Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid lefde han i full ovetenhet om den andliga guldgrufva som han bar inom sig, och han var så aflägsnad från tanken på något slags stilistisk förmåga att han tvärtom vid kriaskrifningen mot ersättning anlitade en äldre kadettkamrat att absolvera ämnet, hvilket sedan i vederbörlig afskrift framlemnades till läraren.
Så tillgick det tre gånger och skulle väl fått räkna den fjerde också, om det ej till Brauns lycka burit så väl till att han råkat stöta sig med sin tjenstaktige vän.
Nu stod nöden för dörren och den tillkommande skalden satte sig darrande till det vigtiga arbetet, som slutligen med djup oro framfördes.
»Detta har herrn icke skrifvit», förklarade läraren, skalden Grafström (då lektor vid Carlberg), sedan han genomläst afhandlingen.
»Jo, det har jag.»
»Osanning», förklarade den förre, förvånad öfver skilnaden mellan de tre föregående kriorna och denna fjerdes betydligt öfverlägsna förtjenst.
»Jag har icke nu sagt någon osanning», upprepade Braun, efter en hastig öfverläggning med sig sjelf, »och jag vill tala om alltsammans.»
Läraren blef öfvertygad och fick snart genom nya scripta lära känna hvad det kunde blifva af den ynglingen.
Sedan ljus sålunda uppgått för Braun sjelf, började han att ytterligare lyfta på vingarne.
Ett litet vitterhetsförbund hade redan bildat sig bland kadetterne, hvaribland varit Ridderstad och Adlersparre- Albano.
En skrifven tidning utgafs och här uppträdde först de sånger som sedan i afskrifter från krigsakademien vandrade Sverige rundt under titel:
»Nässlor, kardborrar och tistlar, plockade på sångens afväg – 1:sta lasset, 2:dra lasset, dito 3:dje och så vidare.
En man, alltid uppmärksam vid nya företeelser på den litterära horisonten, nemligen Hierta, då utgifvare af Aftonbladet, uppsökte ynglingen, intog en del af hans stycken i tidningen och utgaf slutligen på sitt förlag, år 1837, Dikter af Wilhelm von Braun, första bandet.
Sådan var början till ett skaldskap, så sprittande af eld, af lif i dag, så tryckt af dystra skuggor i morgon; en själ, stundom utslösande sina skatter i sådant öfverflöd att de ej hunno halfrensas från nässlorna, och än hållande dem i en så ädel, ren och sublim form att det blef tårar i stället för löje – men alltid genialisk.
En gång längre fram råkade Braun illa ut då hans sångmö hade lockat honom in på en afväg af Bibelns område.
Han hade skrifvit ett poem med namnet Rebecka, infördt i hans »Nya dikter».
Nu blef detta honom ovetande aftryckt i Gefle och placeradt i en »kalender för ungkarlar».
Och som hans
Rebecka ansågs som ett lättfärdigt parodierande af bibliska ting, blef stycket äfven kalladt gudsförsmädande, hvarför justitiestatsministern lät anställa åtal mot boken.
Nu var väl Braun, enligt tryckfrihetslagen, fri från juridiskt ansvar, och såg sin Rebecka äfven af juryn frikänd, men han kände sig emellertid så sårad och förolämpad, att han införde en försvarsskrift i Aftonbladet.
Angående denna blefvo tankarne delade.
För min del sympatiserade jag med dem, hvilkas känsla ogillade språket i försvaret.
I öfrigt var Braun långt ifrån känd för att vara angripen af författareegenkärlek.
Nog visste han om sina många litterära fiender, men han lät dem lefva och frodas utan all harm.
Ja, han var ofta blygsam till en nästan otrolig grad, hvarom följande lilla historia ger det klaraste exempel.
Under en ångbåtsfärd (utrikes) gjorde Braun bekantskap med en äldre herre, som, när hans hatt af en vindby fördes i sjön, lånade honom en annan.
