Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då man just från den sidan, från hvilken man oftast hört vägras allt afseende på auctoritet, äfven då denna auctoritet grundat sig på den största erfarenhet och den största sakkännedom, så snart densammas åsigter varit stridande deremot, då man här hör vädjas till auctoriteter , till, enligt hvad mag påstått, kända åsigter hos landets regerande Konung, just från samma håll, som med verkliga skäl gjort anmärka, emot, att ej sådant vädjande någonsin här blifvit framstqldt, så borde jag kanhun at II. i'i Deri 23 April f. m. da icke yttra mig.
Jag erkänner, att jag ej äger någon annan auctoritet till strid för mina tankar, än den auctoritet, som sanning och rätt skola gifva ät en hvar, sorn bemödar sig, att allt, hvad han tänker, yttrar och handlar,skall Vara i öfverensstämmelse med hvad öfvertygelsen säger honom vara rätt.
Då min öfvertygelse säger mig, att detta ämne är högst vigtigt, att en början till rubbning al' den helgd för äganderätt, som Sveriges lag och visa administrativa författningar, beslutade af visa Konungar och upplysta Ständer, grundlagt, ligger i förslaget att åstadkomma de resultater, som utgöra föremålet för denna discussion, da anhåller jag om ursägt, om jag upptager frågan.
K. M:s nåd propos. i detta ämne N:o 56 är, hvad som ensamt tjenar R.
St. och hvarje ledamot af Representationen till efterrättelse i fråga om hvad K.
M:s åsigt varit (ty Hr Dalman får förlåta, att lians enskilda yttrande icke i detta fall af mig kan anses såsom någon auctoritet), och denna nåd. propos. innehåller: ”Beträffande slutligen R.
St:s vid sista riksdag afgifna und. framställning rör:de förändring i sättet för grundräntornas och kronotiondens utgörande, så finnér K. M., i följd af Dess här äfven yttrade åsigt, att markegångsprisen böra från riksdag till riksdag af R.
St. fastställas, hvarigenom R.
St:s förslag om räntepersedlarnas uträkning i penningar efter det löpande årets markegång, med hänsigt till medeltalet af de nästföregående fyra årens, komme alt förfalla, det 1111 vara mindre lämpligt att under tiden påbjuda förändrade grunder för räntornas utgörande.”
Det är just förändrade grunder för räntornas utgörande, som här äro i fråga, och det är dessa förändrade grunder, som K.
M. förklarat icke lämpligen kunna påbjudas.
Denna nåd. propos. har blifvit remitterad till StatsUtsk., och detta Utsk:s betänk.
N:o 273 upplyser, att med densamma blifvit sammanbundna icke mindre än 16 särskilda motioner, hvaribland 3 väcktes inom detta Stånd.
Det är en livar bekant, att våra grundlagsformer gifva öfverläggningarna en vidlyftighet eller fullständighet, sorn måhända af de första grundlagsstiftarne ansågs behöflig, men som vida öfvergår, hvad i något annat constitutionelt land brukas.
Denna vidlyftighet har i rågadt mått blifvit iakttagen i denna fråga. R. o.
Ad. torde erinra sig, att blott i anledn. af Hr Hjärnes motion åtgingo 3, 0111 icke 4 Hela sessionsdagar, innan den remitterades.
Sedermera afgaf StatsUtsk. sitt betänk.
Nio 273, och öfverlägga!ngen derom var icke kort.
Derefter inkom StatsUtsk:s betänk.
N:o 3g3, och äfven då åtgingo flera dagar, innan R. o. Ad. fattade sina beslut i frågan.
Större omgångar känner icke vår grundlag; men det är icke R. o. Ad. obekant, att utom dessa 3 ordinarie remisser hafva 3 extra ordinarie remisser i detta ämne ägt rum , äedan Ståndet redan blifvit upplyst om alla förhållanden och hvar och en haft tillfälle att fästa uppmärksamhet på alla de beslut, Den u3 April f. n>. hvilkas fattande han ansåg lämpliga och Ståndet således kunnat erhålla tillräcklig ledning för sina beslut. 3:ne ytterligare remisser hafva dock skett, fastän icke i öfverensstämmelse med den ordning, grundlagen stadgar, nemi. först en remiss af Frih.
