Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad:s åsigt till en del grundade sig derpå, att, hvad borgare i de smärre städerna angår, minimi-afgiften är ofta för stor att af deni kunna utgöras.
Då det förhållandet existerar, att man icke kan afsäga sig burskap, utan att tillika gå i mistning af förmåner, hvarpå ens framtid kan bero, emedan i många städer pensioner åtfölja ett bibehållet burskap, och då minimi-afgiften är för stor att uppbäras af en mindre' bemedlad borgare, har borgareSt. funnit sig föranlåtet att önska flera classer.
Ad. är emot flera classer, men ömmar för det förhållande jag ådagalagt, önskade jag att prot.utdr. derefter skulle komma att rättas, hvilket vore ganska lätt gjordt efter min vördsamma tanke.
Uppå derefter framställd propos., och sedan prot.utdr. i ämnet blifvit uppläst, faun R. o. Ad. för godt att godkänna detsamma, med iakttagande, att genom tillägg af orden ”rörande ett ökadt antal classer,” skulle bestämmas den egentliga omständighet, i afseende på hvilken R. o. Ad. icke antagit inbjudningen.
Föredrogs ånyo Const.Utsk:s den 7 och 16 dennes på bordet lagda mern.
N:o 5i, ang:de återremiss af Utsk:s mera.
Då mern.
N:o 33 blifvit af R. o. Ad. lagdt till handlingarna, fann R. o. Ad. äfven detta mern. icke erfordra annan åtgärd än att läggas till handlingarna.
Till pröfning företogs Const.Ulsk:s den 7 och 16 dennes på bordet lagda mern.
N:o 53, med utlåt, öfver K. M:s nåd. propos. ang:de upphörande af Konungens tvänne röster i Högsta Domstolen.
Frih. Cederström, Jacob: Enligt 2 mom. i 81 §:n Reg.F:n äger Ståndet laglig rätt att lill afslag upptaga nu genast den K. proposm till ändring i 21 §:n Reg.F:n ; men för min del anser jag det vara i sin ordning, att förslaget må blifva beroende på blifvande Ständers pröfning och Den 18 November e, m. 151 afgörande, och tillstyrker, på grund af ofvanåberopade 81 §, att förslaget niå hvila till afgörande vid nästa riksdag.
R. F.x. Hr Gr. Löwenhjelm, Gust.:
Jag tillstyrker bifall å den K. proposm och bestrider alla de grunder , på hvilka Utsk. fotar sin afstyrkan.
Ganska rikligt medgifver Utsk., att hela den civiliserade verlden åtskiljt de lagstiftande, döminande och verkställande makterna, men anser icke denna princip höra förstås så, att hvarje af dem uteslules från allt deltagande uti och inflytelse på den andra.
Jag anser Ivertom att alla de bestämmelser, hvilka tillsammans bilda ett constitnlionelt statsskick, böra vara fullständiga och bestämda.
Det halfva och villkorliga, det der dunstiga, som jag ofta här klandrat, tillhör enväldet oell är detsamma ganska beqvämt.
— Lagbundenheten deremot vill hafva tydliga demarcationslinier, strängt conlurerade former och ovillkorliga bestämmelser.
Vidrigt är mig i alla ämnen det der halfvägsföi farandet, som jag tillförene här kallat Drotlning Disas systeme, och som knappt kan egentligare betecknas.
Utsk. menar alt ifrågavar. befattningars skiljande ifrån hvarannan skulle alstra inkräktningsförsök från den ena eller andra sidan.
J11 obestämdare gränser, ju benägnare blir menniskolynnet lill inkräktningslystnad.
Det är en lika sann som gammal sägen, att der menniskan fått taga fäste med ena foten, der åtrår hon hel besittning.
Således, och medan jag lika med Utsk. vill mota inkräktning, påräknar jag motsatta medel dertill, och bifaller Utsk:s förslag i enahanda syftning med Utsk:s afstyrkan.
