Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Blir det icke dä klart, att om också behofvet af guld och silfver i andra främmande banker hade varit aldrig så stort, och dessa metaller uttagits ur Den 18 December e. m. 505 ni Banken samt börjat utströmma härifrån, skulle i samma mån tillgången bär på stället blifvit minskad, priset på dessa metaller äfven bär börjat stiga, i följd af behofvet, och dermed fortfarit, lills den förknappade tillgången vållat att varan i sin ordning blifvit dyrare bär än på någon annan plats samt således, i följd af sin oumbärlighet såsom bytesmedel, af sig sjelf återkommit.
Månne icke deri ligger ett ganska klart bevis, att myntets pris å utländska platser icke ensamt, sora Hr Lagerhjelm trott, och hvad äfven Biskop Agardh i sin reservation vidrört, kan vara orsaken lill dess fortfarande utströmmande, ulan alt denna orsak ligger förnämligast i förhållandet mellan den metalliska valutan och sedelstocken, sä att priset på guld och silfver kan stå jemförelsevis lågt pä de stora vexelplalserna, men det meialliska myntet ändå exporteras derifrån, om en oproportionerligt stor sedelstock vore ulgifven.
Oen satsen vill man visserligen också till någon del erkänna i dess allmänlighet, men man vill dock vika derifrån i tillämpningen.
Oen värde talaren, som uppträdt före mig, har i det afseendel velat citera Englands exempel; han bar ordat om Sir Robert Peels tal och hedt, att man ej skulle missförstå hvad
Peel i detta fall yttrar om sedelstockens förhållande lill den metalliska valutan; emedan den värde talaren sagt, alt hvad 1*061 velat tillvägabringa, vore endast, alt man ej skulle göra silfret tili det egentliga bytesmedlet, eller värdemätaren i st. f. guldet.
Som detta Sir Robert Peels tal till en viss grad utgjort ett allmänt samtalsämne, och af liera skäl fästat mycken uppmärksamhet inom hufvudstaden under de sednare dagarne, och jag derföre på förband förmodat, att detta tal äfven bär skulle komma att omförrnälas, så har jag medtagit de tidningsblad, i hvilka detsamma finnes in förd t, och anhåller att fä uppläsa en strof deraf, nemi. just den meningen, hvarpå den värde talaren syftat.
Sir Robert Peel säger: ”För mer än ett sekel tillbaka, när fullt förtroende hystes lill bankens stadga, och när de adier, som utgifvils pä (50, stodo på 112”. — — dag ber att i parenthes, som likväl skall blifva ganska kort, få fästa uppmärksamheten derpå, alt förhållandet med vår Bank är ungefär detsamma, nemi. att dess soliditet, enligt bokslut, är ganska stor, men att man ändå är bekymrad för realisationens upprätthållande; — — ”när”, beter det i Peels tal, ”de adier, som utgifvils pä 60, stodo på 112 — var likväl bankens papper sä fallet i värde, alt en guine' i guld var värd 30 s. i papper; detsamma var fallet med silfver; och cnrsen var högeligen emot detta land.
Hvad gjorde banken?
Ben bade lånat stora summor ät regeringen, den hade utlånat penningar mot pant och pä annat sätt, och flen hade ulgifvil papper till ansenliga belopp, lills detsamma sä fallit i värde, att priset ä en guine' var 30 s. Hvad, säger jag, gjorde banken?
Den lyssnade till utmärkte mans råd och beslöt att inskränka antalet af utgifna noter, och följden blef, att cursen ändrades till vår förmån och sedlarnes värde återställdes.
I Skottska bankernas historia skolén j finna, att detsam5 H. 64 506
Den 18 December e. m. ma agde rum.
Cursen var högst ogynnsam för Skottland.
De vidtogo samma utväg, som fordom Engelska banken: de minskade beloppet af sina sedlar, och cursen blef återställd”.
Nu tager jag mig friheten fråga den värde talaren, örn icke detta Peels yttrande är en sats, som framstår så hel och afslutad för sig sjelf, med en sådan klarhet och matematisk visshet, att det torde blifva ganska svårt för hvem som helst att leda sig lill den bevisningen, all den kan hafva något afseende på den frågan, antingen det var i silfver eller guld raan skulle bestämma myntfoten och grunden för Bankens sedlar.
