Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag förnyar det erkännande jag gjorde vid början af discussionen, att jag har föga hopp att vinna min önskan; men då min öfvertygelse är, att detta stadgande skulle medföra mycken skada för fäderneslandet, kan jag ej underlåta att yttra mig i frågan.
Man har sagt, att denna sak livilar på rättsgrunder.
Jag anser det vara falskt, ty jag frågar, hvilken rätt livilar på annat, än uppfyllande af skyldigheter.
Hafva båda könen lika skyldigheter att uppfylla, så bör qvinnan ärfva lika med mannen, men kan han uppfylla den pligt, som hon ej kan uppfylla, så håller den sattsen ej profvet.
Jag har hört upplysas, att BondeStåndet yrkat, det mannen skulle få lösningsrätt framför qvinnan.
Det är det mest olämpliga, som kan göras.
Om man ej vill bibehålla sonen vid dess större arfsrätt, så är detta ett afvikande från grundsatsen, och skadligt, emedan det skulle alstra disputer i hvarje bo.
Då man ej kom öfverens om priset, i synnerhet om dottern vore omyndig, skulle det föranleda derhän, att man Den 11 J un i i f. ra. 77 i de flesta fall komme att gå till domstol.
Jag tror, att det vore ett lyckligt fält för juridiken att vinna på, och det är den önskan man söker genomdrifva, att få kasta allt under juridikens jernspira.
Min Önskan åter är, att sådana stadganden måtte vidtagas, att rättegångar i möjligaste måtto blifva obehöfliga.
Är qvinnan gift, beror det på hennes man, om lian vill taga den lösen, som föreslås.
Jag anser delta tillägg vara ett rent misstag, och lika mycket skadligt för BondeStåndet, som jag för detsamma anser gagneligl, att det fordna stadgandet bibehålies.
Hvad morgongåfva angår, har Herr Hjerta uppställt ett nytt förslag, men dervid ej bibehållit rättvisan de båda könen emellan.
Han har bibehållit rättigheten för qvinnan att få morgongåfva, då. mannen dör, och ej lemnar barn efter sig, men han har ej lemnat mannen någon motsvarande förmån.
Om detta är rätt, eller om deruti ligger någon naturlig rätt, det lemnar jag derhän.
Jag lemnar äfven i sitt värde Herr Cederschjölds anmärkning, att mera penningar äfven gifva mera förstånd.
Jag tror visserligen, att de kunna finnas tillsammans, men ofta utestänger lätt tillgång på pengar förståndets användande.
Man får gunås alltför ofta komma i erfarenhet deraf.
Här har. blifvit sagdt, att Utskottet icke talat om morgongåfva, derföre att den frågan ej var upptagen i Motionen.
Jag lemnar derhän, huruvida Utskottet hade rätt att upp - 78 Den ii Ju ni i f. m. taga elen saken eller icke, ty Utskottet, sorn får en Motion till sig, får icke förbise de frågor, som dermed äga sammanhang.
Det får ej bero af en Motion, som åsyftar pröfning af Lagens grund, att utestänga pröfningen, om och huru Lagen kan tillämpas, på det icke den klagan må kunna föras, att man föreslår lagar, som föranleda till missnöjen.
Att brådstörta lagförändringar, har aldrig varit min önskan.
Jag anser det förevarande nya lagförslaget mindre lämpligt, derföre att det så starkt griper in i den nya lagboken.
Jag tror, att om man, i stället för att gifva oss en ny lag, hvars principer tagas från andra nationer, nöjt sig med lagens öfverseende, hade man ej inledt oss uti en ny lag, utan jemkat den gamla, som är för oss passande.
Men detta strider emot nuvarande ideer; ty likasom man vill instörta Regeringen i revolutioner i politiska ärenden, likaså vill man gifva oss en ny lag.
Detta har mött motstånd både hos Do. mare och hos Nationen; och derföre söker man, att nu få in en och annan kihl af den nya lagen.
