Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under vägen dit erhöll han den nedslående underrättelsen om öfverrumplingen vid Prestbacka och öfverste Knorrings nederlag, hvilken seger för norska vapnen Budstikken beskref på ett så fabelaktigt sätt, att man ovilkorligt måste tro antingen att norrmännen burit signade harnesk, på hvilka ingenting bet, eller också – hvilket kanske är både naturligare och sannolikare – att sättaren i sin patriotiska förtjusning råkat tappa ett par siffror från tenakeln och i brådskan, då han tagit upp dem, kommit att sätta dem på orätt ställe.
Värre synd än så kan väl en sättare begå.
Det säkra är emellertid att icke oansenliga fångtransporter gingo genom Norge.
Våra svenska soldater kommo väl till pass att arbeta på norrmännens landsvägar och bygga deras broar.
Officerarne bemöttes med utmärkt artighet och visade äfven en sådan tillbaka.
Af deras fruktbärande talanger finnas ännu spår i rum, som genom deras snillrika penslar blifvit smakfullt dekorerade.
Emellertid blir det nu i Strömstad vi få höra fortsättning af detta krig, der fruntimren från Karlstad till
Strömstad hade för sin egen del en liten nätt förpostkedja.
Öfverstlöjtnant Adlersparre erkänner sjelf att damerna hade mycken kännedom om sakerna.
Det heter i ett af hans sons arbeten:
”Inom några privata kretsar, der Adlersparre alltid var en efterlängtad och kärkommen gäst, förekommo understundom politiska samtal, i hvilka han visserligen deltog, men utan att blotta sin öfvertygelse.
Skämt och infall måste då maskera de idéer, som hvälfde sig på djupet af hans själ och förorsakade honom så mången mörk och bitter stund.”
”En afton,” berättar han sjelf, ”då jag såsom bjuden i ett ganska aktningsvärdt hus var sysselsatt att språka med värdinnan, inträdde en betjent och lemnade mig ett bref.
Jag närmade mig ett vid fönstret stående bord och genomgick innehållet, men hade troligen i det obevakade ögonblicket låtit brefvets nyheter göra en alltför synbar verkan på mitt ansigte, ty då jag återkom och intog min plats, frågade den älskvärda värdinnan med ett sarkastiskt leende ’om nyheterna ej vore sådana jag väntade mig dem.’
På mitt spörsmål hvad hon menade härmed, försvann det skalkaktiga leendet på hennes mun och jag hörde henne halfhviskande svara:
Une femme vertueuse n’expose jamais un homme, qui combat pour sa patrie – hvarefter hon aflägsnade sig.
Sedan revolutionen var lyckligt och väl förbi, fick jag veta huru hon vid det nyssnämda tillfället hade full kännedom om mitt förehafvande, oaktadt hennes man, en inflytelserik embetsmän, om detsamma var alldeles okunnig.
Brefvet, som jag i början trodde hade förrådt mig, var från min bror Carl i Stockholm och förkunnade mig om ett rykte att konungen gifvit befallning att arrestera mig, hvilket likväl saknade all grund” ....
Vid uttalandet af Adlersparres namn, då det första gången möter oss i vestra härens krigshistoria (han var då ”befallningsman” öfver venstra flygeln), kan man ej låta bli att fråga sig:
Fanns redan då i denne märkvärdige mans ogenomträngliga själ tanken på den gryning, som skulle uppgå vid vestra armén?
Troligtvis åtminstone icke i form, men elementerna syntes han hafva förberedt genom åtskilliga ”brännbara ämnen” i den bekanta tidskrift, som han utgaf under sin så kallade hvila från tjensten.
Nu är dock icke fråga om hans litterära verksamhet.
Öfvertalad af Armfelt att åter ingå i tjenst, synes han i allt vara dennes vän och förtrogne.
Detta är åtminstone vida påtagligare än att Armfelt hade Adlersparres förtroende.
