Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därpå skymtade ljus mellan stammarna, och vi åkte ut från tallskogen, fram genom allén, ackompanjerade af hundskallet.
När vi skulle in på gårdsplanen mellan grindstolparna, som stodo där halfdrunknade i drifvorna, mötte oss Kastor med en attack på hästen.
Strax därpå kände han igen min röst, och hans ilska gaf rum för en glädje, så full af vänlighet och så våldsam, att jag hade all möda att hindra honom från att slicka mig i ansiktet.
Han gjorde höga skutt kring släden och upp i den och fägnade sig så öfver mig som aldrig någon människa ännu gjort eller kommer att göra.
Lockad af bjällerklangen och Kastors glädjetjut, kom tjänsteflickan Greta ut i farstun med ett ljus i handen.
I tamburfönstret såg jag späjande ansikten, och när vi stannade framför trappan, dykte mors gamla, kära och vänliga ansikte upp strax bakom Gretas, och ljusskenet föll varmt på hennes fina rynkor och slätkammade, gråsprängda hår.
Hon nästan sprang utför trappan och ropade:
– Karl –!
Är du redan här!
Kära Karl välkommen!
Efter henne kommo syskonen ut i den kalla vinterkvällen, utan att ha hunnit taga på sig en sjal engång.
Men pappa blef kvar inne i tamburen och bolmade tobaksrök mot rutan.
Hans flintskalle glänste i taklampans sken, och genom de öppna dörrarna slog i ett moln af imma hemmets välkomsthälsning ut emot mig.
Den kom i en varm doft af julklappslack, skurning och vörtbröd; och jag var särdeles känslig för den efter min långa färd i kölden.
Med förtjusning igenkände jag sedan, starkare än alla andra, den egendomliga lukt, som bara fans hemma på Hanneberg, som var ingrodd i möbler och kläder, som hörde till hemmet och till familjen, och som icke fans annorstädes i hela världen.
I den doften slog min barndom mig till mötes med hemmets hela trollkraft och innerlighet.
Mor kyste mig på munnen och drog sig helt förvånad tillbaka.
– Kors i alla dar!
Jag tror du fått mustascher, Karl!
Systrarna trängdes kring släden för att få se mig och mina mustascher, och när jag stigit ur, fann jag till min outsägliga fröjd att mina rimfrostmustascher icke smulto bort, utan läto fingrera och vrida sig så mycket jag behagade.
Jag snöt mig utan att få dem i handen och beredde mig till ett imponerande intåg i det gamla hemmet.
Far mötte mig i farstun, och jag snurrade upp ett par ansenliga knäfvelborrar för att kunna gifva honom hälsningskyssen.
– De där rakar du bort i morgon dag, – det passar sig inte för skolpojkar, sade far afkylande och kyste mig leende.
Han kallade dem icke ens mustascher, utan bara »de där»!
Jag glömde dock hans ovänlighet så godt som genast, ty i tamburen såg jag farbror Ramsenius och Anna, hvilka voro hos oss på besök i kväll.
Farbror klappade mig leende på axeln och välkomnade mig, men Anna drog sig blygt tillbaka i skumrasket, och jag kunde omöjligt se hvad hon tänkte om mig och mina mustascher.
Det där skumrasket, som dolde henne, föreföll mig mycket märkvärdigt, och jag fick en helt liten misstanke att jag bara drömde altsammans, då i detsamma hördes ett buller och dån som skulle hela huset störtat samman.
Golfvet gaf vika under mig, det hördes ett brus som af vatten, och jag förlorade alla mina kära ur sikte med detsamma.
Nästa sekund hörde jag Mattis röst och kände en hand, som ruskade mig i pälskragen:
– Fort upp!
Skynda på, så att släden inte sjunker!
Jag såg mig yrvaken omkring och fattade alls icke hvad som händt, innan jag strax framför släden såg en mörk kropp, som arbetade i en vak.
Strax bakom mig stod Matti på isen och ruskade mig i kragen.
– Här ä’ vi nu i sjön, berättade Matti kort hela sammanhanget.
I ett nu var jag på benen och drog ofrivilligt pälsen af mig för att vara ledigare i mina rörelser.
– Släpp inte pälsen i vattnet, ropade Matti, – vi behöfva nog våra kläder torra i natt!
Matti stod bakom släden och höll i den af alla krafter för att hindra den att glida ner i vaken efter hästen.
Jag var också ur släden inom ett ögonblick och tog i med att hjälpa Matti.
