Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom säkert kan likväl antagas, att deras beundran för ”Boråsiaden” var fotad på en sannare grund; och det är troligt, att ymnigheten af deras bifall föranledde framträdet af hans andra komiska hjeltedikt ”Neri, Poème Heroique i tre Sånger”, som efter hans död utkom (1784) från Kongl.
Tryckeriet.
Af skäl, dem jag innan kort skall angifva, gjorde dock detta sednare verk ej på långt när samma lycka, som det förra.
Det erhöll ej heller någon ny upplaga; då deremot ”Boråsiaden”, med en viss typographisk prydlighet utstyrd af den frejdade boktryckaren Fougt, sedermera har blifvit ännu två (om icke flera) gånger upplagd.
– Sluteligen ville han ock uträtta någonting för Theatern, och företog sig, i sådan afsigt, en öfversättning af Voltaires tragedi Mahomet.
Döden afbröt den, då han dermed hade hunnit så långt, att af tredje akten felades blott hundrade verser.
Arbetet fullbordades af vännen Regnér.
Det kan ej förvåna oss, att se honom, öfverväldigad af sin tids rådande smak, stanna vid dylika mönster såsom de högsta af all vitter fullkomlighet.
Mera förundransvärdt är, att den kärlek för det fordna Skandinaviens tungomål och vitterhet, som hos honom var ett fädernearf, kunde bredvid dessa fransyska sympathier oförminskadt fortgå.
Förmodligen befinner sig någorstädes i handskrift fragmentet af det ”Utkast till en Afhandling om Nordens äldsta Skalder”, hvars utarbetande, börjadt året före hans död, sysselsatte honom ännu då han sträcktes på sin sotsäng.
Kände vi detta, så skulle vi med detsamma känna, både huru långt han egentligen var kommen i sin bekantskap med det då redan urmodiga föremålet, och huruvida han trodde sig funnit någon utväg, att sammanjemnka Snorre Sturleson med Boileau.
Regnér och Broman förtälja, att han i bemälta utkast ville ”visa, hvad styrka de äldsta Nordiska Skalderne ägt i sina tankar, ehuru enfaldiga deras qväden låta för mindre kännare”; samt att han der hade ”gjort åtskilliga artiga upptäckter om deras Skaldelära, dem han äfven upplyste med imitationer på vårt nuvarande språk, då döden afbröt detta vackra arbete”.
Märkvärdigt är Bromans tillägg: ”Med allt skäl kan tros, att Rudbeck, medelst återlifvande af en numera alldeles förkolnad smak för fäderneslandets antiqviteter, hade för sitt tidehvarf, med en efter våra tider mera lämpad urskillning, blifvit hvad den gamle Rudbeck varit; derest döden ej så hastigt hade berörvat oss honom”.
Efterverlden, som häraf underrättas om det allvarliga i denna för hans flesta samtida förborgade eller likgiltiga sträfvan, skall hufvudsakligen med afseende på den skatta honom minnesvärd.
Efter den härmed gifna allmänna öfversigten, torde några anmärkningar af mera särskild beskaffenhet tjenligast erhålla sin plats.
Bland dem af hans smärre skaldestycken, i hvilka Bellmans inverkan är allramest ögonskenlig, synes mig främst böra ihågkommas det följande: dels derföre, att det verkligen är det bästa; dels ock derföre, att det har en förklang af den i våra dagar så älskade ”Glunt”-poesien.
Afsked mellan Drinkare.
”Käraste bröder! tiden lider;
Gud vet, om vi få råkas mer!
Stjernan på himlen allt lägre skrider,
Solen går upp – och solen går ner;
Ack, hvilken hvälfning af skiften och tider!
Gud vet, om vi få råkas mer”.
Det var då fan, att philosophera!
Fritt låt döden taga sin tull!
Solen går ner – ja, hvad är det mera,
Blott hon hvar afton fått se mig full?
Statt nu ej längre der och orera;
Drick! och låt döden taga sin tull.
Huru vissa af den Bellmanska Fredmans-diktningens elementer taga sig ut i Rudbecks försök att bemäktiga sig dem, ser man föröfrigt kanske tydligast i det afsked från lifvet, som han låter den ”namnkunnige urmakaren” hafva sjungit nyss före sin af otillfredsställd bränvins-törst åstadkomna död.
