Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kamraterna i skolan hade smittosamma sjukdomar, talade om hvarandra såsom förstörda.
Nej, aldrig gå till sådana flickor, men gifta sig, bo tillsammans med den enda han älskade, omhulda och omhuldas, se vänner hos sig, det var hans dröm, och i hvarje qvinna han blossade för såg han en bit af en moder.
Han tillbad derför endast sådana, som voro milda, och han kände sig hedrad af att se sig väl bemött.
De granna, fjesade, skrattande, var han rädd för.
De sågo ut som om de sökte rof och skulle vilja sluka honom.
Denna rädsla var delvis medfödd som hos alla gossar, men skulle ha borttagits om könen icke lefde afsöndrade.
Ett faderns förslag långt tillbaka i ungdomen att sätta sönerna i dansskola hindrades af modern.
Detta var en faute.
Men Johan var af naturen blyg.
Han ville icke visa sig afklädd och vid badningar tog han gerna på simbyxor.
En huspiga, som under sömnen blottat hans kropp och sedan angafs af bröderna, smorde han upp med en rotting morgonen derpå.
Med balerna följde nu serenader och med dessa punschaftnar.
Johan hade stort begär efter starka drycker; det var likasom om han druckit ett koncentreradt, flytande näringsämne.
Sitt första rus fick han på en kamratsexa på Djurgårdsbrunn.
Ruset gjorde honom säll, saligt glad, stark, vänlig och blid, men längre fram vansinnig.
Han pratade tok, såg bilder i tallrikarne och gycklade.
Detta att agera hade han momentant likasom den äldsta brodern, hvilken, ehuru djup melankoliker i ungdomen, haft ett visst rykte som komiker.
Han klädde ut sig, maskerade sig och spelade en rol.
De hade äfven spelat pjes på vinden, men Johan var dålig, generad och lyckades endast när han hade ett exalteradt ställe att återge.
Som komiker var han omöjlig.
Nu inträder ett nytt moment i ynglingens utveckling.
Det är estetiken.
Johan hade i faderns bokskåp hittat Lenströms Estetik, Boijes Målarlexikon och Oulibicheffs Mozarts Lif, förutom de redan nämnda klassiska skalderna.
Genom ett sterbhus' utredning inkom i huset vid denna tid också en stor packe förlagsreturer, som bidrog till Johans tidigt förvärfvade omsigt i skönliteraturen.
Der fans sålunda i flera exemplar Talis Qvalis' dikter, som befunnos onjutbara; Byrons Don Juan i Strandbergs öfversättning vann aldrig hans smak, ty den beskrifvande poesien hatade han och vers älskade han ej, utan hoppade regelbundet öfver den när den förekom ini prosa; Tassos Befriade Jerusalem i Kullbergs öfversättning var tråkig; Carl von Zeipels berättelser omöjliga; Walter Scotts romaner för långa, i synnerhet skildringarne, (derför förstod han icke Zolas storhet när han efter många år fick läsa hans öfverlastade skildringar, hvilkas oförmåga att göra totalintryck, Lessings Laokoon förut öfvertygat honom om).
Dickens blåste lif i sina liflösa föremål och figurerade med dem, stämde in landskapet med personen och situationen.
Det förstod han bättre.
Eugène Sues Den Vandrande Juden fann han grandios och ville knappt ha räknad bland romanerna, ty roman var något från lånbibliotek och pigkammare.
Detta var en verldshistorisk dikt, ville han, och socialismen i den gick galant i honom.
Dumas var indianböcker, tyckte han, och nu var han icke nöjd med sådana; måste ha något innehåll.
Hela Shakspeare slök han i Hagbergs öfversättning.
Men han hade alltid svårt att läsa pjeser, der ögat skulle hoppa från personnamnen ner i texten.
Hans öfverdrifna förväntningar om Hamlet uppfyldes ej, och komedierna tyckte han var ren smörja.
I familjen räknades slägt med Holmbergsson, hvars porträtt fans på väggen och om hvilken berättades historier.
Han var visst faderns kusin.
Schillers och Goethes byster stodo på bokskåpet, och öfver pianot hängde porträtt af alla stora kompositörer.
Lithografiskt Allehanda hölls, och der beundrades alla samtida stora artister genom deras biografier.
Fadern var äfven ledamot af Föreningen för Nordisk konst samt som förut nämnts musikälskare, spelade piano och något violoncell.
