Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gubben gick oftare än vanligt i trapporna, tittade utan synbar anledning in i köket, men utan att kunna upptäcka någonting.
Han började redan tro, att hans hustru misstagit sig, och svor öfver, att han ej fått vara i fred, utan i två hela dagar måst gå i en sådan förbannad oro.
En morgon var Elin ensam hemma.
Hon gick fram och åter på golfvet, smålog för sig själf och tänkte på någonting roligt.
Ty alt emellanåt stannade hon med händerna knäppta omkring nacken och såg på klockan, medan hon sakta sjöng en melodi, som hon hört på piano och positiv, på Berns och af hvisslande pojkar på gatorna:
Jetz geht zum Lindenau,
Dort ist der Himmel blau.
Solen gassade in genom fönstret, den varma glada majsolen, och långt bort öfver taken såg hon några strimmor af kungsträdgårdens ljusa grönska midt i ett darrande skimmer af vårliga solstrålar.
Och högt uppe var det blått, bara blått, så långt hon kunde se.
Med ett litet leende såg hon inåt rummet igen, böjde hufvudet, och det kom färg öfver kinderna och glans i ögonen.
Om hon skulle gå upp och hälsa på Gottfrid?
Bara ett litet tag.
Han hade sagt, att hon aldrig fick göra det, utan att han hade bedt henne om det.
Men det var väl inte så farligt.
Inte fick någon veta det.
Hon gick tyst ut i förstugan och såg sig om.
Hon tog i dörren upp till vinden.
Den knarrade.
Hon stannade igen och lyssnade.
Nej, intet ljud.
Så gick hon lätt och tyst uppför trappan och öppnade dörren till Gottfrids rum.
Han stod framför spegeln och knöt halsduken, i skjortärmarna, med uppknäppt väst.
Hon stannade i dörren, smålog med hela ansigtet.
– Nej, men är du tokig?
Tänk om någon kommer hit.
Hon stängde dörren och gick fram emot honom med händerna på ryggen.
– Ä, det kommer ingen.
Med ett litet hopp kastade hon sig om hans hals.
– Jag har längtat så förfärligt efter dig.
– Lilla barn.
Han drog henne ner i sitt knä, och hon satt och såg in i hans ansigte, medan hon knäppte ihop händerna om hans hals.
– Jag tycker så mycket om dig.
Det fins ingen, som är som du.
Han kände sig smått beklämd och kysste henne för att slippa se henne i ansigtet.
– Å, det ska du inte säga.
Det var bestämdt någon, som tog i låset.
Han for upp, och Elin blef stående rådvill midt på golfvet.
Hon ville gå till honom, men han drog sig undan och gick ett par steg närmare dörren.
Den gick upp, och gubben Sivert stod på tröskeln.
Han kastade en blick öfver rummet, och så steg han in:
– Jaså, din sju tusande djäfvel.
Han lät dörren stå och pekade på den.
– Ut, skrek han.
Elin lydde utan att säga ett ord.
Hon såg på Gottfrid, när hon gick förbi honom.
Han bet sig i läppen och såg ned.
Hon gick mekaniskt ut för trappan och hörde bara, hur dörren där uppe slogs igen med en smäll.
Ensam satt hon där nere, hon visste ej hur länge.
Hon spratt till vid att höra herr Sivert gå förbi köksdörren och ner i boden.
Men han gick ej in till henne, och hon andades åter lättare.
Gottfrid kom icke ner.
Hon hörde honom gå uppe på sitt rum fram och tillbaka.
Hon skulle så gärna hafva velat gå upp och tala vid honom.
Men hon tordes icke.
Hennes hjärta var så fullt.
Hon skulle hafva kunnat gråta, men hon fick ej fram en tår.
Hon förstod, hvad som skulle komma.
Frun skulle tala alvarsamt vid henne, säga att hon ej kunde få stanna kvar längre hos dem, och så skulle hon få packa ihop det hon hade och flytta bort.
