Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan dessa order utgått från den i sin slägt och särdeles i sitt hus egenmäktigt regerande gamla frun, uppstod en undergifven tystnad i hela kretsen, hvilken tystnad icke afbröts så länge tekopparna slamrade.
Men så snart de återkommit på brickan, började Henriette draga shalen omkring sig; och Patrik förmodade att mamma nu kanske ville vara ensam med de nykomna slägtingarna.
”Jag behöfver nu vara alldeles ensam.
Debora skall straxt följa syster min och barnet upp på deras kammare, så att de få se öfver sakerna!
I morgon hålla de hvila, men i öfvermorgon kan du skicka hit shirtingen, Patrik!”
Nu blef allmänt uppbrott.
Vid afskedstagningen hoppades Henriette att hon följande dagen skulle finna mamma återställd, men mamma svarade sötsurt:
”Det kan du höra åt genom bud – jag vill ej hindra dig att längre vara ifrån sommarnöjet . . .
Farväl med er . . .
Är jag frisk om söndag, så kan ni äta middag här!”
Då fru v.
Kühlen och hennes unga dotter, efter mamsell
Deboras bortgång, befunno sig ensamma i den stora och rätt vackra kammare, som blifvit dem upplåten, var bådas första rörelse att kasta sig i hvarandras famn.
”Döm icke efter början, mitt barn!” tröstade modern, hvars eget eljest så förtröstansfulla hjerta nu var temligen tungt.
”Ack, så narraktiga våra luftslott voro!” hviskade Blenda.
”Här bli vi liksom fångar.”
”Åh nej, du lilla, det skall du icke tro – det blir icke så illa heller!”
”Se då ut genom fönstret – den stora mörka muren stänger ju all utsigt: vi ha icke ens en skymt af himlen!”
”Sa veta vi ändå, kära du, huru den ser ut, och bära den dessutom alltid i hjertat, när vi äro vid mod och hopp.”
”Men det kunna vi icke vara . . .
Säg, på samvete, om mamma i denna stund eger någondera delen?”
”Det eger jag visst!
Stackars syster
Regine Sofie var sjuk, och har dessutom alltid haft sitt eget sjelfrådiga sinne; att hon emellertid vill oss väl, försäkrar jag heligt!
Och Patrik – det såg du sjelf, om han var hederlig och beskedlig, som förde oss i en sådan vagn!”
”Kusin Patrik är rätt bra, jag har ingenting emot honom, ty om han icke har särdeles hvarken utseende eller sätt, så har han åtminstone hjerta.
Men hans fru – jag vet icke hvarföre hon såg så besynnerligt på mig och bemötte mig liksom . . . jag kan ej säga hur: det pinar mig dock mycket.”
”Åh, det blir nog bra, du lilla!
Om hon också är lite på sin kant, så hör det kanske till stockholmskornas fasoner . . och se’n så snäbbade allt Regine Sofie åt henne också.”
”Just det var så ledsamt – hvilket tråkigt lif inomhus att höra svärmodern så der hugga på sonhustrun . . . ja ja, hon tycks hugga på något hvar, och summan af alltsammans är, att om en önskan kunde uträtta något, så skulle jag af allt hjerta önska att jag i morgon bittida vaknade i vårt gamla hem!”
”Men dermed förlorade du också minnet af sjelfva resan, som du haft så mycket nöje af, och minnet af eftermiddagen i Wennerborg, hvilken väl också var något värd.”
”Ack, ja” – Blendas ögon började åter glänsa – ”denna eftermiddag var det bästa, ty jag har den att tacka för det enda nöje jag här lär få!”
Hon visade på sitt bokpaket.
”Och jag är viss”, uppmuntrade fru Emerentia, som så gerna ville se molnen fly från dotterns panna, ”jag är viss att grefven med snaraste kommer hit till Stockholm, och honom, han som har ett både värdigt och förnämt utseende, våga de ej stänga ute: ty den vore väl blind, som kunde tro att han far med hafs, såsom syster min – oss emellan sagdt – kanske icke så orätt inbillar sig om de fyra andra.”
