Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men jag aktade mig väl för att utsätta mig för åtlöjet och benämningen lärd i stubb; fast jag mången gång haft svårt att emotstå frestelsen att fortsätta mina chemiska studier, med tillhjelp af ett blåsrör eller till och med endast af kakelugnsbrasan, när jag ibland i min ensamhet finner tiden nog lång.
Men så tar jag högtidligt ned min kaffepanna, kokar kaffet öfver en liten spritlåga, funderar litet smått öfver perlorna derpå, eller ångdropparna i locket, eller dylikt; dricker min kaffekopp, småningom och med välbehag insupande dess arom, och så glömmer jag åter min längtan efter chemin.
Nå, mina vänner, nu har jag biktat.
Icke ansen J ju mig sämre för min lilla lärda utsväfning, men tala ej om den för andra, jag är ömtålig för att på gamla dagar bli mål för åtlöjet".
"Kors, Helene, hvad du väl mindes den gamla tidningsartikeln", anmärkte Amelie.
"Jag var redan då bekant med Cecilia, och intresserade mig derföre äfven för hennes far".
"Ja den som har tid att läsa", sade Amelie, "det bär sig ej när man har hushåll och barn".
"Amelie, hur många aftnar var du hemma förra veckan, utan sällskap?"
"Helene, är det din mening att vara elak?
Nå, man är väl ingen slafvinna heller.
Jag tror att jag sköter mitt hushåll temmeligen bra, men visst har man nu ändå alltid en stund öfrig för sällskapslifvet, bara man inte fjeskar i hvad som ej angår oss.
Jag låter inte såsen koka öfver för läsning, och ehuru jag icke delar njuggt åt den fattige, som kommer och begär i mitt kök, så blandar jag mig icke i fattigkommiténs göromål, springer icke i fruntimmersföreningar och dylikt och tror att allt går lika bra ändå".
"Men monne ej allt skulle gå åtminstone lika bra, om, af den tid du använder på nöjen, ena hälften skulle användas i hemmet vid en bok, utan att dertill välja just såskokningstiden, och den besparing dervid skulle kunna göras för toiletten kunde användas i en fruntimmersförening, kanske med mera gagn för den behöfvande än den i köket gifna allmosan.
Nå, men Aurora, nu måste du berätta något om dig och dina sträfvanden".
"Ja, hvad kan jag berätta?
Mitt hushåll är litet, upptar vanligen knappt ett par timmar af dagen.
Min man sitter hela dagen på embetsrummet och jag broderar.
Stundom läser jag någon roman en aftonstund, ty att dertill använda Guds klara ljusa dag synes denne mig nästan för god, och någon förståndsläsning kommer naturligtvis ej i fråga för ett fruntimmer.
Stundom går jag ut på visiter, men också det är allt litet tomt, och så broderar jag igen; och ni vet ju att jag har rigtigt vackra kragar.
Och dermed har jag sagt hvad jag om min lefnad vet.
Jag drömde fordom allehanda, men drömmer ej numera".
"Lycklig du som kan låta bli att drömma", sade Augusta.
"Ack huru ofta, isynnerhet om morgnarna vid min söm, då allt husets folk ännu sofva, likaså om aftnarna när allt är redan tyst, ja om dagen när jag vaggar den minsta och de äldre barnen derföre ej få stoja alltför högt i rummet invid, huru ofta försjunker jag ej i drömmar så sköna, att jag glömmer alla ögonblickets små ledsamheter och känner mig sedan med stärkta sinnen lifvad och rask att vidtaga mina göromål.
Men ack, då blir jag alltid ängslig öfver att jag sålunda låtit mina tankar irra ifrån hvad som ensamt borde sysselsätta dem.
Stundom drifver mig liksom ett inre våld att anteckna mina fantasier, det är som jag skulle känna ett behof att med någon annan dela dem, men lyckligtvis har jag dock oftast hos mig funnit styrka att dämpa denna håg.