Utsk. anför Ständers inflytelse genom opinionsnämnden på landets högsta domaremakt, såsom behörig motvigt åt den inflytelse Konungen utöfvar på öfrig lagskipning, dels genom domare-embetens tillsättande, dels medelst benådningsrätten. — Hvad?
kan det allvarsamt påslås att dessa båda praerogativer blifvit Kronan inrymda, i afsigt att hon dem skulle såsom inflytelsemedel begagna?
— Och skulle val vid särskildta inträffande fall, utan förgripelse och ansvar, kunna tryckas, alt domare blifvit nämnd , eller nådeansökning bifallen, med syftning till inflytelse?
Utsk., som säger sig icke ett ögonblick sälta i fråga nödvändigheten att Konungen bibehåller båda dessa rättigheter, tror att
Dess rätt att deltaga i Högsta Domstolens öfverläggningar och beslut står i ett naturligt sammanhang med dessa rättigheter.
Men just detta sammanhang är åter det, som jag diametralt bestrider.
Emellan domsluts fattande och domares utnämnande, emellan benådningsmakten och domaremakten finnes icke ens ringaste beröring.
Ja! de 2:ne sednare aro i så måtto hvarandras raka motsatser, att domarens, hvars norm är Justitia, felar, om han handlar som benådaren, hvilken åter irrar, om han ej lådfrågar
Den i8 November e. m. TEquilas, (en af de första distinctionér man liir af sin professor juris).
— Benådningsrätten, säger Utsk., eontrollerar dnmaremaklen.
Tvertom, nåd innebär gillande af dom.
Anses jag orätt dömd, kommer min benådning ju icke i fråga.
Utsk. mätte hafva menat att benådningsrättens väsende är det af ett mildrande correctiv vi ! den stränga oböjlighet, sorn äler måste vara domaremaktens väsende.
Men äfven häraf följer ingenting mindre än ett sammanhang mellan båda.
I nästföljande moment uttrycker Utsk. den tanke, ali benådningsrätten och den att tillsätta domare, förutsätta Konungens rätt alt medelst deltagande i domarevärf vinna praktisk kännedom af lagstiftning, af lagskipning och af de egenskaper denne sednare fordrar.
— Utsk. fattar således såsom nära daglig Konungens närvaro i Högsta
Domstolen, ty med mindre bildas icke dermed den cursus juris, det lyceum, hvilket Utsk. svnes afse.
Svenska folket, säger Utsk., tror sin Konung ömma äfven för den ringaste undersåtes rätt; det. önskar, att denna ömhet ådagalägges äfven genom Konungens omedelbara deltagande i Högsta
Domstolens öfverläggningar och beslut.
Ja! en tid har funnits, då det Svenska oell då alla Eijropas folk gerna sägo detta, och då utöfvade också alla regenter domaremakten så der omedelbarligen.
Vid Vincennes, nära Paris, visas än i dag den ek, under hvilken Ludvig IX salt och skipade lag.
Men det var, och — jemte mycket mera — har det upphört att vara; och då Utsk. äfven söker det i Konungens fungerande uti Högsta Domstolen , förutsätter det åter en sådan blifvande fiequence af Dess närvaro derstädes, hvilken aldrig varit ocii icke heller är tänkbar i förening med det konungsliga kallets öfriga anspråk på Konungens tid.
— Emot Utslits förmening att sådan är nationens uppfattning af och önskan i anseende till ifrågavar. konungsliga rättighet, vädjar jag till allas vår erfarenhet.
Jag tjenar nu min femte Monark, och aldrig har jag derom förnummit en lanke olik dessa några och 5o årens praxis.
Utsk. ’ håller sig förvissadt att hvarje missnöje med en dom, i hvilken Konungen deltagit, skall riktas emot dem, hvilkas pligt det varit att i rätt ljus framställa målet, icke emot en Konung, som ej funnit under sin värdighet att deltaga i besluten.” Gerna befann jag mig ännu i så arcadiska föreställningars ålder.