Det mätte tvertom ovedersägligen vara den abstracta satsen, att sedlarnas curs beror af förhållandet lill förrådet på det mynt de skola föreställa, och hvilken kan läggas lill grund för hela den nya banklagstifningen: en sats, hvilken fullkomligt öfverensstämmer med den vackra sanning, som den värde talaren, Hr Rosenblad, yttrat, att nemi. ”man icke af kärlek för nya ideer bör rubba det bestående i financerna”.
Samma värde talare har i sammanhang härmed citerat en utmärkt man, framlidne Frih. Liljencrantz, och sagt, att om han 1809 blifvit invald i Bancostvrelsen, så hade troligen den kris, som derefter inträffade, icke tilldragit sig; men jag ber, alt til! en hvar, som läst förflutna riksdagars protocoller, få hemställa, om icke bemälde Frih. äfven var en af dem, som vid hvarje riksdag ifrigast förfäktade den satsen i financerna, att man ej, ”af kärlek till en ny ide', bör rubba det beslående”.
Man skulle möjligen, i anseende till riktningen utaf denna framställning, vilja hänföra mig till de s. k. stryparne, eller förmena att min afsigt vore, alt vilja indraga något på Bankens rörelseeapital.
Jag är likväl långt ifrån denna tanka.
Jag har nyss sagt, att näringarnes fordran på understöd af en så rik inrättning, som Banken, är en billig önskan, så vidt del står tillsammans med ett orubbadt fullgörande af Bankens oeftergifliga åligganden.
Min tanka är till och med, alt man icke ens, såsom Hr Nordenanckar synes åsyfta, behöfver fastlåsa sedelstocken lill viss numerär; emedan det är klart, all om silfver inströmmade i Banken, skulle den utan fara kunna utgifva motsvarande sedlar till ett obegränsadt belopp, så länge delta sil frets tillströmmande fortfor.
Det kunde väl då hända, alt penningen föll i värde, i förhållande till andra varor; det vill säga, alt varupriserna stego; men delta är ett förhållande, som alltid mer eller mindre måste åtfölja tillökningen af capitalförmögenhel i landel; men man linner, att det sednare är ett mål, hvilket man anser som någonting önskvärd!.
Frågan är blott, när penningar icke inströmma, utan tvertom visa en benägenhet att utgå, huru skall man dä bära sig ål?
Skall man upprätthålla myntvärdet, derigenom att Slaten sätter sig i skuld, eller skall man söka vidtaga någon annan åtgärd, begagna andra medel, som finnas närmare för handen?
Det torde redan vara kändt, det jag, i det offentliga blad, som af mig utgifves, föreslagit denna sednare utväg, hvilken skulle bestå deri, all Banken mera begagnade i landet befintliga capitaler medelst upplåning, och sålunda Den 18 December e. m. 507 inbytte någon fiel af sin sedelstock emot obligationer, uppsägbara på kortare terminer.
Delta har man klandrat af tvenne skäl: först emedan lillgångarne anses otillräcklige, och sedan, att dymedelst skulle åstadkommas en strypning, den man borde undvika.
Jag tager mig friheten anhålla, i anledning af de yttranden, som härom blifvit fällda, och dä man nu en gång framställt Sir Roberl Peel såsom en auctoritet, ehuru jag visserligen tror, att han i mänga fall icke är ofelbar, att ytterligare fä uppläsa ett annat slycke af samma hans tal, hvilket jag tror skall utgöra ett tillräckligt svar och vederläggning på en af dessa invändningar.
Det heter nemi. i fråga om upplåningsrörelsen: ”Jag skall säga litel eller intet om den stora fråga, som disculerades i Bankcomiteen, huruvida deponerade medel, eller iuvisningar på bankirer, eller vexlar äga naturen af gångbara sedlar.
Jag säger, i vissa hänseenden äga de, eller kunna de, sä vidt jag förstår, äga denna egenskap; men dä jag betraktar saken frän den särskilda sida, hvarvid jag endast och allenast uppehåller mig, nemi. den verkan ett pappersmynt har ä varupriserna, curseu, rubbandet af värdemåttet och det redbara myntets utträngande — säger jag, att en banknot, betalbar till innehafvaren vid anfordran, är af en helt skiljaktig art från alla andra slags gångbara sedlar, och har en helt ann n verkan”.
Detta har Sir Peel sagt, mine Hrr, och vidare: ”f örst och främst är instrumentets natur olika.