Blott någon enda gång, då sjukdom gjort arbete för mig omöjligt, har jag nedskrifvit en eller annan af mina funderingar, och de få, som sett dem, tyckas hafva ansett att jag ej öfverskattat deras anspråk".
"Men Augusta, äger du rättighet att förqväfva en förmåga sådan som din, äger du rätt att vara en andelig sjelfspilling".
"Helene, tyst, väck ej de fängslade tviflen i min själ.
Med ångest och bäfvan i hjertat har jag kastat ut frågor under olika former, ja liksom blott i ödmjukhet begärt lof att lyssna på mitt inres tal; men från alla håll har svaret ljudit till mig:
Qvinna, sköt ditt hushåll, koka din mat, en värdinna har ej tid att äflas med poesi.
Från vänner och fremmande, i mundtliga ord, i böcker, i tidningar, öfverallt, från man och qvinna har samma svar gifvits mig.
Jag hoppas att jag nu öfvervunnit mig sjelf; men fordom syntes mig i allt ett sken af poesi, vare sig i köket, i sömmen, ja i det lägsta, det ringaste göromål, ty jag arbetade ju för min mans, för mina barns trefnad.
Jag såg på mitt hem som på vexten derborta i blomkrukan, der hvarje stjelk, ja sjelfva den svarta mullen adlas till behag, genom sitt samband med det hela, sin nödvändighet för blommans fägring.
Jag har lyckats mer och mer förjaga denna doft af poesi och att mer och mer gräfva mig ned endast i mullen, utan att se blomman".
"Augusta, monne du ej tar detta för strängt.
Att en husmors pligt är vården om sina barn och sitt hus, det torde vi väl alla vara ense om, men huru mycket af hvad vi dagligen uträtta är icke sådant som för en ringa penning, lika väl uträttas af en sömmerska.
Det är således denna ringa penning, en daglönerskas dagspenning en och annan gång och utbetalad åt en fattig sömmerska, för hvilken vi offra ett lif för själen; ty det blefve naturligtvis dessa slags arbeten vi skulle åsidosätta, icke dem hvilka fordra vår egen handläggning.
Är det verkligen denna penning vi böra göra afseende på?
Nå väl, men monne vi ej alla slösa så mycket på bjeffs och grannlåt och andra mera kostsamma nöjen?
Låtom oss då hellre umbära sådant".
"Kära Helene", sade Amelie, "tycker du dessa halfkarlar, dessa madamer Staël och dylika, som dock stått på den qvinliga bildningens högsta spets, varit så ljufliga qvinnor att likna".
"Tror du då att det är bildningen som gör qvinnan karlavulen?
Hade madame Staël blifvit född i en arbetares koja och följakteligen saknat en bildande uppfostran, så hade väl ej hennes snille framträdt för verlden med steg, som ibland litet låta höra stöflarna knarra, men hon hade kanske blifvit en fiskköperska, en dame de la Halle, som burit ett blödande hufvud på en pik, och hvad qvinnligheten derpå vunnit vet jag ej".
"Visst äro ofta diktens så väl män som qvinnor opraktiskt folk, hvilket ock ådragit skrifvande qvinnor så mycket hån, så många sårande binamn.
Men hade dessa skrifställarinnor, som nu varit dåliga husmödrar, blifvit födda i ett stånd der de ej förstått sina anlag, tror du väl att de derföre bättre fyllt sina pligter som husmödrar?
Finnas då inga dåliga husmödrar bland de icke litterata?
Ja jag tror i proportion fullt ut lika många, som bland dem med odladt sinne.
Den med litterära anlag torde visserligen, ofta nog, ej äga anlag att bli en utmärkt husmor, ty naturen delar sällan alla sina gåfvor på ett håll, men att hon bättre förestår sitt hus derigenom att hon dödar de gåfvor naturen gett henne, det kan jag ej tro.
Den som blifvit född med ofärdiga händer torde ej lära sig sy bättre derigenom att hon afhugger sina fötter.
