Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
In öfver Österport stormar en annan by, hvirflar rundt om den öde trekanten, som kallas Grönland, rifver upp ett moln af sopor och vräker öfver de små husen vid öfre ändan af Store Kongensgade, bort till Norgesgade och Botaniska trädgården, nedanför Friedrichs sjukhus.
Det dånar i luften liksom vid brådskande vingslag af tusentals skrämda fåglar, ett vindkast slår ned öfver Friedrichs-Plads, bryter ut öfver Tömmer-Plads och dör bort med ett klagande hvin i hamnen mellan masternas tackel och tåg.
Samtidigt har en annan by kastat sig öfver bröstvärnet mellan Nörre- och Österport.
Väderkvarnen på vallen snurrar rundt med vingarna i svindlande fart, vindfanorna på Rosenborgs slott vändas blixtsnabbt mot sydväst, och parkens ärevördiga träd böja sina klippta grenkronor.
En hvirfvelvind sopar fram genom Gothers-gade till Kongens nye torv, trådar en ringdans längsmed allén förbi Charlottenborg, Komediehuset och Hovedvagten, vindlar ännu ett hvarf öfver rabatterna närmast omkring bronsryttaren i torgets midt, hviner om hörnet till Östergade och söker sig väg genom smågatorna förbi Nikolai kyrka till slottsplatsen.
Här möter en hagelby, som strukit öfver Bremerholm, och förenade till en orkan famna de slottets väldiga byggnadskomplex med en kraft, som kommer den trekrönta tornspiran att vackla och de tusen rutorna att skallra.
Bakom ett af de stora fönstren i första våningen närmast mot söder skymtas ett blekansikte med ett par ögon, som fladdra skyggt mot ovädret.
Liten, spenslig och i förtid vissnad står den tjuguårige envåldshärskaren i fönstersmygen – lik en fånge bakom gallret – och fingrar oroligt på bröstet af sin guldbroderade rock.
Nu smattrar den första hagelskuren mot rutorna.
Han lyfter sina händer och begrafver dem i sin pudrade peruk.
Hans ögon få ett uttryck liksom af en olidlig kroppslig smärta, den lilla pygméfiguren krymper ihop, vänder sig om och flyktar inåt rummet.
Warnstedt, kammarpagen, följer sin kunglige herres rörelser med ångest och förvåning.
Plötsligt hejdar sig monarken och rätar ut sin lilla figur till en ansträngd kunglighet:
– Hvad stirrar ni efter? frågar han häftigt.
– Tror ni, att jag är rädd?
Han drager sin värja och kastar den rakt i spegeln på motsatta väggen.
Det gyllene fästet träffar i ansiktet på hans egen spegelbild.
Glasskärfvorna dansa klingande om hvarandra på golfvet.
Kung Kristian står med högburet hufvud, ser sig triumferande omkring och talar förvirradt:
– Det tog!
– Såg ni att det träffade!
Midt i planeten slog det!
Men han är oskadd!
Han är hård ... både mot stål och guld ...
Två kammartjänare ha skyndat till och betrakta under tystnad förödelsen.
Warnstedt böjer sig efter värjan och återlämnar den med en djup bugning åt konungen, som med sin högra hand famlar under västen och ser ut som om han med spänning afvaktade resultatet af en undersökning.
Då skallra rutorna under en ny hagelskur, och monarkens händer flyga åter upp till hufvudet.
Hans ögon få samma plågade och förvirrade uttryck som nyss, han sjunker ihop som ett litet knyte på golfvet och hela hans kropp skakas af nervfrossa.
– Nerestan!
Nerestan! mumlar han sakta.
– Un bruit affreux a frappé mes esprits!
Kammarpagen står blek och rådvill, vågar icke röra sig från sin plats och vet icke hvad han skall taga sig till.
De sista orden har konungen deklamerat, som en skådespelare på scenen, men efteråt blir hans tal oartikuleradt, tills han plötsligt ser upp med en stickande, vredgad blick.
– Hör ni icke hvad jag säger?
Sänd bud på den kristne hunden!
– Hvem, Ers Majestät? stammar Warnstedt.
– Doktorn!
Doktorn!
– Struensee?
– Oui! je veux le voir et lui parler!
Allez, volez, esclave, et m’amenez ...
Kammarpagen bugar sig djupt och försvinner.
