Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid öfvervägande af detta mål och då jag delade HäradsRättens åsigt, att under sådana omständigheter,, som här inträffat, Jonas Persson icke bort åläggas den bestraffning, lagen stadgar för den, som kommer drucken i kyrka, kunde jag icke undgå att anmärka, det Jonas Persson, af samma orsaker, ej eller bort fällas till ansvar för sin vid berörde tillfälle visade motsträfvighet att kyrkoplikten undergå.
Ehvad man betraktade kyrkoplikten såsom en botgöring och försoning med församlingen eller såsom en del af bestraffningen för det begångna brottet,, syntes det ändock vara oemotsägligt,, att denna förrättning hvarken borde elier kunde gå i fullbordan, när den dertill dömde befunnes af starka drycker öfverlastad., Sådant förbjndes ej mindre af sjelfva förrättningens; egenskap och vigt, än af rummets helgd, der den skulle verkställas; hvaraf följde att, då Jonas; Persson synbarligen varit i rusigt tillstånd, han icke bort, på sätt likväl skett, i kyrkan införas till kyrkopliktens undergående, utan densamma skolat till annan tid uppskjutas.
Om icke destomindre hans inställande i kyrkan ägt rum, oell vederbörande derjemte sökt, fastän förgäfves, att bereda kyrkoplikten till verkställighet, samt tjenstförrättande Prestniannen tillika, såsom hans skriftliga anmälan om tilldragelsen syntes antyda, föreställt sig, att Jonas Perssons visade motsträfvighet utgjort hinder för förrättningens fortgång och följaktligen skulle med straff beläggas,, hade dessa förhållanden,. — 54 - hvilka ej hort missleda
Domaren vid målets behandling och lagenliga pröfning, icke innefattat skäliga anledningar till den anklagades sakfällande för hans motsträfvighet att kyrkoplikten undergå, så vida rätteligen det enda oell egentliga hindret deremot, hans af drycker öfverlastade tillstånd, härvid i betraktande kommit, men vederbörandes otillbörliga bemödanden att förrättningen, oaktadt detta lagliga hinder, till verkställighet befordra, både kunnat och bort utan något afseende lemnäs.
Då, enligt sådana grunder, Jonas Perssons åtalade förseelse, till följd af Kongl.
Förordningen den 24 Augusti 1813 och 3 Kap. 6 § Missgerningsbalken, rätteligen kunnat försonas med böter, för tredje resan fylleri 13 R:dr 16 sk. och för sabbatsbrott 3 R:dr 16 sk., hvilka, vid bristande tillgång till deras gäldande, skolat umgällas med sexton dagars fängelse vid vatten och bröd, hvarutöfver något ansvar för Jonas Persson lagligen ej hort äga rum; men den af HäradsRätten, genom olaga tillämpning af straff för hans så kallade motsträfvighet att kyrkoplikten undergå, ålagda bestraffning blifvit stadgad till den vida svårare och ovilkorligen urbota af tjugofyra dagars dylikt fängelse, derigenom obehörigt lidande den sakfällde tillskyndats, samt Kongl. Maj:t och Kronan fått vidkännas en i annat fall tilläfventyrs onödig kostnad för hans underhåll i häktet; uppdrog jag, medelst skrifvelse den 30 Mars 1840, åt AdvokatFiskalsEmbetet i Kongl. Götha HofRätt att emot tillförordnade Domhafvande!!, som med HäradsRätten fattat det oriktiga beslutet, utföra den talan om ansvar och ersättning till vederbörande, som lag och sakens beskaffenhet påkallade.
Härförutan hade jag fästat uppmärksamhet å ett af den i Härryda kyrka vid ofvanberörde tillfälle tjenstförrättande Prestman uthändigadt och till HäradsRätten ingifvet betyg, af innehåll, att ”Jonas Persson, för kyrkopliktens undergående i kyrkan inställd, dels varit med starka drycker belastad, dels vägrat att inställa sig å pliktrummet; och då detta förhållande vore stridande mot det skick och den stilla andakt, som vid gudstjensten borde råda, blefve Jonas Persson återsänd till Konungens Befallnings O o hafvande i länet, för att till ansvar för sin motsträfvighet befordras.”