Palinstjernas motion, sedermera en annan remiss i anledn. af H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedts motion och slutligen likasom en remiss genom svaret på BondeStrs förra inbjudn.
Det är således yrde eller 8:de gången, som denna fråga förekommer.
Jag ber R. o. Ad. om ursägt, att jag dock ånyo upptager frågan till dess verkliga beskaffenhet.
Frågan rörer förändring i de grundsatser, som ligga i den civila och ceconomiska lagstiftningen angrde räntornas utgörande.
Vår oeconomiska lagstiftning stadgar dessa räntors utgörande till större delen i persedlar.
För att grunda en likhet i räntornas årliga belopp har den store Konungen Carl XI stadgat denna grundsats, som icke af någon förändring i tiden för markegångssättningen eller af någon ny organisation af markegångscommitte'erna kan ersättas; ty det är klart, att de parter, hvilkas lidande eller vinst beror af en orättvis markegång, äro tryggade emot orättvisan derigenom, att såväl räntegifvare sorn räntetagare äga rättighet att lemna eller fordra den verkliga ränta, som bör erläggas, hvars rätta belopp mates af spannmålstunnan och icke af det derå utsatta markegångspriset.
Derigenom är all orättvisa förekommen; och med all aktning för den vishet, sorn kan stadga nya lagar för markegångssättningen, med allt möjligt erkännande af den väsendlliga förbättringen, att bestämma dagen för markegångssättningen till d. 8 Jan., då man med mycket större säkerhet kan beräkna det pris, som är billigt, än om priset bestämmes på hittills vanlig tid, tror jag dock, att R. o. Ad. samt jemväl de varmaste anhängare af den föreslagna förändringen måste medgifva, att möjligen en markegångscommitte' kan sammanträda, som utsatte markegångspriset antingen för högt eller för lågt.
Då lemnar detta förslag ingen regress emot orättvisan åt den ena parten.
Ränlegifvaren kan leverera sin spannmål iri natura; men räntetagaren har ingen rättighet att fordra sina räntor in natura, om också markegångspriset är aldrig så obilligt.
Är väl delta den billighet, är detta den rättvisa och det iakttagande af ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, som BondeStts prot.utdr. åberopar?
Här ligger en stor grundsats emellan arne stora särskilda systemer, hvilka nu icke egentligen äro i fråga, men hvilka bero af olika *ieningar om den större lämpligheten af räntors utgörande i penningar eller af deras utgörande i persedlar.
Det är ganska sannt, att för räntornas utgörande i penningar talar lättheten af uppbörden jemte många andra förmåner; men dervid förekomrna äfven många svårigheter, och på den punkt vår industri och handel för närvar, slå, vöre det säkert den största otjenst, man kunde göra såväl räntegifvare sorn ränleta - /V Den 23 April f. m. gare, alt reducera räntorna och låta dem utgå endast i penningar.
Vi hafva derpå de bestämdaste bevis af erfarenheten.
Kommer man till våra smärre städer, såsom Carlshamn eller Calmar, som dock äro afsättnjngsorter för 3o ä 4° quadratmil, så serman, att då 20 tolfter bläder eljer några É smör inkomma mer, än för tillfallet behöfves, så falla prisen genast.
Tvingas då Svenska allmogen att betala sina räntor med penningar, att vid viss tid ä tont prix hafva penningar, så skall man se bonden sälja sin vara för halfva priset, för att sedan återköpa den för det dubbla priset.
Antagandet af ovilkorlig förvandling till penningar vöre dock ett system; men i förevar, förslag är intet system följdt.