Och nu exeqverade de vuxna sönerna och äldsta dottern violqvartetter, aldrig af andra än Haydn, Mozart och Beethoven.
Hemmet hade sålunda en lätt anstrykning af konstälskeri efter ett tarfligt borgarehems små vilkor.
I skolan hade Johan läst Svedboms Läsebok och Bjurstens Literaturhistoria för Bjursten sjelf i Klara skola.
En gosse hade reda på att Bjursten var skald.
Hvad var skald?
Ja, det visste ingen så noga.
Senare brukade Johan berätta för sina skaldebröder hurusom han fått stut af Herman Bjursten för att han läst i en sagbok under lektionen, hvilket efter den tidens sätt att se skulle vara ett förebud för hans blifvande verksamhet eller kallelse, som man då trodde på.
Ändå senare, när man lärt sig ringakta Bjursten, berättades historien såsom rolig.
Vid privatläroverket omhuldades skönliteraturen väl mycket af läraren i svenska språket, som var något vitter.
I fjerde klassen hade de läst Fänrik Stål innantill.
Rektorn, som var latinare, frågade en dag hvad de läste:
-- Fänrik Stål!
-- Det ska ni inte läsa; det ger dålig smak, -- sade han åt läraren, som då var en regementspastor och naturforskare. -- Realism, barbari!
Dispyt!
Den senare läraren hade hög smak.
Man fick läsa de tråkiga Kungarne på Salamis, som då lästes högt i alla bildade familjer.
En literaturförening var bildad, och der upplästes på högtidsdagarne poem.
Fritz hade skrifvit ett stort stycke, som handlade om Riddarholmskyrkan och hette Det svenska Nekropolis.
Det gick på melodien:
Jag stod på stranden under kungaborgen, och var nog så dåligt.
Johan tålde icke poesi.
Det var tillgjordt, osant, tyckte han.
Menskorna talade icke på det viset och tänkte sällan så der vackra saker.
Men nu anmodades han skrifva i Fannys album en vers.
-- Det kan du väl svänga till, -- sa vännen.
Johan satt uppe om nätterna, men fick aldrig mer än de två första raderna, och för öfrigt visste han ej hvad det skulle innehålla.
Sina känslor kunde man väl icke lägga fram så der till allmänt beskådande.
Fritz åtog sig att fuska åt honom, och hop kommo sex, åtta rader, som rimmade, och i hvilka Snoilskys sedan så bekanta sparf på fönsterrutan ur En julafton i Rom fick släppa till fjädrarne.
Egendomligt var att Fritz sedan aldrig i lifvet skref en rad vers mer.
Snille var ofta föremål för diskussion.
Läraren brukade säga: snillena stå öfver all rang, liksom excellenserna.
Johan funderade mycket på det der och tyckte att det var ett sätt att bli i nivå med excellenserna, utan börd, utan pengar, utan att göra karrier.
Men hvad snille var, visste han ej.
Han yttrade en gång i ett ömt ögonblick med väninnan att han hellre ville vara ett snille än ett Guds barn, och derför erhöll han en skarp tillrättavisning.
En annan gång sade han åt Fritz, att han skulle vilja vara en lärd professor, som fick gå klädd som en buse och uppföra sig rått som han behagade, utan att förlora anseendet.
Men när någon frågade hvad han ville bli, svarade han prest; det såg han alla bondpojkar kunna bli och det tyckte han anstod honom.
Sedan han blef fritänkare skulle han ta graden.
Men lärare ville han icke bli för någon del.
Läraren var naturligtvis idealist.
Braun var en rakstugspoet; Sehlstedt var nätt, men saknade idealitet; Bjurstens Napoleon-Prometheus fick läsas högt; Decamerone, som då utkom i svensk öfversättning, kunde endast läsas utan fara af starka karakterer, var för öfrigt ett klassiskt arbete; Runeberg, i Elgskyttarne en stark realist i formen och öfvergick stundom till råhet, der han ville vara klassiskt enkel: (jemför den lusige Aron på spisen).
Till julen fick Johan två band dikter af Fritz: det var Topelius och Nyblom.
Topelius lärde han småningom tycka om derför att han uttalade kärleksqval, och i Ynglingens drömmar formulerades tidens ideal för en yngling.
Nyblom var tarflig som poet, men spelade en viss rol som målsman för estetiken, dels genom sina bref från Italien till Illustrerad Tidning, dels genom sina föreläsningar för fruntimmer på Börsen.
Nyblom var icke sund realist ännu i sina föreläsningar, utan antikdyrkare eller något sådant.
