Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Adis för insigter och erfarenhet i domarevärf utmärktasle ledamöter har i den nu justerade diskussionen anmärkt, huru ofta tvekan måste uppstå i följd af ordalagen i 1734 åt s lag, hvaraf missgts-halken också allmänneligen anses för den så väl till stilen, som eljest, minst omsorgsfullt utarbetade del, likasom uti den, de Hesta förändringarne skett genom särskilda författningar, redan inom första tiotalet efter antagandet.
Det vitsord samme ledamot iemnat det nya lagförslaget för dess lättfatllighet och klarhet måste vara särdeles tillfredsställande.
De hufvudanfall som ej mindre förut, än nu, blifvit riglade emot nya strafflagsförslaget af det gamlas seklatorer, — man kan icke säga gamla systemets, ty det gamla skryter just af att icke utgöra något system — beträffa dels slraffarterne, dels det s. k. latituds-systemet, vid hvilket sednare man vida mera fästat sig, än den i sjelfva verket mindre betydliga förändring i äldre förhållanden derigenom åstadkommits kunnat förtjena.
Rian hade pä förhand föresatt sig att slrafflags-förändringen, likasom den af fängelse-organisationen, icke skulle vara motiverad af annat, än en känslosam omsorg för brottslingen, och att föga eller intet afseende på oförvill ige medborgares skyddande vore gjordt.
Mildheten utbasunades såsom del öfvervägande elementet, och rättvisan såsom först i andra rummet afsedd så vida den kunde sammanslå med mildheten.
Hvad som egentligen kan hafva föranledi detta antagande måste hafva varit, att man uti bemödanderne för reformen varseblifva en syftning af deltagande för allmänt menniskovärde, och, besynnerligt nog, funnit detta så ovanligt, att man befarade det icke kunna sammanslå med vården om enskildas rätt.
Vid tagen närmare kännedom om lagförslaget kunde man dock ej underlåta att finna, att det i allmän stränghet vida öfvergick hvad förut varit stadgadt.
Det är i delta afseende ganska oförsigtigt af vedersakarne att framdraga exempel; företrädesvis synas de Hr Rääf anfört illa valde, och vissa eitationer dessutom oriktige.
Bedrägeri, hvarom något allmänt stadgande i vår nu gällande lag icke finnes, så att då uti 13 cap. 8 § G.B. ansvar utsätles som för annat bedrägeri framdeles skiljs, de 480 Den 29 December f. m. ta, i saknad af sådane sednare föreskrifter, ej kan tillämpas, bestraffas enligt lagförslaget med böter till 200 r:dr silfver eller fängelse t. o. m. 6 månader, vid särdeles försvårande omständigheter t. o. m. 2 år; då enligt gamla lagen intet enda af de särskildt omförmälda brott, hvilka enligt nya förslaget upptagas under allmänna benämningen af bedrägeri, är urbota, utan allenast belagdt med till en del ringa böter, såsom t. ex. allenast 3 r:dr 16 sk. b:co då någon, utan att nyttja falskt mått, mål och vigt, gör orätt i mätande, räknande eller vägande, hvilket enligt lagförslaget är ovillkorligen urbota, då det skett uppsåtligen.
För tvegifte bölas, sä vida hor tillika ej begåtts, enligt äldre lag endast 80 daler eller 26 r:dr 32 sk. b:co, men eljest är straffet 28 dagars fängelse vid vatten och bröd, samt fästnings- eller tukthus-arbete i ett eller 2 år.
Enligt lagförslaget bestämmes straffet i alla händelser till fängelse från 2 lill 4 år, samt då begge förut varit gifte, ett fall som förut icke särskildt varit afsedt, till dylikt fängelse från 4 till 6 år.
