Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Ni sjelf har naturligtvis ett fläckfritt samvete, eftersom ni åtar er att svänga gisslet öfver andra», sade Hulda i hånande ton.
»Nej, det skulle jag vara den sista som skulle påstå», svarade Maria.
»Jag har hvarken mod eller kraft att lefva efter de principer, som jag anser vara de enda rätta, men om man också inte sjelf är fullkomlig, har man väl rätt att säga, att både man sjelf och andra borde vara det.»
»Hvad menar ni med er fullkomlighet.» frågade Hulda.
Hon vände omärkligt på hufvudet.
»Jag menar till exempel, att man skall dela hvad man har med alla andra.
Jag är naturligtvis socialist, och jag anser hvarken mig eller er ha rätt till att vara bättre klädd, äta rikligare eller ligga beqvämare än någon af de fattiga, som arbeta tiodubbelt så mycket som vi och inte ha brödet för dagen.»
»Nå, hvarför delar ni då inte med dem?» frågade Hulda.
»Derför att jag är en feg usling», svarade Maria med en värme, som om hon sade sig sjelf en särskild artighet.
»Jag ger naturligtvis bort så mycket, som jag kan undvara utan att känna det obehagligt, men jag har alltid rikligt för min egen del, och så tröstar jag mig med, att det inte hjelper, att en eller tio eller hundra uppoffra sig; hela menskligheten måste komma öfverens om att dela ärligt sins emellan, om det skall hjelpa något, och ändå vet jag mycket väl, att alla stora rörelser ha kommit från en modig man eller qvinna.
Det är kraften och entusiasmen hos den enskilde, som drar de stora tanklösa massorna med sig.»
»Det är inte andra än fjolliga och halfgalna fantaster, som på allvar kunna tro på något sådant som brödraskap och jemlikhet mellan menniskorna», svarade Hulda och slog med fingerspetsarna på läderremmen i fönstret.
»Den ordning, som Gud har instiftat, är det vår skyldighet att upprätthålla och beskydda.»
»Jaså, ni tror, att Gud har instiftat alla vår menskliga galenskaper?» frågade Maria och såg ironiskt på prostinnan.
»Tror ni, att det är han, som har tillsatt er man till pastoratet och låtit klockaren nöja sig med klockaregården?
I så fall är vår Herre en person med högst obetydlig intelligens.
— Ja, jag menar inte i detta fall, då jag ju inte har äran att känna vare sig presten eller klockaren.
Men ni kan omöjligt tro, att vår Herres mening skulle vara, att en menniska skall lefva af champagne och tryffel, och en annan inte skall kunna skaffa sig det torra brödet.
Sakernas nuvarande tillstånd är verkligen sådant, att jag har mina tvifvel om, huruvida högsta byråchefen håller ordning i hufvudboken.
Ja, ja, — bli inte orolig.
En hvar kan ju ha sin tro — eller otro för sig!
Men hvad det andra angår, som ni yttrade, — att bara galna fantaster kunna tro på menniskornas brödraskap och jemlikhet, så torde ni kanske erinra er, att till exempel Kristus var en sådan fantast.
Han sade, att den, som har två kjortlar, skall dela med den, som ingen har.»
»Det är alldeles inte menadt så», sade Hulda med eftertryck. »Det är en liknelse, som skall tas i en andlig betydelse.»
»Och jag tror, att det är en sanning, som skall tas direkt efter orden», sade Maria.
»Hur ska vi kunna försvara att ha något som helst öfverflödigt, när vår nästa saknar det nödvändiga?
Se nu till exempel på er nya hatt der!» Maria fixerade detta praktverk ironiskt genom sin lornjett.
»Ni kunde ju lika gerna ha en sådan här filthatt som jag.
Den kostar tre kronor, och er har nog kostat tre gånger så mycket.»
»Man får inte en hatt som den här för nio kronor», sade Hulda och sträckte på sig.
»Den skulle kosta aderton, men jag fick den för sexton, för att jag tog bort ett spänne, som jag ansåg öfverflödigt.»
»Jag anser hela hatten öfverflödig», fortfor den obarmhertiga Maria.
»Ni, som är prestfru från landet, borde egentligen gå med sjalett för att ge bondgummorna ett godt exempel i sparsamhet och enkelhet.
— Sexton kronor!
Det kan ju en fattig familj lefva af i fjorton dagar.
Gjorde ni rätt, så sålde ni hatten!»
»Aldrig!» svarade Hulda harmset och reste på sig.