I anledning häraf och då af ordalydelsen i detta betyg syntes, som skulle otvanbemälde Prestman hafva föreställt sig, att Jonas Perssons visade motsträfvighet att undergå kyrkoplikten otillbörligen hindrat verkställigheten — 55 — deraf, och att följaktligen, om denna motsträfvighet icke ägt rum, förrättningen kunnat, oaktadt hans bemärkta sinnesförfattning, för sig gå; men, enligt min redan yttrade mening, sjelfva förrättningens egenskap och vigt ej mindre än rummets helgd förbjudit sådant under den sakfälldes synbart öfverlastade tillstånd, hvilket således utgjort det egentliga hindret mot verkställigheten samt både kunnat och bort föranleda till uppskof dermed och hans aflägsnande från kyrkan, hvarom förrättningsmannen rätteligen ålegat att skyndsamt förordna; ansåg jag mig böra, på sätt äfven skedde, genom sär-^ skild skrifvelse af samma dag, underrätta
Domkapitlet i Götheborgs stift om ifrågavarande ärende och förloppet dervid samt hemställa till Domkapitlets oropröfning, om icke Prestmannens anmärkta förfarande, såsom oförenligt med lag och stadgad ordning, påkallade tillrättavisning och erinran till framtida iakttagande vid lika beskaffade tillfällen.
Uti härå den 20
Maj aflåtet svar hade Domkapitlet, med öfverlemnande af Prestmannens infordrade förklaring, tillkännagifvit, att
Domkapitlet väl funnit uttrycken i bans ofvanberörde betyg tvetydiga, men ansett sig likväl icke hafva någon ytterligare åtgärd att vidtaga.
Af nämnde förklaring inhämtades, att Prestmannen, vid ifrågavarande tillfället, af den orsak, att Jonas Persson, innan lian i kyrkan inställdes, uti länsfängelset blifvit till kyrkopliktens undergående af annan Prest vederbörligen beredd, trott sig icke behöfva taga befattning med en sådan fånge eller ens se honom förr än efter gudstjenstens slut, helst fångens inställande på pliktrummet vanligen skedde af en Fånggevaldiger, och underrättelse derom ofta;; icke meddelades tjenstförrättande Presten förr än han redan vore i kyrkan hvarjemte vidare om förloppet vid meranämnde tillfälle uppgifvits, ”att han af bullret i kyrkan, sedan gudst jensten var börjad, kunde märka, att något ovanligt förehades, samt derföre anmodade klockaren att upphöra med sången, och då församlingen tillfrågades hvad som vållade bullret, svarades* alt fången vore rusig, vägrade att inställa sig på pliktrummet och i stället stod bakom stolarne och spottade- öfver församlingen, hvarpå Prestmamxen, bad leda ut honom, som ock skedde; af ordalydelsen i betyget skulle synas, att fången redan varit inställd i kyrkan; det var således under gudstjensten, som församlingen emot Jonas Persson gjorde anklagelsen* hvilken ock af trenn.e församlingens ledamöter blifvit vitsordad,, och Prästmannen i - 56 - hade endast tecknat densamma; häraf vöre, efter hans förmenande, tillräckligen upplyst, att han hvarken förut, då han icke sett fången, eller under gudstjensten kunnat upptäcka dennes rusiga tillstånd, emedan Prestmanuen med honom före gudstjensten icke hade något att uträtta; endast församlingen kunde det, och detta skedde också:” yttrande Prestmannen slutligen den förhoppning, att han, såsom oskyldig i denna sak, mätte af Domkapitlet från allt ansvar frikännas.
