Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hvad skulle sedan komma?
Hvad allt var annorlunda för ett år sedan.
Veckans alla dagar gledo henne förbi med leende eller mulna ansikten, och hon sydde på sitt broderi eller läste i sin bok och tänkte på ingenting, och synden var något underligt och aflägset, som icke kom henne vid.
Och nu ...
Hon visste icke längre hvad rätt och orätt var.
Det hade blandats ihop alltsamman och blifvit så besynnerligt.
Fru Brehm satt i ett hörn af den blekröda soffan och läste i en engelsk bok, som hon ämnade öfversätta; ögonen spelade flickaktigt klara och lifliga i det lilla ljusa rococcohufvudet, medan hon vände blad efter blad.
John var nio år och trodde icke längre på någonting öfvernaturligt.
»Hvar har du varit?» frågade fru Brehm.
»Du ser trött ut.»
»Jag gick bara ett slag nedåt Drottninggatan för att få litet frisk luft.
Jag har ju suttit inne hela dagen ...»
Hon tog en bok och satte sig i det andra soffhörnet, och timmarne gingo.
Sedan man ätit och barnen kommit i säng, sade Märta godnatt och gick in till sig.
Fru Brehm återtog sin läsning, men hon hade svårt att hålla tankarne samman.
Hvad var det Märta gick och tänkte på om dagarne?
Hon visste icke själf hur länge hon hade suttit i tankar med boken i knät, då hon inifrån Märtas rum hörde något som liknade en snyftning.
»Hvad är det, Märta?
Tala om hvarför du gråter!
Tala om alltsammans!»
– – – Fru Brehm förlorade icke modet.
Fram på natten höll hon en lång rådplägning med tant Marie, och man enades om, att fru Brehm och Märta borde göra en resa till Norge öfver vintern.
Fru Brehm blef länge sittande i tankar, ännu sedan tant Marie hade gått och lagt sig och allt var tyst i huset.
»Märta – lilla Märta – – »
Och slutligen böjde hon sig ned och hviskade lågt:
»Säg, Märta – vet du hvem tant Marie är?»
Hvad var detta, hvad skulle nu komma?
»Hon är din mormor,» sade hon enkelt och blidt.
Tomas dref länge omkring, och då han gått sig trött, gick han upp på Anglais.
»Se Gabriel, god afton – – »
Mortimer satt ensam i ett soffhörn med ett whiskyglas och en tidning framför sig.
Han fick ett hastigt intryck af att Mortimer såg äldre ut än då han såg honom sist.
»Så, du har slagit dig lös och lämnat din hustru ensam, hvad säger hon om det?»
»Hon är inte ensam.
Det sitter en tant hemma och håller henne sällskap ...
En svartklädd tant.»
Tomas beställde en whisky.
»Jag har inte sett till dig på länge,» sade Mortimer.
»Jag sökte dig här om dagen, men det var ingen hemma.»
»Så, då var det troligen i förgår.
Min hustru kände en kraftig lust att gå på Södra teatern i förgår, hon förebrådde mig att vi inte hade varit där på fem år.
Nå, så kommo vi dit ...
Pjesen var dum, men moralisk.»
»Hvad hette den?»
»Det minns jag inte.
Man får se en rätt vacker äktenskapsbryterska springa omkring i korsetten, en äldre borgare, som inte är hennes man, hoppa på ett ben i skjortärmarne och en yngre herre komma utrusande ur ett alldeles mörkt sidorum med hatten på hufvudet och fracken i handen, medan den svartsjuke äkta mannen springer omkring och skjuter med revolver på allesammans.
Piff, paff!»
»Är det moraliskt?»
Allt som syftar åt att förlöjliga kärleken är moraliskt.»
Han hade icke sitt hvardagsansikte.
»Faust är omoralisk.
Den är ägnad att inge unga människor den föreställningen, att kärleken är någonting.»