Under samspråket i hvarjehanda ämnen väckte den välvillige mannen på ett oförklarligt sätt Brauns deltagande och nyfikenhet, särdeles vid middagsbordet, der de placerat sig midt emot hvarandra.
Men då under samtalets lopp den okände vid talet om Tegnér med ett eget uttryck sade: »Jag minnes i Lund 1829, då han promoverade mig till magister», var det liksom hade fjäll fallit från Brauns ögon.
Det var en man, hvars porträtt han ofta sett.
Utom sig af glädje flög han upp från bordet, fattade sitt glas och upprepade med ljudelig röst och till de tyske bordsgästernas billiga förundran denna för dem alla obegripliga hexameter:
»Skaldernes Adam är här,
den nordiske sångarekungen!»
Braun förtäljer vidare:
Med ett vänligt leende, icke utan sitt lilla oskyldiga välbehag, drack den store skalden mig till och frågade mig sedan huru jag kunnat gissa, att han var Oehlenschlæger.
»Det var icke svårt, herr etatsråd», svarade jag.
»Jag insåg det genast, då ni nämnde promotionen i Lund 1829.
Dessutom eger jag ert porträtt bland mina små samlingar ...
Och nu känner jag fullkomligt igen eder.»
»Kanske att ni sjelf är en Digter?»
»Nej gudnås», suckade jag, som ändtligen var nog klok att blygas för att tala om mina eländiga försök i en sångarkonungs närvaro.
»Nej, men jag älskar skaldekonsten högt jemte dem, som lyckligt idka densamma.»
Detta tilldrog sig 1844, då Braun redan stod nära middagshöjden.
Hvem skulle i hans ställe under sådana omständigheter ha svarat så?
Det kunde endast det snille som med naturens ena gåfva förenade den andra: den medfödda, af ingen framgång qväfda blygsamheten.
Tredje kapitlet.
Brauns första och enda kärlek.
Man har talat så mycket om den sorgligt poetiska idéen af Braun att skrifva »Bref till den döda.
Fröken Ebba von Braun, hans nära slägting, dog den 8 juli 1843.
Och det var för att söka någon bot för sitt sjuka hjerta och sinne som han 1844 for utrikes.
Men liksom hans kärlek börjat under ynglingens glödande vår, så fortlefde den intill de sista mulna höstdagarne af mannens lif.
Det visar sig förutom i de otaliga offren till denna hans sångmö, hvars namn var honom för heligt att icke iklädas pseudonymens slöja (Hilma) utan ock deri att i hans plånbok, vid hans egen död, fanns, utom respenningar till Stockholm, dit han ärnat sig, en gulnad papperslapp, mycket nött genom de otaliga gånger den varit öppnad och hoplagd.
Denna papperslapp var en dyrbar relik – den innehöll fyra rader, en poetisk strof skrifven af hennes hand.
Arme Braun!
Hans hjerta var så vekt, så rikt.
Lifvet klädde sig aldrig mer i rödt för honom.
Men han påklädde det sjelf en röd mask, och gjorde sig lustig öfver allt som han då kunde nå, men sedan tog han åter på den svarta masken, derom vittnar hans »konterfej», som han sjelf ibland åberopade.
Sedan sorgposten träffat honom – han hade nyss förut träffats af en annan sorgpost, han hade förlorat sin dyrbaraste ungdomsvän – skref han till en förtrogen:
»Du, som vet att mitt hjerta af naturen är varmt och trofast, kan tänka dig djupet af min rättvisa sorg.
Gud i himlen – ett sådant slut tog då min ungdomskärlek, den renaste och ädlaste känsla jag någonsin hyst!
Full af ungdom, helsa, skönhet och kraft, bortrycktes hon inom fyra dagar.
Du kan icke föreställa dig hvad dessa fjorton dagar, som passerat sedan jag fick denna olyckstidning, hafva varit rysliga för mig!