Mitt bestämda närvar, vetande och helt visst edert, mine herrar! är, att tappande part blir vresig mot domare, och blifver det i sitt sinne, der lagbud och vördnad förunna honom att blifva det i offentliga ord.
Utsk. antager vidare, ”att uppå domare, hvilka äro underkastade samma ansvar som den ringaste bland rättvisans skipave, kan Konungens mening icke utöfva annan verkan, än den styrkan af hans skäl och klarheten i deras framställning må den bereda.” Jag egnar Högsta Domstolen gärden af min Den iS November e. m. i53 min oskrymtade öfvertygelse om dess sjelfständighetssinnc.
Men — så der temmeligen förstår jag mig äfven jag på sjelfständighet, — jag vågar tro och utsäga det, — och ändå påstår jag, alt vid lika styrka i skäl och klar framställning af dessa, skola de, uttalade af regenten, verka högre än yrkade af en collega, och illa vore, om sig ej så förhölle.
•— Må jag till min åt Högsta
Domstolen lcmnade hyllning foga en önskan, — ett pium desiderium,— att inom Stånden någon tro skänkes sjelfständigheten hos andra Statens tjenare, 6å väl utom som inom 35 §:n Reg.F:n. Utsk. befarar såsom möjlig påföljd af det ifrågavar. avskaffandet blifvande yrkanden derhän, att mål, afgjorda i Högsta Domstolen, må kunna dragas under ny pröfning inför Konungen.
Min enda anledn. till sådan farhåga vore den beklagliga sanning, att gränsen för menniskosinnets orimligheter ännu är oupphunnen.
Men hvi skulle ett sådant förslag, mera än alla andra, blott under denna synpunkt tänkbara, tokerier, befaras?
— Må jag dock, innan jag nedsitter, hafva i en punkt instämt med Utskottet.
Må Svenska konungamakten befrias ifrån handläggandet af mängden ekonomiska tvistemål, af hvilka de flesta äro så ringhaltiga, ja ofta så löjliga, att i Europas ringaste stater skulle ingen våga med sådant till regenten inkomma.
Mig är icke obekant att, likasom Utsk. om Konungens ifrågavar. 2!ne röster, likaså ropa många:
''Svensken älskar att dömmas af sin Kung” etc Men deraf tror jag icke ett ord.
Antingen veta parlerne huru det tillgår, och då är dem redan rätt väl bekant, att endast underskriften kan vax-a Konungens åtgärd i de beslut, hvilka i thy mål heta Konungens dom ; ty det är alltför uppenbart, att Konungen icke kan hinna, såsom en kämnär, instudera och tillämpa dessa ”mindre bestämda och föga bekanta ," i en mängd författningar kringspridda och otaiiga gånger förklarade eller jemkade lagbud.
Eller veta parterne icke huru det tillgår, och då förslår lill deras tillfredsställelse att Stylus curiae lemnäs lika oförändrad som saken i sin verklighet; ty denna förblifver densamma, antingen dessa mål i eller utom Konungens närvaro afgöras.
— Ytterst riktigt erkänner
Utsk. de obehag, som måste blifva en följd af delta konungamaktens nedstigande.
Men dervid återstår för mig att fatta Ulsk:s bestridande af K. propostrs skildrande af dessa samma obehag, såsom förknippade med Konungens utöfvande af domaremakt i Högsta Domstolen.
Enär nu allmänna meningen, på sätt jag redan påstått, icke är och knappast någonsin varit att Konungen verkligen skall utöfva denna sin lättighet, hvad är då föreskriften derom i 21 §:n Iteg.Fm?
Jo, betydelselös trycksvärta, öfverflyttad utur förra grundlagen i den nya , och en af de der gamla spindelväfvarna, hvilkas bortsopande utur stats 17 H. 20 <54 Den <8 November e. m. byggnadens corniche»’ jag tillförene tillstyrkt och alltid skall söka befordra.