Jag yrkar återremiss, och, om jag ej vinner den, återstår för min tillfredsställelse att reservera mig emot detta det skadligaste af alla hittills gjorde förslager till Lagförändringar.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken tillkännagaf, att Plenum lomme klockan half till sex i eftermiddag att fortsättas.
Den 22 Junii f. m. 79 Herr Hjerta:
Jag vill ej ingå uti något loftal öfver det nya förslaget till allmän CivilLag.
Jag vill ej bestrida Herr Tharas satts, att mycket vunnits, om det blifvit bebandladt på annat sätt.
Men jag bar bordt yrka den satts, att det är nödvändigt för Ständerna och Konungen, att begagna hvarje af en värd Ledamot så kallad kihl, för att bereda oss de Lagar, hvilka jag hoppas för närvarande och kommande tider skola vara gagneliga.
Det torde falla en hvar ganska tydligt, att hvad Herr Tham yttrat om företrädet vid lösningen af. arfs-lotter är enahanda, antingen brodern skall ärfva två tredjedelar eller hälften.
Det är naturligt, att värdet först skall vara uppgjordt; och derom synes tvisten lättare afgöras på systerns sida, då hon får hälften, än då hon ej får mera än en tredjedel.
Jag skulle tro att hvad dylika svårigheter i verkställigheten angår, så finnas de ej, och behöfva ej besvaras, utan att tvärtom lättnad skall •vinnas genom det nya förslaget.
I afseende å hvad man nämnt, att söners skyldighet att underhålla sina föräldrar derigenom skulle minskas, så kan jag ej godkänna detta skäl.
Jag får fästa uppmärksamheten derpå, att Lagen ej ålägger sonen en större skyldighet att underhålla föräldrar, än dottern, utan aldeles lika.
Således är det en otjenlig anmärkning.
Hvad åter angår orsaken, hvarföre jag föreslagit att Morgongåfva icke alldeles skall upphäfvas, utan inskränkas till det fall, då mannen lemnar hustrun barnlös efter sig, så är den grundsats, hvarifrån jag utgår, densamma, som vår gamla Lag erkände, när man i den gifvit hustrun rätt till Morgongåfva af boet.
Den ligger nemligen deruti, att mannen äger, att genom disposition af sin förmögenhet gifva Morgongåfva.
Lagen bör endast hindra det, när harn finnas, hvilkas rätt skulle förnärmas, och då hustrun inträder i sin rätt, såsom den der med mannen aflat.
Det synes mig ingen oformlighet deruti, att för del enda fallet bibehålla Morgongåfvo-rätten, då hustrun ej har barn och således ingen arfsrätt.
Hvad sluteligen angår hufvudfrågan om bifall eller återremiss, så får jag förklara, att jag ej bestrider bifall till Betänkandet, utan önskar det, och skulle tro att de två redactions-förändringar jag föreslagit kunde nästa plenum afsändas, såsom nya Motioner.
Derigenom kan saken nu bifallas, och Utskottet likväl få tillfälle att närmare granska frågan om Morgongåfva, samt uppgifva, om det varit af glömska eller af bestämda skäl Utskottet ej upptagit detta ämne.
Jag anser samma förhållande kunna äga rum med frågan om lösnings-rätten, och tror, att denna rätt, hvilken BondeStåndet begärt, har stora fördelar, emedan örn det finnes en måg, som är mera passande att emottaga egendomen, än sonen, han kan gifva honom något i afträde.
Det är förmån för hela famil - 1 Den a a J u n i i f. m. 81 familjen.
Jag anhåller således om proposition till bifall å Betänkandet.
Men skulle det ej lemnäs, utan återremiss beslutas, då anhåller jag att mina anmärkningar måtte till tidens vinnande få åtfölja Betänkandet, hvarigenom en ny discussion öfver ämnet undvikes.
Utskottets grunder, hvilka Herr Berg von Linde ej ansett vederlagda af de talare, som redan yttrat sig mot Betänkandet, innehålla, att jemnlikheten i arfsrätt stödde sig i:o på rättvisans och den naturliga billighetens fordringar.