Nedflyttandet från gamla dödsstraffet för dubbelt hor, som Hr Rääf förmodat nu vara på en gång lillvägabragdt, skedde redan 1779; sedan har straffet endast varit bestämdt till högsta kroppsplikt, som i dylika mål förklarats alltid böra utsättas till fängelse vid vatten och bröd; nya lagförslaget utsätter straff af fängelse, som väl kan nedgå till 1 månad, men också uppstiga lill 2 år.
Vid enkelt hor botar den gifte enligt gamla lagen 80 daler; enligt lagförslaget kan äfven straffas med fängelse.
Lönskaläget är ingalunda enligt förslaget strafflöst, utan böter derföre kunna ådöraas mannen till 25 r:dr i silfver, ehuru endast i de fall, dä efter lagsökning tillika ålägges utgifvande af barnföda.
Efter nu gällande lag äro böterne 3 r:dr 16 sk. b:co, förutan en afgift till kyrkan af 1 r:dr 16 sk.; och åtal ske nu vanligen ej heller i annat fall än det omförmälda.
Tydligast visar sig dock skillnaden i följande exempel: enligt 1734 års lag kan man uppsåtligen ”afhugga eller förderfva” sin nästas ”näsa, öra, hand, arm eller fot” och ”slå ut hans öga”, utan att böta mera än 80 daler silfvermynt för hvardera lemmen, i en summa 240 r:dr b:co för näsan, öronen, händerne, fötterne och ögonen.
Enligt lagförslaget skulle en sådan svår misshandel straffas aldraminst med fängelse i 6 år.
— Men, oaktadt allt hvad sålunda vid jemförelse emellan det gamla och nya visar sig, fortfares dock med skränet om den nya lagens mildhet, ”ty straffet genom fängelse är ju icke något straff, utan endast en inbjudning alt må väl”.
De gamla straffen, särdeles spö- och risslitandet, såsom det ”lämpligaste, skyndsammaste och minst kostsamma”, jemte de tillagde skamstraffen, uppgifvas vara de enda tillräckligen afskräckande, och sjelfva mångfalden af de olika straffarter, emellan hvilka våra gamla lagar lemnat valet, prisas såsom en fullkomlighet, likasom de äldre olika sätten för dödsstraffens verkställighet, hvilka det ej kan fattas, huruvida anförandets författare känner, eller icke känner, förut vara afskaffade år 1841, sedan rådbråkningen, som ända dertill qvarstått i lagtexten, derifrån skiljts år 1835.
Om detta förhållande emellertid ligger för nära vår förderfvade
Den 29 December f. m. 4S7 tid, för att Hr Rääf värdigats deraf taga kännedom, borde man likväl vänta alt lian såsom fornkunnig kände att ”våra gamla lagar”, lika med öfriga den götliiska stammens, egentligen icke stadgade mer än en straffart, nemi. böterne.
Såsom grund för straffrätten gälde endast sjelfhämnden, öfvertagen eller delad af staten, och grundande en, vid saknad af så många andra sedermera tillkomna, särdeles vigtig statsintrad, enligt den försoningsläran som allt från denna tid åtföljt lagstiftningen, och hvarifrån nu klandras såsom afvikelse, att icke mera försoningen anses böra oförändrad utgå äfven der intet verkligt brott är begånget, eller, der sådant begåtts, men gerningsmannen icke upptäckts, af en menighet, som ej kunnat förekomma det.
Endast för vissa svårare, eller s. k. ”högmålsbrott”, var stadgad ”halsens förlust”; men äfven detta icke ovillkorligen, ty sjelfva halsen fick ”lösas” i de flesta fall, efter ett pris, som någon gång fanns olika bestämdt för olika brott.
Ibland var lösningsrätten ovillkorlig, ibland berodde det på målsägaren att ”taga lifvet eller böter”.
1 de fall åter, som icke voro ”halssaker”, gällde regeln: plikte den med kropp, som ej äger ko; och plikten utkräfdes pä detta sätt genom hvarjehanda stympningar och tillfogade kroppsliga lidanden, beräknade att tillfredsställa den råa hämndkänslan, än mer uppretad genom den svikna väntan på inkomsten genom förlikningeö.
