Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sannerligen, jag sjelf är den skrämda fflgeln, som en gång såg eder nakna och utan färg; ooh jag flög derifrån, då benranglet tillvinkade mig kärlek. »
Zarathustra vill ej mera tala till folket; för sista gången talade han till en död.
Lifvet är en källa till lust, men packet har förgiftat alla brunnar.
Mången, Bom vände sig bort från lifvet, vände sig endast bort från packet.
Mången, som gick ut i ödemarken och led törst med rofdjuren, ville blott ej sitta kring cisternen med smutsiga kameldrifvare.
Jorden har en hud; denna hud är full méd skabbiga utslag; ett af dessa heter menniskan, de öfverflödiga, de alltför många.
Der ensamheten upphör, der begynner torget; och der torget begynner, der begynner ockaå taskspelarnes larm och de gifiiga flugornas surr.
Zara-thastra är mer ensam bland de allt för många, än då han hade Öknens ensamhet till sällskap och förtrogne.
Zarathustra går åter upp i bergen, och der blir hans vilda vishet drägtig.
Till folket vill han icke mera tala; men de ensamme vill han visa regnbågen och alla trappstegen, som leda till öfvermenniskan.
Han sitter i bergen, med sina djur bredvid sig, örnen och ormen, det stoltaste djuret under solen och det klokaste djuret under solen.
Och han talar sålunda till sina hbjungar: En gång var anden gud, sedan blef ban till menniska, och nu är han vorden pöbel.
Modig, sorglös, trotsig, oförvägen — sä vill oss visheten: hon ftr en kvinna och kan blott älska en krigsman.
Kriget och modet ha kommit större ting åstad än någODBio kärleken till nästan.
Föraktet för jorden, föraktet för kroppen, den sjukes djupa förakt för kroppen och jorden, den sjukes tal om återlösande blodsdroppar och en annan verld, är icke något trappsteg till öfvermenniskan.
Packet vänder sig kring taskspelaren på torget, men verl-den, den vänder sig omärkligt kring den som Bkapar nya värden för tingen.
Jag älskar alla dem, hvilka äro som tunga droppar, fallande en efter annan ur det dunkla molnet: de sia, att ljungelden kommer, och gå såsom siare under.
Sen, jag är en siare om ljungelden, och en tung droppe nr molnet; men denna droppe heter öfVermenniskan.
Döde äro alla gudar: nn vilja vi, att öf-vermenniskan må lefva.
Man predikar om likhet mellan menniskorna!
Det är vanmaktens tyrann-vansinne, som skränar efter likhet.
Men glömmen ej, att när de kalla sig sjelfva för » de gode och rättfärdige », intet fattas af farisöen hos.
dem, utom — makt Ty detta är miit tal: menniskorna äro icke lika.
Och de böra ej heller blifva det.
Hvad vore väl då min kärlek till öfvermenniskan, om jag talade annorlunda?
På tusen bryggor och stegar skola de trängas mot framtiden.
God ooh ond, och rik och fattig, och hög och låg, och värdenas alla namn: vapen skola de vara och klirrande tecken om, att lifvet ständigt ånyo måste öfvervinna sig sjelft.
I höjden vill det bygga sig med pelare och afsataer och motsägelser mellan afsatserna, mellan de uppåtstigande.
Stiga vill lifvet och stigande öfvervinna sig sjelft.
Sannerligen säger jag eder: godt och ondt som vore oförgängligt, finnes ej.
Utan af sig sjelf måste det ständigt ånyo öfvervinna sig.
Med edra värden på godt och ondt utöfven I makt, I värdesättande: och detta är eder hemliga kärlek.
Men en starkare makt växer fram ur edra värden och en ny öfvervinnelse, hvilken krossar ägg och äggskal.
Och den som vill vara en skapare i godt och ondt: sannerligen, han måste först vara en tillintetgörare och sönderbryta värden.