Hvart?
Ja, hvart?
Hon hade ingen att komma till.
Hon fick lof att börja slå sig fram på egen hand, lära sig något, att sy eller tvätta eller något annat.
Hvad som hälst!
Å, men Gottfrid skulle nog hjälpa henne.
Hennes syster skulle få reda på det.
Ja, det förstås, det kunde ju inte hjälpas.
Men modern!
Det brände i henne, och gråten ville bryta fram.
– Mamma, mamma, och, om hon hade varit här ändå!
Hon sköt undan diskarna, som hon höll på med, och grät.
– Då hade det aldrig, aldrig skett.
Men Gottfrid skulle väl ändå veta någon råd.
Han var ju så snäll emot henne, och hon ville ändå inte, att hon inte hade träffat honom.
Det andra det var nog tråkigt, men det gick väl öfver.
Hon hörde, hur han gick i trappan, och hon torkade bort tårarna.
Blodet stockade sig i bröstet på henne.
Hon gick fram till dörren och gläntade på den.
Med nedslagna ögon och gråten i halsen stod hon framför honom.
Han såg upprörd ut och ville först gå förbi henne.
Men hon häjdade honom.
Han drog sig undan handen, som hon lagt på hans arm.
– Nå, hvad är det nu?
– Det var mitt fel, sade hon.
Han såg sig om, ifall någon skulle komma.
– Ja, det var förbannadt dumt, sade han.
– Jag får inte stanna kvar, förstås, sade hon, och tårarna trängde fram igen.
Han gjorde en åtbörd af otålighet:
– Ja, gråt nu bara inte.
– Ja, du vet inte, hur jag har det.
Du får lof att vara vänlig mot mig.
Han blef plötsligt uppmärksam.
– Du är väl aldrig ...
– Nej, det var inte det, jag menade.
Men jag får inte stanna kvar, och frun blir så ond, och hon har varit så snäll mot mig förut.
– Ja, men hvem har sagt, att du ska stanna?
Hör på mig nu, Elin, och var en förståndig flicka.
Han lutade sig mot räcket till trappan och drog henne till sig.
– Om nu frun blir ond på dig och säger dig stygga ord, så behöfver du inte stå och höra på det inte, utan säg då bara, att du vill flytta.
– Ja, men ...
– Nej, hör på mig nu bara.
Du kan ju komma bort och få lära dig något, och i början ska jag hjälpa dig och skaffa dig ett rum.
Du kan väl förstå, att jag inte vill, att du ska få ledsamheter för min skull.
Du skulle ju aldrig få vara i fred, sedan de nu har fått veta det här.
Och för resten skulle jag ju aldrig kunna träffa dig mer, om du stannade kvar.
– Nej, det är sant.
– Ja-a.
För resten har jag ju altid sagt dig, att det inte kan räcka för altid, och vi har ju aldrig tyckt om hvarandra på det sättet.
Hon såg bort och mumlade:
– Ja, inte du, det förstås, men jag.
– Ja, men jag skulle hjälpa dig i alla fall, och har du fått lära dig något, så reder du dig mycket bättre än här.
Ett leende for öfver hennes anletsdrag:
– Du öfverger mig nog inte.
Han visste inte, hvad han skulle svara.
Han tog hennes hufvud mellan sina händer och klappade henne.
– Gå in nu, sade han.
Och låt mig veta sedan, hur det har gått.
Han sprang hastigt utför trapporna, och Elin gick tillbaka in i köket.
Det blef inte liten uppståndelse hos Siverts.
Gubben var förbittrad och svor på, att unga herrn skulle flytta från och med månadens utgång, och att flickan skulle bort samma dag.
Ty man kunde inte ha en sådan person i huset.
Men frun, som verkligen höll af flickan, sade, att hon hade varit aldeles för häftig i början, och att hon rakt inte kunde stå till svars med att släppa den stackars flickan vind för våg utan någon, som tog sig af henne.
