Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och vad hjälper det om jag kunde tro att Gud förlåtit mig, blir detta kattens fullbordade och oskyldiga lidande mindre för det?
Tag nu allt som lidits i denna värld, tag det i klump, förbättra sedan världen hur ni vill, till sist kommer ni, ifall ni lyckas, vilket ni inte gör, att uppnå samma världstillstånd som innan den första droppen oskyldigt lidande utgöts i denna bedrövliga värld.
Vad tjänade då lidandets period till?
Till erfarenhet?
För att kunna komma till status quo?
Och Gud, som ni tror på, vad tänkte han på under tiden?
Som inte hoppade över lidandet i mänsklighetens historia?
Dostojevski, säger ni.
Ja, jag erkänner, jag är föga originell, men han talar i allmänhet om oskyldigt lidande.
Jag frågar:
Vad ska då det skyldiga lidandet tjäna till?
Jag menar enligt teosofernas lära om vedergällning genom återfödelse?
Låt oss återgå till kattan, som vi pinade ihjäl!
Antingen hade hon väl i en föregående existens förbrutit sig på något sätt, men det mindes hon inte, vi antar väl att hon inte gör det mer än människan, och vad har hon då för nytta av att bli ihjälklämd mellan ett par stenar, långsamt?
Vem fröjdas åt kattans rättvisa straff?
Vi kan tala om min kusin Bertil i stället.
Han har en puckel på ryggen i detta sitt jordiska liv, och det är väl antagligt att han i en föregående tillvaro slagit ryggbenet av sin mor eller gjort något annat fuffens, men det minns han inte, han är bara ledsen och arg över puckeln.
Till vems saliggörande eller förädling, om ni vill, bär slutligen massan av alla jordiska varelser sina andliga och lekamliga pucklar?
Det finns dock bara en varelse som klart kan iakttaga hur riktigt och rättvist vars och ens puckel är placerad och glädjas däråt, och det är Gud.
Men då synes det mig som vore det fråga om Guds uppbyggelse, inte sant?
Men jag är nu en gång så där hädisk, jag kan inte en gång läsa bergspredikan i avsikt att bli rörd av den!
-- Men man skall inte alls läsa bergspredikan när man är på det humöret, avbröt David häftigt, för övrigt får man inte läsa evangelierna som njutningsmedel, man får inte vara så intellektuell att man tappar bort vördnaden och andakten -- --
-- Och man får inte lura sitt intellekt ens med sin andakt.
Nej, kära du, mig synes ingenting farligare än att gå och sy själen en kostym av uppsuggererad andakt och tro och bön och allt det där -- en vacker dag blåser kläderna av en och då är man naknare än förut.
-- Men tro något måste man, annars går man under.
Jag tror inte att det är så mycket kostym som du påstår -- och vad helgonen beträffar så var “kostymen“ i alla fall så säker att den höll ut även sträckbänken och bålet.
-- Ja, så stark var den då.
Men det var bättre material i de människorna än i oss.
Hos dem var gudsbegreppet en styrka -- hos oss är det hjärtats stora feghet -- nervernas uppror -- men varför nu tvista om detta, man skall låta en var ha sitt för sig.
Han satt nästan och darrade när han talade, han torkade oupphörligt svetten ur pannan.
-- Jag skulle önska jag kunde vara teosof, tro på en frälsningsplan -- men finns det någon som i verkligheten gör det -- --
-- Jag tror på en frälsningsplan, inföll Ziri nästan lidelsefullt.
Jag kan inte tro annat än att det finns en mening i lidandet som människor utstått och utstår.
Ni får gärna håna mig, men om jag inte finge tro det, bleve jag säkert vansinnig.
Så mycken grymhet, så mycket ont, en hel värld nersölad i blod och tårar och hat och smuts.
Jag kan ej tro att det ej är en plan bakom allt detta.
