Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Trooheet, then iag en gång svor, Skall, mä'n lijf i bröste boor, Ey från mig försvinna.
Dy slut mig uti din siähl
Som mit hierta dig lijk trähl Dyrckar, min Gudinna!
Vi äro här som genom ett trollslag förflyttade till en helt annan atmosfer.
De ömma kärlekssångerna hafva tystnat för suckar och ångest.
De andliga styckena äro sju, hvaraf vi redan anfört en del af det på tyska.
Först i samlingen möter oss en versifierad nådelära, som erinrar om moraliteterna.
Menniskan föreställes redan hafva ätit af kunskapens träd.
Tvenne allegoriska figurer, Rättvisan och Sanningen, framträda inför Gud och förorda evigt straff.
Tvenne andra, Nåd och Frid, tala för den fallna.
Slutet blir att de senare vända sig till Guds enfödde Son, som tar skulden på sig och frälsar menniskan.
Sedan anmärka vi ett stycke, »Ach, huru ligger staen så platt aldels öde», hvilket är en grann parafras af det förhärjade Jerusalem, som, landsflyktigt och bespottadt af hedningarna, vänder sina ögon tillbaka mot sin förgångna storhet.
Redan här råder den dystra färgton, som betecknar skaldens andliga diktning.
Vi mena de trenne poem, som äro upptagna i vår nu varande psalmbok.
Nr 463 är en fri, nästan sjelfständig parafras på alexandriner i fyraradiga strofer af den tyska sången: »O Ewigkeit, Du Donner Wohrt, O Schwerd, das durch die Seele bohrt, O Anfang sonder Ende!»
Denna, som innehåller 16 strofer i helt annat versslag, då vår är en stark förkortning och har 12 strofer, är skrifven af Johann Rist eller Risten och utkom 1658 i Lüneburg bland hans »Himlische Lieder».
Sedan blef den ånyo införd i en mängd tyska psalmböcker och öfversattes till och med i Amerika, »Eternity, tremendous Word!», samt i Frankrike, »Eternité, ta durée épouvante!»
Högmarck uppgifver, att den är bearbetad af Lucidor och efteråt något städad af Lagerlöf.
Beckman lutar åt den åsigten, att endast Lagerlöf är författare.
Vi kunna ej finna de skäl giltiga, som vilja beröfva Lucidor äran af denna sköna psalm.
Det är sant, att den hvarken är med bland de tre sångerna, som under namn af »Lucida intervalla» utgåfvos 1685, eller förekommer i »Helicons blomster».
Men den har kunnat senare anträffas.
Beckmans påstående, att dess sansade stil är ett starkt bevis mot Lucidors författarskap, synes oss gendrifvas just deraf, att Lagerlöf fått genomse den.
För öfrigt är den till hela sin anda fullt öfverensstämmande med den förres andliga dikter.
Den är slutligen skrifven på alexandriner liksom en af hans öfriga psalmer.
Dess melodi skall hafva varit nyttjad inom den reformerta kyrkan till konung
Davids åttonde psalm och år 1552 använd för Marots bearbetning deraf.
I Svedbergs psalmbok intager den nr 477, i den så kallade gamla af år 1695 nr 407.--Den nästa i ordningen eller nr 465, som likaledes är på alexandriner, utgör jemte den följande psalmen och »It samtaal» det lilla häfte, som utkom 1685.
Dess nummer i den svedbergska psalmboken är 479 och i den gamla 409.--Den tredje eller nr 467 består i originalet af 20 strofer, blef af Spegel sammandragen till 13 och intar hos Svedberg numret 475 och i den gamla psalmboken 406.
I vår har den omsider blifvit hardt när oigenkänlig.
Nio strofer äro någorlunda bibehållna, men de öfriga 11 förkortade till eller--rättare sagdt--ersatta med fyra nya.
Wieselgren anmärker dock med skäl att flera kraftfulla strofer fått bortfalla.
