Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och ut ur ron, ur sommarmiddagsron, bröt sig plötsligt en annan känsla, nu icke mera den rena hvilan, – den rena hvila, hvilken inom färgernas verld har sin motsvarighet i det rena, obrutna solljuset, – utan en böljning, en brytning: erinringsstämningen med hela dess jubel, fyllighet och sötma.
Alla de beslägtade minnena af sommarmiddagstimmar, sålunda njutna i forna dagar på gräsmattan under åldriga, knotiga äppleträd i fädernegården, i hövålmar eller sädesskylar, på pilvallar eller på brinken vid fiskdammarne, medan metspöet hvilade vid sidan och blicken allt mera hypnotiserades af det hvita pennskaftet i den flytande korken, – alla dessa minnen manades med ens fram, icke det ena för sig och det andra för sig, utan alla i ett, såsom ett enda minne, såsom en enda känsla, såsom en enda stämning, erinringsstämningen, sjelfva detta som var sommarmiddagsron.
Och associationen grep vidare omkring sig, vidare och vidare, liksom ringarne i vattnet kring den utkastade stenen, – ur denna enskilda erinringsstämning från gångna tider, från barndom och ungdom, löste sig ut hela detta förflutna, och han fyldes med denna smärtsamma sötma, som det eger, hvilket oåterkalleligt är försvunnet, och med den våldsamma, sugande längtan, som det väcker; och bild på bild drog förbi hans inre öga, utan ordning eller sammanhang och utan anseende till den betydelse de haft i hans lif, men hvarje särskild tydlig ända in i de minsta enskildheter, ända ut till de mest perifera omständigheter, hvilka icke förvittrat under de många åren och dermed röjt sin karaktär af hufvudsaker, arten af ett leende, eller nyansen af en blick, eller den obestämbara innebörden i en gest, eller den hittills icke genomskådade meningen i ett tonfall, hvilken nu först med ens låg inför honom fullständigt genomskinlig.
Så begynte det slappna, slockna; der kom grumsning och oro; bilderna kommo icke längre glidande, tyst och mjukt, den ena efter den andra, den ena ut ur den andra, utan trängdes och kastades om hvarandra, försvunno för att dyka upp igen eller visade sig alltför kortvarigt för att bli fullt synliga; det gångna och det närvarande grepo in i hvartannat; och svaga förkårar började förmärkas af den olustighet, hvilken beledsagar uppvaknandet ur en erinringsstämning.
Tills åter med ens, i en sista uppflamning, den öppna platsen derinne i hans själ låg bländande upplyst, fyld af solsken, middagssolsken, sommarmiddagssolsken, och han såg en trädgård med många blomster på mark och träd, och bakom den en vacker boningslänga med kalkhvita väggar och gröna fönsterposter, och på den gröntomslingrade verandan en ung flicka i ljusblommig kattunsdrägt och gul stråhatt, – kusin Karna i farbror Tuves trädgård – – –
Något hade farit igenom honom, och han fann sig med ens helvaken, sig sjelf stirrande upp i den blå och soliga himlen, hundarne sofvande bredvid sig, den gröna, blommande trädgården omkring sig.
Han reste sig upp på ena armbågen; liksom tänkte efter, – han visste icke öfver hvad.
I samma ögonblick sträckte mor Bengta sitt grå hufvud ut genom köksfönstret och budade till middag.
Han reste sig hastigt och gick in, skyndsamt, som om det hastade, med sänkt hufvud, som om han sökte efter något inne i sig, hvilket han icke kunde få tag i.
Åt i en fart, mekaniskt, utan att veta hvad han åt; – den tryckte och tryckte invärtes, ovissheten, som han icke visste hvad den gälde.
Omsider kom ändtligen den lösande tanken: han satt med ens och höll den i sin hand.
Men nu, när han godt och väl hade den, betraktade han den med skamsna känslor, som om det icke vore rigtigt bestäldt med saken.
Vore det verkligen det rigtiga, som han funnit? eller hvad vore i vägen?
Måste han då icke verkligen alldeles nödvändigt fara till farbror Tuve, för affärerna; icke på minuten förstås, men med snaraste, och först som sist, och i dag lika väl som i morgon!
Vädret vore så vackert; och ingen kunde veta, hur det blefve i morgon; och i dag vore han så upplagd; han brände rent af efter att ge sig ut och rida i dag; han såg ideligen framför sig den hvita längan i solskenet, trädgården, verandan – – – Han formligen längtade, – efter fädernebyn, efter sin barndom, efter alla sina gångna sommarmiddagsstunder, efter sina minnen, efter sig sjelf, honom som en gång njutit allt det der.
