Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Falbe-Hansen ledsagade dem med starka gester bort emot ministerbordet, och de blefvo framsagda med en vibrerande stämma, hvilken gaf ett så mycket starkare intryck deraf, att denne bleke, förläste, anspråkslöse och försigtige vetenskapsman inom sig rymmer tankar, hvilka säkert icke äro högerns, och gå vida längre än vensterns.
Hvar vi alltså, då öfverskottet går till skattnedsättnin-gar, skola 1a råd till försvarsanstalter och andra dyrbara ting, det blef antydt af Falbe-Hansen, men Hage sade det direkt: Till extraordinära åtgärder kräfvas extraordinära medel, nya skatter.
Detta var att på ett så afgjordt och bestämdt sätt som möjligt göra front mot Estrup, ty under sin långvariga kamp för försVarsväsendets ordnande har han från venstem alltid fått det svaret: Vi vilja gifva hvad som begäres, men blott ifall en inkomstskatt kommer att betäcka utgifterna.
Härpå har Estrup ingalunda velat gå in; han har beständigt invändt, att så länge det fans ett lysande öfverskott, var det vanvett att utskrifva nya skatter.
Och nu kommo till på köpet två nationalekonomer, högermän, hvilka sade att det fans ingen mening i denna hans uppfattning.
Del har naturligtvis varit en stor glädje för venstern, att dess grundsats i denna punkt accepterades af de första män med nationalekonomisk blick, hvilka högern fick i sina leder.
Och det var betydelsefullt att se, att tre af motpar-tiet — Filip Schön slöt sig i ett kort tal på industriens vägnar till Falbe-Hansen och Hage — sa afgjordt reste sig mot ministérens chef.
Men det stannade ingalunda; dervid; härom drog mi-nistéren sjelf försorg.
Kultusministern Scavenius tillhör de politici, hvilka alltid gifva sina motståndare stoff; det är en godsegare-junker utan intelligens, utan vältalighet, utan aning om taktik.
Och han, hvars enda kapacitet är den att vara kusin till konseljpresidenten, han har blifvit satt att värna våra andliga intressen, om hvilka han icke hardep minsta kännedom!
Han afskyr den moderna literatu-ren och de otäcka fritänkareskrifterna, naturligtvis utan att på minsta sätt vara hemmastadd uti dem.
Han säger som pastor Manders, att man ju mycket väl kan hafva sin mening om de böckerna, fastän man tillfälligtvis icke har läst dem.
Men han har icke som Manders en blid, medgörlig karakter; han är öfver all beskrifning tvärsäker.
För honom äro-blott de.
egna meningarna af godo, allt annat af ondo, som endast några ohederliga slynglar funnit på att försvara.
Och med denna mera allmänna än intelligenta uppfattning till utgångspunkt handlar han — intet under då, att hand-lingame blifva derefter.
“ Ja, han är — sade en dag en framstående vensterman till mig — likväl inte så tokig, han griper dugtigt uti, och han kan åtminstone göra en äkta veritabel dumhet.
“ I en motståndares mun förstår man förträffligt det berömmet, och det bör medgifvas att Sca-venius till fullo förtjenar det samma.
Enligt hvad det tyckes, på grund af en eller annan nyck, förnärmade han för ett par månader sedan hela pre-steståndet, och med den honom egna färdigheten lyckades det honom att vända fömärmelsen sålunda, att den kom att drabba samtliga embetsmännen.
Några grundtvigianska prester hade enat sig 0111 en adress, hvilken i de loyalaste uttryck uttalade önskningen om åtskilliga förändringar i den bestående kyrkliga lagstiftningen.
Adressen blef på vanligt sätt insänd till regering och riksdag.
Derpå tilldelade Sca-venius de underskrifvande presterna en skarp tillrättavisning derför — atf de hade härivändt sig direkt till regering och riksdag, i stället för att insända adressen genom de högre andliga myndigheterna på embetsmannavägen.
I början ville ingen riktigt tro på, att något dylikt verkligen blifvit gjordt.
Hvarje medborgare har rätt att direkt hänvända sig till regering och riksdag, hvarför skulle 1 då icke presterna hafva lof dertill?
Och om de icke finge det, om de som embetsmän blott skulle gå den embets-messiga vägen, och hade förlorat sin rätt som medborgare,så borde ju detta gälla alla embetsmän.