Det är bekant att från pietistiskt håll en skarp och oförsonlig kritik angripit den wallinska psalmboken, i synnerhet beträffande de äldre sångernas modernisering.
Man har velat återföra dem jemte hela den teologiska andan till det gamla.
Visserligen hafva de ibland vunnit på den senare granskningen, i det att flera onödiga omsägningar och plattheter fått försvinna, men vi tro att klagomålen ej sakna all grund, och att af hela den massa ändringar, den forna psalmdiktningen fått undergå, långt ifrån alla voro behöfliga.
Många konkreta uttryck, hvaruti ett kraftigt lif uppenbarade sig, hafva blifvit ersatta af intetsägande abstrakta begrepp.
Man har för mycket aktat sig att stöta en ljum rationalism för hufvudet, och ord sådana som Satan och helvetet äro nästan bannlysta.
Vi taga några exempel ur Lucidors dikter för att åskådliggöra vår åsigt.
Icke har framställningens styrka vunnit på en sådan förändring som:
»För gudlöshet, med uppsåt här bedrifven, I Herrans lag står själens dödsdom skrifven.»
Originalet har:
»För synden, the här en kort tid ha drifvit, Ett ständigt ve och qvahl them blir thär gifvit.»
»O syndaträl, som i din dvala dröjer, Der syndens lust din säkra själ förnöjer».
Originalet har dock:
»O syndig man, som säker är och trygger, I syndsens sömpn och dödsens dvala ligger».
På samma sätt är Lucidors väldiga patos, som verkar genom de hopade frågorna med sin tvära motsättning, i vår psalmbok alldeles omgestaltadt och olika.
Man har fått en mera regelbunden och genomskinlig tankeföljd, men det kan blifva fråga om, huruvida ej just det abrupta gör en långt kraftigare verkan.
Så här läser man hos Lucidor sedermera öfverarbetade verser:
»Hvad är tit lijf?
It damb, som snart försvinner.
Hvad är tin lust?
En ström, som fast bortrinner.
Hvad däjligheet?
En färgad maske-stek.
Hvad godz och guld?
En glittrand mull och treck.
Hvad adlig ätt?
It ord, som bara nämpnas.
Hvad styrkia?
Svagheet, som i grafven lämnas.
Hvad högvis konst?
It tacklöst hufvudbrot47.
Hvad nijt och flijt?
Besvär för spee och spott.
Hvad saligheet?
En frögd förutan ända.
Hvad himmelen?
En hambn, dijt oss böör lända.
Hvad Gud?
Alt got, al glädie, tröst och nåd.
Hvad samvets-ro?
It dagligt giästebod.
Hvad evighet?
En tid förutan tider.
Hvad helvetet?
En eld, hvar siälen lider.
Hvad verldens gunst?
En byggning satt på sand.
Hvad Satan?
Ach, vår grymme afvundzman.»
Pietisterna återfinna ej de varma trosuttrycken för 200 år sedan och anklaga de nya förbättrarne.
Och poesin skall gifva dem rätt, häruti men af ett något olika skäl.
Det kan ej förnekas, att äfven det religiösa medvetandet som allt annat går framåt och att den gamla tidens gudsuppfattning var sinlig och rå.
Men sådan den nu var, hade den fått sitt fullgiltiga uttryck i sina psalmer, och ingen som helst abstrakt grannlåt kan ersätta deras egendomliga skaplynne.
Det är endast genom att bibehålla det konkreta och personliga i dem, som man lär känna tidens karakter, och de erhålla ett sant poetiskt och allmän-menskligt intresse.
Vi nödsakas derföre påstå, att Lucidors andliga diktning ej kan studeras i de sånger, som uti den svenska psalmboken bära hans namn.
Men å andra sidan fordrar rättvisan att erkänna, att Wallin och hans medhjelpare hufvudsakligen måste låta sig bestämmas af, hvad den allmänna församlingen begrep, och hvaraf den uppbyggdes, då vi åter uteslutande afsett de gamla författarnes poetiska individualitet.