”Jag bryr mig också just icke så mycket om dem!” menade Blenda, hvars alla tankar från böckerna drogo sig till den vänlige gifvaren och det samtal hon haft med honom – och här råkade hon så lyckligt erinra sig det om i verkligt deltagande vittnande råd, som han vid afskedet gaf henne: ”Möt icke för öppenhjertigt den tjenstaktighet och de artigheter, som säkert skola erbjudas er!
När man är ung, och framför allt när man är skön och utan manligt beskydd, behöfver man vara något misstrogen.”
Modern smålog.
”Jag är nöjd med det så som det är!” sade hon.
”Du blir nu alldeles lik den i tornet inneslutna prinsessan, och syster min är draken, mot hvilken alla de kämpar månde strida, som önska få en skymt af den fördolda skönheten.”
”Nå, så får väl jag också vara nöjd!” inföll Blenda, hvars af naturen lätta och spänstiga lynne vid dessa tröstgrunder ej längre kunde stå emot det dystra intryck, som hon rönt.
”Men jag är säker”, tillade hon leende, ”att ingen öfvervinner den draken och att jag blir qvar i tornet tills döden eller – min riddare befriar mig.”
”Sådant skall sinnet vara . . .
Låt oss nu utan afvoga känslor blicka omkring, så finna vi det nog bra . . .
Hvilken vacker soffa, du . . äkta bombasänget till öfverdrag . . . och betsad byrå med spegel på – jo, jag tackar, du lilla . .
Än sybord då!
Den beskedliga Regine Sofie, detta var då alltför vänskapligt i Stockholm, der allt är så dyrt.”
”Men i alla fall är det tungt och mörkt härinne.
Och se’n dessa stora husmassor, dessa ändlösa gator – det är ängsligt alltsammans!”
”Och ändå blef du så godt som tokig af förtjusning, när du först fick se sta’n!”
”Ja, men då stod jag på ångbåten, och derifrån var den så skön, att jag kunde bli tokig än en gång, om jag åter finge se den synen.
Men när man kommer in uti den.
så är det icke på det sättet – bara bullret på gatorna gör en ju alldeles döf.”
”Du finner dig nöjd med alltsammans, du lilla, när du blir van och, som min salig farmor plägade säga, lite varm i kläderna . . .
Och låt oss nu plocka upp sakerna, så att den beskedliga mamsellen, när hon kommer tillbaka, icke får någon nys om att vi så här gett oss öfver, utan äro nöjda och tacksamma – ty lita du på att syster min nog hör efter den saken!”
Det kunde nästan anses som en lycka i de nya husliga förhållanderna att det myckna pratet och stora ansträngningen så medtagit den stränga husfruns krafter, att hon följande dagen befann sig i ett tillstånd af djup afmattning, hvilken omständighet materielt tvingade henne att icke tyrannisera hvarken sig sjelf eller andra.
Denna förändring öppnade genast Blendas medlidsamma hjerta.
När hon sedan – under det hon sakta och utan allt fjäsk, men mildt och klokt skötte om sin sjuka tant – fick fröjda sig åt en och annan nästan öm blick, var hon snart helt och hållet försonad.
Och när hon ytterligare, innan tant Regine Sofie återvann sina vanliga krafter, genom mamsell
Debora inhemtade hur god menniska denna tant, trots sitt sträfva lynne och sitt sträfva väsende, var, hur välgörande i tysthet mot många betryckta, fastän ingen vågade sig fram att tacka henne, beslöt Blenda att med allt tålamod underkasta sig sin beskyddarinnas ledning, öfvertygad att hon genom eftergivenhet, flit och vänlighet snart skulle lyckas att intaga denna till sin förmån.