Mitt hjerta är tomt som en graf.
Med alla mina i ögonen fallande fel älskade hon mig varmt och innerligt, ehuru hon, liksom jag, insåg att en hård nödvändighet hindrade vår förening.
Ack, tanken just på denna omöjlighet, att få ega föremålet för min första och enda kärlek, gjorde att jag kastade mig in i nöjenas hvirfvel för att kunna glömma.
Men fåfängt: i djupet af min själ bodde alltid hennes bild, och straffet för mitt ovärdiga försök att förgäta den oförgätliga blef en ruinerad helsa.
Jag lefver dock, då hon, den rena, oskyldiga och englagoda, ligger i den kalla jorden ...
Första maj såg jag henne sista gången.
Hon grät då vi togo afsked, grät öfver mig.
Nu gråter jag öfver henne.
O, huru fattig har jag icke blifvit ...!»
Det var efter denna tidpunkt, som Brauns medfödda anlag till sinnessjuka utvecklade sig så djupt att han om nätterna hördes gå så tunga, tunga steg, och det var ock efter den tiden, som han började skrifva de nämnda brefven, genom hvilka han satte sig i förbindelse med sin hädangångna älskade.
Brefven följde en gång om året, antingen det var på hennes födelse- eller dödsdag, och det är mycket lätt att förstå detta hans behof.
– Med de förutgångna kunna de efterlefvande, då en sådan önskan utgör deras lycka, lefva i samma innerliga själsförhållande som här.
Och det skadar ingen menniska att i sitt hjerta bikta för dem, hvilka redan äro i kunskapens land.
Det skadar icke heller hennes sanna gudfruktan, om den är sann, ty kärleken är ju i allt, och vill icke låna sig till enfaldig, sjuklig dårskap.
Huru Braun sjelf i lifvet dömde om denna mystiska korrespondens, som vid hans död till stor missräkning för nyfikenheten och säkerligen äfven för det djupare intresset saknades, det kan man inhemta af nedanstående intressanta bref, skrifvet af skaldens bror, kapten Theodor von Braun, till J. G.
Carlén, som han önskade skulle tillägga några ytterligare blad öfver »Wilhelm».
Det hade dock redan förut af denne Brauns gamle vän varit minnesblad införda i hans tidskrift »Husliga härden».
Brefutdraget lyder så:
Då Wilhelm och jag om sommaren 1859 gjorde en resa tillsammans i Småland sade han:
»Nu skall jag säga dig något, hvad jag för längesedan skulle gifvit dig del af.
Jag har allt sedan Hilmas död skrifvit Bref till den döda.
Till dig, min bror, kan jag säga, att detta är det bästa som flutit ur min penna.
Jag har häri satt mig i rapport med den hädangångna, hvars ande omkringsväfvat mig, som just derigenom kunnat nedskrifva hvad jag gjort.
När sorgen hotar nedtrycka hela min själ, framtager jag dessa bref, läser och återläser dem och frågar mig sjelf: »Har du då verkligen skrifvit detta?» ... och fäller tårar som ett barn.
När jag är död – det jag hoppas snart sker – finnas dessa bref inlagda i ett konvolut, hvars utanskrift är till dig, som, till erkänsla för hvad du gjort för mig, eger full dispositionsrätt öfver desamma.
Dock måste du till punkt och prick fullgöra mina deri bestämda anordningar.
Ehuru gerna jag ville ligga ostörd i min graf, skulle jag dock önska att efter utgifvandet af detta mitt testamente få på en stund krypa ur kullen, för att höra domen öfver den döde, ty jag är fullt förvissad om att äfven mina intima vänner skola med bestämdhet förklara: »Detta har aldrig Braun skrifvit.»
Denna deras dom är så mycket naturligare, jag som mången gång sjelf tviflat på detsamma.