Och bilden blef stående framför honom, full af sol: den hvita längan med de gröna fönsterposterna, den blommande trädgården, och på den gröntomslingrade verandan en gestalt i ljusrutig kattunsdrägt och gul stråhatt ...
Det kårade helt varmt igenom honom: ja, det vore inte värdt att uppskjuta med saken, farbror Tuve kanske rent af undrade, hvarför han inte redan kommit, betalningsdagen vore snart inne; – ja, farbror Tuve tyckte bestämdt, att det var besynnerligt.
Och Truls sadlade sin gångare ut på eftermiddagen och red till farbror Tuve, – i affärer.
Alldeles som redan åtskilliga gånger förut.
Och ju oftare han gjorde sig ärende till farbror Tuve, dess mindre vardt det naturligtvis hvarje gång att talas vid om i affärer.
Och eftermiddagarne voro långa, och gubben Tuve gick ut och in för att ställa och styra om gårdens dont.
Och sålunda hade han långa tillfällen att hålla sig till kusin Karna allena.
Så länge de båda männen suto samman, gick hon och kom, satte brickor fram för den främmande och bar brickor bort, utan att våga sig till att säga något, blott med en och annan förstulen, skrämd blick åt Truls, och gaf sig brådt om med att komma bort igen, liksom för att understryka, att hon icke vore nyfiken att höra hvad fadern och kusinen hade att förhandla om, eller som om hon icke ville ha nånting med de sakerna att beställa.
Men icke väl var gubben Tuve utom dörren, förrän de begge unga, ingendera visste huru, funnit hvarandra.
De hade icke mycket att säga hvarandra: det var banala samtal med olofligt långa pauser.
Men derpå kom det ju icke an, för någondera; kusin Karna tycktes ingenting bättre önska, ehuru hon, när tystnaden varat väl länge, fick nervös hast med sitt handarbete och ibland kunde bli allt rödare och rödare; och Truls gonade sig, som om han efter att ha varit ute en hel vinterdag sute och värmde sig framför det egna hemmets brasa.
Han satt i varmt välbehag och såg på kusinen, hvilken höll hufvudet framåtlutadt öfver arbetet, så att han hade inunder sig den hvita benan i det bruna håret, och blott någon gång lyfte upp till honom en skygg, varm, glad blick ur de mjuka grå ögonen.
Vacker var hon icke, bestämdt icke; näsan vore för stor t. ex.; men det låg i något annat, att hon vann, – icke i ögonen allenast, icke heller bara i draget kring munnen; man kunde öfverhufvud icke utpeka, hvar det låg; öfverallt och ingenstädes; men det fans der.
Stackars flicka, mediterade Truls, hon är en af dem, hvilka hela verlden tycker om, men i hvilka ingen förälskar sig.
Han blef helt varm om hjertat; han tyckte så innerligt synd om henne; vid henne hade ingen man fäst sig af de många, som kommit som gäster i det rika huset, medan alla kretsat kring den äldre systern, den vackra Boel, som också tidigt fått sig man och allt; och om det så vore sjelfva den mjälla, genomskinliga hyn, så vore äfven den ett olyckans tecken, hvilket tydligt sade – äfven om icke det insjunkna bröstet och de förklarade ögonen sagt det ännu tydligare –, att hon skulle komma att dö ung, såsom hennes mor.
Stackars flicka! – ja, sannerligen, Truls tyckte så innerligt synd om henne, att han skulle kunnat ta henne in till sig och stryka henne helt sakta och ömt öfver det släta, blanka håret.
Han höll af kusin Karna, rent höll af henne, af purt medlidande.
Hon vore en så god menniska, fortsatte han, en så sällsynt god flicka, att hon vore värd det bästa här i lifvet och deribland äfven en man, som icke toge på henne med alltför grofva näfvar.
Stackars flicka! – man kunde verkligen rent af förälska sig i henne, bara som man höll af henne, så hygglig och god som hon var; men – en kärlek, som framvuxit ur medömkan, vore ingen rigtig kärlek – – –
Emellertid – känslorna ha ock sin kasuistik, och affinitetslagarne inom känslokemien har ännu ingen förmått utleda och fastslå.