Vid jemförelse emellan uppgifterna i Prestmannens nu afgifna förklaring och hans förrberörde einbetsbetyg, kunde visserligen påminnas, att detta betyg, efter dess ordalydelse, icke, hvad anginge tilldragelsen i kyrkan, utmärkte det förhållande, sorn i förklaringen beskrefves: att hvad egentligen i anledning af betygets innehåll blifvit anmärkt, eller dess författares antydda föreställning, att den vid tillfället rusige fångens motsträfvighet och den förargelse, han derigenom åstadkommit, utgjort enda hindret emot kyrkopliktens verkställighet, icke ens vore i förklaringen uttryckligen motsagdt; och att, i all händelse, embetsbetyget, såsom en offentlig handling betraktadt, borde utgöra grunden för bedömande af dess utgifvares åtgärd och öfvertygelse, ehuru det sedermera blifvit af honom sjelf i märklig mån jäfvadt.
Men om man än ville antaga, att förloppet varit sådant, som i förklaringen uppgåfves, syntes det ändock, som vore icke derigenom alla anledningar till anmärkning i målet undanröjda.
När sakfälld person, på sätt här inträffat, efter föregången beredelse inställdes i kyrka till undergående af uppenbar kyrkoplikt, skedde detta icke utan att dessförinnan anmälan derom gjordes hos tjenstförrättande Prestmannen, hvilken ägde förordna om allt hvad till gudstjensten hörde och i följd deraf äfven meddela tillåtelse till kyrkopliktens verkställighet.
Af honom i synnerhet måste denna offentliga botöfning betraktas ifrån dess ursprungliga och andeliga synpunkt, eller såsom ett medel för förbrytaren att, genom offentligt erkännande af sitt brott och ånger deröfver, vinna försoning med Gud och församlingen.
Ehuru dertill i föreskrifven ordning beredd, kunde likväl förbrytaren, särdeles om emellan beredelsen och kyrkopliktens verkställighet någon tid förflutit, lätteligen hafva blifvit intagen af andra tankar och således behöfva, innan sitt inträde i kyrkan, ytterligare förmanas, på det att i — 57 — att försoningsakten måtte, obehindradt och enligt sin bestämmelse, för sig gå.
Så vida icke detta ändamål ansåges likgiltigt, syntes det alltså för tjenstförrättande prestmannen, om del än icke vore en ovilkorlig skyldighet, likväl kunna utgöra en sann tillfredsställelse, att, innan han efter gudsljenstens slut mötte förbrytaren, för att åter upptaga denne i församlingens gemenskap, underrätta sig om hans sinnesförfattning och derigenom äfven erfara, huruvida tilläfventyrs å hans sida ett så beskaffadt hinder förefunnes, som kunde göra kyrkopliktens undergående lika olämpligt som otillbörligt.
En sådan omsorg, i afseende å förbrytaren iakttagen, skulle ock, långt ifrån att nedsätta den presterliga värdigheten, snarare upphöja den samt till och med kunna räknas för en pligt emot församlingen, i samma mån ordets tjenare vore förbunden att, så vidt möjligt, förese och vaka öfver allt, som under gudstjensten kunde främja församlingens uppbyggelse och ostörda andakt.
Vid ofvanberörda tillfälle hade tvifvelsutan, om man blott efterfrågat fångens sinnesförfattning, den upplysning genast, med lika visshet som någon stund senare, kunnat vinnas, att han varit af starka drycker öfverlastad; hvaraf, såsom redan vore anmärkt och utan motsägelse lemnadt, kyrkopliktens inställande blifvit en oundviklig följd.
Nu åter, då ingen efterfrågan i nämnde afseende ägde rum, inträffade den i förklaringen beskrifna händelse, att, sedan fången varit i kyrkan inställd och då, efter gudstjenstens början, Prestmannen förmärkte, att något ovanligt förehades, gudstjensten på hans tillsägelse alldeles afbröts och församlingen tillfrågades, hvad sorn vållade bullret, samt underrättelse på detta sätt erhölls om fångens tillstånd och i högsta måtto förargliga uppförande, hvarföre hans aflägsnande från kyrkan äfven föranstaltades.