Tvertom torde just bildningen utveckla äfven hos den, som har mindre anlag derföre, det hushållsförstånd hvaraf hon är mäktig.
Likaså tror jag ej heller att den som är fallen för hushållsgöromål, blefve författarinna derföre, att man hindrade henne att utveckla de anlag hon fått af naturen".
Augusta hade med lifvad blick åhört hvad Helena talat.
Nu nedlutade hon sitt hufvud och sade:
"Helene, du har narrat mina tankar att vara upproriska.
Förr låg ofta den drömmen skön för mitt inre, att i kärlek och glädje förena verksamhet för make och barn, med ett lif för själen.
Att använda lediga stunder till att läsa, att digta, att lefva i andens och vetandets verld.
Men ett andefattigt sällskapslif, intresse för dagens sqvaller, kortspel och dylika nöjen, dem ville jag gerna försaka.
Jag har änteligen lärt mig att jag hade orätt.
Tala derföre icke frestande ord".
Helene satt en stund tyst försänkt i tankar, men utbrast sedan hastigt:
"Sophie, ändå din historie.
Du har ännu ej visat oss någon facett af qvinnans lif".
"Hvad kan väl en stackars sjukling berätta er, som kunde äga intresse", sade den bleka Sophie.
"Dock, äfven min lefnad är en liten, icke sällsynt, sida af lifvet, sådant det gestaltar sig för qvinnan.
Som ung angreps jag af en af dessa sjukdomar hvilka vi vanligen icke anförtro åt läkarn, åtminstone förr än hjelp är för sen.
De första åren tänkte jag mycket på att resa till Amerika, för att få tala vid en qvinnlig läkare, men detta föreföll mig dock alltför bråksamt, för min fattiga lekamens skull.
Jag hoppades få dö af min åkomma, men det skedde ej så.
Jag släpar, som ni ser, ännu min usla varelse i värk och vedermöda och utan glädje af lifvet.
Men hvarföre skulle ock just jag bordt resa till Amerika?
Skulle alla de qvinnor resa dit, hvilka i större eller mindre mån lida, emedan de antingen ej kunna förmå sig att derom vidtala en läkare, en man, eller åtminstone uppskjuta dermed till dess hjelp oftast är för sen, så blefve det i sanning en folkvandring.
Mitt lidande har gjort mig bekant med flere andras, hvilkas lif blifvit förödt liksom mitt.
Mitt enda mål är numera endast att spara.
Jag nekar mig hvarje beqvämlighet, som jag väl i min uselhet kunde behöfva, allt på det jag må kunna samla medel till en fond för att aflöna en qvinna, som vill lära sig att idka läkarekonst".
"Men, min Gud, en sådan befängdhet!
Hvad skall det bli för en karlaqvinna?
Hvilken karl tror du vill gifta sig med en sådan", inföll Amelie.
"Vore det än så, så torde väl i alla fall en qvinna som ej blifvit gift före tjugufem år, sällan bli det sednare.
De egentliga läkare-studierna börjas, äfven för en karl, sällan mycket före den åldern.
Jag tycker det kan vara godt nog för en stackars gammal mamsell att få något att lefva af genom mitt testamente".
"Än mer att få något att lefva för, något att verka och lefva för", utbrast Elise med lifvad blick.
"Jag måste medge, att jag är svag nog för att lida af det myckna hån, det myckna gyckel af ett ingalunda vackert slag, som drabbar den åldriga, ogifta qvinnan.
Det är i sanning icke så underligt, om mången gör ett giftermål endast för att undgå ett ödsligt lif utan ändamål och, till råga på allt, spott och spe.
Jag trodde visst icke att jag skulle komma att bli ogift.
Jag var vacker, som jag hört, mycket vacker, det väl föga någon vill tro som nu ser mitt förstörda anlete.
Glad, lekande och något bortskämd, tänkte jag mig lifvet som en glädtig dans.
