Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1 cap. 2 § Straffbtn bjuder, att hvar, som å bar gerning beträdes med urbota brott, skall vara arrestering underkastad; och der brottet ligger i orden, der är också brottet gifvet i samma stund, orden äro uttalade.
Detta är ganska riktigt, och jag bestrider således ej Utsk:s i enlighet härmed gjorda tolkning af nämnde lagrum, såsom tillämpligt på lasteligt tal; men deremot bestrider jag Utsk:s tolkning af 1777 års bref, då Utsk. deri cj velat finna ett undantag från det allm. lagstadgandet.
Jag har nu icke detta K. bref till hands; men jag har Svea Hofrätts circular, der det ar ordagrannt intaget, och jag anhåller att få uppläsa det.
Det lyder, som föijer: "K. M. har i näder ansett, att om vid undersökningen det a ena sidan varit K.
M:s hugnad alt finna obetänksamhet mer än illvilja, ofta enskild afund, men alltid okunnighet uti de angi fia utlätclser, sä har det äter ä den andra alltid varit K.
M. bekymmersamt att finna sädana utlätclser sä liäirdt ansedda, enfaldiga undersåtare i svära fängelser inneslutna och under en långsam rättegång sä utblottadet att när andlligen K.
M:s nåd frikallat dem frän lagens näpst, har förlust af heder, förmögenhet och helsa likväl ofta varit deras straff.
Under ett ömt öfvervägande häraf liar det icke undfallit K. M., huru i hat och arghet slika bratt kunna af de minsta anledningar angifvas, genom förtydning af ord och mening, falska vittnen och andra nedriga utvägar bestyrkas, samt en oskyldig ovän således under sken af nit för Regeringen fällas, och äntligen huru domare, mindre kännare af K.
M:s böjelser, än bundna af lagens föreskrift och undersätelig vördnad, tro K.
M;s välbehag och deras pligt bäst uppfyllte genom stränghet i ransakning och bevakning;> ”Genom mildhet och rättvisa är det, sorn K. M. hoppas 5iS Den 23 Mars. alt vinna sina trögna lindersåtares hjertan, och att igenom verkan af K.
M.-s nåd. författningar öfvertyga deln både om deras nytta och K.
M.-s- outtröttliga omsorg för allmänt väl.
Vidd och hämd blifva aldrig de medel, hvarigenom K. M. befäster en Regering, den K. M. Sjelf grundat på frihet och säkerhet, och ela K. M., med det samvetslugn en sådan föresats åtföljer, underkastar sina göromål dea Högste Domarens pröfning, oroas K.
M. icke af förledde eller okunnige undersåtares tillmålen och otacksamhet. K. M. har derföre i nåder funnit med Dess Regeringssätt mindre öfverensstämmande, att åt angifvelser af meranärnnde brott gifva så mycken uppmärksamhet som hittills.
Och som K. M. Sjelf bast kan pröfva, huru mycket afseende derå göras bör,- så har ock K M. i nåder beslutit, att så snart något sådant brott angifves vid någon domstol, domaren då och utan minsta tidsutdrägt skall till K. M.-s JustilieRevision inberätta målet, hvaruti brottet består och hvilken det angifvet, då K.
M. äfven genast
Sig i nåder vill utlåta, huruvida, efter de sig företeende omständigheter, saken måtte aldeles nedläggas eller med ransakningen fortfaräs.“ Såsom jag nu förstår detta Kungliga bref, har Konungen här i motiven sagt sig vilja förekomma,' att enfaldiga undersåtare för utlåtelser, fällda i obetänksamhet eller okunnighet, skulle kunna inneslutas i fängelse och derigenom blifva så utblottade, att förlust af heder, förmögenhet och helsa ofta vore deras straff, innan Konungen tillåtit sig, huruvida åtal borde äga rum eller icke; och i sjelfva •beslutet finner jag ingenting, som står i strid med dessa motiv, eller ett enda ord, som berättigar actorer och domare ntt beträda den bana, som Konungen i motiverna tillslutit.