När derför en vacker högsommardag
Truls satt i sitt rum och hörde en vagn bullra in genom porten under jubelskall från alla tre hundarne, hvilka efterhand, under den totala frånvaron på besökande, glömt bort att ge hals, och mor Bengta med en bortkommen menniskas ansigte kom instörtande och framstötte någon oartikulerade ljud om «främmande», och Truls såg farbror Tuves eleganta spann hålla framför sin farstu,trappa voro de känslor, med hvilka han hjelpte sin kusin att stiga ur, snarlika dem, med hvilka en ung man ser den unga flicka, som han snart skall kalla sin, för första gången stiga öfver tröskeln till det blifvande gemensamma hemmet.
I Bökebergs skog hölls folkhögskolefest, och farbror Tuve hade bestått hästar och vagn, på det att dottern en gång måtte kunna komma ut och roa sig och njuta af sommaren och skogen.
Gifta dottern och svärsonen hade följt med, och då vägen bar förbi, hade man tittat in om för att taga Truls med, om han vore hugad.
Truls förde sina gäster direkt ut i trädgården.
Den låg nu i sin rätta och yppigaste sommarråga, full af rosor, med täta häckar och svala, skuggiga, öfvervuxna gångar.
Inne i ett af lusthusen bullade mor Bengta med naiv stolthet och beskäftighet fram limonaden och kaffet på en snöhvit duk, och Truls skötte värdskapet i öfverdådigt humör.
När de voro färdiga och bröto upp för att köra vidare, sade vackra kusin Boel med en knyck på nacken och ett glimt i sina blanka, bruna, spotska ögon:
«Nu får du också visa oss, hur du bor, Truls.»
Truls förde dem in i sitt arbetsrum.
Der var nästan alldeles skumt, när man trädde in så der omedelbart från det starka solljuset derute; och kyligt; – de mörka, blommiga gardinerna voro dragna för fönsterna.
Boel blef stående i dörren och nöjde sig med en öfverblick: hon hade icke sett en sådan inrättning förut och kände sig derför kränkt, såsom alltid menniskan gör inför det, som går utöfver hennes horisont.
Hon såg helt kall och ovillig ut.
Systern deremot gick omkring och besåg allt, taflor och porträtter och nipssaker, souvenirer från menniskor och trakter, hela det för henne främmande och underliga miliö, i hvilket han, hennes kusin, lefde, en konstnärs bisarra fantasi, hvilken stack af mot allt det solida och rätliniga i traditionerna inom hennes kretsar, – besåg alltsammans med en stillsamt nyfiken undran, ett visst rådvillt och skyggt intresse, som Truls fann så rörande och ärligt och fint, att han, när hennes undersökning var till ända, vände sig emot henne och såg henne in i de trohjertade, förklarade ögonen med en blick full af ömhet och frågor.
Den unga flickan ryckte instinktivt ett steg tillbaka, men hennes blick blef hängande i hans, osäker, om den skulle afvärja eller icke.
Med ens blef hon röd och drog sig förläget, halft baklänges, hän mot systern till.
Det hela var ett ögonblicks verk; men syster Boels kloka klara bruna ögon hade uppträdet icke undgått, och hon blickade på de begge förbrytarne med en indignerad förvåning, som om hon sporde dem, om hon verkligen skulle tro sina ögon.
Derpå vände hon sig om och gick ut till vagnen; och de begge unga följde efter, Truls både glad och illa till mods.
De flögo åstad norrut mot skogarne till.
Tuve hade ännu efter gammaldags skick stallet så fullt med hästar, att ett par allraminst kunde stå frisparadt från allt gröfre göra och uppbevaras till vagnshästbruk vid de få högtidliga tillfällen, som det gafs mellan år och dag; och «gubben Tuves två hvita» voro kända af hvarenda menniska på åtskilliga mils omkrets.
De dansade också i dag lusteliga fram på vägarne, trots den glödande julihettan, backe upp och backe ned; de gåfvo fullständigt illusionen af att ingenting, rakt ingenting, draga.
Bakom sig lemnade de en sky af dam, – tills den gula vägen med ens förlorade sig inne i den gröndunkla bokskogen.
På hållplatsen var stimmande fullt med åkdon; hästarne stodo och viftade flugorna bort med svansarne och åto ur vagnarne, och drängarne gingo och buro vatten åt de törstiga djuren.
Rundt omkring hade grupper lägrat sig under träden; kvinnorna dukade upp ur korgar, och männen drogo korkar ur buteljer.
Uppe från restaurationsplatsen ljöd manssång; och Truls och hans sällskap styrde kosan direkte dit.