Bär står qvar såsom en grundsats, att naturaprestation skall få äga rum, men billigheten är borttagen; ty förmågan att tillintetgöra inflytandet af en orättvis markegång är lemnad jäntegifvaren, men beröfvad räntetagare!).
Palmstjernas förslag hade åtminstone den förtjenst att ställa kyrkan midt i byn, ty det fråntog räntegifvaren samma rättighet, som beröfvades räntetagare!).
Såsom ett ytterligare bevis på olämpligheten att i vårt land förvandla alla skatter till contanta afgifter får jag åberopa, hvad vi dagligen se vid uppskattningen af praestationer in natura, nemi. att svårligen en beskattningscoinmitte', ehuru lågt den än må värdera de särskilda ouera, som ingå i rotering, kan komma till ett lägre resultat, än till ett så högt pris, att ingen rotehållare, för att lösa dessa onera, ville erlägga mer än hälften af summan.
Detta måste vara det klaraste bevis på, huru olämpligt och för tidigt det vore att i Sverige införa det system, att alla skatter skola betalas med penningar.
Jag vill nu öfvergå till frågan om förslagets verkställbarhet.
Fn värd ledamot af detta Stånd, chefen för det embetsverk, som äger befattning med Rikets uppbörds- och kameralväsende, har upplyst, huru overkställbar det förslag vore, som innefattas i BondeStts inbjudn.
En annan värd ledamot af detta Stånd, ordförande i det embetsverk, sorn äger att controllera inflytandet af Kronans inkomster, hpr motsagt den förre.
Jag erkänner, att jag hyser det största personliga förtroende till den sistnämnde värde ledamoten, jag erkänner sjelf, att jag är alltför litet bekant med det speciella af våra vidlyftiga uppbördsförfattningar, för alt våga ett afgörande omdöme i frågan; men jag bekänner, att, ehuru stort mitt förtroende är till den auctoritet, jag nyss nämnde, jag likväl icke kan våga, af blott förtroende dertill, ingå på en sådan rubbning, hvilken skulle till mindre än en tredjedel reducera den besvärstid, som vår gamla lagstiftning i detta fall förbehåller den med markegångspriset missnöjde, en lagstiftning, som härleder sig från en så sakkunnig tid som Carl XI:s.
Jag utber mig få fästa uppmärksamhet på ännu ett annat förhållande. Såväl Frih.
Cederström som Hr v.
Hartmansdorff, den sednare med upp - Den a3 April f. m. 181 lusande af sjelfva bokstafven i vår gällande civillag, hvilken, enligt Svensk grundlag, ej kan ändras annorlunda, än på sätt 87 § lleg.F föreskrifver, hafva anfört elt stadgande, som står i rak strid nied detta förslag.
17 cap i § Jordabm lyder, som föijer: "Rätter afradsdag är Thomae dag förr Jul; tå skall bonde, ehvad jord han åbor, afrad utgifva.
” Måhända vore det betänkligt att öfverse elt sådant lagstadgande, fastän Hr Dalman ansett det såsom en minutiös betänklighet, hvars öfvevändakastande, då man derigenom vunne målet, ej skulle kosta på honom.
Jag tror denna betänklighet icke vara så obetydlig och anser obestridligt, att berörde lagstadgande äger tillämplighet i denna fråga.
Specielt till den varde ledamot, som jag vet vara af annan tanke, får jag hemställa, huruvida icke under benämningen afrad måste inbegripas de räntor, som nu äro i fråga.
Det är obestridligt, att efter Svensk lag står en kronoåbo i samina förhållande till Kronan sorn det, hvari frälseåbon står till frälsemannen.
Kronan och icke kronoåbon har äganderätt till hemmanet, ehuru han genom köp kan förvärfva sig skatterätt dertill, och om hemmanet köpes till skatte, så behandlas det såsom allingejord Också benämnes i Sveriges ceconomiska lagstiftning för afradsspannmål allden spannmål, som i form af ränta utgår dels af krono- och dels af skattehemman.
