Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derföre hafva de stått på Guds ords sida och gifvit ett herrligt vittnesbörd, ehuru det blifvit misstydt. f Protestantismens tid har den rena Evangeliska läran, icke alltid varit Statskyrkans lära, utan man har förföljt just dem, som trott på sanningen, och lärans redligaste försvarare, hafva ofta blifvit af högt-upsatta potentater och prelater aktade som bedragare.
Hvem vet icke, att äfven Protestantiska Kyrkan har sin hierarki? och att i denna Kyrka finnas organer, högt upsatte män, som icke känna Guds ord, utan till följd af en förvänd tydning deraf öfva mycket våld, och begå många förvillelser mot sanningens tjenare, hvilka förföljas, landsförvisas och straffas med vatten och bröd, ehuru de sådant icke förtjent.
Jag är öfvertygad, att Statskyrkan, så väl i vår tid, som i Augusti, Poniii Pilati och Herodis tider har samma Den 21 Juni e. m.
383 osed att förfölja de trogna, 'att bekämpa Kristendomen, att icke tro på sanningen, utan förvända det ord, sanningens Herre oss gifvit.
Der Statskyrkans på utvärtes Kristendom, yttre sken och effekt beräknade principer med alla deras misstag och förvillelser, blifvit allmänna, der linnas icke eller konventiklar, och hvad mehn för Kyrkans inre lif deraf blir en följd, hör ingalunda förbises.
De allmänna väckelser, som tid efter annan uppenbara sig, stå i nära sammanhang med konventiklars tillvaro.
Der så händer, att menniskor i massa börja inse tomheten och fåfängligheten i det denna verldens barn med så stor diktan och traktan eftersträfva, att de, som varit helt och hållet fördjupade i verlden, och denna verlds kärlek, i egenkärlek, och haft uti synden sin fulla öfning, börjat med fullt alfvar att söka vägen till lifvet, och icke nöjt sig med att lefva endast för tiden; der hafva väckelser upstått, och man har gemensamt insett nödvändigheten i, att söka denna väg. hvaruppå själens frälsning vinnes.
Derunder hafva motsatserne i deras lif för dem blifvit uppenbara, och Guds ords fordringar hafva börjat gälla för dem, allt hvad det bör gälla, och de hafva icke fått frid, förr än de öfvergifvit den breda vägen, som Guds ord kallar den, och inträngt på den smala, som leder till det eviga lifvet.
De hafva då blifvit fattade af den heliga eld, hvilken Christus kommit att tända bär på jorden, och hvilken Han önskar vara ständigt brinnande.
Då de sålunda blifvit väckte och sett, att desväfvat i fara, icke allenast för denna liden, utan äfven för ali evighet, så hafva skaror sökt Guds ord och sina själars frälsning.
Genom det ord, som till dem blifvit uttaladt, om än icke från predikstolen, har Gud upväckt dem till att delaltiige blifva af Sitt Rikes underliga ljus, och benådat dem med den Hel.
Andes gåfvor, så alt menniskor kunnat tala sanningens lefvande ord.
Jag tror på den Hel.
Ande, såsom den 3:dje trons art:n bjuder.
Jag kan då icke föreställa mig någon möjlighet, att den Hel.
Ande skall någon tid blifva död.
Jag tror derföre på den Hel.
Ande, pä en helig, allmännelig och kristlig kyrka, de heligas samfund, och om denna tro är en sanning, måste jag antaga, att den Hel.
Ande verkar någorstädes, och då jag ser, hvar han verkar, hvilka gåfvor han utdelar, tvingas jag att tillegna mig dessa gåfvors hälsosamma skatter och själaspis, och söka dem, hvar de bestås.
Jag ponera-, att jag är ledamot af enlandsförsamling, der en Prest är anställd, som genomgått sin examen, och kunnat sina lexor, kan skrifva predikningar, men någon den Hel.
Andes smörjelse finnes dock icke deri, så han kan icke tillfredsställa en församlings lefvande behof.
