Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag delar Frih. af Ugglas’ åsigt att nya stadganden icke böra i lagboken införas, så vida de ej äro af ett verkligt behof påkallade, men, Mine Hrr, i förevaride läll är det icke fråga om all införa någon ny princip, något förut ej befintligt stadgande i vår gällande lag.
Här är endast fråga om alt förändra ett edsformulär, som nu mera befinnes vara olämpligt och till sitt innehåll är af den beskaffenhet, att det gifver vittnen anledn. att söka undanflykter, i det de förmena, att de, till följd af edens innehåll, ej äro förpligtade att uppenbara allt hvad de i någon sak hafva sig bekant, utan endast skyldige att tillkännagifva allt hvad dem blifvit frågadt.
Att föreslå ett sådant förvillande formulärs utbytande emot ett annat af kortare och bestämdare innehåll, kan icke kallas för införande af någon ny grundsats i lagen.
Men, säger man, det gamla edsformuläret är ej förtjent af de förebråelser, som detsamma fått upbära.
Den siste värde talaren har redan belyst en del af de brister, som vidlåda detta formulär, och Ulsk:s Betänk, innehåller äfven åtskilligt i den vägen.
Dess hufvudfel är, att uttrycket i edens början, eller att vittnet lofvar och svär alt gifva tillkänna allt hvad det frågadt varder, är förvillande för den oeftertänksamme, så att denne trott sig med fredadt samvete kunna fördölja allt det, hvarom han icke blifvit tillfrågad.
Att vittnen ofta på detta sätt sökt undanhålla en del af sanningen, har jag, såsom domare, icke sä sällan varit i tillfälle att erfara och jag tror att denna erfarenhet delas af de flesta domare.
Härförutan har det nuvar:de edsformuläret del fel att vara öfverdrifvet långt.
Det är 2 å 3 gånger så långt som det nu föreslagna.
Om man besinnar, att en landtdomare under tinget nödgas att uprepa detta formulär 30 å 40 gånger om dagen, så är det naturligt, alt han tröttnar att vid edens förestafvande derå lägga den vigt, som dess alfvarliga innehåll kräfver, utan förestafva!’ eden med den lik - 102 Den 12 April. giltighet, en ofta uprepad utanlexa vanligtvis framkallar.
Vid sådant förhållande imponeras ej edens förestafvande ä de personer, hvilka aflägga densamma, och den högtidliga sinnesstämning, som genom eden borde väckas hos dessa personer, uteblifver.
Af dessa orsaker har LagUtsk. lyssnat lill de framställningar, som vid alia de Riksdagar jag varit ledamot af detta Ulsk. blifvit gjorda och föreslagil eli nytt edsformulär, hvaruti det nuvarandes öfverklagade brister skulle vara afhjelpta.
Då ingen anmärkn. mot ordalydelsen i det nu föreslagna formuläret blifvit gjord, så kan jag för min del icke liona något skäl att bibehålla det gamla och i min lanke olämpliga formuläret, blott derföre all det är gammalt, och får derföre tillstyrka R. o. Ad. att bifalla ifrågvavartde Betänk.
I sak har såvidt jag hört, intet annat blifvit anfördt till det föreslagna edsformulärets fördel, än att orden ”allt hvad frågadt varder” icke finnas deri intagna.
Derigenom skulle de som vilja undskylla sig dermed, alt de icke rörande vissä omständigheter, icke blifvit tillfrågade, komma att sakna grunden för en dylik undflygt.
Jag anser detta skäl vara af ganska liten vigt; ty en domare, som märker, att ett vittne vill fördölja något, lärer icke underlåta att upmana vittnet till sanningsenligt omtalande af allt hvad det om saken vet.
En sådan upmaning är ju intet annat, än en omklädd fråga.
Ar vittnet samvetsgrannt, så omtalar det nog allt hvad det känner.