Jag öfverlemna!' således åt Hr af Billbergh , huruvida man kan vederlägga det påstående, alt den afradsspannmål, som utgöres lill Kronan, just är hvad som omtalas i 17 cap. 1 § Jordab:n, uppå hvilket stadgande också alla af Sveriges Konungar utgifna författningar om räntors utgörande blifvit grundade.
Man har talat om, att Ståndets värdighet fordrade antagandet af BondeStrs inbjuda., och i BondeSt:s eget prot.- utdr. finnes det skäl anfördt, att R. o. Ad. genom inbjuda, skulle sättas i tillfälle att bringa i öfverensstämmelse sina förut fattade beslut.
De förut fattade besluten stå dock i öfverensstämmelse med hvarandra; ty ehuru jag icke ogillar beslutet om den femåriga markegångssättningen, finnér jag det ingalunda stå i strid med andra beslut, Dess föremål är att jemnka det kännbara af en högre markegång under missväxtår derigenom, att tungan deraf får delas på ett annat år, då priset är lägre.
Hvad beslut vi än i detta fall fatta, så har det ej gemenskap med deri nu förevar, frågan; ty deraf, att räntegifvaren skall få sig till godo beräknad skillnaden emellan medelpriset och årsmarkegången, är alldeles oberoende, huruvida han skall ensam hafva optionsrätten att betala med penningar eller in natura, hvilket deremot skulle stå föga i öfverensstämmelse med Sveriges redan ägande lagstiftning och föga i öfverensstämmelse med de förhållanden, som stå i samband med denna lagstiftning.
Hvad åter R. o. Ad:s värdighet beträffar, så tror jag Ståndets värdighet vara bäst iakttagen, då R. o. Ad. beslutar, på salt D c n a3 April f- m. som R. o. Ad. finner vara nyttigast för bevarandet af enskild rätt och det allmänna bästa, nemi. i öfverenstämmelse med hvad R. o. Ad. redan en gång beslutat, efter det frågan redan i väl rågadt mått hade undergått hela den pröfning och granskning, som i ämnet kunnat vara nödig.
Jag anhåller om propos. på rent afslag af BondeSt:s inbjudn.
Jag har hittills afhållit mig ifrån att yttra mig i denna magtpåliggande fråga, emedan jag deri blott äger theoretisk kännedom, och jag icke tror det vara tillfyllest för att rätt kunna bedöma en fråga, som tillhör den oeconomiska lagstiftningen.
Denna fråga har dessutom varit för mycket invecklad alltsedan 1815 års riksdag, för att af en så ung representant, som jag, kunna med säkerhet bedömas.
Ännu mera invecklad synes den mig nu, och om det nu tillkom mig att yttra mig i sjelfva principfrågan, skulle jag afskräckts att begära ordet, sedan 2tne ledamöter af ministeren yttrat olika åsigter.
Derigenom har frågan för mig blifvit ännu mera invecklad.
Jag har aldrig hyst några chimerika förhoppningar och i följd deraf ej heller några felslagna, jag har aldrig trott, att enhet och sammanhang skulle vinnas, der de äro omöjliga; men jag har omöjligen kunnat föreställa mig, att denna fråga skulle blifva ännu mera invecklad, än den redan var.
Jag troi-, att frågan endast är, huruvida R. o. Ad. nu skall begå en af de största inconsequenser, som under denna riksdag ägt rum.
Det vill ej säga mycket; men jag hemställer, om det vore öfverensstämmande med R. o. Ad:s värdighet, att dess beslut bland alla inconsequensers antal skulle intaga första rummet. R. o. Ad. beslöt förra gången, frågan förevar, underrätta BondeSt., att R. o. Ad. var förhindradt att antaga BondeSlts inbjudn., emedan dag för markegångssättning ej var bestämd i Jun. månad.
Detta hinder har nu blifvit af BondeSt. undanrödjdt, och likväl talarman om afslag å inbjudn.