Under de första fjorton dagarna fick Blenda sitta nere för att, såsom det hette, hålla sin tant sällskap under tillfrisknandet, men egentligen derföre att tant Regine Sofie skulle få tillfälle att sjelf pröfva tvenne vigtiga saker: den ena, huru fort och framför allt ihärdigt Blenda kunde föra nålen, den andra huru tåligt och böjligt hennes lynne var, hvilket lätt skulle utrönas, ty under denna pröfningstid kom hon ej längre utom dörren än ned i tants trädgård straxt bredvid, och dit ledsagades hon icke af sin mor – ”den fjollan”, tänkte vår tant, ”litar jag visst icke på” – utan af mamsell Debora, som eftertryckligen var tillsagd att hålla ögonen öppna, så att icke några ”basilisk-blickar eller söta miner” insmögos genom planket.
Blenda – okunnig såväl om den omständigheten att hon undergick vissa eldprof, som om den, att tre biljetter till henne och hennes mor undergått konfiskation, sedan åtskilliga besök först blifvit afvisade – undrade inom sig att ingendera af de fyra artiga medpassagerarne hördes af; och då hon i följd häraf icke hade några nöjen att försaka, visade hon sig högst tacksam för det enda, som tilläts henne, att en eller halfannan timma hvarje afton få sitta under syrenhäcken i tants trädgård, der det då var hennes ljufvaste nöje att läsa i någon af sina kära böcker eller att tänka på honom, som bland alla hennes intryck stod klarast.
”Jag är ganska nöjd med din flicka, min kära Emerentia!”
Med dessa ord behagade fru Regine Sofie öppna samtalet en dag, då hon första gången helsade på i systerns kammare, der denna helt ifrigt vadderade morgonrockar för kusin Patriks lärftsbod.
”Herre jesses, sådan glädje det gör mig!” svarade den af så mycken nåd öfverraskade modern.
”Ja, jag kan säga att jag till och med är mycket nöjd: hon syr väl och ordentligt sin skjorta färdig på två dagar, och hon sitter stilla på stolen, utan att i hvar handvändning göra sig ärende ut eller åt fönstret, såsom de unga flickorna pläga.
Och se’n har hon hvarken begärt eller visat minsta otålighet öfver att hon ej fått komma någorstädes utom i trädgården.”
”Ack, skulle det falla henne in!”
”Bra att ej så skett – jag tycker om att man tål sig tills jag säger ifrån, ty jag har alltid skäl för hvad jag gör.”
”Det är jag ganska viss om.
Men . . . ”
”Hvad för men?”
”Vi ha nu öfver fjorton dagar legat dig till last – jag tycker det vore billigt att vi började vår egen lilla hushållning?”
”Det lär bli bäst att vänta med det, tills ni fått samla en smula.
Jag säger nog ifrån, när jag icke längre vill lägga i grytan mer än jag har brukat . . .
Men hör på, du, jag har något att tala med dig om!”
Fru Emerentia upplyfte hufvudet och tyckte sig se liksom ett försmädligt leende lägga sig i ordning på kära systers läppar.
”Hvad menar du om det här?”
Och kära syster kastade tre små uppbrutna biljetter på bordet.
”Hvad skall jag mena, hjertandes du – jag begriper icke det minsta!”
”Ser du, Emerentia: om jag i allt vill vara som en riktig mor för Blenda, så sker det naturligtvis endast af god mening.”
”Begriper jag icke det!”
”Och den, som åtager sig ett sådant ansvar, bör också ha rättigheter derefter . . .
Men kanske du tycker dig på något sätt förfördelad af att jag såsom en god syster tagit halfva bördan ifrån dig?”
”Sant är väl”, tog sig vår värda fru mod att svara, ”att jag aldrig ansett som en börda, utan fastmer som ett stort nöje, att handleda min lilla Blenda.
”Jaså, nå det borde jag ha begripit!
Du har i din enfald dernere i menlösheten på landet icke ens så mycket som tänkt på att du skulle vakta henne.
Det är, min själ, lätt att vara mor på det sättet – men om flickan haft godt af en sådan efterlåtenhet här midt inne i ulf-landet, det, hade vi fått se, om ingen åtagit sig det öfverflödiga besväret.”