De där replikerna måste ha funnits färdiga i monarkens hjärna sedan den tiden, då H.
M:t spelade Orosmane i Voltaires tragedi.
Haglen smattra öfver slottets kopparklädda tak, piskas ned öfver borggården och ridbanan, öfver slottskyrkan, gardesstallen och ridhuset, öfver hofteatern och marmorbron mot Kongl.
Palatset vid Kalleboe kanal.
Bakom ett af de stora fönstren i detta palats – enligt gammal häfd ett slags annex till slottet, med rum för hofvets privilegierade gäster – står en högvuxen och skulderbred kavaljer med djärft buktad näsa och stora, blåa ögon, som blicka lugnt mot hagelskuren genom de grönskiftande små rutorna.
Det är hofmedikus Johann Friedrich Struensee.
Af sina vänner i Altona kallades han »den tystlåtne», därför att han till och med i deras krets oftast satt som en sfinx, rufvande öfver dunkla framtidsplaner.
Sådan han nu står där bakom fönstergallret, en smula framåtböjd, med blicken skarp och de fylliga läpparna hårdt slutna, liknar han en vandringsman, som sträfvar framåt mot stormen, drifven af en rent fysisk verksamhetslust, utan tanke på sina krafters begränsning och utan att ana sitt mål.
Han rör sig framåt därför att han icke kan vara overksam, luftens motstånd eggar hans fåfänga, och han spänner sin kraft till det yttersta; men den gnistan, han bär inom sig, kan flamma upp till en eld, som förbränner alla ädlare inre organ.
Tankarna draga i en lugn, bred ström genom hans själ, utveckla sig ur eller vid sidan om hvarandra, liksom hvirflar i rök.
Ibland skimrar där fram en glimt af ironi och ibland glimmar en gnista af vrede, men det finns ingenting nervöst eller nyckfullt i rörelsen och allt det mörka tecknar sig mot en bakgrund af ljus och stark själfförtröstan.
Vintern i detta land har varit lång, men våren måste ju komma.
Mer än tre månader har han nu bott här uppe i mörker och köld, och ofta har han under den tiden längtat tillbaka till det lilla huset med utsikten öfver Elbe, till det otvungna umgänget med vännerna, som samlades omkring hans bord i Altona ...
Här uppe har han inga vänner.
Det kommer sig af den tvetydiga ställning han för ögonblicket intager.
Under resan genom Europa, vid hofven i London och Paris, hade den danska hofetikettens strama snören lossnat, och lifläkaren var då en själfskrifven deltagare i alla nöjen och festligheter, ehuru han icke hade någon rang, som berättigade honom därtill.
Det föll sig endast helt naturligt, ty i kraft af den gunst konungen bevisade honom personligen, umgicks han nästan på jämnlik fot med alla de förnämligaste kavaljererna.
Nu däremot har hofetiketten återfått all sin bindande kraft, och här i Kjöbenhavn är till och med en hofmedikus ingenting annat än en yrkesman, aktad i jämnhöjd med barberare och lakejer.
Han tillhör den oräkneliga mängden af nollor utanför rangförordningen, han har icke tillträde till hofvets fester och sällskapslifvets nöjen, han saknar alla möjligheter att göra sig personligen gällande; han är bunden till händer och fötter af samma lumpna etikett, som tillåter hans titulerade kollega och företrädare, etatsrådet Joh. Just von Berger att visa sig öfverallt.
I detta lilla land liksom öfverallt i världen sitta ytligheten och flärden i högsätet, och människorna bli små i sin lumpna äflan.
Alla böja sig för den uppstyltade, utklutade och pösande andefattigdomen, och ingen aktar den enkla, gedigna förtjänsten!
Han gör den reflexionen utan någon som helst vare sig bitterhet eller lidelse; och ett kriterium på dess sanning finner han nära till hands.
Af alla Kjöbenhavns läkare har blott en enda mottagit honom själf med uppriktig välvilja, och denne ende är en medikus af ringa reputation: Chr.
Berger utan von, professor i förlossningskonst, med rang främst bland barnmorskorna ... en vetenskapsman af banbrytande betydelse, men som ses öfver axeln af sina samtida därför, att han hör till dem, som sakna både vilja och förmåga att göra sig personligen gällande.
Struensee skakar sitt hufvud, ogillande.
Han älskar och vördar platoniskt den andliga försyntheten, men har ingen lust att själf vandra sin väg fram i dunklet.
