Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bruk och bergverk behandlas uti §§ 28,73, såsom egendomar, hvars bevillning utgår med 2 r:dr för iooo:det af det uppskattade värdet, — förmodligen af det skäl, att verkligt jordbruk vanligen dermed är förenadt.
Men emedan de uti detta förslag äro ansedde såsom fabriker, böra de, lika med dessa, utgöra bevillning efter fem proc. af belia Ilna inkomsten, och deremot jordbruket eller landtegendomen behandlas särskildt, enligt den Art. det tillhörer, samt utgöra bevillning med 2 r:dr för iooo:det, hvilket ock ensamt synes princip-enligt; ty om än fabriksrörelsen drifves vid bruk, som är beläget tillsamman med jordegendom, kan sådant likväl icke utgöra något skäl till annan eiler olika behandling, än som skulle inträffa, om samma ägare hade bruket beläget på 20 mils afstånd från jordegendomen.
Det i 73, 74 förekommande minimum och maximum är uti detta project uteslutet, eftersom ingen annan grund för beviilnts-utgörande är föreskrifven, än behållna inkomsten, den må vara större eller mindre, — Ilar ingen behållning af rörelsen ägt rum, så saknas följaktligen anledningen för beskattning; och byggnaderna kunna, i thy fall, ej bil— ligen tagas för inkomst.
Då det ligger i sakens natur, att jernet icke kan afyttras till samma pris vid en, ofta aflägsen, lastageplats, som vid bruket, hvarest det lärer kunna antagas, att blott ett ringa qvantum afsättes; så bör vid bestämmandet af stångjärnet» värde, icke det i orten gångbara tjena till ledning, utan priset stadgas å vanliga afsättningsorten.
Det bör ock vara ägaren tillåtet att behörigen styrka, till hvad pris tillverkningen blifvit försåld; och då sådant sker, lände detta pris till efterrättelse.
På ofvan anförda skäl hafva §§ 28, 29, y3, 74Bevil!n:sförordn. blifvit ersatte af andra.
— Se Art. VII, hvarest behandlingen af de egentliga bergverken är intagen.
Beträffande öfriga, nämnde Art. tillhörande verk och inrättningar, hvarom §§ 28, 29, 76 Bevillnts-förordn. omförmäla, torde hvarje försök, att för deras behandling gifva så speciella föreskrifter, som vid de egentliga bergverkens, der allt är bestämdt, aflöpa fruktlöst.
Man besinne blott olikheten af de alster, dessa inrättningar frambringa, och marg - Den i I e 1) r u a r i.
111 falldén af de rudimaterie!-, som dertill användas.
På taxeringsmännen måste det alltså hero alt, med den närmare kännedom af locala förhållanden, som de böra äga, tillämpa de allmänna grunder , som Art. VII i dessa afseenden upptager, till en del hemtade från § 77 Bevilln:s-fö'rordn.
Till denna Art. VII, har man äfven öfverflyttat qvarnar och sågar, som icke uteslutande användas för husbehof, samt apothek, och af det skäl, att de närmast hänföras till fabriker, samt hafva industrien till föremål.
. § 75- Emedan föreskriften i denna § är grundad på bevilln:s utgörande efter privilegier, men detta project endast antager beskattning af inkomst, hvilket här vill säga tillverkningen för året, har man funnit densamma böra uteslutas. §§ 76, 77.
Såsom särskilde utgå dessa §§, sedan en del deraf blifvit utförd på de nya å förslaget, hvilka tillkommit i stället fÖ1' SS 73> 74- § 78.'
Bibehållen, men lämpad på alla Bevilln:s-comite'erna.
Se Art.
IX, § 62. § 7.9- Med tillägg af ett förtydligande, är förstadelen af denna § bibehållen.
Se Art. X, § 96.
Sednare delen, rörtde böterna, är utförd på samma Art. § i58. § 80.
Utan hufvudsaklig förändring utförd på Art. X, § g4. § 8 r.
Med undantag af vitet, hvarom är utfördt Art. X, § i5y, har hufvudsakliga innehållet af denna § blifvit intaget på Art. X, § 91. § 82. .