Ibland var t. o. m. kroppsplikten obestämd och beroende af målsägaren; särdeles funnos, då någon dömdes att ”mista rygghuden”, inga bestämda föreskrifter ronde sättet för verkställigheten, till dess att, genom Drottning Christinas straffordning af är 1653, visst antal hvarf af gatulopp bestämdes såsom grund för bötesförvandlingen för män, när arbete ej heller funnes, dertill den brottslige då borde hållas i jern; hvarpå allt detta uti 1734 års lag utbyttes emot vissa par spö eller ris efter dalertalet af böterne, jemte det att för svårare fall, då icke ens högsta kroppsplikt ansågs göra tillfyllest, arbete vid Konungens häkte eller tukthus för vissa år fastställdes till straffsystemets slutliga utveckling.
Staten hade emellertid ej fått vara ensam om den indrägtiga försoningsläran; äfven kyrkan hade tidigt utbildat sin, vida skiljd från den som bordt utgöra dess egentliga föremål, samt utsträckt jemväl till de s. k. samvetssakerne, dit statens icke kunnat nå.
Försoningsmedlet, penningen, var väl också här hufvudsak; dock antogs, äfven för de fall då detta ej fullt saknades, ett särskildt penitentiärsystem, hvaraf staten sedermera lillegnade sig fängelset vid vatten och bröd, för de tillfällen, då ”domaren pröfvade den brottsliges välfärd och heder genom annan kroppsplikt spillas”.
Afven cellfängelset tillhörde från början kyrkopenitensen; och likväl får, när staten nu vill tillegna sig jemväl detta, sådant heta inom det andliga ståndet: ”ochristligt”.
Af kyrkans penitentiär-system, vid reformationen renadt från aflatskrämeriet, bibehölls emellertid ännu kyrkoplikten, sorn i vår ännu gällande kyrkolag af år 1686 förklaras vara ”den syndabekännelse, som en syndare, lagvunnen och sakfällter, gör inför församlingen, då lian tillstår sig vara uti den sak brottslig, för hvilken han uppenbart 488 Den 29 December f. m. skriflas, och betygar sin ånger öfver bemälde synd, beder Gud om förlåtelse, samt ullofvar bot och bättring”; hvarefter predikanten skulle ”varna folket, att icke vara så obetänkt och förevita den botfärdige syndaren det han kyrkoplikt utstått, och sig såmedelst för Gud ödmjukat häfver”.
Från delta kyrkopliktens afsedda ändamål alt vara, icke straff, ulan rehabilitalion efter straff, afveks dock snart genom stadgandet år 1714 att, ”vid lagbundna tjufvars skriftermål”, den omförmälda varningen skulle ”med tysthet förbigås”; och sedan sjelfva syndabekännelsen, då den efter ritualen atlägges och aflösning derefter meddelas, urartat till en tom ceremoni, och dä den vägras, lill en verklig skandal, återstår af hela den vördnadsvärda och sanni chrislliga inrättningen intet annat, än den inom sjelfva helgedomen uppresta schavotten.
Jag har ansett mig böra i korthet framställa dessa våra nuvar. straffsätts historia, för att visa att de, icke såsom man velat antyda, i någon mån tillhöra de nationela egenheter, som böra vid lagförändringar afses.
Från sjelfhämden i råhetens tillstånd, lika för alla nationer, härleda de afflictiva kroppsstraffen ytterst sitt ursprung; råheten tillhöra och uppehålla de ovillkorligen, och endast med dem kan råheten möjligen försvinna.
Att ännu mycken råhet finnes qvar, derpå tarfvas väl ej annat bevis, än att dessa straffs bibehållande ännu kan af bildade män förordas; men alt de skulle på ”råa naturer” vara de ende inverkande, till näpst så väl som afskräckelse, kan jag omöjligt föreställa mig; tvertom synas de mig böra göra den råa naturen ännu råare, de vilda passionerna ännu vildare, och den, som tillfälligtvis utan särdeles onda anlag ådragit sig dem, ohjelpligen förderfvad.