Det enda skäl, man kan åberopa, är, att det K. brefvet slutar med orden: eller med ransakningen fortfaras, och man dräger häraf den slutsats, att ransakningen, för att kunna fortfara, redan förut måste vara börjad. jNå väl! det ligger i sakens natur, att den angifne mäste inkallas till domstolen eller K. M:s Bef:h:de, för alt förhöras, huruvida han vidkänner sitt yttrande, innan förfrågan afgår till K.
M. om åtalets fullföljande, och detta utgör således rån- , sakningens början; men följer väl deraf någon rättighet att genast arrestera den anklagade?
Jag finner, som sagdt är, i sjelfva beslutet intet ord, som tillåter ett sådant förfarande, hvilket deremot i motiven blifvit uttryckligen ogilladt.
Må det således tillåtas mig tro, att ett undantag här verkligen blifvit gjordt, och må jag till den bevisning, jag redan framställt, äfven få tillägga en annan, som, åtminstone för mig, är af mycken vigt!
Jag frågar nemi., huru har 3777 års författning blifvit förstådd i Gustaf Hirs tid, hiljar under Gustaf IV Adolphs regering?
Jo, på samma sätt, sorn jag uppfattat den, att arrestering aldrig ägde rum, förrän Konungen tillåtit målets upptagande.
Jag vill i det - Den 23 Mars. ta afseende anföra tvenne exempel, hvilkas oriktighet jag uppmanar Utsk. att bevisa, om det förmår, ehuru en sudan bevisning, äfven om den linn åstadkommas, blott skulle ådagalägga, att mitt minne möjligen kan fela.
Det hände 1789 eller 1790, att en fänrik vid Gardet, hvars namn sedermera fick en olycklig märkvärdighet — det var Johan Jacob Ankarström afreste till Gottland och, kort efter ankomsten till Wisby, på öppen källare tillät sig yttranden, som ostridigt mäste hänföras under namn af lasteligt tal emot Konungen.
Saken åstadkom stark rumeur på stället, särdeles som Gustaf lil var högt älskad af borgerskapet, och man ville genast arrestera den brottslige; men du borgmästaren, med begäran härom, infann sig hos tillförordnade Landshöfdingen, som, jag vill minnas, var Lagman Stockenberg, hvilken sedermera bl.ef ledamot i Konungens Högsta Domstol, svarade Landshöfdingen, att han icke vågade bifalla arresteringen, men skulle inrapportera målet till Konungen, och Ankarström for, i följd häraf, lös och ledig tillbaka till Stockholm.
Konungen befallde sedermera åtals anställande; men om författningen då blifvit förstådd på samma salt sorn nu, frågar jag, ont icke den anklagade bort genast arresteras?
Svea Hofrätt anbefallde undersökning i målet vid kämnarsrätten i Wisby, och Ankarström reste dit, men var t. o. m., som jag tror, under hela ransakningen på fri fot.
Det andra exemplet är hemtadt från Gustaf IV Adolphs regering.
Under Konungens vistande i Tyskland inkom rapport, att en borgare i Enköping hade talat lasteligen om Konungen; men den då tillförordnade Regeringen hade icke samma förstånd om 1777 års Kungabref, sorn man nu vill göra gällande, ty den afsände rapport till Konungen.
Konungen anbefallde åtals anställande, och först derefter arresterades borgaren.
Man ser således häraf, att under Gustaf II!:s tid fick den brottslige vara på fri fot; och alt under Gustaf IV Adolph 1777 års författning ännu förstods sålunda, att häktning icke kunde äga rum, förrän Konungen utlåtit sig om åtalets fullföljande, och att det först är i sednare tider, som man antagit den tolkning af författningen, sorn Utsk. försvarar.
