Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan betänkligheter hos mig uppstått att antaga, det Konung och Ständer kunde äga att besluta förändring af ordinarie räntan, utan att de skattskyldige deröfver blifvit hörde, har jag härom rådfört utmärkte jurister och bland deni 9 H. 7 9S Den 8 September f. rn. äfven medlemmar af Konungens Högsta domstol, och desse hafva samleligen förklarat, alt, enl. deras omdöme, frågan alldeles icke vore ostridig, utan förtjenade att noga öfvervägas.
Då så är, synes mig, alt man sorgfälligt bör undvika hvarje förhastande, enl. den gamla goda regeln alt i tvifvelaktiga fall icke, utan nödtvång, skrida till handling, och jag kan, för min del, icke inse alt någon nödvändighet till afgörande af frågan nu företinnes.
Det hufvudsakliga skäl, på grund hvaraf jag anser tvifvelaktigt om Konungen och R.
St. äro berättigade att, räntetagare och räntegifvare ohörde, besluta någon förändring af ordinarie räntan, finnes uti K. M:s d. 23 Febr. 1789 gifna nådiga försäkran och stadfästelse å Svenska och Finska allmogens fri- och rättigheter, hvars 2:a §, bland annat, innehåller: ”de å hemmanenen ”gång gjorde, i laga ordning fastställde, skattläggningar och tionderättningar skola i everldeliga tider äga bestånd och aldrig nå”gon ändring eller rubbning deruti tillåtas.”
Man har påstått, att denna författning vore upphäfd genom Reg.F. af är 1809.
Jag vågar likväl bestrida detta påstående.
Det kunde äga någon rimlighet att anse Skatteköps-för or drängen, hvilken i Förenings- och Säkerhetsakten säges gälla med samma kraft, som vore den der införd, hafva, med samma
Akt, hvilken då gällde såsom grundlag, blifvit genom 1809 års Reg.F. afskaffad; men nu förhåller det sig så, att nämnda förordning intill närvande dag tillämpas vid hvarje skatteköp.
Hvilka skäl äger man alt förklara ifrågavar:de K. försäkran för upphäfd?
Jag har icke hört några sådana uppgifvas och tror alt giltiga sådana svårligen skola finnas.
Man nämner BondeSt:s benägenhet för en räuteförvandling.
Det är väl möjligt att BondeSt. skulle vilja hafva denna 2:a § ansedd för icke gällande, emedan Ståndet föreställer sig att länteförvandlingen skulle utfalla till dess fördel.
Men jag tror icke att samma Stånd skulle, derom tillfrågadt, vilja medgifva alt öfrige §§ i 1789 års försäkran äfven hafva till all krall och verkan upphört. l:a §:n af nämnde försäkran utfäster, alt icke någon af den besuttna Allmogen skall fängslas, mindre till lif eller lem förderfvas, derest han icke ertappas å bar gerning eller flyende fot, eller ock domaren eller annan Konungens embetsman, efter lagliga skäl och anledningar, pröfval nödigt om dess person sig försäkra; 4:e §:n stadfäster Allmogens rätt alt inom riket föra och afsätta egen och grannars afvel; 5:e §:n frikallar från alla slags utlagor, i everldeliga tider, alla uppodlingar å kärr, mossar och oländig mark på skattehemmans ägor; 6:e §:n medgifver Allmogen att till sin betjening å landet hålla sockenhandtverkare, o. s. v.
Hvem kan neka, att detta allt innefattar förmåner, fri- och rättigheter, hvilka Svenska allmogen ännu alltjemt åtnjuter, till någon ringa del sedermera utvidgade, men hufvudsakligen på grund af just den författning man här förklarat vara omintetgjord?
Jag vill, till stöd för min mening, endast tillägga, att ifrågavar:de 1789 års försäkran icke blott i allmänhet och till dess öfriga delar, utan äfven särskilt den nu Den 8 September f. m. 99 omtvistade 2:a §:n, åberopas uti åtskilliga efter 1809 utkomna författningssamlingar och kamerala arbeten.