Större betydelse fick teatern, som kan vara ett starkt bildningsmedel för ungdom och obildade, hvilka ännu kunna få illusioner af målad väf och okända aktörer, som de ej druckit brorskål med.
Johan hade som pojke, åttaåring, sett en pjes, som han ej förstod ett grand af.
Det var visst Rika morbror, och allt han mindes var en herre, som kastade en silfversnusdosa i sjön och sjöng om Rio Janeiro.
Sedan såg han Engelbrekt och hans dalkarlar och var hänryckt.
Och samtidigt:
Den Ondes besegrare, med Arlberg, hos Stjernström.
Derpå följde operor, som under läseriperioden togos för goda såsom varande mindre syndiga.
En gång var han på Dramatiskan och mindes derifrån Knut Almlöf i Svaga sidan och mamsell Hammarfeldt i En utflygt i det gröna.
Samtidens sedekomedi, som icke saknade sitt inflytande, bestod i Jolins Mjölnarfröken, Mäster Smith, Löjen och tårar och Smädeskrifvaren.
I Mäster Smith bevisades, enligt kompromissen efter 1848 års misslyckade socialistrevolutioner, att vi äro alla aristokrater, men huru detta missförhållande skulle afhjelpas fick man ej nys om.
Faktum qvarstod, och man var nöjd med faktum.
I Mjölnarfröken preparerades 1865 års revolution, ty i den bevisades att adel icke är högre race.
Smädeskrifvaren gjorde väsen emedan den slog ner i tidningsreptilernas hyde, och författaren fick en viska inkastad på scenen.
Den pjesen var emellertid så realistisk -- författaren hade bland andra tagit den lefvande Nybom upp på scenen -- att hans på äldre dagar gjorda utfall mot modern realism föreföll obefogadt.
Det fans emellertid något snällt och sympatiskt hos Jolin, och hans betydelse i teatern var nästan större än Blanches, hvilken slutligen nedsjönk till en Operakällarens kotteriskald.
Hedberg, som med pamfletten
Fyra år vid landsortsteatern väckte en förarglig uppmärksamhet och sedan i Sändebref till teaterdirektören Stedingk framkallade en mera skämtsam än allvarlig uppmaning att förestå teaterns elevskola, räddade sig från total solnedgång genom Bröllopet på Ulfåsa, som blef populärt och öfverglänste Vermländingarne och Engelbrekt.
Bröllopet är dödt, men Södermans marsch lefver.
Stycket hade för öfrigt ingen betydelse i Johans eller någon samtidas utveckling.
Det var ett skuggspel, ihåligt som en operatext, och bars upp af damerna, som der fingo ett rökoffer i stor medeltidsstil.
Den underkufvade mannen knotade visserligen och ville icke känna igen sig i Bengt Lagman, men det var inte så noga.
Af större vigt blef införandet af Offenbachs operett på kungliga teatern.
Sedan författaren till Sköna Helena fått inträde i franska akademien är det väl icke mera lifsfarligt att vara rättvis mot honom.
Halèvy och Offenbach voro israeliter och parisare under andra kejsar-dömet.
Som israeliter hade de ingen pietet för den europeiska kulturens anor, greker och romare, hvilkas bildning de såsom orientaler aldrig behöft passera.
Som israeliter voro de skeptiska gentemot vesterländsk civilisation, och mest mot vesterländsk kristen moral.
De sågo ett kristet samhälle bekänna den strängaste askesmoral och lefva som hedningar.
De upptäckte motsägelsen i lära och lefverne, en motsägelse som endast kunde lösas genom att ändra den föråldrade läran, ty lefvernet stod icke att ändra utan genom kloster eller kastrering.
Menskorna voro trötta på att hyckla och de gladdes åt att få en ny moral, hvilken stod i full öfverenstämmelse med den menskliga naturens beskaffenhet och vedertaget bruk.
Offenbach slog an derför att sinnena voro förberedda och ledsnaden på den obeqväma munkkåpan var allmän.
Hellre då spritt naken.
Offenbachs operett tog djupa tag, ty den beskrattade hela den vesterländska föråldrade kulturen, prestadömet, konungadömet, matinrättningen, äktenskapet, de civiliserade krigen, och hvad man skrattar åt är icke längre vördadt.
Offenbachs operett har spelat samma rol som Aristofanes' komedi, varit ett liknande symptom vid slutet af en kulturperiod och derför har den fyllt en uppgift.