Här ett utdrag af denna ”svanesång”, som ”med rosslig röst” qvads af
”Den store Fredman sjelf, så känd i våra dar, –
Då ingen slant var mer uti hans byxsäck qvar,
Då han förnekad var att mer på borgen taga,
Och redan åtta dar måst gå med nykter maga”.
Elegi.
Då klockan nio slagit har
Och mörkret öfverskyggar verlden,
Då månans ljus försilfrar fjärden,
Och lyktor tändas der och hvar:
Då går jag bort, der lifvets glädje finnes;
Ledd af en ljuflig drift, af vanan, jag ej minnes,
Att jag ej har en styfver mer,
Och att Radon 218 på borgen aldrig ger.
Jag stiger in, all oro platt förglömmer.
Slå i!
– Det sker.
”Men pengar först”!
– Nå, nå,
Gutår, min bror! – ”Nej! ingen droppa då”.
En ann går fram, betalar, glaset tömmer;
Och jag får der med brända läppar stå.
Mitt mod flyr bort; jag suckar, klagar;
Jag är ju här mest alla dagar!
Bror väl en sup mig gratis ger?
”Å hut”!
– Förskräckt, jag till en ann mig lagar;
Men fåfängt jag båd’ Glock och Nyström 219 ber;
I nödens stund finns inga vänner mer.
Mitt öde kallar mig ...
Jag kan ej undanvika.
Nu, då min himmel sågs med svarta skyar täckt,
Då uti Gaffel-gränd hvarenda dank var släckt
Och min förtviflans höjd med nattens mörker liks,
Jag då med häpen syn en ängslig vålnad fann:
”Kom, Fredman”! sade han, med hesa ljud; jag bäfvar;
För ögat jemt den bistra skuggan sväfvar,
Tills vid en krogdörr den försvann.
Jag följa må ...
Farväl, J krögare och vänner!
Jag ej mot er den minsta ilska känner,
Fast till min död er njugghet varit skäl.
Ja! långt ifrån att agg mot eder bära,
Så önskar jag: må Ödet er beskära,
Att snart J allihop fån supa er ihjäl!
Far, rännsten, väl! som med din tjocka bölja
Så mångengång fått mina leder skölja,
Då du med sqvalp mig tagit i din famn!
Ack! när härnäst, – som det väl snart tör hända, –
En trogen bror i dig drar öfverända,
Så sorla sakta fram mitt öfverblifna namn.
Och du, o dyra krog!... här qväfvas mål och röst,
Af ömhet strida tårar rinna ...
Skall fyrti-åra fröjd då som en rök försvinna,
Som du mig skänkt, i alla qval min tröst?
Ack, snart jag skall de vålnars antal öka,
Som utan rast kring dina knutar spöka
Med tomma glas och törst-förbrända bröst!
Farväl! farväl! jag dödens ankomst känner,
Som, lik en eld, i hals och mage bränner ...
Att endast dö – är det ej illa nog?
Men törstig dö!
– Ack, ack! jag ville gerna mista
Båd kyrkgård, grafplats, svepning, bår och kista,
Om blott jag finge nu en sup, förrän jag dog!
Det var dock icke den komiska lyriken, – det var den komiska epiken, som skulle grunda Rudbecks skalderykte.
Huru mycken framgång hans först utgifna försök i denna art hade rönt, synes bäst deraf, att det sednare, eller ”Neri”, som efter hans död utgafs anonymt liksom det förra, likväl på sitt titelblad angifver sig såsom barn ”af Författaren till Boråsiaden”; tydligtvis en beräkning, att draga fördel af det förras lycka.
Men just om denne ”Neri” frestas man tro, hvad Regnér och Hammarsköld berättat om Boråsiaden, att den blifvit ”författad vid sjutton års ålder”, eller i allmänhet långt före den nyssnämnda: ty den ger, alltigenom, intrycket af ett ganska svagt och omoget utkast; hvadan ock säkerligen kom, att skalden sjelf icke fann den tryckvärd.