-- Och därför är ni en så stor och omedveten materialist, just därför, svarade Hartman förstrött, fortfarande stirrande på lampan som om han satt och drömde.
När alla blir lika lyckliga, upphör varat.
Men predika då tillvarons slut.
Låt oss få frälsningen på de gamla hinduernas sätt: när alla begripit att varat är ont, då utsläcks detta vara.
Viljans kvietiv -- han nästan satt och mumlade.
Troligen var han för starkt berusad för att vilja tala mer.
-- Med en så nihilistisk syn skulle ni helst gripa till revolvern, menade Ziri allvarsamt.
Hartman hade talat utan spår av överlägsenhet och hon syntes betrakta honom med blidare ögon, nästan i förskräckt undran.
Han såg på henne frånvarande och skakade på huvudet.
-- Det är inte det samma som självmordet, sade han lågt.
Men -- men -- jag har kommit överens med mig själv att berätta en historia för er, tillade han litet livligare.
Jag kan en -- och när jag gjort det, skall fru Ziri spela Appassionatan för oss.
Var jag fräck nu, ni får ta mig som jag är.
Men här kommer vinet!
Han serverade oss och småskrattade för sig själv.
Jag känner just nu att jag kan berätta en historia -- en förfärlig historia...
Han tog ett papper från bordet och läste sakta och med klar röst.
Den oändlige
Nu skall jag således berätta för er om den oändlige.
Tycker ni inte det låter förmätet?
Men även jag har, liksom Jakob, mött Gud en gång.
Det var på Jakobsgatan.
Jag kom direkt ur armarna på en kvinna ut på gatan.
Det tjänar till ingenting att jag berättar allt vi försökt oss på när de gamla sätten blev tråkiga.
Till och med bädden av sönderrivna tulpaner föreföll mig utnött, jag hoppas tjänarna fick tolv korgar fulla av dem alldeles som bröden i evangeliet.
Emellertid, jag var icke drucken, jag gick därifrån så där egendomligt bedövad, med ångesten lurande i mig lik en halvsovande varg, och jag gick och tänkte på den där gamle israeliten som slogs med Gud, jag log bittert för mig själv och undrade vilken krog, sängkammare eller gathörn som skulle bli mitt Peniel.
Och det var ganska sent på natten och min hjärna blev så småningom så där ohyggligt klar så att jag kände avsky för sömnen och alla som sov.
Även mitt livs elände har haft en barndom, liksom ditt -- vad betyder det?
Han läppjade på vinet och fortsatte. -- Vad betyder det om vi som barn springer omkring på ett furugolv eller persisk matta när samma Gud spökar bland våra leksaker?
David undrade hur mycket opium eller haschisch han förtärt för att få detta lugn.
Men Hartman stirrade förbi den grovlemmade ynglingen med det allvarliga ansiktet och tycktes drömma en stund.
Sedan fortsatte han igen:
Plötsligt hörde jag bråk och stoj uppifrån gatan.
En hop ungdom kom efter mig, jag kände ju igen de flesta -- mest unga snobbar ur stadens elegantaste familjer och ett par, tre fruntimmer av samma sort, och de hade hattarna på nacken och en av dem hade vänt rocken ut och in -- det skulle föreställa att man var riktigt lössläppt och hade riktigt roligt, förstås, och han bar cylindern i ena handen och deklamerade nånting.
De övriga förde så mycket oväsen de kunde, alla sena nattvandrare de mötte skrek de åt och hälsade på och damerna försökte vissla, men de kunde inte.
Jag stannade nära en husvägg och slog upp kragen och drog ner hatten, så att jag inte skulle bli igenkänd.
Nu brast ett skränande jubel lös: man hade upptäckt en gammal gråhårig konstapel vid en tvärgata.