”Kära Regine Sofie, jag tycker du är icke mycket be- skedlig mot mig nu!
Jag vet . . . ”
”Du är en gås, Emerentia – det var du från barndomen, det är du än i dag och det blir du till din död, och det kommer sig af de eländiga romanböckerna, som vridit om hufvudet på dig.
Nånå, icke säger jag sådant der, när barnungen hör det; men sant är sant, och derföre skall du ha förtroende till mig, som vet hur det går till och hur faran står för dörren, när sysslolösa vettvillingar springa efter en vacker flicka.”
”Men jag har icke märkt till någon fara jag!”
”Så märk den nu då . . eller hvad menar du om de här tingestena?”
Syster Regine Sofie pekade med en verklig meduseblick på de tre biljetterna, som hon kastat på bordet.
”Ja, icke vet jag hvad der står!”
”Men jag vet det!
Hör på bara – så här lyder den första, som är skrifven till dig . . . ”
. . ”och som du öppnat?”
”Jaha, du, och äfven besvarat!”
”Besvarat?
”Alldeles, eftersom icke något hafs får passera i mitt hus, som i all sin dar varit ett ärbart hus!”
Och fru Regine Sofie slog upp den första biljetten, och läste:
”Min nådigaste fru v.
Kühlen!
Sedan jag flera gånger haft den oturen att förgäfves söka herrskapet, då jag önskat få aflägga min uppvaktning, tager jag mig denna gång friheten att göra det skriftligen.
Utom det att afsigten med mina besök varit att få betyga min tacksamhet för det intressantaste ressällskap jag någonsin haft, var det min mening att få utbedja mig den äran att föra damerna till det lustparti med dans, som nästa söndag kommer att ega rum på Drottningholm.
Ångbåten, som har regementsmusik om bord, afgår klockan 2, och ifall jag icke blir så lycklig att få afhemta herrskapet direkte från herrskapets bostad, skall jag troget passa på vid Nybron.
I förhoppning om ett gynnsamt svar, hvilket jag kommer att afhemta i afton, har jag äran teckna
vördnadsfullt
Born.”
”Nej, så artigt af den hygglige kongl. sektern . . .
Om söndag – kors, det är ju i morgon det!”
Ett kort skratt och en försmädlig blick af systern påminde likväl fru Emerentia om sitt beroende.
”Jo jo, det hörs nog hvad du i din kortsynthet ärnat ta för ett steg, och du tycker väl det var stor skada att det der lustpartiet råkat till att gå för sig sistlidne söndag i stället för i morgon . . .
Men se här skall du få höra svaret på så tjenstaktigt anbud.”
Vår sjelfherrskande fru stack handen ned i sin förklädsficka, der brefvexlingens andra afdelning förvarades, sökte ut originalet till den afskrift, som blifvit afsänd, och läste med triumferande röst för den i stum tystnad försänkta Emerentia:
”Min kära herre!
Det är i mitt hus (enkans efter en aktningsvärd borgare) som syster min med sin dotter bor, och som de här njuta allt det skydd de behöfva, så är det i samråd med mig som fru v.
Kühlen tackar herrn för hans goda mening, hvilken icke kan antagas.
Regine Sofie Thorman.
Om besökens inställande anhålles.”
”Nå, hvad säger du om det der?
Menar du jag handlat mot Blenda som en värdig moster, eller tror du att någon hederlig karl nånsin kastar ögonen på henne, om hon först blir känd som lätt på trå’n?”
”Kors, kors!”
”Ja, du må väl korsa dig – om ni varit ute på det viset under skydd af en ung herre, som bara vill kurtisera henne, skulle hon vid det här laget icke haft mer rykte i behåll än som fått rum i ett synålsöga.
Den stackars fru Emerentia blef alldeles blek af förskräckelse.