Men jag hade ju språkat med min engel, kände dess himmelska närvaro, och derför har också språket blifvit sig så olikt: – hon, den begråtna, har framkallat mitt bättre jag ...
Må jag gerna för hennes skull tillvitas för charlataneri, bigotteri o. s. v., ett är vunnet: att få blicka in i djupet af mitt arma hjerta, som lidit, lider och skall lida till dess jag får fly i hennes armar ...»
»Vid Wilhelms död – fortsätter brodern – fanns likväl ej ett spår efter detta egna testamente.
Endast på en lapp stod antecknadt: »Bref till den döda» och derunder stället och årtalet hvarest och när dessa bref voro skrifna, alltifrån år 1844 till 1857.
Troligen har han under sista dagarne af sin sjukdom offrat dem åt lågorna, för att ej blifva af opinionen allt för skeft bedömd, eller på hvad sätt kan man förklara denna gåta?»
Jag, för min del, är fullt öfvertygad att Brauns ärade broder uttalar ett faktum, då han förmodar att skalden under sjukdomen uppbränt brefven, men deremot är det visst icke min öfvertygelse att det skett i afsigt att undvika en »skef opinion».
Det är troligt att vid den tiden verlden hade förlorat all betydelse och magt öfver honom, och att han deremot ville skatta åt en helt annan ingifvelse än den, som beherskade honom då han tänkte på att utgifva i tryck dessa en själs innersta bekännelser för den själ, som varit honom dyrast i lifvet.
Säkerligen var det med en glädjefull känsla öfver att han ännu förmådde fullborda denna handling, som han gaf sin skatt åt lågorna innan han sjelf med gladt mod gaf sig åt döden, hvilken så skulle föra honom renad från allt verldsligt till henne, som han nu ändtligen fick tänka sig som sin.
Kanhända hade han i öfrigt länge förut insett, att då allvarliga hinder stodo emellan dem och den jordiska föreningen, det var en nåd af Gud, icke ett straff, att Hilma, den ljufva sångmön, fick så tidigt fly de strider, som troligen väntat äfven henne.
Emellertid hade någonting från den tiden brustit inom skalden, och slagen på lyran läto ofta som de förstämda trummorna vid sorgmusiken.
Då 1844 hans poetiska kalender
Karolina utkom, läste han för mig förut konterfejet eller »Mitt konterfej».
Det var i sanning en högtid att höra detta stycke, eller rättare att i hans närhet få läsa det sjelf, ty hans röst, som mycket ofta hade något doft, blef då så dof att den slutligen blef otydlig.
Men så kunde man i stället följa hans ansigtsspel, det talade en hel del, utgörande både ingress och epilog till konterfejet.
Jag kan ännu tänka mig att han just då måtte liknat ett porträtt, om hvilket hans broder meddelar, att när det 1855 blifvit färdigt, artisten (en dansk) utbrast:
»Mine Herrer, dette portræt er udmærket, Skjaldens Lysepunkt, thi det representerer
Inflydelse af Erindringer, Forventninger ...
Liv i Nuet ...
Liv i Haabet ... uden Tvivl har i dette Öjeblikket deres Tanker, deres Hjerte, ja, hele deres Sjæl været hos den Qvinde som er deres Kjæreste!»
Detta kunde kallas en verklig siareblick.
Det var just den 3 juli, Hilmas dödsdag, en dag, då Braun helt och hållet var klädd i själsmoln, afvexlande med strålande hopp på mötet ofvan alla moln.
Vid dessa minnesfester kom ofta ångern öfver vissa lifvets stunder och dårskaper att blanda sig i den högre stämningen och sedan flydde han verlden, och vandrade med sitt qval utan ro från ort till ort.
Han skulle ständigt försöka hvad ombytet ville verka.
Tyvärr ville det aldrig verka, ty han måste alltid från hvarje tillflykt åter till Stockholm, der de många vännerne voro tillreds att hjelpa honom med bördans aflyftande och då ljödo från lyran dessa sorgligt anklagande strofer:
»Jag syndat har i lifvet, jag syndat har i sång,
Men mina »vänner» hade dock skulden mången gång.