Förut hade dessa menniskor ofta inlemnat adresser, men nu skulle det alltid vara dem förmenadt.
För Scavenius äro em betsmännen konungens embetsmän, en underordnad kast, som icke får knysta och som, då den tror sig vara i samma belägenhet som andra, skall få märka tuktens piska i form af en tillrättavisning.
Detta utslag af reaktion var dock äfven högern för starkt.
Vissa af partiets blad gjorde i denna sak afgjord front mot ministern, och då saken af venstern drogs fram i folketinget med förslag om ett misstroendevotum mot ministern, var det blott det minsta antalet af högern, som röstade emot ogillandet.
Kultusministem öfvergafs af sina egna partivänner.
Han försökte väl ett försvar, men blef fullständigt krossad af venstems ordförande.
Men affallen hafva icke stannat härvid.
De hafva sär-skildt framträdt emot Estrups uppträdande på det finan-siela området.
Estrup är finansminister, men han är icke finansman.
En fyld kassa är för honom idealet, lika godt huru den blifvit fyld, om blott det icke är genom tjufveri; han kan gå in på att låta staten förlora några inkomster, men då måste också samtidigt visas honom ett sätt, på hvilket man kan få in så mycket mera.
En ordning, enligt hvilken det kära öfverskottet, hans stolthet, kunde blifva mindre stort, kan han icke tänka sig&gt; den vill han i alla tider sätta sig emot af alla krafter, och anvisningar på nya skatter af annan art eller på andra eventuela inkomstkällor godkänner han icke.
Han vet hvad han har, icke hvad han får.
Det var derför med en viss spänning, man emotsåg Estrups nya tull-lag; länge har en sådan varit nödig och det är starkt kraf derpå; nu hade ock Estrup ändtligen sett sig tvungen att framlägga en sådan.
Att han icke skulle kunna gå in på de fordringar, venstern uppställer på detta område, det var man temligen säker på, men skulle han tillfredsställa högern, eller blef lagen en sådan, att hans egetparti också gent emot den måste svika ministéren?
Framför allt var det efter Falbe-Hansens uttalanden af intresse, om ministern utgått från krigstullen eller betraktat den såsom icke längre hafvande rätt att existera.
Så kommo förslagen: hela tre, om ny tull-lag, en lag om förhöjd bränvinsbeskattning och om ölskatt, och vid framläggandet anmärkte ministern att de tre förslagen skulle följas åt; hvad som förlorades genom åtskilliga tullnedsätt-ningar, skulle tagas igen genom öl- och bränvinsskatten, och han mottog derför icke tull-lagen ensam, de andra förutan.
Det var fortfarande kompensationspolitiken, som ministern höll fast vid.
Och tull-lagen var just sådan, som den borde vara, för att icke kunna genomdrifvas.
Ministern hade utan vidare tagit krigstullen med, såsom någonting evinnerligen gällande, och lagen var så litet som möjligt framstegsmessig.
Den summa af sorger och lidanden, hvarom Falbe-Hansen hade talat, skulle icke hädanefter blifva mindre.
För att taga e^t enstaka exempel på, hvad förslagets mening är rörande de artiklar, hvarmed fattigman uppehåller lifvet, vill jag anföra, att den räknar kaffe bland lyxartiklar!
Lagarna kommo först före i landstinget.
Ministern ville börja med det tinget, som är honom mest bevåget, och gudarne må veta att landstinget varit honom bevåget.
Vår första kammare väljes med så mycken censur, att den alltid måste komma att representera den yttersta konservatism, delvis reaktion.
Under den långvariga kamp, som den då eniga venstern på 1870-talet förde mot de snabbt vex-lande men alltid högersinnade regeringarne, ropade högern alltid på landstinget.
Hvarje gång i folketinget en debatt förekommit, hvilken just icke var öfverdrifvet lycklig för högern, ljöd det från alla partiets blad: Ja vänta blott tills vi få höra landstingets mening!
Och när så lagen hann öfver i landstinget, så blef der blott sagdt ett par ord, en eller annan medlem höll ett kort tal om oförminskad tillit till regeringen och dylikt, och derpå röstade man som mi-nistéren önskade.
Och dagen derefter meddelade partiets blad resultatet och bifogade ett litet, fogligt yttrande derom, att det nog kunde ha varit gagnande, om den intelligens, hvilken som bekant fans i landstinget, hade gifvit sig ett något rikare uttryck.