De goda voro alltid början till slutet.
De goda hata den, som krossar lagtaflör och gamla värden; de kalla honom bryta-ren, lagbrytaren, förbrytaren, samt korsffcsta honom.
Att icke mera vilja, icke mera värdsätta, icke mera skapa, — blifve mig denna stora trötthet städse Qerran.
Att 9kapa: det är frälsnio-gen från lidandet; viljandet befriar: det är den sanna läran om viljans frihet.
Jag gick genom folket ooh hade mina ögon öppna: menniskorna ha blifvit mindre och blifva alltjemt mindre: detta villas af deras lära om lycka och dygd.
Alltid lika mycken svaghet som godhet, lika mycken svaghet som medlidande.
Dygd: det är för dem, hvad som gör tam.
Snart skola de stå såsom torrt gr&amp;s, törstande ej efter vatten utan efter eld.
O, välsignade stund, då ljungelden kommer!
Jag ärar de motspänstiga tungorna och de kräsna magarne, hvilka lärde att säga » jag » och » ja » och » nej ».
Det c (jupa gula och det heta röda: så vill min smak, hvilken blandar blod i alla färger.
Ty jag älskar blod.
öfvermenniskan: i det ordet ligger, att menniskan är något som måste öfvervinnas, att hon är en brygga, ej ett mål.
Du och I alla: I måsten öfvervinna eder själfva af kärlek till öf-vermenniskan.
Der, hvarest staten upphör, — så sen dock dithän, mina bröder; sen I honom ej, regnbågen och bryggan till öfvermenniskan.
Ej kärleken till nästan lär jag eder, ty det är eder dåliga kärlek till eder sjelfva; ej heller kärleken till kvinnan lär jag eder, ty vore det ej bättre falla i mördarehand än i en branstig kvinnas drömmar?
Men vännen lär jag eder: han vare eder jordens jäst och en aning om öfvermenniskan!
Fri kallar da dig i Fri hvarifrån?
Hvad rör det Z&amp;rathustra!
Men klart skall ditt öga båda mig: fri till hvad.
Kan du sjelf gifva dig ditt onda och ditt goda och upphänga din vilja öfver dig såsom en lag?
Du måste brinna i dina egna lågor: hnru skalle du kanna varda ny, om du icke först blefve aska?
Du ensamme, da går den skapandes väg: en gud vill du skapa dig nr dina sja djeflar.
Den som är förhatlig för folket, såsom en varg för handarne: det är den frie anden, länkfienden.
Fri från drän-garnes lycka, lösgjord från gudar och dyrkan, orädd och fruktansvärd, stor och ensam: sådan är den sannfärdiges vilja.
Han känner ock den svåraste bland konster: den, att i rättan tid — g&amp;.
Fri till döden ooh fri i döden, en helig nej-sägare, när det ej mera är tid till ja: sålunda förstår han sig på lif ooh död.
En lycka allenast känner han ej: den undflngandes lycka.
Det mitt armod, mina bröder, att min hand aldrig hvilar ut från att skänka.
Det är ljusets fientlighet mot allt lysande.
Men I ensamme af i dag, I skolen en gång vara ett folk: nr eder, I som utkoraden eder sjelfva, skall framväxa ett utköpt folk: — och ur detta öfvermenniskao.
Sålunda talade den vise Zarathustra.Ed dag, dft Zarathustra satt ibland sina lärjungar och talade om lifveto spörsmål, de djnpa ooh höga, uppstod en af de ange och helsade mästaren:
» Ej ens när den långa skymningen kommer och dödstrött-heten, skall da nedgå från vår himmel, du lifvets förespråkare!
Nya stjernor lät du oss skåda och en ny nattprakt; sannerligen, löjet sjelffc utspände du öfVer oss såsom ett brokigt tält »
Genom hela mensklighetens historia drager sig en förbittrad och aldrig hvilande strid mellan tvenne motsatta moralideal, mellan tvenne i princip och resultat fientliga värdsättningar af tingen, lifvet, menniskorna, af kroppen och själen, af handlingar, sinnestillstånd och drifter.