Tåget gick genom Karlbergsparken, och man var strax framme vid Stockholm.
»Med era egna tillhörigheter kan ni naturligtvis göra som ni vill», sade hon och vände sig till Maria.
Hon darrade öfver hela kroppen och visade framtänderna på ett hotande sätt, »Men att anfalla hederligt folk, som för sina egna pengar köpt, hvad de ha, och tvinga dem att skilja sig derifrån, det är ändå verkligen höjden af oförskämdhet.
Man skulle inte vänta sig att bli utsatt för något sådant i en andra klassens kupé på en af statens jernvägar, och till på köpet i en damkupé!»
»Jag vill inte alls tvinga er till något», svarade Maria, som nu hade blifvit vid riktigt godt lynne.
»Jag ville bara från kristlig, moralisk och mensklig synpunkt visa er det orätta i fåfängans öfverdrifter; — ni behöfver inte alls rätta er efter det.»
»Nej, det kan ni vara säker på, att jag skall akta mig för», svarade Hulda darrande af vrede.
Hon stack ut hufvudet genom fönstret för att se, om man icke snart var vid stationen, och strax derpå körde också tåget in i Stockholm.
Der voro några personer, äldre damer och ett par herrar, som väntade på Hulda, och så snart tåget stannade, flockade de sig vid fönstret med uppsträckta parasoller och käppar och leende ansigten för att tillkännage, att de sågo henne och att de voro der.
Hulda började plocka ihop sina askar och korgar och räcka dem ut genom dörren till ett stadsbud.
Tåget pep, ett annat skulle gå, menniskor sprungo fram och tillbaka, och det var en nervös oro öfver prostinnan.
Maria tog sin sjalrem, hvari hon hade en liten nattsäck inspänd, lyfte litet på hatten och sade:
»Tack för godt sällskap!»
Hulda hade nästan glömt henne, hon såg upp från ett sjalpaket, som hon höll på att ordna, men innan hon riktigt hann få klart för sig hvad hon skulle säga, hade Maria hoppat ned på perrongen och försvunnit i folkmassan.
Maria hade svarat ett »nej» på Huldas fråga, huruvida hon och Dina ofta sågo hvarandra, men hon hade icke sagt, att de under de sista två åren icke hade talat med hvarandra.
Det var den ömma strängen i Marias kantiga natur.
Hennes kärlek till
Dina var hennes enda, och det var en olycklig kärlek.
Det var blott ett par år efter skolans slut, som Dina hade fått klart för sig, att hon ville bli skådespelerska.
Innan hon fattade detta beslut, hade hon icke företagit sig något som helst.
Hon hade en märkvärdig förmåga att få tiden att gå med att göra ingenting.
Dagen gick med att hon gjorde toalett, försökte olika frisyrer, tog en bok och lade den ifrån sig, promenerade litet eller låg på soffan och drömde.
Det jäste något inom henne, men hon visste icke sjelf, hvad det var.
De gamla tanterna läto henne i allt få sin vilja fram och tänkte icke på något sådant, som att hon borde börja företaga sig något, så länge hon icke sjelf yttrade någon lust dertill.
Dina hade gjort ett par bekantskaper i Stockholm.
Det var bland andra en rik köpmansfamilj, der hon blef utomordentligt uppburen, och som skaffade henne alla de förströelser, hon kunde önska, när hon kom dit in på besök.
— Maria var under dessa år mycket upptagen af att hjelpa sin far med renskrifning och med att rätta temaböcker för de lägre klasserna i den skola, der han var lärare.
Hon måste arbeta för sitt bröd, och det gjorde, att hon och Dina icke voro mycket tillsammans, då Dina var i Stockholm.
Dina fann det mycket roligare att sitta med den rika grosshandlarfamiljen och äta middag på Hasselbacken och bli beundrad af Stockholms unga dandyer, än att äta den tarfliga middagsmat, som vankades i Marias hem; och om qvällarna var det icke på långt när så uppfriskande att gå den långa vägen upp till Söder för att sitta ett par timmar i Marias lilla enkla rum och få ett glas mjölk och några smörgåsar, som att gå på operan och teatern, bli hemtad af betjent och sedan supera på hotell Rydberg med de glada menniskor, som Dina bodde hos.
Hon försummade derför sin gamla väninna och roade sig af alla krafter.
Klerk, som hade Dina som gäst största delen af vintern, bestod af herre och fru, två döttrar och två söner, som alla täflade om att beundra
Dina och på alla sätt egga hennes fåfänga.