I motsatt händelse, är det vä! fruktlöst att söka, genom ett annat edsformulär drifva vittnet längre än det sjelft, i sin berättelse, vill gå.
Man säger, att det nya formuläret har, framför det gamla, korthetens företräde, och den sista talaren påstod det förra vara 3 gånger kortare än det sednare.
Detta är nog mycket tilltaget; ty om man räknar de rader, dessa formulär i Betänk, nptaga: så finner man, det gamla innefatta 9 och det nya Grader.
Det förra är således blott |:del längre än det sednare.
Det gamla formulärets längd är i alla fall en likgiltig omständighet.
Deremot är det, enl. min åsigt, ingalunda likgiltigt att förändra ett edsformulär, vid hvilket folket vant sig och fäster helgd.
Derföre har man i andra länder, såvidt möjligt varit, undvikit att förändra edsförpliglelsernas ordalydelse.
Slutraden af eden i Sverige är: ”så sanni mig Gud hjelpe till lif och själ” samt i Norrige: ”så sannt hjelpe nu Gud och hans heliga ord”.
Då, i Unions-komitén fråga förevar om lika lydande eders afläggande i de förenade rikena, Stats-Råd, och alla andra uttryck gjordes lika, lät man dock nämnde slutmeningar, förblifva oförändrade efter hvartdera folkets olika bruk, emedan de iunehöllo sjelfva edsförpligtelsen.
De många orden i vårt formulär till vittnesed, hvilka man härstädes klandrat, medföra den nytta, att de påminna vittnena, om deras förhållanden till andra menniskor, och om hvarjehanda omständigheter, hvilka vid vittnesmåls afläggande böra ihågkommas.
Det är således icke ändamålslöst, att påpeka dem i eden.
Han är, i detta fall, lika med vära öfriga eder, såsom tro- och huldhetseden, domares och andra embetsmäns
Den 12 April. 103 eder.
Sjelfva Konunga-försäkran, innehåller, likasom de ett slags instruction för den, som aflägger eden.
Under sådana förhållanden kan jag icke finna något skid att från ifrågavande ed borttaga samma instruerande egenskap. ilan har anmärkt, att edens många ord, när de ofta uprepas, förlora deras vigt.
Ja, det kan väl vara, men det måste gå på samma sätt med de färre orden, när de ofta uprepas.
Således ligger deruti intet skäl för detta förslags antagande.
Alt man ofta dermed återkommit, härleder sig möjligen deraf, alt som åtskilliga Riksdagsmän anse sig icke hafva npfyllt sitt kall med mindre de väckt någon motion; så söka de i brist på annat upp hvarjehanda småfnask, som kan vara till hands.
Kunna de ej sjelfva påhitta något sådant: så hafva de ej svårt att vid deras letande efter „motions-ämnen, linna villiga hjelpare.
Dessa tillgripna ämnen utgöra ofta sådana, hvilka af Protokolls-registren uptagas, såsom förut af Ständerna förkastade.
Som detta är händelsen med ifrågavande förslag, hvilket jag, i likhet med föreg:de Ständer, anser vara alldeles onyttigt: sä kan jag i dess återuptagande ej finna något skäl för dess godkännande, utan anhåller om R. o. Ad:s afslag derå.
Jag beder R. o. Ad. om ursäkt, att jag i detta obetydliga ämne ännu en gång begärt ordet.
Man har tillvitat mig, att jag förebrått LagUlsk. att i tid och otid lappa på våra lagar.
Det har aldrig varit min mening att gifva Utsk, en sådan förebråelse, men jag vågar påstå, att den ifrågavande lagförändringen är i otid tillkommen, hvarmed jag menar att den icke är af något behof påkallad.
Man har sagt att den gamla vittneseden skulle vara så. tillvida förvillande, att vittnen derigenom icke skulle finna sig förbundna att säga annat än det hvarom de tillfrågas.