Tre herrar, som drucko punsch vid ett bord i närheten, afbröto med ens sitt samtal och lyssnade till Mortimers ord med samma löjeblandade undran som utmärker obildade, då de höra en utländing tala sitt lands språk.
Det skall ingen komma och inbilla dem, att någon människa kan förstå ett ord af en sådan rotvälska.
En af dem hade en ryggtafla, som Tomas trodde sig ha sett någon gång förr, och som gjorde ett obehagligt intryck på honom.
Det blef tyst under några minuter.
»Hvem är det?» frågade Tomas.
»Han är filosofie doktor, och han fördrifver sin tid med att polera sina möbler.
När man kommer in i hans våning, möter man sin bild öfver allt, i hvartenda skåp, hvarenda byrå, hvarenda bordsskifva.
Allt är ständigt lika nypoleradt och blankt som glas.»
»Hvad gör han eljes?»
»Jag vet inte om han gör något annat.
Efter en tid märkte han, att det inte förhöll sig så, och nu polerar han sina möbler.»
Och Mortimer fortsatte med en tvär öfvergång:
»Du måste bättra dig, Tomas.
Sköt dina studier, beflita dig om en hederlig vandel, och undvik kärleken!»
Nej, det var ju otänkbart ...
»Undvik kärleken, till dess att du får råd att älska en kvinna, ty kärleken är till för oss, som ha löner och räntor.
– Och undvik den sedan också!»
Tomas skrufvade på sig en smula oroligt och förde sitt glas till munnen.
»Skål,» sade han för att säga något.
Han var fortfarande irriterad af den där ryggtaflan och nacken.
Om han kunde få se något af ansiktet, som hörde till ...
Det blef midnatt; gasen skrufvades ned, och kaféet låg tyst och förstämdt i half belysning.
Ja, mannen med ryggtaflan hade vändt sig om och betraktade honom uppmärksamt med två pepparbruna ögon, i hvilka dolde sig ett halft löje.
Tegelhandlaren – tegelhandlaren – –
»Godnatt,» sade han.
»Jag är sömnig.»
Det gick öfver en vecka, utan att han hörde något från henne, och han kunde icke besluta sig för att skrifva.
Hon upptog heller icke längre hans tankar helt och hållet; han märkte det själf, och det förvånade honom.
Han gick som i dvala: framför honom och omkring honom var en öken af grå likgiltighet, och likväl kände han, att det snart måste hända något.
Det var ett tillstånd, som erinrade honom om en dröm han ofta hade haft som barn: han stod på ett järnvägsspår och såg tåget komma långt borta i en kurva, han hörde det brusa och rassla och såg det närma sig och blifva större och större, och han stod kvar förlamad och kunde icke röra en lem.
Men han lefde som förut och lät tiden gå som den bäst ville.
Så en dag kom ett stadsbud med ett bref och ett smalt, aflångt paket.
I morgon med aftontåget reser jag till Norge med mamma, och vi veta icke när vi se hvarandra härnäst.
Minns du, att vi ofta talade med hvarandra om det?
Och nu, när jag skrifver till dig, sitter jag ännu och försöker erinra mig allt hvad du sade, men jag kan inte minnas allt, och jag är rädd att det just är det viktigaste som jag har glömt.
Hvarför skulle jag då nu behöfva resa långt bort till ett annat land, där ingen känner mig, och gömma mig?
Jag förstår ingenting af alltsamman.
Minns du den tiden, då vi ännu bara hade kysst hvarandra några gånger?
Jag hade ondt samvete då också och trodde att jag hade gjort något mycket orätt, men det trodde jag visst bara för att det blef roligare på det sättet.
När du tänker efter, Tomas, önskar inte du också, att den tiden räckte ännu?
Men det var bestämdt, att det icke skulle få vara så.
I stället är det jag, som har blifvit en annan.
Det vågar jag icke fråga mig själf.
Märta.
Tomas satt länge orörlig med brefvet hopveckladt i handen.
