Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
169 kontmä alt föranleda till många tvister, så, då emedlertid man må ste medgifva, att ett steg, om än aldrig så litet, är laget till förekommande af allt det vingel och vångel, hvaraf landet hittills lidit, vill jag icke motsätta mig de åtgärders vidtagande, som (Ilsk. föreslagit, utan yrkar derå bifall.
Hvad åter beträffar den redactionsförändring, som af Frih.
Haab blifvit framställd, anser jag mig för egen del icke nu i hast kunna antaga den, och således icke eller tillstyrka R. o. Ad. att nu här, utan en förutgången återremiss, uppgöra nya lag-§§, dem vi önska sedermera mätte fastställas.
Jag bar begärt ordet, för att, under åberopande af Hr Giinthers reservation och Frih. Raabs anmärkn-.r, yrka återremiss af ifrågavarande LagUtsk:s betänk.
Synnerligast får jag fästa uppmärksamheten på vådan af, att låta den person, som tagit varor på credit, med ed freda sig frän krafvet.
När man känner att allmogen, som har räkning hos handlande, skickar sitt tjenstefolk, sällan med skriftliga, men oftast med muntliga reqvisitioner, så inser man lätt, huru vådligt det år alt stadga den bevisningsrätt, som Otsk. föreslagit, emedan den kan föranleda många falska eder.
Jag anser nära omöjeligt att, vid delta tillfälle, som sig bör, granska Frih.
Raabs förslag, och önskar derföre, att Frilen förenar sig med mig uti anhållan, att betänk, må blifva till Utsk. äterremitteradt.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas kl. 6 e. m. Gr. Mörner, Carl Göran Detloff:
Innan jag går att yttra mig lill försvar för Utskis betänk., får jag anhålla, det Ridd.- secret. mätte upplysa, huruvida prot.uldr. ännu ankommit, ang:de de beslut, som i denna fråga i de öfriga Stånden blifvit fattade.
Ridd.secret. tillkännagaf, att prot.utdr. ankommit, som visade, att PresteSt. bifallit och BondeSt. återremitterat förevarande betänk., samt att BorgareSt. godkänt det deri afgifna författningsförslag med uteslutande ifrån 3 § af dess sista mom.
Af de nu uppfästa prot.utdr. inhemtar R. o. Ad., att detta betänk, blifvit af Högv.
PresteSt. godkändt i dess helhet, af Vällofl.
BorgareSt. likaledes, med uteslutande blott af sista perioden i 3 §, och af Heder v, BondeSt. äterremitteradt.
Tvenne Stånds beslut äro således hufvudsakligen för detsamma.
Skälen för den af BondeSt. beslutade återremiss synas icke af prot.- utdr.; men jag föreställer mig, att de vid detta tillfälle äro desamma, som dem Utsk. vid Hera föregående återremisser af frågor, röride creditlagstiftningen, fått från detta Ständ emottaga; nemi. att BondeSt. velat se, hvad BorgareSt. i saken åtgjorde.
Antager man ett sådant förhållande, så kan man nära nog på förhand anse, det förslaget kommer att vinna 3:ne Stånds bifall.
Hvad nu detsamma beträffar, torde jag nu få lemna den upplysning, att det öfverensstämmer med Lagcomiteens förslag til 9 lil. 22 170 Den 9 April f. m. förändringar i civillagen, och att vid den granskning Högsta
Domstolen förehaft utaf civillagförslaget, någon anmärkning emot den del derutaf, som innefattas i Ulsk:s förevarande betänk., ej förekommit.
Härutaf torde det Höglofl.
Ståndet finna, att det icke är ett af Utsk., på fri liand och ännu mindre efter en flygtig tanka, nppgjordt förslag.
De stridiga åsigter, som inom detta Stand af flere talare blifvit yttrade om den förmodade verkan af det framställda förslaget, derest det blefve antaget, ådagalägga, enligt mitt förmenande, att de värde ledamöterne icke tillräckligt genomtänkt sjelfva frågan, och, jag ville nästan säga, icke ens genomläst de af Ulsk. i dess betänk, anförde motiver.
Hade man tagit lika noggrann kännedom af sjelfva betänk., som man tyckes hafva gjort af slutmeningarne i reservalionerne, så hade man måhända funnit, att förslaget utgår från en genomtänkt plan, som icke, ulan skada för saken, kan sönderryckas.