Att detta endast är ett svepskäl, inses genast, om man gör sig mödan att genomläsa hela edsformuläret, då man finner, att vittnet lofvar och svär alt icke allenast gifva tillkänna allt hvad det frågadt varder och det vet händt och sannt vara, utan äfven icke dölja eller förtiga något, som till sakens och sanningens uplysning lända kan.
Upmauingen att uttala liela sanningen finnes således lika väl i det gamla som nya formuläret.
Man har sagt att det vore skäl att bifalla förslaget derföre att det viii flera Riksdagar återkommit.
Detta skäl har redan blifvit af Ilr von Hartmansdorff på ett genska tillfredsställande sätt vederlagdt, och att detsamma i allmänhet icke plägar inverka på LagUtsk:s beslut, derom tror jag att Utsk:s Ordför:de sjelf kan lemna vitsord.
Man har vidare anfört, att det nya formuläret är betydligt kortare än det gamla.
Detta förra innehåller 52 och det sednare 92 ord, så att skillnaden ingalunda är betydlig och uprepandet af den gamla eden lärer fordra på sin höjd några sekunders längre tid än den nya edens förestafvande.
Cederström har åberopat vittneseden i .
Denna ed innehåller, om jag icke missminner mig, att vittnet skall utan rädsla eller hat säga hvad det vet.
Der hafva vi ju genast några af de jäfsförliållanden, hvars upräknande man 104 Den 12 April. i dea Svenska vittneseden ansett öfverflödigt.
Då således dea föreslagna lagförändringen icke medför den ringaste nytta utan endast utgör ett onödigt afskaffande af ett häfdvunnet och med folkets föreställningssätt fastvuxet edsformulär, anhåller jag fortfarande om förslagets förkastande.
Jag är till det mesta förekommen af den siste värde talaren.
Äfven jag anser det ifrågavar:de förslaget icke innebära någon förbättring af den bestående lagen.
Väl har man till försvar för förslaget anfört, att det nya formuläret är kortare än det gamla, och LagUtsk:s
Ordfönde har ansett ett af det förras företräden framför det sednare bestå deruti, att edens förestafvande ej skulle för landtdomaren uptaga så lång tid som för närvar:de är fallet.
Enl. min åsigt åter skulle införandet af det nya edsformuläret åstadkomma mycket mera onödig tidsutdrägt i domstols-förhandlingarne, än nu är händelsen, derigenom alt det föranledde vida längre och omständligare vittnesberättelse!’.
I det gamla edsformuläret står nemi. att vittnet ej ”skall något dölja och förtiga, som till sakens och sanningens uplysning lända kan”.
Dessa ord äro uteslutna ur det nya formuläret.
Nu är det kändt, att då personer af allmogen skola aflägga vittnesmål, så äro de serdeles benägna att omtala en mängd omständigheter och förhållanden, som på intet sätt höra till saken.
När nu de nyss citerade orden, hvilka utmärka, alt vittnet ej skall berätta något annat än hvad som hörer till den sak, hvarom fråga är, ur eden utgå, så är det fara värdi, att allmogens vittnesberättelse!" blifva ännu mera onödigtvis vidlyftiga än som för närvande är fallet.
Om det gamla edsformuläret som släfjar allt onyttigt ordande, förändras, så är det ganska sannolikt, att månget vittne skulle finna sig af sitt samvete upmanad att berätta en mängd biomständigheter, en mängd till sakens uplysning ej ländande obetydliga tilldragelser, hvilka timat vid det tillfälle, hvarom han skall aflägga vittnesmål, så att hvad domaren vinner i tid genom vittnesedens förkortande med omkring 40 ord är en fullkomlig obetydlighet emot den tid han förlorar genom afhörandet af de långa vittnes-berättelserna.
Då således ingen vinst genom lagförändringens antagande skulle upkomma, men sannolikt åtskillig olägenhet, så bör icke heller densamma vidtagas, och derföre anhåller jag om afslag å Betänk.