Om jag nu lefver i en sådan församling, skall jag då icke få skaffa mig själaspis, der den bestås, vare sig i Kyrka eller annorstädes?
Om denna brist kan fyllas genom Guds försorg, sorn låter i konventikefn den själaspis bestås, som uti Kyrkan icke kan vinnas; handlade jag då klokt, om jag uteblef från den sunda själafödans anammande, derföre att den erbjöds, der vår Herre behagade förläna den?
Ho tor föreskrifva Herranom väg, eller förminska Hans makt, påstående, att Han icke har rätt, att likaväl i konventikeln, som i Kyrkan, lala Sitt ord för menniskorna kunnigt varda?
Han äger ju att uträtta
Sitt värf efter
Sitt behag.
Om i församlingen upstår någon, som är iklädd andans 384 Den 21 Juni e. m. gåfvor, som kan uttala ett ord i rättan tid till nödställda och bekymrade själar, hvarföre skall jag icke kunna höra honom, ehuru han icke står i predikstolen?
Oftast har fallet varit, att der konventiklar upstått, har det merendels varit ett andligt behof bland folket, som gjort sig gällande derigenom, att det haft en Prest och trogen Herrans tjenare, som drifvit det derhän, att de funnit värdigt att medtaga hem hvad han sagt, och der vidare pröfva och behjerta detsamma, såsom vi sett inom den första församlingen.
Det blef tillräknadt en församling till beröm, att den upmärksamt afhörde Apostlarnes ord, och samlade sig omkring Guds ord, då de kommo hem.
Om vi ännu i denna dag så göra, kan jag icke finna annat, än att det länder både församlingen och Presten till beröm, att en sådan kärlek till Guds ord blifvit upväckt, och att man icke slår det bort ifrån sig vid utgången ur Kyrkan, utan begagnar Söndagen så, alt man medtager hem Guds ord, värdt att betraktas i alla kretsar.
Således finneg jag konventiklarne i och för sig sjelfve, egentligen icke något skadligt.
Tvertom är det något, som vittnar om, att ett folk kommit till Kristendom med själ och hjerta, och icke behandlar sin Kristendom, som någon utvärtes prydnad, hvilken skall iklädas i Kyrkan, utan detta tolk betraktar sitt lif, som en Gudstjenst, och intrycker Guds ords prägel på all sin handel och vandel.
Att söka och finna sin glädje i Guds ord, det fördömer jag alldeles icke, sedan jag lärt och sett, att konventiklar äro ganska oskyldige, och kunna såsom sådane betraktas.
Jag vet visserligen att en del konventiklar äro skadlige, men i sig sjelfve äro de det icke.
Statskyrkans opposition emot konventiklar utgår från bemödandet att qväfva allt andligt lif i församlingen.
Guds ord är den lära, som i Kyrkan, i konventiklar, i hemmet bör gälla allt hvad det kan, och ingen lagstiftare må våga, att göra ingrepp i denna Guds ords suveräna makt.
Jag tror, att Statskyrkan gör den Kristliga Kyrkan ringa tjenst, dermed att hon omgifver Kyrkan med för många lagar, författn:r, ordningar och bön-formulärer.
Jag tror det vara rättare, att tillerkänna Herran Gud och Hans Hel.
Ande, det ord och den kraft, som han bör och vill verka i församlingen.
Det är tron, som är lifskraften, som tillegnar sig Guds ord.
Trons kraft i församlingen yttrar sig på många sätt.
I konventiklarne. är det uppenbart, hvilken stor kraft tron äger, ty den, som upträder i konventiklar, kan stundom vara rätt olärd, men ”han tror; derföre talar han”, och stundom talar han förunderliga ord, så att jag måste bekänna, att jag å konventiklar hört och lärt vida mera, än från någon katheder i Upsala, der jag studerade theologi.
Det är äfven något, sora drifver dem, hvilka uplräda på konventiklar, och detta något är ansvarigheten för gåfvor, för andliga gåfvor, som de undfått.