Inom några veckor skulle jag stå brud, och så af hela min själ jag än var fäst vid min trolofvade, syntes han dock, om möjligt, älska mig än högre.
Hvarföre skulle jag numera beskrifva huru han syntes i sanning nära förguda mig?
Ännu någon enda gång sliter sig lös den förfärliga i bojor laggda farsoten: kopporna.
Jag blef angripen af den, och min skönhet förvandlades till hvad ni nu ser.
Jag förstod ej straxt tillfullo min olycka.
Jag begret min skönhet, men min fästman var bortrest, och jag hade ännu ej i hans blick läst mitt öde.
I min glada lek med lifvet, hade jag så litet bekymrat mig om hvad som sades om andra, och nästan alls icke läst annat än mina lexor; jag kände ej verlden.
Tillfriskningstiden blef mig stundom lång.
Jag fick tag i en bok, en årgång af Åbo tidningar från förra århundradets slut.
Den var ej så gammal då som nu, och, af de män som skrifvit i den, voro de flesta ännu vid lif och voro landets ädlaste.
De allvarliga historiska uppsattserna läste jag ej, men strövers, små uppsattser i berättande stil, och hvad läste jag?
Hån mot den fula under alla former, skönhetens pris såsom qvinnans högsta och enda värde.
Så tänka de ädlaste, de bästa!
Detta blef min tanke, min sorg, och slutet af mina strider blef att jag skref till min fästman och återgaf honom sitt löfte.
Han skulle, som uttrycket brukar lyda, visserligen varit hederlig karl och stått vid sitt ord, men han såg mig och var glad att jag brutit.
Hvad jag led vill jag ej omorda, med detta ansigte skulle ni finna sådana slags sorger löjliga hos mig.
År gingo.
Ännu var dock ej mitt lif fullkomligt ödsligt.
Jag hade goda anlag för musik, men hade ej haft någon annan lärare än vår gamla orgelnist, emedan ej någon annan fanns på orten.
Gubben var en ganska god musiker, men så inkommen i kyrkomusiken, att det var mest sådan han hade lärt äfven mig.
När han mellan gudstjensterna eftersåg orgelverket, medtog han alltid mig och lärde mig att spela derpå.
Ofta satt jag äfven under gudstjensten nära invid gubben på orgelläktarn, der ingen såg mig.
Han var sjuklig och kunde ej studera.
Äfven han hade musikanlag.
Sedan jag nu hade dragit mig från nöjen och sällskapslif och började önska att kunna göra någon nytta, så undervisade jag honom så godt jag kunde.
Gamle orgelnisten var död, den nye okunnig och förstod ej att undervisa.
Min far dog och vi sjönko i fattigdom.
Nu blef orgelnisttjensten ledig och min bror erhöll den.
Han var ofta sjuk, och då ingen annan dertill kunnig person fanns att tillgå, skötte jag orgorna i hans ställe.
Slutligen hade han på nära tvenne års tid ej mera orkat gå opp till kyrkan, när han dog.
Ingen tänkte mera på att en qvinna spelte orgorna, min plats syntes ej nere ifrån kyrkan.
Svårigheten att få någon vikarie gjorde att jag äfven fick fortfara att spela hvarje söndag, till dess ny orgelnist hann anskaffas, ehuru det skedde med mycken tvekan.
För det arfvode jag erhöll skulle ingen karl åtagit sig mödan, för en qvinna var det en riklig inkomst.
Sedan min musiktid har jag lefvat, som de flesta gamla ogifta, utan mål, utan glädje, ett ödsligt lif.
Smågycklet, åtlöjet har förbittrat mitt lynne och gjort mig gnatig.
En ädel och stor skald råder qvinnan att icke vilja vara annat än vacker och älskvärd, det är ju dock qvinnans högsta välde.
Orden minnes jag ej noga, men sådan är meningen, och med hvilket besannande bifall citeras den icke!