Just af fruktan att möjligtvis framkomma med lagförändringar var det som jag vid förra Riksdagen med min röst bidrog till det LagUtsk:s Betänk., hvaruti vittnesedens förändrande afstyrktes.
Sedermera har jag likväl så ofta hört sådane domare, hvilka oftast nödgas förestafva denna ed, beklaga sig öfver densammas längd och den tid, edens ständigt återkommande uprepande borttager.
I Polis-Domstolarne vid Rådstufvu-Rätten och t. o. m. vid Härads-Rätterne kan det mången gång ifrågakomma, alt domare nödgas 30 å 40 gånger om dagen upläsa denna ed för vederbpnde och dessa domares erfarenhet är den, att eden genom dess mångordighet förlorar
105 nästan all betydelse för de vittnen, sorn höra till de lägre sarahällsklasserne.
Domaren, som bör varna vittnet för mened, men i sjelfva eden finnér ett uprepande af en mängd omständigheter; hvilka af vittnet vid edens gående böra tagas i betraktande, inskränker derföre vanligen sin varning till en upmaning till vittnet att tala sanning, utan att inlåta sig i någon förklaring af de förhållanden, som möjligen skulle kunna föranleda sanningens fördöljande.
Det är till följd af sådane uplysningar utaf erfarna personer, som jag funnit mig böra öfvergå till deras mening, sorn anse att. en förkortning af vittneseden bör ega rum.
Jag anser, att det formulär lill vittnesed, som LagUtsk. förordar, icke är så kort affattadt, som det kunnat vara, och tror, att de sista raderne: ”så att jag ej något förtiger, tillägger eller förändrar för hvad orsak det vara må” gerna skulle kunna utgå, så att eden endast innefattade, att vittnet förband sig att berätta allt hvad det i saken visste, samt att för öfrigt åt domaren lemnades att göra vittnet de erinringar som omständigheterne i hvarje serskildt fall kunde påkalla, såsom t. ex. om de olika jäfsförhållanden, hvilka skulle kunna föranleda vittnet att icke fullständigt omtala saken med mera dylikt, eller, korteligen, att åt Domaren lemnades att på tjenligt sätt förmana och varna vittnet.
I händelse R. o. Ad. skulle anse det vara lämpligt att än ytterligare förkorta det formulär till vittnesed, som LagUtsk., i öfverensstämmelse med Lag-Beredningens förslag till sådan ed, nu förordat, så hemställer jag, huruvida icke det vore skäl att återremittera Betänk., på det att Utsk. måtte blifva i tillfälle att afgifva ett nytt, i de aldra kortaste ordalag affattadt förslag.
Ifrågavande sak är visserligen icke af den vigt, att något vidlyftigt ordande derom erfordras eller kan för R; o. Ad. ega något större intresse.
Men jag får ånyo fästa upmärksamheten deruppå, att det är ett ämne, som ständigt återkommer, att alla domare, hvilka hafva sig ålagdt att ofta uprepa denna ed, klaga öfver dess innehåll, klaga öfver dess längd, och klaga deröfver, att edens förestafvande just för dess längd blifver ett alldeles själlöst uprepande af en massa af ord, så att domaren ej kan ä hvarje ord lägga den vigt, edens alfvarliga innehåll fordrar, hvaraf följer att vittnets eftertanke vid edens afläggande jemväl slappas.
Af sådan anledn. har jag funnit skäligt att tillstyrka en förändring af edsformuläret, hvilken förändring jag af egen erfarenhet funnit vara nödig och nyttig och hvars behöflighet äfven blifvit af dem, som i ämnet ega sakkännedom, vitsordad.
Man har sagt, att den åsyftade kortheten inskränkte sig till några ord.