Om således det kan tagas för afgjordt att samma försäkran icke upphört att vara gällande, så återstår att bestämma sättet för liljvägabringande af den ändring deruti, hvilken man åsyftar.
Ar frågan af vanlig lagstiflnings-egenskap, så angifves sättet för dess behandling uti 87 §:n Reg.F. Ar hon af privilegii-natur, så gäller derom 114 §:n.
Jag anser del senare vara förhållandet.
Sistnämnde 114:de § af Reg.F. bjuder: ”Konungen läte samte”lige R.
St. deras privilegier, förmåner, rättigheter och frihe"ter åtnjuta; beroende det på samteliga Riks-St:ns öfverenskommelse och Konungens bifall att låta dem undergå de förändrin”gar och jemkningar, som rikets behof kunna fordra.”
Rubriken pä den af mig åberopade 1788 års försäkran lyder sålunda: ”K. M:s försäkran och stadfästelse å Svenska och Finska allmogens fri- och rättigheter.”
Man finner således, att skillnaden i dessa båda lagars talesätt endast är den, att, då Reg.F. brukar orden: ”rättigheter och friheter”, så begagnas i 1789 års försäkran uttrycket: ”fri- och rättigheter.''''
Jag frågar då, kan väl någon bestrida att ju ”rättigheter och friheter”, enligt Reg.- F:ns ordasätt, icke äfven innefattas uti sistnämnda K. försäkran?
Lägges härtill, att, på sätt jag redan sökt visa, innehållet af denna försäkran meddelar åt allmogen idel förmåner, hvilka densamma tillkommer utöfver eller tvertemot de i allmänhet gällande författningar, samt alt uti Reg.F:ns 114 § förekommer äfven delta ord: ”förmåner'’, stäldt emellan ”privilegier” samt ”rättigheter och friheter"; så må jag bekänna min förvåning deröfver att någon jurist velat förneka denna 114:de §:s tillämplighet i förevar:de fall.
Man bar sagt, alt, ”om än det vore ett RondeSt:s privilegium att jordräntan skall förblifva oförändrad, sä måtte väl samma Stånd äga rätt att afsäga sig detta privilegium.”
Jag nekar ej alt RondeSi. äger denna rättighet, dock så begränsad, att Ståndet icke kan lagligen frånträda något af sina privilegier utan de öfriga Ståndens och Konungens samtycke.
Om R. o. Ad. är, lika med RondeSt., inleresserad uti frågan, så är det äfven R. o. Ad:s rättighet att säga: ”vi anse rikets såväl som skattebondens och vårt eget bästa fordra, att vi gå försigtigt tillväga i en så ytterst vigtig fråga som denna, vi vilje derföre icke förhasta oss, utan närmare betänka saken”; — och något annat har jag icke fordrat. ”Men,” säger man, ”det är icke något privilegium R.
St. äga att sig sjelfve beskatta. 57 § Reg.F. gäller mer än 1789 års försäkran.”
Månne likväl 57 § Reg.F. gäller mer än den ll4:de?
Eller månne icke de både kunna och böra begge gälla och tillämpas hvar inom sitt behöriga område?
Dessutom — Svenska folkel äger obestridligen enl. 57 § rätt att sig sjelft beskatta; men —• denna beskattningsrätt utöfvas af R.
Vore förevartde fråga att anse helt enkelt såsom en beskattningsfråga, 100 Den 8 September f. m. så borde alltså R.
St. ensamme deröfver besluta och Konungens samtycke vore, i sådant fall, icke af nöden.
Man erkänner likväl, att för nu ifrågavar:de förändring Konungens bifall erfordras. 57 § Reg.F. är således bär icke tillämplig.
Om någon sade, att frågan vore af rent ekonomisk natur och sådan, att Konungen allena derutinnan äger beslutanderätt, så kunde ett sådant påstående finna något skäl för sig uti den omständighet, att 17S9 års K. försäkran är utfärdad utan Ständemes hörande.