Jag tror de flesta gerna ville lyda det berömda rådet, men -- det har sig ej så lätt, att göra sig vacker och älskvärd.
Att lefva endast för sig sjelf, att ej kunna göra någon nytta i lifvet för andra, detta ensamt är nog att nedtynga en qvinnas sinne och hjerta.
Men är detta ett fel, är det en löjlighet?
Hvarföre skrattar man då åt henne, hvarför ger man henne icke en möjlighet att kunna verka något för andra, äfven hon?"
"Och likväl Elise", sade Helene allvarligt, "har du dock något qvar.
Du har nödvändigheten att sy ytterst flitigt för att kunna lefva och är sålunda dock nyttig på ditt sätt.
Men det der hotande jernspöket, som vandrar sin väg kring jorden, symaschinen, låt uppfinningen hinna sin högsta fulländning och låt den bli allmän, hvad återstår sedan för qvinnan?
Måtte man bygga färdigt ofantliga fattighus, för att inrymma alla de qvinnor som bli brödlösa, när detta enda och sista dem medgifna arbete ej mera ger ens det knappaste bröd.
Spånad och strumpstickning hafva redan förut blifvit brödlösa arbeten.
Och för en enka med några barn är det redan nära en omöjlighet att med handarbete lifnära sig".
"Men, min söta Helene", inföll Amelie, "nog gör du dig då bra onödiga bekymmer.
Om än din man skulle dö före dig, så har du ju en god pension.
Hvad jag tycker det är underligt att så der alltid knota och sörja i onödighet.
Jag för min del tycker att allt går rätt bra som det går".
Några år hafva förgått sedan detta samtal upptecknades.
Ett och annat förhållande har sedan dess något förändrats, men glasmästarfrun har gått bort utan att hinna få veta det hon snart kunnat oantastad få insätta sina rutor och att verlden ändå torde stå.
Monne den ej äfven kommer att stå i en framtid, då mången facett visserligen fått en mindre skef form?
Jasminen.
Du lär väl tro, att du är lika grann som jag, för att du har en ny och glänsande klädning på dig, och en fin broderad krage fäst kring halsen med en guldbroche, och ditt hår kammadt så nätt för spegeln?
Men se, så grann som jag är du ändå inte, ty min klädning är så hvit och skär, som om den vore väfd af liljedoft och huru fin din krage än är, så är min af ännu finare väfnad och hel och hållen af gullstrån.
Vill du höra min historia?
Jag stod helt glad och vexte bland mina syskon och tänkte allsicke på den stora vida verlden.
Då ropade gossarne:
"Blommorna skola få fara på lustparti på sjön, som stora systrarna häromda'n", och så plockade de oss och satte oss i båten; och den var klädd med guldpapper och det var grannt, och ett grässtrå hade vi till vimpel".
"De måste ha herrar med, icke kunna de komma tillrätta annars", skrek Ludvig; och så plockade gossarne små glänsande skalbaggar och lade dem ock i båten.
"Ja, men komma herrar med, så måste de ha förkläde med sig", sade Elin småförnuftigt och tog en utblommad smörblomma, som nu var klädd i en präktig, stor och grann, skir negligé, och jemkade den ned i båten.
Men pionen hade så bred krinolin, att hon ej rymdes med, och så slängde gossarne henne på stranden, och der blef hon sittande på sin krinolin.
Båten sköts ut i diket, vi började resa utföre med god fart och snart kommo vi ur sigte för barnen.
Men våra kavaljerer började trafva omkring och bullrade och brydde sig ej om damerna, utan sprungo omkull dem, så att alla föllo om hvarandra.
Det var oartiga herrar.
På stranden stod en höna och skrek, och hon tyckte visst så med, att de voro oartiga, ty hon blängde med ögonen, böjde hufvudet på sned och såg sensibel ut.
Harörat, som satt bak i båten, påstod, att hon hörde henne säga: "ack, ack"; men icke vet jag om det var sannt.