Den gamle gick åt sidan, han kände sina pappenheimare, han stirrade envist och med böjd rygg in i ett skyltfönster -- inte kunde han rå för att det råkade vara några små sprutor och slangar utlagda just där och att det hängde en bok om humanitär barnalstring på ett snöre -- det hörde för resten till hans plikter att se efter i sina fönster så att inga öppna annonser om franska preventivvaror förekom -- fast det tänkte han inte på nu, han ville vara i fred, karlstackaren, men han blev omringad av de där unga eleganta skränhalsarna och baron C., han med avigvända rocken, frågade gubben om han gillade tvåbarnssystem.
Flickorna skrattade och vände bort ansiktena.
“Gå er väg!“ sade gubben lugnt, “gå hem och lägg er så jag slipper si er.“
Då mulnade baron C., kröp nära inpå konstapeln och lipade likt en sjuk schimpans.
Jag smög mig närmare, jag hade lust att spela dem ett spratt och gå och ge konstapeln deras namn och adress.
Papporna hade nog blivit en smula varma i ärmarna -- men jag föredrog att bara se på, än så länge.
Fast ingen av gossarna kunnat klå mäj -- jag skulle, herre min gud, kunnat skrämma dem i trav nedåt stan -- “Herrskapet fortsätter!“ sade konstapeln.
Han knuffade sig genom hopen och gick.
En urdrucken champagneflaska kom rullande efter honom.
“Djävla överklass“, sade gubben, “ni är värre än hallickarna.
Men inte så högt att de hörde det.
Ett helvetiskt skrän skickades efter honom, vari även damerna instämde.
De hade förtjusande “fritt“ och roligt, de var inte så där rysligt borgerliga i kväll, kantänka.
Jag kände mig en smula modfälld, men jag gick ändå efter sällskapet nedåt Z-torget och spanade.
Aha, ett skrik, ett fruntimmer!
Nu, så, lilla baron!
En kvinnlig varelse i nedhasade strumpor, mycket berusad, hade slutit sig till sällskapet, men inte mottagits med något jubel.
Hon tycktes vilja baronen något, han slog efter henne med käppen.
Aha, du, tänkte jag, den klarar du inte lika lätt som konstapeln, nu får du skräna.
Sällskapet försökte gå ifrån henne, hon tog efter baronens arm och han knuffade bort henne och spottade efter henne.
Det var då hon skrek ut hela hans namn inför hela sällskapet.
“Akta däj, snorhyvel!“ skrek hon -- jag, ber om ursäkt att jag håller mig till sanningen, fru Ziri, men jag vet att ni tål den -- “akta däj“, skrek hon sluddrande, “minns -- du -- när du -- fi-fick -- när jag fick tio kronor för --“ och här följde en alldeles oåtergivlig redogörelse för något som en gång hänt den lille baronen hos henne i fyllan -- det var nån slags barnjungfrutjänst hon utfört, Rabelais skulle kunna säja det, men jag -- avstår -- alltnog, så skrek baronen på polis.
Och det hände sig att den gamle gubben kom luffande, sedan baronen knuffat till kvinnan så att hon ramlat i rännstenen, under det hennes kräkningar just började.
Den gamle konstapeln var en vis man, en beprövad man, en stor filosof.
Han hjälpte eleganterna att bli kvitt kvinnan, han och en tillkallad släpade bort henne.
De gamla gråhåriga konstaplarna var ju skyldiga att skydda samhällets medborgare.
Och han fnös inte en gång åt herrskapet, han tittade inte åt dem en gång, han kände väl att nu var han värderad.
Kvinnan orkade ej resa sig, hon bara kräktes och fräste.
Och jag stod kvar och såg att det kom till en ordväxling mellan baronen och hans unga dam.
Hon vägrade att följa med honom vidare.
Hon begärde ingen förklaring, hon hade fått en inblick i frigjorda människors liv, folk som befriat sig från det trånga borgerliga.
Hon bara gick sin väg, hem till sin mamma.
Och jag stod alldeles stilla.
Under detta äventyr delades jag på något sätt sönder invärtes och är ännu inte riktigt hel.