Hon måste tillstå, och hon gjorde det af uppriktigt hjerta, att hennes obekantskap med den verkliga verlden kunde komma henne att taga vilse; och som hon egde urskillning nog att inse hvad som här fordrades af henne, kufvade hon sin stolthet och tackade sin syster af ödmjukt sinne.
”Bra!” sade denna tillfredsställd . . .
”Nu komma vi till n:o 2:
”Bästa fru von Kühlen . . . ”
(”Den här”, afbröt sig fru Regine Sofie, ”anser jag vara af sämre slag, efter han söker dölja sig under sken af att gagna dig!”)
”. . .
Såväl i tisdags som sistlidne lördag var jag i fru v.
Kühlens bostad utan att blifva emottagen, men då detta utan tvifvel härledt sig från något misstag, skyndar jag att på detta sätt förklara att jag gjort allt i verlden för att kunna hålla mitt gifna löfte.
Tre af mina slägtingar, grefvinnan C., friherrinnan H. och statsrådinnan P., ha alla lofvat att lemna fröken så tillräckligt broderier, att hon icke alls behöfver vända sig åt annat håll.
Grefvinnan, som jag först vidtalade, är angelägen om skyndsamhet, och jag har lofvat att i morgon presentera fröken hos henne, hvarföre jag klockan 12 på förmiddagen skall ha det nöjet att afhemta min vackra portegé.
Med uppriktig glädje öfver att ha kunnat vara herrskapet till tjenst tecknar jag
högaktningsfullt
T–svärd.”
”Nå, hjertandes, i den der var väl ingenting ondt!” inföll fru Emerentia med upplyftadt hufvud.
”Den välmenande baron har hållit bättre ord än jag tänkte, och om grefvinnan och friherrinnan och statsrådinnan vilja vara så goda att ta emot min dott . . . ”
” . . . så skulle du utan försyn släppa henne, att löpa kring gatorna med en . . en . . .
Emerentia, är du icke galen, så är du åtminstone dummare än folk har lof att vara!”
”Kan du då icke begripa att din baron tar den der tjenstaktigheten till förevändning att komma på förtrolig fot med flickan.
Om det varit ärligt menadt, så skulle han bedt grefvinnan sjelf besöka den stackars fattiga fröken, eller åtminstone skicka ett fruntimmer efter henne.”
Åter teg fru Emerentia: för andra gången kände hon sig slagen af syster Regine Sofies logik.
”Hvad svarade du?” stammade hon.
”Nog fick han svar . . . hör på:”
’Min högtärade herr baron!
Såsom moster åt den unga person, som herr baron haft den omsorgen att intressera sig för, får jag tillkännagifva, att om hon i sin barnsliga okunnighet emottagit något löfte om rekommendation till arbete, så har sådant nu helt och hållit förfallit, emedan hon af mig blifvit upplyst om att det icke är af unga herrar som man önskar sådana der rekommendationer.
Vidare anhållandes att mitt hus måtte respekteras för såväl besök som bref, har jag äran etc.
Fru Emerentia tordes icke ens öppna munnen.
Och tagande tystnaden för bifall, öfvergick syster Regine Sofie till biljetten n:o 3.
”Den här, skall du veta, är till Blenda sjelf och så skamfullt förtrolig, att jag velat spotta åt den slyngeln, som skrifvit den . . .
’Dyra, himmelska fröken Blenda . . . (”Jag skulle himla dig jag, om jag hade dig här!”)
Skrifvelsen var från löjtnanten: och som man erinrar sig att han ansåg
Blenda vara minst lika betagen i hans person som han i hennes, var den rådande tonen i biljetten lätt förklarad.
” . . .
Med förtrytelse öfver mina tio motgångar – ty så många gånger är det jag sökt er utan att träffa er – griper jag nu till pennan för att förklara er att jag icke längre uthärdar denna oerhörda och oförtjenta grymhet.
Har ni kommit till Birgers gudasköna stad, nöjenas och glädjens stad, min fröken, för att gå i kloster?