Utsk. har icke kunnat frånkänna handelsbok all bevisningskraft; ty då Utsk. icke kunnat förneka personer rättigheten att taga varor på credit, har det äfven varit nödvändigt så ordna förhållanderne, att vid uppkommande tvister, lagen skulle lemna någon ledning för huru bevisning ang-.de de ingångne transactionerne skulle kunna åstadkommas.
Att bibehålla de stadganden, som i detta afseende hittills varit gällande, har Utsk. icke ansett lämpligt, enär den handlande, enligt desamma, genom sin egen anteckning uti handelsboken åstadkommer den ena hälften af bevisningen och genom sin ed fyller hvad häruti brister.
Utsk. har derföre äfven föreslagit, att den handlande blott då skulle hafva presumtion för sig till förmån för sin anteckning, när motbok varit lemnad.
I delta fall skulle handlanden, då vederparten säger att motboken förkommit, eller då visas kan, att i densamma fel förefinnas, som utan handlandens vetskap tillkommit, äga att sin handelsbok med ed styrka.
Deremot skulle, enligt Ulsk:s förslag, motbok, deri fel icke kan visas, gälla för fullt bevis.
Är åter motbok icke gifven, då måste det anses vara med rättvisa öfverensstämmande, alt i detta fall, såsom i de flesta andra, den, mot hvilken käres, bör hafva rättighet att med ed sig fria, der sanning ej på annat sätt än genom edgång kan utrönas, och att icke den som kärar, ensam äger rätt att, endast genom sina egna åtgärder, binda vederparten till den äskade betalningsskyldigheten.
En talare har anmärkt den stora våda, som genom ett bifall till Utslcs förslag skulle uppkomma, alldenstund detsamma, enligt den värde talarens förmening, skulle tjena till att befrämja falska eder.
En annan talare åter har tillkännagifvit sin öfvertygelse vara, att lika stor, om icke större våda inträffar genom nu existerande förhållande; och har han dervid fästat uppmärksamheten på den nogsamt kända omständighet, att, åtminstone hvad den mindre handeln beträffar, köpmannen icke sjelf står och utlemnar allting, utan måste förlita sig på sin betjenings anteckningar, dem han måste med ed fästa.
Jag hemställer till en hvar, huruvida en sådan edgång, som den sednast omnämnda, kan anses mera värd, än den, som en person måste Den 9 April f. m. 171 aflägga, hvilken sjelf moltagit varorna och således måste veta hvad han fått?
Dä man dessutom tager i betraktande, att det för närvarande vid dessa utborgningar, icke sällan lärer inträffa, att den, som borgat varorne, först långt efteråt får veta till hvad pris han dem bekommit, så frågas om ett sådant förhållande är att uppmuntra?
Utsk:s förslag går ut på att inskränka utborgningar, och deruti tror jag förslaget vara väl betänkt.
Då nemi. köpmannen vet, att han icke får med ed styrka sin bok, måste han se sig före att icke lemna credit åt personer, till hvars ärlighet han icke äger fullt förtroende.
Ar således den person, som vänder sig till honom för alt få borga varor, icke väl känd eller ansedd såsom fullt ärlig, så erhåller han ingen credit, utan det fordras af honom antingen skuldsedel eller contant betalning, och hvilketdera som sker, är bättre än nuvarande förhållande, hvarigenom så mycken oreda och sä mycket trassel uppkommit.
Alt nu vilja utsträcka förändringen till handlande inbördes, skulle, på sätt Utsk. i dess betänk. äfven anmärker, i hög grad försvåra rörelsen, såväl den större, som den mindre.
Utsk. har i denna del, genom dess uti ett annat betänk, framställda förslag om ett tillägg till K., förordn. af d. 2S Juni 1798, gjort hvad som kunde göras.
Denna förordning stadgar, alt då handlande på credit lemtiar varor på längre lid, än 3 månader, skall han å beloppet taga revers.
Detta stadgande har hittills visat sig overksamt.
För att åt detsamma gifva gällande kraft har Utsk. föreslagit, att handlande icke får tillgodoräkna sig ränta från förfallotiden, derest han icke tager skuldsedel, och att om den, som från handlande tager varor på credit, vägrar att derå gifva skuldsedel, så skall skulden genast vara förfallen utan afseende på betingadt betalningsanstånd.
Härigenom har Utsk. sökt förekomma utborgningar på längre tid handlande emellan, utan att försvåra rörelsen genom att lägga på densamma hinder, som kunde blifva skadliga.
För min del anhåller jag, alt R. o. Ad. behagade bifalla betänk.