Jag hade sett två kvinnoansikten, det ena hade ögon som en slipad glittrande kniv, det andra var håligt sargat, sårigt, med smink kring såren, och ögonen sprutade ut orent hat.
Och jag tyckte att jag själv kände igen det ansiktet -- jag letade i mitt minne -- ja, det kanske var min första kärlek, vad minns jag av detta utslocknade fordom?
Kära ni, det är inte min avsikt att vara svinaktig, allt detta är det nödvändiga förspelet till min historia.
Jag vände om och gick uppåt Jakobsgatan, jag kunde inte gå hem.
Jag sökte något föremål att likna denna kvinna vid, just i det ögonblicket hon knuffades kull, och jag mindes att jag en gång utanför mitt tält i Kanada skjutit en skunk med revolver.
Jag sårade -- det var en hona, och hon passade på och gav mig en dusch.
Och jag såg en glimt ur hennes ögon när jag sprang som en rasande för pestluktens skull.
Även nu, på Jakobsgatan skyndade jag på mina steg.
Men då, i Kanada, måste jag bränna mina kläder, jag kände mig oren av det som jag aldrig rört vid, åtminstone i dess orena tillstånd.
Men jag ville inte bara bränna kläderna, jag kom på den besynnerliga idén att allt jag kunde uppfatta av mig själv bara var en oren kostym, ett illaluktande omhölje.
Det var min kropps alla organ som förorenade mig.
De var som en gammal skökas klänning, de borde läggas i lut eller brännas.
Men det där begäret efter renhet, det var mitt verkliga jag.
Det måste finnas där bakom allting, det måste finnas något som satt innanför alla skal och som aldrig kunde bli orent.
Ett ögonblick tänkte jag på revolvern: ett skott genom tinningbenet, och ditt orena omhölje blir liggande kvar som exkrement på gatan, medan det som aldrig kan orenas går bort i frihet.
Men jag skrattade, ja, jag skrattade högt för mig själv. -- Hur visste jag att det orena bara var kropp?
Visste jag hur många skal det satt kring det som aldrig kunde förorenas emedan dess väsen var renhet?
Och jag tänkte med aposteln:
Herre, när skall du befria mig från denna dödens kropp?
Och det var då, i ensamheten, mitt på Jakobsgatan, klockan tre på natten, jag stannade häpen över fyra ting, dem jag ej kunde komma ifrån: baronens dam, med sitt vredgade barnansikte, kvinnan, som kräkts på baronens stövlar, skunken jag skjutit, och så jag själv, eller det där skalet.
Med alla dessa ting hade jag så mycket del, att jag kände mig behöva brännas.
Var jag identisk med det orena?
Kunde vidriga ting uppfattas med det som ej självt var vidrighet?
Hur kunde ting som jag ej rört vid uppröra mig?
Ja, men hör mig, du tänker på hinduernas tatwam asi, men jag tänkte ej på detta då, jag upplevde det.
Jag tyckte att hela skapelsen var en enda blodig, snyftande köttklump, virvlande kring ett centrum: det inuti mig som var innanför alla skal och som aldrig kunde bli orent.
Och i och med detsamma försvann all känsla av orenhet ur mitt hjärta.
Ty vem var i detta centrum?
Endast Han.
Men Han var även i varje del av massan och något dessutom.
Han var i mig som skjutit skunken, han var i djurets orenhet, i skökans spott och spyor, i baronens lilla högfärdiga hjärta och i de brinnande rosorna på damens kinder.
Han var i gatstenen och inne i mitt stackars darrande hjärta.
Herre, viskade jag, vad du är stor och förfärlig, vem vågar sätta sig upp mot Dig?
Men Han var mera.
Han var rytmen i stjärnornas gång och den enda väldiga sången i det tomma rummet när en gång all jorden tystnat och planeterna gått att vila.
Han var Rörelsen, Han lät allt hålla ihop eller brista, krossas eller gråta, plågas eller fröjdas.