Det uppfyller ett gångbart mynts varf; det går ur hand i hand; ingen personlig garanti erfordras, det verkar som ett substitut för verkligt mynt; del liknar icke en vexel, som fordrar ett endossement vid hvarje omflyttning; del företräder penningens ställe, bestrider dess fnnctioner och verkar ä priserna likt penningen.
Märken noga, jag säger ej att de med creditpapper förknippade transaclioner icke inverka pä de ädla metallernas förråd eller å bestämmandet af ekonomien för deras utgifning; men förhållandet är, att de sprida, i stället för ali innehålla, deras belopp och erbjuda sålunda en anvisning att underhålla det.
De gå lill allmänna verldsmarknaden och, om J kunnen umbära de fem eller sex millioner, som gå åt andra häll, så är till detta omfång och dertill ensamt, credilpapperens inflytande pä guldets inre värde knappast märkbart bär i landet”.
— Nu har man sagt, alt ingifvande af obligationer skulle förorsaka en strypning af lånerörelsen :
Peel åter säger, att sädane obligationer sprida, i st. f. att innehålla.
Då är frågan, hvilkendera i del fallet bör hafva mesta trovärdighet, Sir Rob. Peel, eller de värde ledamöter, som sagt motsatsen.
— Går man nu ifrån denna allmänna sats lill tillämpningen på de resultater, som visa sig inom sjelfva Bankens rörelse, så erhåller män der en ganska märkvärdig bekräftelse på hvad jag nyligen haft äfan yttra; det visar sig nemi. då, vid en blick på den olika rörelsen i handelsdisconlen under de olika åren, att under 1S4I varit upplånte 1,750,000 r:dr, ullan te 2,000,000 r:dr; 1842 upplånte 2,240,000, utlänte 3,342,000, men att nu äro upplånte endast 1,101,000 och utlånte 3,500,000.
Således har Bancostyreisen vidtagit den mesyren, som skulle vara så lycklig, 508 Den IS December e. m. att icke hafva strypt genom upplåning; men likväl lånat ut mera än någonsin, nemi. pä det sältet, alt den, utan afseende pä en ökad silfverutvexling i bancoluckan, ånyo i låneväg utsläppt de sedlar, som ingått i baucovinsten.
Frågas dä; hvilken har vinsten deraf blifvit?
Jo, den att silfret vandrat ur landet.
Bancostyrelsen i det stället hade upplånat eli större belopp af medel inom landet genom obligationer och utlånat litet mindre, så är det visserligen sant, att summan af ullänta medel också hade varit mindre, men obligationerna ä de upplånta medlen hade i andra afseenden företrädt penningarnes ställe.
Delar svårt att göra sig reda för alla de sätt, pä hvilka en sådan lånerörelse kan verka; men ett måste man kunna inse som gifvet, nemi. alt många små besparingar, som varit skrinlagde, framträda vid ett sådant tillfälle, och att, om obligationerna äro inrättade på ett för den allmänna rörelsen beqvämligt sätt, sä är det ostridigt, att de gifvas och tagas i alla större liqvider, men under tiden, innan de äro förfallna, icke kunna presenteras till inlösen vid bancoluckan.
En ytterligare bekräftelse pä hvad detta upplåningssystem kan ulrätta, finner raan i de gamla lånebanks-obligationerna, som löpte med blott 4.} proc:s ränta och likväl voro ganska begärliga på en tid, då penningeränlan i allmänhet, genom disconteringsränlan, genom commissions-provisioner, m. m. gick ganska betydligt öfver den vanliga af 6 proc.
Hr Kosenblad har såsom ett slags vederläggning af de anmärkmr, som förut blifvit gjorda mot Utsk:s betänk., eller såsom bevis för alt man icke borde missförstå Sir 1’cels tal, utan förslå det efter hans rnéning, uppräknat den mängd af län, som Engelska banker utgifvit i s. k. annuiteter.
Först och främst tager jag mig friheten anmärka, att mängden af dessa län i förhållande till
Englands capitaler icke är så utomordentligt stor, och för det andra ber jag, att man ville observera, att den åtgärden tillhörde en föregående period, och att det just är mot sädaue åtgärder, Sir Rob. Peel yttrar sig i den mening, som jag här haft äran anföra.
Vill man göra afseende på dessa omständigheter, sä tror jag äfven, att man skall komma lill ett annat begrepp om upp- och utlåningsrörelse, än det som Bancoötsk. hyst, dä det nästan alldeles förbisett den, åtminstone icke, efter hvad jag kunnat fatta, skänkt deråt en behörig uppmärksamhet.