Jag medger, att de skäl, som Frih. Cederström, då BondeSt:s förra inbjudn. förevar, anförde och nu upprepat, verkade på mig, och att jag voterat emot den redaction, som R. o. Ad:s beslut då erhöll, emedan, enligt min tanke, man i fråga om oeconomiska åtgärder först bör vidtaga alla de författningar, som förden enskilda säkerhetens betryggande äro nödvändiga, innan man beslutar åtgärdens verkställande.
Man har nu beträdt en annan bana; man verkställer först och vill sedermera besluta de nödiga författningarna.
Men T», o. Ad. hade, då frågan förra gången förevar, samma utredning af ämnet som nu, och den majoritet af R. o. Ad., som beslöt nyssberörde redaction, hade då bort taga de förebragta skälen i öfvervägande.
Numera är icke tid dertill.
Jag tror äfvenledes, att man fåfängt inom Representationen skall på hvad väg som helst söka tillvägabringa en förnuftig oeconomisk lagstiftning, så - Den a3 April f. m. i83 vida icke föi’slaget kommer från Regeringen, och jag hernlin- slöd fcir denna min mening jost från denna fråga, som blifvit af Representationen behandlad sedan år i8i5 och ännu står nästan på samina punkt sorn då.
Jag skulle tro, att R. o. Ad. borde bifalla BondeSt:s inbjuda, med det tillägg, att R. o. Ad. öfverlemnar till K.
M. att vidtaga de åtgärder och utfärda de författningar, som kunna vara nödvändiga för att verkställa detta beslut, såvida det vinner K.
M:s nåd. sanction.
Jag yrkar således bifall till inbjudn. med det tillägg, jag vågat föreslå.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas på eftermiddagen kl. 6. II Ex.
Hr Gr. af Wetterstedt:
Mig tillhör icke att tolka en annan talares ord, isynnerhet som han, derest han filmer det nödigt, icke lärer underlåta att sjelf tolka dem och bättre, än jag kunde göra det; men då ett yttrande af (såsom jag vill minnas) Gr.
Horn här blifvit af en annan värd ledamot, Hr v.
Hartmansdorff, upptaget, likasom skulle detta yttrande, att R. o. Ad. genom utgången af förra voteringen i detta ämne hade lagt band på sig alt antaga BondeStrs nu förevar, inbjudn., kunna tolkas så strängt, att det borde anses innefatta, det all öfverläggning i ämnet vore R. o. Ad. afskuren, så tror jag mig kunna och böra, såsom jag hoppas, med Gr.
Horns instämmande förklara, det jag ej kunnat latta Gr.
Horns yttrande i sådan mening.
Jag går så långt, att jag tror, det Hr v. Hartmansdorff sjelf ej kunnat anse meningen vara sådan, emedan såväl Gr.
Horn som de, hvilka delat hans tanke, yttrat sig ganska fullständigt i ämnet och således tillfyllest ådagalagt, att detta icke var Gr.
Horns mening.
Jag kan likväl icke afhålla mig att säga, att med mindre den contrapropos:n, som, då della ämne förra gången förevar, först bestämdes genom votering och sedan vann vid andra voteringen, icke endast var ett ordspel, och det var den icke för mig, då jaglade min röst för denna contrapropos., så måste deraf följa, att, sedan BondeSt. undanrödjt det hinder , hvilket R. o. Ad. då förklarade vara det enda, som afhöll R. o. Ad. att antaga BondeSt:s inbjudn., åtminstone en moralisk förbindelse att antaga BondeStls inbjudn. nu åligger den dåvar. majoriteten.
Detta har jag ansett mig böra yttra just derföre, att jag då hade samma öfvertygelse om contraproposms verkan, som jag nu har, sedan det sökta resultatet äf denna coutrapropos. genom BondeSt:s beslut blifvit vunnet.
Det giftermål, som Hr v. Hartmansdorff uppgjort emellan min yttrade mening och Frih.
