Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om nu, såsom Utskottet säger, ingen lag finnes, så kan det under en rättegång hända, att HäradsRätten döm mer Kyrkoherden, att svara för hela förlusten, LagmansRätten ålägger de 2 Kyrkovärdarne och Kyrkoherden hvardera en tredjedel, samt HofRätten blott Kyrkovärdarne, eller dem hälften och Kyrkoherden hälften.
Der sålunda ingen lag finnes, liknar processen ett lotterispel.
Jag tror att Lag är första vilkoret, för att stadga begreppet om rätt och rättvisa.
Jag instämmer derföre i Prosten Nordins reservation, och anhåller om Betänkandets återremitterande. 198 Den 19 Fe.bruarji e. m. Herr Riben, Carl Wilhelm:
Det är visst sannt, att ingen lag finnes, som föreskrifver, huru förhålla? bör, då brist upkommer i Kyrkocassor, men jag kan ej dela den siste värde talarens tanka, att rättegångar skulle förekommas, derigenom att man stiftade en sådan lag.
Jag tror tvertom, att just genom den skulle rättegångar upkomma.
Jag finner lika med Utskottet, att ingen lag behöfves.
Det vore blott ett besvär för församlingarne, att få en sådan lag, ty saken beror ej ensamt på Presten och Kyrkovärdarne, det finnes äfven sockenstämmor, och jag kan ej föreställa mig, att i vår uplysta tid någon församling skulle gifvas, der ej någon församlingsbo skulle vara hågad och skicklig att biträda med förvaltningen af kyrkans och socknens medel.
Vid den såkallade
Valborgmässo-sockenstämman är tillfälle att granska räkenskaperna, ock gifva de föreskrifter eller göra de anmärkningar, hvartill granskningen kan föranleda.
Jag skulle helst önska, att vi ej besvärades med nya öfverflödiga lagar, och anhåller derföre om proposition till bifall på Betänkandet.
Jag har begärt ordet för att uplysa, att.den af Herr Ribbing gjorde anmärkning äfven varit inom Utskottet, framställd; men Utskottet har ansett, att det redan finnes en lag, som bestämmer cassaförvaltares ansva - Den 19 Februarii e. m. 199 righet, nemligen den, att de ansvara en för alla och alla för en.
Det är likväl ej det, hvarom här nu är fråga.
Fråga är nu om att stifta en lag för de fall, då den ena förvaltaren är mer eller mindre vållande till förlusten, än den andra, och jag hemställer, om det är möjligt att stifta en sådan.
Detta ansvar beror på församlingarnes föreskrifter och omständigheterna.
Om Pastor fått updrag af församlingen att förvalta ensam cassan, lärer deraf följa, att han ock ensam ansvarar derföre.
Om åter flera dela med honom denna ansvarighet, skall ju denna vid en upkommen blist mätas efter den del, hvar och en haft i förvaltningen.
Jag ser ingen möjlighet, att göra en lag för alla de olika fall, som kunna inträffa.
Jag hemställer till den värda anmärkaren sjelf, huruvida Professor Gravander förslag skulle möjligen förekomma rättegångar härom.
Det är omöjligt stifta en lag härutinnan, och jag anhåller således om proposition till bifall på Betänkandet.
Lika med den sista värda talaren anser jag omöjligt, att stifta en lag för alla möjliga händelser, då de, som vårda cassan, äro mer och mindre vållande till yppade förluster.
Men det är en lag, sorn saknas för de allmänna fallen, då alla äro lika litet eller lika mycket vållande.
Om t. ex. en låntagare cederar bonis, och de ulla förut tillstyrkt lånet, 200 Den 19 Februarii e. nj. samt således äro lika delaktiga i att hafva orsakat förlusten, så är det ej bestämdt, huru mycket Pastor skall betala, och huru mycket Kyrkovärdarne.
Det är egentligen denna lag jag begär.
Prosten Nordin har föreslagit, att Pastor skulle ersätta hälften och Kyrkovärdarne \ hvardera.