Ehuru jag visserligen för min del hade trott, att Utsk., i likhet med hvad Hr Giinthers reservation innehåller, hade i fråga om förändrade stadganden ang:de handelsboks vitsord, kunnat taga steget fullt ut, så likväl, då jag tyckt mig finna, att ett förslag i denna syftning, åtminstone vid denna riksdag icke har någon changé för sig att vinna R.
S(:s bifall, och dä dessutom i min tanka en betydlig förbättring i nuvarande förhållanden vinnes genom det förslag, som Utsk. i dess nu föredragna betänk, har framställt, yrkar jag så mycket hellre bifall å detsamma med den förändring, som Välloll.
BorgareSt. beslutat i afseende på 3 §, som i alla fall nu, då riksdagen redan är så långt framskriden, en återremiss blott skulle fördröja saken och sålunda måhända ingenting i denna vigtiga fråga komma att vidgöras.
Lager bjelke,Guslaf:
Att någon kraftigare åtgärd hade kunnat vidtagas emot den så allmänt öfverklagade credithandeln, hade varit önskvärdi; men om ock sådant icke kunnat ske lill ali den 172 Den 9 April f. m. kraft man bort hoppas, är dock ett godt steg til! förbättring härutinnan taget genom det förslag, som LagUtsk. i nu föredragna betänk, framlagt.
Mot detta förslag har hufvudsakligen blifvit anmärkt, att eden blifvit lemnad till gäldenären, som derigenom kom i tillfälle att genom falska eder fria sig från betalningsskyldighet.
Men jag tillåter mig i detta afseende fästa uppmärksamheten derå, att Utsk. såsom regel antagit, att motbok alltid skall finnas, i hvilken händelse frågan om ed förfaller.
Ed förekommer, enligt Ulsk:s förslag, endast för den händelse, att motbok icke finnes, eller då den förkommit eller då fel uti densamma kunna företes.
Om motbok icke blifvit lemnad, sä har den handlande sjelf utsatt sig för ali gäldenären sjelf skall få gå ed.
Han har icke begagnat den lagliga formen, och kan således anses hafva medgifvit köparen, likasom denne, i händelse han bortslarfva! sin motbok eller uti densamma infört felaktigheter, kan anses hafva medgifvit den handlande rättigheten att gå denna ed.
Hvad beträffar den af Hr Lagergren i dess reservation emot 3 § framställde anmärkning, så förenar jag mig sä mycket hellre deruti, som enligt det upplästa prol.ntdr., Vällofl. BorgareSt., hvilket denna fråga närmast rörer, redan deruti instämt.
Om man tror, att i den större rörelsen inom Riket kan förutsättas begagnandet af motbok, sä har man begått ett stort misstag.
LagUtsk. synes icke eller hafva utgått från en sådan förutsättning, dä det till och med föreslagit ett särskildt stadgande just för den händelse, att motbok icke finnes.
Mångfaldiga tillfällen gifvas, då begagnande af motbok icke kan äga rum, hvarpå jag såsom exempel blott vill anföra då varor reqvireras per posto.
Dä sålunda motbok icke finnes, vare sig att naturen af sjelfva rörelsen gör en sådan omöjlig, eller att den person, som verkligen har motbok, icke vill densamma förete, för den händelse, säger jag, har Utsk. föreslagit, att den som är krafd, skall vara skyldig att med ed sig från krafvet befria.
Jag tror, att den der innovationen i lagen att kunna svära sig fri, bör förekommas.
Personer finnas, ingalunda tillräckligt upplyste om edens sanna vigt, att kunna motstå den frestelse, som ett dylikt lagsladgande skulle inleda.
Aktningsvärda pastorer, inom hvilkas embetskrets dylik erfarenhet kan vinnas, hafva varnat emot alltför vidsträckt tillämpning af edgång.
Jag öfverlemna!- till den lagkunnige att bedomina huruvida handelsbok må blifva grund för dom; men hvad jag bestämdt opponerar mig emot är, att gäldenär ovillkorligen skall äga att svära sig fri emot ordentligt förd handelsbok.
Den princip, att en riktigt förd bok må utgöra tillräcklig grund för domaren, vill jag dock ingalunda förfäkta; tvertom, jag tror, att i detta fall något måste öfverlemnas åt domarens pröfning; men att nedlägga i lagen en ovillkorlig rättighet för den, som varor borgat, att från krafvet svära sig fri, det afstyrker jag bestämdt.
Med hänsigt till frågans nuvarande ställning måste jag således begära återremiss.
Jag kan icke upp - Den 9 April f. m. 173 gifva något lagförslag; men jag hemställer till Höglofl.