Och följden blef altså den, att herrn i huset gaf med sig, och det beslöts, att Elin skulle få stanna.
Men en duktig uppsträckning skulle hon ha, och fick man bara en enda gång till nys om någonting sådant, då var det också slut med nåden, och hon skulle ur huset, så sant som han hette Johan.
Det var säkert det.
Fram på förmiddagen ropade frun på Elin att komma in.
Elin kom hastigt, gick några steg framåt golfvet och stannade.
Hon visste, hvad som skulle komma, och kände sig trotsig och ond.
Vill frun något?
Den gamla såg på henne:
Ja, det vet du alt mitt barn.
Jag vill veta, hvad det är, som har varit mellan dig och Gottfrid.
– Jaså, herrn har skvallrat, förstås.
– Elin, säg inte på det sättet.
Du vet mycket väl, att det inte är många, som nu skulle vara emot dig som jag.
De alra flesta skulle inte fråga dig om ett ord, utan bara låta dig gå.
Det flammade till i flickans ögon.
Ja, det är detsamma, sade hon.
För jag ska i alla fall flytta.
Fru Sivert såg förvånad upp.
–Kom hit, mitt barn, och sätt dig, sade hon efter en stund.
Elin lydde långsamt.
–Jaså, du vill flytta.
Nå, och hvad skall du då taga dig till?
Jag ska lära mig att sy skjortor.
Elin hade inte als tänkt på det förut.
Hon hade inte en aning om, hur det gick till att sy skjortor, eller hvar man fick lära sig det.
Men tonen i hennes röst var så lugn, som om hon talat om ett länge och moget öfvervägdt beslut.
–Nå, och så ska Gottfrid hjälpa dig, kan jag förstå.
Elin nickade.
– Nå, och se’n?
När han har tröttnat på dig?
Elin brast i gråt.
– Jag vill flytta, sade hon.
För jag kan ändå inte stanna här, nu se’n herskapet vet det.
Jag behöfver inte bli nå’n dålig människa för det.
För jag tänker inte gå med nå’n annan.
– Har han sagt, att han tänker gifta sig med dig?
Elin såg ned.
– Nej, sade hon lågt.
– Ja, men hvad tänker du på? utbrast den gamla frun.
Hon hade altid inbillat sig, att en man bragte en fattig flicka på fall genom att lofva henne äktenskap.
– Du vill väl inte säga, att du ...
Elin rodnade starkt, och gråten satt henne i halsen.
– Jag behöfver inte bli nå’n dålig människa för det, upprepade hon.
– Kära barn, sade den gamla frun och smekte henne, du tror så nu, så länge han ger dig, alt hvad du önskar.
Men när han blir trött på dig, slutar han upp med det.
Och när du sedan skall arbeta för dig själf, och det inte räcker till att skaffa dig, alt hvad du nu är van vid, nöjen och vackra kläder och annat, som du tycker om, då går det rakt åt fanders för dig, jag skulle inte så illa säga.
Jag vet så många flickor, som det gått illa för, och som börjat som du.
– Det ska inte frun tro, att jag ska bli en så’n flicka inte.
– Nej, jag vill inte tro det åtminstone.
För jag hade hoppats, att jag en dag skulle få se dig riktigt bra gift med en ordentlig arbetare, och att du skulle bli en lycklig och duglig människa.
Det är nog mer än en, som har sett på dig.
Inte sant?
– Jaa.
– Nåå?
– Jag har aldrig kunnat med någon.
Di har ett så fånigt sätt, så.
– Hvad menar du med det?
Att di inte har vackra kläder och inte är så rena om händerna och inte kan tala så vackert?
Hvasa?
Och den gamla frun talade länge.
Hon talade om, hur mycket de hade gjort för Elin, medan hon var där i huset, om farorna, som en ensam flicka utsätter sig för, och hon målade hennes tillkommande lif i så svarta färger, att Elin plötsligt reste sig upp och sade:
– Ja, efter frun tror så illa om mig, så ...