Detta vore billigt, men hvem svarar, att ej domstolarne dömma annorlunda.
En rättegång derom liknar ju, som sagt är, ett spel, då man ej vet, hvad utgång man möjligen har att vänta.
Jag tror denna anmärkning förtjena afseende, och anhåller om återremiss.
Jag ber, att en kort stund få till vederläggning uptaga några af Herr Ribbing gjorde anmärkningar.
Han tror, att en lag bör stiftas, som bestämmer det särskildta förhållande emellan Kyrkoherdar och Kyrkovärdar, som bör ega rum, då de äro lika delaktiga i förlusten.
Jag anhåller få framställa, att det gifves fall, då en församling med all möjlig aktning för sin Pastor, såsom andlig man, har misstroende till honom, såsom cassaförvaltare, och andra fall, då förhållandet är motsatt.
Det kan hända, att en Kyrkovärd ensam är cassaföreståndare.
Med ett ord, det gifves så många nyanceringar, hvilka äro församlingarnes ensak, att man ej kan föreslå något allmänt stadgande, som skulle binda Iiyrkolierdarne relatift till Kyrkovärdarne.
Ut - Den 19 Februarii e. m.
201 skottet har trott, att det för hvarje fall skulle häst förete sig, i hvad del hvar och en är ansvarig.
Hafva Kyrkoherden och Kyrkovärdarnegemensam ansvarighet; så synas de höra svara hvar för sin tredjedel.
Ilar Pastor åtagit sig en dubbel förbindelse, så bör han svara dubbelt mot Kyrkovärdarne o. s. v., men någon lag har
Utskottet ej trott för så många särskilda fall kunna föreskrifvas.
Utskottet har ej velat intränga i församlingarnes enskilta rättj, att låta förvalta sina medel, såsom dem bäst synes.
Detta motiv tror jag vara tillräckligt gällande, att bidraga till bifall på betänkandet, hvarom jag också anhåller.
Jag måtte varit olycklig, att ej hafva tydligt uttryckt mig.
Det är alldeles icke för speciella fall, utan för det allmänna fall, då ej något misstroende till någon ägt rum, som jag önskat se en lag stiftad.
Jag förstår icke, huru någon domare kan sätta i fråga att tillämpa lagen, då förord finnes.
Den gamla regeln står ju fast, att förord bryter lag.
Ehrenborgh har nu för sin del ansett det naturligt att, om förord ej finnes, Kyrkoherden och Kyrkovärdarne skola ansvara för \ hvardera.
Detta är åtminstone ej öfverallt enligt med landets sed, som man ock vet i Lag är tillerkänd helgd af
Lag, der ej beskrifven Lag finnes; emedan man på flere ställen anser Kyrkoherden, som 202 Den 19 Februarii e. m. äger mera skrif- och räluie-förmåga, vara skyldig att efterse, att skuldsedlar ej blifva öfver 10 år gamla, att han mera känner de skuldsattes förmögenhet 0. s. v. Jag skulle tycka, att Kyrkoherden borde ansvara för hälften, och Kyrkovärdarne för £ hvardera, men vore jag nu Underdomare under Christianstads Hofrätt, så fick jag, så vida Presidentens votum gällde, mitt utslag upphäfvet, och detta torde häst bevisa-anledningarnes gildtighet; hvarföre jag anhåller fortfarande örn återremiss.
Jag förenar mig med Friherre Ehrenborgh.
Jag kan ej ens tänka mig en lag uti ifrågavarande fall, som skulle vara lämpelig till alla möjliga speciela förhållanden.
Det är ju icke sagt, att blott Pastor och 2 Kyrkovärdar skola vårda kyrkokassan; deri kan ju möjligen hela Kyrkorådet deltaga.
Det vore oformligt, alt söka stifta
Lag för alla dessa olika omständigheter.
Jag hoppas dessutom allt af tiden och den sig kringgripande uplysningen; jag tror, att folket snart skall kunna läsa och räkna, och således sjelf granska sina egna medels användande.