Men, derest frågan vore af denna art, hvarföre hafva dä R.
St. vid flere riksdagar derom fattat beslut?
Och hvarföre har dä Konungen vid denna riksdag öfverlemnat henne genom propos. till R.
St:s afgörande?
Hade ett sådant öfver lemnande skett på grund af 34 § 1 mom.
Riksd.Ordn., d. ä. att Konungen velat delta, såsom ekonomiskt ansedda ärende, gemensamt med R.
St. afgöra, så veten J alla, mine Hrr, att dermed bordt så förfaras, som om lagfrågor stadgadt är.
Förevartde fråga är således icke en enkel beskattnings- eller statsreglerings-fråga, icke eller en blott ekonomisk fråga, utan hon är, enl. min öfvertygelse, den jag vidblifver, intilldess jag med skäl blifver öfverbevisad, af lagstiftnings- om icke af privilegii-natur, och bör som sådan behandlas, så att hvarje annat sätt för dess slutliga afgörande hos R.
St. skulle tillkomma på sidan om grundlagen.
Men äfven om denna fråga vore af sådan beskaffenhet alt R.
St. ägde deröfver ensamme besluta, kan jag ej annat än afstyrka R. o. Ad. att godkänna Utskts förslag.
Anckarsvärd har sagt, att frågan om ränteförenkling varit å bane allt sedan är 1712.
Jag kan upplysa, att hon varit det ännu längre.
En dylik fråga väcktes redan under Carl XI:s tid, och denne Konung gjorde äfven fruktlösa försök med verkställigheten deraf.
Då nu, under en så lång tidrymd, man i ämnet icke kommit till något resultat och först under tiden som förflutit emellan sista riksdagen och den innevartde en fullständigare utredning deraf kunnat, genom den för sådant ändamål förordnade komité, vinnas, — då K. M. i Sin nådiga propos. uti väsendtliga delar ogillat komiterades betänkande — samt SlatsUtsk. likaledes i mycket afvikit från hvad K.
M. föreslagit, utan att Utsk. för skälen till en sådan afvikelse på något, i ringaste måtto tillfredsställande, sätt redogjort, sä måste jag, för min del, tillstyrka afslag å större delen af Utskts betänk., samt särskilt och i synnerhet å den nu föredragna 3-.e punkten.
Palmstjernas förslag, som först i går framställdes, så har den tid, hvarunder det kunnat närmare granskas, varit inskränkt till, utom natten, endast några timmar.
För de fleste af R. o. Adts ledamöter har dessutom förslaget troligen icke varit tillgängligt.
På sätt Hr von Hohenhausen redan erinrat, bör likväl, vid bedömandet af samma förslag, förutsättas en noggrann kännedom eller en noggrann undersökning af jordeböckerna. R. o. Ad. torde således lätteligen inse olämpligheten Den 8 September f. m. 101 af att nu, så att säga, stante pede, deröfver besluta.
Här har blifvit sagdt, att BondeSt. önskar antagande af Frih.
Palmstjernas förslag, och att det skulle utgöra ett bedröfligt slut pä denna riksdag om R. o. Ad. icke afgjorde denna fråga.
Jag vill icke bestrida alt ju icke BondeSt. önskar framgång åt sjelfva saken; öfver Frih.
Palmstjernas förslag har Ståndet, såsom sådant, ej varit i tillfälle att sig yttra, det måste således vara enskilta medlemmars af BondeSt. mening, som man åberopal; men äfven jag har samtalat med åtskilliga ledamöter af BondeSt., hvilka förklarat, att de alldeles icke äro angelägne om annat, i denna fråga, än att en ränteförenkling må komma till ständ och alt de gerna vilja det deras kommittenter måtte i ämnet varda hörde.
Det är dessutom kändt, att såväl tillförene, som vid i(inevar:de riksdag, protester från Östergöthland inkommit emot räntornes och tiondens ständiga utgörande i penningar.