Cederströms, kan jag ej underkasta mig, och jag begär följaktligen laga skiljsmessan då jag begärt propos. på bifall till BondeSt:s inbjudn. och Fril).
Cederström begärt propos. på afslag dertill, och dessa ane elementer, efter min öfvertygelse, icke kunna förenas Jag iS4 Den a3 April f. m. tilläde visserligen och tillägger ännu, att jemte det jag begär propos. på bifall lill BondeStrs inbjudn., anhåller jagom propos., att R.
Ad. måtte, jemte underrättelse derom, lemna StatsUtsk. det uppdrag att med fullständigt förslag i ämnet inkomma.
Jag har icke dervid uttryckt, huruvida detta bör vara ett jemnkntsförslag eller bör innehålla något nytt.
Nog af, jag ville blott, att frågan må komma i det skick, att den blir afgjord, och jag ägde icke ämnet så fullständigt i mitt minne, att jag kunde vara säker derom, att saken genom bifall till inbjudn. vore definitivt afgjord.
Man har sedan sagt, att, efter det R. o. Ad. fattat sitt beslut angtde denna inbjudn. och ehvad beslut dervid fattas, StatsUtsk. i alla fall skall inkomma med förslag i ämnet.
Om så är, har jag intet emot att inskränka min anhållan till enkel propos. på bifall till BondeStts inbjudn.
Det förslag deremot, sorn Frih.
Gederström framställt, har jag förmodligen icke rätt fattat.
Han begärde afslag å inbjudn. och trodde sig derigenom hafva gjort nog, för att saken kunde blifva upptagen.
Detta står väl i öfverensstämmelse med hvad man sagt mig, alt om också denna inbjudn. icke antages, skall StatsUtsk. likväl inkomma med förslag i ämnet; men jag fattade icke, huru man kunde komma till ändamålet, utan att, såsom jag föreslog, ålägga StatsUtsk. att skyndsamligen med förslag i ämnet inkomma.
Kan ändamålet dessförutan vinnas och ulan att saken ännu mer invecklas genom sammanbindandet af de 2:ne propostr, jag begärt, så har jag intet emot, att blott den första proposm om antagande af inbjudn. står qvar, och det är om denna proposts framställande, som jag nu anhåller.
Om jag lika med en värd ledamot, Hr v. Hartmansdorff, kunde antaga, att markegångssattnirigens fördröjande i g veckor ej medförde någon påföljd i sjelfva reciprocitetsfrågan; om jag kunde antaga, att detta fördröjande ej skulle medföra någon upplysning eller ej skulle skingra den ovisshet om sädesprisen, hvarpå det omnämnda spelet grundar sig, så skulle jag genast öfvergå till hans mening; men jag är för gammal jordbrukare för att icke med full visshet känna, att jordbrukarens tröskning d. 8 Jan är, om icke fulländad, åtminstone så långt framliden, att han säkert vet, hvad han äger.
Ovissheten om sädesprisen är då undanrodjd, och i och med detsamma är också faran för vinstspelet förminskad.
Jag kan således qvarstå vid min tanke, att faran är ingen, åtminstone ojemnförligt mindre, än den varit.
Det starka motstånd, som inbjudn. mött, har egentligen varit grundadt på det föregifvande, som man velat, att vi skulle antaga, att det beslut, inbjudningen åsyftar, omöjligen vore verk sta II bart.
En värd ledamot, Hr af Billbergh, chef för Rikets högsta controll velk, verk, här varit af en annan tanke; inen man har jäfvat der* och kallat den en tro.
Visserligen har Hr af Billbergh icke företett en sådan bevisning, att deri kan berättiga oss att fullt förlita oss på hans bid; frieri för bss alla andra, sorn ej äga anspråk att känna bCh ännu mindfe att bedöma redogörelsens alla detailler, står det lika fast, att hans motståndare hafva för antagandet af deras förutsättning, nemi. förslagets oveikslällbarliet, gifvit alldeles icke bättre bevisning.