Döttrarna voro mycket rikare än Dina, men hon fann snart, att hon borde ha samma toaletter som de.
Husets söner kurtiserade henne, och hon mottog deras hyllning som en prinsessa.
Hon var icke förälskad i någon af dem, men hon hade ingenting emot att de voro förälskade i henne.
Grosshandlaren och hans fru gåfvo henne dyrbara presenter, togo henne med på alla de nöjen, hon önskade, och framvisade henne, såsom man visar en underlig vacker fogel, som man fångat.
De voro hyggliga, godmodiga menniskor.
Grosshandlaren lefde för att förtjena pengar och hans familj för att använda dem på det trefligaste sättet.
Man åt och drack, gjorde toalett, roade sig med allt som kunde erbjudas en, och var för resten goda vänner inbördes.
Det var ett af dessa hem, som en lång tid kan gifva illusion af att vara fullkomligt lyckligt.
Dina märkte snart, att hon här icke fick hvad hon ville ha, hvarken det umgänge af intelligenta menniskor, som hon suckade efter, eller det samlif, som fängslade och förtrollade henne, men tills vidare kunde också denna familj användas.
De voro så goda emot henne, och det var dock det första steget till att komma ut i verlden.
Under loppet af dessa vintrar var det, som hon vid sina många teaterbesök fick klart för sig, att hon ville bli skådespelerska.
Hon teg länge med detta beslut, och först då hon hade inöfvat åtskilliga roller och hade löfte om att få uppträda, sade hon sin familj och sina vänner hvad hennes afsigt var.
De gamla tanterna blefvo högeligen konsternerade.
De sågo förskräckta på hvarandra och jämrade sig, för det var visst icke alls passande, men Dina tog dem om lifvet, svängde dem rundt och sade, att det skulle bli så förtjusande, och att hon skulle göra dem heder.
— Då hon första gången skulle uppträda, var det dem ännu temligen dunkelt, hvad det hela skulle tjena till.
Deremot kom familjen
Klerk genast i ekstas.
Att Dina skulle bli skådespelerska!
Deras Dina!
Att de skulle vara förtrogna vänner med en verklig skådespelerska vid Dramatiska teatern!
— De, som voro lyckliga öfver att få helsa på en och annan liten artist, som de blifvit presenterade för i något sällskap.
Hvad de skulle bli stolta öfver henne!
Hvad de skulle göra bjudningar för henne och sola sig i glansen af hennes strålar!
Det var först sedan
Dina uppträdt och profvat inför direktionen, som hon berättade Maria, hvad som förestod.
Profven hade icke varit så särdeles tillfredsställande, och hon hade behof af sympati för att få mod till sin debut.
Maria blef djupt gripen af hvad
Dina talade om för henne.
Hon blef alldeles blek och omfamnade Dina hårdt.
På en lång stund kunde hon ingenting säga, derför att hon hade tårarna i halsen, men sedan talade hon så varmt och uppmuntrande, att Dina fick tillbaka sitt svigtande mod.
— Naturligtvis skulle det gå bra!
Maria hade alltid haft en aning om, att Dina skulle utmärka sig på något sätt, och nu väntade hon endast på, att alla andra menniskor skulle se, hvad hon sjelf så länge hade sett, att det icke fans något vackrare och mera intagande än hennes älskade Dina!
Dina debuterade som Julia i Romeo och Julia.
Hon var säker på, att hon skulle passa bäst som tragédienne, det skulle vara något högt, skönt och upprörande, som hon ville återgifva, och det var kanske reminiscenser från hennes bekantskap med skådespelaren Erikson, en bekantskap, som för längesedan blott var ett minne, som gjorde, att hon valde denna roll.
Han hade talat om, hur Julia var inbegreppet af ungdomens och skönhetens kärlek, och naturligtvis skulle det vara något, hvari man skulle älska förskräckligt, som Dina ville spela.
På repetitionerna var hon mycket rädd, och den blekhet, som var öfver henne, i förening med hennes ovanliga skönhet gaf en qvinlig vältalighet åt hela hennes person, som man lofvade sig något af.
Hon var ju ännu så ung, men just derför skulle hon kunna passa till denna roll.
Emellertid blef hennes debut alldeles utan verkan.
Då hon omsider befann sig på kungliga teaterns tiljor med deras traditioner, var det, som om alla gamla teaterfördomar togo henne helt och hållet i sitt våld.