Men då detta rikare uttryck bestän-
• digt uteblef, och motpartiet började att göra sig litet lustigt deröfver, så kände högern, att så vida landstinget icke gjorde ett eller annat, så skulle dess prestige försvinna, och man skulle sluta med att rent ut förneka, att det verkligen funnes så mycken intelligens i landstinget.
Så började högerpressen att tala i en allvarlig ton till landstinget, hvilket hädanefter var ur stånd att fortfara med sitt lugna, tillbakadragna lif.
Följaktligen har landstinget börjat att verka, visserligen litet ovilligt och motsträfvigt, men verkar gör det.
Och nu, då det fick sig förelagdt tre så vigtiga lagförslag, hvilka i sig inrymde hela den finansiela situationen, nu var det omöjligt att tiga, nu måste landstinget visa, att det var hos vår första kammare, som öfverlägsenheten, intelligensen, klokheten och erfarenheten voro till finnandes.
Det var icke någon intelligens, landstinget hade att bjuda på under de senare dagarnes finanspolitiska förhandling.
Det var en af de debatter, som göra en dansk så glad deröfver att han hör till ett land, om hvilket man ute i Europa vet så grufligt litet besked.
Det är som regel särdeles nedslående, och det är föga nöjsamt att se ansedda tyska blad meddela sin Kjöbenhavnskorrespondens under rubriken “ Schweden “, men då ens första kammare på det grundligaste blottar sig, är det ganska angenämt att veta, att det stannar mellan oss och våra närmaste grannar.
Man har naturligtvis icke något emot att Europa roar sig, men man vill dock ogerna att det skall ske på ens eget lands bekostnad.
Och skratta, det måste enhvar, hvilken icke som danskarne har alla möjliga skäl att gråta öfver en dylik förstekammars diskussion.
Det hela var egentligen en debatt, hvari hvar och enframträdde och talade om det som särskildt angick hans stånd och näringsfång, alldeles som om medlemmarne sutto der för att tillgodose hvar och en sitt stånd och icke landets intressen.
Konsul Harald Hansen, chef för ett af de största handelshusen i Kjöbenhavn, var en af hufvudtalarne; han var utomordentligt stämd för skattförhöjningar och god- • kände i ett och allt den väsentligen på de obemedlade hvi-lande öl- och bränvinsskatten; han fann blott, att den borde sättas mycket högre, men så skulle för de penningar, derigenom inflöto, handeln och industrien lättas från en väsentlig del af de bördor som tynga på dem äfven efter det nya tullförslaget.
En annan medlem tog ordet för att förklara, att han var en afgjord motståndare till — arbetets fördelning!
Och general Haffner, som förut i flera år varit krigsminister, förklarade att det var ett ofantligt misstag att beskatta vin, eftersom det ju dock vore en artikel som man icke kunde undvara, alltså en nödvändighetsartikel.
Att kaffe i samma lag kallas en lyx, hade icke stött generalen.
— Då ett par dagar derefter lagen om bränvinsskatt kom före, hölls det blott ett större tal — af landstingets ende bränvinsbrännare.
Ölskattlagen medförde icke vidare diskussion, det tyckes icke finnas bryggare i landstinget.
Men mot diskussionens slut var det en talare, som gjorde sitt till för att rädda landstingets ära, som sörjde för att lagen icke gick ut från första kammaren, utan att åtminstone ett framstående tal blifvit hållet om den.
Denne man var Krieger, ledaren för de nationalliberala i landstinget.
Der är alltid en viss spänning, när Krieger tager ordet.
Han talar sällan, lägger blott sitt pund i vågskålen, då det särskildt gäller, men så äro också hans tal fint och koncist utarbetade, och han är en mycket vältalig man.
Det är vältaligheten från 40-talet, med en stark estetisk lyftning, den passar icke fullt för nutiden, men åhöres dock med stort välbehag.
Kriegers föredrag var en rad skarpt pointerade sarkasmer mot ministern, som af Krieger förkla-rades hafva ledsagat forslagen med ett sådant tal, att det kräfdes stark håg för att man skulle vilja inlåta sig med honom.