De äro beklädde med dessa gåfvor, och de kunna icke då, och få icke då för sina samveten sätta ljuset under skäppan.
De äro upfyllde af Kristi kärlek, och derföre söka de att frälsa själar.
Vi veta, att Guds ords tjenare frälsa själar, då de förkunna Guds ord, och jag har redan nämnt, att den, som undfått andliga gåfvor, Den 21 Juni c. m. 385 gåfvor, skall göra redo för det sålt, hvarpå han användt dem.
Vi må derföre icke förtänka dem, hvilka upträda på andliga konventiklar, att de förkunna Guds ord.
De måste det till följd af Guds bud och befallningar.
Dessutom hafva vi intet annat att rätta oss efter än Guds ord, och hvad det föreskrifver måste vi i allo fullgöra.
Om vi stifta lagar emot Guds ord, så komma vi derigenom på skam.
Då Guds ord säger, att rättfärdighet skall öfverflöda jorden, såsom hafsens djup är af vatten betäckt, och Guds ord lofvar, att hvar två eller tre äro församlade i Christi namn, der vill Han Sjelf vara med dem; huru skall delta kunna upfyllas, om vi förhindra folket att läsa Guds ord, om vi stifta sådana lagar, alt, då de komma tillsammans, de icke våga att tala om Guds ord, och sjunga sina andliga visor, med mindre än alt de skola tillsäga Presten, då och då komma vi tillsammans.
Jag vågar icke instämma i ett sådant förslag, hvarigenom dessa hårda band skola läggas på de Kristna.
Jag anser i sanning, som en ganska loflig förrättning att, då folket kommer tillsammans, det icke har politik, kortspel och dans lill sin käraste sysselsättning, utan söker den i betraktande af Guds ord.
Icke är det rimligt eller kristligt att förbjuda dem, att upbygga sig med andliga sånger, och Guds ords hörande, såvida de icke först frågat Presten, om han tillåter deras sammankomst.
Jag anser en sådan lagstiftning innebära fiendskap till Guds ord.
Denna fiendskap yttrar sig dessutom på många sätt, och förvillelsen, utt förhindra folket alt läsa Guds ord, uppenbarar sig i många former.
Vi må se till, om den icke banat sig väg in i våra Protestantiska former genom konventikel-plakater och dylika stadganden, att Guds ord må icke i sammankomster betraktas på andra vilkor än då och då, när Presten förut blifvit tillsagd.
Yttre vålds menliga inverkan på andlig utveckling är erkändt, åtminstone af dem, som hafva till grunden genomträngt dessa förhållanden, och sett de menliga följderne af dylika åtgöranden.
Jag har sjelf erfarit den skada, Erik Jansson utbredde, då man mot honom började tillämpa yttre våld.
Då först ansågs han af sina anhängare, som en martyr i församlingen.
Konventiklarne äro således icke söndringar, såsom en talare nyss yttrade, utan de äro i min tanke lifstecken inom församlingen, som kunna blifva, eller föranleda söndringar, när Statskyrkans våldsmakt på ett obehörigt sätt blandar sig deri.
Tillställda konventiklar, anser jag mindre önskvärde än de, som icke blifvit af någon menniska tillställde.
Sådana bar jag sett många, och de hafva åstadkommits så, alt då någon med andliga gåfvor utrustad person kommit till en ort, hafva personer, som älska Guds ord, samlats bos grannarne, der han framhållit detta ord, dels i tal, dels i sång.
Skulle då konventikeln blifvit upskjuten, skulle man då hafva upskjutit den heliga sången, intilldess man till konventikelns hållande, erhållit tillstånd af Pastor, som bor stundom 4 mil aflägse derifrån, ty, som man vet, är det mångenstädes församlingarnes innevånare hafva denna yäglängd till Pastor, så påslår jag, alt den Ilel.
Andes lif kunnat hinna afsvalna, innan 8 II. 25 386
Den 21 Ju ni e. m. budet från Pastor återkommit.