Det är striden mellan herre * moral ooh slaf-moral, begge karaktäriserade genom sina värdenormer: god — dålig, god — ond.
Dessa moralers och värdenamns genesis är enligt Nietzsche följande:
De förnäma, mäktiga, högtstälde och högsinnade uppfattade och värdesatte sig sjelfva och sitt handlande såsom goda, d. v. s. af första rangen, » first rate », i motsats till allt lågt, lågsin-nadt, simpelt och pöbelaktigt.
Utur denna » Pathos der Distans » togo de sig rätt att skapa värden och prägla värdenamn.
Sådant är ursprunget till värdsättningen god — dålig (alltså icke i den oegoistiska handlingens nyttighet, såsom de engelska moralgenealogerna mena).
Till denna genealogiska teori har Nietzsche till en ganska väsentlig del kommit medels etymologiens fingervisningar, genom att tillse, hvilka beteckningar de olika språken hade för begreppet » god ».
Han fann nemligen, att de alla ledde tillbaka till en och samma begrepp9förvandling, att öfverallt » förnäm » i ståndsbemärkelse var det grundbegrepp, utur hvilket » god » i mening af » själsförnäm » utvecklat sig samt att parallelt med denna utveckling lupit en annan, genom hvilken den lägre kastens karaktär sammanflutit med den » sämre » själens (det bästa exemplet härpå är identiteten mellan de tyaka orden » schlicht » och » schlecht »).
Ett helt annat ursprung hade deremot slafmoralen.
Medan all aristokratisk moral framväxte ur ett triumferande ja-sägande till sig sjelf, begynner slaf-moralen med ett nej till ett » utom », ett » annat », ett » icke-jag »; och det är detta nej, som är dess skapande gerning.
Slaf-moralen behöfver för att uppstå en gentemot och utom stående verld; den behöfver, fysiologiskt taladt, yttre inverkningar for att själf försättas i aktivitet; — handlandet är endast reagerande.
Ett motsatt förhållande egde rum vid den aristokratiska värdsättningen: denna verkar och växer spontant, uppsöker sin motsats endast för att ännu mera tacksamt, ännu mera jublande säga ja till sig sjelf, — dess negativa begrepp är » simpel ».
Begreppet » dålig » är blott och bart en senare blek kontrastbild.
Slaf-moralen åter utgår frän ett negativt, från det somvhos fienden (d. v. s. herren) varseblifves såsom en motsats; detta stämplas som » ondt ».
Sålunda se vi den grundväsentliga åtskilnaden, i ursprung och väsen, mellan detta » dålig » af förnäm upprinnelse och detta » ond », framsprunget ur den lägre stäldes hat mot herren.
Det förra är en skapelse i andra hand, ett bredvid, en kompliment~ färg; det senare deremot originalet, begynnelsen.
Men båda dessa sinsemellan så skiljaktiga värdsättningstermer stå gent emot en och samma motsatta värdsättningsterm: » god ».
Detta begrepp » god » är emellertid icke ett och samma i begge fallen.
Ty hvad är väl den » onde » enligt slaf * moralens uppfattning, om icke just herre-moralens » gode », — den förnäme, den mäktige, herren, endast omfärgad, omtydd, sedd genom slafvens ögon.
Mellan dessa två instinktmotsatta typer för moralisk värdsättning är det som en förbittrad och aldrig hvilande kamp stått ander hela mensklighetens utvecklingshistoria.
I prestkasten blef slaf-moralen först förandligad, förfinad, subtiliserad; ty prestkasten utgjordes af de svage, de sjuke, i hvilkas intresse det låg att vända om herre-moralens värden.
Med judarne, detta hat-falla prestfolk, begynte slafupproret i moralen.