Art. X, § 97. §§ 83, 84.
Dessa tvänne §§ torde, för lättfnttlighetens skull, böra erhålla en annan, och mer utförlig, redaction, samt lämpligen förenas till en § med 3:ne mom.
Se Art. X, § g5. § 85.
Denna § synes erfordra mer bestämdhet.
Se den nya rcdactionen:
IX, § 63. § 86.
Stadgandet i sista punkten 2:dra mom. af denna § synes icke innebära mera anspråk på att intagas uti Konungens Befhtdes kungörelse, än iakttagandet af hvarje annat åliggande, i följd af Bevillnts-förordn., hvilken såsom allmän lag, måste antagas att i sin helhet af en hvar vara känd.
Af sådan anledn. är denna punkt uti projectet utesluten.
Första och andra mom. af denna §, äro i öfrigt hufvudsakligen intagna på Art. X, §§ i5g och 160.
Beträffande böternas uttagande, är derom utfördt på Art. X, § 171. t 112 Den i Februari. n§ 87.
Första delen utförd på Art. X, § 98; samt, med någon icke väsendtlig förändring, återstoden på 5 >02- § 88.
Utförd på Art. X, § 99. §§ 89, 90, gr.
Utförde på Art. X, §§. io3, 104, io5. §§ 92> 9U 9'l
Kunna sammandragas till en §, sedan det i § g2 förekommande vite blifvit intaget uti en särskild Art. X, § 161.
Den rättighet, sorn § 9?.
Bevillnrs-förordn. gifver Berednrscomiteerna, alt, i stället för deras ledamöters mangranna inställande till val vid bildande af Taxerts-comite', på förhand genom val inskränka detta antal till åtminstone tre personer, har erfarenheten upplyst vara en, icke ovanlig, orsak till brist uti det för Taxer:s-comite bestämda antal ledamöter, och hvilken brist gemenligen yppas, då comite'en redan bort sina arbeten boija.
Man har alltså i detta project uteslutit en slik rättighet.
Det ligger dessutom i sakens natur, att Taxer:s-comite'erna bättre skola kunna sammansättas, då man är i tillfälle att utse dess ledamöter bland det större antal valbara, som taxerrs-districtets församlade Beredn:s-comiteer erbjuda.
Se Art. X, § 106.
,§ 95-
Denna § synes i behof af förtydligande och mer bestämdhet, hvilket föranledt till den förändrade redaction, som § 107 Art. X företer. § 96.
Emedan tid och ställe, för comiteens sammanträde, bestämmes af Konungens Bef:h:de, med afseende på localförhållandena, synes denna § erfordra en derefter lämpad lydelse. § 108, Art.
X. § 97-
Med frånskiljande af hvad redan uti §§ 63, 66, 72 Bevillnts-förordn. är sagdt, samt en föreskrift rör:de indragna boställen vid regtterna, hvilken man i slutet af denna § helt oförmodadt anträffar, ingår återstoden af §:n i den nya redaction, som § 112, Art. X företer.
Föreskriften om de indragna reg:ts-bostäIlena har man ansett lämpligare böra förflyttas till § n4> Art, X. § 98' .
Utan alt göra någon väsendtlig förändring vid innehållet, har man dock ansett denna § erfordra en redigare uppställning, och derföre delat den uti 2:ne. Art. X, §§ii3, x 14- „ § 99- Man har ansett innehållet af denna § böra fördelas på §5 101 , 112, Art. X, hvadan densamma, såsom särskild, utgår. §§ 100, 101.
Oförändrade utförde, men på 1 § i 3 mom.
Art. X, § '°9- § 102.
Den i Februari. § 102.
Denna § tyckes väl innefatta en princip-fråga, och derföre böra hänföras till den Art., som handlar om allmänna föreskrifter; men emedan den endast blifvit använd såsom ett sätt att skilja emellan ett lika röstetal inom Comiteen, har densamma blifvit ansedd såsom en reglementarisk föreskrift, och, lämpad för alla tre Bevillnts-comiteerna , utförd på Art. X, § 15 i. §§ io3, 104.