Wieselgren har räknat Lucidor till den svenska kyrkans största psalmsångare.
Det visar sig likväl af det jemförelsevis lilla, han i den vägen skrifvit, och af en viss begränsning hos honom af det omätliga ämnet, att han ej kan göra anspråk på en sådan plats.
Om han ej bör ställas i jemnbredd med våra största andliga diktare, Spegel och Wallin, försvarar han dock väl sin ställning som en pater minorum gentium.
Mot Wieselgrens vitsord strider redan det, att det kan blifva fråga, om han skrifvit psalmer af ett verkligt religiöst intresse, eller om det icke snarare skett af ett blott poetiskt.
Han var ingen andlig författare ex professo som en Arrhenius eller Spegel.
Men vi behöfva blott kasta en blick på det då varande svenska samhället för att inse, huru lätt hans skaldeskap kunnat slå in på en sådan väg.
Kyrkan var i sjelfva verket den tiden allrådande och uppslukade i sitt sköte hela det litterära lifvet.
Dogmerna funno då ännu fullt opartiska försvarare.
Målsmännen för de olika vetenskaperna hade ej ännu lösslitit sig från det ortodoxa beroendet.
Presterna voro lika mycket sökta af folket som hedrade vid hofvet.
Låt vara, att vi nu uppfatta religionen ur en vidsträcktare och förnuftigare synpunkt, men bristerna i det då varande sinliga gudsmedvetandet ersattes mer än tillräckligt af den religiösa kraft och öfvertygelse, som genomgick kyrkan.
Huru ifrigt skötte ej presterna sitt kall och gingo förmanande eller bestraffande omkring i sin hjord!
Huru andäktigt och fulltonigt brusade ej psalmsången genom kyrkorna!
Det uppstod en stor andlig poesi, full af lif och tro, för oss numera omöjlig att efterhärma, ty vi ega ej dess förutsättningar.
Den räknade snart en skara af ifriga, till en del utmärkta idkare.
Dessutom införde man andliga sånger ifrån Tyskland och öfversatte dem sjelfständigt, ty det rådde naturligtvis då en mycket liflig såväl andlig som politisk förbindelse med trosbröderna på andra sidan hafvet.
Äfven andra än prestmän lemnade sin tribut åt denna poesi.
Lagerlöf öfvergaf sitt latin för att rikta vår psalmbok med trenne sånger.
Förnäma damer försökte sig på gladeligt rimmande.
Rikskansleren de la Gardie fann tröst för den verldsliga storhetens vexlingar genom att författa psalmer.
Kongl. rådet Lindsköld roade sig pä lediga stunder ej blott med qvicka divertissementer för hofvet utan äfven med att skrifva psalmer.
Ej under således, att Lucidor, en poet ex professo, skulle försöka sig i andlig diktning, och han valde då den genre, som var egendomligast för hans patos och kanske hans lif.
Men ett dylikt patos var på samma gång i full enlighet med tidsanden.
Ty trolldomsväsendet stod då i högsta flor, hexeribålen från Dalarna kastade sitt hemska återsken öfver landet, och man trodde på fullt allvar, att Satan var lös och vandrade omkring i våra svenska bygder.
Den 20. februari 1670 låg hela riket försänkt i bön i kyrkorna, då en särskild solemn bönedag på regeringens befallning hölls för den förskräckliga och oerhörda trolldoms skull, som mest öfver hela Sverige bland den gemena hopen gick i svang.
Somliga trodde verldens förstöring och domdagen vara när.
Andra fördystrade sina dagar och nätter med funderingar öfver hemligheten af Guds nådesanning, synden mot den heliga ande och den eviga fördömelsen.
»Biographiskt lexicon» lemnar oss några bilder af dessa olyckliga prestmän, som, om de också aldrig egde något af Bunyans snille, dock genomgått alla hans själsqval.
Af sådana färger blefvo nu Lucidors religiösa dikter sammansatta.
