vanställa hennes lagstiftning, och det är denna af verldsliga och andliga elementer blandade lagstiftning, hvilken jag ogillat.
En annan värd talare, för hvilken jag hyser den största aktning, och hvilken jag, ehuru i de flesta politiska frågor af skiljaktig mening, likväl med tillfredsställelse funnit hysa samma åsigter i de frågor, sorn röra bildningen, har nu i deuna fråga, som rörer den högsta bildningen upträdt emot de opinioner, dem jag hyllar.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att religionen är det innersta samhällsbandel, samt att införandet af religionsfriheten skulle innebära samhällets uplösning.
För det första får jag nämna, att jag icke påyrkat införandet af en sådan frihet, och för del andra ber jag att få elinia, det satsens riktighet helt och hållet beror på huru man definierar religion.
Afven jag är fullt öfverlygad, att den innersta religionen, kristendomens kärna, utgör del fastaste samhällsbandel, men man får ej förbise, att de af menniskor skapade formerna för densamma kunna vexla, under det att dess innehåll blifver detsamma.
Den värde ledamoten har äfven (alal om det inträng man velat göra på statsreligionen i åtskilliga länder, och har ansett dessa försök vara en härmning ifrån Frankrike.
Jag hemställer likväl lill honom, huruvida England uti detta eller andra afseenden, visat sig synnerligt benäget att efterapa Frankrike.
Han har vidare mycket utbredt sig öfver faran af alt i samhället uplaga Hedningar, Brahmadyrkare, Muhamedaner, Mormoner m. m., men jag inser icke meningen med dessa nprepandeu, enär den uti Frih.
Creutz’ motion förordade, Norrska
Dissenlerlagen, uttryckligen nämner endast den kristna religionens bekännare.
Ytterligare bar han påpekat de olägenheter, som i borgerligt hänseende skulle genom religionsfrihetens beviljande upkomma, och såsom exempel häruppå har han framhållit
Qväkarnes afsky för eden, och vägran alt göra krigstjenst.
Jag får då svara, ali här alldeles icke är fråga om att göra landets innebyggare lill anhängare af främmande sekler, ulan att frågan endast gäller, huruvida de olika länkande, som verkligen finnas, skola behandlas såsom brottslingar eller icke.
Han har äfven åberopat nödvändigheten af att uprätthålla en gemensam bekännelse, och ansett detta utgöra en Statens högsta angelägenhet.
Ja väl, Mine Hrr, men hvilka medel skola härvid begagnas?
De rätta, andliga medlen, eller verldsligt tvång; derom är frågan.
Derpå har han fällt ett yttrande, som tyckes vara rigtadt mot mig, nemi. att då Staten skyddar den verldsliga egendomen, bör den äfven, och i främsta rummet, skydda den andliga, eller medborgarnas trosbekännelse, och han har förundrat sig öfver, huru en medlem af det folk, hvars store Konung Gustaf II Adolf offrat sitt lif i försvaret af denna religiösa egendom, kan hylla och söka genomdrifva en åsigt, hvars förverkligande skulle gifva landets religion ett farligt hugg.
Afven Den 16 Juni. 203 jag är Svensk, och har läst vårt lauds historia.
Jag vördar den store Konungens minne och har på det ställe, der
Han stupade, läst inskriften å den derstädes resta stenen.
De derå rislade ord äro sanna, och deras hlotta uprepande torde vara tillräckligt, att vederlägga Hr von Hartmausdorffs npfattning af Gustaf II Adolfs sändning.
A stenen läsas nemi. orden: ”Han loll för trons frihetsåledes icke för trostvång.
Hr af Sillén har yttrat åtskilligt, af hvilket, såsom varande af mycket olikartad natur, jag anser mig böra förbigå det mesta, och vill endast erinra, ali hvad han yttrat om lekmäns befogenhet att förrätta presler.liga göromål, gerna kunnat sparas lills LagUtsk:s Betänk, öfver Prosten Lennarlsons i detta ämne afgifoa motion, till behandling förekommit.
Vidare har samme talare sagt sig hysa mycken farhåga för det insteg i landet Jesuiterna skulle erhålla, genom religionsfrihetens beviljande.
Tror man sig då verkligen skyddad emot Jesuitismen genom nu gällande straffbestämmelser för affall?