Man har också funnit alt de sällan blifvit allenast en gäng undergångne, ulan merendels måst förnyas, och fängelse-systemet slutligen för den en gäng på detta sätt straffade anlitas.
Detta synes ej heller särdeles talande för den afskräckande egenskapen; och af sjelfva skräcksystemet torde ej heller i allmänhet vara stort att vänta, då man betänker, att väl sällan någon brottsling, då han begår brottet, lärer beräkna huru han derföre skall .blifva straffad, utan, om de otyglade begären, hvilka förmå honom till brottsligheten, lemna någon besinningstid, en sådan besinning snarare upptages af föreställningen alt blifva fullkomligt strafflös genom brottets undandöljande.
Att dessa straff kunna vara de skyndsammaste och minst kostsamma, kan väl ej förnekas; dock torde jemväl kostnaderne ibland kunna beräknas till betydligt belopp, då det nästan kan tagas för afgjordt, alt samma föremål snart till förnyad behandling mäste förekomma, efter under liden föröfvadt nytt brott, som möjligen genom annat straffsätt kunnat undvikas; och man blir skyndsamt af med den besvärliga personen endast för att ännu skyndsammare få honom tio gånger värre åter.
Jag vet att allt delta blifvit flerfaldiga gånger af andre bättre framstäldt, äfven å detta rum; men då striden ännu ej finnes utkämpad, som den visserligen borde vara, och öfverallt annor - Den 29 December f. m. 489 slädes är, må del förlåtas mig att hafva upptagit den handske, som blifvit ulkaslad, kanske i beräkning deraf, alt ingen numera vårdade sig derom.
Om skamstraif i allmänhet har jag förut yttrat mig; kyrkoplikten hörer numera ovillkorligen dertill; och om Hr
Rääf, som beklagat att ej någon prest deltagit i lagberedningen, ville efterse uti det af 5 sådane och en lekman sednast upprättade förslag till kyrkolag, skall det visa sig för honom alt äfven derifrån all fråga om offentlig kyrkoplikt uteslutits.
Bibehållandet i någon män af straffet genom fängelse vid vatten och bröd har under diskussionen af sjelfva Just.-statsministern ansetts kunna möjligen medgifvas.
— Med någon förändring i sättet för verkställigheten var sådant också först föreslagit af lag-comitéen, och äger ännu rum för mindre förbrytelser uti den sednast antagna Norrska strafflagen.
Olämpligheten af detta straffsätt, jemväl oaktadt modifikationen, såsom svårt och nära omöjligt att till verkställigheten kontrollera, och såsom dessutom uti vissa individuella förhållanden ohjelpligen orsakande helsans och kanske lifvets förlust, men åter uti andra ett högst ringa slraffondt, gjorde sig först gällande uti högsta domstolens anmärkn:r vid lag-comiléens förslag, och föranledde uteslutandet frän det nu förevar.
Skälen dertill äro så många gånger, och jemväl under den diskussion jag nu endast velat komplettera, fullständigt anförde, att ej mera derom behöfver ordas.
Kunde emellertid medgilna bibehållandet för mindre förbrytelser nu ofelbart bereda antagandet af fnreslagne systemet i öfrigt, vore eftergiften visst icke ulan sin fulla lämplighet; ty snart korame i alla fall jemväl det nu bibehållna oefterrälleliga att försvinna; men delar att befara att anspråken icke dertill inskränkas.
Att ”hvarje brottsling beskrattar” ett eller annat slags straff, lärer väl icke ulan öfverdrift kunna sägas; dock kan ej förnekas att ofta anledn. dertill förekommit i afseende på fängelse vid vatten och bröd; och äfven spö- och risstraffen hafva undergåtts under gyckel och tydligt ådagaläggande att allt ändamål dermed ..såsom straff förfelats.