Han har sålunda alldeles icke behöft hemta anledning ur sitt eget lif.
Han utgör helt enkelt det poetiska uttrycket för en tidsstämning.
Men det länder till hans heder, att han aldrig sagt ett ord för någon vidskepelse, oaktadt hans patos kunnat ypperligt begagna sig deraf.
Det visar, att åtminstone han ej trodde på trollen och skorstensfärderna.
Men att öppet uttala sitt tvifvel, skulle hafva varit farligt.
Dock om vi efter bokstafven få uttyda slutorden i hans dystraste sång:
»Merk tu thet, som thetta hörer, För thet är mit Testament!
Och om thet tit hiertat rörer, Hvad mig nu är skeet och hendt, Så fly synden!»,
och ej blott anse det som en stämning under psalmens författande, har han sjelf i sin innersta varelse erfarit sin tids anfäktelser.
Möjligen har han på denna mörka och jemmerfulla väg sökt försoningen.
Ty vi sakna ej alldeles exempel på, att män, hvilka eljest ej begagnat nådemedlen för att besitta sin Gud, dock förmått nalkas hans tron vid handen af poesins genius.
Arten af Lucidors religiösa diktning ligger innesluten i följande hans verser:
»Ryys, hisna, skiälf, bäf, darra, krop och leder!
Rees up, mit håår!
Min tankar, stigen neder Til afgrundz diup och seen, hvad kval ther är, Som fräter allt, men ingen ting förtär!»--
»Kroppen ryys, och hiertat skiälfver, När iag tänker therupå, Ropandes til bergen:
Hvälfver
Öfver mig och lät mig få Hastig enda, ty jag veet Ingen nåd och säkerheet.
Ah, hvar skal iag, usle, blifva, När Gud vil mig öfvergifva?»
Det är en centrallyrik inom det rysligt patetiska.
Man ser att författaren har djupt dykt ner i fördömelsens jemmer.
Han är den svenska kyrkans qval- och straffsångare par preference.
Hvilken skilnad är det ej mellan honom och en Svedbergs pligttrogna eller en Spegels andaktsfulla eller en Arrhenii enfaldiga, barnaglada kristendom!
Man ser att dessa senare haft ständigt umgänge med Gud.
Lucidors poesi har vändt honom ryggen med förtviflan i hjertat.
Mitt lefverne 1731--1775
Gustaf Fredrik Gyllenborgs själfbiografi, åt hvilken han gifvit titeln »Mitt lefverne», omfattar tiden 1731–1775 och utgör det sista kända alstret af skaldens penna.
Den började nedskrifvas år 1802, men afbröts af okänd anledning.
Arbetet utgör en i grönt maroquin med guldtryck inbunden kvart och förvaras på Upsala universitets bibliotek.
Bandet innehåller förutom själfbiografien 8 poem, nämligen först det täcka stycket »Minnet af Brandhammar efter 10 års afsaknad», hvarpå följa »Till min goda kusin Maja Hedvig», »Linden i Sundängen», »Ålderdomens nöjen», »Den gamle mannen», »Till Stenhammar», »Till Franzén 1799» och »Svar» (från Franzén).
Af dessa återfinnes skaldebrefvet till Franzén i Stockholmsposten 1799 n:r 101.
Franzéns svar finnes intaget i hans samlade skrifter.
De öfriga, hvilka, såvidt utgifvaren kunnat finna, ej förut offentliggjorts, meddelas här.
Sex af poemen äro skrifna med Gyllenborgs handstil.
»Ålderdomens nöjen» och Franzéns »Svar» röja en annan hand, hvilken, hvad det senare stycket beträffar, ej häller är Franzéns.
Inhäftade i samma band äro dessutom några nummer af Stockholmsposten, nämligen för d. 8 nov.