Så här skref Armfelt till svar på den rapport, han erhöll under vägen till Strömstad:
”Det var en förbannad historia med Knorringen och hela den kringliggande posteringens borttagning.
Värre nu i momangen än någonsin, då order på order komma att skicka bort de reguliera trupperna.
Att en postering som den vid Prestbacka kan blifva forcerad, äfven turnerad, är icke underligt, – men helt och hållet borttagen, det öfvergår mina militäriska begrepp, och måtte Knorringen på långt när icke burit sig åt som sig bort.
Jag trodde ej att kanonerna voro ända vid Prestbacka, utan vid Glenna; men när det skall gå illa, förena sig alla olyckshändelser.
Innan jag rapporterar hans maj:t denna defektion, skall jag hafva från er, min bäste vän, en detaljerad rapport öfver tillgången och förlusten, m. m.
Der bör iakttagas att visa nödvändigheten af posteringen som den stod för att couvrera magasinerna, m. m., samt att det lika väl icke var nödvändigt att den skulle helt och hållet enleveras, en sak, som dock aldrig bör lända dispositionen af trupperna till last.
Den 9 om morgonen var tredje brigadens reträtt effektuerad från Örje, och Brändström lärer den 10 ha varit vid Bodalsviken och således träffat edra order.
Jemtlands bataljon, utan skor och byxor, har här måst uppehålla sig för att få sina nödvändigaste förnödenheter.
De marschera nu genaste vägen, men kunna omöjligt vara hastigt till sin destination.
Emellertid, om fienden får underrättelser, skadar det icke att han vet det trupper nalkas från flere håll och successive.
Jag reser härifrån i morgon eftermiddag och ämnar vara om måndag i Strömstad.
Rätta således allt hvad som skall till mig derefter!
Min onaturliga okunnighet om lokalen, falska kartor och ovissheten om truppernas förläggning gör att jag icke kan gifva precisa förhållningsorder.
Dessa vore i alla fall litet passande, då omständigheter ej kunna förutses. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Jag känner er talang och er rådighet och litar på er med fullkomlig tillförsigt.
Med vänskap och högaktning
S. h. t.
ödmjuke tjenare
G. M.
I ett postskriptum låter Armfelt förstå att han icke antager såsom omöjligt ”ett bofstreck” under den erbjudna parlamenteringen – generalen älskade alltid starkt målande uttryck.
Att åtminstone list dervid förefanns å fiendens sida synes tydligt af den norska rapporten; men utan tvifvel var den fint, som gömdes i stilleståndet, genomskådad af Adlersparre, ehuru man då på båda sidor skulle varit lika generad, om man ej genom denna fredsunderhandling fått slut på affären för tillfället4.
Lasarettläkarens fru.
Sedan kapten Lannerstjernas veckotidning och, som vi förut nämt, apotekaren Falks morgonsessioner gått till hvila, var det nästan fullkomligt omöjligt att någonsin mera få den sammanhållning i idéerna och förhandlingarne, som då funnits; och de stridigheter uti inre förvaltningen, som häraf uppstodo, gåfvo en ganska sinnrik dam – hvilken vi snart skola presentera – anledning att påstå det stadens angelägenheter sköttes inemot lika väl som statens och krigets ....
Med alla andra förändringar hade äfven kommit en ung läkare, doktor Marin, tjenstgörande vid lasarettet ...
Men det är icke om doktorn sjelf vi skola tala, utan om hans fru.
Hans karakter hade fullkomligt förtjent att i dessa små bohuslänsskildringar äfven utpreglas, ty han var en sällsynt man, som, efter hvad det påstods, hvarken trodde på Gud eller qvinnor.
Men då han och hans hustru, såsom bägge storheter, skulle komma i kollision med hvarandra, måste vi nöja oss med den senare, hvilken nog ändå under händelsernas lopp låter oss veta hvad hennes herre och man tänker om ett och annat, der hon helst sett att han visat henne den artigheten att icke tänka någonting alls.