Dtsk. huruvida icke, för det af mig nu omnämnda fall, Utsk. skulle finna för godt borttaga orden ”vare skyldig med ed sig derifrån fria” och i stället öfverlemna åt domarens pröfning, huruvida den handlande, derest de minsta omständigheter förekomma, icke blott emot hans bok utan äfven emot hans anseende, må äga rätt att med ed styrka sin fordran; hvilken i motsatt fall mäste underkännas.
Jag skall visserligen icke motsätta mig en återremiss, om R. o. Ad. anser en sådan af nöden; men tillåter mig dock fästa uppmärksamheten derå, att om R. o. Ad. blott och bart återremitterar betänk., utan att deröfver fatta något vidare beslut, sä, då 1 och 2 §§ redan blifvit af 2:ne
Stånd godkända, är det anledning befara, att vi få dessa §§ åter till Ståndet i samma skick, hvaruti de nu äro; hvaremot om beslut i dem nu af R. o. Ad. fattas, någon förändring i öfverenslämmelse med vårt beslut möjligen kunde vara att förvänta.
Derpå har jag i första rummet velat fästa H.
Ståndets uppmärksamhet.
Dernäst anhåller jag fä till besvarande upptaga några af de skäl, som här blifvit anförde för bifall till Utskts betänk.
Frih. Cederström, Anders, bar sagt, att då riksdagen nu nalkades sitt slut, vore det bäst att bifalla betänk., emedan man då alltid hade vunnit något.
Jag kan icke anse detta såsom fullt skäl; ty då ett
Stånd redan har återremitterat förslaget, och detta således icke kan, med mindre än att Utsk. besvarar återremissen, blifva lag, så förspilles icke påen återremiss, lika litet som pä antagande af det förslag, jag tagit mig friheten afgifva, någon särdeles lång tid, och något vore det väl värdt, om ett godt ändamål dermed vinnes.
Hr von Hohenhausen hade önskat ett totalt borttagande af handelsboks bevisningskraft, och jag bekänner, alt jag skulle vara böjd att härutinnan gå lika långt, som han, såvida nemi. så mycket penningar funnes i landet att man i allmänhet vid sädane transactioners ingående som dem, hvarom här är fråga, kunde betala contant; men, säger den värde ledamoten, dä man icke kan fullt vinna hvad man åsyftar, så, då åtminstone genom Ulsk:s förslag ett litet steg är taget till förbättring af nu existerande förhållanden, vore det bäst att bifalla betänk, i dess nuvar. skick.
Jag hemställer till Hr von Hohenhausen sjelf, äfvensom till alla andra, som icke äro af samma mening som jag, huruvida icke bättre vore att genom en återremiss söka vinna en fullkomligare förbättring, än hvad betänk, nu innehåller; ty i värsta fall, d. v. s. om Utsk. icke skulle finna sig böra frånträda sin en gång yttrade mening, stöde det ju alltid öppet för R. o. Ad. att antaga hvad som nu föreslaget blifvit.
Mörner har såsom stöd för sitt yrkande på bifall uppgifvit den förmodan, att BondeSt., vid detta likasom vid många andra tillfällen, återremitterat betänk, i akt och mening att afbida BorgareSt:s beslut i frågan.
Jag vet icke icke huru man ens kan anföra en dylik betraktelse, såsom vore det ett skäl för bifallande af förslaget; åtminstone är del hvarken något gilltigl, grund - 174 Den 9 April f. m. ligt eller lagligt skäl.
Vidare har Hr Grefven sagt, alt samma förslag, sorn det Utsk. här afgifvit, är till finnandes uti Lagcomiteens förslag till ny civillag.
Detta tyckes visserligen vara ett slags skäl; men om man i allmänhet toge för gifvet, att allt hvad comitéer föreslagit, skalle här utan vidare betänklighet af R.
St. antagas, så vet jag sannerligen icke hvad vi skulle göra här vid riksdagen.
Det är just del vi skola ventilera om, huruvida dessa förslag äro goda eller icke; så har åtminstone jag uppfattat min pligt såsom representant.
Samma värde ledamot har vidare yttrat: ”Utsk. har icke kunnat frånkänna handelsbok ali bevisningskraft; ty då Utsk. icke kunnat förneka personer rättigheten att taga på credit, och således någon bevisning öfver utborgningen måste finnas, bör denna äfven tillkomma någondera parten.”