Denna judendomens kulturhistoriska mission omhändertogs sedermera af kristendomen.
Ty mellan dem är icke kontrast eller dödsfiendskap.
Ur judendomens hat-moral framväxte kristendomens kärlekslära, såsom kronan på trädets stam.
Denne Jesus från Nazaretb, denne det förkroppsligade kärleksidealet, denne de fattiges, sjukes, synd-fulles frälsare, — ledde icke han på en omväg tillbaka till den judiska värdsättningen?
Har icke Israel just genom denne sin skenbare vedersakare ernått det sista målet för sin sublima hämd-lystnad?
Säkert är, att under korsets tecken har Israel i tvåtusen år med sin hiimdmoral triumferat öfver hvarje förnämare ideal, som rest sig i menskligheten.
Judaca contra Bom — det v * r slaf-moralen i kamp med herre-moralen.
Judsea har segrat.
I renässansen återuppvaknade visserligen det antika idealet, den aristokratiska värdsättningen, och ett sista aftonrodnadsskimmer Vr Dagm * Krönika.
27dröjde ännu kvar öfver Frankrike ander » 1 ’ ancien régime »; mes med de tvenne stora plebej-rörelserna: den tysk-engelska reformationen och den franska revolutionen störtade antiken9 sköna tempel samman, och på ruinerna murade det nittonde århundra * det sin enorma arbetarekasern.
Den moderna demokratismen är nämligen fortsättaren af kristendomens mission, slafväldets sista yttringsform, slaf-moralens sist utspruckna giftblomma.
Hvad innehåller då detta ideal?
Dess dominerande element är det altruistiska.
Det har gjort dygder af alla de lyten, hvilka äro utmärkande för den svage, vanmäktige, sjuke, samt inbränt missdådarmärket på den starkea, glades, på herrens panna.
Det har apoteoserat alla de egenskaper, medels hvilka allenast det kunde hålla sig upprätt i lifs-kampen: kärleken till nästan, medlidandet, sjelfuppofFringen.
Det är ett lifäfientligt, ett asketiskt ideal, som lagt jorden in under evighetens tunga slagskugga.
Det bar först och främst, i sina läror om dåligt samvete, om synd, skuld och straff, lössläppt ett helt koppel blodhundar öfver menskligheten.
Det dåliga samvetets uppkomst skildrar Nietzsche sålunda: Den första staten grundades derigenom, att en herreras slog under sig en till antalet öfverlägsen befolkning, hvilken saknade motståndskraft, samt tvang den till lydnad.
Des9a halfdjur, som voro vana att fritt ströfva kring, sattes i samhällets tvång9jacka, — dot var ungefär som om ett vatten-djur plötsligt förflyttats upp på landbacken.
Alla instinkter, hvilka förut vändt sig utåt, vände sig nu inåt, då de ej längre tillätos verka i den naturliga riktningen; den vilda, kringströf-vande menniskans instinkter vände sig emot henne sjelf: grymheten, förföljelselustan, förstörelsebegäret, behofvet af en fiende, med hvilken det kan stridas.
Den drift, som är den centrala och förherskande hos slägtet: frihetsinstinkten eller viljan till makt, plötsligt och våldsamt afspärrad från all verksamhet på yttre föremål, vänder sig nu mot de inre, själsliga företeelserna.
Detta djur, som man vill tämja och som sargas till blods mot burens galler, ■ — denne trånande och förtviflade finge, som med ens afstängts från sin förutvarande, naturliga, d uriaka tillvaro, uppställer dessa gamla instinkter såsom något hvilket bör bekämpas, kufva9, tillintetgöras.
Sålunda blir just hvad som förr var naturens kärna nu » det dåliga samvetet ».
Denna nya företeelse: menniskan med det dåliga samvetet bemäktigas sedan af den religiösa fördomen om en skuld till Gud, och först derigenom drifves sjukdomen till sin fruktansvärdaste och sublima-ste spets.