Att dock på andra skylla, är föga ridderligt –
Men den, som tror att nöjet af allt är det förnämsta.
Jag heligt kan försäkra, att det är just det sämsta.»
Fjerde kapitlet.
Biografiska utdrag öfver Braun af samtida författare.
Man har begärt af mig en lefnadsbeskrifning öfver W. v.
Braun, säger Sturzen-Becker.
Noga taget har man härmed begärt af mig det omöjliga.
Ty det fattas mig här det väsentligaste af allt, sjelfva ämnet dertill.
Det gifves tusentals menniskor, hvilka genom sjelfva sina lefnadsförhållanden, sin hela »sociala position», äro fritagna från att behandlas »biografiskt».
I sjelfva verket är det endast undantagen som kunna göra anspråk derpå.
Menniskans lif har ofta, både på vers och prosa, blifvit liknadt vid en resa.
Men det är icke den lugna ångbåtsfärden på en enformig kanal mellan ständigt samma stränder, med lifvet ombord noga afmätt och reglementeradt, det är icke dessa slags färder, som lämpa sig bäst för resebeskrifningar på fullt allvar, härtill fordras vexlande motiv, brokiga händelser, liksom scenerier, det fordras något af Alpklättringens äfventyr och rika panorama, det fordras öfverraskningen, det nya, det oförberedda.
Det förhåller sig icke annorlunda med lefnadsbeskrifningen; de skiftande ödena, äfventyret, den mägtiga viljan, som griper in i de stora tingen, kampen, triumfen eller nederlaget, se der tillräckligt med tacksamma ämnen för en biograf!
Men der dessa motiv saknas, hvarför icke heller vara ärligt och upprigtigt kort, än, sväfvande ut i bredd och längd, jägta efter ett intryck, som låter sig af intet skapas?»
(Då en så betydande auktoritet, som Sturzen- Becker uttalar dylika tankar, så har det varit hans innersta öfvertygelse, och de hafva äfven till en stor del sanning uti sig, men kunde de just i detta fall fullständigt tillämpas?
Var det i Brauns lif en så stor fattigdom?
Var han blott skalden, som sluppit genom lifvet utan öden?
Och är det dessutom endast katastrofer med yttre fall och segrar som äro värdiga att ingifva intresse?
– Det finnes andra, om hvilka biografen också längre fram erinrar med sin saftfulla penna.
Hade någon haft den djerfheten att fråga hvarför han nedskref det första – skulle svaret blifvit: »Hvad vet jag?»)
Och nu heter det vidare:
Ingen bestrider att äfven en underlöjtnants lif kan vara »dramatiskt» – möjligheten gifves för hvem som helst; – öfver hufvud taget torde det dock kunna sägas med fog, att få existenser finnas, hvilkas drama erbjuder så litet för häfdatecknaren som en ung militär, hvilken går och väntar på striden för fosterland och ära, delande under tiden sin dag emellan exercisen och yngre mäns vanliga förströelser; – hans personliga företräden, liksom hans större eller mindre skicklighet i sitt yrke, här fullkomligt oberörda.
Om någonting här i verlden är en gång för alla stöpt i sin gifna form och systematiskt enahanda, är det väl detta militärlif i fredstid, och huru litet det också i sjelfva verket tillfredsställer vårt svenska lynne, bevisas tillräckligt af det faktum, att hos oss så många unge män, som från början egnat sig åt krigarens kall, antingen tröttna dervid och välja andra banor, eller också på främmande jord söka, med manlig beslutsamhet, den militära verksamhet och omvexling, som icke här hemma står dem till buds.
(Detta egde nog sin grund på den tid då äran att vara militär ålade individen i yrket nästan som en pligt, att icke på något sätt genom arbete förbättra, d. v. s. nedsätta, sin ställning.