Dessa båda §§, tillika med §§ 108, i32, iÖ2 Bevillnrsförordn.
, hafva, i anseende till deras nära sammanhang, blifvit förenade uti en enda, med bibehållande af deras hufvudsakliga innehåll.
Den nya §:n har dock bort intaga sitt ställe vid början af Art. XII.
Se § 184. §§ io5, 106, 107.
Dessa §§ har man ansett erfordra en omarbetning, uti hvilken dock ingått deras väsendtliga innehåll, och i sammanhang dermed en ny § böra tilläggas.
IX, §§ 58, 5g, 60, 61.
Dock bar undantaget, som förekommer uti § 106 Bevillnts-förordn., blifvit uteslutet, emedan det icke låter sig tillämpa.
Det ändamålslösa, att ingå i undersökning om de öfverenskommelse!-, som emellan husbonden och arbetaren vanligtvis muntligen blifvit träffade, inses lätt.
Resultatet af sådana undersökningar har, såsom erfarenheten visat, merendels blifvit, att Staten gått miste om den skatt, som den arbetsföre personen alltid bort erlägga; ty, huru svårt är det icke, att, emot husbondens och arbetarens gemensamma bestridande, bevisa, att den förre af arbetaren njutit en emot skatten svarande tjenstbarhet?
Att hvarje på ägorna boende fullt arbetsför person bör till husbonden kunna lemna en skatten motsvarande arbetskraft, under ett helt års lopp, kan man taga för gifvet; och må det derföre vara hemmansägarens ensak, alt antingen vägra sådana personer skattskrifning, eller ock, på hvad sätt han finnér lämpligast, förskaffa sig säkerhet för skatten.
Ilan bör alltid för densamma ansvara.
Man kan visserligen invända, att mången arbetare härigenom kommer att vägras hos hemmansägaren blifva skattskrifven; dock är sådant ej att befara, när frågan är om en verkligt idog arbetare, denne saknar icke skydd; det är endast lättingen, som det drabbar, och denne kan icke hafva nog verksamma band på sig, för att förmås till nyttig sysselsättning, samt derigenom bereda sig tillfälle att sjelf betala sin skatt. § 108.
På det den skattskyldige icke må af alltför stor olikhet träffas med debetsedels-lösen, och redogöraren icke sakna en skälig ersättning för sin möda; har man ansett denna lösen böra lämpas efter debetsumman, dock så, att den aldrig öfverstiger 8 skillingar.
Förbudet i denna § för skattskrifvaren att utfärda mer 1 II. <5 Den t Februari. än en debetsedel för de utskylder, som inom taxerts-districtet den skattskyldige påföras, är så mycket mer olämpligt, sorn sådant icke utan den största oreda i räkenskaper låter sig verkställa; enär mantals- och taxerings-längderna äro uppstiillda, för landet efter hemmanens, och i städerna efter husens och qvarterens nummer-ordning.
Om skatterna för flera hemmansdelar under olika nummer och, möjligtvis äfven, olika socknar på landet, eller hus oell gårdar i stad under olika nummer och qvarter, hvilka ägas af samma person, skulle sammanslås i en skattsedel; så följer naturligtvis deraf, att ej mindre den redighet och controll, som redogöraren bör i räkenskaperna äga, upphör, utan ock, att den skattskyldige icke kan med samma säkerhet bedomina skattsedelns riktighet, som då han erhåller särskild debetsedel för hvarje särskild egendom.
Erfarenheten har ock visat, att ägare till flera särskilda fastigheter inom samma taxerings-district, icke i allmänhet varit belåtne med en enda debetsedel för dem alla.
Med iakttagande af de förändringar, hvartill förestående anmärkningar föranledt, och för att på ett ställe igenfinna allt, som har afseende på uppbörd och debetsedlar, har denna § 108 här utgått, samt de föreskrifter den afsett, blifvit utförda på Art. XII, § 184, mom. 6. § >09.