Deremot är så mycket mera säkert, att ingen brottsling här i landet beskrattat det slag af straff, lagförslaget afsell, som ingen ännu undergått det.
Huruvida sådant kommer att ske, sedan detta straff undergåtts uti en lämpligen fullkomnad inrättning, kan väl först dä visa sig; dock torde erfarenheten i andra länder kunna gälla åtminstone så myckel, att ej bör kunna lalas om obetänkt anställda rön.
Hvad som hittills i Sverige kommit fängelset såsom straffmedel i misskredit, är troligen, dels del öfverflödiga användandet deraf hittills utan föregtde egentlig brottslighet, som derigenom fastmera orsakats, dels en allmännare obekantskap med allt rationellt fängelse-system, hvaraf vårt förra varit en fullkomlig motsats.
I båda afseenderne måste man kunna förvänta rättelse af förändrade institutioner.
Jag kan för öfrigt icke nu ingå i något försvar för uppställningen och ordalagen i den föreslagna fängelselagen; jag har sjelf såsom reservant yttrat mig anse deruti både för mycket och för litet upptaget af det
Den 29 December f. m. sorn rätteligen hört till allmän lag, skiljd från särskildt efter ortsoch tidsförhållanden lämpadt reglemente.
Jag skulle t. o. m. tro att fullständiga föreskrifter ej kunna meddelas, förr än det nya systemets hufvudsakliga momenter en tid hunnit iakttagas; och anser alltså alla mindre hufvudsakliga bestämmelser såsom allenast provisoriska, så att dervid ej behöfver fästas särdeles uppmärksamhet.
I nittonde seklet, i Oscar I:s tidehvarf, kan återgång till förra barbariet ändå icke befaras; och bästa tillfälle till full komplettering blir efter vunnen åtminstone någon erfarenhet.
Så har det tillgått i andra länder; straffsystemet är der längesedan antaget; om fängelsesystemets närmare bestämmelser tvistas ännu.
Förvandlingen af böter till fängelse enligt lagförslaget har vidare blifvit klandrad, såsom beredande en förmån af tillgångars undandöljande, som skulle uppmana till svek af alla slag.
— Jag åberopar med anledn. häraf hvad jag anfört uti lagförslaget vidfogad reservation ang:de arbetsskyldighet för fånge, som sådant förvandlingsstraff undergår; och anmärker i öfrigt endast att missbruken ej böra kunna blifva talrikare, än hittills, då villkoren och sättet för fängelser, på detta sätt tillämpadt, ej enligt förslaget skulle blifva särdeles annorlunda, än hittills ägt rum för dem, hvilka undergått fängelse efter 10 cap.
Uts.B. eller vissa sednare ekonomiske författningar, och vid jemförelse med de nya af förvandlingsgrunderne enligt nämnde lagrum, på sätt det sedermera blifvit förklaradt, visar sig att, så snart ett visst belopp öfverskridits, kortare fängelse motsvarar högre belopp af böter enligt äldre lag, än efter nya förslaget, ett förhållande, som ännu tydligare framstår, om man fortsätter jemförelsen med förvandlingen enligt de särskilda författningarna.
Slutligen återstår för mig att, sedan jag nog länge tröttat H. R. o. Ad:s uppmärksamhet, tillägga några ord äfven med afseende å den s. k. latituden vid straffens bestämmande, hvilken främmande benämning säges vara begagnad för alt dölja och bortblanda rätta egenskapen, som icke kunde motsvaras af annan svensk benämning, än godtycke.