Hon spelade ju Shakespeare, hon var en förnäm dam!
— Och så deklamerade hon med ett patos, som skulle ha anstått den mest salvelsefulla predikant, och den varmblodiga Julia, hvars hela väsen går i ett passioneradt allegro, blef en högtidlig, tråkig dam, som höll på orimligt länge med att komma igenom alla de fem akterna till sin slutliga död och undergång.
Under de första akterna satt Maria andlös och röd och kastade förstulna blickar omkring sig för att se, hvad verkan det gjorde på publiken.
Hon sjelf var icke nöjd, men hon hoppades alltjemt, att när de starka effekterna riktigt skulle börja, skulle Dina visa sig sådan, som Maria kände henne.
Men Maria väntade förgäfves.
Ju mer tragisk konflikten blef, dess mer deklamerade Dina; också hennes ställningar voro så teatraliska och besynnerliga, och det enda, hvari hon lyckades, var det, att hon var vacker, mycket vacker, i sin hvita atlas-renässansdrägt, broderad med gult silke, och sitt blanka, lockiga hår omkring den skönt formade halsen.
Från att ha varit röd och ansträngd blef Maria mer och mer blek och slapp.
Hon såg med en hjelplös ångest, att Dina icke förstod den roll, hon spelade.
Det gick, som det ofta går — »idealet gick under i välmening».
— Det skulle vara så utomordentligt högt och ädelt och skönt, och det blef så innerligt tråkigt.
Den publik, som alltid gäspar öfver Shakspeare, gäspade dubbelt så mycket denna qväll, och den publik, som älskar honom, var förtretad.
»Är detta Julia, denna stela, predikande skönhet!»
Endast ett par löjtnanter, som sutto på nedre parkett på första bänken, hade icke ett ögonblick kikaren från ögonen, när Dina var inne.
De bokstafligen slukade henne och förklarade sedan, att hon var den vackraste flicka, de sett.
Dina hade icke sjelf klart för sig, huru det hade gått, fastän hon nog kände, att hon icke fått något entusiastiskt mottagande.
Men af familjen Klerk mottogs hon med idel hänryckning.
Hon hade varit »så rysligt söt»!
Den hvita drägten »hade klädt henne så förtjusande», och de hade träffat en hel mängd af sina bekanta, som tyckte det samma.
Men Dina såg på dem med mörka och misstänksamma blickar.
Hon visste, att de icke hade minsta kritik, och hon längtade efter att höra, hvad Maria sade.
Så snart Maria kom in till henne, såg hon genast huru det var fatt.
»Du är inte nöjd med mig?» sade hon, medan Maria mycket långsamt lade ifrån sig hatt och handskar.
»Nej», svarade Maria kort.
»Hvad är det då, du har att anmärka?» frågade Dina, som genast kom i harnesk, när hon märkte, att man icke beundrade henne.
»Jag hade inte väntat detta af dig», sade Maria.
»Du var ju inte alls dig sjelf.»
»Det skulle jag händelsevis inte vara heller», svarade Dina.
»Jag var Julia!»
»Nej, det var du minst af allt», sade Maria raskt.
»Jaså, hvari liknade jag henne inte?» frågade
Dina och lyfte på sin lilla välformade näsa.
»I ingenting», var Marias afgörande svar.
»Tror du, att Julia älskade så der i paradtakt och stod i sådana ställningar, när hon tömde giftbägaren?
Tror du, man älskade på ett helt annat sätt, derför att man hade fyrkantig urringning på klädningarna och derför att ens älskare gick i knäbyxor?
Förälskade menniskor ha nog i alla tider burit sig lika tokigt åt, och jag trodde just om dig, att du förstod att älska.»
»Det gör jag också», svarade Dina häftigt, »men du förstår det inte.
Du kan vara mycket bra i att bedöma skolor och fängelser och alla sådana der tråkiga saker, men om kärlek skall du inte tala, för det begriper du inte ett dugg!»
»I verkligheten inte», svarade Maria, »men just derför att jag är så kylig, observerar jag bättre och ser, hur andra menniskor bära sig åt, när de äro besatta af denna sjukdom, och jag försäkrar dig, att det inte det ringaste liknar det, som du presterade.»
Hon tycktes tänka på, hvad hon sade.
Hade Maria kanske rätt?
»Jag mins nog, hur du sjelf är, när du är kär», fortfor Maria. »Kommer du i håg, då du svärmade för Erikson, eller då du ville rymma bort med jokeyryttaren, eller då du låg på knä och vred dina händer, för att löjtnant Spohr hade förlofvat sig?»