Hon griper i Ond de sista motsatser hon kan framleta till sina djurinstinkter; hon omtyder dessa djurinstinkter Bjelfva till sknld mot Gad; hon klyfver sig i motsatsen Gmd och djefvul; hon kastar allt nej, som hon kan säga till sig sjelf och till sitt väsens urnatur, ut ur sig såsom ett ja, Båsom varande, kroppsligt, verkligt, såsom Gud, såsom en annan verld, såsom evighet, såsom helvete och ändlösa marter, såsom en omätbarhet af skuld och straff.
Hvad betyder ett asketiskt ideal?
Det framspringer ur ett degenererande lifs skydda- och botinstinkter.
Det är ett konst-grepp, uppfunnet för att binda den förtviflade fast vid lifvet.
Menniskans jordiska tillvaro saknade mål och mening; menniskan led under tillvarons oupplösbara problem.
Det var ej lidandet sjelft, hvarunder hon led mest, utan detta lidandes ändamåls-löshet Härpå rådde det asketiska idealet bot; det lärde men-niskan att betrakta allt lidande under synpunkten af ett straff.
Det dåliga samvetet omtyddes till » synd », lidandet blef straff.
Detta var det största och ödesdigraste konststycket af religiös interpretation: den sjuke var gjord till en brottsling, men viljan var räddad, lifvet hade fått en betydelse, menniskornas sträfvan-den en mening.
Det var visserligen en vilja mot lifvet, mot kroppen, mot jorden, en vilja mot all skönhet och lycka9 en vilja till intet, men det var dock en vilja.
Just i våra dagar har slaf-moralen krängt ut och in på sitt ideal, och dess inelfvor ligga blottade och bara, och det stinker genom tiden.
Det nutida slägtet lider under alla dess konsekvenser och alla dess vådor.
Den menniskotyp, som det uppammat under århundraden, stirra vi in i hans ansigte, och det ryser oss genom märg och ben; ty det är hatarens ansigte på trälens kropp.
Europas slödder smutsar med sina spyor gudabilden i menniskoandens allra-heligaste.
Håglösheten, äcklet öf-ver lifvet, ledan vid menniskorna, den stora tröttheten, — äta såsom en smygande svamp märgen ur mensklighetens ryggrad och fräta redan på organismens ädlaste delar.
Man förstår allt och man älskar ingenting, vördar ingenting, hänföres af ingenting; man har mist sin smak och kallar det objektivitet, man har mist sin lukt och kallar det » dilettantism »; man är impotent som en gnbbe och döljer eländot under namnens smink och granna klutar.
Likhetsprincipen, predikad på torgen af skrålhalsar och satt i system af filosofer, svänger öfver den församlade mensklighe-tens huivaden sin enorma skära, vidtfamnande som regnbågen, på det att icke det ena hufvudet må höja sig öfver .det andra.In i sjelfva vetenskapen tränger soten och löper genom dess &amp; dror som en lömsk domning; engelsk kälkborgarvisdom och fransk fe-mininism para sig och framafia de » moderna idéernas » förkrympta yngel; forskaren blir en närsynt specialist, hvilken omsätter sin egen vanmakt i förakt för alla syntetiska uppgifter och sneglar på filosofen såsom en slaf på sin herre, från hvilken han gjort sig fri; och filosofen sjelf åt nöj er sig med att utkrama essensen nr samtidens hopade vetande eller förgyller och förandligar de sjelfviska instinkterna så länge, att de till sist bli de enda värdena, på grund af hvilka han sedan kan säga nej till lifvet, if-ven till sig sjelf.
Derför tarfvas just nu i allt en radikal » Umwerthung aller Werthe ».
Det gäller att häfda herrens rätt till att Bitta i högsätet.
Bort ur verlden med det dåliga samvetet, denna slafvens skapelse, denna kräftartade ntväzt på menniskosjälen!
