Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu är förhållandet annorlunda; de största skepp, biträdde af ångfartyg, hindras icke mera att intränga i de trångaste farvatten, blott de hafva tillräckligt djup, och skärgårdsfartygen, fra indrag ne af ångfartyg, förflyttas lätteligen från en krigsteater till en annan, men framför allt annat är det de stora effektiva ängkrigsfartygen, som kraftigast kunna medverka vid krigsföretagen, de må vara riglade mot flottor, fästningar eller kuster.
Visserligen vitsordar historien, att landstigningar äfven fordom någon gång företagits från stora flottor, hvaraf följden blifvit, dels fred, dels ockupation, såsom t. ex. då Carl X ll landsteg på Seeland, Engelsmännen i Egypten under Abercrombie och Fransmännen före dem under Napoleon Bonaparte; men hvarken på Seeland eller i Egypten kunde med de stridskrafter der förefnnnos, göras något sådant motstånd, att segren skäligen kunde bestridas de anfallande, och vid sådant förhållande var flottan mera att betrakta som ett transportmedel, än anfallsvapen.
Om Engelsmännen råkat i krig med det Himmelska riket för 50 år tillbaka, så är väl möjligt att några kuststäder blifvit eröfrade, att Chinesiska handeln blifvit förstörd och t. o. m. att alla flodmynningar blifvit spärrade; men icke hade de slutliga fredsvilkoren blifvit föreskrifne i rikets andra stad ombord å ett stort krigsskepp, och till följd af sjövapnets öfverlägsenhet emot ett land till en stor del omgifvet af hafvet och genomskuret af floder och kanaler.
Hvem skulle väl för 50 år sedan trott att linieskepp skulle kunna operera i floden Yang-Tse-Kiang, och slutligen gå upp ända till Nanking?
det är ångan, endast och allenast ångan, som åstadkommit dessa snart sagdt otroliga i östern timade händelser.
Beväpnade eller s. k. krigsskepp hafva sedan mer än 200 år .tillbaka ägt en stor offensiv och en icke obetydlig defensiv förmåga.
Denna offensiva förmåga är nu genom ångans användande på sjelfva fartygen blefven förskräcklig, i det de erhållit det enda de tillförene saknade, eller rörlighet oberoende af vinden, jemte förmåga att framgå emot densamma och in uti de trångaste skärgårdar.
Detta gäller för alla sorter fartyg, så väl små som stora, ehuru det egent - Den 11 Mars e, m. 209 egentligen är de sednare som vunnit mest genom ångsystemet, hvarigenom de blifvit de mest fruktansvärda vapen, som ännu af menniskan kunnat åstadkommas.
Hvad jag nu anfört om krigsflottors öfvervägande inflytande på krigens utgång, kan i allmänhet tillämpas för alla länder i Europa; likväl göra lokalförhållanden härutinnan en icke obetydlig skiljaktighet; så inses t. ex. lätteligen, att sjövapnet är för Frankrike, Ryssland och Danmark vigtigaré än för de flesta Tyska staterna; men alt inga länder i Europa äro i så stort behof af en stark och väl organiserad sjömakt för sitt försvar som StorBrittanien och Skandi navien.
I StorBrittanien har också detta vapen sedan sekler tillbaka varit föremål för nationens högsta omtanka.
I Sverige har förhållandet beklagligtvis icke varit sådant.
De orsaker, som föranledt detta för fäderneslandet olyckliga förhållande, hafva stundom varit af politisk natur, stundom af enskild.
Det skulle blifva alltför vidlyftigt att här ingå i noggranna undersökningar för att utforska de dolda driffjädrarne härför; jag åtnöjer mig derföre med att endast som min mening yttra: att om utrikes handeln varit hvad den bordt och kunnat vara, så hade
Svenska krigsflottan efter alla anledn:r icke nu stätt tillbaka för någon makt i Europa, måhända med undantag af England.