Men allt mer och mer nalkades båten ett vattenfall, och allt oroligare och oroligare blefvo skalbaggarne, och den största af dem gick opp på ena relingen och vände på sina trefvare, och så gick den öfver till andra relingen och gjorde der på samma sätt, och så gick den ned i båten igen och funderade; men icke blef det dess märkvärdigare af.
Men emellertid dref båten framåt, vi kommo slutligen till vattenfallet; der strömmade och brusade må ni tro; det var visst så högt som från toppen af en stickelbärsbuske.
Vi måste stjelpa, det kunde ej hjelpas.
En liten flicka gick på ängen.
Hon plockade ängsblommor och band dem tillsamman.
Slutligen knäföll hon, knäppte ihop händerna och bad:
"Gode Gud, låt mig finna vackra blommor, att jag får sälja dem och köpa mat åt min mamma.
Jag är så liten och kan ej arbeta; och mamma är så sjuk".
I detsamma flöto vi skeppsbrutna blommor förbi.
Med ett glädjerop sprang den lilla flickan ut på stenarna i diket, plockade upp oss, band oss samman och bar oss till torget.
En ung man köpte oss och förde oss i en vacker kammare.
Der satt hans unga hustru med sitt lilla barn.
"Alida, lilla Emmy skulle ge dig blommor ombundna med ett gyllene armband på din födelsedag.
Mångfaldt rikare, sällsyntare och vackrare hade jag kunnat hemta dem för din räkning; men i dessa blommor bo barnslig kärlek och from barnatro; de skola blifva vår dotters englar.
Men det gyllene bandet?
Vill du med hvad det skulle kostat löna plockerskan?"
Och de satte mig under en glasklocka i en blomsterkruka, och jag slår rot och börjar vexa, och ser dagligen de små flickornas klara ögon, då blomsterplockerskan från ängen leker med det blomstrande barnet i vaggan.
De vackra orden.
Det var i Åbo.
Isen låg nattgammal öfver Aurajoki.
Skolgossar sprungo kring stränderna och kastade ut stenar och käppar för att pröfva, huru stark den var.
En och annan af de djerfvaste försökte att fot för fot jemka sig ut några steg på isen, men drog sig åter tillbaka, då han märkte att den sänkte sig under hans fötter.
"Kung den som springer öfver ån" skrek en 10- à 12-årig gosse ur hopen och började bege sig utåt det farliga glänsande fältet.
Förgäfves tillropade honom kamraterna att icke våga försöket, dess snabbare sprang han framåt och -- då han hunnit midten af ån, brast isen och han sjönk, men syntes snart åter i vaken, högt skrikande på hjelp.
En ofantlig menniskomassa samlades inom ett ögonblick på stranden; men ingen vågade ett försök att rädda den drunknande.
Det syntes nära omöjligt att kunna lyckas.
Främst i ett öppnadt fönster vid stranden stod en spenslig ung man, med högsta deltagande talande om olyckan.
"O min Gud, hvilken förfärlig händelse.
Arma föräldrar, som så skola mista sitt barn.
Ack jag gåfve mitt lif, för att se honom räddad".
"Detta är förfärligt!"
Hans ögon tårades, han talade allt mera rörande, och en mängd fruntimmer samlades omkring honom för att höra den menniskoälskande mannen.
Man beundrade den ädle och vältaliga tungor prisade honom.
Men nu bröt sig genom hopen en tung, undersättsig man, med en stege under hvardera armen, och åtföljd af en annan karl, som hjelpte till med stegarnes fortskaffande.
Hastigt sköt han ut stegarne på isen, mumlande härunder för sig sjelf med arg röst:
"förbannade pojke, för sådana der dumma upptågs skull, måste folk våga lif och lefverne.
Sådan hundsvott".
Herrskapet i fönstret, som hörde orden, ryste för den undersättsiges hårdhjertenhet, att kunna så tala om ett barn, som höll på att förgås.