Men jag känner ej något allmänt gällande moral- eller rältsbud, som föreskrifver jemnlikhet i arf.
I sådant fall skulle Engelsmän, Svenskar och Österrikare, som ärfva olika, vara mindre moraliska folk, än Fransmän och vissa andra Tyskar, som ärfva lika.
Testamente, hvarigenom både söner och döttrar förlora all arfslott i vissa andelar af föräldrars egendom, skulle vara en ännu värre immoralisk handling, och aldravärst det liberalaste stadgandet, att föräldrar må, utan åtskillnad på deras eget fång, gifva ali slags egendom eller qvarlåtenskap åt hvem de behaga af barn eller oskylda.
Tvertom synes klart, att arfsrätt är en politisk inrättning, som hvarje folk, efter sin ställning och sitt omdöme, olika bestämmer. 2g H. 6 8?.
Den 11 Jun i i f. m.
Den första grunden Utskottet lagt svigtar således genast.
2:0 på den inbördes jemnlikheten mellan makar.
Denna jemnlikhet finnes icke; och ehvad bemödanden lagstiftare må använda för att införa den, så är det fåfängt, emedan naturen sjelf sorger för deras olikhet , den ingen lagstiftare kan göra om.
Naturen har gjort mannen till qvinnans herre, och ehvad samhället är mer eller mindre utbildadt, så tillhör han bade det offentliga och enskildta lif vet, hon det sednare allena.
Efter denna olikhet i bestämmelse och behof, mäste arfsrätten, såväl som andra rättigheter i samhället, ordnas och afmätas.
Vill man tilldela qvinnan lika rättigheter med mannen, så bör man äfven af henne göra samma fordringar , som af honom.
Hon borde i Samhället äfven vara domare, krigare, Prest, Embetsman, RiksdagsFullmägtig, och inom bus hafva med mannen lika herravälde, eller måhända med honom draga lott derom, för att ytan tvist afgöra, hvilkendera som för dagen borde vara den rådande eller den lydande.
Man må icke säga: att detta är öfverdrift, det är blott en sträng fullföljd af grundsatsen; och då Friherre Anckarswärd nyss yttrat, att den nu gällande oliheten i arf vore en följd af qvinnans uteslutande från lagstiftningen, så se vi ju i verkligheten en vink, att man borde haf - \
Den 22 Junii f. m. «; va icke allenast Riksdagsman utan äfven Riksdagsqvinnor.
Den orimlighet, hvartill grundsatsen leder, bevisar tillräckligt hans origtighet.
3:o på likheten i 2:ne Stånds, Presters och Borgades , arfsrätt.
De sednares är dock för jord på landet olika såsom för andra Stånd.
Att hus och tomt i staden skiftas lika mellan son och dotter, ehvad Stånd de tillhöra, synes hafva sin goda grund deri, att sådan egendom, hvars afkastning består i hyror, ej fordrar samma' förlag, skötsel och omtanka, som en landtegendom, utan kan snarare anses liksom en skeppspart, en actie eller annat frugtbärande rörligt gods eller kapital, hvilket utan skada hvarken för egendomen eller ägarne kan inneliafvas samfäldt af huru många bolagsmän, som häldst.
Man bör således icke jemnföra sådan egendom med landtbruk, eller arfslagarne för de förre med arfslagarne fpr det sednare, hvarom jag sedan skall tala.
Angående den lika arfsratten för Presters barn har man väl åberopat, att Ståndet redan vid Johan Hirs kröning i56q begärde att få den sådan.
Men man bör erhindra sig, att tillåtelsen för Presterna att gifta sig, då ännu icke var 5o år gammal, och att det då icke var längre sedan, all den jord, som af dem innehades, tillhörde 6* 84 Den 22 Junii f. m. kyrkan.