Sedan jag nu yttrat mig om sjövapnet i allmänhet, utbeder jag mig få fästa H. R. o. Ad:s uppmärksamhet för några ögonblick på den mera speciella frågan om stora skepps företräde framför smärre.
Jag tvekar då ingalunda att uttala den öfvertygelse, att hufvudsakligasle afseendet vid bestämmandet af flottans styrka, bör fästas å de större skeppen eller fartygen, namnet gör föga till saken; ty det är redan anmärkt, att det är dessa som dragit mesta fördelen af ångsystemet och derigenom vunnit en så stor öfverlägsenhet öfver alla mindre fartyg.
Det har visserligen blifvit sagdt, att till följd af bombkanonsystemet, skulle stora skepp lätteligen af mindre kunna förstöras, och att dessa sednare uteslutande böra bilda landets sjöförsvar.
Jag åberopar så gerna erfarenheten och historien, öfvertygad derom att dä icke blifva vilseledd i mitt omdöme; men här nödgas jag erkänna, att ingen erfarenhet, ingen historisk grund hvarken för eller emot är att tillgå, d. v. s. då frågan rörer bomhkanonernes användande i sjöslriderne, skepp emot skepp, dessa må nu hafva varit stora eller små.
Erfarenheten deremot, hvad beträffar stora skepps öfverlägsenhet emot smärre, är omätlig, och detta måste så vara, det stora skall alltid undantränga, krossa tillintetgöra det mindre, då förhållandena för öfrigt äro lika, d. v. s. då de stora äro rörliga och försedda med samma artilleri som de smärre, hvartill kommer deras vida större förmåga att kunna emotstå projektilerne.
Då nu den s. k. skrufpropellern utom allt tvifvel kan användas på alla sorter krigsfartyg, ligger äfven deruti ett skäl för större 3 H. ’ 14 210 Den 11 Mars e m. fartygs nytta för fäderneslandet, enär redan färdigbyggda skepp till ångfartyg kunna förändras.
Ingen erfaren krigare skulle väl vilja begagna vapen, de der vore till beskaffenhet underlägsne fiendens, och icke bör det för någon vara obekant, att alla sjömakter, utan undantag, endast och allenast grunda sina sjöförsvar på flottor af stora skepp.
Om ej vi vilje lyssna till förnuftets och erfarenhetens gemensamma stämma, så göra våra fiender det nog; de skola icke försöka anfalla Sverige med en flotta af kanonslupar eller kanonjollar!
Mycket skulle ännu kunna anföras för nödvändigheten af en stark och väl organiserad sjökrigsmakt och nyttan och behofvet af krigsfartyg till Svenska kusternas försvar; men det redan anförda torde vara nog, då jag vågar tro att hvarje sann fosterlandets vän lika med mig inser denna nödvändighet.
Icke heller vill jag klandra att olika äsigter om materielen fordom förefunnits; nu kunna de likvist svårligen ursägtas, och detta gäller ingalunda endast för män af yrket, förhållandet är nu i sanning vordet så enkelt och tydligt, att det icke behöfves vara sjömän för att inse, att båtar är ett sämre försvar än skepp, att det mindre måste i striden gifva vika för det större.
Jag har vid ett annat tillfälle yttrat, att i sjöförsvarets fullkomlighet ligger en af grunderne för Sveriges sjelfständighet.
Jag upprepar här dessa ord.
Jag hänvisar till fäderneslandets historia och frågar om någon med den bekant kan annat än erkänna, att det hvarit flottan som mer än en gång frälst detta älskade fädernesland frän undergång?
Slutligen vill jag, såsom stöd för nödvändigheten att stora skepp erfordras för Sveriges sjöförsvar, anföra en mans ord,, hvars erfarenhet, fosterlandskänsla, förmåga och insigter ingen lärer vilja jäfva.