Fru Marin – skarp, qvick, pratsam, aldrig erfarande förlägenhet, så framt ej hennes mans ännu mera bitande satir lyckades bringa henne i en sådan – utgjorde med ofvanstående egenskaper en inom staden framstående person.
Man på en gång tyckte om och var rädd för henne.
I nyheterna var hon rent af allsmäktig, i bedömandet af dagens frågor obarmhertig och i sällskapskretsarne alltid fängslande.
Ung, frisk, glädtig, aldrig pryd och sällan ur lynne, utöfvade hon också ganska mycken makt.
Stadens aktade herrar, med magistraten i spetsen, kände sig dock ofta betydligt förnärmade genom hennes djerfva häcklingsbegär.
Så t. ex. påstod hon att borgmästaren icke begrep det allra minsta af hvad han bort begripa.
Huru ställde han väl till med inqvarteringarne – kastade dem hit och dit utan rim och reson, utan minsta tanke på om det bar sig eller ej i afseende å rum och öfriga tillgångar.
Också brukade hon vid stora förtreter titulera honom ”hans maj:t,” och de välvise rådmännen uppkallades desslikes efter höga förebilder.
Men framför allt var hon i fejd mot alla länkar, som utgingo och ingingo i kommissariatet, hvilket så alldeles glupskt tog för sig, att ett skamligare, oresonligare och mera förhatligt kommissariat säkerligen aldrig funnits.
”Om jag blott finge hand om alltsammans”, brukade hon ofta säga till någon af sina bekanta, ”så skulle jag visa dessa soldaternas tortyrmästare huru man kunde göra sig en honett förtjenst utan sniken och barbarisk vinning!
Och om blott min man vore en nolla, i stället för en af stadens första organer, och ville han förstå jemlikheten, utom då den räknas en gros, så skulle jag inrätta en cirkel – min gud, hvilken admirabel cirkel det skulle bli – nånå, icke för stadens herrar, som ha sina egna och andras hem att tillgå, förutom klubben, hvars hemligheter jag i alla fall får veta, utan för en del af officerarne, som ovilkorligt äro i behof af en ädlare samlingsplats än den, som eger rum i Dittmers privilegierade lokal, der det för öfrigt alltid är öfverfullt”5.
”Men, min bästa du,” yttrade en morgon postmästarinnan Klase vid ett besök af sin nyfikna vän, som då synnerligen uppehöll sig vid sitt älsklingsprojekt, ”hvad kunde du vinna dervid – det skulle mycket roa mig att veta?
Du ville kanske sjelf presi ...”
”Säg ut ordet du, kära Johanna!
Visst skulle jag sjelf presidera der, och icke blott presidera, utan äfven representera, hvilket icke alltid, begriper du, är ett och detsamma.
Min intime, men odräglige vän major von Otter påstår att jag är skapad enkom för att gifva lif åt slumrande idéer – var icke det bra sagdt, du?”
”Jag är blott rädd,” svarade fru Klase litet försmädligt, ”att din herre ...”
”Tyst, Johanna!
Hvarför skulle du nämna min man?
Ack, din postmästare, han är mycket olika – så medgörlig ... så ... så ...
Men, à la bonne heure, jag skall ändå ha min vilja fram.”
Den förtrogna syntes ännu tio gånger misstrognare.
”Du fattar då ingenting!” fortsatte doktorinnan litet harmset.
”Icke kommer väl jag springande till min man heller och anhåller att han behagar ge sitt höga bifall till att jag får arrangera en liten militärkonselj hemma hos mig – åh, nej bevars, det blir herrar officerares egen sak att öfvertala honom att bevilja några platser vid vårt middagsbord, och hans att öfvertala mig till ett medgifvande, som jag kommer att finna öfver all beskrifning svårt och besvärligt.