Hvar församling gör bäst upp ansvarigbetssättet inom sig.
Kyrkomedlens vårdande beror ej alltid uteslutande på Kyrkoherde- och Kyrkovärde-béfattningarne; det kan tillika grunda sig på enskilt förtroende för någon annan församlingsbo.
Det vore oformligt, Den 19 Februarii e. m. att ändra det generela lagbud, som bjuder att gemensamma förvaltare skola svara en för alla och alla för en.
Då lagen sålunda gjort allt, hvad den bör, beror det sedan på församlingarne att göra det öfriga.
På denna grund anhåller jag om bifall å Betänkandet.
Den sista värda talaren bar förekommit mig.
Han bar alldeles upfattat saken, och, som man säger, slagit spiken på hufvudet.
Jag är vanligtvis ej af den tanka, att man bör vägra återremiss, då den begäres.
Men då jag äfven är villig, att ingå på denna Herr Ribbings begäran, ser jag ändock, att
Utskottet omöjligt kan lemna annat svar derefter, än det nu gjort.
Jag öfverlemnar således till Herr Ribbing sjelf, att befria oss från alt behöfva återremittera Betänkandet.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställde proposition lill återremiss af LagUtskottets förevarande Be- « tänkande.
Hvarefter Hans Excellence gjorde proposition lill bifall af berörde Betänkande, hvilken proposition med Ja besvarades.
Den 19 Februarii e. m.
Föredrogs till remitterande Herr Ribbings, Arvid, den g dennes e. m. på bordet lagde Anförande, och gjorde Motioner örn utvägars beredande till Militärbefälets sysslosättning under fredstid, och bättre utkomst, allt i anledning af de anmärkningar, som blifvit gjorde vid Herr Ribbings den 17 sistlidne December e. m. till StatsUtskottet remitterade Memorial, innefattande åtskillige anmärkningar vid Kongl. Maj:ts Nådiga proposition, angående StatsVerkets tillstånd och behof.
Grefve von Fersen^ Hans:
Då uti Ridderskapets och Adelns plenum den 9 dennes Herr Ribbing upläste dess skrifteliga anförande, fästes min upmärksamhet vid några få punkter, dem jag nu skall försöka i korthet besvara.
I hufvudsaken, eller att någon utväg till Arme ens Subaltern-Befäls bättre utkomst är af nöden, instämmer äfven jag; men må den värde talaren ursäkta, att jag ej delar dess åsigter uti detaillerne.
Att yttra något i anseende till det nya Löne-rcglerings-förslaget, eller det gamla allöningssättets företräde, tilltror jag mig ej, och anser mig ej vuxen detta ämne.
Sedan det å båda sidor af så skicklige talare blifvit discuteradt, vore mitt yttrande endast ett åtetruprepandé af hvad å ena eller andra sidan redan blifvit sagt.
Likväl
Den 19 Februarii e. m. ao5 må det vara mig tillåtit framställa min öfvertygelse, äfvensom den generella anmärkning, att ehuru mycket jag anser Landtbruks-yrket vara förenligt med den Militaira tjensten i fredlig tid, anser jag dock Landtbruks-yrket ingalunda utgöra något oumbärligt reqvisitum för en militairs duglighet.
Under åberopande af Historiens vittnesbörd vågar jag äfven vädja till dem, som varit i tillfälle att kunna bedömma det, om ej uti städernes förvekligande lefnadssätt mången danats till en på slagtfället duglig och tapper Militaire.
På ett ställe i dess anförande yttrar sig Herr Piibbing:
"Är det då så väl be" tänkt, att föranleda unge Officerares flytt"ning till Städerne och Gästgifvar gårdar"ne, hvarest deras själs- och kroppskrafter "ofta spillas på tomma förströelser och "fördärf iga utsväfningar.
— Äfven der, "hvarest Garnizonstroupper äro företrä"desvis syslosatte, och väl vårdade, såsom "i hufvudstaden, bevisar den stora sjuklig"heten och dödligheten bland dem, att det"ta lefnadssätt har frestelser, för hvilka "mängden dukar under."