Hjelten der är en girigbuk, en procentare, som, uppmanad af sitt skydds-troll, utflyttar från Stockholm till en vacker landtegendom, för att förhärja den enligt det välbekanta landsförödare-system, hvars grundsatser, ehuru det hunnit långt mera utbilda sig sedan Rudbecks tid, likväl fullständigt nog uttryckas i dessa trollets ord:
”Din vinningslystna själ bör ej af Stockholm tvingas.
En landtgård innan kort skall i ditt välde bringas:
Snart lär du finna sjelf de bästa plundrings-sätt;
När du förmågan har, stor sak om du har rätt.
Håll landtman för en träl, som du bör aldrig spara;
Låt ingenting så täckt, så rart och fredadt vara,
Att du, vid myntets klang, ej skiljes lätt dervid;
Gör sjön på fiskar tom, hugg alla skogar nid;
Sist, när du vändt till mynt allt hvad som mynt kan blifva,
Kan du en ödes-plats åt siste köparn gifva!
Så skall du väldig, rik, förutan vågspel bli,
Och smyga Lagens hämnd och Hamans grift förbi”.
Företaget lyckas ock så vida, att han både köper och utflyttar till den vackra landtgården, der
Han ser en stolt allé, och strax i tankan rinner,
Att här han ämne nog till gröfsta virke finner (m. m.);
men hans njutning af slika glada tanksyner blir kort.
Genast under första natten väckt af en dröm, om sju magra nöt som gjort inbrott i hans bästa äng, skyndar han i morgongryningen ut att bortjaga dem.
Han finner väl blott ett enda, hvilket han med en väldig knölpåk snart fördrifver; med samma mod och vapen nederlägger han ock trollkäringen Bussla 220, som till värn för sitt nöt rusat fram ur en skogspark; men just då han äfven i denna drabbning vunnit en ”dyrköpt seger”, framropar hon med gällskri tre andra käringar till hjelp.
Nu ser han intet annat råd, än att taga till fötterna.
Han flyr undan ”de grymma möjor” till en aflägsen grotta; men der uppenbarar sig en ”himmelsk skönhet”, som är bygdens fagra Nymf eller Rå, och beveker honom med ett hotande strafftal, att ”af landets faror skrämd” återvända hals öfver hufvud till Stockholm, sälja sin landtgård och återtaga sitt förra procentarlif.
– Uppfinningen är fattig.
Omöjligt skulle dock ej varit, att häraf göra någonting roligt, som hade motsvarat den muntra begynnelsen:
Om vapen sjunger jag och om den tappre man,
Som ämne för sitt mod vid Mälarns stränder fann;
Som uti lyckans storm sitt segel visste styra:
Han modigt slog en kärng, försigtigt flydde fyra.
Men det hela är berättadt så knapphändigt, så matt, med så sparsamma drag af någon egentlig qvickhet och målningsförmåga, att det synes vara, mindre utkast till ett verk, än – utkast till ett utkast.
Onekligen är deremot ”Boråsiaden” ett poem, om hvilket man gerna kan instämma i Leopolds omdöme, att det är ”fullt af sannt geni” 221.
Visst utmärkes också här uppfinningen ej af synnerlig rikedom: men den är konstnärligt genomtänkt, innehåller tillräckligt ämne för en mängd dels komiska, dels landtligt täcka, dels till och med på allvar episka småtaflor, och visar sig öfverallt symmetriskt utförd, med en säkerhet i den valda tonen, med en makt öfver språket och versbyggnaden, som jemväl i och för sig sjelfva – eller äfven utan hänsigt på skaldens tidsförhållanden – förtjena ett stort beröm.
Denna hjeltedikt kan derföre ännu läsas med nöje, och (åtminstone styckevis) med ett ej litet; särdeles af enhvar, som under läsningen erinrar sig hvad här alltigenom parodieras, – den inrättning, den tillskärning, det maner, som i den tiden, vid hvarje försök till ”epopé” eller poème epique, stereotypiskt gällde såsom normala.
Anledningen var hämtad från ett några år tillförne i Vestergötland förefallet oväsende, hvarvid en bond-uppviglare Håffman hade varit hufvudpersonen.