Det hände sig nemi. att för 19 år sedan efter en slutad expedition med skärgårdsfartyg, företagen för att praktiskt utröna desse fartygs användbarhet i alla möjliga fall, så vidt sådant inom skärgården kunde ske, att framlidne H. Ex. Gr. Platen, som inbjudit alla expeditionen följaktige officerare till middag, vid detta tillfälle yttrade dessa märkliga ord: ”Jag har varit af den mening, att Sveriges kuster lämpligast och säkrast skulle kunna försvaras endast och allenast af skärgårdsfartyg, i förening med ångfartyg, men efter den expedition, som vi gjort tillsammans, och de rön som med dessa fartyg under expeditionen anställts, har jag så till vida ändrat min tanka, att jag anser det Sveriges kuster icke annorlunda kunna försvaras, än med alla sjövapnen i förening, från linieskeppet till kanonjollen.
Dessa voro de sista ord den oförgätlige
Platen yttrade rör:de försvaret af det land, som var honom så kärt, och hade han fått lefva, lider det icke tvifvel, att sedan hans älsklingsföretag blifvit fulländadt, hans alla bemödanden blifvit riktade derhän, att kunna upprätta det då till förfall lutande sjöförsvaret.
Detta styrkes än ytterligare af hvad han till mig yttrade, då jag af honom tog afsked.
Han sade: ”Helsa edra kamrater i Carlskrona och säg dem, alt hvad jag sade härom dagen, var mitt testa - Den 11 Mars e. m. 211 mente, min yttersta vilja; Gud välsigne eder, jag återser er aldrig mera.”
Dessa ord inpräglades så i mitt minne, att jag skulle kunna aflägga ed uppå, att de äro desamma sorn yttrades.
Kort härefter gick den olyckliga aningen i fullbordan.
Att en sådan man, som Platen, ändrade sin en gång fattade åsigt om rättaste sättet att försvara fäderneslandets kuster, är ett icke ringa stöd, åtminstone för mig, att lika med honom utropa:
Sveriges kuster måste försvaras med alla sjövapen i förening, från det stora skeppet (ill kanonjollen!
Denna Plåtens förändrade åsigt var ingalunda något löst hugskott, han var icke den som byggde systemer på sådana.
Nej, han hade med den skarpsinnighet, som var honom egen, bedömt förhållandena sådane han sett dem, och han kom till följd deraf till det resultat vi redan veta.
Bland de storverk, som förevigat den oförgätlige mannens namn, torde det icke vara det minsta, att han sålunda innan sin död sökte utvisa den väg, som hans efterkommande hade att följa.
Frid vare med hans aska!!
Efter detta yttrande hördes åtskilliga bifallsrop. Hr Munck af Rosenschöld, Nils Rud.:
Då ministernför sjöförsvaret yttrat, att man ej behöfver vara man af yrket för att bedöma ifrågavar. sak, är det med så mycket mera trygghet jag vägar yttra mig uti nu föredragna ämne.
Tersmeden har sagt, alt han icke förstår den ifrågavar. saken.
Denna bekännelse kunde han hafva sparat sig, ty det finnér hvar och en af hvad han yttrat.
Frihm har yttrat, att striden om linieskepps- eller skärgårds-flottans lämplighet för vårt sjöförsvar alltid väckt bekymmer inom detta hus.
Må så vara hos en och annan; men jag skulle anse alt det alltid måste väcka tillfredsställelse alt män finnas nog fosterländske och måne om iakttagande af sina åligganden, att de uti ett för fäderneslandet så vigtigt ämne icke låta tillbakavisa sig af obehagligheter och deraf, att de måste strida med inrotade fördomar.
Det ligger klart för en hvar, att vi vid frågan om vårt sjöförsvar höra välja det vapen, som är mest ändamålsenligt i förhållande lill de tillgångar, vi hafva att på detsamma använda.
Tersmeden har vidare funnit det oriktigt, att en representation vågar sätta i fråga, att
Konungens förslag ej alltid skola vara infalibla.