– Håll i släden så länge, så skall jag göra lös fimmelstängerna, kommenderade Matti.
Jag grep i af alla krafter och hade stor möda att hålla medarnas bakre ända uppe på isen.
Jag förstod snart Mattis manöver och gillade den fullkomligt.
Nu kunde vi lätt draga släden upp på isen igen, när bara dess främre hälft befann sig i vattnet.
Sedan skulle vi se till hvad vi kunde göra åt hästen.
Det var tur för oss att vi icke åkt in med släde och alt, ty då hade räddningen blifvit långt svårare.
Om en stund hade Matti lyckats lossa fimmelstängerna, och med ett raskt ryck fingo vi släden helt upp på isen.
I en stor, svart vak af omkring två famnars längd låg hästen och pustade och arbetade för att hålla sig uppe.
Så snart vi hade släden räddad, gick Matti försiktigt fram till vaken nära hästens hufvud, stampade på isen för att försäkra sig om att den höll och närmade sig sedan för att hjälpa sin raska vallack, där den låg och frustade helt muntert i det iskalla vattnet, alldeles som om den tagit ett vanligt sommarbad.
Jag ville hjälpa honom, men han ropade åt mig att icke komma för nära iskanten.
Det hade han rätt i, jag skulle icke bjuda till att falla in och bli genomvåt.
Natten var kall nog annars.
Jag hade kommit från inåkningen med min ena fot en smula våt af vattnet i släden, som funnit väg in i min ena storstöfvel.
Matti hade genast, när isen brast under hästen, hoppat upp på iskanten utan att väta en tråd på sig.
Han fick fatt hästen vid betslet och lugnade honom med vänliga ord och klappningar.
Så förde han honom ett stycke tillbaka i vaken, och med uppmuntrande ord och dragningar i betslet uppmanade Matti sin häst att komma upp.
Hästen samlade sig till en stor ansträngning, reste sig nästan upprätt i vattnet bland isstyckena, alt under Mattis uppmuntrande rop, och försökte med en kraftig sats att nå med framfötterna upp på iskanten.
Han fick jämt och nätt den ena hofven upp på isen, som brast under den, och sjönk sedan så djupt tillbaka i den svarta vaken, att Matti måste släppa sitt tag i betslet för att icke följa med.
Isstyckena skramlade och vattnet plaskade, hästen frustade ut med skälfvande, stora mulvingar det vatten han supit in och befann sig åter i sitt förra simmande läge.
Med en liten otålig, energisk gnäggning protesterade han mot sin fångenskap och gjorde ett nytt försök på egen hand att rädda sig.
Det lyckades i ifvern så bra, att han nu fick båda hofvarna upp på isen, och Matti sprang till med ett glädjerop för att hjälpa honom vidare.
– Se, det kan man då kalla en häst, som hjälper sig själf, sade han stolt.
Men hästen orkade icke länge hålla sig kvar i den ansträngande ställningen, hofvarna gledo alt närmare iskanten igen, och Mattis rop och betselryckningar voro förgäfves.
Det stackars djuret insåg sin förtviflade belägenhet fullt så väl som vi.
I den halfljusa natten kunde jag mycket väl uppfatta hans hjälpsökande blick, som också upptäckte mig ett stycke ifrån och tycktes förebrå mig att jag stod där utan att företaga något till hans räddning.
Hans stora, rörliga mulvingar talade ett starkare ängslans språk än någon människomimik, och jag skyndade till för att föreslå Matti någon dumhet.
Men antingen nu Matti hade mindre sinne för djurens språk än jag, eller att han tyckte att hästkurer borde användas för hästar, altnog han sökte fram sin piska, hojtade ett par hjärtlösa tag, tog hästen igen i betslet och gaf honom en svidande och hård pisksläng.
Det förtviflade djuret formligen stegrade sig i vaken, gjorde en sista, stor kraftansträngning och reste sig med mera än halfva sin svarta kropp upp på iskanten.
– Se så, ja!
Upp med dig, ditt förbannade kräk, skrek Matti.
Det förbannade kräket högg framhofvarnas järnskor fast in i isen och drog sig långsamt upp.
Det går ju! uppmuntrade Matti.
Då gaf isen till ett klagande ljud, bågnade långsamt under hästens hofvar och gaf vika för trycket.
I ett nu räddade Matti och jag oss på den fasta iskanten, men hästen sjönk tillbaka i sin förstorade vak utan ett ljud och utan en frustning, likasom besluten att hällre öfverlämna sig åt det kalla vattnet, än att fördraga flera piskslängar och hårda tillmälen.