Häraf tog eller skapade Rudbeck sitt qvädes egentliga ämne: ett slagsmål vid Borås, emellan en hop vestgöta-bönder som anföras af bemälte Håffman, och en Boråsisk borgare-här, hvars fälthöfding är stadens tappre borgmästare Edbom.
Efter flerahanda dråpliga tal, stolta tillrustningar och en den förfärligaste påkstrid, åtskiljas omsider de kämpande genom ett slagregn; i det ögonblick, då borgmästaren är på punkten att fullända sin seger genom Håffmans fullkomliga undergång.
– Känner man de begrepp om ”episk höghet” och ”episkt machineri”, som i dåtidens smaklära hade utbildat sig ur en uppfattning, för hvilken Virgilii Äneid var den Homeriska Epikens första och Voltaires Henriad dess sista fullkomning: så förmodar man ock, att interesset af ett sådant föremål måste ligga i det skickliga genomförandet af den komiska kontrast, som uppkommer, då denna höga ton, dessa gudainblandningar användas på idel företeelser af den mest obetydliga beskaffenhet.
Och slik förmodan finner sig här verkligen uppfylld.
Detta poem är, i sanning, den bästa hjeltedikt som Sveriges vitterhet äger att uppvisa från tidehvarfven före det nuvarande.
Läsaren torde fördenskull icke ogerna här se det behandladt med en utförligare redogörelse.
Sedan Skalden börjat med denna ingång:
Jag sjunger om Borås, och om den Hjeltens ära,
Som efter långt besvär fick segerns lagrar bära:
Som Håffmans ilska tämt med påk och mannamod ...
– – – – – – – – – – – –
och åkallat sin Sånggudinna:
Gif mig den eld, den kraft, som förr Homerus dref,
Då han om Thetis’ son och Grekers fälttåg skref!
skildrar han, huru Mars vredgas öfver fredslugnet i Sverige och de i en ”föraktlig dvala söfda” Svenskarnes otacksamhet, att ifrån hans dyrkan, som tillförne hade lyftat dem ”till ärans högsta spets”, nu vända hela sin håg blott till att ”söka pris af slöjd och kunskaps-ljus”.
Guden besluter att hämnas, och straffa dem genom att inom Sveriges sköte upptända ett inbördes krig, som skall störta detta urgamla rike och förfära jorden.
Så snart han detta sagt, han i ett moln sig kastar
Och i en hvirfvelvind till Vestergötland hastar;
Bland heta ångors qvalm han finner Håffman der,
Uppå en fuktig ort, der Bacchi tempel är.
Der bränvin ljuflig färg på bleka kinder målar,
Der dusig glädje töms ur djupa, fulla skålar;
Af kannor, krus och glas byggs Hjeltens ärestod,
Och ölet i sitt fall bär vittne om hans mod.
Mars i en Länsmans hamn strax in i templet stiger:
Hvar bonde blir förskräckt, tar mössan af, och tiger.
Men Håffmans djerfva bröst så lätt ej skrämmas kan:
”Du ser så törstig ut”, sad’ han, ”du hedersman!
Drick! jag betala vill, och här din man du finner”.
En Länsman nekar ej: strax öl, som bäckar, rinner.
Att visa kraft och fröjd, slås skål och bord i kras;
Och segern svigtar än emellan bägges glas,
Då Länsman börjar så: ”Jag ser din eld, din ifver,
Som motstånd bryta kan och segern till dig rifver.
Men säg: skall gnistan bli i ständig aska höljd?
Och du för verldens syn af låga tak fördöljd?
Kanske du tror ditt namn bland stora drottmäns finna,
Då du kan första plats bland dryckeskämpar vinna?
Men vet, till hjeltars höjd är bultars höjd ej nog:
På hela ärans väg finns ej en enda krog.
Nej, Håffman! följ mitt råd; det grundas på din heder!
Allting uti vårt land bör vändas upp och neder;
Ett listigt Herrefolk har styrseln fått i hand,
Och tryckt vår menighet med lagars stränga band.
Med slughet vet man lätt, att brott på hopen dikta;
Vår enfald är det fel, hvarför vi oftast plikta;
Ett ord för roskull sagdt, ett öfveriladt slag
Blir straffadt utan nåd: slik hårdhet kallas lag.