Med ett ord: jag blir envis och säger ett decideradt nej, hvilket från hans sida framkallar ett decideradt ja – och affären är uppgjord.”
”Aldrig hörde jag sådan uträkning.”
”Nej, du gör dig så litet besvär med din herre, att du verkligen icke kan fatta huru mycket geni vissa hustrur måste använda.
Jag ber dig icke tiga härmed, ty icke tror jag att du eller någon annan af mina vänner vill ha mig till ovän.”
”Nej, det är du alltför skarp till!
Det är ditt listiga hufvud som gör dig så mycket omak.”
”Så mycket mindre omak gör mig hjertat.
Jag tänker på allt annat än känslopjunk och låter icke inbilla mig att herrar officerares smäktande ögonkast betyda någonting vidare än den artigaste supplik om en bastant middag eller en treflig supé ...
Du får väl snart höra omtalas att doktor Marin blifvit aftvingad löftet om en liten barmhertighetsspisning, och hvem skulle förundra sig deröfver – ha icke många andra öppnat sina bord!”
”Ja, för deras inqvarteringar.”
”Fy då – det är en klen barmhertighet som håller sig endast till sina naturliga gäster ... ack, kära Johanna, om dina sympatier och vyer icke vore så grufligt inskränkta!
Du vore minsann i stånd att ännu sjunga: ”Bevare Gud vår kung, gör säll vår ädle kung!” som officerskåren 1805 sjöng första gången vid festen i Stockholm för kungens lyckliga återkomst.
Men låt oss nu i stället sjunga af hela vårt hjerta:
Bevare Gud vår kungs förstånd!
Den bönen kan sannerligen behöfvas.”
”Så fritt du talar!”
”Än se’n – är han icke på en gång den tokigaste och högmodigaste menniska jorden bär?
Ceremonielet, ceremonielet, se der hans stående gudomlighet midt under landets högsta elände.
Hur var det väl, när deras majestäter en dag befunno sig i sjönöd och general Cardell skulle hjelpa drottningen i räddningsbåten.
’Cardell, Cardell,’ skrek kungen, ’han har ju icke sin battong – det är emot etiketten att’...
’För tusan, ers maj:t’, afbröt Cardell i vredesmod, ’vi ha icke tid att tänka på etiketten, då det gäller lifvet.’”
”Jag tycker mig också, inföll värdinnan, ha hört en annan anekdot, der det äfven var fråga om drottningen – men jag tror icke allt hvad jag hör, jag.”
”Aha, du menar bestämdt den der galenskapen vid hennes maj:ts höga nedkomst.
Men jag kan säga dig jag att det är fullkomligt sant, att lifmedikus E * * * förkunnade de till hennes maj:ts sängkammare vid tillfället befallda damerna, att han var, nödsakad förbise ceremonielet till den grad att han måste aftaga fracken, en sak så förskräcklig, att första statsfrun icke vågade afgöra den eller taga den på sitt samvete, utan måste en deputation om denna fråga afgå till kungen, som, alldeles utomsig, förklarade att en dylik vanvördnad bestämdt icke finge ega rum; och suppliken bifölls ej förr, än en ny deputation tillkännagaf att hennes maj:ts höga lif ovilkorligt sväfvade i fara, om ej doktorn genast fick aftaga rocken ...
Men, kors i all dar, hvad kan den kuriren, som så sätter af der, ha att förmäla?
Säkert något vigtigt, som jag nödvändigt måste inhemta ...
Farväl, kära Johanna!”
Och ut flög doktorinnan med hufvudet fullt af nyfikenhet att få veta hvad den anlända depeschen kunde medföra.
Härvid bar det sig så innerligt väl, att, sedan vår fru loverat lite hit och dit, spekulerande på hvilken hon skulle lägga an, ödet just sände i hennes väg den ”intime, men odräglige vännen” major von Otter.
”Min oförlikneliga doktorinna, hvilket agreabelt möte!”