En talare har likväl redan uplyst, att det nya formuläret är nära hälften så kort som det gamla, men här utgöres hufvudorsaken ej af den tid, som åtgår för domaren att förestafva eden, ty om domaren behörigen verkar i sitt kall, så måste tiden räcka till, utan det är sjelfva edens innehåll, som är olämpligt, enär det bereder deni, som aflägga eden, ett kryphål, hvartill de 106
Den 12 April. taga sin tillflykt, då de vilja undandölja sanningen, förmenande att de ej behöfva yppa annat än hvad dem frågadt varder.
En talare har sagt, att det gamla edsformuläret är tjenligt, derföre att det innehåller en slags instrnction för vittnet.
Jag vill hemställa till hvar och en, som hört vittneseden förestafvas och af vittnet afläggas, om det sätt, hvarpå detta sker, är sådant, att det kan tillräckligt imponera pä vittnet och utgöra en föreskrift för hvad vittnet vid vittnesmålets afgifvande bör iakttaga.
Dessutom är den instrnction, som man vill, att eden skall innehålla, icke erforderlig, ty lagen ålägger domaren att efter det eden är gången varna vittnet för mened och förmana detsamma att af ingen bevekelsegrund låta förmå sig att afvika från sanningen.
En annan talare har förmenat, att det skulle leda till tidsutdrägt, om från vittneseden uteslötes orden: ”hvad till sakens och sanningens uplysning lända kan”; hvilket uteslutande skulle hafva till följd, att vittnet omtalade en mängd omständigheter, som icke hörde till saken.
Sådant kan likväl af domaren förekommas, ty finnér denne, att vittnet i sin berättelse förirrar sig till ämnen, hvilka ej lända till uplysning i sjelfva saken, kan och bör domaren tillrättavisa vittnet och tillhälla detsamma att ej omtala annat än hvad saken rörer.
Man har bestridt, att det läge något förvillande i orden ”allt hvad mig frågadt varder” samt påstått, att om än så vore, kunde domaren, dä han märkte att ett vittne ville krypa bakom dessa ord. och ej komma fram med hela sanningen, tillhälla vittnet att uppenbara allt hvad det i saken visste.
Men jag får härvid erinra, att en domare aldeles icke kan i hvarje fall känna, om ett vittne talar sanning eller icke, ty han äger icke förmågan alt ransaka njurar och pröfva hjeltan. linder åberopande af hvad jag så väl denna som förra gången, då jag hade ordet, anfört, får jag fortfarande anhålla om bifall lill Betänk.
Det vill synas mig såsom Gr.
Lagerbjelke begått eli förbiseende, dä han sade, ali elt vittne på grund af det nya edsformuläret möjligen skulle finna sig tillständigt, att i den hufvudsakliga viltnesberättelsen uptaga en mängd till saken ej hörande eller derå ej inverkande biomständigheter.
Det nya edsformuläret gifver ingen anledn. till en sådan förmodan, ty deri säges uttryckligen, att vittnet skall vittna och gifva tillkänna allt hvad det vet i denna sak händt och sannt vara.
Således berättigar det icke till inblandande af andra ämnen.
Belåten med den sammandragning af ordalagen i edsformuläret, som LagUtsk. föreslagit, yrkar jag för min del icke någon ytterligare förkortning af detta formulär, på sätt Hr Carleson ansett vara tjenligt; ty det uttryck som nämnde värde ledamot finnér öfverflödigt, motsvarar, ehuru med mera korthet affattadt, en del af den gamla edens innehåll; och det torde kanhända icke vara lämpligt ali allt för mycket förkorta eden, för den händelse sådant möjligen kunde
107 hos flen mindre bildade alstra den Iron, all den nya eden ej vore sä fullständigt bindande som den gamla.
För öfrigt får jag i anledn. af ifrågasatt brist på personlig kännedom af nn omhandlade förhållanden tillkännagifva det jag ingalunda är främmande för det ämne, som är föremål för denna öfverläggning.