Jag nämner det i förbigående, icke derföre att någon särskild lycksalighet ligger i denna upp- och utlåningsrörelse, utan blott derföre, alt jag håller före, att så länge man har en utväg närmare till hands, bör man hellre välja den framför en annan, som försätter oss i en större vidlyftighet.
Denna vidlyftighet kunde åtminstone komma alt blifva för handen i afseende pä Riksg.cont., och i del afseende! hafva redan Hera reservanter, och i synnerhet Hr von Hohenhausen yttrat sig ganska förtjenstfull!.
Man måste nemi. anmärka, icke blott möjligheten af den förlust, som kan uppstå vid försäljningen af obligationerna, utan äfven att Staten derigenom gör en skuldsättning, hvilket visserligen icke kan vara farligt för ögonblicket, men som i alla fall är att betänka sig på, innan man inträder på denna bana.
Öen 18 December e. m. 509
Ett par talare i förmiddagens plenum hafva, i motsats till den mening, som jag nu framställt, trott, att med bancovinstens öfverlemnande till Riksg.cont. borde förenas ett bestämdt ändamål för framtiden, dymedelst att denna vinst användes till vissa productiva ändamål.
Jag ber att få fästa dessa Herrars, äfvensom Utsk:s uppmärksamhet derpå, att den frågan, till hvilket ändamål hancovinsten må användas, icke hör under det Högloft. BancoUtsk., emedan den är alldeles främmande för den egentliga frågan om financerna, så vidt denna omfattar Bankens lånerörelse.
Jag anser dessutom ett sådant förslag alldeles icke vara riktigt statsmannamessigt, om jag så får uttrycka mig, ty det mäste ovillkorligen tillhöra en sund statshushållning, att Ständerna för hvarje särskildt fall bestämma rör:de de särskilda behofven, och sedan dertill anvisa tillgångar, men ingalunda, alt de på förhand afsätta en viss större massa af tillgångar, för att sedermera anvisas lill fyllande behof, som skola påhittas; ty deraf kommer ingenting annat att följa, än att till en sådan fond allt för många friare skola anmäla sig och att det enskilda vinstbegäret deri skall se ett föremål, som det söker åtkomma såsom ett commune bonum.
Då man icke vid detta tillfälle kan förbise, att fråga är att börja inträda på fondsystemets bana, kan jag ej underlåta att anmärka, hurusom man, som stöd för beträdande af denna bana, citerat exemplet af Englands och Frankrikes lycka att redan vara inne på detta system.
Till de talare, som yttrat sig i denna riktning, ber jag att få hemställa huruvida de tagit alla omständigheter i betraktande, som böra leda omdömet.
Förhållandet är, såsom man ganska väl känner, att i England åtgår hälften af statsbidragen endast lill betalande af räntan på statsskulden; hälften af hvarje Engelsmans beskattning är således anslagen endast att betala för en lycka, som jag åtminstone ej kan se hvari den egentligen beslår, dä capitalet, för hvars ränta denna skatt nu erlägges, redan längesedan är förtärdt, och jag frågar då, om lyckan kan vara så särdeles stor, att den uppväger den ofantliga olägenheten af denna ökade beskattning.
Hvad man vet är, att nästan alla utmärktare författare i financerna och statshushållningen utan undantag ingalunda så högt prisat denna Englands lycka att hafva en sådan statsskuld, och att de tvertora yrka, att all skuldsättning måtte i möjligaste män undvikas för framtiden.
Hvad Frankrike beträffar, har det, som jag vill minnas, i delta ögonblick en statsskuld af 1,200 millioner francs och lärer nu vara på vägen att upptaga ett nytt lån på 300 millioner; efter 4 proc. blir årliga räntan på denna skuldmassa 60 millioner, så alt hvarje Fransman, qvinnor och barn icke undantagne, måste betala nära 2 francs om äret endast till betäckande af räntan på denna statsskuld.
Delta är ungefärligen dubbelt så mycket som här betalas i skyddsafgift och mantalspenningar, och jag hemställer, äfven i händelse somliga derpå kunde samla förmögenhet, om det ligger någon lycksalighet uti, att nationen så härdt beskattas.
Den värde talaren, som under f. m. plenum lagt sä mycken vigt på bildandet af ett fondsystem hos oss, har sjelf för några plenidagar sedan gjort en mål - 310
Den 18 December e. m. niug af Franska folkets belägenhet, så ryslig, alt nian knappast inom dessa murar hört något dermed jemförlig!, och jag undrar, med anledn. deraf, och under förutsättning att målningen ej skulle vara, såsom jag vill påstå, mycket öfverdrifven, om ej skuldsättningssystemet har någon del i det förhållande, som han skildrat.