Jag uppmanar Utsk., hvars ordförande har tillgång till Rikets archiver, att söka närmare upplysning angtde nu uppgifna händelser; ty visserligen kan mitt minne elter en så lång tidrymd fela, men uppsåtligen vill jäg visst icke inleda R. o. Ad. i ett oriktigt omdöme.
Jag får dock förklara, att jag skall icke anse mig vederlagd, sa länge man icke gittar uppgifva något enda exempel derpå, alt under Konungarna Gustaf lil och Gustaf IV Adolph arrest varit tillämpad, förrän sedan'åtalet varit af Konungen aribefaldt.
Så vidt jag kan påminna mig, var det först under Carl XIII, som underordnade auctoriteter började missförstå författningen, och det kan väl icke komma i fråga att förvandla ett sådant missförstånd, huru långvarig 5ao Den 23 Mars. häfd det än vunnit, till laga; jag vill åtminstone icke dertill bidraga.
Jag har nu framställt mina skäl och får i korthet repetera, att jag önskar återkalla Ulsk. dertill, att frågan icke ur, om ett undantag nu bör göras, ulan om det icke redan är gjordt; och det är med antagande af denna sednare mening, som jag begär propos. på återremiss af betänk.
Det har jemväl fästat min synnerliga uppmärksamhet, att LagUtsk. gjort så ringa afseende på den väl grundade motion, som föranledt förevar, betänk.
Äfven jag anser det förhållande, som nu äger rum med de för lasteligt tal mot Konungen tilltalades omedelbara arrestering, vara stridande mot både meningen och ordalydelsen af 1777 års K. bref.
Den siste talaren bar också på ett så fullständigt och öfvertygande sätt ådagalagt riktigheten af denna åsigt, att jag blott torde behöfva förklara, det jag helt och hållet förenar mig med honom uti hans nu afgifna yttrande.
Det förekommer mig för öfrigt verkligen besynnerligt, att samma LagUtsk., som yttrat sig anse den straffbestämmelse för ifrågavar. brott, hvilken under mer än hundra år varit gällande, alltför sträng, försvarar en vida strängare behandling af dessa brottslingar än den, som förut lagligen ägt rum.
Detta synes mig i sanning innebära en så stor inconsequens, att jag deraf tror mig kunna hemta en grundad anledn. till den förmodan, att Utsk. egnat föga uppmärksamhet åt detta obestridligen vigtiga ämne.
Beträffande dessutom den pröfningsrätt, som man i dylika fall velat tillägga dels vederbörande åklagare och dels domaren, så synes det numera vida angelägnare och svårare att noga pröfva och afgöra, om det är full anledning att, innan ännu bestämdt är, om åtalet skall fullföljas eller icke, häkta den tilltalade, sedan R.
St., för deras del, beslutat en lagförändring, genom hvars antagande yttranden om Konungens gerningar äfven kunna blifva föremål för laga åtal.
Med afseende härå, och enär erfarenheten visat, att 1777 års K. bref i sednare tider blifvit vid flera tillfällen tolkadt på ett mot dess syftning rakt stridande sätt, tillstyrker jag för min del, att den lagförklaring, Hr Dalman föreslagit, måtte utfärdas; och då Utsk:s betänk, af de 3:ne öfriga RiksSCn redan blifvit återremitteradt, anser jag öfverflödigt att vidare framställa de flera andra skäl, som till stod för motionen kunna anföras, hvadan jag nu inskränker mig till anmälan af min anhållan, att R. o. Ad. jemväl måtte återremittera samma betänk.
Till en del är jag förekommen af Frih.
Boyes förträffliga deduction öfver åsyftningen af 1777 års författning, ännu mer illustrerad af de bevisande exempel rör:de dess tillämpning, som Frih. framställt.
Don a3 Mars.
Ställt.