Jag hemställer till Frihm, hvartill en representation gagnar, om den icke skall hafva skyldighet att pröfva de förslag, som från Styrelsen inkomma.
Jag vill instämma uti Hr Coijets utmärkta och högst sakrika anförande.
Man måste blott hafva sundt förnuft, för att kunna inse förträffligheten af hans förslag.
Man behöfver icke vara en man af yrket, vid beräknandet af vara tillgångar, för att inse, att äfven om vårt sjöförsvar grundas på ånga, måste vår uppmärksamhet hufvudsakligast vändas åt den mindre eller skärgårdsflottan, emedan vi icke hafva tillgångar till något aunat.
Tersmeden funnit det förunderligt, att R. o. Ad. skulle på en sjö-officerares förslag våga sätta i fråga ofelbarheten af ett 14 * 212 Den 11 Mars e. m. SlatsUtsk:s förslag till und. skrifvelse i afseende på flottans organisation.
En sådan ofelbarhet synes mig Utsk. med ganska ringa skäl kunna tillräkna sig. om detsamma haft lika liten kännedom i saken som dess ordf., hvilken varit nog upprigtig att genom sin bekännelse tillkännagifva sin okunnighet.
Gyllengranat har sagt, att det ieke gifves någon enda stat, som grundat sitt sjöförsvar på en mindre flotta och att Sverige aldraminst borde göra det.
Hr Coijet har uti sitt sakrika anförande vederlagt detta, då lian visat, att det icke finnes någon stat, som har en så beskaffad skärgård, ett sådant utanverk för sina kuster som Sverige och att det är sä obekant för andra folk, att namnet icke linnes uti något språk.
Jag instämmer uti Hr Coijels förslag, och anhåller örn återremiss.
Hr Ehrenstam, Joh. Fredr.:
Jag får till alla delar instämma uti hvad nyss blifvit yttradt af Frih. Gyllengranat.
Beträffande det anförande, Hr Coijet 1111 afgifvit, och hvilket på det högsta förvånat mig, tror jag, att R. 0.
Ad. derpå bör göra det afseende, Frih.
Skulle^ emot min förmodan, något särskildt afseende på Hr Coijets anförande göras, så får jag anhålla, alt detsamma mätte få hvila på bordet och mig dymedelst beredas tillfälle att fullständigt besvara detsamma.
Jag anser detta anförande innefatta så många, örn icke fullkomligt oriktiga uppgifter i sjövetenskapen, åtminstone fullkomligt stridande med den erfarenhet, jag under 30-årig tjenstetid förvärfva!, hvarföre jag tror, att detta anförande bör närmare skärskådas.
Då likväl min öfvertygelse är, att Hr Coijets anförande icke kommer att föranleda till någon förändring uti StatsUtsk:s förslag, så, och med det jag afslår från anhållan om bordläggning af Hr Coijets anförande, får jag till Utsk:s belänk. yrka bifall.
Hr Rå f e 11, Anton:
Jag beklagar, att Hr Coijet framkastat ett tvisteämne, som jag trott vara utkämpadt.
Då jag emellertid nu icke är beredd att besvara Hr Coijets långa anförande, önskar jag alt instämma med Frih:ne Tersmeden och Gyllengranat.
Jag hade icke ämnat deltaga i den tvist, som här uppstått om linieflottans företräde framför skärgårdsflottans, icke derföre att jag icke gillar i hufvudsaken, hvad Hr Coijet anfört, utan derföre, att jag icke ansett detta tillfälle vara det mest lämpliga, för fortsättande af en dylik tvist.
Jag har nu, likasom dä jag tillförene yttrat mina tankar i ämnet, ansett mig böra tillkännagifva dem af farhåga, alt ett stillatigande möjligen skulle kunna tydas derhän, som skulle jag frångått hvad jag förut tänkt i saken, oeh af sådan anledn. har jag trott mig böra afgifva en reservation emot en sådan tydning.