”Det säger jag icke nej till.
”Pardon för alla frågor, tills jag får veta hur det går med förslaget till det provisionella högqvarteret under medicinska fakultetens beskydd!
Jag är beständigt sjuk af längtan derefter och begär icke bättre än att ställa mig under order af en viss dam.”
”Tyst, min käre major, det är icke fråga om det der nu!
För öfrigt måste ni och edra vänner sjelfva väcka idéen hos lasarettläkaren.
När jag får hans befallning, då skall jag se till ...
Men säg mig hvad det var för en kurir som kom nyss på momangen?”
”Han hade en depesch.”
”Nå, det begriper jag väl ...
Ha de kanske stulit bort flera posteringar?
Min gud, hvad jag gråtit öfver baron Knorrings hiskliga malheur vid Prestbacka, och hvad vill ändå det säga mot vissa unga flickors tårar för löjtnanten den och den, som fick göra sällskap i norska fångenskapen ...
Men stor sak: nu har åtminstone jag gråtit ut för dem.
Hvad som passerade i förgår är redan skåpmat ... ah, hvad tänker jag på – detta var icke allenast ett vulgärt uttryck, det var ett remarkabelt uttryck af en fru i det arma
Strömstad, der knappt råttorna numera visa oss den hedern att tro på något så efemeriskt som vår skåpmat.
Era utsvultna soldater, som göra sin kur för våra kökspigor, veta nog huru rätt råttorna ha.”
”Hvilken satir, hvilka vapen!
Blif vår skyddspatronessa – jag besvär er, min fru!
Vi officerare af en viss ton hafva verkligen behof af en samlingsplats, der vi utan uppseende kunna få utbyta våra tankar efter maten – tio à tolf personer, aldrig mer.”
”Men kuriren då ... depeschen – skall jag lemnas att på detta sätt famla i mörkret?”
”Så vet, att det verkliga högqvarteret kommer att flyttas hit.
Generalbefälhafvaren inträffar redan i morgon.”
”Gud i himlen ... Gustaf Mauritz Armfelt – Gustaf III:s gunstling och högra hand!
Är det möjligt att en sådan lycka skall vederfaras oss?
Den märkvärdigaste man i riket ...
Det kan jag förklara er att så länge han är här, kommer icke ett enda fruntimmer att kasta ögonen på er, vanliga menniskor!”
”Mjuka tjenare, min nådiga ...
Det torde icke bli så farligt heller – generalen är nu i en skäligen respektabel ålder.”
”Ålder – det vet jag visst!
Om han lefde i hundra år, så vore han ändå den ryktbaraste och intressantaste man för oss qvinnor, som så många tusen gånger suckat och deltagit i hans olyckliga kärleksäfventyr.
Eller är det kanske hvardagssaker att en ung skön fröken får schavottera och flytta till spinnhuset för en älskares skull?
Spinnhuset – hu ... jag skulle ändå för en enda timma ha velat sitta der i Magdalena Rudenskölds ställe!”
”Jag tycker, min nådiga, att om ni någonsin brunnit af begär att byta en stund med fröken Rudensköld, kunde vi ha gjort ett lyckligare val.”
”Min bästa major, jag fruktar att ni nu är på god väg att säga några plattheter, notabene enligt min logik – låt oss derföre återvända till generalens besök.
Han kommer säkerligen hit för att hålla räfst med er, ni ogudaktiga menniskor, för det att ni ingenting uträttat.”
”Hvad är det ni säger, min estimablaste fru!
Vi ha uträttat kanske redan för mycket.
Vet ni icke att det är hans maj:ts höga behag, att vi skola suspandera våra egna krafter och hålla oss neutralt uppe i väntan på de engelska hjelptrupperna, om hvilka vi dock på långt när icke äro lika säkra som om de engelska subsidierna, hvarförutan vi skulle totalt svälta ihjäl.