Jag har, lika lifligt som Frih., städse varit öfvertyg gad derom, att 1777 års bref ej lagligen bort tolkas annorledes, än såsom det under tvenne framfarna Regenler varit tillämpadt; men då en deremot stridande tillämpning under de sednare tiderna vunnit ett slags häfd, har jag icke vågat att ensamt på nyssnämnda författning stödja min motion.
Jag har således äfven trott det vara nödigt att uppgifva de skäl, som i juridiskt och politiskt hänseende tala för uppskof med häktning i mål rortde lastligt tal å Konungen eller, rättare sagdt, för ett förtydligande af 1777 års redan gällande lag.
Jag vill icke upptaga tiden med att närmare utveckla dessa skäl, då de dels redan finnas framställda i reservationerna vid Utskts betänk., dels Utsk. såväl deraf som af anmärknma i de öfriga tre RiksSttn bör äga tillräcklig anledn. att i ett blifvande betänk, komma till ett förändradt resultat.
Särskildt får jag dock hänvisa till debatten i PresteSt., derifrån åtskilliga exempel, äro att hemta uppå den vanliga beskaffenheten af angifvelser för lasteligt tal å Konungen, och hvaraf inhemtas, huru de mest lumpna anledntr ofta blifvit begagnade, för att anklaga och ofta häkta enfaldiga och okunniga personer, utan att K.
M. sedermera tillåtit åtal.
Derförutan vill jag afven fästa Utsk:s uppmärksamhet på ett stadgande i Sveriges grundlag, nemi. Reg.Fts 16 §, der det heter, att Konungen ”icke må någon ”förderfva eller förderfva låta till lif, ära, personlig f r i”liet och välfärd, utan alt han lagligen förvunnen och dömd ”är.”
Då nu alla Konungens embetsman, i sina embeten, måste anses sortera under samma allm. lag som Konungen sjelf, så frågar jag, om det väl öfverensslämmer med denna lag, alt en medborgare kan till personlig frihet förderfvas, Utan att hvarken vara om brott förvunnen eller, i händelse af åtalets nedläggande, ens någonsin kunna blifva det, än mindre dömd derför.
Det synes likväl, som Utsk. i sin juridiska disquisition icke bort alldeles förbise detta grundlagens stadgande och icke ensamt stödja sig på en urgammal lag (1 cap. 2 § Straffbtn), som i Öfrigt alldeles icke passar till den förevar, frågan.
Mig förefaller det åtminstone alldeles orimligt, att ett beslut om häktning kan fattas, förrän först är afgjordt, huruvida domaren äger rätt att undersöka brottets verklighet, eller att ens bedöma, huruvida brott är begånget eller icke (ty genom målets nedläggande förklaras ju den anklagade saklös); e| heller kan jag inse, att en missgerning kan anses uppenbar, innan man vet, huruvida målsägandén, sorn bär har fullkomligt arbitrium, anser någon missgerning, som kräfver straff, vara begången.
Jag vill i Öfrigt, utan att omständligare recensera TJtskis betänk., blott upplaga den sista punkten deraf, såsom den, hvilken tydligast ådagalägger, huru lösligt Utsk. argumen20 II. fc>6 5aj D« n ä3 Mars. terar.
Jag liar i min motion anställt en jemnförelse emellan elen behandling, som vederfares någon, hvilken anklagas hafva i tryckt skrift lasteligt yttrat sig om Konungen, och den, sorn blifvit begagnad och nu af Utsk. yrkad emot den, sorn talat lasteliga om Konungen.
Utsk. har i anleda, häraf endast lemnat den något enfaldiga upplysning, att dröjsmålet med häktandet i tryckfrtsmål härleder sig derifrån, att man ej känner förbrytaren, förrän författarens namnsedel blifvit aflemnad, eller ock, om periodisk skrift åtalas, upplysning om den ansvarige utgifvaren erhållits från Hofcancelleren.
Detta är visserligen sannt; men sådant är förhållandet i alla brottmål, att man nemi. icke kan häkta förbrytaren, innan man känner honom.