Må de asketiska idealen trampas sönder och samman under den nye herrens häl såsom de giftiga kryp de äro!
Ryck ned från bim-meleu korsets tecken, i h vil ket slafvarne hafva segrat, och häng hellre upp ett flammande frågetecken att lysa kring jorden, det stora frågetecknet, det som står efter orden: hvad betyder viljan till sanning?, på det att menniskorna i de9S ljus må finna vägen till » jenseits von Gut und Böse »!
Må den stora faran komma, den som tvingar detta slägte, hvilket satt sitt högBta mål i att uttorka alla källor till fruktan, att draga knifven ur bältet 1 Nu mängas alla stånd in i hvarandra, och nationaliteternas särdrag löpa samman till en enda totalbild, och en remna antyder redan svagt framtidens stora tveklyfning i herrekast och slafkast.
När skall han komma, den nya tidens föratborne, kulturens caesariske tuktare, den onde, den fruktansvärde, den tyranniske, hälften rof-djur hälften orm, tacksam mot gud, djefvul, får och mask inom sig, nyfiken ända till last, forskare ända till grymhet, ensamhetens förståare och vän?
— när skall han komma, han som kan spela segerdanser på tillvarons etränginstrument och som kan fl lifvet att sjunga?
— när skall han komma, den nye Zarathustra, ariernas förste, den blonde herren, — när skall han te sig i morgonrodnaden öfver hafvet?
Efter denna résumé kan jag åter anknyta till den tråd, som jag i första afdelningen af min artikel lät ligga.
Man torde numlhäoda mera intimt förstå mitt yttrande, att medan andra moderna andars verksamhet, såsom t. ex. Mills, Taines och Darwins, är att förlikna vid em åböljor på deD stora utvecklingsocea-nen, framställer deremot Nietzsche sjelfva den centrala storm-härd, från hvilken de stora vågorna utgå.
Han betecknar visserligen en i väsen och form våldsam reaktion gent emot så godt som alla de riktningar och tendenser,, brilka företrädesvis angifvas såsom samtidens; han står som en orubblig gråsten sklippa midt i strömfåran, och alla tidsböljor bryta sig emot dess fot.
Detta springer först i ögouen; men dermed äro icke Nietzsches roll och betydelse slut.
Han har sökt basen för sin lifsåskådning så c (jupt, han har måttat sina bugg mot ett så urgammalt kulturträd, att den motsats mellan ideal, hvilken hans produktion rymmer, famnar årtusenden.
Han bar samlat två årtusendens kulturarbete och reducerat hela denna skenbart så olikartade mängd af företeelser till en lätt öfver-skådlig grupp, hvars alla element visa sig nära befryndade, såsom i grund och botten ett och samma; och hvad han uppställer i brutal kontrast, sammanhänger med så djupa lager af den menskliga naturen, att det må9te kräfvas långa tiders arbete att bringa det upp i dagsljuset.
Hvad Nietzsche bekämpar är visserligen tidsandan, men betraktad såsom det historiskt bjertaste uttrycket för ett ideal, hvilket behöft två tusen år för att mogna; hvad han gifvit, är blott ett enda litet frö, hvilket tarfvar oöf-verskådliga tidssträckor för att växa upp till ett träd, men som, en gång fullvuxet, är af den sällsynta art, att hela mensklighe-ten i följder af Blägtled kan hvila, tänka, arbeta och drömma i dess skugga.
Nietzsche tillhör den kategori af stora andar, som heter si-arnes.
Han anticiperar det kommande genom intuitiva syner.
Han reproducerar detta intuitivt undfångna innehåll på diktarens Bltt.
Såsom alla andar ur hans egen grupp och af hans egen art når han de nya allmänt-menskliga ooh allnatur-famnande sanningarna endast genom att fördjupa det egna jaget: han är den djnpastc af alla moderna andar, emedan han är den mest subjektive ibland dem.