Han var det aldrig förorenade, därför att
Han icke hade egenskaper.
Och, ser ni, jag vart full av en enda glädje över alltings skönhet, fulhet, förfärlighet och väldighet, och varje liten smutsig detalj försvann, och raseriet och hatet och kärleken och blommorna och förruttnelsen och stanken av det orena döda -- allt var, tyckte jag, en väldig sång, en orkester som drog förbi mig i mörkret, ryckande mig med.
Och jag knäppte mina händer mot stjärnorna öch snyftade:
-- Detta är Du!
Ziri
En stund av dödstystnad följde på denna berättelse.
Fru Ziri hade böjt ned huvudet och såg nästan medvetslös ut.
Ingen sade ett ord, stämningen hade övergått från andakt till förskräckelse. -- Det är visst mycket sent, sade hon slutligen behärskat, i det hon reste sig.
Slumpen fogade så att David och hon fick sällskap genom staden.
Hartman hade varit för berusad för att ens vara artig när han sade farväl.
Han tycktes vara fullkomligt borta från denna värld.
När de kom ut på gatan vände hon sig plötsligt till David och frågade: -- Älskar ni den där mannen?
-- Älskar, svarade han saktmodigt, han var ännu ganska drucken, men rörde sig säkert, det var ett stort och högt ord.
-- Jag menar, sade hon ivrigt, att man älskar och avskyr honom på samma gång, man vet inte vilket man gör mest.
-- Jag avskyr honom visst inte, han är den enda människa jag har att tala med.
Han sliter sönder mig, men han bygger upp mig igen, han lyfter och trampar ner.
Men han är den ende jag har.
-- Vad ni måtte vara grymt ensam, sade hon med bortvänt huvud.
Sedan nästan stannade hon och såg på honom med en skymt av medlidande.
-- Och ni är väl en liknande vän för honom, förstår jag, ni sitter och plockar varandra i smulor, så genomglödgade av lidelse som ni bägge är.
Natten var ljus och månen lyste dem vänligt, gatorna var glest befolkade av sena nattvandrare.
Något sällsamt rörde sig i hans inre -- är jag drucken, undrade han, eller --
När de skulle skiljas, greps han av en förfärande beklämning.
Var det möjligt att de inom en minut skulle få lämna varandra utan att han fick återse henne?
-- Ni får ej lämna mig, utbrast han, får jag inte vara er vän?
Ni -- som begriper allt.
-- Är ni mörkrädd? frågade hon.
Hon måhända misstänkte att han var något berusad.
-- Nej, jag var inte ens mörkrädd som barn.
Men jag är rädd för Den Oändlige, mumlade han.
-- Jag -- kan inte rädda er från honom -- nu god natt!
Hon räckte honom sin behandskade hand och han kände sig plötsligt sårad av hennes köld.
Helt lätt tryckte han handen -- och så försvann hon i porten.
Han stod en stund kvar och stirrade på huset.
Sedan gick han sakta nedåt Norr.
Med stor bitterhet satte han sig den natten upp på sin bädd av trasor uppe på ateljén, ur stånd att sova. -- Det är henne jag saknat, mumlade han.
Vad söker jag nu -- lycka?
Har jag då inte sett tillräckligt av kvinnor -- han ville ej tänka på dem men kunde ej låta bli -- till och med Crispi från Scab Way kom fram ur en vrå.
Hade hon flera barn nu än när han for ifrån henne?
Bar något av dem hans drag?
Berättade hon för någon ny käck skeppare hur kär hon haft David -- svensken, som legat sjuk och som inte kunde köpa mat för hennes pengar?
Gick där någon -- något slarvigt bylte i en gränd och tog emot stryk av den elaka Tozy -- och som han var skuld till att det gick där?
Det här var bara djävulen som pekade finger åt honom och viskade: var så god, där har du dina rätta hustrur, din trasslusk!
Kliv inte in bland människorna, där hugger du i sten!