De ytterliga vådorne af sådant, nedlagdt i domarens hand, företrädesvis emot om det fått utöfvas af annan, eller andre, utmålas med starka färgor, utan afseende derpå att man borde med säkerhet kunna bedöma, i hvad större eller mindre mån saken i allmänhet kan vara farlig, af de verkningar, som visat sig i följd af hvad länge varit utöfval, i ännu högre grad än hädanefter skulle komma i fråga, med afseende å de llerfaldiga fall, deruti det åt domarens pröfningsrätt länge varit och ännu är öfverlempadt att bestämma, så väl straffets art, som qvantitet, ”efter omständigheterna”, eller efter ”sorn saken är till”, utan ens sådan inskränkning, sorn ordet latitud tydligen utvisar, eller bestämningen af ett maximum och ett minimum, emellan hvilka gränsor allenast pröfningsräiten lemnäs öppen.
Ofversättningen af latitud med godtycke, som icke vet af några gränsor, utvisar således icke särdeles språkkunskap.
Jemväl å beskaffenheten af en del bland de försvårande och mildrande omständigheter, hvilka vid pröfningen Den 29 December f. m.
491 böra afses, lemnar nya förslaget en hittills saknad anvisning; ehuru hvad dervid uppgifvits ej kan anses annorlunda än såsom exempel, och då otjenligheten af sådane endast exempelvis gifna föreskrifter blifvit af en bland beredningens ledamöter, Hr expedilionssekrel:n Richert, anmärkt och motiverad, samt nu ytterligare Hr Rääf med afseende å ordalagen gjort anmärkn., så att 2 så divergerande auktoriteter kunde emot denna del af förslaget åberopas, det torde vara att förmoda att hela denna ytterligare anvisning uteslutes.
— Förutan alla bestämda gränsor har' emellertid visserligen ingen domare hittills ansett sig, vid den pröfning åt honom upplåtits, handla efter godtycke; han har af föreskriften om hvad som borde afses kännt sig i samma mån mer och mer bunden, som föreskriften blifvit gifven i allmänna ordalag, och han sålunda försl sjelf måst för sig komplettera den, också utan att härvid kunna öfverlemna sig åt godtyckets hänförelse.
Han har varit nödsakad hänvisa afgörandet till den lag, som, på sätt Engelska juristerne uttrycka sig, ”ligger i domarens bröst”; lian har måst anlita den bästa af alla rådgifvare: samvetet, som hvar och en, hvilken vet eller rättare känner, hvad detta ord belyder, måste medgifva vara godtyckets fullkomliga motsats.
Svårigheten och ansvarsfullheten af detta värf kan icke förnekas, likasom att det af olika parsoner måste blifva med olika skicklighet och nit utfördt, men svårare och ansvarsfullare kan det ej blifva efter utsträckningen till hvarje fall af dem, der försvårande och mildrande omständigheter kunna finnas att afse, än det hittills varit för de många säskildt bestämda fallen, de der merändels varit sådane, hvaruti de Hesta sådane omständigheter kunnat förekomma.
Der straffen förut varit utan tillfälle för någon modifikation bestämde, hafva deremot ej sällan sjelfva karakleristikerne af de olika bestraffade brotten varit så rymliga, att de medgifvit subsumerandet af likartade handlingar under så väl den ena som den andra kategorien; och den samvetsgranne domaren, som insett vigten af sitt kall och ej velat sköta det såsom blott handtverk, har, för att icke såsom högsta rätt främja högsta orätt, varit nödsakad att begagna denna tvetydighet lill jemkning och afpassande af brottens benämningar efter de på förhand bestämda straffen, då han ej fått mäta straffens grader efter olika nyanseringarne af samma brott.
Detta vida farligare arbitrerande, hvarigenom brotten mätas i st. f. straffen, kan, då det sednare öppet medgifves, umbäras, och brotten hvart och ett för sig noggrannare karakteriseras och afskiljas.
Så vida detta lyckats att i nya förslaget åstadkomma, och sålunda osäkerheten till hvilken klass af brottslighet ett förevar, fall bör hänföras kan anses vara undanröjd, inskränkes också genom samma förslag domarens pröfningsrätt vida mer än den utvidgas.