Jag röstar för den K. propos:ns antagande såsom ämne för nästkommande Ständers öfverläggning och af mig lifligen önskade bifall.
Det torde vara öfverflödigt att ingå i någon vidlyftig discussion om de motiver, hvarföre jag önskar att den K. propos., som föranledt detta mern., må blifva ibland deni, som hvila till nästa riksdag, för att kommande Ständer derom må besluta.
Jag får endast i korthet gifva tillkänna, att jag länge varit af den öfvertygelse, att det blott varit möjligtvis en harmkänsla öfver en enda speciel fråga, som vållat, att Ständerne icke redan bifallit de af Konungen i detta ämne framställda propositioner.
Denna harmkänsla bör nu anses hafva upphört, och det vore icke skäl, att Ständerne, genom ett fortsatt afslående af denna propos., skulle ådraga Svenska folket det rättvisa klander för enfaldighet, som jagt illfälligtvis kommit att höra, det man ganska rundeligen tilldelat detta folk, som ingalunda mer, och måhända mindre, än mången annan nation, är förtjent af denna beskyllning.
Jag skulle väl kunna framställa sjelfva de verba formalia, som, vid tillfället då beskyllningen för enfald m. m. gjordes, blefvo begagnade; men som de uttalades på Fransyska, och jag för ej längesedan erhöll en admonition att här endast tala det språk som Hr Frih. o. Landtm, känner, då jag anförde en Italiensk strof, och icke känner huruvida ej jag skulle få en slik erinran nu, i händelse jag yttrade en mening på Fransyska; så vill jag afstå från all slags citation.
Allt nog, min öfvertygelse är, att Representationen skulle göra orätt emot nationen på det hela, om det förhållandet* fortfarande, som nu föreslås att upphöra, skulle citeras som ett prof på enfald och dumhet hos ett folk, som till en sådan beskyllning visserligen icke är mera förtjent än något annat.
Det skulle synas, som vore det härvar. ledamöter* af Const.Utsk. pligt att försvara ifrågavar. betänk, emot de anroärkntr, som dervid blifvit framställda; men förhållandet är verkligen, att de nu här närvar, ledamöierne hafva inom Const.Utsk. stannat inom minoriteten vid denna frågas afgörande, hvaribland jag äfven varit en, och således ej kan antaga mig dess försvar , så mycket mindre, som jag tror den K. propos:n vara väl grundad.
Utan att vilja ingå i en så långvarig och djupsinnig undersökning af förhållandet, som Gr. Löwenhjelm ansett sig böra göra, vill jag blott belt enkelt yttra min åsigt i frågan.
Jag anser nemi. att lagskipningen och lagstiftningen icke böra sammanblandas; de äro nemi. sammanblandade på så sätt, alt
Konungen som lagskipare har 2:ne röster i Högsta Domstolen.
Konungen bär redan för lång Den 18 November e. m. i55 tid tillbaka funnit olämpligheten häruti, hvilket synes deraf, att Högstdensamme icke begagnat denna förmån, utan ansett sig böra eftergifva densamma i det
Han öfverlemnat en propos. i ämnet till Ständerna.
Jag tror således, att Ständerne böra med uppräckta händer emottaga ett sådant erbjudande och visa sin tacksamhet derför, genom att föreslå de ändringar i grundlagarna, som deraf böra blifva en följd.
Orsaken hvarföre majoriteten inom Const.Utsk. varit emot den K. proposm, bar hufvudsakligen varit den, att Svenska folket från urminnes tider varit vant, som det heter, att vädja till Konungen och ifrån Honom få utslaget.
Det är denna vana, som majoriteten ansett vådlig att bryta; men som en sådan tro, att nemi.