Jag ber med anledning häraf få återkalla i Hr Grefvens minne, hurusom Hr Grefven sjelf i sammansatt Lag-, Bevilln. och Ekon.Utsk. varit med om att för krögare borttaga rättighet till ersättning för ntborgade spirituosa.
Jag tror således, att det mycket väl skulle låta sig göra att, oaktadt man icke kan neka folk att taga på credit, ändock borttaga för handelsbok all bevisningsrätt.
Grefven har sagt, att om motbok icke leornad blifvit, så måste den som blifver fordrad, äga rätt att fria sig med ed.
Men om icke någon bevisningsrätt finnes i en sådan hok, så kommer det icke i fråga alt fylla bevisningen med ed, utan kominer det då blott an pä alt kunna bevisa, den ene att han lernnat varorna, eller den andra, att han dem icke mottagit; och är då denna bevisning sådan, att den kan fä fyllas med ed, då först borde en sådan ed blifva af domaren ålagd.
I allmänhet anser jag det vara mycket vådligt, att tillerkänna dem, som borgat varor, rättighet att fria sig med ed; ty, mine Hrr, vi skola komma ihåg hvad slags folk delta är.
Jag har t. ex. sett huru 14 å 15 års mjölkgossar af mitt eget tjenstefolk kunnat få tillfälle alt sätta sig i skuld för 15 å 20 r:dr hos köpmän i närmaste stad.
Hela mitt syftemål går derpå ut, alt då varor lemnäs på credit af köpmannen, så skall lian äfven lemna motbok, såvida han vill begagna sin boks bevisningsrätt.
Jag gör visserligen icke anspråk på att R. o. Ad. skall fatta förtroende till det redactionsförslag, som jag tagit mig friheten uppställa, men skulle detta lyckas mig, så tror jag att man med mera skäl kunde hoppas på en förändring i delta afseende, än om man nu helt enkelt återremitterar frågan.
Ehuru jag för min del visserligen hade önskat, att LagUtsk., vid uppställande af ifrågavarande lagförslag, hade kunnat utgå från de grundsatser, som Hr Gunther i sin reservation framställt, får jag dock förklara, att då riksdagen redan är så långt framliden och då det är af högsta vigt, att komma till något resultat i denna maktpåliggande fråga, jag ämnar rösta för bifall till Utslcs betänk, med den förändring, som BorgareSt. deri vidtagit.
Vi samlades alla till detta riksmöte med de lifligasle förhoppningar alt kunna vinna någon förbättring i afseende på vära credillagar.
Dessa våra förhoppningar hafva Den 9 April f m.
175 till större delen gått i qvaf, hvarföre det måste vara angeläget att se till, det åtminstone med denna fråga någonting måtte vinnas.
Jag anhåller, på grund af hvad jag sålunda anfört, om H. Ex.
Hr Gr. o. Landtm-.s propos. på bifall till LagUtsk:s nu förevarande betänk, med det undantag, som i afseende på detsamma af Vällofl. BorgareSt. blifvit beslutadt.
Ehuru till yrket främmande för redaclion af lagparagrafer, anhåller jag dock få yttra, att, enligt min uppfattning af discussionen öfver detta ämne, den ledamot af LagUtsk., som här nppträdt till försvar för det under N:o 92 från samma Utsk. afgifna betänk., uteslutande synes hafva velat ställa oss i valet emellan att antaga betänk, sådant det nu befmnes, eller att bibehålla hvad i detta afseende hittills stadgadt varit.
Jag medgifver visserligen, alt Ulsk:s förslag i många delar synes äga företräde framför nu gällande föreskrifter; men jag kan icke dela den åsigt, att R.
St. skulle vara förbundne att stanna antingen vid det ena eller vid det andra, enär mig synes, att om någonting bättre kan utfinnas, än hvad U(sk:s betänk, innehåller, ingenting dä förhindrar R.
St. att slå sig på den sidan.
Utsk. har sagt, att handlandes bok medför endast då bevisning för den handlande, när visas kan, att motbok blifvit leornad, äfvensom att då motbok icke blifvit lemnad, den som varor på credit erhållit, äger rätt att sig med ed från krafvet fria.
Raab har deremot invändt, att handlande borde alltid vara förbunden att mot bevis lemna motbok.
Jag kan för min del icke se, att detta skulle kunna för honom med föra någon svårighet, och då derigenom således skulle förfalla rättigheten för den som varorna sig tillborgat, att sig med ed från krafvel fria, så kan jag icke annat än finna, att det af Frih-.n uppställda förslag är ändamålseuligare än Utsk:s, och får sålunda med honom i denna del instämma.