– Se nu är han där igen, sade Matti.
– Och där blir han väl också, tillade han utan en skiftning i tonfallet.
– Vi måste söka hjälp, sade jag.
Nu först sågo vi oss omkring.
Det var icke långt till land, och jag frågade Matti huru vi hittat in i ett så smalt sund, där det säkert gick ström.
– Ja nå, – när hästen förde oss ..., svarade han.
– Går då vägen här?
– Kan jag veta det mera än ni?
– Har du kört vilse då?
– Vi måtte väl ha gjort det, efter jag ingen väg ser.
– Du har sofvit – hva?
– Det har ju herrn också gjort.
Nu begynte hästen flämta starkt i vattnet, och Matti tog fimmelstängerna för att se om de räckte tvärs öfver vaken.
Det gjorde de lyckligtvis, och om en stund hade han fastbundit dem vid bukgjorden, så att de buro upp hästen, utan att den behöfde, anstränga sig med simmande.
– Om det skulle hjälpa att ropa på hjälp, sade Matti sedan och sände ut ett tämligen mildt skri i vinternatten.
– Nej, gå då hällre och sök hjälp du, så skall jag skrika, föreslog jag.
– Här måtte nog bo folk någonstans i närheten, förmodade han.
– Jag tyckte jag såg ljussken en stund innan vi åkte in, och en häst har nog alltid sina märken att gå efter, om den förvillar sig.
Voj, voj, att jag alls gaf mig ut på den här färden!
– Ja nå, – gå nu och se efter, så skall jag skrika.
– Och jag upphäfde det mest infernaliska, vrålande läte jag hade i strupen.
Det gaf ett hemskt eko på andra sidan sundet, hästen tystnade med sitt flämtande i vaken och såg sig om för att se hvad vi hade för oss.
Matti gaf sig i väg utåt sundet för att taga en öfverblick af ställningen, och jag tog mig för att klappa och lugna hästen, alt medan jag då och då hof upp de förfärligaste skrän, som gjorde hästen än oroligare och väckte min egen slumrande inbillning till lifs, så att jag slutligen skrek med värklig inspiration som i lifsfara.
Matti hade förminskats till en svart punkt ett godt stycke borta på isen, och jag tyckte mig höra att han ropade något.
Jag ansträngde mina öron och uppfattade slutligen:
– Huru mycket kan klockan vara?
Jag förargades åt hans, som jag tyckte oväsentliga fråga, drog fram mitt ur och ropade till Matti:
– Klockan är fem!
I detsamma slog Matti in en bestämd riktning och försvann snart bakom en udde, lämnande mig ensam med en drunknande häst midt i natten, Gud visste huru långt från människoboningar.
Jag tog snart mitt parti, gjorde krumsprång på isen midt för den stackars hästen för att hålla mig varm och bäddade mig slutligen in bland fållarna i släden, när kylan från min våta fot icke ville bli mindre af rörelsen.
Hästen låg ganska stilla med ett flämtande och en half gnäggning då och då, så länge han såg mig, men när jag krupit in i släden, började han på allvar bli orolig.
Först lät han höra ett stönande, hälften frustande, hälften gnäggning, som lät så ångestfullt, att jag for upp i släden och trodde att han sjönk.
När han hörde att jag rörde mig i släden, vände han på hufvudet och sände mig sin mest förebrående blick jämte en grymtning så talande, att jag måste fram och lugna honom.
Jag strök honom öfver manen och öronen, skrapade honom i pannan och under luggen, samt talade hoppingifvande ord till honom i bekymmerslös ton.
Han tyckte säkert att den bekymmerslösa tonen lät väl hånande, ty med en otålig rörelse kastade han på hufvudet och lät åter höra sin ångestfulla gnäggning, som skalf af köld likasom han själf.
Han arbetade mest hela tiden i vaken för att hålla sig varm, och endast genom rörelsen höll han vaken öppen; – den hade nog annars frusit fast omkring och öfver honom.
Fimmelstängerna, som buro upp honom, rasslade på isen, när han blef otålig, och det blef han nu altmera minut efter minut.
Jag förstod honom altför väl och slog an en deltagande, beklagande ton i hopp att den skulle värka bättre än min bekymmerslösa nyss.
Det blef ett litet stillestånd i hans otålighet, han skakade bara sorgset på det vackra hufvudet, men skalf af köld så starkt, att isen klirrade kring honom.
Jag satt och smekte honom där i goda tio minuter, själf ett rof för ganska plågsamma tankar.