Dina rodnade djupt.
»Det var ju skolflicksgriller!
— Du vill väl inte, att Shakspeares Julia skall bära sig åt som en skolflicka?»
»Hon var inte stort annat», svarade Maria, »bara mera bevakad och mera ifrig att få sin vilja fram.
— Jag försäkrar dig, att den der dagen du satt och slet dig i håret och försäkrade, att det bland Guds skapade varelser inte fans en så förtjusande figur som jokeyryttarens, när han med ett språng hoppade upp på hästen, liknade du mycket mer Julia, såsom jag föreställer mig henne, än då du stod i treqvarts profil med den lilla flaskan i handen och sade med tillgjord röst:
Din skål, Romeo!»
Hon lyfte handen för att visa Dina, huru hon hade gjort, men det var den unga debutanten för starkt.
Hon slog förargad till Marias hand och sade:
»Skäms du inte att göra narr af mig!»
Dina var så förargad öfver Marias kritik, att hon icke alls sökte upp henne efter sitt andra uppträdande, som Sigrid i »Bröllopet på Ulfåsa».
I detta stycke gjorde hon mera lycka, då vigten ligger så starkt på, att skön Sigrids person verkligen verkar bländande, och intet kunde vara vackrare, än då hon första gången visade sig.
Man förstod, att en man kunde offra något för en sådan qvinna.
Annars var hennes spel i samma stil som vid hennes första debut.
Hon hade nu en gång kommit in i predikotonen och kunde icke komma ut ur den igen.
Sedan hon ännu en gång uppträdt, började man vid teatern få den åsigten, att hon var en mycket medelmåttig talang, men att hon på grund af sin stora skönhet och sin förmåga att röra sig kunde användas i sådana stycken, der en dam skall verka hufvudsakligen genom sitt utseende och der rollen icke fordrar något särskildt karakteristiskt.
Det blef då Dinas sak att uppträda i vackra drägter med långt släp, att frisera sig med diadem eller blomsterkransar och att sålunda föreställa en mild drottning, som säger några få, väl valda ord, en älsklig syster, som har en underordnad roll, eller en vacker ung fru i pariserdrägt, när det spelades stycken, der det skulle vara många personer på scenen.
Hon uppfattade också sig sjelf utanför scenen som en tragédienne och spelade denna roll både på gatan och i sällskapslifvet.
Hon klädde sig i en smakfull, svart drägt, gick med långsamma steg och hade för det mesta en min af trött verldserfarenhet eller upphöjdt lugn, som gjorde, att herrarne hade stor respekt för henne, och damerna trodde, att hon led af olycklig kärlek.
Saken var egentligen endast den, att hon hade tråkigt.
På teatern uttråkade hon andra, i verkligheten tråkade hon ut sig sjelf.
Det var icke alls detta omvexlande, brokiga lif, hon hade drömt om.
Det föreföll henne, som om hon hade hängt upp sig sjelf i garderoben, och som om det endast var en af hennes klädningar, som var ute och promenerade.
Hon var ond på Maria och uppsökte henne icke.
Deremot var hon ofta hos Klerks, der man satt i en krets och beundrade henne, och der hon sjelf låg tillbakalutad i en länstol, klädd i svart, med briljanter i öronen — en julgåfva af grosshandlaren — och fläktade sig med en strutssolfjäder, medan hon gaf sällskapet små trötta repliker, som uppfångades med ifver och upprepades med hänryckning.
Hennes gamla tanter hade för hennes skull flyttat till Stockholm, och hos dem hade hon inrättat två smakfulla rum för sin räkning.
En sängkammare med en stor toalettspegel, och en liten budoar, der hon tog emot kamrater från teatern och andra vänner, som besökte henne.
Tanterna betraktade hennes privata rum som ett slags tempelcell och henne sjelf som gudinnan, som bebodde den.
Under dessa första år hade hon, besynnerligt nog, intet nytt svärmeri.
Herrarne höllo sig alltid på ett vördnadsfullt afstånd från henne, och hon sjelf hade en känsla af, att en stor tragédienne antingen bör ha en stor, helst olycklig kärlek — och det är så ansträngande — eller också ingen.
Hon förhöll sig passiv, och inga oemotståndliga nya intryck störde hennes lugn.
Då hände det, att man en vinter hade inöfvat ett nytt stycke, hvaraf man lofvade sig mycket, och att den skådespelerska, som hade hufvudrollen, i sista ögonblicket blef sjuk.