De ansägo sig sjelfve, och ansågos af folket för hvad de voro, och ännu för det mesta äro, boställshafvare.
Det var då icke underligt, om deras qvarlåtenskap snarare ställdes i likhet med borgarens rörliga gods, än med jordbrukarens fasta egendom.
Mig synes följagtligen att de jemförelser, Utskottet uppdragit, nog mycket halta.
Dessutom får jag påminna om Herr Thams yttrande, att om origtiga Författningar i ett land möjligen finnas, borde man snarare rätta dem, än att, i omvändt förhållande, taga de felagtiga till mönster, och upphäfva de rigtiga.
Så skulle man, efter min tanka förfara, om man upphäfde den olika arfsrätt, som hittills varit gällande, för att göra den lika hädanefter.
4:o på efterdömet af den lika arfsrätt_, hvilken såsom undantag ägt rum i en lajidsort_, det gamla Yärends Härad i Småland, utan att medföra skadliga följder.
Men jag tror, att exemplet icke är bevisande.
Man bör ihogkomma, att den ifrågavarande orten är en skogstragt,der hemmanen äga vidsträckt ägorymd, och der deras klyfning ej verkar så hastigt och förderfligt till åboernes försvagande.
Men på slättbygderna, hvarest den odlingsbara jorden redan är upptagen och mycket sönderdelad, der anser jag den lika arfsrätten vara för BondeStåndet ganska skadlig.
Den skulle betaga sönerne förmåga att lösa sina systrar
Den 22 Junii f. in. 85 ut; den skulle ännu mera splittra hemmanen, än SkiftesStadgan och Författningen om jords afsöndring, i alla fall skola göra.
Då en ytterlighet redan ligger i dessa stadgar, så behöfver den motarbetas af arfslagarne.
Om äfven dessa skulle draga åt samma håll, så finge man desto förr se BondeStåndets hemmansdelar förringade till de mindsta möjliga bitar, som för Besutenhet antagas.
Vöre det väl lyckligt för Riket att hafva en sådan allmoge?
Hvad sjelfständighet kunde man väl påräkna hos ett Bondestånd, hvars sjelfägande medlemmar voro så klena, att ett missväxt-år, eller förlusten af några kreatur, gjorde dem oförmögna att betala sin skatt, och behålla sina hemmansdelar?
Följden skulle blifva för Staten afskrifningar i allmänhet, sådane man nu får göra för vissa Län, och för jordägarne att ytterligheten af söndring skulle framkalla sin motsats, sammanhopning af altför stora egendomar, dem penningeägaren, vid dylika nödens stunder, skulle för ringa pris kunna slå under sig.
Jag anser förhållandet vara med jordbruk såsom med all annan besittning, att nyttigast är, det både stora, medelmåttiga och små egendomar finnas blandade om hvarannan.
Att ställa de båda ytterligheterna tillsammans, är deremot vådligt.
Ett säkrare sätt än detta att förvandla Sveriges sjelfägande allmoge till hemmansbrukare åt andra, kan icke gifvas, och bör 86 Drn Junii f. ra. derföre motarbetas af en hvar, som inser följderna.
Allmogens försvagande genom dessa åtgärder är, på sitt sätt, en ytterlig democratie, sorn leder till despotisme, ett sätt att försvaga detta lands frihet, och att betaga oss det samhällsskick, hvarigenom våra förfäder försvarat deras sjelfständighet.
Ej mindre för Ridderskapet och Adeln, än för Allmogen vore den lika arfsrätten, förderflig.
Få ätter inom vårt land äga någon särdeles förmögenhet, med undantag af dem, sorn hafva FideiCommisser.
Dessa äro äfven få och icke sällan otillräckliga.
Blefve arfsrätten lika, så skulle Adelns egendom ännu mera förminskas genom de andelar, som förmedelst giftermål gå till ofrälsemän.
Hvar skulle Adelsmannen taga medel till att uppfostra sina söner för Statens tjenst, eller Lagstiftarens värf, hvarmed skulle han betala sönernes accord och underhålla sig sjelf vid Riksdagarne?