— I afseende på frågan om lånerörelsens skiljande ifrån Banken och dess öfverlemnande till Riksg.cont., mäste jag deremot lill alla delar förena mig med Hr Rosenblad, som just förekommit mig i det argument jag ville framställa, att detta skiljande af Bankens olika rörelser i tvenne bestämda delar redan är till en viss grad verksteldt, och ytterligare kan verkställas, utan att man behöfver öfverlemna den egentliga bankrörelsen till en annan myndighet, hvars befattning egentligen är för en sådan rörelse främmande.
Jag vill icke trötta R. o. Ad. med uppläsning af något vidare ur Sir Rob. Peels tal, men eljest kunde man (inna af hvad han i denna omständighet särskildt yttrat, det hans meniug icke varit att öfverlemna Engelska bankens lånerörelse till en för densamma främmande direction, utan blott att deraf göra ett särskildt departement.
Jag vill således icke längre uppehålla mig vid denna del af frågan och skall icke eller länge trötta R. o. Ad. med att ingå i frågan om privatbankerna, alldenstund densamma förekom mer till öfverläggning framdeles; men jag vill blott i detta afseende nämna, att jag ingalunda är ibland dem, som hata dessa banker, eller tror att de göra något ondt, utan tvertom, att de genom sin tillvaro åstadkommit stora fördelar för landsorlerne, hvaremot jag äfven tror, att R.
St. både äro skyldige och berättigade, att, när nuvarande privatbankers oclrojer löpa lill ända och vid meddelande af nya, nämnde banker ej måtte lemnäs i det skick, hvaruti de sig nu befinna, utan att deras reglementen i afseende på sedelutgifningen måtte förändras.
— Jag utber mig i stället att ännu få fästa mig vid några af de särskilda punkter, som af en föregående talare blifvit vidrörde.
Palmstjerna har nemi. sagt, att hypotheksföreningar icke böra grundas på utländska län, utan på inhemska capitaler: detta var ett ganska angenämt och kärkommet yttrande att höra från Friherrens sida; men jag fruktar likväl, att om man med dessa föreningars bildande ämnar dröja intill dess att inhemska privata capitaler i tillräcklig- mängd dertill erbjudas, så får man också vänta, ty det är klart, att innan hypotheksföreningar då kunna komma till stånd, måste den inhemska penningeräutan hafva sjunkit ned till 4 eller 4.} proc., och delta lärer väl knappast inträffa i vår lid.
Frih. har ytterligare sagt, att
Bankens sedlar kunna ersätta privatbankernes, ulan någon särskild fond.
Häruti tror jag en förvillelse ligga, ty man bör ihågkomma, att privatbankerne hafva en contant fond äfven af bancosedlar, hvarmed de kunna inlösa sina egna.
Om Riksbanken ersätter dessa blott derigenom, att den släpper ut så mycket mera sedlar, som privatbankernas nu utgöra, måste det finnas en fond dertill i samma förhållande, så framt icke just den olägenhet af en för stor sedelstock och silfrets utvandrande ur Banken Den 18 December e. m. 511 skall uppslå, sora Utsk. nu velat göra till sitt förnämsta syftemål att förekomma.
Särskildt torde uppmärksamheten böra fästas på en omständighet, som Utsk. icke vidrört, men hvarom det troligen kommer att yttra sig, i frågan om handelsdisconten, nemi. pä nödvändigheten att reverser der må kunna disconteras i st. f. att hypothiseras, d. v. s. alt discouten sjelf indrifver hypolhekerna, och låntagaren ej behöfver vara försedd med särskild cassa för deras infriande.
Det är klart, att om ej denna förändring vidtages, så kunna aldrig inrikes vexlar under nuvarande förhållanden i nämnde discont belånas.
Det måste nemi. alltid ställas så till, att det document, som man belånar, är förfallet ett par dagar före låntagarens egen förbindelse.
Om dä handelsdiconlen iudref reversen, så kunde det lätt hända, att vexelrätten för densamma gick förlorad förrän låntagarens förskrifning vore förfallen, och det blefve en förlust, som skulle göra belåningen af vexlar omöjlig.