När de hunnit till jernvägsöfvergången, slutade sången; strax derpå hörde de någon hålla tal.
På sluttningen var talarestolen rest, och uppåt höjden stod bänk bak bänk.
Bakom den sista bänken stod man som en enda massa.
De armbågade sig fram, med Truls i spetsen, från sidan, mot de främsta bänkarne till.
«Mår du icke bra?» frågade Truls ömt; – han hade kommit att kasta en blick på kusinen: hon var blek och andfådd.
«Jag vet inte, men jag är så underligt trött,» svarade hon, hviskande, rädd för att störa talet.
Truls såg sig om: fullsatt, hvarenda plats upptagen; endast på första bänken funnos ännu några lediga platser.
Den var nemligen reserverad för honoratiores: en teologie professor från Lund, «vän till folkhögskolan», en annan professor i djurläkarekonsten, och så en oändlighet kvinliga väsen, tanter och kusiner till föreståndarefamiljen.
Truls fattade resolut kusinen under armen och styrde fram mot den heliga bänken.
Som med ett ryck i en och samma tråd stodo alla honoratioresögon rigtade på honom; sjelfve talaren gaf honom en sned blick och gjorde en ofrivillig paus.
Truls var nemligen känd; och han var på den kanten persona ingratissima.
Ytterst på bänken satt en fyratioårigt utseende dam: det var föreståndarens dotter, numer hans egen och institutionens allt i allo, genom sitt sannt kristliga sinnelag intimt förbunden med teologiska fakulteten i Lund, till på köpet en af landets främsta kvinnosakskvinnor, «Morgontidningens» och fru Forsmans skånska filial.
Hon betraktade den unge mannen med en blick full af förvåning öfver hans fräckhet; Truls helsade förbindligt, sköt sin följeslagerska in på bänken och satte sig sjelf vid hennes sida.
Från den grönsmyckade tribunen talades väldeliga.
Talaren var en liten, oansenlig herre, med en stor svampnäsa i ett grådaskigt ansigte; men talet föll ur hans mun som ett vattenfall.
Det var den berömde professor Klibbing.
Hans specialitet var att året rundt fara omkring i Skåne och hålla föredrag, öfverallt, på folkhögskolefester, i arbetareföreningar.
Han talade om allt; rörde sig med samma sjelfsäkerhet på alla gebiet; om det gälde kristendomens civilisatoriska betydelse eller artificiella gödningsämnen, var honom partie egale.
Hans mångsidighet öfverträffades endast af ett: hans uthållighet; det var med hans föredrag som med den skånska tålmodigheten: de hade ingen ända.
Fröken allt i allo hade vändt ryggen till, sedan hon först med en högdragen och beklagande förvånad blick mönstrat den unga flickan, – lammet i vargens klor.
Om en stund gjorde hon emellertid en plötslig rörelse med handen och tappade dervid näsduken, – tappade den så att den blef liggande precis på sådant sätt, att hon skulle kunna bli satt i tillfälle att afgöra, huruvida Truls sjunkit så djupt i sin ringaktning för den högre kvinnan, att han glömt äfven det chevalereskhetens bud, som ålägger en kavaljer att upptaga den näsduk, hvilken en dam fält framför hans näsa.
Vidundret Truls åsåg proceduren med oblandad häpenhet, satt en stund eftertänksam, samt tog derpå upp näsduken och räckte den åt dess egarinna, men med en blick, som tydligt sade, att han naturligtvis genomskådat hela tillställningen och att han tyckte, att fruntimmer af hennes ålder gerna kunde låta bli dylika barnsligheter.
Fröken allt i allo tackade ironiskt med en böjning på hufvudet, gaf honom en ursinnig blick och vände åter ryggen till.
Tiden gick, – men talet tog ingen ända.
Den allmänhet, som befann sig på stående fot, flyttade gång på gång på benen; men slutet ville icke komma.
Skåningen har emellertid respekt för en uthållighet, som öfverträffar till och med hans egen, framför allt när den framträder på just det område, der han sjelf alldeles ingen uthållighet eger:
– Truls såg ock på bondgubbarnes ansigten en baxnande beundran för denne lille man deruppe på tribunen, som kunde snacka så mycket och så länge, utan att munnen gick ur led.
Då fick han plötsligt syn på ett trindt, rödt, jovialiskt anlete, som grimaserade mot honom, – det var Boels man.