Dylika protester hafva skett icke blott af Östgöthar, utan ledamöter af BondeSt. från flera andra provinser hafva äfven, vid denna riksdag, bestridt skattepersedlarnes förvandling till penningar.
Jag var närvarande vid öfverläggningen hos BondeSt. då K.
M:s propos. om skatteförenklingen skulle till StatsUtsk. remitteras, och hörde der många yttra sig i sådan syftning.
Jag skall icke besvära R. o. Ad. med upprepande af hvad BondeStts redan tryckta prottr derom innehålla.
Jag tillåter mig dock att nämna, det både af en riksdagsman från Bohus län och af Ståndets fleste ledamöter från Jönköpings län de mest bestämda protester afgåfvos emot K. M:s propos., hvarmed Frih.
Palmstjernas förslag äger mycket likhet.
Så vidt jag riktigt uppfattat
Hr Frihms förslag, åsyftar det jemväl uppsägningsrättens upphörande, och Gr.
Anckarsvärd anförde här förliden gårdag, såsom bevis derå, att uppsägningsrätten vore för räntegifvaren af föga vigt, att hans frälseräntor under en längre tid aldrig blifvit till leverering in natura uppsagda.
En motsatt erfarenhet må det tillåtas mig att åberopa.
Jag är ock ägare af frälseräntor, och står till mina räntegifvare i det bästa förhållande, så att de visserligen icke, utan att anse sig dertill äga gällande skäl, skulle begagna sin uppsägningsrätt.
De hafva äfven sagt sig icke gerna göra det.
Men likväl, under vissa är, då markegången varit hög, hafva de gjort det, förklarande att det blefve dem svårt att anskaffa penningar.
Detta torde i sin mån bevisa, alt rätten till uppsägning och, såsom vilkor derför, räntans bestämmande i persedlar, utgöra för den skallskvldige en verklig fördel.
Denna fördel vill man nu beröfva honom, utan att ens medgifva hans hörande i saken.
En värd talare har sagt, att det skulle innebära en orimlighet att höra de skattdragande, enär sådant endast med svårighet skulle låta sig göra och något ändamål dermed icke skulle vinnas.
Det ändamål jag med de skattskyldiges hörande alser, är icke blott att deras rätt må iakttagas, utan äfven att de må, med den en gång sannolikt blifvande förändringen, finna sig belätne.
Att detta är möjligt, bevisar exemplet af Finland, hvarest en ränteförenkling försiggått sålunda, att, sedan eli förslag dertill 102 Den 8 September f. m. blifvit uppgjordt, allmogen lemnades tillfälle att i socknestämmor sig deröfver yttra, oell för icke ett enda län blef förslaget faststäldt, utan att räntegifvarne förklarat sig med detsamma nöjde.
Exempel af allmogens hörande i likartade frågor saknas icke eller i Sverige.
Fördelarne för Staten af ifrågavande förslag äro mindre påtagliga, än de som vunnos genom åtagandet af mötespassevolancen.
Det är väl bekant huru angelägna höga vederbör;de voro att genomdrifva den saken.
Allmogen blef likväl i ämnet hörd och ej ett enda kontrakt afslutades utan passevolancegifvarnes samtycke.
Så tillgick äfven vid indelningsverkets upprättande samt i sednare tider, och ännu i dag, vid frågor om roleringsjemnkningar.
Det kan således icke möta synnerliga svårigheter att, om man blott vill, inhemta räntegifvarnes yttrande.
Sparre har sagt, att detta förslag vinner räntegifvarnes sympatliier.
Jag medgifver att detta yttrande kan hafva sin riktighet, sä vida man rättar sig efter hvad som skrifves i de mest lästa tidningarne eller af en och annan enskilt yttras.
Stöd för en motsatt åsigt har jag likväl redan åberopat, och hvilken känner allmogens i landsorterne mening^ om ett förslag, som ännu aldrig kommit lill dess kännedom?