Om Utsk. deremot gjort sig mödan att titta något närmare in i tryckfrtslagen, jemnförd med vår tryckfrtshistoria sedan i8i5, så skulle Utsk. deraf hafva funnit, att i händelse någon åtalas för urbota brott medelst tryck t skrift, så skall icke allenast åtalet vara af vederbörande (som i majestätsbrott är Konungen) an be fald t, utan äfven skriftvexlingen vara slutad och juryn hafva förklarat den anklagade skyldig eller förvunnen till brottet, innan åklagaren ens kati ifrågasätta häktning eller domaren våga att inmana den tilltalade i häkte.
Nå väl, är icke en tryckt skrift vida farligare än ett löst tal?
Och fordrar man då för mycket, när man begär uppskof med häktning för den, som anklagas för tal brott, intilldess ransakningen blifvit börjad, eiler första stadium i ali rättegång passerat, d. v. s. att stämningen och åtalet blifvit lagligen anbefallda?
Eller är det icke tydligt, att ett förbud att anställa åtal i och med detsamma innefattar förbud att häkta?
Och hvad skulle väl följderna kunna blifva af Utskts ifrågavar. lagtillämpning?
Skulle icke, snart sagdt, hvilken person som helst, äfven den försigtigaste, äfventyra sin frihet, om han råkar att äga en, vare sig politisk eller annan, låg eller hög fiende, nog djerf att sjelf eller genom en köpt usling, en falsk vän, anklaga honom för utlåtelser, framställda, om icke i en fullkomligt diktad, åtminstone alldeles vanställd dager?
Han kastades omedelbart i fängelse, saken inberäftades lill Konungen, hvars rättskänsla eller mildhet utfärdade förbud mot åtal.
Den anklagade blefve visserligen då utsläppt efter en eller flera månaders fängelse; men under liden kunde håde hans helsa, hans välfärd och hans själs krafter hafva lidit oersättligt.
Och när ransakningen icke får fortsättas, huru kari han då ens få ådagalägga sin oskuld, eller för arresteringen fordra ansvar, hvarvid han naturligtvis alltid skulle mötas med den invändning, att saken, emot Konungens beslut, icke Gck undersökas och alt angifvaren således ej ägde tillfälle att med bevis styrka sin angifvelse, jag betviflar åtminstone, att ett dylikt behandlingssätt kan stå tillsammans med 1734 års lag och 1809 års grundlagar.
Det gäl - Dan 23 Mars, ler i denna fråga Svenska medborgares säkerhet till person och välfärd, och det torde icke vara rådligt att åt hvarje illasinnad medborgare eller åt en ung, oerfaren, menniskofruktande eller fördomsfull domare öfverlemna en magt, hvaraf den personliga frihetens förlust, för längre eller kortare tid, skulle kunna blifva följden, vare sig af ett uppdiktadt eller missförstådt omdöme eller yttrande om Konungen eller hans gerningar.
För min del tror jag, alt begreppet, angrde hvad som är lastelig! tal å Konungen eller icke, då det icke bestämmes of lagen, hvarken bör eller kan bestämmas af någon annan än Konungen sjelf, vägledd af dess ansvariga rådgifvare, uti hvilkas upplysning och moralitet folket alltid äger en garanti mot missbruk, eller af hvilka, i motsatt fall, landet kan utkräfva ansvar.
Jag tillförsel’ mig, att 11. o. Ad. icke vägrar återremiss.
Ingen lärer ogilla den siste talarens yrkande, att arrestering ej må aga rum, förrän rättegången blifvit börjad, d. v. s. förrän Konungen yttrat sig, om åtal skall ske eller icke; men deremot tvekar jag för min del, om ens efter detta yttrande arrestering bör kunna äga rum i början af jättegången eller förrän dom faller, ty att sluta af Frill.