Hvems var felet till hans nöd om icke mitt?
Jag kunde icke advocera mig fri inför mitt samvete, och jag måste erkänna att jag var hans mördare, ty enligt min öfvertygelse kunde han aldrig hålla ut en half timme till i vaken.
Och det var en för sorglig dödskamp jag skulle bli vittne till, utan att kunna hjälpa honom ett grand.
Jag satte hela mitt stora skuldmedvetande och medlidande i en smekning, som jag gaf honom, men han skakade bara på hufvudet, nästan vred denna gång, och gaf upp ett stönande skri, så förfärligt, att jag ryggade långt tillbaka från vaken, i tron att han skulle anfalla mig, där han låg.
Men så blef han åter lugnare och såg på mig bedjande.
Då lyste en lycklig tanke upp min mörka sorg, jag lämnade hästen för några ögonblick och lyckades få fram ett stycke bröd ur vår matsäck i släden.
Samtidigt föll det mig in att jag kunde anlita min halftömda konjaksflaska för att mildra den köld, som alt mera trängde mig genom benen.
Hvarför icke med detsamma gifva hästen af den?
Nästa ögonblick matade jag den genomfrusna, stakkars kamraten med bröd, doppadt i konjak.
Han lät sig min förplägning väl smaka och skydde alls icke brödet för dess starka spritlukt.
Det var mig en sällsam lättnad att, inkrupen i min päls med hästens hufvud på min arm, dela med honom min matsäck och min medsmugglade konjak, hvilken tycktes bekomma honom väl.
Han blef lugnare under behandlingen och slickade begärligt mina händer, när jag af vårdslöshet spilde ut konjak öfver dem.
Det kunde vara en timme, sedan vi åkte in och en half, sedan Matti lämnade oss.
Ännu syntes ej ett spår af honom, och jag började förtvifla.
Hvarför satt jag här och underhöll den dödsdömdes lif?
Var det då inte långt bättre att jag också gaf mig i väg för att rädda mitt eget lif undan kölden?
Kanske också att jag lyckades skaffa snabbare hjälp än Matti!
En enda blick på min stackars kamrat kom mig att ändra tankar fullkomligt.
Det hade varit ett brott, som skulle plågat mig hela mitt lif igenom, om jag nu öfvergifvit honom.
Jag kände mig nästan färdig att frysa ihjäl här bredvid honom, om det gälde.
Inom kort hade vi två tömt konjaksflaskan, och jag kan heligt försäkra att hästen fick brorslotten.
Under pausen, som följde efter välplägnaden, kom jag att tänka på hvad de där hemma skulle sagt, om de sett mig här ute på Saimaisen, matande och smekande en döende häst i en vak.
Så påminde jag mig att Anna Kamsenius tyckte ofantligt mycket om hästar, och nu tänkte jag på min trofasthet i nöden med dubbel glädje.
Jag vände mig ofta om och såg slutligen i skumrasket trenne mörka punkter komma om udden och stvra mot oss.
Tänk om det var vargar!
Jag hade ingenting annat än en knif till hästens och mitt försvar, och jag iakttog de tre punkterna med spänning.
Jag ville tro att det var Matti och två andra karlar, men i halfmörkret sågo punkterna så besynnerliga ut.
Också hästen vädrade de annalkande, spetsade sina bakutstrukna öron och såg så pigg ut, att all min ängslan försvann, ty en häst i en vak spetsar icke öronen på det viset, om det är vargar han vädrar.
Det kom nytt hopp öfver honom, hela hans frusna kropp spändes i en plötslig, ny ansträngning att komma upp ur vaken, och den var så stor att den ena fimmelstången lossnade, och endast den andra blef kvar för att hålla honom uppe.
Han lät höra ett gnäggande, som icke längre hade kvar det hemska stönandet, och det väckte ett gladt eko långt borta i skogsbranterna.
– Hoj, hästen min!
Lefver du ännu? hördes Mattis röst.
Hästen svarade själf med en ny, ljudelig gnäggning.
Tio minuter därefter låg han upphalad på isen ett stycke från vaken, ur stånd att resa sig upp, men såg tillfreds ut i alla fall.
Vi svepte fällen om honom och gåfvo oss fyra man starka att sätta lif i honom med gnidningar och muntra tillrop.
Han tuggade under tiden ett par kakor bröd, som Matti haft med sig, och hämtade sig småningom efter det en och en half timme långa, kalla badet.
– Huru har ni kunnat hålla lifvet i honom så länge, frågade man mig.