Denna satts är ny, åtminstone obekant för dem, hvilka vistas i hufvudstaden.
Hvad sjukligheten bland Befälet beträffar, i anledning af de frestelser den värde talaren supponerar, tror jag han snart skulle öfverlygas om motsattseu genom noggranna undersöknin - aoö Den 19 Februarii e. m. gar om verkliga förhållandet.
Hvad morta» liteten åter bland Befälet beträffar, derom äro upplysningar lätta att erhålla.
Jag tror, att vid undersökning skulle resultatet blifva, att få af befälet, åtminstone under en tiderymd af 7 k 8 år, med döden afgått.
För öfrigt torde det vara mig tillåtet, att här anföra det vittnesbörd af äldre personer, hvilka äro i tillfälle att kunna bedömma förr och nu, att så väl ton, som Esprit de Conduite, inom arméen nu är på en högre punct än förr; och derföre hafva vi att tacka dem, som varit vittnen till detta numera snart sagolika Garnizonslif, och hvilka med goda råd och exempel ledt och förelyst oss.
Visserligen frångår jag ej, att stadslifvets förströelser kunna vara frestande för ungdomlig oerfarenhet, men min öfvertygelse är, att man snart mera kalit och liknöjdt betraktar dessa nöjen, och om än någon individ fortgår på denna bana, ledes likväl tankan hos pluraliteten på något mera reelt; det att bilda sig till nyttig samhällsmenniska och medborgare.
Vidare yttrar Herr Ribbing:
"Ännu ”värre måste förhållandet vara hland söt”dana Militairer, som lefva i Städerne , ”utan någon bestämd sysslosättning.
Att ”unga Officerare skola i städerne begagna ”tiden till studier, hörande till deras yrke, ”mäste, sä länge de ej dertill uppmanas Den ig Februarii e. m. 207 ”af gifne examens fordringar eller visshet ”om1 b efor dr an för deras större skicklighet, ”snarare blifva en aflägsen önskan, än nå”got verkligt förhållande.” Kongl.
Nådiga skrifvelse till dess GeneralAdjutant för Arme'en af den 27 Aug. 1828 torde till en del kunna anföras såsom exempel af denna önskans möjliga förvandlande till realité. i:sta puncten af Kongl. Brefvet lyder som följer: 1:0 Endast sådana Officerare skola anses competente att till rare antagas, hvilka förut undergått en examen, hvars beskaffenhet vi villje framdeles i nåder bestämma, samt tillika antingen i krig gjort effectiv Adjutantstjenst, eller ock &c. Herr Ribbing fortfar sålunda: ”Vigten ”och värdet för OJficerarne af den så kal”lade Militaira hållningen, detta ord må ”då innebära hvad som hälst, måste dock "motsvaras af en hela trouppens bättre ”hållning, som ofelbart skall befrämjas der”af, att OJficerarne ständigt bo ibland man” skåpet och hålla han d öfver deras npp”förande så i som utom tjensten.”
På hvad sätt Lönevilkoren än blifva inrättade, är likväl Officerarnes åliggande i anseende till trouppens hållning ej mindre.
Upsigten öfver Soldatens upförande så i som utom tjensten blifver ej uraktlåten.
208 Den 19 Februarii e. m.
Tj enst gör ings Reglemente t för Armeen 3 Delen 1 Cap. 1 §. 1 punct, anbefaller: Öfverste och RegementsOfficer samt hvar och en af Staben bör vistas på sitt boställe, eller inom Regementets Stånd; Compagnie-Officer inom Sqvadron eller Compagniet. 2 S' $ punct.:
Ehuru en SubalternOfficer har CompagnieExpeditionen, blifver likväl Ryttmästare!! eller Capitainen (så vida han ej har permission eller Semestre), tjenstgörande Majoren ansvarig för ordning och efterlefnad af Ordres inom Compagniet.