Följden blefve, att sönerne finge en mindre god uppfostran, att Riddarhuset blefve ännu glesare besatt af Adelsmän , som icke bo i hufvudstaden, att både Embetsmanna- och Riksdagsmanna-göromål blefve mindre väl utförda.
Skulle Adelns söner, som nu vanligen egna sin ungdom åt Statens tjenst, innan de träda i ägtenskap, nödgas, utan förmögenhet och utan underbyggnad, speculera på att först skaffa sig rika giften, för att sedan få Embeten; så Den 22 Junii f. m.
S7 skulle de redan omtalade penningefrierierna få ännu mera insteg.
En Adlig yngling finge då börja sin bana med att sälja sig sjelf för att sedan med hustruns penningar köpa sig ett Statens Embete, stort i den nion medlen förslogo till accord m. m.
Men då blefve det förmodligen icke de egenskaper, som mest gagnade Statens tjenst, om hvilka ynglingarne vinlade sig.
Jag frågar, om
Samhället skulle vinna på ett sådant förhållande?
Nej, både det allmännas värf, och Adelns personliga duglighet, skulle derigenom förlora.
Men icke nog dermed, att den föreslaglie förändringen skulle skada Samhället och mannen; den skulle sträcka sina menliga verkningar äfven till hushållet och qvinnan.
Det rätta förhållandet, att mannen bör försörja hustrun skulle omvändas; ty om de än ärft lika förmögenhet, så skulle dock hans särskildta, genom dyrare uppfostran och uppehälle, samt omkostnader på tjenst m. m. vara, vid ägtenskapets ingående, öfverhufvud ringare än hustruns.
Han skulle sakna tillfredsställelsen att vara husets upprätthållare; gnarare finna sig beroende af hustruns förmögenhet, och derigenom försvagas i sin ställning, såsom herre i huset.
Hustrun deremot skulle förlora en fattig flickas hugnad, vissheten att vara vald för sin egen skuld, och ej för sin medföljande förmögenhet.
Beliofvet att eftersträfva den sednare skulle i SS Den 21 J u n i i f. m. vårt fattiga land gifva rikedomen ännu mera vigt, och föranleda likgiltighet för de personliga egenskapernas utveckling och förädling äfven hos qvinnan.
I hvilket samhälle se vi medborgerliga dygder mera blomstra, personlig duglighet mera utbildad, och det husliga lifvet meia lyckligt än i England, hvarest äldste sonen älfver föräldrarnes förmögenhet ostyckad, och de yngre barnen af båda könen egentligen icke få annat än uppfostran.
Men denna erhålla de också desto bättre; ty fadren liar, genom den ärfda förmögenheten, kunnat gifta sig tidigt, öfverlefva barnens ungdom och gifva dem alla, i mon afsina ostyckade tillgångar, lika god uppfostran, fastän arfvet blifver olika.
Derföre ser mansa ofta, att de yngre sönerne i England, hvilka behöfva söka Statens tjenst eller ingå i näringarne, utmärka sig så fördelagtigt genom kunskaper och skicklighet.
Den man, som nu äger det berömdaste namn i England, och som står i spetsen för dess styrelse, är just en sådan yngre son, som trädt ur sin fäders hus, utan utsigt till arf.
Hvad döttrarne beträffar, så är det en allmän sägen, att man i England lättare finnér en man med 10,000 pund i årlig inkomst, än en flicka med lika summa i capital; och få måste, till följe af arfslagarne, dc flickor vara, som der äga någon förmögenhet.
Likaså måste det förhålla sig med de ägtenskap, som Den 22 Ju ni i f. m. 3<) för penningar ingås, och ingen återkommer från England, utan att prisa den husliga sällhet, som der äger rum.
För ägtenskapets ingående är det likgiltigt, på hvilkendera sidan förmögenheten finnes.
Blott utväg på endera gifves till bergning, så uteblifver sällan ägtenskapliga förbindelser.