Än mer: ett glädtigt rus, för egna pengar taget,
Blir ofta, som ett brott, för ting och domstol draget.
Gård, äng och egendom, allt blir de storas rof,
Och deras öfverflöd uppslukar vårt behof.
Ack! när skall lagens tvång och vårt betryck sig sluta?
När skall enhvar sin rätt i jemkadt tillstånd njuta?
Är frihet oss ej skänkt i födsel och natur?
Och vi ta lagar an, att sämre bli än djur!
För någras högmod skull, stå tusend ju i fara.
Bör ej ett hurtigt folk sin egen styrsel vara?
Vi mådde allrabäst, – man säge hvad man vill, –
Om ingen Herre gafs, om ingen Lag vor’ till.
Det egnar, Håffman! dig, att detta onda häfva:
Du aldrig varit van för herre-folk att bäfva.
Sprid falska rykten ut; böj hopens lust till krig;
Uppelda deras mod, och sjelf i spetsen stig!
Din arm skall till vårt värn tyranner nedertrycka,
Och våra lyfta dig till heder, glans och lycka – – –
Mars föreställer honom vidare, att väl är vägen upp till Ärans slott brant och slipprig; men har han en gång kämpat sig dit, så får han sedan desto friare sänka sig i maklig hvilas armar, se Bacchi tunnor desto rikligare strömma, bli en af Konungens förnämsta män och le åt Rättens hot, under det Landshöfdingen sjelf med bäfvan dricker hans skål.
Härvid ett hastigt sken igenom luften bröt,
Som kring en väpnad gud i fladdrig eld sig slöt.
Förbländad
Hallman föll; bort rusets dunst var drifven,
Då han, med skräck, till Mars såg ortens Länsman blifven.
”Gå!” ropte krigets gud: ”för ut, hvad jag befallt!
Af mig och segern följd, kan du förhoppas allt”.
Bestört, men strax färdig till lydnad, börjar Håffman sitt värf; i Frihetens namn förklarar han, att Lagens thron är byggd endast på de lydandes feghet:
Men den är värd sitt ok, som ej det vågar bryta.
Hans djerfva tal, hans ränkfulla dikter lyckas, att snart församla omkring honom en uppretad och oförvägen hop:
Som alla väders våld kan reta hafvets våg,
Så rörs af alla prat det blinda folkets håg.
Från trädens friska stam enbvar sig grenar bryter,
Och skogens gröna prakt i påkar sig förbyter;
En götisk klubbehär till örlog rustar sig.
Borås! ett moln går upp, och stormen hotar dig.
Nu följer en stolt beskrifning af det idoga och rika Borås, lyktande med denna vers:
Kort sagdt: uti Borås vårt land ett Tyrus har.
Lyckligtvis äger det nya Tyrus ock en Borgmästare, som är ett sådant samhälle värdig.
Om det till makters väl och vissa sällhet länder,
Att styrseln lemnad är i Hjeltars vård och händer,
Så fägna dig, Borås! du i din Edbom har
I fred din hjelp och tröst, i örlog ditt försvar.
Liksom en rotfast ek, hvars topp mot skyar räcker,
En hop af späda träd med starka grenar täcker,
Som grönska i dess skygd då stormen rasar fram,
Hvars krafter brutna bli mot ekens hårda stam:
Så skyddar Edbom dig och all din handels grenar;
Han mod och rättvist nit i en person förenar;
Han både aln och svärd i sina händer har.
Men – det stillaste lugn bebådar ofta åskans ankomst.
Ett dammigt ilbud förtäljer om de antågande Göternes här, uppsåt, fältherre och vapen.
Svarta sorgemoln öfverhölja staden med ängslan och skräck.
Madamer, Jungfrur, kring på alla gator gå
Med vidt utrefna hår, och sig för brösten slå.
Till torget samlar sig en blek och rådvill skara,
Som af sitt eget sorl förvissas om sin fara.
En del, förtviflad re’n, sig stängt i sina hus,
Att krossas med Borås och dö uti dess grus.