Han kunde icke ens erinra sig, hvarför han nyss hade fallit i gråt.
Han läste om brefvet från början, ty han ville veta, hvilket ställe det var som hade gripit honom på ett så särskildt sätt; men han kunde icke återfinna det.
Men paketet, hvad kunde det finnas i det aflånga paketet ...
Han ref bort pappersomslaget och blef stående häpen med en blecktrumpet i handen – en liten leksakstrumpet af måladt bleck, randig på tvären i blått och rödt.
Å, midsommargåfvan ...
Det stod ingenting om den i brefvet, alltså hade hon först efteråt kommit att tänka på den.
Gatorna lågo fuktiga och blanka, spräckliga af höstkvällens mörker och gasgnistornas ljus.
Tomas var på väg ned åt järnvägen; han ville se, om han kunde uppfånga en skymt af Märta i något kupéfönster.
Han gick och tänkte på slutorden i hennes bref, då han kom förbi ett litet konditori vid en sidogata, där han en gång för längesedan hade varit inne med Märta.
Det var en afton i maj, och häggen hade nyss slagit ut ...
Han kunde icke hindra sig från att småle, då han just såg två unga människor komma öfver från den andra trottoaren, kasta skygga blickar omkring sig och därefter försvinna genom den smala dörren till konditoriet, hon före och han efter.
Med ens föll det honom in, att de båda gestalterna, som nyss gledo honom förbi i mörkret, i själfva verket voro honom välbekanta.
Den ena erinrade honom om Johannes Hall och den andra om Greta – men det var ju omöjligt.
Han stannade obeslutsam framför trappan till centralstationen; om fem minuter skulle tåget gå.
Nej, han kunde ju icke gå in på perrongen utan att träffa hennes mor och de andra ...
Han vek af till vänster och gick långsamt bortåt järnvägsbron.
Men om det nu likväl var Hall och Greta.
Hvarför skulle det icke ha kunnat vara de?
Ingenting var omöjligt ...
Ett hvardagligt samtal mellan en gammal man och hans hustru, som gingo tätt framför honom arm i arm, fängslade hans uppmärksamhet och lade beslag på hans tankar nästan utan att han visste det.
Han hörde af deras yttranden, att de hade en son, som det gick dåligt för i skolan; han själf ville helst sluta, och det var kanske också det bästa.
Tåget brusade fram, och Tomas gick förströdd och märkte det icke förr än de sista vagnarne redan hade rullat förbi.
– Nu var hon alltså borta ...
Tomas stod ensam midt ute på järnvägsbron.
Mälaren kom dimman långsamt seglande likt ett ogenomträngligt hvitt mörker.
Han tyckte sig känna, hur oändligheten själf kom emot honom, skrämmande vid och tom, förintade allt omkring honom, slukade husen och kajerna och gasblossen och lämnade honom ensam kvar på några slippriga och smala bräder, en skeppsbruten på en flotte, sväfvande ute i rymden.
Endast då och då, när dimman lättade för några ögonblick, kunde han se en lanterna på en af skutorna i hamnen kasta en blek och trådsmal strimma ljus ner i vattnet.
Tätt invid Tomas snafvade han och föll.
Tomas stod ett ögonblick tveksam; så tog han honom under armarne, hjälpte upp honom och borstade af hans rock.
Han visste icke själf hvad som höll honom kvar.
Han hade hört af Hall, att hon icke längre var kvar i handskbutiken.
Tätt bakom sig hörde han ljudet af lätta, brådskande steg som af en ung kvinna.
I skenet af lyktan såg han, att det var Ellen.
»Ellen ...»
Det kom oöfverlagdt, ett dämpadt utrop, som han icke kunde betvinga och som gjorde honom själf häpen.
»Det är så längesedan vi såg hvarandra – du är blek ... jag ville gärna höra, hur du har haft det, sedan vi ...»