Det är för resten egentligen emot 2:ne här under diskussionen framställda satser, jag önskar reservera mig.
Den ena af dessa satser är, att man synes vilja låta påskina, att ångans tillkomst lnifvudsakligast och uteslutande gagnat det större försvaret eller skeppen.
Det är en sats, hvilken jag icke kan medgifva; ty jag anser ångans kraft och bombkanoner hafva varit af största vigt för sjöförsvaret, men jag anser äfven, att det varit af li - Den 11 Mars e. m. 213 ka mycken vigt för skärgårds-försvaret, som för de större fartygen.
Det är visserligen sannt, att genom anbringande af ångkraft å de större fartygen, göras dessa mera oberoende af de ojemna vindar, som vanligen råda i skärgårdar; men för hvar och en, som vänder sina tankar derå, bör äfven vara tydligt, att skärgårdsfartygen blifvit gjorda mera rörlige än förut, då de äga alt till sitt fortskaffande påräkna ångfartyg, och då man talar om användandet af ångkraft såväl på linieskepp som fregatter samt dermed förutsätter, såsom här blifvit uppgifvit, att dessa fartyg skola ogenerad!, röra sig i den Svenska skärgården, så hemställer jag till hvar och en, som tagit närmare kännedom om våra skärgårdar, och om andra lärer väl här icke vara fråga, huru lätt det är att, om fartyg göras af 160 ä 180 fot i längd, med dylika röra sig fram och tillbaka och uti alla rigtningar.
Den andra satsen, mot hvilken jag velat reservera mig5 innefattar ett påstående, att Sverige eller snart sagdt hela verlden skulle grunda sitt försvar på sjöförsvaret; och jag måste erkänna, att jag icke kan tillskrifva arméen den ringa vigt, som den värde talaren velat densamma tillegna.
Några smärre anmärkn:r skulle jag önska att göra; men vill nu inskränka mig dertill, att då man talar om användande af större ångfartyg, önskar jag, att de icke mätte byggas så stora och djuptgående, att de icke kunna ingå i våra skärgårdars flesta farvatten, hvarigenom en stor del af den utaf dem påräknade nytta går förlorad.
Gyllengranat har slutligen citerat ett yttrande, som, om jag icke annorlunda kan upptaga det, då det anförts såsom afgifvet man och man emellan, jag likväl icke likgiltigt kunnat afhöra.
Jag måste emellertid af nyssnämnda skäl inskränka mig till att endast fästa uppmärksamheten på en liten brochur, som måhända tillvunnit sig någon uppmärksamhet, då den år 1828 utgafs af den person, som här blifvit omnämnd, och jag lemnar åt hvar och en, att draga de slutsatser, han af samma arbete finner lämpligt att göra.
Jag har begärt ordet icke för att deltaga uti den strid emellan stora och lilla flottans företräde sins emellan, som här åter uppblossat, utan derföre, att jag af en värd talare, Frih. Gyllengranat, hört yttras satser så vådliga och i min tanka så grundfalska, att jag icke stillatigande kan dem förbigå.
Frilen har nemi. sagt, att herraväldet på hafvet bereder herraväldet till lands.
Jag skulle på det högsta beklaga, om denna sals vore sann, ty i afseende på flottan kan Sverige icke mäta sig med Ryssland eller England, och skall Sveriges sjelfständighet och oberoende derföre vara osäkert, derföre vara af fiender hotadl?
Något hvar torde finna, att
Sveriges hufvudsakliga försvar måste vara grundadt på landlarméen, och sjöförsvaret eller flottan måste deruti till icke ringa del ingå; men vi må använda huru stora tillgångar som helst på ordnandet af vårt sjöförsvar, så tviflar jag, att vi ensamt med detta försvar kunna afhålla fienden från våra gränsor i händelse af ett krig.