1785, innehållande Gyllenborgs poem »Hvar är du Creutz?» författadt med anledning af skaldebroderns död och dateradt d. 30 okt. 1785; för d. 31 mars 1790, innehållande »Hektors afsked till Andromake», en af Gyllenborg gjord öfversättning eller imitation af sjätte boken i Iliaden, uppläst i Svenska akademien d. 11 dec. 1789; och slutligen två nummer af nämnda tidning för d. 18 och 19 maj 1808, innehållande en af A(xel) G(abriel) S(ilfverstolpe) öfver Gyllenborg författad nekrolog.
Gyllenborgs själfbiografiska anteckningar, af hvilka ett och annat utdrag förekommer i litteraturhistoriska arbeten (såsom hos B. E. Malmström och G. Göthe) ega intresse ej blott för litteraturhistorien, utan äfven för den politiska historien.
De äro icke en dagboksförfattares mer eller mindre subjektiva utgjutelser med anledning af dagens tilldragelser, utan hågkomster, samlade och nedskrifna af en gammal man, som stått de ledande personligheterna tillräckligt nära för att om dem och deras tid hafva kunnat göra rika iakttagelser, men ej varit med dem så intimt förbunden, att själfständigheten af hans omdömen behöft lida någon inskränkning.
Om man sålunda saknar den omedelbarhet, som plägar utmärka en dagbok, finner man en ersättning därför i den sans och måtta, hvarmed sjuttioåringen uttalar sig om de personer och händelser, med hvilka han haft beröring, ehuru man visserligen måste medgifva, att han i sina minnen från Frihetstidens senaste år har svårt att frigöra sig från den bitterhet, hans personliga smärtsamma erfarenheter hos honom kvarlemnat.
– Att de litterära förhållandena lifligt sysselsätta Gyllenborg i hans anteckningar, är naturligt.
I detta afseende lägger han i dagen en egendomlig förening af naiv själfbelåtenhet öfver sina egna arbeten och oskrymtad ödmjukhet gent emot män af erkändt större poetisk förmåga än han.
Författarens språk är oförändradt bibehållet.
Enär emellertid handskriften endast föreligger som koncept, äro stundom stafvelser, någon gång hela ord uteglömda, hvilka här insatts, omgifna af parentestecken.
Stafningen är tämligen vacklande, hvilket väl till en del beror på att arbetet ej kommit att renskrivas.
Utgifvaren har därför ansett lämpligast att modernisera densamma (utom med afseende på tillnamn) och har han härvid följt det förslag till rättskrifningens ordnande, som är godkändt af Stockholms läraresällskap.
Trots denna modernisering skall, hoppas man, den gammaldags värdigheten och sirligheten i författarens stil tillräckligt framträda.
Utgifvaren.
MITT LEFVERNE.
FÖRSTA DELEN.
Jag är yngsta barnet af gamla föräldrar1.
Min far var på det femtionde året och min mor 40, då jag framkom i dagsljuset på majorsbostället Strömbro2 i Östergötland 1731 den 25 novemb., gamla stylen.
Mina barndomsår hafva till större delen förflutit på Skenäs3 sätesgård i Södermanland och Vingåkers socken, där jag äfven åtnjutit somrarne af min ungdomstid, sedan min far 1741 utvaldes till riksråd, och jag med min moder flyttades till Stockholm.
Efter den bästa uppfostran af mina föräldrar hade jag då redan i några år varit anförtrodd åt en præceptor, under hvilken jag hade studerat med missnöje och följaktligen med ringa framsteg, intill dess genom min fars tidiga omsorg en ny lärare mig från Lunds akademi tillsändes, magister Karl Kristian Ebersten4, hvars minne jag med vänskap och erkänsla till mitt sista skall bibehålla.
För att öfvervinna min osmak för latin förstod han sätta en författare i min hand, som instämde med mitt lynne, Horatius, hvars oder, ehuruväl i början med någon svårighet, jag studerade med det högsta nöje och läste äfven en del utantill af egen åhåga och utan att därtill förbindas.