Ar förslaget verkligen så förmånligt, som man här påstått, hvad skadar det då alt höra dem, som det förnämligast gäller?
Man har sagt, att ”R.
St. böra besvara K. M:s propos.”
Ja, det böra de visserligen.
Samma mening bar jag äfven uttryckt i min reservation.
Men frågan är nu blott: hvad skola de svara?
Jag anser, att, då R.
St. sistl. riksdag hos K.
M. anhöllo att räntegifvarne måtte i ämnet höras, men K. M. på denna R.
St:s begäran icke behagat fästa afseende, det icke vore stridande mot R.
St:s skyldiga uppmärksamhet för K. M., om R.
St. nu, i underdånighet, förnyade deDna anhållan.
Jag hyser den öfvertygelse, att K.
M. icke skall illa upptaga ett sådant svar.
Lagerbjelke har tillvunnit sig R. o. Ad:s synnerliga bifall genom en definition på den sanna konservatismen.
Det gläder mig af hjertat att en sådan definition vinner bifall inom detta hus, och jag gillar den till alla delar.
Jag anhåller dock att dervid få tillägga, att den sanna konservatismen alltid åtföljes af sann liberalitet och aktning för andras rätt.
Hr Gr:n anser sin konservatism icke fordra de skattskyldiges hörande i förevar:de fråga.
Jag tror äfven, med förutsättning att det möjligen vore en blott inbillning af mig eller dem, att rättigheten dertill förefinnes, R.
St., i anseende till ovissheten huru dermed sig förhåller, heldre böra medgifva dem att fä sig yttra, än äfventyra att möjligen kränka någons lagliga rätt.
Jag hemställer lugnt till R. o. Ad., hvilket som är mest sannt konservativt och tillika sannt liberalt.
Jag afstyrker högeligen bifall till förevar:de punkt af Utsk:s betänk., äfvensom till det af Frih.
Palmstjerna framställda förslag.
Huruvida mitt eller något annat, dermed likartadt, af R. o. Ad. aulages, är af jemförelsevis mindre vigt, blott att den åsigt blif - Den 8 September f. m. 103 ver bestämdt uttalad, att skatteförenklingen må försiggå, endast efter det vederbör:de ägt tillfälle alt sig deröfver yttra.
Frågan om förändring i grundskatterne står i det mest oskiljaktiga sammanhang med den rättsfråga huruvida skattdragande fastighetsägare äga rättighet alt vägra bifall lill den föreslagna förändringen.
Det är naturligt, att vid hvarje nytt köpslut köparen måste noga undersöka beskaffenheten af de grundskatter och permanenta räntor, som för everdliga tider vidlåda det hemman, hvaraf han vill blifva egare, på det att derefter må kunna bedömas huruvida den ifrågaställde köpeskillingen är antaglig elle»1 icke.
Sedan en sådan undersökning försiggått och man derigenom kommit till det resultat, att den fordrade köpeskillingen är antaglig, under förutsättning, att de hemmanet åsätta räntor icke komma att undergå förändring, skulle det innebära en våldsam kränkning i köparens rått om man vidtoge en förändring uti dessa grundskatter, utan afseende derpå att köparen eller jordägaren ansåg sådant vara stridande emot sin fördel.
Det har varit för mig tillfredsställande, att 2:ne af R. o. Ad:s veteraner med mig delat lika åsigter i detta afseende.
Deremot hafva 2:ne andra talare, Frih. Palmstjerna och Gr.
Lagerbjelke, framställt en anmärkn., uti hvilken, enl. hvad jag vill minnas, Gr.
Sparre äfven instämt, men denna anmärkn. tror jag likväl sakna all grund.
De hafva nerol, åberopat 57 § Reg.F., som tillerkänner R.
St. rättigheten att allena Svenska folket beskatta; men de värde talarne hafva förbisett, att denna R.
St. förbehållne beskattningsrätt alldeles icke har afseende på grundskatterne, utan endast på bevill n.