Det är då landtarméen skall tillintetgöra hans landstigningsförsök, och jag kan icke annat än på det högsta protestera mot en sats, sådan som denna af Frih.
Gyllengranat uttala - 214 Den II Mars e. m. de.
I sammanhang härmed har blifvit anmärkt, att England och Skandinavien äro framför alla andra länder mest i behof af stora flottor.
Jag erkänner vigten af en så betydlig flotta, som våra tillgångar möjligen kunna tillåta för skyddandet af vår handel och för att så mycket möjligt är bidraga till landets försvar; men jag tvifIar, att i detta fall Sverige kan mäta sig med England i fråga om krigsfartyg.
Man har slutligen sagt, att alla krig hädanefter skola blifva sjökrig.
Delta kan visserligen vara sannt så till vida, som de makter, hvilka äfven hafva kustländer, komma att till en viss del deltaga uti sjökrigen på kusterne, men att de fleste krigen afgöras på fasta landet och icke på sjön, tror jag ingen vill bestrida.
Jag för min del tillstyrker bifall till lltsk:s förslag i denna del, derföre att jag anser den föreslagna und. skrifvelsen vara så försigtigt sammansatt, som behofvet påkallat, och Utsk. i öfrigt iakttagit hvad det bordt.
Utsk. har nemi. icke ingått uti pröfning af den utaf K. 51. framställda plan, utan endast yttrat sig om de anslag, som för uppbyggande af fartyg varit för tillfället begärda.
Sällan har jag vid föreg:de riksd:r tagit mig friheten deltaga uti striderne emellan stora och lilla flottans, hvilken strid nu synes vilja åter uppblossa.
Afven nu vill jag endast med några fä ord vidröra denna fråga.
Jag tror att de stridande partierna göra bäst att iakttaga en viss fördragsamhet med hvarandras åsigter, åtminstone bör ingendera tillmäta sig förmågan att med sitt vapen ensam afvärja fiendtliga landstigningsförsök.
För min del tycker jag, att sä kunniga och skicklige sjöofficerare, som de hvilka i denna strid deltagit, borde kunna inse, att sjövapnet ändå alltid mäste blifva ett sekundärt försvarsmedel för hvad land som helst.
Efter man nu skall uttala sin öfvertygelse, så anhåller jag att få säga min, som är, att så länge landtarméen icke är i det skick, som erfordras för att fullt rustad kunna möta fienden, så länge lönav det ej, att kosta mycket på flottan.
Sätt den förra på en fullständigt ordnad fot, och jag åtager mig att försvara landet äfven om det icke skulle finnas någon enda åra att tillgå.
Härtill yttrade många ledamöter bifall.
Det är verkligen ganska svårt för den, som icke hör till någotdera vapnet, utan helt enkelt är svensk medborgare, att kunna afgöra den fråga som nu diskuteras.
Jag skulle derföre tro det bästa vara, att icke inlåta sig vidare i striden om stora och lilla flottans företräden, utan hålla sig vid den föredragna punkten af StatsUlsk:s betänk, ronde 5:te hufvudtiteln.
Berörde strid har gått längre, än jag i början förmodade den skulle göra.
Ty det är icke nog med att stora och lilla flottan kommit i handgemäng, utan äfven landtarméen har deri blifvit inblandad af Hr von Troil, fastän det är fråga om att pröfva de under 5:te hufvudtiteln äskade anslagen.
Lika med Hr von Troil anser jag vårt landtförsvar vara af högsta vigt, men med vårt insulära läge bör man också fästa nästan lika mycken uppmärksamhet åt vårt sjöförsvar.
Jag kan derföre icke undertrycka den åsigten, att jag finner det vara olämp - Den 11 Mai s e. m. 215 ligt att, på sätt Hr vou Troil gjort, komma fram med Frågan om landtförsvaret, under det vi diskutera frågan om anslag till flottans behof.
För min del finnér jag det vara särdeles olämpligt af Frih.