Konungen sjelf sitter öfver målen och utfärdar utslagen , på sednare tider åtminstone, innefattar ett sjelfbedrägeri, efter det icke är Konungen, utan Högsta
Domstolen som afgör alla mål, äfven, hvilket oftast händer, då Konungen ej är närvar.; så anser jag det vara bäst, att nationen i lid upplyses om detta bedrägeri, och att således ej det skälet må göra sig gällande för att afslå den K. proposm, å hvilken jag tillstyrker bifall.
Jag värderar och högaktar på det högsta de motiver, som föranledt Konungen att framställa ifrågavar. nåd. propos.; men min uppriktiga önskan är, att Ständerne ej lill densamma måtte lemna sitt samtycke.
Utom det skäl, som Utsk. anfört, att Svenska nationen sedan urminnes tider vant sig vid att i högsta instansen dömmas af sin Konung, finnas äfven andra.
Man har som motiv för försvinnandet af Konungens arne röster i Högsta Domstolen anfört, att Konungen icke borde äga inflytelse på domaremaktens åtgärder.
Jag tror just,att motsatsen skulle inträffa, i händelse förslaget gick igenom.
Vi hafva icke hittills sett några olägenheter af, att Konungen deltagit i Högsta Domstolens förhandlingar, eller der begagnat sina i röster; och det är naturligt, att så länge Konungen är ledamot i Högsta Domstolen, är Han också angelägen alt icke influera lill ett beslut, som vore stridande emot lagarna.
Skulle deremot Konungens röster försvinna, så kan man tänka sig det fall i en aflägsen framtid, alt en regent ville inverka på domaremakten, och han skulle kunna anse sig mera oförhindrad dertill, just derföre att han aldrig kom i den ställning att i högsta instansen sjelf blifva öfverdomare; och jag anser dessutom det vara af största vigt, att lagskipningsärendena i högsta instansen afgöras med samma helgd, som de administrativa målen, d. v. s. att båda slagen utgå ifrån Konungen.
En talare har nämnt, att Konungens tid ej medgåfve möjligheten af hans ständiga närvaro i Högsta Domstolen.
Sådant vore också obilligt alt begära, så mycket mer som det är likgiltigt, huruvida Konungen personligen är närvar., blott besluten utfardas i Ko - 156 Den »8 November e. m. nungens namn, hvarigenom åt dessa beslut den helgd bevaras, som jag anser vara högst nödvändig.
På dessa grunder afstyrker jag bifall till den K. propositionen.
Det var en tid, då äfven jag med min röst biträdde deras åsigt, som afstyrkte upphörandet af Konungens domsrätt, på den grund att Svenska statsförfattningen efter min åsigt fordrade, att Konungens domsrätt fortfore, emedan denna s. k.
Svenskhet innebure en slags garanti, åtminstone för förhoppningarna, att vinna den högsta rättvisa, som stod att erhålla; men med utvecklingen af vårt constitutionelia samhällsskick är det naturligt, att äfven jag öfvergår från denna åsigt till den , att verkställande makten bör belt och hållet skiljas från domaremakten.
Det är numera, med den publicitet, som äger rum, och den vi alltid böra önska måtte fortfara, en gifven följd, att äfven den högsta rättvisans skipande är underkastadt samma offentlighet, samma uppmärksamhet och samma klandersom den lägsta.
Det är icke nyttigt för konungamakten att inblandas i detta allmänna klander, i detta allmänna omdöme öfver det rättvisa eller mindre rättvisa i lagarnes skipande.
Vi hafva dessutom, enl. vår statsförfattning, ett grundlagsenligt stadgande ornen ostracism, sorn lemnar åt den lagstiftande makten rätt, att på det mest eclatanta sätt ådagalägga sitt klander och sin missbelåtenhet med högsta Jagskipningen.
Vid sådant förhållande, och med den offentlighet, som äger rum i allmänna ärenden, finner jag det vara högst vådligt, om den okunniga delen af allmänheten skulle tro, att Konungens röster vore inblandade i sådana domslut, sam blifvit underkastade ett sådant allmänt ogillande af Representationen , som lagstiftaren förutsatt kunna inträffa.