Boyes framställning lärer 1777 års K. bref under Gustaf lilis tid hafva blifvit så forstid t, att den anklagade var fri under lansakningen, så att det först var under Gustaf IV Adolph, som arrestering ägde ruin vid rättegångens början, eller så snart Konungen anbefallt åtals anställande, samt vidare i vår upplysta tid, som man först företagit sig att häkta den tilltalade, innan Konungen yttrat sig.
Jag hemställer således, om det ej är skäl att bibehålla den urspiungliga tolkningen af författningen, desto hellre sora det är angeläget att ieke fråntaga den anklagade något medel till försvar, hvartill i första rummet fordras, att han får vara på fri fot, dels för att skaffa sig sjelf vittnen och bevis, dels ock för att coutrollera de medel, motparten tilläfventyrs användt, för att anskaffa sina bevis, Jag ser ej heller någon våda deri ått gifva samma förmån åt den, som förbrutit sig i tal, som åt den, hvilken föibrutit sig i tryckt skrift.
— Med dessa anmärknjr anhåller jag om återremiss af LagUtsk:s ifrågavar. betänk.
Så nojd jag i det hela är med det understöd, jag rönt af den siste talaren, så litet kan jag ingå derpå att sträcka mina påståenden lika långt sorn han.
Af andan och meningen i 1777 års K. bref drager jag den slutsats, att så snart Konungen anbefallt åtals anställande, äga domare att behandla mål af ifrågavar. beskaffenhet lika med andra brottmål, d. v. s. att pröfva, huruvida häktning bör äga rum eller icke; och mildheten att för dessa mål göra ett undantag från det allm. stadgandet bör icke heller efter inia lunka sträcka sig längre.
Det är emedlertid möjligt, att D c n 23 Mars. jag oriktigt uppfatta t
Hr Cederschjölds mening, oell jag uppmanar honom att i sådant fall närmare förklara sig.
Men om lian går längre, an jag gjort, och yrkar, att den anklagade skall ovilkorligen vara fri under hela ransakningen, anser jag mig böra erinra, att denna frihet har sin gräns i allm. lagens föreskrift, att K. M:s Bef:h:de och domare äga i hvarje mål pröfva, om häktning bör ske eller icke.
Jag stadnar också i tolkningen af 1777 års K. bref dervid, att det, såsom ett undantag härifrån, endast vägrar domaren rätt att i något fall arrestera, förrän Konungen yttrat sig, om åtal skall anställas; men att, sedan detta skett, längre sträcka undantaget från lagens föreskrift i allmänhet, anser jag oriktigt och ingalunda grundadt på Kungabrefvets innehåll.
Hr Cederschjöld; Jag anser mig af den siste talaren uppmanad att förklara, det min mening verkligen varit, att man nu borde upplifva den tolkning af 1777 års K. bref, sorn, efter Frih, Boyes egen utsago, Gustaf III sjelf synes hafva dermed åsyftat, att nemi, den tilltalade ovilkorligen borde fä vara på fri fot under ransakningen, helst jag tyckte mig af Frih.
Boves första yttrande hafva funnit, att författningen alltid blef i början så tillämpad.
Jag öfverlemna!1 emedlertid denna min anmärkt!, till Utsk;s närmare pröfning, utan att vidare yttra mig deröfver.
Horn, Claes Fredr,; Såvida den nya lagförändringen i 5 cap. 1 § Missg.bin vinner sanction, innan vi få till pröfning företaga criminallagen i sin helhet, är det nödvändigt att under tiden noga beräkna följderna af denna nya lag.
Då vi sett, huru 1777 års bref i sednare tider blifvit inissförstådt, så alt underordnade auctoriteter gått så långt, att de på egen hand anställt åtal och låtit arrestera, tror jag, med hänseende jemväl till K. M:s nåd, förorda, i Jan. månad i85o (i anledn. af fattadt beslut om upphäfvande af 1787 års K. bref 0111 lifsstraff för klander af K.