I öfrigt få vi trösta oss med att den hjelp, som man tager från oss, skall undsätta Finland.
Och ...”
”Ack, tråka icke ut mig med det vanliga!
De gamla subsidierna, som England i alla fall en dag tar tillbaka med procent ... och Finland, som går förloradt, om vi än dränkte oss i tårar och blod ... och general Moore, som låtit narra sig till Stockholm ... och kungen och krigskonseljen, som ge er sin välsignelse i stället för allt annat – är det något mer ni har att föredra, ni förlamade skuggor af era stora fäder?
Ack, att det icke kan påhittas någonting som sätter lif i kriget!”
”Men ni är då alltför blodtörstig!
Ha vi icke haft allvarsamma gränskrig hela tiden, både i förgår, dagen förut och dagen före den igen?
Ni är icke tillfreds förrän ni ser oss massakrerade allesammans.”
”Massakrerade eller icke – jag vill att ni skall segra.
Det är alltid bättre, märk det, att några ärekrönta soldater falla på valplatsen än fylla sjukhusen.
Hufvudsumman är att ni måste ta in Norge, så att utländningarne, då de läsa våra avisor, icke göra oss den harmen att redan betrakta Sverge som ett land, hvilket varit.”
”Min hjeltemodiga fru doktorinna, lyd mitt råd och res sjelf till Stockholm, laga att ni får hans maj:ts och krigsministerns öra och säg dem allt hvad ni nu behagat säga mig!
Kungen skall då lemna oss tillbaka general Moore, generalen förer då sin flotta till norska kusten och se’n eröfra vi Norge i en handvänning.
Är ni nöjd med programet?”
”Så der.
Jag måste tyvärr sköta hvad jag har om händer här hemma och nödgas afsäga mig den hedrande ambasad, ni finner mig värdig ...
Men, kära major von Otter, ni, som känner min fullkomliga tystlåtenhet, måste nu säga mig om ni icke vädrar någonting särdeles under generalbefälhafvarens besök?
Månne någon ny affär är å bane?”
”Tyvärr hör jag icke till generalens stab.
Men ni, min fru, känner ju en af hans adjutanter, grefve Axel Oxenstjerna.
Doktorinnan Marin suckade.
”Tycker ni att något så fullkomligt som den tappre Oxenstjerna – han åtminstone har gjort något: det visade han när han mot en öfverlägsen styrka slog sig igenom vid Rackestad – tycker ni att han skulle med en half andedrägt förråda den minsta krigshemlighet!”
”Men, min allra nådigaste, ni säger mig ju de grufligaste sottiser, och ni är verkligen högst otacksam för det lilla, hvarmed jag ibland haft äran att uppvakta er.”
”Blif för all del icke stött!
Ni vet huru mycket jag värderar er.
Och om ni någon gång skulle vara mindre sträng mot er sjelf i fråga om yttranderätten, så sker det ju endast derför att ni talar med en vän, som kanske torde kunna gagna er och era vänner – särdeles om hon skulle förmå prestera en lokal med slutna väggar och slutna öron.”
”Får jag komma i afton och kyssa era charmanta små händer?”
”En så misslyckad fras hade jag sannerligen aldrig trott er adressera till mig, som längesedan fritagit er ifrån besväret att uppvakta mig med något slags galanteri, och jag förlåter er icke, så framt ej era ord inneburo en dubbelmening, lydande: ’Jag kommer i afton och bringar er offret af hela min verksamhet för dagen’...
Och hör – en sak ännu: nog är det omöjligt att ej öfverstlöjtnant Adlersparre skall ha Prestbacka-positionen tillbaka.
Jag hoppas att han tänker som jag och att han uppskattar våra dödligt älskade grannars fredsförslag efter hvad de förtjena.”
”Res åtminstone till Bærby, min fru – det är gjordt på ett par timmar.