En annan, som man valde att sätta i hennes ställe, fick också förfall, och Dina erbjöd sig att spela rollen.
Instruktören invände, att det ju icke alls var en roll i Dinas stil, men hon bad så mycket att få göra ett försök, att man lät henne få sin vilja fram.
Repetitionen var en stor öfverraskning, och Dinas spel på sjelfva aftonen var en lysande framgång.
Hon spelade en helt ung flicka, som är nära att förgås af nyfikenhet och afundsjuka öfver de andra unga damernas kärleksaffärer, och genom sitt dumma och komiska uppförande hålles på att förderfva alltsammans.
Då allt emellertid går väl trots hennes upptåg, slutar hon med att vara öfvertygad om, att det är henne, de alla ha att tacka för det lyckliga resultatet.
Dina var klok nog att kunna spela en ingénue, och allt det uppsluppna och skälmaktiga i hennes natur fick luft i denna roll.
Den komiska och litet tafatta anstrykning, som hon gaf sitt utseende och sitt sätt, gjorde hennes skönhet på ett egendomligt sätt pikant och rörande.
Publiken var förtjust, och ju längre det led på aftonen, dess mer fri och lössläppt kände sig Dina.
Hon hade den nyckfullaste och mest öfverraskande uppfattning af replikerna i rollen, så att det nästan gjorde intryck af, att hon sjelf improviserade den.
Då slutligen ridån föll, var både hon och publiken ense om, att de hade haft en ovanligt uppfriskande afton.
Från denna qväll nedsteg
Dina för alltid från den tragiska koturnen och var förutbestämd att spela alla naiva, skälmska ingénue-roller som repertoaren hade att bjuda på, ja, direktionen visade en särskild ifver att upptaga sådana stycken på programmet, som innehöllo en af de roller, hvari man visste, att Dina skulle kunna glänsa.
Hon hade kastat af sin svarta domino och sprang fram i Colombine-drägten, som hon bar derunder.
Nu var hon sig sjelf, eller åtminstone en del af sig sjelf, och man frågade sig, hvart den högtidliga, verldströtta damen hade tagit vägen.
Det var icke längre svarta promenaddrägter och afmätta steg, det var pikanta parisertoaletter med förvånande hattar och en vaggande, liflig gång, med tacksamma och gäckande blickar till de många, som helsade på henne, hvar hon gick fram.
Hon spelade alla slags naiva roller, ända från de verkligt dumma naiva till den sort, som egentligen är den högsta grad af koketteri.
Hvad som kanske lyckades henne bäst, var den halfmedvetna, skälmska naivetet, hvari hon inlade ett litet muntert koketteri med publiken, som gjorde herrarne alldeles tokiga, och som fylde teatern med riktiga nödrop af applåder.
På en gång vimlade det till den grad i hennes lilla våning af biljetter och buketter och inbjudningar till höger och venster, att de gamla tanterna förskräckta gingo omkring och kände sig som i ett slags belägringstillstånd.
Dina smålog mot alla, tackade alla och var mycket god mot alla, som kommo i hennes närhet.
Nu, då hon var säker på sin sak, visade hon sig mycket vänlig och tillmötesgående mot alla, som voro yngre och icke så lyckliga som hon.
Man ansåg henne som en god och treflig kamrat vid teatern.
Förr hade hon hållit sig alldeles för sig sjelf och uppträdde som den förnäma damen, som icke ville inlåta sig i bekantskap med de andra.
Maria var en af de första, som framförde sin uppriktiga och hängifna hyllning till Dina, men Dina tog icke just nådigt emot henne.
»Nu, då alla andra applådera mig, applåderar du också», sade hon i kylig ton.
»Då jag var ensam och olycklig, hade du inte ett uppmuntrande ord att säga mig!»
»Men jag kunde väl inte berömma dig, när jag tyckte, att du spelade förskräckligt!» sade Maria.
»Förskräckligt var det aldrig», svarade Dina och drog upp sina fina ögonbryn. »Jag har för mycket smak till att göra något förskräckligt, men om du också inte var alldeles nöjd, borde du som en gammal vän ha hjelpt mig att tro på mig sjelf och inte alldeles ha släppt mig.»
Dina kom tydligen icke ihåg, att det var hon, som hade släppt Maria och icke tålt någon anmärkning af henne vid deras sammanstötning efter Dinas första debut.
— Men Dina var icke af de långsinta.