– Och Elin stod fast vid sitt beslut.
Hon skulle flytta till lördagen.
Men då blef fru Sivert på alvar ond och bad henne gå, hvart hon ville.
– Men kommer du en gång i elände, så kom inte se’n och bed mig om hjälp.
För nu har jag sagt dig, hur det går, och vill du inte tro mig, får du skylla dig själf.
Och därmed hade Elin gått ut.
Vid middagen kom hon inte in till bordet.
Men på eftermiddagen gick den gamla frun in i köket.
Hon fann Elin sysselsatt med att sy fast en hvit remsa på sin svarta klädning.
– Hvart ska du gå?
Elin höll ögonen envist fästade på sitt arbete.
I en låg, undertryckt ton, som hon fåfängt sträfvade att göra naturlig, svarade hon:
– Jag tänkte gå till ett ställe, som jag vet om, där di syr skjortor, och fråga, om jag inte kunde få gå där och lära.
Ja, jag ville bara säga dig en sak, jag var kanske litet för sträng vid dig i förmiddags, och jag ville säga dig det, att om du kommer i nöd, så kan du gå till mig.
– Jag får tacka frun så mycket, men det ska’ nog inte bli så illa, hoppas jag.
Den gamla frun skakade på hufvudet och gick sakta tillbaka in i våningen.
På Lördagen flyttade Elin.
Hon fick bo på
Söder hos en fattig gammal fru, som hon kände, och Gottfrid betalade för henne åtta kronor i månaden.
Om dagarna gick hon och sydde klädningar hos en sömmerska.
Det hade inte funnits någon plats på skjortmagasinet.
När hon vände tillbaka dit upp för backarna till den trakt, där hon bott hela sin barndom, där hon sagt farväl åt sin mor, och som hon flyttat ifrån för att försöka att själf taga sig fram i den stora bullrande verlden der nere, då kände hon sig underlig till mods.
Och hur hade hon egentligen kommit att tycka om honom?
Hon funderade och funderade däröfver, och det förekom henne alt mera underligt.
Först hade hon tyckt om honom, för att han gaf henne så vackra saker.
Hon hade altid tyckt om att gå fint klädd, och hos Siverts hade hon ej haft mer än fem kronor i månaden, och det kan man ej köpa sig mycket för.
Men så hade han kysst henne på pannan.
Och sedan en annan gång på munnen.
Det var som ett fint bindande nät, som drog mer efter sig.
Hon var fången af hans smekningar som med starka band, och om hon ock tusen gånger sade nej, nar han bad henne, så måste hon dock till sist gifva vika, därför att hon börjat att göra det.
Hon hade aldrig tillåtit någon annan dylikt, hur många som också hade försökt.
Hon tyckte, att hon därigenom hade bundit sig själf vid honom, och att han var hennes herre.
Och efter det att han kysst henne, hade han makt öfver henne, hon var i hans våld, och alt hvad hon sedan gaf, var endast litet mer för hvar gång, och nu var hon hans.
Det var verkligen, som hon sagt till fru Sivert.
Hon hade aldrig kunnat med de arbetare, som hon kände, ty hon tyckte, att deras sätt var simpelt.
De två åren hos Siverts hade vant henne vid annat, och när hon lemnade sig åt Gottfrid var det därför, att hos honom fann hon något fint, något, som lyfte henne öfver sin egen klass, något, som fylde henne med känslor, hvilka rymde mer, an hon någonsin drömt om.
Aldrig hade hon trott, att hon skulle kunna hålla af någon människa så mycket.
Hvad hon var glad, när han talade med henne, och hvilka underbara saker han kunde berätta för henne.
Han hade lånat henne böcker, som hon hade läst, och hon hade frågat honom om alting, och han hade sagt henne så mycket, som hon ej visste förut.
Hon fick ett begär att veta, som var henne nytt, och som fylde henne med glädje.
Inte skulle han öfvergifva henne.