Att då, liksom i England, rigta förmögenheten åt mannens sida, hvarigenom ägtenskapets ändamål synes säkrast vinnas, anser jag följ— agteligen vara det rätta.
Sedan jag nu betragtat ämnet i allmänhet, anhåller jag att fä upptaga en och annan anmärkning, hvilken ej redan af föregående talare blifvit besvarad.
Man har sagt, att det vore en påtrugad välvilja emot BondeStåndet, att försvara dess olika arfsrätt, enär det sjelft önskade motsatsen.
Huru dermed förhåller sig, lemnar jag derhän; ty åtskilliga Ledamöter lära hafva yrkat afslag, och att återremiss beslöts, är säkert.
Dessutom är det möjligt, att detta Stånd kunde misstaga sig om sitt eget bästa, emedan förändringen ögonblickligen bereder rikare giften.
Det händer ju, att den vattusigtige icke önskar något högre än att dricka, ehuru han till och med vet, att det är honom skadligt?
För öfrigt är det blott, efter sin egen öfvertygelse om ondt och godt, Ridderskapet och Adeln bör, i detta, säsong i andra mål, fatta sitt beslut. 9° D e n 11 J un i i f. m.
Man har föreslagit, alt lösningsrätt lill fastighet borde bröder tillerkännas, och med detsamma tillfälle dem beredas att lösa systrarna ut och bibehålla jorden.
Men man bör ihogkommn, att med lösningsrätten får man ej löseskillingen, enär arfslotterna äro lika.
Jag vet exempel på en Adelig ätt, hvarest öfvérenskommen lösningsrätt endast vållade förställda byten och oenighet utan någons båtnad.
Måbända ginge det äfvenså inom BondeStåndet.
En Ledamot har erhindrat oss om beskaffenheten af arf i fordna tider, att det bestod, såsom ordet betyder, i pilar eller vapen , hvilka för qvinnan voro af föga användbarhet eller värde.
Jag medgifver det; men arf betydde äfven jord, såsom gårdsnamnen i somliga orter ännu vitsorda, t. ex. på Gottland Sven ^-arfvet, Vbls-arfvet o. s. v. Man har sagt, att just emedan sönerne behöfde och äfven utbekommo mera till sin uppfostran än döttrarne, borde de sednare få lika mycket som- bröderna vid arfsdelningen.
Detta har en skenbar billighetsgrund, i fall föräldrarne öfverlefva barnens uppfostran; men dö de dessförinnan, så är det klart att en arfslott, som vore tillräcklig för en dotters, skulle blifva otillräcklig för en sons uppfostran.
Då man- ihogkommer att det är Statens pligt att närmare vårda sina omyndiga medlemmar, när de äro % D e n 22- J u n i i f. ra. g t fader- oell moderlösa, så finner man lätt att arfsrätten grundar sig på ett medgifvande af Staten, att föräldrarnes qvarlåtenskap må öfvergå till tarnen, på det Staten må slippa af egna medel bekosta deras uppfostran.
Om denna skall motsvara sitt ändamål, måste det äfven vara Statens pligt oell rättighet, att göra arfsdelningen olika efter könens olika behof.
Man har väl sagt, att qvinnan bättre än mannen behöfde taga arf, emedan hon mindre än han ägde tillfälle till förtjenst.
Men den ogifta qvinnans behof äro ej större, än att hennes arbetsförmåga räcker dertill; och att försörja ett hushåll är icke hennes, utan mannens sak.
Att blifva hans hustru och biträde, är hennes ändamål.
Jag upprepar derföre, att man icke hör taga medlen från den, som är pligtig att försörja hushållet, och tillägga dem en annan, söm endast i underordnadt mått har denna förbindelse.
En talare har yttrat, det Adeln redan vore så fattig, att det icke lönade mödan alt vilja hejda dess ytterligare förarmande.