Jag kan försäkra er att Adlersparre blir särdeles smickrad, och framför allt skall han icke neka att tro på er genomträngande blick.”
”Nej, om det varit Armfelt – han bör tro på qvinnorna.
Men Adlersparre, det är en annan sak.
Jag känner af en viss instinkt att han icke tror på någonting så mycket som på sin egen ingifvelse, och jag gör honom den äran att så fullkomligt lita på denna ingifvelse, att jag redan tager som bestämdt att han skaffar oss igen vår post och drifver bort fienden ...
Och nu farväl till i afton!”
”Au revoir, min fru!”
Hvad damerna i Strömstad vidare tänkte om politiken, kriget, officerarne och generalbefälhafvaren isynnerhet.
Sedan doktorinnan skilts vid sin intime vän, började hennes rörliga tankar röra sig kring möjligheten att få veta någonting mer, om icke genom grefve Oxenstjerna sjelf, så åtminstone af hans värdinna – ty i hvart hus, der officerare bodde, hade man alltid reda på ett eller annat, i hvilket de voro inblandade.
Ingenting var således angelägnare än att göra kusin Margareta Smith, som var den afundade värdinnan till denne utmärkte unge officer, ett morgonbesök för att höra efter huru hon mådde i allt detta bråk.
Sådant var ju dessutom icke mer än skäligt af doktorinnan, då doktorn aldrig mer hade tid att efterhöra huru hans gamla patienter befunno sig och patienterna sjelfva dessutom icke hade tid att vara sjuka.
Men emellan den plats ofvanför Smedklefven, nära ena hörnet af torget, der ofvannämde samtal egde rum, och andra hörnet vid början af Karlsgatan, der Smithska huset ligger, hade fru Marin så många möten att icke blott tiden gick henne ur händerna, utan – hvad värre var – hennes nästan alltid goda lynne, ty hon kom i tillfälle att under den grymmaste förbittring erfara att den intime vännen spelat henne ett litet temligen elakt spratt.
Sedan hon haft nöjet att för fem eller sex ytterligt förtjusta fruntimmer vara den första som berättade nyheten om
Armfelts väntade ankomst och dessutom gifvit dem ett dussin mystiska vinkar att grubla på, hände henne ingenting mer och ingenting mindre än att hon påträffade en af stadens tarfligare fruar, som hon nedlät sig att också språka an – ty utom det att hon ansåg en läkares fru lika pligtig som prestens att vara vän med alla i församlingen, så kunde hon vid arrangemangerna af den blifvande cirkeln genom denna lilla intimitet räkna på att få göra åtskilliga lån hos den rika och välförsedda frun af andra ordningen.
I flygande brådska aflastade vår doktorinna alltså sin nyhet, öfvertygad att den hederliga matronan, som också älskade nyheter, skulle göra ögon nästan hälften så stora som hennes magnifika ostindiska punschbålar.
Men i stället plirade ögonen alldeles förunderligt tillsammans, då hon småmysande svarade: ”Kors i all dar, min kära doktorinna, kuriren, som medförde den depeschen, kom ju i går afton – det fick jag i morse veta af kapten Segebaden, som bor hos oss.”
”Nå, den afskyvärde, förhärdade von Otter” – höll doktorinnan på att utbrista, men hon hejdade sig lyckligtvis, innan de så vådliga orden kommo öfver läpparne, ty att erkänna den intime vännens dristighet att låta henne tro det han redan inhemtat hvad den sista depeschen innehöll, det skulle ha varit att erkänna att han vågat vara så dristig att gyckla.
Men inom sig gjorde hon ett löfte, att derest icke majoren skaffade henne att få veta hvad den senaste rapporten medförde, skulle han blifva straffad med högsta onåd, ty hon blidkades icke ens deraf att hennes eget förnuft erinrade henne hvad hennes nyfikenhet och häftighet kommit henne att förbise, det nemligen att majoren, då han träffade henne, ännu icke kunnat veta någonting.