Åtminstone inte för snart.
Det var klart, att han inte kunde gifta sig med henne, det förstod hon nog, och någon gång gick han väl och förlofvade sig.
Men till dess skulle alting vara, som det nu var.
Hon tänkte inte framåt i tiden.
Hon arbetade om dagarna, och de aftnar, hon skulle träffa Gottfrid, lekte hon och log och var glad.
Och när hon gick ensam hem, tänkte hon på honom och pratade med den gamla, som hon bodde hos, medan hennes klingande skratt lät lika friskt som förr.
Hon hade tusen upptåg för sig och tusen muntra infall.
Någon gång kom tanken på följderna, och då kändes det, som om en kall, fuktig hand klämt ihop hennes strupe.
Men hon glömde det snart igen.
När en tid hade gått, började dock känslan af oro att alt oftare infinna sig.
Hon skulle möta Gottfrid en kväll.
Det var ungefär en månad, sedan hon flyttat från sin tjänst.
Hon fick vänta en stund, innan han kom.
Till sist såg hon honom framför sig på trottoaren.
Han gick lätt och hvisslade på en munter melodi.
Han tog henne under armen, men hon såg ej glad ut som vanligt.
Hon stirrade framåt, och när hon talade, hörde han, att hon hade gråten i halsen.
Han såg på henne och frågade:
– Jo, jag var hos doktorn i går.
Du vet, att jag har varit ängslig en tid.
Han förstod ju så väl, hvad hon skulle säga, och en känsla af alvar och skuld bemäktigade sig honom.
– Kom, så gå vi hem till mig, sade han.
Han hade flyttat och bodde nu i ett af de nybygda husen vid Humlegården.
Det var redan i början af Juni.
Kvällen var mild och ljum.
De gingo öfver Humlegården, fram under de resliga träden, som slagit ut sin första späda grönska, mellan de finklippta gräsplanerna, där gräset stod ljusgrönt och jämt.
Det var tystnad och fred rundt omkring, och ljudlöst gingo de vidare.
Utan ett ord nådde de det hus, där Gottfrid bodde, och gingo in.
Han tände ljus och hjälpte henne af med kappan.
Hon satte sig i soffan, och han gick en stund fram och åter på golfvet.
Plötsligt stannade han framför henne.
– Nå, hvad sade han?
– Doktorn?
Ja, det förstår du väl.
Hon lutade sig mot soffkarmen och dolde ansigtet i händerna.
Han gick några steg igen.
En sällsamt blandad känsla bemäktigade sig honom.
Det var ånger för egen del, tanken på ansvar gent emot det lif, som var väckt genom honom, medömkan med henne, som satt där framför honom och grät, en obehaglig, plågsam, irriterande almän misstämning.
Det var ungefär, som om han spelat ett högt hasardspel, förlorat och med grämelse såg följderna för framtiden i förstoradt fantasiperspektiv.
Han gick fram till Elin igen och satte sig bredvid henne i soffan en smula otålig, obeslutsam, utan att veta, hvad han skulle taga sig för, eller hvad han skulle säga henne.
Och hans stämning vek för en mild känsla af sympati för henne, som i alla fall höll af honom så oändligt mycket mer än han henne.
Han tyckte ett ögonblick, att han älskade henne, just därför att det, som nu förenade dem, var något annat än blotta njutningslystnaden.
Det var det gemensamma alvaret och den gemensamma smärtan.
Han smekte sakta hennes hår och drog henne till sig, och medan han kysste tårarna bort från hennes kinder, erfor han ett obeskrifligt behof att på något sätt vara henne ett stöd, att låta henne förstå, att hon kunde lita på honom.
En fantasi for igenom hans hufvud, att han skulle inrätta ett litet hem åt henne, där hon skulle lefva med deras barn, och för hennes skull ville han förblifva ogift, och hon skulle få det riktigt bra och aldrig, som så många andra, behöfva lida för det felsteg, som i alla fall var hans skull mera än hennes.