Ville man medgifva, att detta uppträde, ej olikt ett polisförhör, dervid församlingen framställdes såsom anklagare, varit oförenligt med rummets och gudsljenstens helgd, men säkerligen kunnat förekommas derigenom, att Prestmannen förut gjort sig underrättad om fångens sinnesförfattning och, med afseende derå, förbjudit hans införande i kyrkan, kunde man ock med fog betrakta hela tilldragelsen såsom egentligen vållad genom ett lyckligtvis sällsynt undantag från Presterskapets i allmänhet ådagalagda omsorg om gudsljenstens värdiga begående, som i hvarje församling, större eller mindre, vore för 8 58 — lärare och åhörare lika vigtigt, och hvars främjande otvifvelaktigt utgjorde en ibland den förstnämndes mest maktpåliggande pligter.
Att likgiltighet i detta hänseende antingen å hans sida eller hos församlingen icke kunde medföra välgörande verkningar eller bära goda frukter, syntes åtminstone ej kunna motsägas.
Dessa mina åsigter om saken och tjenstförrättande Preslmannens förhållande dervid, antydande tillräckligt orsaken, hvarföre efter min tanka uppmärksamhet å händelsen ej bort uteblifva, meddelade jag
Domkapitlet i skrifvelse den 9 Juni, jemte tillkännagifvande, att, då Domkapitlet, som ägde närmaste vården om religionen och kyrkan samt otvifvelaktigt äfven bäst insåge hvad i ämnet kunde vara nödigt, nyttigt och tillbörligt, förklarat sig icke hafva någon ytterligare åtgärd i målet att vidtaga, jag för min del kunde låta dervid bero.
Deremot är, till följd af min ofvanberörda remiss lill AdvokalFiskalsEmbetet i Kongl. Götha HofRätt, åtal inför Kongl. HofRätten anstäldt emot tillförordnade Domhafvanden, som i IiäradsRätten handlagt ifrågavarande mål angående Jonas Persson.
Till bemötande af AdvokatFiskalsEmbelets afgifna embelsmemorial har tillförordnade
Domhafvanden, uti sin förklaring, hufvudsakligen anfört, att orsaken, hvarföre HäradsRätten ansett Jonas Persson icke kunna fällas till ansvar för fylleri i kyrka, väl varit den, att han icke kunde anses hafva kommit frivilligt dit, då han blifvit af bevakning inställd; men att deraf icke följde, alt Jonas Persson, under det han uppehöll sig i kyrkan, saklöst kunnat föröfva brott och, derför tilltalad, söka sin ursäkt i det förebärande, att han såsom drucken icke bort i kyrkan inställas; och då härtill komme, att 4 § i Kongl.
Förordningen den 24 Augusti 1813 innefattade den föreskrift, att, om någon beginge brott i fylleri, hans tillstånd ej finge lända honom till ursäkt, utan att han, jemte ansvar efter berörde Kongl.
Förordning, skulle vara underkastad alla de påföljder, sorn lag och författningar i hvarje fall föreskrefvo, samt 43 punkten 10 mom. i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807 bestämde urbota bestraffning för motsträfvighet att underkasta sig ådömd uppenbar kyrkoplikt, men icke stadgade om saklöshet i den händelse motsträfvigheten ådagalades i fylleri, trodde tillförordnade
Domhafvanden sig icke hafva genom — 59 — åtalade beslutet oriktigt förfarit eller på grund deraf vara till ansvar eller ersättning skyldig.