Med undantag af föreskriften om böterna, hvilken, fullständigare alfattad, är utförd på Art. X, § 162, samt tillsatsen af ett saknadt bestämmande rörtde protts-föringen i Comitéen, — är denna § i öfrigt bibehållen och utförd på Art. X, § 110. § no. Bibehållen.
Art. X, § 116. § 111.
Art. X, § i3o. §§ 112, 113.
Bibehållne.
Art. X, §§ 117, 118. §§ 114, 115, 116, 117.
Art. X, §§ 120, 121, 119, 122. § 118.
Föreskriften i denna § är så ofullständig, att man ansett en alldeles ny uppställning deraf nödvändig.
Art. X, § 126. § 1 *9- Hufvudsakligen utförd, Art. X, § 125. § 120.
Af flera skäl har man ansett denna § böra utgå.
Principen är att Taxer.vs-comite väljes för året och upphörer genast efter slutad förrättning.
Det vore alltså i strid härmed, om en del ledamöter qvarstodo såsom sjelfskrifne till följande årets comité'.
Det låter dessutom tänka sig, att förhållanden kunna i flerfalldiga hänseenden under tiden in - Den i Februari. u5 träffa, ledande till vidsträcktare val än här för hvarje år är förutsatt.
Kan hälften eller en tredjedel af ledamöterne qvarstå, och de afgående åter inväljas, vore mycket enklare att låta hela Cornile'en qvarstå som en permanent beskattnings-commission, hvilken alltid hölles complett medelst partiella val, då någon ledamot afginge.
Det i sista punkten intagna åliggande för magistrat att underrätta dem, som flesta rösterna erhållit, är intaget uti 2:dra mom. § 128, Art. X. Utesluten. § 121.
Man har funnit denna § så föga motsvara hvad den, enligt sitt syfte, borde innehålla, att omarbetningen uti projectet upptagit 2.’ne nya §§.
Hvad hit hörer, har till en del igenfunnits uti § 127, Bevilln:s-förordn., som dessutom ger den ganska obestämda hänvisningen till hvad som för landet är föreskrifvet.
Se Art. X, §§ 128, 12g. § 122.
Innehållet är hufvudsakligen bibehållet, och en nödig föreskrift tillagd, i afseende på tiden för valen, hvarom ingenstädes är nämndt.
Art. X, § 120. §§ 123, 124.
Dessa hafva vid omarbetningen ansetts böra förenas till en enda §, sedan icke hithörande föreskrifter blifvit flyttade till lämpligare ställen.
Här förekommer uti § 124 tvähne alldeles olika ändamål för omröstning: det ena, att förse comiteen med ledamöter, det andra att utröna besluten af en redan bildad comité, då tankarna inom densamma äro delade.
Föreskrift i sednare fallet förekommer längre fram uti en för alla Bevilln:s-comiteerna gemensam.
Beträffande det förra, att med allmän omröstning afgöra valsättet till ledamöter, synes sådant endast i det fallet vara principenligt, då, inom Ridderskap och Adel samt PresteSt., det för Taxerts-comiteen erforderliga antal ledamöter inom statlen icke är att tillgå.
Härom är utförligare afhandladt uti § 126.
Rör:de §§ 123,124, Bevilln:s-förordn.
Se Art. X, § 124. § 125.
Hufvudsakligen intagen uti § 127, Art. X. § 126.
Utan väsendtlig ändring utförd på Art. X/^om böter) § § '27.
Denna § har ingått uti behandlingen af§ 121 Bevillntsforordn.
, och igenfinnes alltså dess hufvudsakliga beståndsdelar uti § 12g, Art. X. § 128.
Intagen på Art.
IX, § 55, mom. 3, utan annan förändring, än att tiden till förteckningarnas insändande blifvit bestämd, hvilket synes nödigt, då fullgörandet är vid ansvar ålagdt. 11G Den i Februari. § 12g.
Ifrågavarande §, hvilken, så till sågandes, utgör Taxertscomitéernas speciella instruetion, har erfordrat en ny redaction.