Nu hade han sina ställningar i ordning och sade hastigt åt kamraten:
"Nog tror jag det går; men stryker jag med, så må vår Herre förlåta mig att jag förspillt mitt lif och säg då du åt Maria, att nog tänkte jag på henne och barnen, men icke kunde jag se pojken der drunkna utan att försöka ta upp honom".
Derpå kröp han på händer och fötter långs stegarna, jemkade den ena stegen framåt under det han kröp utefter den andra, och så turvis till dess han kom fram till gossen, som han fick tag uti, just som denne höll på att sjunka.
Återvägen, då han skulle framforsla gossen jemte sig, var ännu besvärligare än framvägen, men gick ändå lättare, emedan ej så stor skyndsamhet var af nöden.
Äntligen återkommen på stranden, var det mannens första manöver, att klappa opp gossen, under just ej de finaste ord och bannor öfver hans okynne, att sätta eget och andras lif på spel.
Pojken sprang gråtande hem med stor brådska, och den undersättsige vandrade bort med sina stegar helt lugn.
Herrskapet i fönstret såg med harm efter den hårdhjertade, grymme mannen: men den spensliges vackra beteende var länge i allas minne.
Tvenne barn hade fått namnam.
Anette stod med sitt i handen och sade allt efter en stunds mellanskof:
"det skall jag ge åt lilla syster".
"Hvilken söt, vänlig pia", prisade husets gäster.
Petter stod också med sitt namnam, såg högst begärligt derpå, stoppade en karamell i munnen, det öfriga i fickan och smög sig ut.
Men han sprang till barnkammaren och gaf resten åt lilla syster.
Anette åt i tysthet upp sin andel, när ingen mera gaf akt på henne.
Men se, Anette, hon var en söt och snäll flicka och öfverhopades med mera namnam och beröm.
Petter var en snål unge, det sade mer än en i sällskapet sedan.
Endast en gammal knarrig gubbe tog ur sin ficka en näfve karameller, som han kramade i Petters hand, utan att säga ett ord.
Är det då verkligen ordet som är allt?
Jag tror vi bibehållit något af våra förfäders vördnad för ordet, troende liksom de, att vi kunna göra allt, blott vi funnit det!
Detta goda, söta, menniskovänliga sätt i orden, mig synes det endast vara en sockrad lögn.
Ack de hvitmenade grifterna!
Kommer nu en menniska och nyttjar just de ord, som svara emot, hvad hon tänker, och tror sig hafva sagt någonting helt godt och vänligt, så har hon varit nära ohöflig; ty hvem ville väl, till exempel, nöja sig med att heta vacker, god, när i dagligt tal det medelmåttiga benämnes vackert, godt, och det vackra nämnes skönt, det sköna hänryckande o. s. v. hela vägen.
Men för det högsta, det skönaste finnes ock derför knappt ett ord, hvars uttryck ej förlorats genom missbruket.
Detta kan ock vara mera likgiltigt; den goda tonen tillåter ingen hänryckning; nej man finner Bethowens musik nätt, det stormupprörda hafvets dån mot klippan charmante och Shakespeares tragedier rätt söta.
Men den, som ej kunnat eller velat vänja sig att begagna något blomsterspråk, den är och förblir en tvärvigg, en hårdhjertad, ovänlig menniska, ehvad godt han än må uträtta.
Se, så mycket gälla de vackra orden!
Den opp- och nedvända verlden.
Har du varit i Australien?
Der allt är fatt tvärtom mot hvad det är hos oss.
Der äro svanorna svarta och korparna hvita, och fiskarna flyga och foglarna simma, och folket har sina hufvun ditåt, som vi ha fötterna, och fötterna som vi ha hufvudena.
De gå således opp och nedvända, och så är mycket annat hos dem med.
En europeisk qvinna landade der på en ö.
Ja den ön finns väl ej på nå'n karta, men den låg mellan Otaheiti, der en qvinna var kung, och Owaihi, der en qvinna var premierminister.