Genom 2:ne års erfarenhet, under bivistande och handläggning af rätlegångsgöromål å landet, liar jag mångfaldiga gånger varit i tillfälle att finna, huru svårt det varit att bibehålla vittnets upmärksamhet fästad å den heliga förpligtelse, det afgifver, under det långvariga efterstafvandet af det nu brukliga länga edsformulär.
Eden eftersäges af allmogen merändels fullkomligt tanklöst, under idkeligt tummande på rock, förkläde eller halsduk, och med ögonen antingen stirrande i taket eller kringirrande på ailä de föremål, som kunna erbjuda blicken någon förströelse.
Dessa yttre tecken bebåda oftast ett förströdt sinne.
Det är också icke sä lätt, isynnerhet när man är ovan dervid, att hålla tankarne samlade vid upräknandet af så många ord utan afbrott.
Deremot, om eden vore kortare, så kunde man väl hoppas, att vittnet verkligen eftertänkte betydelsen af de vigliga- ord, det uttalade.
Jag tror således fortfarande alt den föreslagna förändringen skulle hafva en välgörande inverkan på vittnesmålen.
Det äger sin riktighet, alt på sätt man nyss invändt och upgifvit, motion i samma syftning, som den nu af LagUtsk. behandlade, blifvit vid förra Riksdagen af Utsk. afstyrkt; och den sannolika orsaken dertill var, att ett vid Riksdagen derförut framställdt förslag i detta ämne blifvit af 3:ne RiksStänd förkastad».
Men det är att märka, att emellan förslagen af år 1848 och 1853 företer sig den väsendtliga skillnad, att det första förslaget olyckligtvis erhållit en redaclion, som gaf anledn. till misstydning, hvilket deremot nu ej är förhållandet.
Fördenskull och med åberopande af hvad Gr.
Sparre på eli särdeles uplysande sätt sednast i ämnet andragit, fortfar jag alt tillstyrka bifall till Betänk.
Hos alla som kallas att aflägga vittneseden, äro de religiösa och moraliska begreppen ej så fullt utvecklade, som de borde vara.
Mängden tror sig kunna kapitulera med sitt samvete och tillåter sig en reservatio mentalis.
En sådan kan lättare ega rum efter det gamla formuläret, än efter det nya, på säll föregående talare redan visat.
Dessutom kan man tänka sig, att om ett vittne lyckas att, obemärkt af domaren, öfverhoppa något af de i eden upräknade jäfsförhållanderne, vittnet äfven tror sig vara befriad från det band, sorn det uteslutna ordet, ifall del uttalats, skulle hafva lagt å vittnets samvete.
Genom införande af det nya formuläret, der det står: ”af hvad orsak det vara må” är ett sådant kapitulerande med samvetet förekommet.
Af sådan anledn. anser jag, att R. o. Ad. bör godkänna det förslag till vittnesed, som LagUtsk. i förevar:de Betänk, afgifvit.
Hr Gr. o. Landtnäs härefter försl till bifall, derefter till afslag och slutligen till återremiss i förevar:de Betänk, framställde propostr besvarades med blandade
Ja och Nej, och då sedermera förnyad 108 Ben 12 April. propos. till bifall framsläldes ropades äler Ja och Nej, livarefler Hr Gr. o. Landtm, förklarade det lian ansåg
Ja härvid hafva varit of-, vervägande.
Uplästes till justering och godkändes följande votens-propos:
Den, som bifaller LagUlskis Betänk.
JV* 15, i ani. af väckt motion om förändradt formulär till vittnesed, röstar Ja, den det ej vill röstar
Nej; vinner Nej, varder berörde Betänk, af B. o. Ad. afslaget.
Vid voteringens sint befnnnos rösterne hafva utfallit som följer:
Nej — 52.
M 16, i anledn. af väckt motion om urtima Tings hållande för handläggning af civila mål.
Fiih. af Ugglas, Ctirt Gustaf: Detta Betänk, innehåller ett förslag till nytt stadgande i afseende å urtima tings hållande i tvistemål, som, enl. min ötvertygelse, icke allenast är ohehöfligt, utan derjemte skulle komma att medföra icke så obetydliga olägenheter.