För mig åtminstone är det alldeles tydligt och klart.
Uti 59 § Reg.F. heter det: ”Konungen läte till Utsk:s öfverläggning framställa hvad Staten kan tarfva utöfver de ordinarie inkomster och hvilka behof genom bevilln. böra fyllas.”
Häraf och om man fortsätter läsningen af de följande §§ i Reg.F. visar det sig ännu mera påtagligt att R.
St. ega, icke om grundskatterne, utan endast om bevilln. besluta.
Det skulle leda till den största våda derest man anloge den tolkning af 57 § Reg.F. de värde talarne föreslagit, nemi. att R.
St. skulle ega rätt att besluta om förändring i grundskatterne.
Då skulle nemligen R.
St. vid en riksdag kunna besluta upphäfvande af hela grundskatten.
Det vore då äfven deras rättighet att förflytta grundskatten från den ena hemmansnaturen till den andra, såsom från kronoskattehemman till frälsehemman.
Jag hemställer om icke den, som blifvit ågare af sådan jord, nemi. frälse, vid köpslutets ingående tagit i betraktande att denna jord varit ringa betungad med skatter, hvarföre han äfven måst betala en högre köpeskilling.
Skulle icke en sådan åtgärd af R.
St. innebära det grymmaste våld.
Man har här och synnerligast den siste värde talaren, drifvit den satsen, att en förändring i grundskatterne skulle vara en privilegii-fråga.
Jag kan deri icke instämma, ty om det verkligen vore en privilegii-fråga, 104 Den 8 September f. m. skulle det tillkomma Konung och Ständer att derom besluta och de skulle då kunna tvinga förändringen till verkställighet.
Enl. min åsigt ega likväl desse statsmakter icke en sådan rättighet, emedan sådant vore ett ingrepp i enskild äganderätt.
Visserligen är det en rättighet för båda statsmakterne att nedsätta grundskalterne; ty likasom det är Konungens i grundlagen förvarade rättighet afl i brottmål göra nåd, så är det äfven båda statsmakternes ovilkorliga rättighet att, i frågor om nedsättning i grundskatterne, meddela nåd, d. v. s. meddela lindring.
Men likasom det i brottmål är den brottsliges rätt att vägra mottagandet af den erbjudna nåden, så är det äfven här den skattdragandes obestridliga rätt att förklara, det han icke vill antaga den erbjudna lindringen den han måhända finnér vara motsatsen af hvad den uppgifves vara.
Sålunda följer häraf, att hvilken förändring man än beslutar, kan den likväl icke verkställas ulan de skattdragandes bifall.
Hvad åter angår företrädet emellan de föreslagne sälten för grundskatternes utgörande, så är det obestridligt, att det mest enkla sättet är att räntan bestämmes i penningar, men de dermed förenade vådor har K. M. i dess propos. framställt, och hafva här blifvit ytterligare uttalade af ledamöter, hvilkas åsigler jag delar.
Deremot skulle ändamålet lättast vinnas, om de nu i brutna tal utgående räniepersedlar inskränktes till ett färre antal, så att de brutna talen i möjligaste måtto undvikas, i hvilket afseende jag skulle vilja instämma i K.
M:s förslag.
Dock skulle jag önskat att man icke bestämde räntan uti endast 2:ne persedlar, spanmål och smör, emedan i vissa län räntans utgörande på sådant sätt kan vara fördelaktigt, men deremot i andra betungande.
Jag upprepar derföre, hvad jag redan yttrat, att, enl. min åsigt, bäst hade varit att inskränka persedlarnes antal till några få bland dem, hvarå inom hvarje ort finnes bästa tillgång.
Dä emedlertid, i enlighet med hvad jag nu haft äran yttra, ingen förändring kan tillvägabringas utan de skatldragandes samtycke, så anser jag mig kunna instämma uti den del af komiterades förslag, som af K. M. blifvit till R.