Likväl ville Krieger dock säga, att efter det ministern genom sina uttalanden om kompensationspolitiken hade hopkedjat de tre forslagen sålunda, att man icke kunde antaga dem hvart och ett för sig, så var det gifvet att förslagen icke kunde genomföras.
Han ville uttala sig om krigsskatten, icke i den tro, att han kunde öfvertyga ministern, som ganska säkert icke lät sig böjas genom en diskussion, utan för att inverka på medlemmarne.
Och han måste då säga, att när en finansminister bibehöll en lag, sådan som krigsskatten, derför att den nu en gång existerade, och trodde att det var konservatism, så låg häri ett stort missförstånd.
Ty i det sant konservativa låg just att beständigt bortskära det som, öfvergånget till en bestämd situation, hade öfverlefvat sig sjelf.
Kärnan i äkta konservatism vore just hänsynen till de historiska förutsättningame — i detta fall till krigsskattens extraordinära karakter — och den som öfverhoppade denna hänsyn, han handlade i radikalismens anda.
Krieger tviflade dock visst icke derpå, att detta skedde finansministern alldeles omedvetet.
Han slutade med att säga, att de som i afseende på krigsskatten intogo samma ståndpunkt som ministern, de aflägsnade ut- * sigten till en öfverenskommelse mellan höger och venster.
“ Dess mera förökas de misstämningar, dess mera fördjupas de splittringar hvaraf vårt land och vårt folk sönderslitas.
Detta är, som man kan se, rena och klara ord till ministern Estrup.
Att berätta ministern, att han står som ett hinder för en öfverenskommelse, för ett biläggande af hela vår politiska misére, det är det samma som att bedja honom snarast möjligt försvinna.
Och hela det öfverlägsna sätt, hvarpå Krieger under sitt föredrag såg bort på ministern, hvilkens svar var alldeles ovanligt [matt, ökade intrycket af föredraget, som ju måste väcka ett betydligt uppseende redan genom den roll Krieger spelat såsom mång-årig minister och ännu spelar särskildt genom sin verksamhet bakom kulisserna.
Det var framfor allt den stora betydelsen af Kriegers uppträdande, att det var i hvarje fall en del af högern, som sände ministeren sin krigsförklaring, fint men derför icke mindre hvasst, med beherskning, men just derför så säkert.
Det var det länge jäsande missnöjet, som sökte sig ett utbrott, det var den rykande branden, som slog ut i ljusan låga, och handsken kastades af högerns främste man.
Frågan är nu: huru många af högern stå bakom Krieger?
Talade han för allt det i högern, som icke är gods-egarelement, eller representerade han blott en underafdel-ning i partiet?
Betyder hans uppträdande, att högern i folketinget, vid hvilken Krieger är så fast knuten, också skall vända sig emot Estrup i denna vigtiga sak, eller är detta något som ännu icke är afgjordt?
Allt detta står i vida fältet, men det är i alla fall afgjordt, att kabinettet har fått en stöt, som det svårligen skall kunna uthärda.
Det är bland alla politici den rådande meningen, att Estrups dagar äro räknade, att han huru som helst måste träda tillbaka, när till våren de evinnerliga stridigheterna om finanslagen å nyo komma fram.
Så vidt.
nu är möjligt att se, skola tingen svårligen i år under ett Estrupskt kabinett kunna blifva eniga, hvarken om en definitiv eller en mellertidig finanslag.
Och det är icke rimligt, att kabinettet, stående på så svaga fötter som för tillfallet, skall våga att utfarda en ny provisorisk, ty då torde hända att harmen bland alla partier och inom hela befolkningen skulle bli så stark,.att äfven en så karaktersfast och energisk man som Estrup skulle ömma sig vid att bära den.
Situationen är nu sådan, att alla partier dansa, på ägg.
När, det bildas ett nytt kabinett — och dag efter dag gå rykten om en ny ministerlista — är det antagligen högern (de nationalliberala) och de moderata, som slå sig tillsammans om portföljerna.
Till och med om högern kunde blifva ensam derom, borde den vara så klok att taga mo-derationen med.
Den borde inse, att hvad Estrup måste träda tillbaka för, det kan nationalliberalismen icke genomföra ensam, utan allians.
Derför äro de moderata i närvarande ögonblick så omåttligt försigtiga, man vill icke förspilla möjliga goda chancer, man vill icke göra sig framtiden besvärlig genom att bryta med de menniskor, som man kanske snart skall arbeta tillsammans med i ett kabinett.