Då man iakttagit och fixerat denna Nietz-scbes art att vara produktivt verksam, att se och skapa, är det dubbelt intressant att konstatera, huru en annan modern ande, som ir en fullblodsrepresentant för den nyktra, faktiska, långsamma detaljfrrskningen, med användande af vidt skiljaktig metod kommer till — såsom det synes — ungefår enahanda resultat.
Jag menar Lombrosos förbrytare-psykologiska undersök-ningar och den tudelning af menniskoslägtet, som han med stöd af dem anser sig kunna verkställa.
Ty sammanfaller icke i sjelfva verket den gränslinie, hvilken han — tillsvidare visserligen endast genom några få strödda punkter — drager emellan förbry * taretypen och den normala, med den, hvilken vid och djup gräf-ver sig ned mellan Nietzsches herrekast och slafkast?
Den af Nietzsche förkunnade principen är en af dem, hvilka kunna uppställas pä alla områden af lif och odling: i sjelfva verket kan intet särskildt omdanas i dess anda, utan att alla de andra följa med.
Den måste, hyllad af diktaren, skapa en vitterhet af ny art; den måste, tillämpad i det dagliga yttre lif vet, i grund förändra städernas utseende, menniskornas umgängessätt, deras drägter och lefnadsvanor; den måste i samhällsförbättrar-nes band framkalla hittills osedda sociala konstellationer.
Men på dt område komme dess utförande att verka särskildt våldsamma omvältningar: nemligen på moralens, i värderingen af menniskornas själsläggning, egenskaper och handliogsmotiv.
Här ligger Nietzsches egentliga Btordåd: haus sträfvande betecknar den största revolution, hvilken moralens historia har att uppvisa efler kristendomens kamp med antiken.Funderingar på Skeppsholmen.
¿Kolonner, hvad gör ni? » frågade den genialiske Ehren-svärd spefullt vid åsynen af det dåtida Berlins stilvidriga och skrytsamma arkitektur.
Kunde han få lif igen och göra en promenad ut på Skeppsholmen, som ligger vän och grön i Stockholms ström, så skulle han antagligen med sitt för det estetiskt berättigade eller oberättigade så känsliga sinne utbrustit vid åsynen af de båda der resta minnesmärkena:
» Bautastenar, hvad är meningen? »
Och det må väl en annan ha rätt att fråga också.
Sedan åtskilliga år står till höger om vägen, då man kommer från Blasiiholmen, midt framför Sjökrigsskolan, ett skrofligt monument, som skall bevara minnet af Vegas för tio sedan fullbordade färd kring Europa och Asien.
Fortsätter man promenaden fram utmed » långa raden », så ser man efter en stund till venster om sig sticka upp ur en konstgjord liten kulle en annan sten af samma slag, fastän betydligt högre.
Den är ännu icke invigd, men är ditstäld för att erinra om det senare slaget vid Svensksund, då svenska flottan den 9 och 10 juli år 1790 vann en lysande upprättelse för sitt i augusti året förut på samma plats lidna nederlag.
Det var efter den olyckliga bataljen 1789, som den här ofvan citerade amiralen konstkännaren anmälde för sin konung: » Ers majestät har ingen skärgårdsflotta mer », hvarpå konungen gaf ett högsinnadt svar genom att på den bedröfvade hjeltens bröst fasta det högsta utmärkelsetecknet för krigiska bedrifter, det som riddarne af svädsordens stora kors egde att bära.
Triumfen för hundra år sedan bör lifligt ha gladt Ehrensvärd; men detmå undras, om han skulle önskat se den » förevigad » på det sätt, som man nu funnit lämpligt att välja — genom en efterapad antiqvitet.
Då det blott fans en bautasten på Skeppsholmen, kunde man ännu fördraga det.
Men den nyss ditstälda framkallar lätt den frågan: förmår man icke hitta på någonting annat?