Min kunskap i det lärda språket fullkomnades under flitigt skrifvande och läsningen af andre författare, isynnerhet Ciceros skrifter, af dem jag tillika inhämtade smaken för den behagligaste och enda nyttiga filosofi, som af människor blifvit upptänkt.
Bland mina öfriga studier mins jag ej något enda, som mig mera behagat än Euklides, hvars första 6 böcker jag studerade med ett nöje, som jag ville meddela åt alla, som mig omgåfvo.
Efter tvänne terminers vistande i Upsala5 och sedan jag blifvit inskrifven som extra ordinarie i justitierevision6, afsändes jag7 under min älskade ledares inseende till Lunds akademi för att studera lagboken under den i svenska lagfarenhetens historia odödelige Nehrman8.
Om jag icke fattade lust för hans vetenskap, var icke skulden hos honom.
Det var ej möjligt att afhandla detta torra ämne med mera behag, än han det gjorde.
Jag skynde mig likväl med nöje från hans lektion för att studera Eneiden hos Anders Stobeus9, då varande poeseos professor.
Besvärad af ständiga giktplågor lefde denna lärda mannen innesluten i sin kammare, där aldrig någon frisk luft i flera tider fått sig intränga.
Jag möttes vid ingången i hans hem af den oangenämaste lukt, som var möjlig att andas.
Men min vämjelse öfvervants, då han skanderade
Virgilii versar med brinnande ögon under den svettiga natthufvan.
Lunds akademi egde i sitt sköt förutom de förenämde en vidtfräjdad lärare, professorn i historien Sven Bring10, den arbetsammaste och lärdaste historicus, hvaraf Sverge kan skryta.
Hans Svea rikes historia blifver däraf ock evärdeligt minnesmärke.
Han var af muntert och gladt lynne, hans umgänge lika så behagligt som lärorikt.
Någon smak af Holberg röjdes i hans infall, den han äfven velat imitera någon gång i sina arbeten utan att ega denne mannens ojämförliga komiska snille.
Ehuru upptagne mina timmar voro, hade jag dock några öfrige att länas åt min mentor, en genomdrifven och ifrig wolffian.
Han sparade ingen möda att undervisa mig i den rådande filosofien, som var mig icke obehaglig i anseende till den matematiska metoden, hvarmed den afhandlas, men jag var redan intagen af en annan, mera tjänlig för den entusiasm, hvartill jag var danad.
De stora exempel af hjältemod, som af flere den stoiska sektens anhängare blifvit öfverlemnade åt eftervärldens beundran, hade ej kunnat undgå att uppväcka hos mig den lifligaste känsla.
Jag kände redan principen af denna filosofi och befästades deruti genom flitig läsning under ensliga stunder af Mark Aurel, Epiktet och några böcker af Seneca, ur hvilken jag kopierade flera ställen, som i synnerhet förnöjde min inbillning.
Jag blef en fullkomlig stoicus till tankesättet, om icke i utöfningen.
Min karaktär vann genom denna läran en styrka, som icke var mig medfödd, och som, ehuruväl den ofta måst gifva vika för temperamentet, likväl icke varit mig otjänlig i de arbeten, jag författat, icke eller under flera händelser af min lefnad.
Sedan jag i en tilltagande ålder blifvit orklös och alltför tidigt böjd till lätja, påminner jag mig med förundran den flit, jag använde i mina ungdomsdagar, i synnerhet under de två år, som jag vistats vid Lunds akademi.
Mellan ett beständigt studerande i flera vetenskaper hade jag ännu tid öfrig att lära engelskan af professor Krak11 nog väl för att kunna läsa »Essay on Man»12.
Jag inhämtade äfven ur »Pastor Fido»13 någon kännedom af italienskan, den jag icke fullföljt, förnöjd att läsa dess förnämsta författare i goda öfversättningar.
Att jag under denna tid, så öppen för alla kunskaper, uraktlåtit att lära greskan, är det enda, jag skulle förebrå min lyckliga ungdomsålder, om jag det nändes.