Men numera, då herrar militärer, jemte sina tjenstebefattningar, som lemna dem så mycken tid öfrig, sysselsätta sig med en hel hop andra saker, der deras tanke och arbetskraft finner lämpliga mål, nu är det snart icke annat än en tradition att tala om herrar officerare såsom samhällsmedlemmar enkom skapade för paraden och nöjet.
Och visade ej just Braun sjelf först och främst att han ej lät hindra sig af något?
Men sant säger sedan hans biograf:)
»W. v.
Braun var mindre än de fleste dödlige skapad till soldat.
Att han någonsin blef kastad in i detta yrke var från början ett misstag.»
Här inflyta några notiser om hans födelseort, föräldrar, inträde i krigsskolan och utträde ur krigstjensten 1846, hvarefter det heter:
»Mellan den dag då Braun första gången hängde värjan vid sin sida och den, då han författade sitt bekanta afsked till densamma, ligger en tidrymd, som för biografen icke erbjuder det ringaste märkvärdigt; de fjorton år, som åter ligga mellan hans afgång från krigstjensten och hans afgång från detta jordelif, erbjuda, upprigtigt sagdt, icke synnerligt rikare ämne.
En och annan brunns- eller badresa, en och annan kortare utflygt till främmande land, för öfrigt den ena dagen, det ena året likt det andra – likt som tvänne bär!
Det är, när allt kommer omkring, icke vid löjtnantens enskilda lefnad vi här hafva att uppehålla oss, knappast ens vid skaldens.
Vi hafva här i stället framför oss en poetisk karakter och vi hafva skaldeverk, i hvilka denna karakter lagt sig temligen öppen för våra blickar; låt oss i dessa se hvem W. v.
Braun var, och låt oss der studera hans andes lif.»
Här genomgår biografen fullständigt och sakrikt poetens börjande verksamhet vid Carlberg, den skärseld under hvilken skaldskapet utvecklade sig, och den sorg, Braun kände öfver att han icke i lärdomsväg förvärfvat så stort underlag som han ansåg sig behöfva, hvarför han också alltid fortfor att under hela lifvet studera.
Han hade i diktandet sökt botemedel mot en sjuklig sinnesstämning och missbelåtenhet med sin verld.
(Härefter vidtaga de egentliga omdömena öfver skaldeskapet, och man kan ej med tillräckligt intresse följa Braun som menniska och skald i fall man ej försöker samla, hvad hans förnämsta samtida haft att derom yttra.
En sådan företeelse som han utgjorde inom vitterheten, är värd mer än blott smicker.)
»Karakteren af Brauns skaldskap», säger biografen, »var åtminstone i hans första diktsamlingar särdeles lätt att angifva; den var öfvervägande skämtsam, satirisk, lekande, stundom yr ända till det uppsluppna.
Det var i mycket en återspegling af en viss sida utaf hela vår nations medfödda och genom alla öden troget bevarade skaplynne, det var mer ännu, det var, för att begagna en djuptänkt granskares ord (Talis Qvalis i förordet till »Borup»), en trogen, stundom endast alltför trogen, spegel, som återgaf det vanartade i tiden, det konventionella i sederna, det tillgjorda i umgänget, det ihåliga i uppfostran, det lösliga i äktenskapet, lycksökeriet inom samhällslifvet, hyckleriet inom kyrkan, flärden inom de olika samhällsklasserna, rikedomens råhet, ifrarens ofördragsamhet och uniformens öfversitteri; med ett ord, denna poesi rörde sig inom samma krets som den komiska fantasien alltid haft och alltid kommer att hafva till jagtmark: de menskliga bristfälligheterna; genom att i åskådliga drag återgifva dem samt derigenom upplösa dem och prisgifva dem åt löjet, har denna dikt uppvisat sin fullmagt inför poesiens dombord.»