Jag tror icke, att detta är nyttigt, utan att det tvertom skulle utsläcka andan i församlingen.
Jag är nu ganska nära slutet, och vill anföra K.
M:s eget yttrande i denna fråga, hvilket jag anser så fullkomligt rikligt, att vi icke kunna nog behjerta det.
”Dessa stadganden (våldsstadganden nemi.), anser K.
M. föga förenliga med religionens höghet och andliga natur, eller med förnuftets och hjertats fordran på frihet, att äfven genom hus-andakt söka upbyggelse i sann Kristendom.
Mången söndring inom Kyrkan har fått betydenhet och stadga genom ett ovist yttre motstånd, och all slags religionsförföljelse, har förr eller sednare uppenbarat sin egen svaghet, om den icke rent af motverkat sitt ändamål.
På grund af alla dessa skäl, förenar jag mig med Hr Tersmeden, P. R., och anhåller om propos., på det af honom fram ställda förslag.
Jag är ledsen, att af en värd talare, som för en stund sedan upträdde, icke kunna göra mig bättre förstådd, än som varit händelsen.
Jag har icke, såsom den värde talaren uttryckte sig, yttrat några hårda ord, om någon vare sig enskild Prest eller Presterskapet i allmänhet.
Hr Tham har alltså upfattat mitt yttrande fullkomligt oriktigt.
Jag har endast sagt, alt det kunde inträda, att i en större församling flere önskade, alt på samma lid hålla konventiklar, och att Pastor då icke kunde bevista dem alla, samt att, om i församlingen funnes en oandlig Pastor, han skulle kunna styra så till, att konventiklarne, sorn han hade lust att besöka, icke blifva andliga.
Till svar på detta mitt yttrande, har Hr Tham behagat förklara, att hvarje sammankomst der Guds ord och böner läsas, är andlig, så vidt jag fattade hans ord.
Jag kan likväl icke tro, alt Hr Tham haft någon mening med dessa ord, lika litet som jag tror, att han menar, att, derföre att en person fått kappa och krage, han blifvit andlig, ty det är en himmelsvid skillnad emellan att bära kappa och krage, och att vara andlig.
Det kan icke vara den värde ledamoten obekant, att den Allsmäktige tilldelar sin nåd åt hvem
Han behagar, och att dermed icke följer några yttre tecken.
Samme talare har också sagt, att han visserligen erkände tillämpningen och riktigheten af de utaf mig anförda bibelspråk, men att han äfven hade sig bekant ett annat bibelspråk, som han jemväl anförde, för att dermed visa den strid, hvilken måste föregå inom Kristi kyrka.
Denna strid har fortgått, och fortgår ännu, antingen man påstår det eller icke.
Del veta vi sedan 1850 år tillbaka, att Frälsaren sagt, min verld gifver jag Eder.
Icke gifvet' jag
Eder, som verlden gifver; men Frälsaren sade också, rådens icke.
De orden slutade
Han språket med.
Edert hjerta varde icke bedröfvad!, och rädens icke, d. v. s., att fastän J mölen strid, fastän J icke kunnen undvika bedröfvelse, så låten icke skrämma Eder, eller varén bedröfvade, ty den verld jag lemnar Eder, skall gifva Eder ersättning.
Mångfal - Den 21 Junie. m. 387 diga språk, dem jag icke vill upläsa, visa tillräckligt hvad de hade alt vänta.
Samme talare har sagt, att här icke vore stället att tala om bibelspråk.
Ja! denna framställning har visserligen sedan långliga tider tillbaka gjort sig gällande, men jag tror, att inom lagstiftande församlingar, och serdeles då fråga är om menniskans förnämsta rättigheter, är rätta stället att hemta skäl, der de böra och kunna finnas.
Guds ord är icke monopoliseradt några vissa personer eller ställen.
Det är cn tillhörighet för hvarje hjerta, som söker det, och kan aldrig blifva ett monopol för personer eller ställen.