Sedan AdvokatFiskalsEmbetet inkommit med ytterligare memorial, deri åtalet blifvit fullföljdt och ansvarspåstående emot tillförordnade Domhafvanden enligt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken framstäldt, hvaröfver
Domhafvanden jemväl är vorden börd, har Kongl. HofRälten, genom utslag den 27 Juli 1841, sig utlåtit, att ehuru det icke varit lämpligt, att låta den Jonas Persson ådömda uppenbara kyrkoplikt, såsom en med skamstraff förenad försoning med Gud och församlingen, för sig gå under det Jonas Persson befunnits öfverlastad af starka drycker, och hans i detta tillstånd mot berörde förrättning visade motsträfvighet således, i och för sig sjelf betraktad, destomindre bort anses innefatta den af HäradsRälten honom till last förda förbrytelse, som med grunderna för stadgandet i 48 punkten 10 mom. af Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807 ovedersägligen öfverensstämde, att den motsträfvighet eller det vägrande att undergå uppenbar kyrkoplikt, hvarför ansvar der blifvit bestämdt, skulle föröfvas utaf en person, hvilken efter lag vore förbunden alt undergå kyrkoplikten vid det tillfälle, då motsträfvigheten eller vägrandet inträffar; af hvilket allt jemväl följde, att Jonas Persson rätteligen bort, på sätt anmärkt blifvit, dömas allenast för tredje resan fylleri och för sabbatsbrott till sammanräknade 16
R:dr 32 sk. böter eller, vid bristande tillgång, sexton dagars fängelse vid vatten och bröd; dock som det trotsiga och till allmännare uppmärksamhet komna sätt, hvarigenom Jonas Persson, jemlikt vittnens berättelser, uti kyrkan satt sig emot Fånggevaldigerns bemödande att honom å pliktrummet inställa, ingalunda varit en ovilkorlig följd, fastän det i mer eller mindre mån kunnat föranledas, af Jonas Perssons rusina tillstånd och Fåns^evaldigerns otillbörliga åtgärd O OO o o o att honom derunder i kyrkan införa, samt HäradsRätten deraf och af ordalydelsen i åberopade Kongl. Förklaring samt Kongl.
Förordningen den 24 Augusti 1813, kunnat hämta något stöd för det beslut, hvaruti HäradsRätten i målet stannat, funné Kongl.
HofRätten, att ansvar eller ersättningsskyldighet för HäradsRättens åtalade förfarande i omförmälda fall ej skäligen kunde tillförordnade
Domhafvanden åläggas.
Vid öfvervägande af detta utslags innehåll och ehuru den omständighet, på grund hvaraf ansvarspåslåendet emot tillförordnade
Domhafvan - 60 - den icke bifölls, syntes vara af ringa, om ens någon, vigt emot de i det föregående anförda skäl, uppå hvilka, med anmärkningens godkännande, HäradsRättens förfarande ogillades, har jag likväl, med afseende tillika å det sätt, hvarå frågan om det i samma mål emot ofvanbemälde
Prestman anmärkta förhållande fått slutas, låtit vid Kongl. HofRättens yttrande bero, öfvertygad, att icke destomindre en lagöfverträdelse af beskaffenhet, som den, hvartill HäradsRätten gjort sig skyldig, skall af hvarje betänksam
Domare inses och undvikas.
Uti en till mig ingifven skrift hade förre Komministern Carl Erik o O Sunddelius, med åberopande af bilagda handlingar, fört klagan öfver åtskilliga af Domkapitlet i Linköpings stift vidtagna åtgärder och beslut i afseende å Sunddelius och hans embetsförvältning; öfver hvilken klagan Domkapitlet, efter deraf erhållen del, inkommit med utlåtande; hvaremot Sunddelius afgifvit påminnelser och dervid fullföljt klagomålet i alla delar, med påstående tillika om ersättning för de inkomster han, dels för redan bestridd och dels under fortsatt tjenstgöring, kunnat påräkna, men genom
Domkapitlets förfarande skall utan laga skäl förlorat.
Vid granskning af handlingarne förekom, ibland de af Sunddelius anförde klagoämnen, efter tidens ordning: l:o Domkapitlets beslut i afseende å Sunddelii aflöning såsom vikarierande Komminister i Wireda och Haurida församlingar under nådåret efter aflidne Komministern Pettersson ifrån den 1 Maj 1836 till samma lid 1837.