4 S- 1 punct.:
Befälet måste noga underrätta sig, huru karlen uppför sig på Roten, upmuntra honom till upmärksamhet och hushållning, samt, i händelse han beträdes med dryckenskap, slagsmål eller oanständigt upförande, honom derföre straffa.
5 Cap. 45 $ punct.:
Då Compagnie.
Chef erhållit rapport eller kunskap om något Torps vanhäfd, eller större bristfälligheter på åbyggnaden, utsätter han syn derå, samt låter på behörigt sätt tillkalla Kronobetjent, jemte värderingsmän.
Jag tror således, att TjenstgöringsReglemcnlet tillräckligt sörjt för att, ulan afse - Den 19 Februarii e. ra. ao9 seende på aflöningssätt, en bland Befälets förnämsta skyldigheter, Trouppens eftersyn, ej lärer på minsta sätt blifva uraktlåten.
Dessa äro de få punkter af Herr Ribbings anförande, som jag ansedt mig böra och kunna besvara, och återstår nu blott för mig en punkt, hvilken jag ej anser mig med tystnad kunna förbigå.
Herr Ribbing sager: ”den som är falstad vid fädernejorden med sitt yrke och ”sina timliga förhoppningar, han håller ”henne kär, och styrelsen som henne vår”dar.
Denna öfvertygelse hyser äfven jag, men vid applikation af denna satts till anförandets syftning äro vi af olika mening.
Hvarje Svensk Medborgare anser jag vara fästad vid fädernejorden, hålla henlie kär, och den styrelse henne vårdar, och, utan afseende på aflöningssätt, är jag öfvertygad, att hvar och en i behofvets stund skall, såsom redlig medborgare, täfla vid försvarandet af fäderneslandets sjelfständighet.
Herr von Troil, Emil: Hvad som uti förevarande Memorial först fästat min upmärksamhet, är att det innehåller tvenne bestämt särskildte ämnen, nemligen första delen en fortsättning af den diskussion, rörande Kongl. Maj:ts nådiga proposition om StatsVerkels behof uti 3:dje Hufvudtitteln, 13 H. 14 210 Den 19 Februarii e. m. hvilken discussion redan längesedan afRidderskapet och Adeln blifvit till StatsUtskottet remitterad, för att vid Utgiftsbetänkandets upsättande tagas i öfvervägande.
Är Herr Ribbings mening, att hans Memorial af Utskottet vid samma tillfälle skall tagas i betraktande, så synes mig, att det blifvit nog sent inlemnadt, nemligen den g Februarii, då Ridderskapet och Adeln redan förelagt StatsUtskottet att den 10 i samma månad med UtgiftsBetänkandet inkomma.
Sednare delen af Herr Ribbings Memorial innehåller deremot en spritt ny motion, om ett nytt sätt att tillsätta Landtmätare genom att taga dem utur Armeen.
Desse ämnen äro till den grad sk i 1 jäktige, att de omöjligt af samma Utskott kunna behandlas, och huru deras sammanförande i ett memorial står tillsammans med 5i §.
Riksdags-Ordningen, lemnar jag derhän.
Emedlertid skall jag be, att med några ord få yttra mig om hvardera särskildt.
Första delen hvälfver sig nästan endast kring den satts, att militäre tjenstemän böra hafva boställen.
Denna princip har redan inom detta Hus blifvit discuterad, och torde jemte Utgiftsbetänkandet åter blifva det.
Jag vill derföre nu blott besvara någre af Herr Ribbings yttranden, som synas mig anmärkningsvärda.
Herr Ribbing säger: ”Ehuru vid Indelningsverket1} uprät - Den 19 Februarii e. m. 211 "tandej, likhet varit åsyftad mellan löner”ne inom samma gradj har dock tiden ver”kat till olikhetj som bör jämnas, hvilket ”man lärer inse kunna ske inom Regernen”terne sjelfve.” Hvad med den åsyftade likheten här menas, inser jag lika litet, som huru jemnkning till billig likhet skall kunna ske inom hvarje Regemente, då ett sådant i indelt anslag erhållit mer än dubbelt mot ett annat, till aflönande af alldeles lika personal af Befäl och spel.