Det är på grund af dessa förhållanden, samt på alla de skäl, som i öfrigt blifvit anförda, som jag på det högsta tillstyrker, alt Konungens ifrågavar. propos. nu måtte af R. o. Ad. bifallas.
Det är icke särdeles ofta, som jag äger den tillfredsställelsen att kunna med min röst understödja de propos:r, som vid denna riksdag ifrån Regeringen blifvit framställda; men då denna sällsynta tillfällighet inträffar, anser jag det vara en skyldighet att sådant uttryckligen tillkännagifva.
Jag tillstyrker för min del bifall till Konungens propos. i della ämne, emedan jag anser de skäl, hvarpå denna propos. hvilar, vida öfverväga de betänkligheter, som emot densamma kunna framställas.
En värd talare har visserligen uppgifvit, att icke någon olägenhet försports genom den domsrätt, som Reg.F:n tillerkänner Konungen: och äfven jag medgifver , att förhållandet hitintills verkligen varit sådant; men detta förhållande mäste endast tiliskrifvas den omständigheten, att Konungen icke begagnat sig af sin grundlagsenliga rätt uti ifrågavar. afseende; ty hade Konungen, särdeles vid vissa lillfal - Den 18 November e. jn. len, bevistat Högsta
Domstolens öfverläggningar och då möjligtvis föranled t resultatet vid afgörandet af derstädes förekomna frågor, deruti ledamöternes meningar varit delade; så tviflar jag icke, att ju olämpligheten och oriktigbeten af Konungens inblandning i lagskipningen skulle allmänt hafva erkänts och klandrats.
Jag tror också, att högsta domaremaktens helgd skall mer vinna än förlora genom bifall till den föreslagna grundlagsförändringen.
Jag får således anhålla , att Hr Frih. o. Landtm, ville till R. o. Ad. framställa den propos., om ej R. o. Ad. skulle anse att afgöran* del af denna fråga må till nästa riksdag uppskjutas, på det att Konungens propos. då må blifva af R.
Jag anhåller att få lägga min röst till deras, som tillstyrka antagandet af Konungens proposition.
Till de talande skäl, som blifvit anförda för detta tillstyrkande, anhåller jag att få lägga ännu ett, som af den sista talaren blef vidrördt.
Det är bekant, att Konungen icke begagnar sin rätt, åtminstone högst sällan, alt sitta i Högsta Domstolen; om nu det skulle så hända, att Konungen för någon gång begagnade denna rätt, så är det klart, att en prasumlion skulle uppstå hos allmänheten, att sådant icke kunde ske af annan orsak, än att Konungen ville utöfva inflytande på något visst måls afgörande i en riktning,, som det kanske i annat fall icke skulle hafva fått.
Jag hemställer till hvar och en, om någon medborgare, sorn ärman om konungamaktens helgd, kan önska, alt en sådan pr*sumtion skulle uppsta, eller hurudant intrycket på opinionen blefve, om ett ärende afgjordes på ett sätt, som lemnade rum för ett billigt klander.
Och på hvem skulle detta klander falla?
Jo, på den höga personlighet, som i ett constitutionelt samhälle bör anses fredad för allt klander.
I fråga om den minskning, sorn helgden af Högsta Domstolens beslut skulle lida genom borttagandet af Konungens 2:ne röster, vill jag hemställa, huruvida Höjeste
Ret i Norrige eller de högsta domstolarne i Danmark, Frankrike eller England äga mindre helgd, än den i Sverige; och om man kunde tänka sig, alt, i händelse dessa röster försvunno, en obehörig inflytelse ofvanifrån skulle komma att äga rum för framtiden i politiska mål, så är det icke mera omöjligt att tänka sig, att en sådan inflytelse kunnat äga rum tillförene; ty utrymmet för misstanken kan ingen inskränka.