Ur mörka källarhvalf de dolda skatter föras,
Som hvälfvas om hvarann och bort ur staden köras.
Nu först, vid det allmänna sorlet, får Edbom veta orsaken till larmet.
Han kastar sig i trängselns vågor, han förebrår, uppmuntrar, hotar, ber: än väcker han allas ömhet för en älskad stad, än påminner han om Ärans dyra lag, än målar han flyktens neslighet och fara.
Hans vältalighet, den eld, det glada hopp som strålar ur hans ögon, hans värdighet och dygd, – allt i förening gör, att han snart ingifver förtröstan och ser omkring sig en här af modiga kämpar.
Det allmänna sinneslugnet är återställdt.
Som då, när vädrens våld fått böljans frid förstöra
Och tunga vattumoln kring hela fästet föra,
Då ses en blixtfull natt på hafvets utrymd rå,
Och vågen, fraggig, brant, mot strandens klippor slå;
Men när den blida sol har mörkret undandrifvit
Och brutit molnens vägg och ljus åt luften gifvit,
Då saktar böljan sig, då fängslas vädrens makt,
Och himlen speglar sig i vattnets lugna prakt.
Med dessa vackra verser slutar den första sången.
Den andra begynner:
På stadens stora torg man redan plantadt skådar
Det grymma strids-banér, som krigets faror bådar.
Den spända trummans larm ett ovant buller gör,
Och folkets skri och gny man allestädes hör.
De gamle Rådmän re’n i tunga vapen blänka,
De glömma sina år och blott på staden tänka;
Och re’n den raska hop, som kännes af sitt mod,
Som ungdom krafter gett och mera hetsig blod,
Församlad, väpnad är; – allt tyckes blott begära,
Att slåss för stadens värn, och dö för Edboms ära.
Men Hjelten mellertid lagt fredens mantel ner:
Hans höga hatt, hans påk, allt krigets tecken ger.
En lurfvig hvit peruk hans breda panna pryder,
Som på hans värdighet med hundra lockar tyder;
Ett konstladt bockeragg tycks liksom yfva sig
Att svepa in ett vett, som styr i fred och krig.
Höljd af en mörkblå råck, som sjuttonhundrafyra
Blef åt hans farfar gjord då han Borås fick styra,
Han vid sin fasta länd en forntids-värja drar:
Tre tum är klingans bredd, tre böglar fästet har;
Och, fast en åldrig rost den fästat i sin skida,
Den örlogs märke är och pryder hjeltens sida.
Hans maka, täck och ung, som nyss en helgad knut
Har vid hans öde fäst, ser nu så djerft beslut.
Hon häftigt i sin famn den rörde Edbom sluter,
Och öfver hans peruk en flod af tårar gjuter.
”Du grymme”! ropte hon, ”hvad är, som tvingar dig
Att öfverge Borås, din kärlekseld och mig?
Ack! låt ej villa dig af fåfäng lust till ära;
Förnämst uti vår stad, hvad kan du mer begära?
Du knappt uppå vårt torg en myndig fot har satt,
Så böjs hvarenda rygg, så lyfts hvarenda hatt.
Om du af seger följd slår Håffmans skara neder,
Blir du ej större man ell’ njuter större heder.
Ack! välj en höfvidsman, men styr ej sjelf vårt krig:
Din Lagbok och din Fru bli ursäkt nog för dig.
Nils Grofsmed ... kan ej han från faran dig förlossa?
Hans rygg tycks vara gjord, att alla påkar trossa;
Han är en pröfvad buss i slagsmål och i rus,
Han barn och hustru slår och dundrar i sitt hus,
Han plär med lejonröst om sina dater ryta;
Låt honom höfding bli, låt honom spetsen bryta!
Men ack! din tystnad rår ... du delar ej mitt qval;
Du släpper ej din påk; du rörs ej af mitt tal.
Välan – om Ödet dömt, att jag dig så skall mista,
Så skall den samma stund ock bli för mig den sista”!
Ännu sluten i hennes famn, och då hennes tårar fortfara att be sedan munnen har tystnat, känner Hjelten sitt bröst pinsamt slitas af de stridigaste bud: pligtens och kärlekens; det knotar ömsom öfver den dag då han blef gift, ömsom öfver den då han blef borgmästare.