Den var skämtsam, men skämt är vanligen maskeradt allvar.
Efter skrattet kom det rena allvaret, och der äro vi nu.
Judarne logo vid tidehvarfvets utgång åt dessa kristna, som i två årtusenden sökt göra ett helvete af det glada jordelifvet och som nu först insågo att Kristi lära var en subjektiv, för upphofsmannens och hans under romarväldet suckande samtidas andliga behof lämpad sådan, som måste modifieras efter nya förhållanden.
De som af naturen voro positivister och lefvat fram hela epoker utan delaktighet i Kristo, sågo nu de kristna vräka kristendomen, och de logo.
Det var judens hämd och hans mission i Europa.
Ynglingen af 1865, ännu skälfvande af stigmatiseringen, utmärglad af kampen mot köttet och djefvulen, med öronen pinade af klockringning och psalmsång, kom in i den upplysta teatersalongen, i sällskap med djerfva ynglingar af börd och god ställning, och från första radens fond ser han nu dessa taflor från den glada hedendomen rullas upp och hör en musik, ursprunglig, med ett visst gemüth, ty Offenbach var germaniserad, sångfull, yster.
Sjelfva musiken i ouvertyren kom honom att le, och sedan!
Tempeltjensten bakom förlåten kom honom att minnas brödbakningen i klockarens kök; åskan befans vara en oförtent jernplåt; gudarne, som spisade offren, Carl Johan Uddman; gudinnorna, tre sköna aktriser; gudarne, osynliga regissörer.
Men här strök också hela den antika verlden.
Dessa gudar, gudinnor, hjeltar, som genom läroböckerna fått en anstrykning af helgd, störtades ner; Grekland och Rom, som alltid åberopades såsom urkällan till allt bildadt, afslöjades och röckos ner i nivån.
I nivån!
Det var demokratiskt, ty nu kände han en press mindre, och fruktan för att icke kunna höja sig dit »upp» var borttagen.
Men så kom kapitlet om lifsglädjen.
Menskor och gudar parade sig huller om buller utan att begära lof och gudar hjelpte unga flickor att rymma från gamla gubbar, presten stiger ner ur templet, der han ledsnat hyckla, och med vinrankan om sin fuktiga tinning dansar han cancan med hetärerna.
Det var rent spel!
Det gick i honom såsom Guds ord och han hade intet att invända eller anmärka; det var som det skulle vara, just så.
Var det osundt?
Men att vilja tillämpa det i lifvet, dertill hade han icke någon åtrå.
Det var ju teaterpjes, det var overkligt, och hans synpunkt var ännu och skulle alltid bli estetisk.
Hvad var det der estetiska, under hvilket så mycket kunde smuglas in, under hvars betäckning så många medgifvanden kunde göras?
Ja, allvar var det ej; skämt icke heller; det var något mycket sväfvande.
Decamerone förherrligade lasten, men dess estetiska värde qvarstod.
Hvad var det för värde?
Etiskt var den boken fördömlig, men estetiskt berömvärd.
Etisk och estetisk!
En ny, dubbelbottnad trollask, ur hvilken efter behag framplockades myggor eller kameler.
Men pjesen gafs med auktoritet på kungliga teatern och spelades af de mest framstående artister, sjelfva Knut Almlöf var Menelaus.
Generalrepetitionerna utfördes med frukost, der konungen och gardesofficerare närvoro som värdar.
Detta visste pojkarne genom kammarherrens son, som gaf dem teaterbiljetter.
Det var på hög befallning nästan!
Emellertid steg skriket högt likasom förtjusningen.
Man kunde icke tala utan att dra in ett uttryck om Sköna Helena.
Man kunde icke läsa Virgilius mer, utan att man öfversatte Achilles med den morske Achilles.
Johan som först fick se pjesen när den spelats ett halft år, blef till och med af latinläraren, då denne begagnade ett citat ur stycket, som Johan ej förstod, tillfrågad om han ej sett Sköna Helena?
-- Åh, kors bevare oss, men den får han lof att se!
Man måste se den; och han såg.
Literaturläraren, som var lindrig pietist, predikade emot och varnade, men han angrep den försigtigtvis ur estetisk synpunkt; talade om dålig smak, simpel ton.
Det slog an på en del, och på lärarens uppmaning gingo de estetiska snobbarne och hvisslade åt Riddar Blåskägg, naturligtvis efter att ha grundligt roat sig åt den.