Hvad det skälet beträffar, att man borde bibehålla den politiska superstition hos folket, att det är Konungen som dömmer i högsta instansen, så kan en sådan superstition hos den minst upplysta alltför väl bibehållas, då både domstolen kommer att fortfarande benämnas Högsta Domstolen och domarne utfärdas under Konungens secret.
Jag anhåller således, att Konungens propos. matte hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag. i58 Den 18 November e. ro. Frih.
Det är onekligen en vacker fiction eller tradition, att Konungen utöfvar högsta rättvisan i samhället; men för min del måste jag anse som en lycka, att Konungen icke begagnar denna rättighet; ty om Konungen skulle handlägga de juridiska målen vid alla tillfällen i Högsta Domstolen, så är det synbart, att en stor långsamhet skulle uppkomma i behandlingen af dessa ärenden , och om Konungens domsrätt skulle inskränkas till några få fall, så skulle det synas så, som om en ojemn behandling af ärendena kunde uppkomma.
Det är lika nödvändigt för dem, som blifva dömde, som för konungamakten sjelf, att den högsta domaremakten är ställd på en neutral grund, och jag kan ej finna att något äfventyr kan uppkomma genom bifall till hvad Konungen begärt.
Konungamakten skulle i alla fall komma att utöfva ett olämpligt inflytande på högsta domarecorpsen, då Konungen,har sig förbehållen icke allenast benådningsrätten, utan äfven rättigheten att utnämna domrarne, som skola dömma, samt slutligen att kunna förordna vid hvilka tillfällen åtal böra äga rum.
Det synes vara skäl att med tacksamhet emottaga Konungens propos., i hvilken Konungen sjelf tyckes hafva uppfattat saken ifrån den rätta synpunkten.
Jag tillstyrker således, att Konungens propos. måtte hvila tili grundlagsenlig! antagande.
Det händer understundom i det praktiska (ilvet, att man stöter på tilldragelser, som speculanten på förhand aldrig kunnat ana.
En hvar, som sökt att för sig sjelf redogöra för den lämpligaste organisationen af en samhällsförfattning, har utan tvifvel kommit lill deri åsigt, att dertill hörer ett bestämdt åtskiljande mellan den utöfvande och den dömmande samhällsmakten; så synes saken vara tillämpad i det närmaste uti alla lagbundna samhällen.
Det var med sådana åsigter, som jag, för något mer än ra år sedan, då jag först inträdde på detta rum och innan jag ännu börjat deltaga i öfverluggningarna, med särdeles förundran fann en Konungens propos. af samma lydelse som denna blifva afslagen.
Jag erkänner, att jag då trodde det vara någon felande undersökning hos mig, någon ofullsländighet i mitt begrepp och i kännedomen om saken, som gjorde att förhållandet föreföll mig oförklarligt.
Jag har likväl, oaktadt jag bemödat mig att utreda saken under de 12 år, som sedan förflutit, icke kunnat komma till någon annan öfvertygelse, än att R.
St. begingo ett stort misstag, då de förra gången afslogo propostn i detta ämne, och jag har ej kunnat föreställa mig, att Sländerne nu skulle kunna handla på samma vis.
Det förekommer mig således oförklarligt, huru Const.Utsk. kunnat framkomma med ett förslag sådant som detta; jag befarar att Utsk. låtit sig villseföras af den i lagstiftningen alltför olyckliga D«n iS Noram ber c. m. »5g metoden att uteslutande fästa sig vid stunden.
Den som vill stifta lagar, måste hafva ögonen fästade på framtiden, icke mindre än på det förflutna; och jag befarar att Const.Utsk. gjort afseende på den beklagliga ställning, hvaruti samhällsmakterne sig nu befinna, och att det ursprung, hvarifrån propos:n härleder sig, inverkat på Utsk:s beslut.