Tersmeden, att använda det ordet ”olämpligt,” om hvad jag yttrat.
För öfrigt tror jag, att huru vi än må ordna sjöförsvaret samt huru mycket vi må kosta på detsamma, så lära vi dock icke mäkta afhålla fienden från att landsätta trupper och härja landet, sä länge vi icke hafva en landtarmé så organiserad att den, i samma ögonblick Henderne söka intränga inom våra landamären antingen till lands eller från sjön, kan på ett tillbörligt sätt tillbakavisa dem.
Som jag hvarken hörer till landt- eller sjöförsvaret, torde några få af mig yttrade ord kunna anses temligen opartiska.
Den strid, som här nu uppstått, torde väsendtligen härröra deraf, att man tillåtit sig göra nya motioner under det att man öfverlägger om dem, som redan blifvit gjorde och om aflåtna K. proposir, som R.
St. hafva att pröfva.
Pä f. m. lingö vi en hel plan ang:de landtförsvaret och nu på e. m. hafva vi fått en dylik för sjöförsvaret.
Derförutan hafva vi en motion, som rörer artilleri-väsendet, hvilande på bordet.
Af allt detta har handt, att lilla flottan råkat i strid med den stora, hvarefter båda anfallits af landtarméen och slutligen har StatsUtsk:s ledamöter råkat i strid med hvarandra.
Om detta får fortfara, så lära vi väl slutligen alla råka i strid med hvarandra.
För att nu komma ifrån detta och komma till ett allmänt fredsslut, så hemställer jag om icke de stridande ville samfäldt nedlägga vapen, och att Hr Gr. o.
Landtm, måtte få framställa propos. på StatsUtsk:s förslag i denna punkt, så att vi kunde få komma vidare.
Detta anförande föranledde många bifallsrop.
Jag beklagar att denna goda sak i mig fått en dålig försvarare på delta rum, då jag icke är någon talare.
Dessutom har jag med verklig ledsnad förnummit, att en talare ansett det anförande jag nyss uppläste hafva varit bittert.
Emot detta omdöme får jag reservera mig.
Mitt syftemål dermed har alldeles icke varit sådant, utan har jag endast uppträdt derföre, att jag kände mig af min pligt uppmanad, att yttra mig i den syftning anförandet utvisar, då ingen annan syntes vilja göra det.
Striden emellan stora och lilla flottan har länge pågått, och att den ännu icke är slut, bevisas bäst af de skiljaktiga meningar bland män af vapnet, som här försports.
För min del vidhåller jag fortfarande mina yttrade åsigter, då jag icke funnit mig vara i någon punkt vederlagd.
En talare, chefen för sjöförsvars-depart., har sökt visa de stora fördelar, som en stark linieflotta medförer, och jag vill visst icke bestrida hans resonnement; men frågan lärer väl här egentligen vara om detta öfverensstämmer med Sveriges tillgångar, om det för det närvar, är lämpligt att använda alla de medel, som landet kan vilja gifva åt sjöförsvaret, till linieskepp.
Efter min öfvertygelse vore det att ka - 21 ö
Den 11 Mars e. m. sta bort dessa medel.
Ty om krig inträffade, fruktar jag man skulle finna att de flesta af våra linieskepp äro uti obrukbart skick, och om man närmare undersöker de bästa af linieskeppen, sä torde de erfordra omkring 200,000 r:dr för att sättas på fullständig krigsfot, och om alla 10 skola iståndsältas, erfordrades dertill åtminstone en million r:dr b:co.
Jag kan icke underlåta att fästa mig vid ett yttrande, att uppfinningen af bombkanoner icke skulle hafva något särdeles inflytande på frågan.
För min del tror jag att denna uppfinning just gjort en revolution inom sjövapnet.
Att påstå det dessa bombkanoner, serverade från skärgårdsfartyg, icke skulle hafva någon verkan på så stora trädblock, som linieskepp, synes mig förunderligt.