M:s författningar), det vara hög tid att undanrödja anledningarna till ytterligare förtydning och missbruk i denna väg.
Jag finner likväl afseende böra göras derpå, att gränsorna äro högst svåra att bestämma emellan lastelig t tal om Konungens person och sådana yttranden, som åsyfta någon handling och således kunna subsumeras under straffbestämmelserna för uppmaning till myteri och uppror, i händelse af hvilken åsigt hos domaren den anklagade ostridigt bör arresteras.
Jag önskar derföre, att det vid sådan händelse må förblifva vid domarens uppfattning af målet, oaktadt
Regeringen skulle förklara brottet endast innefatta lasteligt tal å Konungen, och jag begär i följd häraf, att vid den motionerade lagförklaringen det tillägg bör fästas, att då omständigheterna äro så beskaffade, att domaren funnit häkte böra äga rum, skall åtalet i intet fall få nedläggas, förrän dom fallit.
D c ii a 3 Mai s. 5a5 Frih.
Jag anhåller alt få fasta uppmärksamheten på den gräns för ämnet, som blifvit lagd i sjelfva nrolionen.
Motionären har nemi. yrkat: att ingen för brott emot 5 c a p. i § M i s s g. b : n anklagad medborgare må kunna i häkte inmanas, förrän K. M., efter tagen kännedom af första ransakningsprot., enligt K. brefvet af d. 25 Sept. 1777 utlåtit sig, huruvida saken må nedläggas eller om med ransak ningen vidare bör fortfaras, samt domaren derefter pr öf v a t, om häkte bör äga rum eller icke.
Då motionären nu icke gått längre, hemställer jag, om icke motionens gräns äfven bör vara gränsen för vår öfverläggning.
Motionären har blott begärt ett undantag, intill dess Konungen yttrat sig om åtalets fullföljande, men sedermera låtit bero vid den åt domaren i allmänhet uppdragna pröfning, om häkte bör äga rum eller icke.
Jag tillåter mig således icke att gå längre, än motionen åsyftat; roen deremot är jag af den tankan, att sedan ett missförstånd hos underordnade auctoriteter gjort, att arrestering ägt rum, innan Konungen utlåtit sig, hvaraf följden åter alden, att, om Konungen anbefaller sakens nedläggande, den arresterade personen blir utan möjlighet att vinna rcconvention, har motionären icke saknat anledn, för sin motion.
Jag upprepar dock å nyo, alt jag för min del ej befarar, att den antagna förändringen i 5 cap, 1 § Missg.bm skall så förtydas, att något annat blir föremål för åtal än lasteligt tal om Konungen och dess gerningar, d. v. s, enskilda gerningar, roen icke en granskning af allm. åtgärder, såvida icke denna granskning tillika innebär ett personligt klander; ty 0111 någon säger, alt en allm. åtgärd har sin grund i Konungens personliga egennytta, eller något dylikt, så är lian väl förtjent af straff.
Jag vidhåller i följd häraf min begäran, att Utsk. må fästa afseende på motionen, men afslyrker all åtgärd, som sträcker sig derutöfver.
Ehuru öfvertygad om Gr.
Horns välmenande afsigter, befarar jag dock, att hans föreslagna tillägg snarare skulle motarbeta än befrämja motionens ändamål; ty det synes verkligen innebära en anvisning till domaren att betrakta allt lasteligt tal å Konungen såsom uppmaning till myteri, eller ock till Konungens rådgifvare att, i händelse en tjenstvillig domare häktat någon misshaglig person, men likafullt hemställt till Konungen ang:de åtalets fortsättning, undvika att yttra sig öfver det lasteliga talets beskaffenhet och låta åtalet, med åberopande af det ifrågavar. tillägget, fortfara under domarens äfventyr.
Detta vore så godt som att rent af föreslå upphäfvande af 1777 år-s bref.