Äfven der fullkomligt fri straffmätning förr varit öfverlåten, utsättes nu gränsor derföre enligt den allmänna latitudsregeln.
Misstag genom någon gång mindre lämpliga bestämmanden, kunna väl ej undvikas, äfven efter den noggrannaste pröfning och granskning i Hera instanser; men sådana misstag hvaraf allenast större eller mindre qvantitet af eli ostridigt förtjent 492 J) e n 29 December f. m. straff kommer att blifva beroende, kunna i alla fall ej medföra det äfventyr, som misstag vid utöfningen af den, genom inga andra än dylika reglor bundna, pröfningsrätten af bindande skäl oell liknelser i fråga om bevisning, hvaraf sjelfva fällandet eller frikännandet beror.
Det är egentligen härvid de farliga missbruken af domarens pröfningsrält kunna visa sig; och för den samvetsgranne domaren de svåraste betänkligheterne uppslå.
Utländska lagstiftningar, som skiljt domaren t. o. m. från allt deltagande i fällandet eller friandet, upplåta deremot åt honom straffens bestämmande nästan obegränsadt.
Om än i sin mån fullständiga skalor för brotten och straffen af lagstiftaren uppgjordes i parallela kolumner, så alt domen tolkades genom förbindningsslrecket, och sålunda — som man uppger såsom höjden af all förträfflighet, — den brottslige kunde sägas vara dömd af lagen, icke af domaren; skulle sjelfva lagen misstaga sig så ofta ett nytt konkret fall förekomme, som icke passade in någonstädes i skalan, och sålunda måste förblifva strafflöst eller beläggas med icke fullt adacquat straff.
— Jag har för min del i det längsta sträfvat för möjligheten att kunna få dylika, åtminstone approximativt fullständiga, brotts- och straffskalor uppgjorde; jag har åtminstone trott kunna ernås ett noga bestämmande af det moment deruti, sorn begränsade öfvergången emellan urbota och icke urbota straff, och allt alternativt stadgande i detta afseende, som synts mig vigligast af alla, undvikas; men jag har funnit mig nödsakad att afstå frän försöket äfven härtill; och försonat mig med latituden, sådan den i lagförslaget förekommer, då jag deremot aldrig skall göra det med godtycket, i hvad skepelse det än må visa sig.
Jag anhåller alt dessa mina anmärkmr måtte lill LagUtsk. få åtfölja den öfriga diskussionen i följd af Hr Rääfs anförande d. 18 dennes. R. o. Ad. biföll att delta, i anledn. af Hr Rääfs d. 18 dennes f. m. till LagUtsk. remitterade motion, afgiTne anförande jemväl finge lill LagUtsk. remitteras.
De Geer, Gust.
Gerhard, hade inlemnat följande mern.:
Då jag i början af nästa månad är nödsakad att aflägsna mig från hufvudstaden, och sedermera af tjensteåligganden förhindrad att egna tillräcklig tid ål Ekon.Utsk:s arbeten, så får jag vördsammast anhålla att H. R. o.
Ad. täcktes befria mig från alt vara ledamot i ofvannämnda Ulsk., med bibehållande i öfrigt af min riksdagsmannarätt. R. o. Ad. lemnade härtill sitt bifall; hvarefter Hr Gr. o.
Landtm, anmodade Hrr Eleclorer att i deras nästa sammanträde utse en ledamot i Allm. Besv.-o. Ekon.Utsk. efter Frih. De Geer, och en ledamot i Ridd.Utsk. efter Gr. Bonde, Guslaf, som älerlemnat den polett, han på grund af numera aflidne Frih. von Den 29 December f. m. 493 Brinkmans fullmakt innehaft, samt en suppleant i BankoUtsk., efter Hr Tham, Sebastian Mathias.
Sedan härefter Hr Gr. o. Landtm., i anseende till för honom inträffande jäf att föredraga det å föredragnings-listan för denna dag först förekommande ärende, till Gr.