En annan talare har hemtat en liknelse från det yttre lifvet, och sagt, att liksom qvacksalfvare användas emot kroppens sjukdomar, skulle, enl. hans omdöme ett andligt qvacksalfveri bedrifvas.
Liknelser äro i allmänhet haltande, och det är en lyckträff, om de någonsin blifva fullt tillämpliga.
Den ifrågavar:de liknelsen är i högsta måtto olämplig, och kan här icke på andans område användas, ty det är hvarken kategorien, PresteSt., Biskop, eller hvilken annan högt upsalt qvalification här i verlden, som medför förmåga, att lifva andra lill kärlek för Guds ord, ulan det är andra gåfvor, som dertill verka.
Samme talare har sagt, alt om de af honom förordade kyrkomöten en gång komma till stånd, blir derigenom tillfälle för lekmän, att visa hvad de förmå mot dessa Kyrkans ståtliga och ypperliga kämpar.
Ja, jag är fullkomligt af samma öfvertygelse, ty om lekmännens kämpar icke hafva bättre andligt kram alt upduka än det, hvarmed han haft godheten att hugna Ståndet, blir deras decimation likasom Erasmi Montani caret i alla casu.
Det blir då ett gemensamt caret i alla casu.
En annan talare har pä f. m. gjort en anmärkn. mot det bibelspråk jag anfört.
Han sade nemi., att det afsåg icke Kristliga, utan Hedniska samhällen.
Delta är likväl icke fallet; ty Frälsaren uttalade dessa ord i sammanhang med de framställningar
Han gjorde lill Sina lärjungar, då Han utsände dem i verlden, att förkunna Evangelium, och
Han befallde endast lärjungarne, att, såsom del heter i skriften: ”de icke skulle gå de
Samariters väg och icke lill hedningarnes städer, eller några af Gud obekanta folk”, utan Han sände dem till Judarne. 1 alla fall, om det är cn stor fördel att vara Kristen, att tillhöra ett Kristligt samhälle, så är dermed förenadt ett ofantligt stort ansvar.
Kristendom är icke något inneboende inom mig sjelf, beror icke af yttre åthäfvor, och är ännu mindre ett tomt namn.
Judarne säga, vi äro Israels, vi äro Abrahams säd, alltså kunna vi aldrig göra annat, än det som är rätt, och samma tro och samma inbillning lefver ännu i denna stund hos många Kristna, att Kristendomen nemi. beror af yttre åthäfvor, ehuru naturligtvis så icke är, eller kan vara.
Det är i sanning en icke så lätt sak, jag går så långt, att jag påstår det vara omöjligt, att, då man talar om ämnen, sådane som delta, undvika att gå till den källa, hvarifrån all sanning är att hemta.
Man måste då göra sig skyldig till den förseelse, hvilken en talare nyss klandrat, men det är på andra sidan nödvändigt, alt göra framställningen så litet som möjligt biblisk, ora jag så må uttrycka mig, på det att en hvar, som icke befattat 25 ‘ 388 Den 21 Juni e. m. sig med bibelläsning må kunna rätt förslå hvad man har att andraga.
Man måste beklaga, att en sådan försigtighet erfordras.
Orsaken härtill, Mine Hrr! ligger beklagligen i allas vår, åtminstone de llestes förvända upfoslran.
Man är i denna stund ofantligt mån om att lära barnen dansa och spela fortepiano, och man fröjdas åt de framsteg i verlden denna älskvärda ungdom skall göra, men om han har, eller någonsin får begrepp om Gud och sitt eget hjerta, är något sora icke faller far eller mor in att betänka.
Det må då icke vara underligt, om det ej är så lätt att yttra sig i frågor, sådane sora denna.
Hvad man emedlertid uttalar, måste man hemta ur sanningens källa, men likväl icke i vidsträcktare mån, än man förmår göra begripligt hvad man säger.