Han knep ögonen samman, nickade energiskt, gjorde en indigneradt förebrående min, hvilken sade så mycket som att det här icke vore att hålla ut, formade handen till en bägare och satte den intill munnen, imiterande att han toge en klunk, klippte åter inbjudande med ögonen samt blef stående och stirrade med sina stora runda fiffiga ögon för att konstatera hvad verkan det hela utöfvat på Truls.
Denne log och nickade.
«Ska vi gå nu,» sade han till Karna, som satt och flyttade otåligt på benen, liksom om den klapprande svadan gjorde henne nervös.
Hon sneglade skyggt upp till fröken allt i allos rygg.
Truls förstod, att hon ville så gerna, reste sig tvärt och bröt väg genom mängden.
Karna följde hastigt efter, med sänkta blickar; hon hade liksom Truls på förnimmelsen de många långa honoratioresblickar, som suto i deras nackar.
Sällskapet dref på måfå in genom skogen, stötte till andra grupper och fortsatte i förstoradt skick vidare neråt mot sjön till.
Ydinge låg blank och hvit i högsommarhettan, med sina gröna holmar och strändernas hängande, speglade bokar.
Det led redan ut på eftermiddagen, men det var ännu hett som midt på dagen, kafstilla, och kvaft.
Då de gingo tillbaka upp mot skogen, hade Truls och Karna kommit att gå samman, ensamma för sig sjelfva.
Hon såg betryckt, nästan lidande ut, och gick så underligt tungt vid hans sida; skulle hon gå och gräma sig öfver uppträdet med fröken allt i allo, tänkte Truls.
«Du tror väl, jag är en temligen vådlig och förderfvad person,» sade han.
«Hvarför det?» – den unga flickan gick och ritade med parasollen i vägdammet.
«Nå, det kan väl många ha sagt dig,» menade Truls bittert.
«Och nu sist hon deruppe, skolfröken,» tillade han och såg ned på kusinen, som gick med nedböjdt hufvud och ögonen i marken.
Hon slog ett stolt och resolut kast med nacken och såg rakt framför sig, medan hon gick till, hastigt och spänstigt.
«Hon såg ut att vara en rigtigt ond en,» sade hon bestämdt.
Truls kände sig glad som ett barn, hvilket man gifvit rätten i ett tvistemål.
Sällskapet hade åter hunnit upp till församlingsplatsen, der man nu höll på med diskussion.
Ämnet: kvinnans ställning.
De stodo en stund och hörde på samt gingo så vidare.
Några hade utlöst sig ur gruppen under vandringen, och andra hade kommit till.
De begge systrarna letade fram korgarne ur vagnen, svågern och Truls fingo dem i handen, och så styrde man kosan upp till de ensamt stående, urgamla och ärevördiga bokar, hvilka resa sig på backsluttningen.
Det blef stort helsande, när förtruppen hann fram: idel slägt och bekanta.
Truls, som kom en smula efter med Karna, hade icke lagt märke till, hvem det var, då han plötsligt fann två ögon hvila på sig.
Det var Bengts syster.
Hon stod ett stycke borta, men ögonen måste länge och spändt varit fästa på honom; det hade han på förnimmelsen.
Karna hade redan gått hän till henne och helsat på.
«God dag,» sade han naturligt, – han hade trott, han skulle känt sig mera brydd vid detta första möte.
Hennes ögon flackade rundt öfver hans ansigte och veko undan.
«God dag,» svarade hon något andfådt.
Då måste ju äfven Bengt vara här, for det igenom Truls; och han kände ett stort obehag.
I samma ögonblick fick han syn på den forne vännens lingula nacke.
Bengt tog just Boel i hand, bytte några ord med henne, och gick så vidare med handtag genom raden af nykomna.
Truls märkte, att Bengt redan visste af hans närvaro, ehuru han icke låtsade derom.
Nu helsade han på Karna, – i nästa ögonblick stodo de ansigte mot ansigte.
«God dag,» sade Bengt och sträckte handen fram.
Det hade kommit ett litet, litet drag af undertryckt kränkthet, af vammelt ressentiment kring munnen, och den hastiga, tvära rörelse, med hvilken handen räcktes fram, röjde en motvilja och en fientlighet, som ännu lefde.
Det var ett fult drag, som äcklade Truls, han visste icke hvarför; och något ondt steg upp i honom.
Han lyfte ögonbrynen och såg ironiskt rakt in i Bengts ansigte.
«God dag,» sade han en smula spydigt och lade slappt sin hand i den andres.