Eller har ni råkat under inflytelsen af någon vresig duenna, som egennyttigt vill gömma er för verldens beundrande blickar?
I så fall besvär jag er att icke vara mindre uppfinningsrik än de spanska donnorna äro mot sina duennor!
Jag brinner af begär att få visa er en mängd herrligheter, som jag vet skall förtjusa er, och om ni i sällskap med er förträffliga fru mor – hon är alltför fördomsfri och upplyst att vara prude – ville skänka mig det nöjet att nästa fredags eftermiddag klockan 4 möta mig i vestra alléen på Carl XIII:s torg, så förer jag herrskapet till Djurgården, der vi skola ha oss en gudomlig eftermiddag, hvarefter vi på aftonen bevista Gauthiers representation och supera på Blåporten.
Svaret skickar jag efter i morgon bittida, men låt det för guds skull icke bli nej!
Den undergifnaste af edra beundrare
E. S.*”
”Vill du ha större chikan åt dotter din?” frågade fru Regine Sofie med gäckande röst.
”Eller kanske du anser det språket också för hederligt?
Begriper du hvad han tänker om dig – du är för fördomsfri att vara prude!”
Nu började den stackars fru v.
Kühlen att snyfta.
Det var en förskräcklig lexa hon erhöll, men så slet sista brefvet åtminstone sjelfförblindelsens bindel fullkomligt från hennes ögon.
”Kapten, kapten – så rätt han hade och så väl han menade oss, stackars fruntimmer!”
”Hvad var det med kaptenen?”
Fru Emerentia förtäljde nu utförligt om ångbåtskaptenens faderliga omsorg om Blenda och hur han hållit de unga herrarnas tjenstaktighet tillbaka.
”Gud välsigne den hedersmannen!
Jag skall sjelf gå ned en gång ock tacka honom . . .
Men nu skall du höra hvad jag svarade den påfågeln!”
”Löjtnanten?”
”Jaså, det var en löjtnant, det borde jag ha begripit!”
Vår tant läste:
”Herre!
Biljetten, som ni varit nog skamfull att skrifva till ett anständigt barn, hvars fullkomliga obekantskap med lifvet bort skydda henne för all oredlig påflugenhet, har råkat i den vresiga duennans händer, och hon tar sig härmed friheten att låta er veta att, derest ni någonsin sätter foten inom hennes hus, ni skall få att göra med en person, som åtager sig att lära er hvad hederligt folk bör vänta af hvarandra.
”Tack, tack, hjertandes syster!
Du har handlat som vår bästa vän, det du också är . . .
Får jag nämna något för Blenda?”
”Aldrig ett ord!
I sin barnsliga fåfänga kunde hon yfvas öfver att så mycket allarm varit för hennes skull . . .
Jag har nu gjort mig af med de tre, och väntar dagligen på den fjerde.”
”Den fjerde?”
”Ja, här har ju sprungit en till, och han kommer väl med biljett, han också, hvad det lider.”
Fru Emerentia, som fruktade att det möjligtvis kunde vara ”grefven”, vågade sig ej fram med minsta fråga.
Här måste man afvakta händelsen – ty kanske var det ingen annan än den artige handelsexpediten från ångbåten, han som tyckts visa sig mer allvarsam än någon af de andra.
”Gud bevars”, tänkte hon vidare, ”från att väcka den björn, som sofver – syster min skall slippa att få minsta hum om hvad som passerade i Wennersborg!”
”Nu skall du veta”, återtog fru Regine Sofie, ”att jag ärnar belöna Blenda för hennes goda och tåliga förhållande . . .
Son min, lärftskramhandlarn, eller rättare sonhustru min, har sommarnöje bortåt
Liljeholms-trakten – ett riktigt litet grannt ställe – och en mängd herrskaper har sina lustboningar deromkring, så att de, som råkat i bekantskap, gå tillsammans än hos den ene och än hos den andre.
Se, tockna der nöjen äro anständiga för ungt folk.