I vår nu gällande lag är det föreskrifvet, att då personer tvista med hvarandra och käranden önskar att tvisten, på hans bekostnad, må vid urtima ting handläggas, får han vända sig lill vederbörrde HofRätt, som dertill lemnar tillstånd.
LagUlsk. har deremot föreslagit, alt en person utan att behöfva söka HofRm skall vara berättigad att få urtima ling utsått för sin saks handläggning.
Jag har aldrig hört, att någon olägenhet upkommit deraf, att rättssökande uti ifrågavar:de fall mäste vända sig till HofRätt och jag anser tvertom, att detta stadgande är eli ganska helsosamt band pä trätlystnaden, hvilken eljest i tid och otid skulle besvära domaren med hållande af urtima ling.
Enl. förslaget deremot skall domaren hålla urtima ting, då någon sådant äskar och vill betala kostnaden.
Förslaget säger visserligen: ”då må Häradshöfding . . . slikt ting utsätta;” och om således domaren ej är ovilkorligen tvungen all hålla det äskade tinget, så är det dock sannolikt att han ej skulle sig sådant undandraga, äfven om han ej fann tvisten kräfva urtima ting, ty mycket obehag skulle för honom upstå genom begagnandet af rättigheten att säga nej åt den ena rättsökanden men ja åt den andra.
Jag antager således såsom gifvet, att hvarje Häradsh., då det äskas, utsätter urtima ting.
Skulle det nu, sedan tinget är hållet, befinna sig, att den person, som anlitat domstolen, är oförmögen att gälda kostnaden för dess sammanträde; så hafva både domstolen, motpart och möjligen äfven vittnen utan ersättning blifvit besvärade.
Den 12 April. 10!) Jag kan således icke finna, ali lagförändringen skulle åsladkomma någon fördel utan tvertom i många fall medföra icke ringa olägenhjeler och får derföre hos R. o. Ad. vördsamt anhålla om afslag å Jdelänk.
Jag älskar icke alt en lagförändring vidlages, som lemnar en bestämd rättighet för hvar och en, sora sådant önskar, alt åsladkomma afvikelse från den lagliga rältegångsordningen, hvarföre jag, med inslämmande för öfrigt i det skäl, den siste värde talaren anfört, jemväl förenar mig med honom i anhållan om förslagets ogillande.
Då en talare återigen framkastat beskyllningen, att LagUlsk. föreslår lagförändringar i tid och olid, hvilket synes vara en af den värde talarens älsklingstermer, lärer det blifva milt öde alt äfven denna gång nödgas redogöra för Utsk:s förfarande, ehuru saken åtminstone enl. mill omdöme borde tillräckligt tala för sig sjelf.
Det torde vara R. o. Ad. sami hvar och en, som vid domslolarne haft juridiska ärenden, väl bekant, alt en stor olägenhet i vårt nuvande rättegångssätt beslår deruti, att om någon bar en sak, som tarfvar skyndsam handläggning, sådant icke kan ske förr än vid det förstkommande ordinarie tinget, hvilket i vissa landsorter, isynnerhet i norra delen af riket, icke inträffar mera ån
Iva gånger och i några orter endast en gång om året.
Alt rättsökande vid sådant förhållande icke sakna skäl att klaga öfver långsamhet i rättvisans skipande, tror jag icke kunna bestridas, och om det ligger en sanning i ordspråket, att en sen rättvisa är lika med ingen, så är det lagstiftarens pligt att bereda den rättsökande utväg att så fort som möjligt utfå sin rätt.
Det är jemväl af R. o. Ad. kändt, att för afhjelpande af nämnde olägenhet de Lag-koraitéer, hvilka tid efter annan varit nedsalta, ifrågasalt, att häradstingen skulle blifva permanenta.