»Tack,» sade Ellen saktmodigt, »det är vänligt af er att fråga ...»
»Ni skall gifta er – med hvem ... berätta!» bad Tomas.
Och Ellen berättade det hon hade upplefvat, enkelt och undergifvet.
Hon hade blifvit bekant med en urmakare, som just skulle sätta upp egen verkstad i vinter; han tänkte börja i smått, men med tiden kunde affären utvidgas, om det gick bra.
För öfrigt tyckte han mycket om henne, och han hade lofvat att göra henne lycklig; men han var puckelryggig.
Tomas Weber flydde ensamheten och tankarne och lefde icke så, som man bör lefva.
En morgon, då han vaknade – det var icke så tidigt – fann han ett bref på sitt skrifbord; värdinnan hade troligen lagt in det medan han sof.
Det hade ett så mystiskt yttre som ett kärleksbref, och utanskriften var pedantiskt vårdad.
Men före klockan tre denna dag måste affären vara uppgjord, eljes skulle han tyvärr se sig nödsakad att ofördröjligen vända sig till någon af borgesmännen för utfående af sitt tillgodohafvande.
»Redan – hur var det möjligt ...»
Hvar var det han bodde?
Det föll ett fint, snöblandadt regn, och gatorna voro i upplösningstillstånd.
Husen vid de smala bakgatorna mellan Adolf Fredriks kyrka och Hötorget klämde sig tillsammans skygga och förfallna, med fläckiga och trasiga murar, svartnade af regnet, drypande af väta och smuts.
Gång efter annan genombröts gatornas sorl af ett doft, utdraget tjut, liksom af något jättestort och jättehungrigt djur.
Tomas hade hört det ständigt under de sista dagarna: det var ljudet af en mistlur, som profvades vid en mekanisk verkstad någonstädes ute på Kungsholmen.
Öfverallt, i alla stadsdelar, hördes det dagen i ända lika starkt, lika hotande nära.
Ända längst in i jordens innandöme, där lyktornas sken flackade rostgult öfver slemmiga och rinnande väggar, förföljde honom lurens hungriga rytande.
Han nästan sprang öfver Humlegården och Östermalm.
Tomas sprang upp för trapporna och ringde på.
Slutligen ringde han för tredje gången, ringde som en rasande människa och blef stående med klocksträngen i handen; han hade slitit af den.
Hvarför öppnade han icke, var han död?
Trött och förvirrad slängde han klocksträngen bort i en vrå af förstugan och gick långsamt ned för trappan.
Midt framför honom, vid gatans ändpunkt, reste sig Östermalmskyrkans svartgröna, klockformade kupol ur snödimman.
Tomas stirrade häpen på tornuret: det visade på half två.
Och han var ju nyss uppstigen, hade han sofvit så länge ...
Klockorna ringde i tornet, och människornas silhuetter myllrade om hvarandra nere vid kyrkogårdsporten.
Kanhända att det var begrafning.
Ja, han hade sofvit alldeles för länge ...
Hur var det, rörde sig icke hela den tunga, svarta kupolen långsamt af och an likt en svängande domens jätteklocka ...
Jo, den svängde hotfullt af och an, den dånade och sjöng och ringde in domens dag, och det var icke för tidigt, människorna kunde snart ha syndat nog.
En kusk smällde med sin piska, och en vild grå häst reste sig upp öfver mängden med frambenen fäktande i luften och gnäggade, och kusken klatschade och svor.
I portarne rundt omkring stodo kvinnor och tasslade, med ögonen vidöppna och höllo barn med gapande munnar vid händerna, och åtta försupna gubbar i svarta kläder och hvita bomullsvantar gingo i rad, två och två, och buro en svart kista, och deras kroppar kröktes som maskar under bördan.
Och högt öfver dem alla svängdes en skallande, sotsvart jätteklocka, som dånade och sjöng – och hästen stegrade sig ...
Nej, förbi, förbi ...