De moderata äro i ett underligt mellanstadium.
Ni känner historien om läderlappen: den sade till fåglame “ jag har vingar, " och till däggdjuren “ jag är då gudskelof icke någon fågel. “ De moderata blicka än ut emot landsbygden, valmännen, som önska den ihärdiga striden för de demokratiska principerna, och till dem säger moderationen: “ Vi äro som bekant venstermän “, men så vänder den hastigt huf-vudet, blinkar åt de nationalliberala och säger: “ Vi äro då gudskelof icke radikala.
“ Kort sagdt, de moderata äro för tillfallet ofantligt fina politici, om blott de nu få något för all sin klokskap, och det icke går som vid förra alliansert der högern har bibehållit hela fördelen.
Äfven medlemmar af den radikala gruppen ha blifvit nämnda som ministerämnen; Berg har figurerat på flera ministerlistor, men det är ju, när allt kommer omkring, icke stadssqallret som bildar ministérer.
Partiet sjelf närer också knappast någon illusion i denna riktning; åtminstone har man icke märkt det ringaste af att det inrättat sitt uppträdande efter en sådan eventualitet.
Ett är gifvet, och det är, att vi under Estrup skridit långt framåt i liberalism, i kärlek till friheten.
I sitt föredrag om Henrik Ibsen berättade d: r Georg Brandes, att Ibsen var så glad åt Ryssland: “ Sikken et brillant tyranni
— hade skalden sagt till Brandes — Gud bevares, hvor det strammer friheden op; det er et dejligt barbarisk land, dette Rusland, det er jo snart det eneste sted, hvor nogen vil offre lidt for friheden.
“ Af samma skäl har Estrup-Scavenius aflat mycken frihetskänsla.
Man har till allra sist icke något horn i sidan mot vår unga författning, som våra fadermottogo med så stor hänförelse och så ädel glädje, man vill icke låta den multna bort, förvridas, misshandlas af brutala händer.
Det var de nationalliberala, som skaffade oss den, det var de som först talade illa om den, då den icke blef använd som de ville.
Så fingo de lust att rubba litet på den.
Men blott för sig sjelfva ville de hafva lof att göra detta.
De hade ju — så ansågo de — tillverkat mekanismen, derför kunde de också laborera med den, utan att den gick sönder; dessutom voro deras händer så fina och de voro så skickliga, de kunde göra det så fiffigt, att man nästan alls icke märkte det.
Men så kom det en dag, då en annan, som icke ansåg dem så fiffiga som de sjelfva, trädde till makten, och med en hand som var det en plog, som skulle drifvas igenom hård jord, tog han på den fina, ömtåliga väf, som kallas en författning.
Det skar de nationalliberala i hjertat: deras eget vackra verk, om detta detta grep denna förvaltarehand så tungt, så bakvändt, så plumpt.
Och de måste sitta alldeles stilla och till på köpet vid alla tillfallen, då någon frågade dem, säga ätt de funno det hela vara synnerligen utmärkt.
Det har varit en pröfningens tid för de gamla nationalliberala, och när man har mörka dagar, reflekteras det mycket; de nationalliberala ha sagt till sig sjelfva: om vi dock aldrig sjelfva hade begynt att tala illa om författningen och sjelfva gifva anvisning på att rucka den.
Nu ha vi konseqvensen i denna godsegarregering.
Och detta har luttrat de nationalliberala, har återgifvi^ dem litet af ungdomsidealet.
De ha blifvit liberala ånyo; det var liksom minnen från den tid, det unga slägtet har hört så mycket om, då Krieger talade om att aflägsna det, som har öfverlefvat sig sjelf, då han, som starkare än någon, har kämpat med venstern, talade för öfverenskommelse, för en bro mellan partierna, så att vårt land kunde lefva lyckligt, och det var framför allt den åter unge Krieger, som gjorde sig lustig öfver den finansminister som, derför att han har några tunnland jord bakom sig, med säkerhetoch bestämdhet talar om alla möjliga socialekonomiska och finansiela förhållanden.
Har Estrup uträttat det, att han fört de nationalliberala tillbaka till frihetens och framstegets väg, till att arbeta för det som bäst tjenar vårt land, så har han vunnit sig en förtjenst som han minst har drömt om.