Länge och vidlyftigt, har man talat, och jemväl i dag på detta rum om läsare och läseri.
Jag medgifver, att det skulle vara mig serdeles angenämt, om de talare, som så ofta begagnat dessa ord, ville gifva en definition härpå.
Läsare hafva funnits sedan verldens skapelse, åtminstone sedan Kristendomens början, ty den menniska, som på fullt alfvar omfattat sin religion, har alltid framstått, som läsare för dem, för hvilka religionens sanningar äro likgiltiga.
Jag är öfverlygad, och ber Hrrme ursäkta, om jag går så långt ned jag kan komma, alt en fästningsfånge anser såsom läsare den, hvilken blifvit dömd till fästning på bestämd tid, ty denne sednare kan icke begå samma brott, som en fästningsfånge, och så förhåller det sig hela vägen upp, med hvar och en efter sin ställning i lifvet.
Det vissa är, att dylika frågor ligga utom hvarje menniska* bedömande.
Ingen kan bedöma det andliga behof den ena menniskan har framför den andra.
Detta pröfvande står utom vår förmåga.
Det är tillräckligt, att hvar och en sköter sig sjelf, och bringar sitt hjerta i jemt förhållande till sin skapare.
Delta synes mig vara den enda rätta mattstocken.
1 allmänhet har man förordat Hr Brings förslag, framför det nnvar:de Konventikel-plakatet.
Jag tror, att, om detta förslag antoges, det ingalunda kommer att tillfredsställa någon, åtminstone icke dem, hvilka ej vilja binda anden.
Jag är fullt öfvertygad, att det icke tillfredsställer någon.
Det medför stora olägenheter.
Jag vill icke besvära Hrrtne med någon upläsning, men säkert är, att 2 och 4 §§:ne icke tillfredsställa någon, men Hr Brings förslag, har framför
Disk. ett stort företräde i så måtto, som deri föreskrifves, att åtal icke få ske, förr än anmälan blifvit gjord hos Just.- Kansleren.
Detta är en fördel, men också den enda.
En sådan fördel kan likväl på annat sätt vinnas.
Då jag i mitt förra yttrande begärde återremiss, glömde jag den anhållan, att Utsk. vid förnyad pröfning af detta Betänk., icke måtte förbise, att göra ett tillägg i sitt förslag, uti den rigtning jag nu haft äran nämna, nemi. att så väl 1762 års Kongl. Bref, som 1835 års Kongl. Cirkulär, måtte i gällande kraft bibehållas.
Till en början får jag anhålla om Ståndets öfverseende dermed, att, då denna fråga varit så länge Den 21 Juni e. m. 389 afhandlad, jag ånyo npträder, men jag bar funnit mig dertill upkallad af några utaf Hr Tham, till mig direkte, ställda yttranden.
Han har nemi. förmenat, alt mina yttranden skulle gå derpå ut, att, såsom hans ord föllo, jag velat gifva PresteSt. ett sidohugg derigenom), att jag skulle hafva insinuerat, alt PresteSt. ville påtvinga och påtruga andra sina ord.
Jag måste på det högsta protestera möt en sådan npfattning af mina ord.
Min afsigt har aldrig varit, att rikta något sidohugg emot PresteSt., eller någon dess lemot, men jag mäste protestera emot en sådan åsigt, som skulle endast PresteSt. vara förbehållet att läsa' och tolka Guds ord.
Sådane åsigter som blifvit vid detta tillfälle yttrade af Hrr Tham, von Hartmansdorff och Tersmeden, Nils, äro af den beskaffenhet, alt de icke kunnat framställas i en reprensativ församling i något annat land.
Mig förefaller besynnerligt, att i ett land, som kallas Evangeliskt, och berömmer sig af att vara det, man på fullt alfvar vill påtruga den läran, alt endast Presterskapet må läsa och tolka Guds ord.
Den Romerska-Kalholska Kyrkan säger visserligen, att Kyrkans lära är den enda rätta, och att den Kyrkan är den enda saliggörande, men mig veterligen förbjuder hon icke sammankomster för öfverläggningar i andliga ämnen.