Ändtligen segrar dock äran: han bemannar sig till ett svar, hvari han föreställer henne, att stadens bästa gäller framför hvarje enskildt; att han måste älska Borås till och med högre än henne; att Nils väl kan skrämma sina barn, men ej anföra en krigshär; att en smed ej duger att befalla rådmän, –
”Ty, att bland
Rådmäns hop sig skicka som sig bör,
Dertill vill odladt vett ...
Men trumman åter skallar,
Som mig utur din famn till strid och seger kallar.
Din röst med ärans röst bör hellre blanda sig;
Ack! låt mig värdig bli mitt kall – min stad – och dig!
Farväl”!...
Hon svimmar af, och dagens stråle släckes
För hennes matta syn, som af ett moln betäckes.
Han gjuter tårar ut, men kan ej göra mer.
Från detta ömhetsprof har Edbom slitit sig:
Till torget skyndar han, der allting andas krig.
Hans här med muntra rop sin raske höfding helsar.
Hur mången reslig buss! hvad mängd af vrängda pelsar!
Karpusers svarta moln af hjelmar likhet har;
I smärre striders dust ett mjukt, men godt försvar.
Af påkars täta skog bortskymmes nästan dagen,
Trumpeten blåser larm, och fanan ut är slagen.
Som bäcken, då med sorl han många bugter gör,
Förrn han i hafvets sköt sitt friska vatten för,
Så gå Boråsarne, att bardalekar yrka;
I hjertan ha de mod, i händer ha de styrka.
De likna Grekers här vid Xanthi djupa flod;
Fast sämre i gevär, dock större uti mod.
”Ur stadens hvälfda port” tåga de nu till kamp.
Håffmans grymma här, hvars vapenbrak och larm
Tycks reta Himlens blixt och trotsa Edboms arm,
anträffas på de utanför staden belägna, vida och bördigt grönskande åkerfält, hvilkas gröda snart, liksom af en hagelskur, nertrampas af de sammandrabbande menniskoskarorna.
Krigsguden, från ett moln nedskådande med fröjd, begifver sig till en fjällgrotta i Nordpolens mörka och ödsliga istrakt, der trollet Raseri sitter fjettradt i starka, men ständigt knakande kedjor, på hvilka det gnager med skarp och fraggig tand.
Sjelfve Mars bortvänder ögonen från dess åsyn; men löser det och sänder det till Borås, med befallning att i Håffmans här uppfylla hvartenda bröst med sitt svarta gift.
Men vid det brak, som uppkom af det lössläppta trollets orkan-vilda färd, sänkte Olympens Drott en blick till jorden.
Hvad syn! hvad ohörd sak! han Vestergötland fann,
Som, upprest mot sig sjelft, af krigets lågor brann;
Mot sin, mot ödets lag!
Förbittrad, Mars han sporde:
Hur han ett sådant larm på jorden väcka torde?
Om han ej lydnad mer åt Gudars Konung bör,
Som styrer verldens klot och ljungeldsviggen för?
”Förmätne”! sade han: ”du skall till straff befinna,
Att ingen droppa blod i detta krig skall rinna”.
Tredje sången är en oafbruten målning af sjelfva drabbningen.
Lika boksynt och stridsklok som tapper, utsträcker
Edbom sin skara ”i en djup phalang”, ordnad enligt mönstret af den Macedoniska; derefter utropar han ”Boråser”! och håller ett likaledes enligt de yppersta förebilder inrättadt uppmanings-tal.
Sedan han slutat det sålunda:
”Förenom då vår kraft!
I stridens brak och dunder
Besinnen segerns lön och nattens glada stunder!
Då öppnas skall för er mitt ölfat och mitt hus;
Hvem vill ej ta emot en örfil för ett rus”?
åkallar han skuggorne af sina prisade företrädare, som fått i fredlig hand bära stadens klubba och ymnighetens horn, att bistå honom på en bana, så olik deras:
”Till annan heders höjd vill ödet mig bespara;
Hvad eder flit förvärft, skall Edboms arm försvara.
Den äran blifve min, att jag i vapen blänkt,