– Jag har druckit brorskål med honom i vaken, sade jag och visade den tömda flaskan.
– Ähä! grinade Matti och gned sin häst, så svetten stod honom i pannan oaktadt kölden.
– Ähä! – Är det kanske inte bra att lära hästar svälja brännvin?
För det kan den här hästen förut.
Han har, ser ni, varit med på flera marknader och bytt egare mer än en gång, och då får man lof att styfva upp häststackarn med en sup, så han inte hänger öronen, ser ni!
Men det var ju skada på den fina konjaken, nog hade ju vanligt brännvin varit bra nog ...
När vi hållit på och gnidit hästen, tills vi blifvit trötta, tog
Matti fällarna af honom och öfvertalade honom i vackra ordalag att resa sig upp.
Han gjorde ett par styfva försök och förblef liggande.
Då togo karlarne i honom, hade honom att sitta först och sköto honom sedan upp på benen från den sittande ställningen.
Och märkvärdigt nog, benen höllo, så styfva de än voro.
Matti ledde honom omkring på isen under smekande tilltal och spände honom slutligen för släden.
Försiktigt uppsökande den starka isen längs stränderna, kommo vi fram till gården, där Matti funnit karlarna.
Där sattes hästen in i stallet, och Matti gned honom, tills det blef ljus dag, medan jag sträckte ut mig i gårdens främmankammare och upptog mina afbrutna drömmar.
Vi kommo hem ungefär samtidigt som vi skulle gjort, ifall vi tagit den längre omvägen längs landsvägen.
När vi åkt in i tallskogen, tio minuters väg från gården; frågade jag
Matti om han tyckte det var värdt att vi alls omtalade hela vårt äfventyr.
– Ja nå, sade Matti, det är alldeles som herrn vill.
– Kan du inte få ovett af din far för att du varit nära att dränka hästen?
– Det kan jag nog, sade Matti.
– Och vore det kanske inte bättre om ingen fick veta af altihop?
– Nå, det beror nu alldeles på herrn.
– För kanske vi också få ovett båda två hemma hos oss.
– Ja ja, nog är det väl som herrn säger.
– Så berätta vi då inte om saken för någon.
Nog är det bäst så.
Hemma blef jag mottagen med öppna armar, men hade inga mustascher att imponera med vid inträdandet i de gamla, låga rummen.
Inte häller funnos farbror Ramsenius och Anna där.
Pappa frågade helt allvarsamt efter mitt terminsbetyg, men mamma och syskonen ville höra nytt från stora världen.
Vår natt på isen blef en hemlighet mellan Valkola-Matti och mig.
Ända till långt efter jul, ungefär vid den tiden, då jag skulle hållit min predikan.
Då hörde jag i ett julsällskap ute i socknen en student skryta öfver en farlig resa, som han haft öfver isarna här i hemsocknen, fast de legat starka och säkra ända sedan början af december.
Då brast mitt tålamod, och jag talade om Mattis och mitt äfventyr.
Naturligtvis ville ingen tro mig, men jag bad dem fråga Valkola-Matti, när de sågo honom härnäst.
Och då fick jag tillfredsställelsen att få en beundrande och frågande blick från Anna Ramsenius, hvilken varit studentens förklarade flamma under hela julen.
Hon kunde kanske förstå att jag tillbragt natten på Saimaisen med den drunknande hästen, men att jag kunnat tiga med ett dylikt äfventyr under hela tre veckor, det gick alldeles öfver hennes horisont.
Alldeles som öfver de andra sockenboarnas, min egen mors och mina systrars icke undantagen.
PÅ SJUKLÄGRET.
En feberhistoria.
Evert kan se ut genom det låga fönstret med linnegardinerna, när han reser sig upp i sängen.
Han har suttit kapprak hela morgonstunden med dynorna samlade till stöd bakom ryggen och så mjuka att de gifvit efter, när han lutat sig mot dem, och då har fönsterkarmen skymt utsikten så när som på trätopparna och väderflöjeln på bodtaket.
Nu har han sett sig mätt på den högröda rönnen, som glesnat under stormen i natt, och konvalescenten behöfver förströ sig med annat.
Under rönnen är åkertegen genomblött af regnet.
Det vore roligt att traska där och pröfva sina nya jaktstöflar om de stå mot vatten såsom skomakarn lofvat!
När han i tankarna sjunker ned till fotknölen i den mjuka marken, känner han ett styng i ryggen och en frossbrytning, en sådan där frossa, som ligger djupt i själfva benmärgen.