Han var icke vid lynne att stå och se på ett liktåg i dag, förbi så fort som möjligt ...
Han gick Hamngatan rakt fram och vek af in på Västra Trädgårdsgatan för att undvika de stora, larmande stråkvägarne.
Likt en brottsling, som hvarje ögonblick kunde vänta att bli gripen och släpad i fängelse, smög han sig fram tätt intill murarne af de gamla släta, grå aristokrathusen.
Till vänster låg Jakobs kyrkogård, tyst och tom, hvit af den nyfallna snön.
Tomas gick öfver gatan och såg in genom gallerverket.
Om han väl vore därinnanför, om han kunde få sitta på denna bänk så länge han ville och hvila ut.
Och längre än han själf visste stod han lutad emot gallret och stirrade in i denna fredade och afskilda vrå, som midt i en stojande stadsdel aldrig trampas af gatans karavaner, och där smala, glesnade popplar slå en tigande krets kring grafvarne.
Men åter darrade luften af samma dofva, hungriga tjut som förr under dagen.
Pengar ...
Han stod redan utanför Mortimers dörr och hade just tryckt på knappen, då han plötsligt kände sig slagen af den enkla sanningen, att
Mortimer naturligtvis icke kunde vara hemma; han var ju alltid på sitt ämbetsrum vid denna tid på dagen.
Och han hade redan ringt, och det hördes steg i tamburen ...
Fru Mortimer kom själf och öppnade.
»Hur länge har han varit sjuk ...
Är det allvarsamt?»
»Ja, han är mycket sjuk.
Han har svåra plågor, och emellanåt yrar han.»
»Han har legat till sängs sedan i förgår,» fortfor fru Mortimer med sänkt röst.
»Doktorn tror att det är blindtarmsinflammation, men han kan ännu inte säga något bestämdt.»
Han kunde icke finna på något att säga, som var lämpligt för ögonblicket.
Genom den stängda dörren till sjukrummet hördes ett matt kvidande, som steg och sjönk och en enstaka gång skärptes till ett dämpadt skrik.
»Och jag kan inte komma in till honom ...»
Tomas tänkte i själfva verket icke alls på att gå in till den sjuke; han drog sig tvärtom instinktmässigt allt längre och längre bort åt tamburdörren.
»Nej, nej, omöjligt, ingen får gå in till honom mera än jag.»
Det gamla fruntimret, som hela tiden hade suttit alldeles tyst och stickat på sin strumpa, såg nu upp med en fuktigt sväfvande blick bakom glasögonen.
»Nej,» sade hon, »han tål inte att se någon inne hos sig, inte ens mig, som han alltid har tyckt så mycket om och varit så vänlig emot.
Hvad sjukdomen kan förändra en människa, det är förskräckligt, ack!»
»Ja,» sade Tomas, »det är förskräckligt.»
Han hade småningom kommit ända upp till tamburdörren, tätt följd af fru Mortimer, som hela tiden pratade nästan utan afbrott och som hade den vanan att stå alldeles inpå näsan på den person hon talade med.
Plötsligt afbröt hon sig själf midt i en mening och blef tyst; den sjuke yrade därinne.
»Han tror att han är ute och reser,» hviskade hon.
»Och han säger att han glömt hvart det var han ämnade sig ... och att han inte vet hvart han har kommit ...»
Och det blef åter tyst i sjukrummet.
Snöyran hade ökat, rymden mörknade mer och mer, och det började skymma öfver stråkvägarne och torgen.
Tomas var dödstrött, och likväl dref han ännu gata upp och gata ner.
Han hade förr ofta brukat träffa honom ute just vid den tiden, i middagstimmen; hvarför skulle han icke kunna möta honom i dag, då han behöfde honom?
Drottninggatan myllrade af människor.
Fönsterna kastade gula fläckar af ljus ut öfver snön och öfver trottoarernas våta asfalt.