Kritiken anmärkte att under det Braun sålunda svängde sin gissel åt alla håll eller öfvergifvet lekte med stundens företeelser, hände det att han stundom blef temligen prosaisk eller väl mycket »ungkarlsmessigt grofkornig», och att dessutom bland alla hans verkliga qvickheter finnes åtskilligt som endast var burleskt, utan att ega den äkta qvickhetens berättigande; publiken lät detta passera, den höll tillgodo till och med de snärtar, hvarmed poeten då och då träffade en och annans ömmaste sida.»
Så långt Sturzen-Becker.
Nu skola vi se hvad
»Braun dog fjerran från kära anhöriga, men icke fjerran från vänner.
Han kunde ha dött bland Norrlands skogar eller på Skånes slätter och ändå varit omgifven af vänner och beundrare, ty hvilken vrå af vårt land finnes väl, dit hans skrifter icke trängt, der man icke lyssnat till hans sånger – med det djupaste allvar till grundton, och hela harmonier af olympiska löjen!
Och lyssnade man till denna rika lyras slag, så hörde man äfven slagen af det ädlaste hjerta.
Tro ej att hjertat alltid står jemnhögt med snillet.
När det så är, hör det till undantagen, och Braun var ett af dem.
Det finnes vissa så kallade anständighetsmenniskor, som rynka på näsan åt Braun, liksom de göra åt en Wadman, en Bellman.
De vilja hafva menniskorna på samma sätt som man har figurerna i ett vaxkabinett, uppsträckta och med en viss högtidlig hållning, en gång för alla gifven.
Ingenting får gälla för hvad det verkligen är: allt måste draperas och maskeras, liksom skämdes man för sanningen och naturen.
Venus är för naken, Mars har för muskelstarka vador, Apollos lyra är för gäll.
Derför skulle de gerna vilja sätta en krinolin på den första, byxor med galon på den andre och på den tredje spänna strängar af silke.
Gerna tillåta de ett och annat dussin odygder; men beskrifva eller tala om dem får man ej.
Icke är det dock inför en domstol, bildad af sådana modets och sjåpighetens ennucker, som en mäktig ande låter stämma sig: en nations sunda vett är hans domare, lifvet och verkligheten hans vittnen, hela menskligheten hans sak.
Braun hade genomgått krigsakademien, men den tid han tillbringade der, begret han som förlorad ...
Inkastad på militärbanan, tjenstgjorde han några år som löjtnant vid ett infanteriregemente ...
Men han tog afsked och egnade sig uteslutande åt vitterheten, bland hvars yppersta prydnader han alltid skall räknas.
Efterverlden skall mera enstämmigt erkänna det än hans samtid gjorde.
Det behöfves en granrisad väg och årsgammal torfva på grafven, för att vinna full rättvisa åt ett förtjent namn, ett värdigt minne ...
Men denne skald, hvars sånger i mer än ett fjerdedels sekel så kraftigt anslagit nationen och spridt så mycken uppfriskande glädje öfver stad och land var han lycklig sjelf?
Skön är äkta perlan, men hvem tänker på att hon är följden af ett lidande, hvarifrån den stackars snäckan först med döden befrias.
Hvarifrån detta sorgflor som så ofta skymtar fram från Brauns lyra ...?
Det sägs att skalden i sin ungdom en hel natt vakat i sällskap med döden, ensam vakat vid en likkista, i hvilken en ung qvinna sof sin sista sömn.
Stackars Braun, hur mången natt väckte ej den, som skrifver dessa rader, af tunga steg och djupa suckar!
Det var skalden som irrade från rum till rum, klagande och önskande sig döden.
Men morgonen derpå satt han som vanligt tyst och försjunken i sitt arbete, satt vid
Aganippens rand och drack ur dess klara våg några timmars glömska af det förflutna.»
Blott ett par utdrag till och det får vara nog.
Nu är det skildraren (Crusenstolpe) som säger: »Ystert skenade