Men det är altför roligt att tänka sig vara därute igen och märka att stöflarna icke läka.
Han sveper täkket vårdslöst omkring sig och blir sittande.
Vinden har icke saktat af mycket, den sopar fram massor af hvitgrå skyar öfver Everts utsikt, och hvarje gång de glesna litet, bryter solen igenom dem grann och klar.
Då är det som lyste den med dubbel glans öfver de stora, blågröna vågorna, som ha vackra, hvita skumkammar längre ute i den breda bukten, men bli smutsgulgrå närmare stranden.
Där slås de sönder i små, fula och ilskna, lerfärgade bränningar.
Han räknar mer än tre alnars djup, där lerfärgen börjar ...
Då kommer hans mor in i sjukrummet, förebrår honom att han förkyler sig igen, tvingar honom ner i bädden och söker bland böckerna på bordet efter en religiös kalender, ur hvilken hon brukar läsa högt för honom.
– Ack, protesterar Evert, – det är ju inte något farligt, bara.
en förkylning!
Men mor är envis, stryker honom öfver brännande tinningar, manar honom till tålamod och börjar läsa högt en historie om en snäll gosse, som låg mycket sjuk och var nära att dö.
– Den har jag läst, förklarar Evert och kastar på sig.
Mor börjar en annan, en medeltidshistorie om en from pilgrim, som vandrar till Jerusalem.
Evert hör på nästan motvilligt och söker upp en hårdnad på sin vänstra armbåge, som intresserar honom mera än alla den fromme pilgrimens lidanden.
Men mors låga röst är ett behagligt ackompanjemang till behagliga tankar, han lämnar pilgrimen hjärtlöst i röfvarehänder och beger sig själf ut i höstluften, bara några tiotal steg från gården, emedan han ofrivilligt vet med sig att han gör sin mor ledsen.
Där står han nu i inbillningen med sina nya jaktstöflar och vågar icke gå längre.
Tätt ofvanför sängen hänger hans nya dubbelbössa och sträcker sin blankpolerade kolf med mattare träskulpturer lockande ned emot honom.
Hans magra händer famla på täcket, och plötsligt för han dem upp mot bössan och ger kolfven i smyg en blyg smekning, som hans mor icke observerar.
Omkring bössan hänger hela hans jaktattiralj: signalhorn, patrongördel och jaktväska.
Medan mor följer med pilgrimen utför Jordans floddal, arrangerar Evert jaktparti, och när den fromme mannen i kåpan slutligen knäböjer vid frälsarens graf, har Evert lekt att hundarna kommit haren på spåren.
Mor läser högt pilgrimens vackra bön, och Evert spänner hanen på sin bössa i vild mordlust.
Slutligen lägger hon med en suck boken ifrån sig, och Evert måste hålla inne sin ifver, så länge hon torkar febersvetten ur hans panna.
Sedan går hon ut till sina göromål med en öm blick på sin son och en maning till honom att försöka sofva, men Evert står igen på post bakom rian och inbillar sig höra hundskallet.
Det är inte inbillning längre, ... nej, han hör tydligt ... tyst!
Han reser sig upp på armbågen, innan mor ännu hunnit stänga dörren.
Jo, det är Atis som tjuter ... och nu stämmer Camilla in!
Han sitter kapprak i sängen igen och lyssnar, så han kan spränga örhinnorna.
Mycket rätt!
Där gå bröderna ut på jakt!
Han kunde just tro att de icke skulle försumma en jaktdag som den i dag.
Han ser dem genom fönstret, stora bror i spetsen, John efter med hundarna kopplade.
Och Evert, som inte får gå med!
Se så, – nu släppa de hundarna lösa redan strax invid gården!
Aha – det är den gamla backharen vid riorna det gäller, det gamla, sluga kräket, som i två år fört hundarna på bakspår och aldrig kastat hasorna i vädret, fast den fått hagel skålpundsvis i sin sega päls.
Det skulle bli ett nöje att följa med den jakten, – och så att håna bröderna, när de komma hem med tomma händer!
Han kände backharen vid riorna!
– Nej, nu först hade de låtit hundarna löpa.
– Huss .. huss – husschaa!
Hetsningsropen till hundarna ljödo ända in i sjukrummet.
Huss – husschaa!
Söka kissorna – söka, söka, söka!
Ja, ja, ja, – söka, söka, söka!
Evert sitter blek och andlös i sängen, som gälde hetsandet honom själf.
Rococo-noveller
ULRICH-THEODORS TROLOFNING.