Hur skulle han kunna äta och dricka med den här galenskapen i huvudet?
Han var ju redan ångestfull av tillbedjan.
Han älskade hennes själ och varenda bit av hennes kropp och hennes dräkt.
Han avgudade och åtrådde, högaktade och tillbad.
I morgon skulle han gå och säga henne allt, han skulle ej bry sig om vad hon svarade, blott han fick säga det.
Hon fick kasta ut honom om hon ville.
Men hennes man?
Hon var ju gift!
Varför hade han ej tagit reda på de närmaste omständigheterna av Hartman?
Komma vad som komma ville -- hon skulle få trampa på honom, spotta på honom.
Men skulle i alla fall inte slippa undan att få veta det!
Denna kärlek hade överrumplat honom så hastigt att han nästan häpnade när han eftersinnade det.
Han var väl bara ett stort barn, fast mycket erfaret i en del ting, han hade flammat till många gånger men aldrig så -- --
Han somnade innan kamraterna kommo in och drömde, men inte om henne.
Han ville drömma om henne, innan han somnade bet han ihop tänderna och befallde sig själv att drömma om henne.
Men han såg bara ett stort svart moln som kom farande över himmelen från öster till väster, närmare och närmare kom det, det sänkte sig ned över honom och ur molnet tittade ansikten fram, små dvärgansikten som blev allt större.
Det var hans döda bröders och Hartmans och Nilenius ansikten.
De kom ner ur molnet och stod kring likkistan, som han låg i.
Han reste sig upp och vandrade ut i staden och kom in i ett fängelserum med ett litet förgallrat fönster, på en brits låg Hartman och sov, han skulle hängas dagen därpå för ett mord han begått i Amerika.
Han ville väcka honom, då stod han plötsligt mitt i cellen, fastän kroppen låg kvar på britsen och sov.
Han kunde se tvärs igenom gestalten.
Nu skall jag gå, sade han, han har fått tag i mig till sist, jag går till Honom, du vet.
Han ämnade svara men det var ej mer Hartman, utan Diakonen.
Han lade sin hand på Davids huvud och viskade:
Inom ett år skall du slippa ifrån allt detta!
Han spratt till och vaknade i kallsvett, ännu såg han diakonen -- alltså inom ett år -- inom ett år -- tydligare kunde det då inte sägas ifrån -- å, så fruktansvärt att få veta detta.
Han satte sig upp, skrattade konstlat och tog fram anteckningsboken för att anteckna datot.
Darrande steg han upp, tände ljus och antecknade.
Han sade sig själv att han var en narr, men likafullt antecknade han det mycket noga, till och med klockslaget.
Just då kom gänget tillbaka, de var tre.
Martinus var med och han ställde en brännvinsflaska på bordet.
-- Drick, sade han larmande, sjuka och vansinnigt förälskade ska supa så -- så mycket de orkar, säger den gamle Sebedenius i en av sina skrifter om människosjälens avtagande svagheter.
Han var så drucken att han pratade bara för att höra hur fort munnen gick.
David satte flaskan för munnen och drack, kröp ned på golvet vid värmeelementet och drog rocken över huvudet.
De tre surrade och bråkade.
-- Låt den arma fan sova, hördes Martinus röst, galningar och poeter ska sova utan avbrott, säger den vise Salomo i all sin enfaldiga härlighet, de så icke och skörda icke heller och ändå är vi mycket mer än de!
När han vaknade, var de som vanligt utgångna.
Han kände en mycket häftig längtan efter Ziri, men nu var han icke så säker på om han skulle uppsöka henne eller vänta.
Det föll honom in att anförtro sig åt Hartman och få hans hjälp med att träffa henne.
Men hans högfärd lade hinder i vägen.
Brännvinsflaskan stod kvar på bordet, han drack ur den för att få mod att uppsöka Ziri.