Och jag har skrifvit ett par ord till Henriette att vi komma ut i morgon middag.”
Vid denna nyhet glänste fru Emerentias ögon af glädje.
”Äro vi bara riktigt så med kläder, att vi utan skam för dig kunna vara med: lilla kusin Henriette är så . . så . . . ”
”Bry dig icke om henne – hon är icke så illa, fastän hon har något högmod och en styf nacke.”
”Jo jo!”
”Men min nacke är likså styf, det vet hon.
För resten, om hon är klädd som en docka på modjurnalen, så är det en sak som blir mellan henne och hennes man.
Du och Blenda klä’ er efter era omständigheter.”
”Det är sant” – en lätt suck sammanflöt med orden.
”Jag lagar väl i alla fall att du får dig en snygg sorgmössa, och så lånar du min ena svarta silkesshal.
Innan vi resa i morgon, skall jag tala ett par ord med barnet – jag har kanske något åt henne också.
Och farväl med dig nu . . . .
Glöm icke att tacka Gud för det du har din vresiga gamla syster som tar dig under armarna!”
”Det lär jag, min själ, få svårt att glömma!” mumlade fru Emerentia inom sig, men hennes goda hjerta förebrådde henne straxt den lilla bitterhet, som låg i meningen.
Samtalet i föregående kapitel hade egt rum under mamsell Deboras vanliga aftonpromenad med Blenda, och de återkommo just så att de mötte husmodern i förstugan.
”Hvad håller du under shalen, barn?” frågade hon, och såg med temligen stora ögon på Blendas rodnande kind.
Utan ett ord räckte den unga flickan fram en bok.
Under det tant Regine Sofie runkade på hufvudet och hotande upplyfte pekfingret, tog hon likväl boken i hand.
”Hvad är det här för slag . . .
Ke . .
Kenil . .
worth – nå, gud förlåte dig, din slinka, som förnöter den tid, hvarunder du skall hemta luft till kropp och själ, på tocket der otyg . . jag trodde dig bättre, det kan jag säga!”
”Goda tant, när jag har en fristund, bör jag ju få göra den så njutningsrik som möjligt.”
”Menar du det?”
”Ack ja, och om tant visste hur skönt det är att, när jag sitter i lilla bersåen, få roa mig med läsning, skulle tant visst icke misstycka min sysselsättning.
Dessa historiska tilldragelser äro alldeles nya för mig.”
”Historiska – jo, vackra historier: bara kärleksglam!”
”Åh nej, lilla tant, det är helt annat – åtminstone mycket annat.”
Ett hemlighetsfullt tecken, som mamsell Debora gjorde bakom Blenda, föranledde den värda tanten att icke längre fortsätta förhöret.
”Gå då, barn!” hette det.
”Jag skall sjelf sedan titta på den der luntan.”
Blenda var ej sen att efterkomma tillsägelsen.
Hon brann af längtan att ännu en stund få sysselsätta sig med lord Leicester, den sköna Amy Robsart och intrigerna vid drottning Elisabeths hof.
”Hvad står
Debora och grimaserar för, när jag examinerar systerdotter min?” frågade matmodern, då hon med sin hus- och sällskapsmamsell inkommit i sängkammaren.
”Jo, jag hade nog min goda mening, och det var denna: frun borde låta henne sitta och bäst hon ville försänka sig i sina historier.”
”Är Debora tokig?”
”Så länge hon har ögonen i boken, ser hon ingenting annat.”
”Aha”, utbrast tant Regine Sofie, ”krypskyttarna ha kanske kommit på spåret?”
”Det är icke så utan det, men bara en, ehuru det visst kan vara alldeles tillräckligt.”
”Hvilkendera?”
”Han som ingen biljett har lemnat.”
”Hvar har han synts?”
”Jag har två eller tre aftnar – fast jag aldrig begrep att det skulle betyda något – hört att någon spatserat på andra sidan planket, men då det är så högt att man icke kan se öfver det, har jag icke ens tänkt ditåt.”