Domkapitlet hade, efter hvad dess protokoll utvisade, den 30 Juni 1836, på Kyrkoherdens anhållan, bestämt denna aflöning på det sätt, att, så framt ej frivillig öfverenskommelse träffades, vikarien skulle, med undantag af tio tunnor spannmål, hälften råg och korn, åtnjuta, jemte alla tjensten i öfrigt åtföljande lönförmåner, hela afkaslningen af Komministerbostället; och då Utredningsmannen i Komministern Pettersons sterbhus sedermera hos Domkapitlet anmälte, att någon öfverenskommelse om aflöningen icke kunnat emellan Nådårsinnehafvare!! och vikarien Sunddelius — 61 uppgöras, samt derföre hegärde, alt den sistnämndes lönvillkor måtte i kontanta penningar eller spannmål stadgas, meddelade Domkapitlet den 10 derpåföljde Augusti en ytterligare resolution af innehåll, att Domkapitlet icke fann skäl att frångå dess i ämnet redan fattade (ordagrant åberopade) beslut, hvilket således, enär frivillig öfverenskommelse icke kunnat träffas, komme att tjena till efterrättelse, men att
Domkapitlet likväl ansåg sig böra, med anledning af den gjorda anmälan, förklara, att den åt Sunddelius anslagna afkastningen af Komministerbostället icke kunde utsträckas till åtnjutande af den då växande höstgrödan, hvilken, enligt i Stiftet vederlagen och gällande praxis, tillkomme Nådårsinnehafvaren, hvaremot
Sunddelius ägde att instundande hösten för sin räkning höstså vid bostället.
Om dessa beslut med hvarandra jemfördes, ville det sjmas oversägligt, att, så vida beslutet af den 30 Juni, hvarigenom vikarierande Komministern Sunddelius blifvit, för tjenstgöringen under nådåret, tillerkänd, bland annat, hela afkastningen af bostället, med undantag af tio tunnor spannmål, hälften råg och korn, icke hade eller rimligen kunde hafva afseende å boställets afkastning för annan tid än dåvarande nådåret, men desto vissare i tydliga ordalag tillkännagifvit, att den vid bostället växande höstgröda, såsom utgörande en del af hela afkastningen, skulle, lika med den öfriga, vikarien tillgodokomma, som det tillika stadgade undantaget af tio tunnor spannmål bestämdes äfven i det sädesslag, hvaraf höstgrödan bestod, Domkapitlets sedermera den 10 Augusti meddelade Resolution, som, oaktadt åberopande och bekräftelse af förra beslutet, likväl i fortsättningen förklarat, att den åt Sunddelius anslagna afkastning af bostället icke kunde till åtnjutande af växande höstgrödan utsträckas, sålunda i sistnämnda del ändrat och upphäft detta äldre beslut och i samma mån minskat en Sunddelius i laga ordning tillerkänd löninkomst, utan att någon ersättning derför kunnat honom beredas genom den af
Domkapitlet gifna anvisning, det han ägde för sin räkning nya höstsådden verkställa, helst nådåret slutat den 1 Maj 1837, och bostället vid samma tid, likmätigt Kongl.
Brefvet den 28 Januari 1697, Presterskapets privilegier af den 16 Oktober 1723, § 13, och Kongl. Brefvet den 7 December 1753 , skolat af redan utnämnd Komminister tillträdas.