Och venstern har under kampen med honom lärt resignation, seghet och uthållighet; den dag, han träder tillbaka, står den ojemförligt mera beherskad, långt mera utvecklad än då han tillträdde makten.
Har det varit och är det ännu en hård tid, den under Estrups regemente, så har han kanske utan att sjelf veta det arbetat för sina efterföljares regeringsduglighet och mognad.
Det är i alla fall att hoppas — ensamt utsigten till ljusa dagar, då han träder tillbaka, kan försona med den tid han ännu är vid makten.
Richard Cobden och frihandeln.
Originalbidrag till Dagens Krönika af Helen Zimmern.
(Öfversatt från författarinnans engelska handskrift.
Det är ett egendomligt faktum, att ehuru omkring sexton år förflutit sedan Cobden aflidit, har lefnadsteckningen öfver hufvudinannen för frihandelsrörelsen i England ända tills nu fÖrblifvit oskrifven.
Det är vidare ett egendomligt sammanträffande, att denna alltför länge uppskjutna minnesbild utgifvits i ett ögonblick då hos ett visst parti i England någon benägenhet råder att underskatta Richard Gobdens lifsgerning samt kritisera honom mera ovänligt än hittills varit fallet.
Hr John Morley, Gobdens biograf, * som icke sjelf är nationalekonom ex professo, nedlåter sig ej till att göra sitt arbete till häfstång för en polemisk diskussion, hvarigenom han skulle beröfvat det samma dess moumen-tala värde och gifvit det ett efemert intresse.
Naturligtvis var det omöjligt att skrifva om den store frihandlaren utan att skrifva om frihandeln, och Morleys bok gifver klara bevis på klokheten i den frihandelspolitik, hvars förfäktande utgör Gobdens största ära.
För närvarande tyckes frågan om frihandel och protektionism vara mer eller mindre brännande i alla Europas land, och följaktligen är ögonblicket särdeles gynsamt för att öfverskåda frihandelns historia, ett af de vackraste kapitlen i Englands historia, skildringen af en stor, ej blodig • revolution, berättelsen om en stor triumf, så mycket mera lysande, som den fullbordats utan vädjande
* Det är utgifvaren af Fortnightly Beview, John Morley, som ' genom sitt i dessa dagar utkomna arbete om Cobden gifvit närmaste anledningeu till Miss Zimmerns uppsats.
Red: s anm. till fördomar eller passioner, och af män utan andra resurser än sin begåfning och sin entusiastiska tro på det sannas och rättas grundsatser.
Skildringen af den absoluta och plötsliga omkastningen i en politik, i enlighet med hvilken det britiska väldets kommersiela öden blifvit ledda ända till 1846, är utan exempel i det förflutna; men dess historia är glömd i England af det nya slägte som vuxit upp utan kännedom om den svåra ställning man hade att uthärda i protektionismens gamla dagar, och utomlands är den alltför litet känd.
Det fins intet föregifvande, som mera ofta eller mera ifrigt användts såsom argument af utländska motståndare till frihandeln, än att England derigenom blifvit förstördt.
Det bästa svar på ett sådant argument, grun-dadt ' på missuppfattning, är att lugnt utveckla sakförhållandet, med stöd af historiska och statistiska fakta af oförneklig autenticitet.
I ett föregående häfte hade jag äran att såsom “ vetenskaplig optimism " skildra den hufvudströmning i det moderna tänkandet, för hvilken Herbert Spencer är en så förträfflig representant, i motsats till det adertonde århundradets ovetenskapliga optimism, som förklarade: “ hvad som är, är rätt. “ Vi säga nu: “ hvad som är rätt, måste vara fördelaktigt.
Skilnaden är tydligen högst väsentlig och belyses särskildt genom frihandelsrörelsens historia.
England befann sig i en alldeles särskild ställning i af-seende på frihandelssystemet.
Dettas teoretiska sundhet och praktiska fördelar hade blifvit proklamerade af vetenskapliga anhängare nära ett århundrade innan det antogs och sattes i verksamhet af regeringen i något land, och detta var blott af regeringen i ett enda land, och detta land var England, Man har i andra stater ofta nog visat sig villig att erkänna den teoretiska sanningen af frihandelns läror, men man har derunder påstått att vissa inskränkningar vore nödiga i praktiken.