Bengt for samman, som om han fått en knif i ett öppet sår, – och de voro mera skilda från hvarandra än någonsin.
Korglagen slogos samman.
Truls låg och betraktade i smyg från tid till annan Bengt: denne hade förändrat sig en hel del, sedan han sist såg honom.
Det var nu också rätt länge sedan; Truls hade emellertid icke förlorat sin gamle vän ur sigte under dessa år.
De hade icke personligen råkats, men de bodde hvarandra alltför nära och hade alltför många gemensamma bekanta, att de icke måste veta noggrannt besked om hvarandra.
Bengt
Hansson hade först en tid slagit sig på medicinen; derpå hade han, af fruktan att en praxis som läkare skulle beröfva honom allt tillfälle till de högre och ideellare sysselsättningar, som han dock icke ville ge afkall på, egnat sig åt naturvetenskapliga studier i all allmänhet.
Han ämnade ge sig in på universitetsbanan.
Emellertid dök den gamla ansvarskänslan gent emot den samhällsklass, ur hvilken han utgått, ånyo upp i honom; han bröt tvärt af och gaf sig in vid folkhögskolan.
Dervid måste han läsa morgonbön och förrätta andra religiösa handlingar, och det var nog för att irritera hans skrupulösa samvetsgrannhet.
Då vid samma tid hans bror dog, öfvertog han såsom ende öfverlefvande son den gamla fädernegården, lät sin syster sköta hushållet samt fördjupade sig i praktiskt jordbruk och teoretisk filosofi.
Truls satt och betraktade honom; ja, förändrats hade han.
Han kom att erinra sig ett yttrande af Bengt, fäldt för många år tillbaka, vid tiden för bådaderas misslyckade kärlek.
De hade sutit samman en vinterkväll framför brasan i Bengts studentrum inne i Lund, i melankoliskt och pausrikt samtal om det, som då låg dem begge så tungt på hjertat.
Då hade Bengt sagt, stillsamt och en smula torrt humoristiskt, såsom hans vana var:
«Man ska inte ta sig det för när.
Jag vet inte, hvarför du tar det så hårdt.
Jag tänker som så: vår tur kommer också en gång.»
Som han nu satt der, såg han inte ut att vidare hoppas, att äfven hans tur en gång skulle komma, – mediterade Truls.
Alla de gamla minnena vaknade ännu en gång upp i Truls vid åsynen af Bengt och systern.
Men den stämning, de affödde, var en helt annan än tillförene.
Han kände icke längre den försmådde älskarens skam och sveda; bara ett enda stort oupplöst obehag.
Tanken på de många sentimentala förtroenden, som han vexlat med Bengt, äcklade honom; och ju längre han betraktade den unga flickan, från hvilken åren redan borttagit all den knoppartade friskhet, hvarmed hon verkat på honom, ju mer sporde han sig, om han också verkligen älskat denna kropp, och ju mer måste han ge ödet rätt, hvilket förhindrat en stor, ohjelplig, lifslång dumhet.
Och när denna känslostämning slog om och visade andra sidan, erfor han för den andra unga flicka, som satt der tätt invid honom, något som var så starkt, att han icke längre gat tvifla.
Starkt och sammansatt; tacksamhet, glädje, stolthet, lifslust.
Han gat ej heller lägga döljsmål på sina känslor för henne: han visade henne öppet alla de små uppmärksamheter, medels hvilka mannen isolerar för sig den ena och enda kvinna, som han vill ha.
Och detta, ehuru icke längre bara ett par ögon höllo vakt, nemligen Boels spotska och blanka bruna:
Truls visste, att Bengts syster redan från första ögonblicket af deras ankomst medels en instinkt, som kvinnorna i dylika fall ega, – ett spårsinne, luktsinne, som är obestickligt, – hade en medveten förnimmelse af att han och denna andra unga flicka, hade något sig emellan.
Det afläste Truls i detta andra par ögon, som vaktade öfver hans görande och låtande, afundsjukt och hatfullt mot honom som hon sjelf visat från sig och mot den unga kvinna, hvilken alltså intet tagit ifrån henne, – kvinnans instinkt unnar ingen annan af hennes kön den man, som fordom en gång hängt vid henne sjelf, äfven om det icke ens nu vore lifssak för henne att sjelf få honom.
Det led mot kväll; men solen stack allt hetare.
Man packade samman och tågade öfver till församlingsplatsen: något måste man väl för det goda samvetets skull vara med på det också.
Den officiella delen af mötet var just undanstökad och den privata hade tagit sin början.