Trampet af fötter, bjällerklangen och rasslet af åkdon blandades med kuskarnes rop och omnibusarnes pinglande, och genom larmet trängde åter och åter mistlurens dofva stönande.
Men Hall, hvar fanns Hall ...
De följdes åt ett stycke uppåt Drottninggatan; Recke hade brådtom och mera sprang än gick.
»Hvar höll du till i går, jag var och sökte dig ... jag ville ha dig med till Berns, det är en ny diva där, som är märkvärdig ... publiken stampade, så att femtio råttor dödades af misstag ...»
Midt på gatan sprang en liten svart hund hit och dit, i zig-zag, med slokad svans, och nosade efter något spår, som han hade förlorat.
Plötsligt var han försvunnen under hjulen af en bryggarkärra, som skramlade gatan fram ...
Och då kärran var förbi och hunden åter blef synlig, stod han ett ögonblick tyst, orörlig, med en söndertrasad fot lyftad från marken, tills han med ens kände smärtan och förstod hvad som hade händt och började tjuta ... gällt, entonigt ... skärande ...
Och människorna stannade och började stirra på honom, och djuret rörde sig icke ur fläcken, endast tjöt, skrek ... tills ändtligen en man kom fram ur hopen, en gammal diplomat med slappa drag och tunna, vaxade mustascher.
Han stod där villrådig midt på gatan med en annans öfverkörda hund i sina armar – ty det kunde icke gärna vara hans egen, det var en sådan liten lurfvig hund som gamla, fattiga fruntimmer bruka ha – stod där villrådig och visste icke hvart han skulle gå, tills slutligen en rå stämma skrek »se upp!» och han kastade sig åt sidan med hunden, som alltjämt skrek och skrek, och blef borta i vimlet.
»Hvar fanns Hall i dag ...»
På andra trottoaren gingo Grothusen och Mary Arvidson arm i arm.
De hade nyligen förlofvat sig, och Tomas hade glömt att skicka visitkort ...
Gabel var också med dem, han gick till höger om Mary och pratade ifrigt, medan Grothusen gick stram och korrekt och teg.
Han gick ett halft steg bakom henne, ty hon gick så fort att han nästan icke kunde följa med.
Tomas tyckte sig märka, att fru Wenschen hade blifvit gammal.
Hyn var vissen, och hon var icke längre så vårdadt klädd som förr, och såg icke heller så utmanande käck och glad ut.
Nere på Fredsgatan eller Gustaf Adolfs torg skulle han säkert träffa Hall, och det var ännu icke för sent, ännu kunde affären ordnas på ett eller annat sätt, äfven om hela summan icke kunde betalas strax.
Tomas hade med ens kommit i ett så uppsluppet lynne, att han knappast kunde afhålla sig från att skratta högt.
Han var nu lika förvissad om att han skulle finna Hall på Gustaf Adolfs torg, som om han hade stämt möte med honom där, under Tornbergs klocka.
Då och då stannade han framför ett butikfönster.
På ett ställe fängslades hans uppmärksamhet af en liten rolig attrape; han bestämde sig genast för att köpa den till julklapp åt Greta och gick in i butiken.
Midt framför dörren var en smal, hög spegel; han skälfde till, då han mötte sin bild i glaset.
Det hade nästan slutat att snöa, molndimmorna hade lättat, och skyar med slitna kanter drefvo långsamt bort öfver husens gaflar och tak.
Tomas hade stannat i hörnet af Fredsgatan och såg utåt den tomma fonden, där Mälaren gick öppen i mörkningen som ett bredt, blåsvart band.
Och längst borta, inslumrad i vinterskymningens grådis, skymtade en länga af en tyst och ödslig strand med fläckar af snö i bergskrefvorna.
Hon slog tre ...
Och han skulle ju träffa Hall under Tornbergs klocka ...
Plötsligt törnade han ihop med någon; det var en mycket lång gammal herre i päls, för hvilken alla andra gingo åt sidan med blottade hufvuden och djupa bugningar.