Taxerts-männen påminnas här, likasom på flera andra ställen uti Bevillnts-förordn. af 1815, om deras ed, att med oväld och samvetsgrann! deras uppdrag fullgöra.
Edsformuläret är särskildt utfördt, hvilket, såsom föreskrift betraktadt, bör vara tillfyllest, hvadan påminnelsen i förevar. § är utesluten.
Föreskriften i sista punkten, rörtde afdrag för gäld, är intagen uti § 53, Art.
Den nya redaction af § 129 ]3evilln:s-förordn, igenfinnes på Art. X, § i33. § 1 >0.
Denna §, ämnad till föreskrift, huruledes af fast egendom i stad bevillning skall utgöras, innehåller visserligen utförliga antydanden att få reda på värdet; men huru detta resultat sedermera skall användas, för alt komma till bevilln:s-beloppet, hvilket just är ändamålet med värderingen; derom finnes icke ett ord, hvarken i denna eller följande § lii, utan blott i förbigående en sorls hänvisning till föreskriften för uppskattning på landet, med afseende på den större afkastning stadsjord vanligen gifver.
Hvarföre åbyggnader vid landtegendom i detta project äro ansedda böra från bevillning vara fritagna, är på sitt stalie motiveradt.
I städerna, med deras landlställen, är förhållandet helt annorlunda; der utgöra byggnaderna hufvudsaken, och uppföras i afsigt att tillskynda ägaren contant inkomst medelst hyror, ty sällan begagnas de uteslutande af honom sjelf.
Stadsegendom kan och bör derföre, med allt skäl, hänföras till och behandlas som capitaler, hvilka göras fruktbara medelst rörelse; — likaså den till ägovidd högst inskränkta stadsjorden, såsom i allmänhet mer produetiv, än på landsbyggden, och således äfven landtställen på stadsgrund.
JNär härtill tages i beräkning, att denna sorts förmögenhet ingenting äfventyrar af årsvextens ombytlighet, icke erfordra någon brukningskostnad, (byggnader) och jemväl vanligen uti brandförsäkrings-verk är betryggad emot förlust; så synes den i allt kunna hänföras till natur af capital, som genast gifver en realiserad positiv inkomst.
Pä anförda skäl, antager derföre detta project, att, sedan värdet af' fast egendom i stad blifvit utrönt, detsamma betraktas likt capital, användt i rörelse, som gifver en inkomst, motsvarande fem procent, hvilken påföres bevillning, efter samma grund, som Art.
IV upptager, eller med fem för 100. § i3o har i öfverensstämmelse härmed blifvit förändrad.
Se Art. V, § 11.
Sednare delen af § i3o, hvarest Brandförs.-directionen ålägges afgifva årliga förteckningar på beviljade brandförsäkringar, har så mycket mindre bort här bibehållas, sorn Den i Februari. 117 brandförsts-värdet, för ingen del, kan tagas till måttstock vid uppskattning af fast egendom i stad, helst vid värdering till brandförsäkring, husets materiella värde, soliditet och läge val föranleder försäkrings-summans högre eller lägre belopp, men ingalunda husets afkastning, samt, beträffande bus på landet,desamma icke uti jordegendomens värdering ingå. § idi Om denna § gäller enahanda anmärkningar, som vid den nästföregående aro gjorda.
Den nya redaetionen deraf är utförd på Art. V, § 2 3. § l'?2.
Innehållet har, såsom rörtde samma sak, hvarom §§ lod, 104 Bevillnts-förordn. handla, jemte dem ingått uti § 184, Art. XII.
Man har sökt gifva denna nya § en utveckling, som de citerade §§ sammantagne likväl sakna.
Föreskriften i dessa, ’ätt hafva debetsedlarna färdiga fyra veckor förr än uppbördstiden infölle,” kunde vara svår nog att uppfylla, då denna tid först blefve bekant genom Konungens Befh:des kungörelse, hvaruti uppbördsmötena t. ex. utsattes tre veckor derefter.