Deremot anser jag, att det skulle för Ståndet vara högst betänkligt, att nu inlåta sig i någon redactionsförändring af §§; och då jag, i anseende lill anmärkningarnes ringa omfattning, icke delar den åsigt, att riksdagen skulle genom detta måls återremitterande i någon mån utdragas, enär densamma i alla fall lill följd af stats- samt beviltningsfrågorne icke kan slutas endast på några dagar, så tror jag någon våda icke vara vid att nu besluta en dylik åtgärds vidtagande.
En värd talare har yttrat, att en af de förnämsta förhoppningar man vid början af denna riksdag deraf gjorde sig, var den, om en förbättrad credillagstiftning.
Jag är med honom fullkomligt af lika tanka; men just derför anser jag det vara angeläget, att i frågor, som hafva gemenskap med detta ämne, söka tillse det ändamålet vinnes, och att icke, såsom följden ovillkorligen skulle blifva i fall detta betänk, antoges, förhållandet i delta afseende blifver nära nog detsamma som förut.
Betraktar jag frågan ensamt ur juridisk synpunkt, så linner jag, att i tvister om mitt och ditt, samma lag bör gälla för alla med - 176 Den 9 A p r i 1 f. m. borgare, handlande eller icke handlande; betraktar jag den åter ur statsekonomisk synpunkt, så finner jag, att betydlig skillnad bör göras emellan den mindre och den större handeln.
Vid den mindre handeln kan det icke med skäl ifrågasättas, ehuru öuskligt det än vore, alt vid öfverflyttning af en vara, som icke contant betalas, aftalet skall vara åtföljdt af en skriftlig handling, i form af vexel eller skuldsedel, och derföre är det ock nödigt, att lagstiftaren för denna handel bestämmer någonting, som kan förvissa derom, att densamma obehindradt får gå sin gång, utan alt bevisning kommer att saknas, då möjligen tvist emellan de aftalande uppstår.
En sådan bevisning anser jag vara åstadkommen om man antager 1 § af ifrågavarande betänk, och tillsätter till denna 1 § sednare mom. af den 2 §.
Den 2 §:s 1 mom. anser jag saklöst kunna helt och hållet utgå: ty uti 1 § vore då redan en god och alldeles tillräcklig anvisning gifven huru förfaras skulle vid ulborgningar i minuthandeln, hvilken anvisning jag skulle önska så väl säljare som köpare ville ställa sig till efterrättelse, enär den icke allenast lemnade säljaren säkerhet alt fä ersättning för de varor han ullemnat, utan äfven gåfve den som varorne borgat, tillfälle att se huruvida dessa blifvit enligt aftal debiterade.
Skulle åter sådane särskilda omständigheter inträffa, då motbok icke kunde gifvas och sålunda icke eller åberopas, så förmodar jag att domaren vid sådane fall, lika litet som vid andra frågor om milt och ditt, skulle komma i förlägenhet att bestämma huruvida edgång borde uppdragas åt den ene eller andre.
Går jag nu till den större handeln, så lärer det medgifvas, att det egentligen är i afseende på denna handel, som man anser en annan creditlagsliftning vara af nöden.
Handlande emellan vill man hafva antingen skuldsedlar eiler vexlar; derom lärer litet hvar vara öfverens, som önskar se den rälla vägen lill befordrande af ett klokt credilsyslem beträdd.
Delta ändamål anser jag dock skola helt och hållet förfelas om man antager 3 §, eller tillåter handlande att med ed bekräfta deras fordringar hos hvarandra.
Jag tror, att utan en sådan rättighet de ganska lätt kunna skaffa sig bevisning emot hvarandra.
De säljare, som icke bo på samma ställe, som köparen, skola vid uppkommande tvister hafva bref, connaissementer, frakt- och forsedlar att åberopa, och dä blifver alltid boken, som är ordentligt förd, ett tillräckligt fyllnadsbevis, för att styrka säljarens talan vid de tillfällen, dä de icke uppgöra sina affärer genom vexlar eller skuldsedlar.
Hr Lagergren har i sin reservation sagt, att ”Utsk:s tillägg om den verkan på bevisningen, som skulle tillkomma handelsbref eller reqvisition eller factura eller connaissement eller forsedel, icke borde antagas”; och lian grundar denna sin mening pä den omständighet, att ”transactioner handlande emellan ofta afslutas muntligen och att, om de conlraherande vistas pä samma ort, icke något skriftligt emellan dem passerar”.