Det var kungen; hans hatt for på sned vid sammanstötningen och var nära att falla af.
Kurck och öfverhofjägmästaren stirrade förbluffade efter Tomas, som mumlade ett förvirradt »förlåt» och försvann bland mängden.
Han hade icke träffat
Hall på Gustaf Adolfs torg, och han förstod att det var ute med honom.
Det var omöjligt att fatta, och nu var det för sent att grubbla öfver det.
Dessutom var han hungrig, och middagen väntade honom hemma hos föräldrarne.
Tröttheten narrade honom att stanna framför hvarannan butik.
Vid ett fönster, där några rödaktigt brinnande gaslågor fladdrade öfver långa rader af begagnade manskläder, blef han länge stående och stirrade utan en tanke i hufvudet på ett par ljusa, grå byxor, som stänkte in en erinran om bjärt och skrikande elegans midt bland de andra blygsammare, gråsvarta eller snusbruna plaggen.
Ju längre han såg på dem, desto starkare blef hans öfvertygelse, att det var Gabels byxor.
»Nej, hemåt alltså ...»
Konsul Arvidson satt på sitt kontor i det privata mottagningsrummet och ögnade igenom sin senaste post.
Det stora mahognyskrifbordet framför honom var belamradt med böcker, brochyrer och papper, en tänd arbetslampa med blågrön kupa, en skrifbordstelefon och en flaska portvin med ett halftömdt glas.
Det knackade sakta på dörren, som för öfrigt stod på glänt, konsuln ropade »stig på» utan att se upp, och Karl Hammer kom in.
»Det är en herre som önskar tala med konsuln,» sade han. »Det här är hans kort.
Han säger, att det gäller en ytterst viktig angelägenhet.»
Konsul Arvidson tog kortet, som Hammer räckte honom och läste med rynkade ögonbryn namnet på en tegelhandlare, som han kände till genom andra, och med hvilken han hvarken hade eller ville ha några affärer.
»Bed honom komma in.»
Tegelhandlaren stod redan i dörren och bugade; midt på golfvet bugade han ännu en gång.
Då han kommit fram till skrifbordet, bugade han tredje gången och räckte fram ett papper.
Arvidson höll det länge i sin hand och betraktade det utan ett ord: först utan pince- nez, sedan med pince-nez.
Slutligen lät han pince-nez’n falla, men fortfor alltjämt att betrakta papperet utan att röra en min.
Tegelhandlaren skrufvade på sig och hostade ett par gånger.
»Jag hoppas att det är i sin ordning,» sade han slutligen.
»Eller skulle det möjligtvis vara någon inkorrekthet med namnet,» tillade han med ett skyggt försök till ett smålöje.
»Väg edra ord,» sade han lågt, med ett likgiltigt tonfall. »Papperet är fullkomligt i sin ordning.
– God middag.»
Arvidson satt länge tankfull med papperet i handen.
»Thérèse Webers son,» mumlade han för sig själf.
Och han upprepade det gång på gång, medan han trummade med fingrarne på bordsskifvan: »Thérèse Webers son ...»
Slutligen vek han omsorgsfullt papperet i fyra lika stora delar, skar sönder det med en pappersknif och gömde bitarne i plånboken.
Därefter tömde han sitt glas, fyllde det å nyo till brädden med mörkt rödt portvin och tömde det åter i ett drag.
Johannes Hall gick af och an i sin dublett och rökte.
Lampan hade han ställt ut i entréen.
Han hade fått hennes löfte, att hon skulle komma upp och prata med honom en liten stund och se på fotografierna från hans resor och på en samling gravyrer efter en mängd märkvärdiga taflor.
Men skulle hon nu också komma ...
Det snöade åter, och vinden pep kring husknutarne.
En gammal fru kom långsamt seglande i medvind med den rundskurna kappan utspänd af blåsten och paraplyn bakom nacken.