Jag anhåller, alt detta mitt yttrande må få åtfölja den återremiss af della betänk., som Ståndet förmodligen kommer att besluta.
Hr Gripenstedt, Joli.- Aug.:
Skall realisationen upprätthållas?
— Hvilka åtgärder fordras för dess bestånd?
— Hvad fordra klokhet och rättvisa mot vära näringar i delta afseende?
Onder dessa synpunkter skall jag taga mig friheten att inför R. o. Ad. helt kort betrakta det förevarande ämnet, och i sammanhang dermed framställa några få reflexioner, på förhand utbedjande mig Husets öfverseende om de icke äga nog värde, för att, efter så utförliga afhandlingar som föregått, och vid denna sena timma, rättfärdiga milt anspråk på några ögonblicks uppmärksamhet.
Första frågan var: skall realisationen upprätt hallas?
— Jag tycker mig här höra ett temmeligen enstämmigt svar, att derom är alls icke frågan.
Jo, mina Hrr, just derom är frågan.
Pä denna punkt sammanlöpa ändock slutligen allas tankar, vare sig som farhågor eller som förhoppningar, och en ny katastrof i vårt penningeväsende står kanske närmare för handen än man vill tro, antingen såsom en tvångsåtgärd, i fall man utan återvändo fortgår på den falska bana, der man hittills gått, och der man ännu vandrar, eller också (hvad sorn vore ännu sämre) såsom en följd af formliga beslut, dera åtskilliga mäktiga intressen redan söka att mer eller mindre direct utverka eller förbereda.
Jag säger detta rent ut, ty det är min innerliga öfvertygelse, stödd på hvad jag hört och förnummit, att på djupet och på botten af den stora linanciella rörelsen inom opinionen i landet, ligger ingenting mindre än en önskan att realisationen måtte sprängas.
Annu har man väl icke, annat än undantagsvis, utsagt detta i bestämda ord, utan blott preludierat deråt, och känt sig före med några generella förklaringar, att en mera än 100-årig erfarenhet borde lära oss omöjligheten af realisationens upprätthållande, och alt silfret ofelbart alltid skall gå ur landet intill dess man 512 Den 18 December e. m. vidtager det enda verksamma och radikala correctivet som finnes, nemi. förbud mot dess utvexling.
Sä talar man, och en patriotisk omsorg för bevarandet af Rikets metalliska valuta får gälla som motivet till den önskade åtgärden; men der bakom ligger likväl en annan, ganska enkel och lätt insedd beräkning.
Denna är, alt i samma män som myntet, genom en rubbning i realisationen, skulle försämras, i samma mån skulle också skattebidragen derigenom nedsättas.
Calculen är riklig, och slutsatsen ligger så närbändt, att den kan fattas af en hvar.
Härmed förenar sig också ett annat stort intresse, som olyckligtvis botar att snart nog blifva nästan lika så allmänt som de skattskyldiges — jag menar de gäldbnndnes.
Den som har skulder att betala, han tänker: hvad gör det mig om myntvärdet faller?
Jag' liqviderar så myckel lättare.
Detta kan redan tyckas vara strängt, fastän blott y 11 rädt i allmänhet, och ännu mindre kan min mening vara, att påslå, det hvarje skattskyldig eller skuldsatt resonnerar så egoistiskt, men det är min bestämda öfvertygelse, att dessa tankar slagit djupare rötter än man förmodar.
Hvad skall man dessutom tro, när man hör upplysta män, som, efter de mörkaste målningar af nuvarande förhållanden, concludera derhän,,”alkman bedragit oss pä realisationen”?
(jag hörde delta sednast vtlras på conferencen i går under mycket bifall).
Nej, man har icke bedragit oss pä realisationen, utan tvertom, man har derigenom afbrutit ett fortsatt bedrägeri.
Detta har man gjort, raina Hrr, ty bedrägeri var det, när den enskilde, utan sitt förvållande och utan att kunna skydda sin rätt, plundrades pä en lagligen ärfd, eller genom arbete samlad egendom, som bortsmälte i hans händer.
Bedrägeri var det, när man med ett ständigt förminskadt mätt mätte ut betingade villkor, vare sig mellan enskilda, eller vid Statens godtgörelse för samvetsgrant uppfyllda förbindelser.
Den lagstiftning, som tillåter och legaliserar dylikt, den handlar efter mitt begrepp oärligt, och illa värdar sig del folk om sin nationalära, som ej lägger redlighet och tro och heder såsom orubblig grundval för sin lagstiftning.