Jag för min del, sorti bändligen mycket meia värderar öfvertygelse än tro, linner för den forrä ingen ledning äf någondera sidans framställning; meri må Frih Cederström och Hr V. Hartmansdorff ursägta, att jag i det häftiga motstånd, de gjort, ser en naiv varning att icke för mycket förlita mig på detri.
Jag ser nemi. i detta motstånd ett bemödande att åfskära den bevisning, som frågan om verkStällbarhetfcn otvifvelaktig! skall erhålla; i fall vi tiu bifalla förslaget.
Änine't är étt önskningsmål, och här vårt beslut framkommer till K. M., är det ingen tvifvel underkastadt, att ju frågan hunskjutes till KarortiarCollrm.
Om det är så snnnt, soln deäsa Hrr säga; ätt förelaget är overkställbar!, nåväl! bevisningen, den tillförlitliga undersökningen och utredningen skall då framkomma och få sin fulla verkan, och man kan vara säker på, att K. M., i sådant fall, afslår vår önskan.
Nu frågar jag, hvarföre dessa värda ledamöter äro så förskräckligt angelägna, att denna undersökning och utredning ej ma äga rum?
Jag bekänner, att med all aktning för deras åsigt ser jag i deras ifver en Varning att icke tro mera på delli än på Hr af Billbergh.
Jäg ber otti bifall till inbjudri.
Det är icke alldeles likgiltigt för mig, öm jag tiumerä icke kan läsa Svenska; ty iner behöfver jag icke för ätt jäfva dbn juridiska upplysning, Hr v.
Hartmansdorff velat gifva oss.
Jag hänvisar hbnöto till rubrikerna af 16 och 17 cap.
Jordabtn, hväraf han skäll finna, att déh tolkning, han tillåtit sig af 17 cap. 1 § Jordabm, angår eh helt annan fråga.
Dessa cap. afhandla rättsförhålländeh emellan jordägare och landtbrukare, men angå icke kronotionden och hafva med markegångsshttriingen ingenting att skaffa.
Jag är hufvudsakligen uppmanad äf Hr v. Hartmansdorff att besvära R. o. Ad. med en ytterligare framställning.
Denne värde ledamot har betviflat, att jag skulle kunna uppgifva étt förslag till verkställande af ifrågavar. förändring.
Jag har all anledn. förmoda, att ett sådant uppdrag ej lemnäs mig; meri jag skulle vilja tro, att Hr v. Hartmansdorff sjelf öeh måhända äfven en och annan af Ståhdets öfriga värda ledamöter tilltro mig att icke här framställa ett yttrande, som är stridande mot min öfvertygelse eller hvad jag sjelf anser verkstälIbart.'
Jag anéer mig således förbunden att ytterligare bevisa möjligheten 21 H. 24 i86
D e n a3 April f. m. att sätta d»tta förslag i verkställighet; men innan jag ingår i denna bevisning, anhåller jag att få framställa en icke så fullständig historisk berättelse, som den Hr Rosenblad gjort, men som jag hoppas dock skall blifva upplysande.
Vid följa riksdagen fattade 3 RiksSt., och deribland R. o. Ad., ett lika beslut i hufvudfrågan som det, hvilket SlatsUtsk. nu tillstyrkt, nemi. att den ömsesidiga uppsägningsrätten borde upphöra.
Detta beslut ingick till K. M. Nu har Hr Rosenblad citerat K.
M:s i detta ämne afgifna nåd. propos. och deruti fästat sig vid uttrycket, att K.
M. funnit förändringen i sättet för grundräntornas och kronotiondens utgörande nu vara mindre lämplig; men jag ber att få fästa den värde talarens uppmärksamhet dervid, att K.
M. med det vilkor, att markegångssättningen skulle förändras, ansett olämpligt att under tiden påbjuda förändrade grunder för räntornas utgörande. K. M. föreslog nemi., att R.