Hr Tham har med erinran, att jag kallat Konventikel-plakatet för ett vålds-plakat, tillika sagt, att det tvärtom innehåller en upmuntrau till hus-andakt, samt det vackraste Guds ord.
Ehuru väl jag icke vill förneka, att i första delen af konventikel-plakatet förelinnas upmaningar till hus-andakt, vidhåller jag dock mitt förklarande, att detta plakat är ett våldsplakat, emedan andra delen af Konventikel-plakatet innefattar våld, enär deri vid hårdt ansvar förbjudes, ”att uti privata och enskilda hus, man och qvinkön, gamla och unga, kände eller okände, få eller flere, må tillsamraanskomma, under förevändning, att bruka sin andakt, och enkaunerliga Gudstjenst, den der med de vanlige Sön- och helgedagars texters predikande och utläggande, böners och nya bönesätts förklarande finnes vara förrättad” etc.
Fasaväckande händelser hafva i följd af detta plakats tillämpning framkallats, hvarföre jag anser mig äga full auledn., att anse det såsom ett våldsplakat.
Jag har mig nemi. bekant, att en fader, hvilken för sitt barn förklarade betydelsen af bönen ”Fader Vår”, under det en annan person då inkom, blifvit för det att han vid den ankommande personens inträde icke uphörde med förklaringen, dömd att undergå vatten och brödstraffet.
Mänga exempel kunna framdragas derpå, att menniskor blifvit dömde till vatten och bröd, endast derföre, alt de på det mest Evangeliska sätt predikat Guds ord.
Ja, jag uprepar det ännu en gång, att en författn., som tillstäd jer något dylikt, innebär våld, och att Konventikel-plakatet, alltså är ett vålds-plakat.
Att detta plakat icke alltid så tillämpats, bevisar intet annat, än att Domare funnits, som varit nog samvetsgranna, för att i möjligaste måtto undvika tillämpningen af en så orimlig lag, och jag sjelf kan berömma mig af att, under den lid jag utöfvade Domare-embetet, jag icke fann skäl, alt tillämpa Konventikel-plakatet.
Hr Tham har vidare sagt, ali jag förebrått Presterskapet lättja och försumlighet.
Äfven mot detta yttrande protesterar jag, 390 Den 21 Juni e. m. ly jag har icke kunnat tillåta mig något sådant, och jag vädjar i della afseende till prot.
; men skulle likväl under discussionens lopp ett sådant yltrande hafva mot min vilja undfallit mig, det jag dock icke tror, förklarar jag härmed, alt sådant icke varit min afsigt.
Hr Tham har slutligen begärt, alt 11. o.
Ad. matte med afslag på La;gUtsk:s Betänk, antaga Hr Brings reservation med de förändringar Hrr Carlheim Gyllenskjöld och von Hartmansdorff tillstyrkt.
Föreg:de talare hafva likväl visat, att detta förslag icke tillfredsställer det behof af andlig frihet, som med så mycken billighet, sä mycken rättvisa påyrkas, och alt Hr Brings förslag gifver anledn. lill ännu större och starkare missnöje än 1726 års Konventikelplakat.
Jag tror icke, alt R. o. Ad., som, på sätt en talare, Hr Tersmeden, P. R., rätteligen erinrat, år 1726 var så uptvst, att R. o. Ad. icke ville antaga Konventikel-plakat, som likväl mot dess beslut blef lag. nu, öfver 100 år derefter, skall hafva gått så långt tillbaka i uplysning, att R. o. Ad. antager ett förslag, vida mera intolleranl än någonsin sjelfva Konventikel-plakatet.
Medan jag nu har ordet, kan jag icke undgå, att uptaga ännu ett annat yttrande af Hr Tham.
Han har sagt, att de, som förorda frihet i religiöst hänseende, önska blott att få bilda en Ecclesia in Ecclesia.