Man har här utsatt denna tid till den i5 Dee., så mycket hellre, som härads- och skaltskrifvarnes tid, under loppet af JXov. och första hälften af Dec. är redan fullt upptagen af då pågående mantals- och skatlskrifningar. § 10 i Bevillnts-förordn. nämner endast uppbördsmän vid regementerna: men då förhållandet är enahanda vid flottans stationer, har föreskriften jemväl bort sträckas derhän. § 133.
Intagen uti § i32, Art. X. §§ i34—i42.
Åsigterna, hvarefter, detta projeet till en förnyad Bevillnts-stadga blifvit utarbetadt, hafva, isynnerhet hvad föreskrifternas uppställning och deras utförande betra tiar, varit alltför afvikande från hvad 1835 års Bevillnts-förordn., i dessa afseenden, företer, för att medgifva, det de projecterade nya §§, hela arbetet igenom, frainginge i bredd med Bevillnts-stadgans.
Så länge behandlingen af de sistnämnde kunde inskränkas till omflyttning §:s-vis och en redaclionsförändring, var en redig jemförelse lätt att bibehålla; men då i samma § träffades flera föreskrifter, hvilka, enligt deras egenskap, tillhörde och borde förflyttas på olika ställen, blef, med sjelfva §:ns upplösning, den speciella anmärkningsmetoden icke längre användbar.
Detta förhållande vidtog redan vid § m Bevillnts-förordn., men synnerligast från § 133 till § i43, hvarunder anmärknings-serien måst förvandlas till en total omarbetning.
Anmärkningen, som här alltså riktas emot hela den nämnda perioden, består deri, att föreskrifterna sakna ordning i uppställningen, naturligt samband och fullständighet.
Hufvudsak liga innehållet af den anmärkta perioden, 118 Den t Februari. hvilken kan antagas börja med § 134 och sluta med § 142 ]Sevilln:s-förordn., är likväl intaget på den nya Art. X, från och med § i3g, till § 153- Bland föreskrifter, som saknats uti denna del af Beviilnrs-stadgan, må nämnas det fall, då ledamot af Pröfntscomite' uteblifver från sammanträdet.
Emedan Bevillntsförordn. med böter belägger ledamots uteblifvande från de andra Bevilln:s-comite'erna, har man icke funnit skäl att annorledes anse slikt förhållande, då frågan angår Pröfn:s-comite'; hvadan ett stadgande härom blifvit ulfördt uti ny § 166, Art. X.
Den afbrutna speciella anmärknings-serien återtager sin reguliera gång med § 143.
Uti denna § ålägges Pröfnrs-comite' att, innan den åtskiljes, utröna hela be vi lin.‘s-summan för länet, samt att fördela en proc. deraf, bland andra, till uppmuntran för tjenstemän, som genom flit &c. vid taxeringarna gjort sig deraf förtjente.
Comiteens ledamöter kunna icke rimligen qvarhållas, medan länets bevillnts-summa hinner utrönas; ty om de än inväntade uppsummeringen af taxerrs-beloppen, hvilket icke kan äga rum, innan Pröfnrs-comiteen slutat sin förrättning, så vore föga dermed vunnet, emedan hela debiteringen, hvarmed comiteen egentligen icke har att sig befatta, dock återstode, och hvilken, såsom i många fall beroende af Pröfn:s-comite'ens åtgärder, hvarken på förhand kan verkställas, eller, i afseende på tiden, ej förr än långt sednare hinner att utföras.
Beträffande åter fördelningen af bevillnrs-proctn, så kan, innan bevillnts-srimman är känd, ingen fördelning bestämmas; och 0111 än nian ville hjelpa sig fram genom utsättandet af ett proc.-förhållande, så måste, enligt föreskriften, detta dock ställas relativt till den vid mantalsskrifningen och taxeringarne af vederbörande visade mer eller mindre flit, ett omdöme, hvartill comite'en alltid nödgades anlita andras kännedom.
Af dessa skäl hafva ock Pröfntscomiteerna, åtminstone inom Blekinge län alltid åt Konungens Befhrde måst uppdraga bestyret, både med fördelningen, hvilken Landshöfdingen bäst är i ställning att bedömma, och med utrönandet af bevil ln:s-summan, som först kan ske sent på hösten, sedan bevillnts-sainmandragen till honom inkommit.