Han sökte efter något att säga henne, men han fann ingenting annat än detta:
Gråt inte, gråt inte.
Det ska nog bli bra.
Till sist blef hon lugnare, och äfven Gottfrid började se hela saken i en något olika dager.
Det var ju helt naturligt, och det gälde bara att ställa alting så förståndigt som möjligt.
De sutto länge samtalande.
Han talade till henne vänligt och lugnt.
Han ansträngde sig, för att hon ej skulle tro, att han ville blifva af med henne, efter det som skett.
Och när Elin till sist skulle gå hem, och han följde henne hela vägen, var hon nästan mer uppsluppen än hon brukade vara.
Hon skämtade själf och skrattade åt hans infall.
När han hemma vid hennes port bjöd henne godnatt, smög hon sig intill honom och skrattade litet, medan hon såg upp i hans ansigte med sina glänsande, glada barnaögon.
– Vet du, jag tycker ändå det är så lustigt, att jag skall bli mamma, sade hon.
Han smålog tvunget och sade henne godnatt.
Men när han gick hem öfver gatorna, förföljdes han af den tanken, om han ändå ej på något lättare sätt skulle kunna komma ifrån hela saken.
Det underligaste med Elin, både medan Gottfrid var kvar, och sedan han på våren rest ur staden, var, att hon aldrig kunde öfvertyga sig om, att det var sant, att hon verkligen skulle få ett barn.
I början var hon städse sjuk och retlig och hade de alra besynnerligaste infall.
Hon fick en beständig lust efter apelsiner, som var aldeles obetvinglig.
Hon kunde gå in i kryddbodar och för sin sista slant köpa ett par stycken, som hon åt, när ingen såg det.
Med feberhast svalde hon de saftiga bitarna.
Sent en afton fick hon ett plötsligt begär efter rotmos.
Hon brukade eljest icke äta rotmos, och tyckte inte ens, att det var godt.
Men nu kunde hon ej tänka på annat.
Hon hade ingen ro, och till sist frågade hon frun, som hon bodde hos, om hon inte kunde skaffa henne det.
Den gamla tyckte, det var synd om henne, och förstod, hur hon plågades af att icke få det.
Hon skaffade rötter och potatis och höll på till midt i natten med att laga rätten i ordning.
Under tiden sof Elin.
När klockan var half ett, var det färdigt, och hon satte sig upp och åt med begärlighet.
Men hon kunde aldrig tro, att det verkligen var sant, att hon skulle få ett barn.
Att hon, Elin Söderström, verkligen skulle hålla i sitt knä ett litet barn, som var hennes eget.
Det syntes henne så underligt och så långt borta.
Hon tänkte mycket på Gottfrid under sommaren.
Han skref också så sällan.
Midt i natten kunde hon vakna och nästan tycka, att han lifslefvande stod framför henne, och om dagarna hände det ofta, att hon lät sitt arbete sjunka ned i knät och satt långa stunder och drömde, att hon lutade sig mot hans bröst och kysste hans läppar.
Och långsamt och enformigt gick sommaren, den trista sommaren i stadens hetta och kvalm.
Gottfrid var borta från Stockholm under sommaren.
Under den sista månaden skref han blott en gång till Elin, och när han kom tillbaka, var han betydligt förändrad.
Han besökte henne sällan, var stundom ovänlig och hård utan ringaste anledning och blef förargad, om hon visade ringaste förvåning öfver det, som i hans sätt var henne nytt och främmande.
Elin led af detta mer än af något annat.
Hon hade fästat sig vid honom som vid något, hon aldrig kunde få äga, och hon hade intet ögonblick trott, att deras kärlek skulle blifva mer än en episod.
Men hon hade heller aldrig trott, att han kunde vara elak emot henne.
När han en dag kom för att säga, att nu måste det vara slut – och den dagen skulle en gång komma, det visste hon – då hade hon åtminstone hoppats, att han skulle kunna se på henne lika vänligt då, som han gjort förut.