”Huru högt det värderas att få bo på ”sitt boställe under fred i ro j det bevisas ”af de händelser j att mången Officerare ’’försakar befor dr an blott för att vara orub”badj der han kunnat bosätta sig.”
Att sådana exempel finnas, medgifver jag, men just de tala mycket emot det indelta löningssättet, hvilket, då det borttager begäret efter befordran, motverkar den ärelystnad, som utgör ett nödvändigt moraliskt element uti hvar och en god Annee.
”Det är väl länge äfven för en Su”balternOfficerare att under 12 ä 16 år va”ra utan eget hemvist; ännu mer för Ka"pitener och i graden qvarstående Under”OfficerareHvad de sednare beträffar, så har frågan derom för det närvarande ingen praktisk vigt, men Herr Ribbing vill, att äfven Subaltern-Oflicerare skola hafva 14* 212 Den 19 Februari i e. m. boställen, oell beskrifver sedan, huru de skola begagna deni, huru de vårda gamla föräldrar och syskon; huru de knyta förädlande band med en hustru, huru de fatta kärlek för fädernejorden och derigenom för styrelsen, som henne vårdar, huru de gå på jagt m. m.
— Jag erkänner värdet af allt detta, men hemställer, om ej alltsammans lika väl kan ega rum utan boställen.
Låtom oss blott ett ögonblick tänka efter, hvad ett boställe egentligen är.
Det måtte ej vara något annat, än en lägenhet, som mot arrende medföljer en viss tjenst, ehuru arrendet ej utgår directe, utan genom afdrag af den egentliga lönen.
— Om t. ex. en SubalternOfficerare har 200 R:dr i lön och ett boställe, som anses rendera lika mycket; eller om han, ett för allt, har 4oo R:dr, och sjelf får söka sig en lägenhet att arrendera, så måtte förhållandet i båda fallen vara detsamma.
Hela skillnaden är, att han i sednare fallet kan välja, ej allenast efter sin egen smak, utan äfven efter tillgång på förlag.
För den, som äger ett större sådant,' måtte det vara föga intressant, att gå och se på, huru en å två personer arbeta, och större äro likväl vanligtvis icke de lägenheter, som blifvit anslagne till SubalternOfficers boställen.
Jag för min del kan ej komma från den tanka, att sådane små hemman skötas alldrabäst af sådane jordbrukare, som sjelfve lägga hand vid arbetet.
Den 19 Februarii e. m. 2i3 ”Alt: unga Officerare skola i städerne begagna tiden till studier, mätte, så länJJge de icke dertill upmanas af gifhe e.xa”mens fordringar eller visshet om befordran "för deras större skicklighet, snarare blif”va en aflägse önskan, än ett verkligt för"hållandeJag vill ej tvista om, huruvida detta förhållande redan blifvit verkligt eller ej; men då den värde Ledamoten tror, alt det nödvändigt fordras tvånget af examina, eller lockandet genom en derifrån härledd befordringsrätt, för att förmå unge militairer att studera, så måtte lian glömma den mägtiga kraften, som drifver att söka kunskaper för dess egen skull; tidsandan som mer och mer nekar agtning åt den okunnige; samt den belöning, som ligger uti kamraters erkännande och eget medvetande af att värdigt kunna upfylla den plats man i samhället innehar, sorn medborgare och som embetsman, och att måhända vara värd en befordran.
— Jag skulle tro, att i detta medvetande ligger lika stor belöning, som i sjelfva fullmagten, och att den, som äger det förra, med sinneslugn bör kunna'umbära den sednare, onx den skulle uteblifva.
Herr Ribbing tror, att de Officerare, som ej hafva boställen, göra otyckliga mödrar och befolka barnhusen.