Han var utsvulten och blev genast rusig, kom ned för trapporna och raglade framåt gatan, icke vetande vart han gick.
Någon stod plötsligt mitt i septembersolskenet och stirrade på honom, en blek, hålögd figur i elegant överrock, ögonen var onaturligt matta och hans kinder infallna.
Det var Hartman.
-- Hör du unga, rasande tok, sade han i det han gick närmare, är du redan i det stadiet klockan halv tio på morgonen?
Och du som i går var så säker på att du inte behövde några gifter.
Men om du blir vid dina sinnens fulla bruk till eftermiddagen, så gå upp till Ziri, Östermalmsgatan 89, en trappa.
Hon har ringt och frågat.
Akta dig för elden som aldrig släcks, gosse, och var en klok älskare och ingen poet!
David sprang ifatt honom och tog honom i armen.
-- Människa då, skrek han, säj, vad frågade hon om?
Hartman stannade och såg på honom med trötta, förstående ögon.
-- Vad den första kärlekens flamma lyser rent, sade han stilla.
Hon frågade efter din adress och hur du hade det.
-- Men du -- du sade väl inte -- du visade henne väl inte upp till ateljén?
Du talade inte om min ekonomiska ställning?
Hartmans ansikte drog sig till ett ofantligt godmodigt skratt. --
-- Kors för visst sa jag det -- det är så mycket intressantare för henne -- förstår du.
Han gick sin väg och lämnade
David stående kvar i ytterlig förvirring mitt i gatan.
-- Oho, ur vägen, si opp där -- konstapeln knuffade honom i rännstenen nästan fyrfota.
Orkar ni inte hålla er ur vägen för spårvagnen?
Är ni full?
Konstapeln lomade sneglande i väg, han tyckte väl inte att den druckne såg så farlig ut.
David hade nästan lust att spotta efter Hartman.
En sån oförskämd -- akta säj för elden som --
-- Ursäkta, henn, men henn -- --
En trasig, mycket trasig man stod vid sidan om honom.
Han luktade öl.
Ansiktet såg ut som en enda blåsa, full av gas.
David gick äntligen sin väg, nästan i raseri -- Ziri -- Ziri, viskade han hetsigt.
Den trasige hann upp honom igen. -- Ursäkta men henn har vel --
-- Vad fan vill ni?
Den trasige höll upp en penningpung i handen som föreföll David bekant.
-- Henn skulle vel inte händelsevis ha tappat pottmonixen, då när henn vatt hutad åtå konstapeln?
Han röck till sig börsen, öppnade den och fick upp en tjugufemöring som han lade i busens hand.
Så började han halvspringa för att äntligen bli ensam.
Utan närmare eftertanke hamnade han på en ölstuga.
Det var mycket skumt därinne, men han kände väl till stället.
Han upptäcktes genast av den vackraste serveringsflickan, för sin fägrings skull kallad Monna Lisa, annars hette hon Augusta Gisselkvist.
När hon satte fram mat på Davids bord, stack hon handen i barmen och framtog ett fotografi av sig själv.
Alla dom andra gästerna hade tyckt det var så likt, tyckte han att det var så bra?
Tyckte han att hon borde beställa flera, det här var bara provkortet?
-- Alldeles förbannat likt!
Han tänkte på att han hade kredit hos Monna Lisa och ville inte vara ohövlig.
Hon stod kvar länge och beundrade sig själv tills någon ropade bort henne.
-- Gå, gå, ropade han till tidningsgubben som kom, jag har läst alla tidningar, alla, hör han!
Gubben bara gapade av förvåning, men lomade i väg.
Skulle han nu gå upp till Ziri?
Vågade han, hur skulle han säga?
Å, min fru, jag älskar er vansinnigt, ända sen i går?
Vad det skulle låta svinaktigt!
Alldeles som i romanerna, på teatern.
Nej, min fru, jag kan inte leva utan er, jag älskar er själ!
Herre min skapare vad det lät enfaldigt!