Pjesen hade lättat upp ynglingens nertryckta sinne och lärt honom le åt afgudar, men på hans könslif eller uppfattning af qvinnan hade den intet inflytande.
Djupare tog deremot den tungsinte Hamlet.
Hvem är denne Hamlet, som lefver än, efter att ha sett rampljuset under Johan den tredjes tidehvarf och alltid blifvit lika ung?
Man har gjort honom till så mycket och begagnat honom till alla möjliga ändamål.
Johan tillegnade sig honom genast för sina.
Ridån går upp; kungen och hofvet i lysande drägter, musik och glädje.
Så kommer den sorgklädde, bleke ynglingen in der och gör opposition mot styffadern.
Han har styffar!
Det är åtminstone lika djefligt som att ha styfmor, tänker Johan.
Och så skall han krossas, och man vill pina ur honom sympati mot tyrannerna.
Ynglingens jag reser sig.
Men hans vilja är förlamad; han hytter, men kan icke slå.
Han agar likväl modern!
Synd att det inte var fadern bara!
Men så går han med samvetsqval efteråt!
Han är reflexionssjuk, gräfver i sig sjelf, betänker sina handlingar tills de upplösa sig i intet.
Och så älskar han en annans fästmö.
Det är ju komplett likt.
Johan börjar tvifla på att han är ett undantag.
Jaså, det här är vanliga historier i lifvet!
Då har jag icke att ta mig så nära, men icke heller något att vara originel med.
Det tillyxade slutet förfelade sitt intryck, hvilket dock upphjelptes af Horatios vackra tal.
Bearbetarens ohjelpliga fel att ta bort Fortinbras märkte icke ynglingen, men Horatio, som nu blef kontrast, var icke någon kontrast; han var lika stor mes som
Hamlet och sa bara ja och nej.
Fortinbras, det var handlingens man, segraren, tronkräfvaren, men han kom icke med, och nu slutade alltsammans med Jammer und Elend.
Men det var skönt att få begråta sitt öde och se sitt öde begråtet.
Hamlet blef emellertid tills vidare icke annat än styfsonen; längre fram blef han grubblaren, och ändå längre fram sonen, offret för familjetyranniet.
Så der växa uppfattningarne.
Schwartz hade tagit fantasten, romantikern, som icke kunde försona sig med verkligheten, och derför uppfyllde han sin tids smakfordran.
En positivistisk framtid, som redan fått romantiken löjlig helt enkelt, får väl se Hamlet såsom varande en Don Quixote spelas af en komiker.
Hamletiska ynglingar äro redan utsatta för åtlöjet länge sen, ty ett annat slägte har smugit upp, som tänker utan visioner och handlar efter som de tänka.
Skönliteraturens och teaterns neutrala område, der moralen icke fick vara med och ha någon talan, der menskorna beslutat träffas nakna i gröna lunder och leka djuret med två ryggar, der man fick förneka Gud och hans heliga evangelium, der man, såsom i Riddar Blåskägg, fick göra narr af kungligheten på högsta befallning, diktens overkligheter med dess rekonstruktioner af en bättre verld än den förhandenvarande, togs af ynglingen såsom mera än dikt, och han förvexlade snart dikt och verklighet, inbillande sig att lifvet derute, utom hans hem, framtiden, var en sådan der lustgård.
Särskildt började nu det närmaste paradiset, eller Upsala, att hägra såsom frihetens tillhåll.
Der fick man gå illa klädd, vara fattig, men ändå vara student, det vill säga vara öfverklass; der fick man sjunga och dricka, komma hem full, slåss med polis, utan att förlora anseendet.
Det var ideal-landet.
Hvem hade lärt honom det?
Gluntarne, som han sjöng med sin bror.
Men han visste nu ej att Gluntarne voro öfverklassvyer på saken; att dessa sånger tillkommo för att höras stycke efter stycke af prinsar och blifvande konungar; att hjeltarne voro af familj; han tänkte icke på att vigilansen ej var så farlig, då det fans en moster i bakgrunden, tentamen icke så riskabel, då man hade biskopen till morbror, inslagningen af en ruta icke så dyr, då man var i så godt sällskap.
I alla fall, framtiden började sysselsätta honom; han hade återfått hoppet om en framtid, och det ödesdigra tjugufemte året verkade icke mera så skrämmande.
Detta hade sin grund i resultaten af en åtgärd, som skoldirektionerna vidtagit i och för utrönandet af sedlighetstillståndet i hufvudstadens skolor.