Vid sådant förhållande och då Domkapitlets den 30 Juni 62 - meddelade beslut, såsom icke öfverklagadt, ovillkorligen och i allo bort, på sätt
Domkapitlet vid sednare tillfället äfven yttrat, tjena till efterlefnad , enär vänlig öfverensskommelse emellan vederbörande ej kunnat träffas; — då följaktligen den af Domkapitlet icke destomindre vid nämnda tillfälle stadgade förändring i förra beslutet måste, ehvad anledning dertill än kunde åberopas, anses innefatta en åtgärd, hvarigenom lagens allmänna förbud för embetsmyndighet, att ånyo upptaga och pröfva ett af densamma redan afgjordt ärende, uppenbarligen syntes öfverträdt; och då härtill kom, att Sunddelius, hvilkens rätt var ifrågasatt, icke ens blifvit börd öfver den anmälan, hvarå Domkapitlets sednare resolution följde; vore det, enligt min tanka, anmärkningsvärdt, att Domkapitlet, vid meddelandet af denna resolution, i hvad den uppbäfde det äldre beslutet, förfarit lagstridigt och derigenom tillika betagit Sunddelius en del af den löninkomst, han, enligt samma beslut, ägt behörigen grundad rättighet att påräkna.
Af handlingarne inhemtades vidare, huruledes 2:o Domkapitlet, uti skrifvelse den 28 December 1836, med åberopad anledning af flera inkomna underrättelser, det vice Komministern i Haurida Sunddelius icke till församlingens nöje skulle vårda det honom anförtrodda vikariat, anmodat KontraktsProsten att i lagligen utlyst Sockenstämma med nämnde församling undersöka, om och i hvad mån Sunddelius, genom verkliga fel i embetsförvaltningen eller genom otillbörligt förhållande i det allmänna eller enskilda lefvernet, kunde dertill vara vållande; hvarom Domkapitlet sedermera införväntade underrättelse.
Då, till följd häraf, Sockenstämma blifvit utlyst och den 29 Januari 1837 hållen under ordförande af en annan Kyrkoherde, som KontraktsProsten, af sjukdom hindrad att nämnde förrättning verkställa, dertill i sitt ställe förordnat, hade, enligt hvad protokollet innehöll, församlingen förklarat sig icke kunna erinra något emot
Sunddelii egentliga embetsförvältning eller tillvita honom begångna einbetsfel och ej eller anfört klagomål öfver hans förhållande i öfrigt, men, i anseende till det ringa värde, han sjelf syntes sätta på sitt kall, och då han icke skulle utmärka sig genom ett fredligt och förekommande uppförande, tillkännagifva den förhoppning att, genom Domkapitlets åtgärd, befrias från en Prestman, som, efter mistadt förtroende, icke mera kunde verka någon uppbyggelse.
Och hade Sunddelius, som undfått del af — 63 — detta sockenstämmoprotokoll, i anledning deraf till Domkapitlet inkommit med skriftlig förklaring och deri sökt visa, att allt hvad i protokollet inllutit om församlingens yttrade missbelåtenhet med honom och hans tjenstgöring skulle befinnas emot sanningen och verkliga förhållandet stridande, derföre han ock emot Sockenstämmans Ordförande, som fört protokollet, framställt påstående om ansvar enligt 8 Kap. Missgerningsbalken, hvilken angifvelse, sedan den sistnämnde deröfver blifvit hörd, Domkapitlet till handläggning och afdömande vid allmän domstol hänskjutit.
Vid dess till mig i denna anmärkningspunkt afgifna utlåtande hade Domkapitlet, till upplysning angående ifrågavarande skrifvelse af den 28 December 1836, bilagt två från Wireda och Haurida socknar i samma månad till Domkapitlet inkomna ansökningar, att den af församlingen valde Komminister måtte genast få inträda i embetets utöfning, såsom orsak hvartill de sökande från Haurida uppgifvit, att det, i synnerhet forén Prestman, kränkande och menliga rykte, som dit föregått Komministern Sunddelius, under hans dervaro hunnit rättfärdiga sigj dels ock tvenne särskilda till Biskopen aflåtna skrifvelser, den ena af KontraktsProsten, som, jemte förmälan, att
Sunddelius genom sitt lefverne skulle göra sig allmänt föraktad och hatadj afstyrkt hans ytterligare anställande till tjenstgöring, sedan vikariatet i Haurida upphört, och det andra af Landshöfdingen i Jönköpings