Innebär icke dessutom en dylik farhåga ett misstroende till vår egen kyrkas förmåga, ett ringaktande af dess kraft att bereda sanningen seger, hvilket synes vara för kyrkan i hög grad förnärmande, ljuder resor i främmande länder har jag varit i tillfälle, att icke allenast samtala, utan äfven ingå i kontrovers med Jesuiter, och delta har blott ytterligare befästa! mig i iron på sanningen af den lära, till hvilken jag bekänner mig, men jag har aldrig ett ögonblick funnit mig, endast af fruktan för straff, qvarhållen inom kyrkans sköte.
Ogerna upträrier jag emot Gr.
Liljencrantz, med hvilken jag så nyligen deltagit i öfverläggningar om discussionsfrihet och upbyggelsefrihel för egna trosförvandler, men ett af Gr:n fälldt yttrande anser jag mig ej kunna lemna oanmärkt.
Liljencrantz har sagt, att landsförvisning ej vore ett för hardt straff för dem, hvilka med fullständig kännedom af vår troslära, likväl till en annan öfverginge; endast för dem, som af okunnighet eller likgiltighet för all religion förleddes lill affall, borde straffet mildras; hvarjemte han tillagt, ali förlusten af arfsrätt vore en obehöflig skärpning.
Hvid landsförvisnings-straffets egenskap af större eller mindre hårdhet beträffar, så ber jag att få fästa upmärksamheten derå, all straffet i hvilkeldera fallet som helst drabbar åsigter, någonting som svårligen kan blifva föremål för straff.
Hvad arfsrältens bibehållande angår, skulle delta visserligen utgöra en mildring, men landsförvisningsstraffet qvarstode likväl i hela sin ohyglighel.
Landsförvisning skulle ej vara något för hardt straff!
Jag har utom detta hus hört påstås, all den icke alls skulle vara något straff.
Vet man då ej hvad det vill säga, att äfven under de friaste, lyckligaste förhållanden, lemna sitt fädernesland, och efter en längre lids förlopp dit återkomma?
Afven med arfsrältens bibehållande, är och förblifver det ett af de hårdaste straff, måhända det hårdaste af alla.
Jag beklagar, alt ej lia kunnat höra mer än sednare delen af Frih.
Posses intressanta anförande.
Till hvad han deruti yttrat om tillåtelsen alt begagna de gamla andaktsböckerna och lithurgierna, om lekmäns kyrkliga verksamhet m. m., lemnar jag mitt hjertligaste 204 Den 16 Juni. bifall.
Han har, i afseende å straffbestämmelserna för affall, kommit till en mera inskränkande konklusion, nemi. all dessa icke skulle gälla dem, som endast på grund af liturgiska betänkligheter skiljde sig från statskyrkan, men deremot qvarstå för alla de öfriga.
Häruti kan jag väl ej fullt instämma, ehuru visserligen något vore dermed vunuet, och får för öfrigt till den ädle Frihtn hemställa, huruvida man med skäl kan såsom Dissenters anse sådana personer, hvilka endast i gudsljenstligt hänseende skilja sig från kyrkan, enär det i 28 § af Augsburgiska bekännelsen uttryckligen bestämmes, att enhet i tron skall faslhällas, men kyrkobruken öfverlemnas lill fritt ordnande.
De fleste talare, som yttrat sig för bifall lill Utsk:s Betänk., tyckes ha ansett Slaten och Kyrkan vara ett, eller åtminstone sä nära förenade, att ett utträdande ur den förra, nödvändigt mäste lia till följd ett utträdande ur den sednare, hvilket ej fullt kan ega rum ulan förvisning ifrån Statens område.
Jag deremot hyser den åsigt, att Kyrka och Stat aldrig äro ett — icke ens då aila medborgare tro och bekänna samina lära — emedan deras sferer äro så olika, olika deras ändamål, olika lagarne för deras verksamhet.
Jag vill gerna medgifva, att ett samband finues emellan Stat och Kyrka, men della samband bör upfattas sålunda, att Staten skall skydda Kyrkan för yttre anfall, men icke ingripa i dess inre verksamhet, samt alt Kyrkan ä sin sida bör söka genomtränga Staten med sin anda.