Redogörelsen lästes i aftontidningarne och kom till Johans öron.
Vid verkstäld undersökning hade befunnits att de flesta gossar och de flesta flickor voro hemfallna under en last, som var ungdomens farligaste fiende.
Alltså gå till himlen i godt och talrikt sällskap!
Han var icke ensam om synden!
Dertill kom att i skolan talades öppet om saken såsom något hörande till hvars mans förflutna, icke seriöst, utan i anekdotform.
Johan fick nu klart för sig att det icke var en sexuel sjukdom, utan att sådana endast följde samqväm med qvinnor.
Han var numera lugn, helst inga olägenheter ännu visat sig, och hans tankar voro upptagna med arbeten, eller med oskyldiga flammor för rena flickor med bleksot.
Vid denna tidpunkt blomstrar skarpskytterörelsen.
En vacker tanke, som gaf Sverige en armé, större än den indelta:
40,000 mot 37,000.
Johan inträdde som aktiv, fick uniform, motion och lärde sig skjuta.
Men han kom äfven i beröring med andra samhällsklassers ungdom.
På hans kompani funnos gesäller ur yrkena, bodbetjenter, kontorister och yngre artister utan namn.
De voro honom sympatiska, men främmande.
Han sökte närma sig, men de antogo honom ej.
De talade sin argot, ett kotterispråk, som han ej förstod.
Nu märkte han huru klassbildningen söndrat honom från barndomskamraterna och han slöt sig.
De ansågo honom à priori högfärdig.
Men saken var att han såg upp till dem i vissa afseenden.
De voro naiva, orädda, sjelfständiga och ekonomiskt bättre lottade än han, ty de hade alltid pengar.
Känslan att gå i trupp på långa marscher hade något lugnande för honom.
Han var icke född att befalla och lydde gerna, bara han icke märkte öfvermod eller herrsklystnad i befallningen.
Han längtade icke att bli korporal, ty då skulle han tänka för de andra och, hvad värre var, besluta.
Han förblef slafven af natur och böjelse, men kände tyrannens obefogenhet och han bevakade honom noga.
På en större manöver kunde han icke underlåta att räsonnera öfver vissa besynnerligheter, såsom att infanteri från gardena vid en landstigning höll stånd mot flottans kanoner, hvilka betäckte de pråmar, på hvilka han befann sig.
Kanonerna spelade på ett par famnars afstånd midt i näsan på gardisterna, men de stodo qvar.
De lydde väl de också utan att begripa.
Han räsonnerade och svor, men han lydde, ty han hade åtagit sig att lyda.
Under en rast på Tyresö brottades han på lek med en kamrat.
Kompanichefen trädde fram och förbjöd något barskt leken.
Johan svarade skarpt att det var rast nu och att de lekte.
-- Ja, men lek kan bli allvar.
-- Det beror på oss det! -- svarade han och lydde.
Men han tyckte det var fräckt af chefen att lägga sig i sådana detaljer och han hade tyckt sig märka en viss ovilja från förmannen, som sedan följde honom.
Denne kallades magister, emedan han skref i tidningarne, men han var icke student en gång.
Der ha vi't! tänkte han; han vill stuka mig.
Och nu bevakade han hans rörelser.
Antipatien räckte för lifvet å ömse sidor.
Skarpskytterörelsen var närmast framkallad af tysk-danska kriget och var, oaktadt öfvergående, af en viss nytta.
Den roade ungdomen, och den borttog en del af militärprestigen, då de lägre klasserna fingo inse att det ej var så svårt.
Sedan gaf denna insigt grunden till motståndet mot preussiska värnpligtens införande, som mycket agiterades sedan Oskar II i Berlin uttalat sin förhoppning till kejsar Wilhelm, att de svenska och preussiska trupperna ännu en gång skulle bli vapenkamrater.
Han äter andras bröd.
Han hade fått en djerf dröm uppfyld: han hade fått en sommarkondition.
Hvarför icke förr?
Han hade icke vågat hoppas; och derför aldrig sökt.
Det han rigtigt lifligt önskade vågade han icke sträcka sig efter, af fruktan att få ett afslag.
En krossad förhoppning var det tyngsta han tänkte sig.
Men nu kastade lyckan hela hornet öfver honom på en gång; konditionen var i ett förnämt hus, beläget i den vackraste natur han visste: skärgården; och hvad mer var, i den mest poetiska af alla skärgårdens nejder:
Sotaskär.
Han tyckte nu om de förnäma.