För min del vill jag aldrig anse någon sak så förlorad, att man icke bör försöka att hjelpa den, eller någon tidpunkt inträffa, då man af misströstan bör låta allmänna angelägenheter gå vind för våg.
Man liar påstått, till bevis på den olika arfsrättens otillbörlighet, att han vore så Deri 22 Junii f. m. tillfällig, att om en ofrälseman flyttade från en ort till en annan, berodde barnens arf på händelsen, om han allede i stad eller på landet.
Men detta är ett misstag; ty om mannen bodde i stad, men bade egendom på landet; så skiftade barnen arf efter landsrätt, och tvärtom, i motsatt förhållande.
En ledamot har förklarat, att emedan vår gamla lagstiftning icke vore passande åt vårt närvarande samhällsskick, borde man begagna hvarje kil, som kunde öfverkommas, för att sönderrifva den.
Jag är af alldeles motsatt mening, och undrar, hvilken mästare i lagars tillverkning äger den kännedom af vår samhällskropp, att han på förhand kan uppgifva den snitt, som skall passa bättre.
— Säkrare tror jag det vara, att vi bibehålla de författningar vi af våra förfäder ärft, och med hvilkas iagttagande både de och vi funnit oss väl belåtna. / N En ledamot af Lagutskottet bar sjelf uppgifvit, att motionairen ej väckt fråga om något annat än likhet i arf; och alt LagUtskottet. sjelf tillagt frågan om giftorätt.
Men detta är, då Lagutskottet icke äger någon motionsrätt, en olaglighet.
Betänkandet kan således icke antagas, äfven om Ridderskapet och Adeln skulle gilla innehållet.
Jag anhåller om afslag derå.
Friherre Anckarswärd,, Carl Henrik:
I en fråga, der känslan yttrar sig så starkt
Den 22 Junii f. in. 93 och öfvertygelserna äro så stadgade, att det torde vara föga förhoppning kunna verka på dem, synes det mig nästan öfverflödigt, att utsträcka en sådan discussion som den förevarande.
Jag ber likväl, att ännu få yttra några meningar emot den värde Ledamot, som trodde sig finna skäl kullkasta Utskottets Betänkande derföre att arfsrätten, såsom han sagt, är en politisk inrättning, den hvarje Land bestämt efter sina förhållanden.
Just ifrån detta förhållande uppslår nödvändigheten att göra sina olika åsigter gällande, oaktadt man från andra sidan får höra, att de vilja omstörta författningar, regeringssätt och lagar, som understödja civilisationens hilliga kraf af förändring i lagstiftningen.
Det är öfverallt de liberala grundsattsernas öde, att få emottaga sådana beskyllningar, emot hvilka man icke äger annat vapen, än en sansad aktning för motsatta meningar, hvilka jag åtminstone aldrig skall tillåta mig att härleda ur mindre ädla motiver.
Man har yrkat, att skyldigheter och rättigheter måtte vara motsvarande hos qvinnan; men i en fråga, der philosophien har en så djup andel, hemställer jag om någon !af oss kan ingå i någon afvägning af de åligganden, som tillhöra qvinna. ns bestämmelse, utan att inträda på ett område, som af Skaparen visligen blifvit stängdt för menskliga forskningar.
Qvinnan och mannen utgöra efter min tanka endast tillsammans ett helt, och hvardera för sig 94 Den 21 Junii f. m. är endast en halfhet i skapelsen.
Samhällets bestånd och förkofran består på deras gemensamma samverkan; och skulle man ingå i någon beräkning af gränsorna dem emellan, så tror jag, att qvinnan äger en betydligt vidsträcktare andel, än mannen, i detta samhällets bestånd.
Tag horrt qvinnan, och allt samhälle skall upphöra.
Man svarar mig genast härpå, tag horrt mannen, så skall detsamma inträffa; men jag åtminstone har aldrig hört ifrån qvinnan yrkas några inskränkningar i mannens rättigheter, då man nu deremot sätter i fråga att nyttja styrkans rätt emot henne.