Hon skulle gråta, och det skulle kännas svårt, men hon skulle ändå aldrig behöfva minnas annat, än att han varit god emot henne.
Men så var det inte, det förstod hon snart, och hon kände det dubbelt pinsamt, altsom hennes fysiska tillstånd gjorde henne mera retlig.
När han ibland ej hörts af på en fjorton dagar, då kunde hon på aftonen i förtviflan, att han kanske rest och öfvergifvit henne och aldrig tänkte bry sig om henne eller hennes barn, taga sin väninna med sig för att ej behöfva vara ensam ute på gatorna, när det blef sent, och gå och söka honom, där han bodde.
Hon ringde på klockan och frågade efter hr Björling.
Det svarades, att han icke var hemma.
Med en suck gick hon utför trapporna till väninnan, som väntade nedanför.
Klockan var öfver nio, och nu gingo de båda till ett hörn där teateraffischer voro uppklistrade, och sågo efter, när de olika teatrarna slutade.
Därpå gingo de på gatorna omkring Humlegården, där det var jämförelsevis litet folk, och väntade på, att klockan skulle slå tio.
Det var grått i luften och slaskigt på gatorna.
Mot den mulna himmelen aftecknade sig de nakna trädens grenar, och mörkt och ensamt låg bibliotekshuset ofvanför den tomma vattencisternen.
Borta på esplanaden stodo lyktorna som gula, matta prickar i den disiga luften, den lilla, tvärhuggna spårvagnen, som regelbundet for förbi på väg till ladugårdslandet och tillbaka igen, hade rutorna aldeles täckta med imma, och spårvagnsklockan fick ett skarpt och ödsligt ljud.
De veko af på en af Humlegårdens gångar och gingo tysta fram och tillbaka på den fuktiga sanden.
Alt ibland gick en enstaka vandrare förbi dem och försvann i dunklet.
Klockan slog tre kvart på tio i Ladugårdslands kyrka.
De togo vägen nedåt Norrmalmstorg och gingo snabbt utmed Kungsträdgården fram mot dramatiska teatern.
Där var mera folk i rörelse.
Ensamma herrar och herrar i större sällskap, bullersamma och rökande, som stannade och sågo efter de två ensamma flickorna.
Damer i långa kappor och hattar med vajande plymer eller i tätt åtsittande korta vinterkappor, ensamma eller två och två, som skrattade, när de gingo förbi, eller tillkastade dem grofva ord.
Det var tomt utanför teatern, spektaklet var icke slut än.
De måste vänta utanför, och de gingo fram och åter, så långa slag de vågade, fram och tillbaka på trottoaren, ängsliga och tysta, utan att våga se åt sidorna eller bakom sig.
En herre närmade sig och tog af sig hatten.
– Hvart ska ni gå, små flickor?
Med snabba steg ilade de förbi och kommo anfådda tillbaka till teatern, just som dörrarna i förstugan började smälla upp och igen, och människorna strömmade ut.
De stodo stilla på trottoaren och mönstrade alla förbigående.
De blefvo knuffade ned på gatan, man stod stilla och såg efter dem, men Elin märkte intet, kände intet.
Hon bara stirrade på alla, som gingo förbi, om det inte var Gottfrid, till dess hon väcktes igen af en röst som frågade: »Hvem väntar lilla fröken på?»
Hon spratt till och tog väninnan under armen.
Det var tomt framför dem på trottoaren, den sista vagnen rullade hastigt bort.
Det kom ingen mer.
Väninnan drog henne med sig, och de gingo hastigt bort till Operan.
Samma väntan, samma ängslan och samma resultat.
De gingo förbi mindre teatern och bort till nya, och när ingen kom där häller smögo de sig tysta och uppskrämda omkring utanför kaféerna, vid Berns, Blanchs och Operakaféet, midt ibland alt det herr- och fruntimmersslödder, som nattetid befolkar gatorna.