•— Om sjelfva factum vill jag ej tvista, emedan jag tror, att det i allmänhet måtte vara svårt, att 214 Den ig Februarii e. m. utröna rätta härkomsten af dessa ställens innevånare, men jag hemställer till den värde Ledamoten sjelf, om ej den synd, hvaremot han tyckes ifra, lika väl torde kunna bedrifvas på boställen, som på annan jord.
Jag skulle tro, alt oädla nöjen i allmänhet sällan lättare och förlåtligare torde vinna insteg, än hos unga personer med bildad upfostran, som blefvo nödsakade, alt, skiljde från anhörige, lefva på aflägse boställen, utan tillgång till någre af de ädlare nöjen, som för bildade personer äro behof. — Herr Ribbing talar ständigt om, att de Officerare, som ej lia boställen, bo i städer och på gästgifvaregåjdar; jag tror, att det hittills med minsta delen varit fallet.
De unge män, hvilka söka inträde, såsom Officerare, på LandtRegementerne, äro vanligtvis söner af föräldrar, som inom provincen äro bosatte, och merändels fortfara de, åtminstone under första delen af deras tjenstemannabana, att begagna deras fordna hemvist.
Blifva nu alla löner inom samma grad fullkomligt lika, blir det så mycket lättare för RegementsCheferne, att så arrangera, att hvar och en ung
Officer blir placerad på det compagni, inom hvilket han har anhörige boende.
— Hvad som för öfrigt anföres om boställsliafvares lugn och sinnesro, och om deras oro, som ej hafva boställen, lemnar jag i sitt värde.-— Likväl har jag känt dem, som med lånte förlag brukat egne boställen, och genom Den i f) F e b r u a r i i e. m. någre års missväxter kommit i sådan financiel belägenhet, sorn. svårligen medgifver fullkomlig sinnesro.
Att den hittills följde method vid boställens bortarrenderande ej visat sig förmånlig, medgifves, men det hindrar ej, att en bättre sådan kan antagas.
Att sådant är möjligt, be vises af Akademiers och flere publike Verks egendomar, som sedan lång tid tillbaka varit utarrenderade och äro ganska väl skötte.
Hvad gemenskap boställsverket kan äga med de af Konung Carl XI anlagde stuterier, som sedan blifvit nedlagde, och nu ifrågasatte att återuprättas, inser jag ej.
Den enda rimliga mening det varit mig möjligt att finna i detta stycke af memo rialet är, att hvar och en inrättning, blott derföre att den af Konung Carl XI blifvit införd, skulle vara ofelbar och aldrig un der lidernes längd behöfva uphäfvas eller ändras. — lag får dervid erhindra om en annan Konung Carl XI:s inrättning: det envälde han ville grunda för sig och sitt bus, som inom kort lid kostade Sverige öfverväldet i norden. ■—■ Jag tror det vara nog sagt om hans ofelbarhet, och ehuru jag erkänner, alt hans afsigter voro patriotiske, tror jag dock ej han kan fritagas från den menniskor i allmänhet vidlådande bristfällighet, att understundom taga miste om medlen.
2l6 Den 19 Februarii e. ro.
Att den gamla boställsjorden nu kan underhålla ett ökadt antal Befäl, derföre att folkmängden inom liela landet tilltagit, är en sats, som sjmes mig öfverflödigt att vederlägga; meri deruppå, att de nuvarande lÖnerne äro mer än tillräck 1 i ge, emedan derföre betalas accord, får jag svara, att ehuru små lönerne inom ett embetsverk, af hvad slag som hälst, ock må vara, torde det alltid vara möjligt att erhålla en personal af tillräckligt antal, men måhända ej af erforderlig duglighet.
— Att det sednare inom arme'en äfven hittills varit möjligt, tror jag kommit af den militaira tidsanda, som varit en naturlig följd af de stora och långvariga krig, hvilka börjat vårt tidehvarf.
Herr Ribbing yttrar:
"O/re en rättvis"lig reduction inom Indelningsverket ägde ”rum, så att de lägre graderne återfå hvad "dem tillhöra, så är redan derigenom till ”stor del vunnit hvad jag yrkar, och fle”re