Tiden instundade, då jag var skyldig att aflägga mitt specimen academicum, förrän jag lemnade högskolan.
Den dissertation, som skulle utgifvas under mitt namn, De jure principis circa civium studia literaria, innehåller flera märkvärdiga äldre handlingar, som mig tillsändes af min bror, då varande actuarius i riksarkivet14.
Disputationen var skrifven af Nehrman och var för lärd att icke utmärka dess författare.
Jag tillegnade mig icke ett sådant arbete, hvilket icke eller kunde af mina kunskaper fordras.
Min sak var det att med skicklighet för öppna dörrar kunna det försvara, till hvilken ända jag språkade latin med min mentor från morgon till afton.
Med utgifvandet fördröjdes, till dess jag mottagit rektoratet, hvartill jag för det instundande året var kallad af consistorium academicum, då mig kunde tillåtas att som præses på det öfra rummet af katedren uppträda och därifrån utmana till fäktning hvem som hälst vågade att sig därtill framställa15.
Bruket att utvälja rectores illustres16 har upphört, sedan sällan eller aldrig någon adelsman, hälst af högre klasserna, ger sig tid att nog länge vistas vid akademien, till dess han kunnat erhålla mogna kunskaper och genom rykte af lärdom göra sig förtjänt af den högsta akademiska äran.
Namnet af lärd har, äfven om det ej råkat i förakt i den stora världen, åtminstone förlorat det anseende, som fordras att till dess erhållande uppmuntra en yngling till fortfarandet i studier öfver den vanliga korta tiden, som honom lemnas.
Det vore nu mera under så förändrade tänkesätt betänkligt, om icke menligt för akademiens ära att utse någon adelig yngling till dess förande (?).
Annorlunda var det i konung Karl den 11:tes tid, som själf klagade öfver en försummad uppfostran, erkände lärdomens värde och aldrig utvalde till vigtiga sysslor andre än sådane, som däraf inlagt ojäfaktiga prof.
Det var då en verklig heder, en säker fordran till allmän aktning att af lärdomsfäderne anses förtjänt att intaga främsta rummet i deras samhälle.
Det var en heder för akademien att hafva uppammat i sitt sköte en yngling, som visat sig därtill värdig, och att kunna framställa honom i spetsen för den studerande ungdomen till dess förnöjelse och uppmuntran.
Efter en grefve Gyllenstjerna, som under sista åren af Karl den 12:tes regering varit rector illustris vid Lunds akademi, var jag den förste17, som därtill af consistorium academicum kallades.
Vördnaden för en älskad kansler18, hvars son jag var, hade utan tvifvel en betydlig inflytelse i valet, men jag kan utan högmod föreställa mig, att därvid äfven något afseende gjordes på min förtjänst.
En flitigare och lärdare yngling af mitt stånd hade på flere tider icke vistats vid akademien och längre tid där framhärdat.
Jag var på 19:de året, då jag kallades till rektor, en heder likasom ärftlig i min slägt, äfvensom smak för läsning och kunskaper det varit.
Tvänne af mina farbröder, Olof och Karl Gyllenborg, och en kusin, Henning Adolf Gyllenborg, hade vid Upsala akademi bestridt samma ämbete19.
Den 28 januari, Caroli dag kallad till åminnelse af akademiens höga instiktare, är akademiens årliga högtidsdag, då rektorn för det förlidna året nedlägger efter ett hållit tal sitt ämbete20, afkläder sig purpurmanteln, ikläder därmed den nya rektorn och öfverlemnar i hans händer akademiens fasces.
På denna dag 1750 emottog jag efter erlagd id det ämbete, hvartill jag blifvit kallad.
En talrik samling af åskådare ökade lustren af ceremonien, som förrättades efter allt gammalt bruk i domkyrkan bakom altaret, som afskär kyrkan i tvänne nästan lika stora delar, den ena invigd åt gudstjänsten, den andra öfverlemnad åt de högtidligheter, som vid akademien vanligen firas.