St. framstäldt, dock så, att denna förändring skall träda i verkställighet, endast i den mån räntegifvare äro villige att derpå ingå.
Matth.:
Lagerbjelke och Hr Sandströmer hafva, som mig synes, fullkomligt ådagalagdt R.
St:s rättighet att i förevar:de fall besluta.
Hrr Gyllensköld och Cederschjöld hafva deremot gjort invändningar.
Jag tilltror mig icke att kunna afgöra frågan härom.
Jag vill blott tillkännagifva, att hvad dessa sistnämnde
Hrr anfört, icke är för mig bevisande.
Hr Gyllensköld har sagt, att vid passevolancekontrakters uppgörande betalningsskyldige blifvit hörde.
Jag känner icke om sä varit förhållandet, men det vet jag, alt, hvad rusthållen angå, man icke serdeles fästat sig vid de år 1809 ingångna kontrakter.
Hr Cederschjöld har fästat sig dervid, att R.
St. icke skulle ega rätt att förändra grundskatterna.
Såsom Den S September f. m. 105 jag uppfatlat komiterades och StatsUtskrs förslag, är här icke fråga om någon förändring, blott om en förvandling af räntorna, hvilken länder alla till stor fördel.
Vidare har Hr Cederschjöld yttrat, att statsmakterna skulle ega rätt att göra nåd.
Jag erkänner detta och jag anser det äfven vara en nåd för räntegifvarne att få utgöra sina skatter på ett sätt, hvilket de kunna kontrollera.
Hr Sandströmer har för mig klart visat fördelarne af det förslag, som nu är i fråga.
Jag har visserligen här hört omtalas de stora förluster, som skulle uppkomma genom varuvärdens fall.
Det är långt ifrån mig att vilja afgöra hvad förstkommande tider kunna utvisa, men jag torde likväl få fästa Hrrmes uppmärksamhet på de sannolikheter, som finnas emot sådant förhållande.
Vi känna alla hurusom Sverige för icke längesedan behöfde spanmälsimport för att fylla sina behof.ver.
Detta förhållande har numera upphört.
Sverige producerar mera spanmål än som inom landet konsumeras, oaktadt näringarne blifvit skyddade och befolkningen ständigt förökats.
Sverige har således med sina produkter upplrädl och, såsom jag hoppas, fortfarande skall uppträda på verldsmarknaden.
Vi känna alla, att i Europa är spanmälshandeln icke genom höga tullar skyddad såsom hos oss, och dä värt åkerbruk numera blifvit så uppdrifva alt från Sverige ärligen kan påräknas en icke så obetydlig spanmålsexport, så synes icke någon fara vara för handen nu eller i framtiden, att våra varuvärden skola falla lägre än i det öfriga Europa.
Jag har under discussionen trott mig kunna sluta dertill, att man, förbiseende de fördelar hvilka föranledt de skattdragande att påyrka antagandet af förenklingsförslaget, blott velat se ett bemödande att få sina skatter förminskade.
Jag inser icke möjligheten häraf, ty om den ock skulle inträffa, är den, som koraiterade äfven visat, så aflägsen, att den på våra förhållanden icke kommer alt ega något inflytande.
De målsmän, som här å Statens vägnar uppträdt, synes hafva åtagit sig ett vackert men ändamålslöst bestyr.
Ty om jag äfven skulle kunna förutsätta att Svenska folket ville upplösa sig såsom samhälle, sä kan jag likväl icke tänka mig möjligheten alt icke skatter ändå skola finnas.
.lag skulle derföre tro, att de beslut R. o. Ad. nu fattar, svårligen kan hindra hvad som i framtiden kan ske.
Under discnssionens fortgång har emot Ulsk:s förslag den anmärknm blifvit framställd, att, genom antagandet deraf, ränlegifvarens rätt skulle kränkas.
För att besvara denna anmärkn., har jag begärt ordet, men jag måste först något närmare undersöka denna räntegifvarces förmenta rätt.