Något särskildt utrönande, på förhand, af bevil!n:s-proc:n, synes alltså utan ändamål; dess större eller mindre belopp bestämmes dock endast af bevilln:s-summan.
Sista punkten af irsta afdeln. i denna § bör utan olägenhet kunna uteslutas, då det, som föreskriften derstädes synes åsyfta att förebygga, icke kan inträffa, sedan någon fördelning icke äger ruin, innan bevillnts-summan på runstycket är kand, och stadgandet i den §, sorn derom hand - Den i Februari.
•>9 lar, använder termen ”en proc. af liela länets bevillntssumma för löpande året.”
Hvad ofvan, i i:sta afdeln. är sagdt rörrde ”fördelningen, ” gäller äfven för den andra, som handlar om Stockholms Pröfnts-comite'.
I öfverensstämmelse med dessa anmärkningar, Ilar denna § i förevar, project erhållit en förändrad redaction.
Se Art.' X, § i5i. § 144- Utförd på Art. X, § 149* § ,45.
Den olikhet i meningarna, som ofta förspörjes om rätta förståndet af denna §, torde lättast kunna undanrödjas genom uteslutandet af benämningen — "sorn ordförande &c. &c. comité” — hvilken förekommer i början af edsformuläret. §:n finues utan väsendtlig förändring utförd på Art. X, § 154- §§ <46, <471 <46.
Här anvises väl, huruledes besvär öfver Taxerts-comites åtgärd må fullföljas; men ehuruväl af § 5o Bevillnts förordn. kan slutas till sättet att få vid mantals- och skattskrifning gjorda anmärkningar dragna under BeviIln:s-comite, synes en föreskrift derom vara på sitt rätta ställe inom den Art., som dertill är egnad, och hvarest icke heller bör saknas föreskrift, huru förhållas skall till vinnande af rättelse uti Berednts-eomites beslut.
Af denna anledn. hafva 2.’ne nya §§ 174, >76 tillkommit på Art. XT. Beträffande de nämnde §§ ,46, 147? <48 Bevilln:s-för ordn.
, har man ansett dem böra fördelas uti flera, och er hålla mer utförlighet, dock utan att rubba det väsendtliga af föreskriften.
Se Art. XI, §§ 176, 177* 178, 179. §§ 149? >5o, ,51.
Dessa äro hufvudsakligen bibehållne; de ändringar, sorn uti motsvar. §§ af projectet förekomma, hafva endäst mer fullständighet till ändamål; hvartill onekligen hörer den utveckling, sorn ämnet uti morn. 2, § i83 erhållit.
Att skattskyldig återfår hvad hos honom, genom oriktig påföring, blifvit uttaget, är godt och väl; men rättvisan kräfver ock, att han återfår det kostnadsfritt, d. v. s. han måste, uti ersättningsväg, hållas skadeslös för alla de kostnader han nödgats vidkännas, men som skulle hafva ntehlifvit, derest ingen oriktig påföring ägt rum.
Huru lätt anmärkningar tillkomma, som föranleda dylika kostnader, derom vittna, så väl utgående anmärkningsproctn, som farhågan hos kronans ombud, hvilka, för att sjelfva undgå anmärkningsproc:ns verksamhet, ofta torde nödgas väcka anmärkningar och göra påståenden, i trots af deras egen öfvertygelse och omdöme.
Häraf synes nogsamt behofvet af en motvigt, till förmån för den skattskyldige, hvarigenom honom försäkras att blifva fullt ersatt för de kostnader, hvartill en rättegång i bevillnlsfrågor föranleder, och hvilka icke omöjligen kun - 120 Den i Februari. na till beloppet vida öfverstiga det, som utgör den liufvudsakliga eller ursprungliga frågans föremål.
Det emedlertid, på förhand utlagda bevillnts-beloppet jemte omaket, sorn rättegången medförer, är alltid att anse såsom förlust på den skattskyldiges sida.