Han känner sin egen praktiska begåfnings styrka, hans genius pekar utåt, icke inåt.
Och han är fast besluten att följa anvisningen.
Är allt omkring honom ytlighet och flärd, måste den kloke också räkna med slika faktorer.
Ser han längre än andra och vill han i stort uträtta något nyttigt och godt, bör han leda de kortsynte och blinde så, att de omedvetet tjäna hans syften!
För att sätta dem i gång, torde det ofta bli nödvändigt att kittla deras lumpna fåfänga eller tända deras lidelser.
Instinktlikt rätar han ut sig i fönstersmygen, och hans min blir befallande, som om tusendens öden berodde af hans vink.
Ringaktad och förbisedd är han ännu i denna stad, många små förödmjukelser har han fått utstå under de senaste månadernas väntan i dunklet, och i stunder af missmod har vägen nästan tyckts honom stängd; men i grunden har hans själftillit aldrig varit rubbad, och aldrig har han på fullt allvar misströstat om framtiden.
Förr eller senare finner han alltid ro i den tanken, att hindren måste falla; de svårigheter han hittills haft att öfvervinna i lifvet ha ju endast gifvit honom en kittlande förnimmelse af samlad och brukad kraft.
Sedda från tinnarna af hans själftillit tyckas honom nu också alla motgångar ömkligt små till sina proportioner.
Hvad betyder det väl, till exempel, att några hofmän se honom öfver axeln?
Det kommer sig blott af hans för tillfället tvetydiga ställning som obetitlad hofmedikus, någonting midt emellan kavaljer och lakej.
När hans stjärna en gång börjar stiga, skola de alla söka hans sällskap lika ifrigt, som de nu ängsligt undvika honom!
Också de eleganta damerna, med hvilka han just nu, tyvärr, icke har något umgänge, fast ingen tör kunna säga, att han försummat sina plikter som galant kavaljer gentemot hofkretsens firade skönheter.
Men öfverallt ha hans tillnärmelser strandat därför att han står utanför rangförordningen.
Han småler vid minnet af de många visiter han gjort förgäfves.
En vinterdag kom han också till general Gæhlers hus i Stormgaden, blef mottagen och växlade några iskalla repliker med lilla Sophie, som affekterade, att hon glömt sin förflugna nyck.
Det var i det hvita kabinettet, där de lackerade möblerna stodo stelt utmed väggarna.
Utanför de höga fönstren dalade stora snöflingor, och en glåmig dager föll genom de små rutorna öfver det bonade golfvet, som glänste kallt.
Pendeluret på kaminfrisen pickade och pickade, orden blefvo klanglösa och tomma, det hela liknade en dröm, och för att öfvertyga sig om, att han var vaken, började han räkna moucherna i hennes ansikte ...
Det var ingen dröm!
Den där röda munnen med det höfliga leendet hade han en gång kysst och de där kalla stenkolspärlorna hade då i lidelse gnistrat mot hans blick; hennes armar, som nu lågo sedesamt i skötet, hade en gång slingrats om hans hals, medan barmen böljat under hans smekningar – hela hennes person hade verkligen en gång tillhört honom, det var ingen dröm, ty han kände den liniesköna gestaltens hemliga lyte, som hon dolde med en utsökt toalettkonst – hennes midja var sned ...
Hur skulle hon icke ha rodnat och bleknat, om han plötsligt hviskat någonting därom i hennes öra!
Men han smålog endast stilla, ty sådan hon satt där framför honom var hon i alla händelser förtjusande, och ibland glittrade i hennes ögon en reflex från en kornblixt i hennes blod.
Lilla Sophie var sig lik sådan hon alltid varit: nyck fullt sinne och beräknande tanke i evig fejd.
I armarna på denna kalkylerande kärleksgudinna skulle hans lidelse aldrig tändas på nytt!
Dock önskade han, att hon en gång, när han nått upp på höjderna, måtte erinra sig hvad som varit, och inbjuda honom till en fest för de gemensamma minnena.
Han såg sig själf, artigt småleende, böja sig fram och hviska i hennes öra: att han glömt hennes hemlighet, och att hon för honom hädanefter alltid skulle förbli en skönhetens gudinna, en Venusbild i marmor, med en midja utan vank och lyte ...
Ännu piska haglen mot rutorna, molnen jaga hvarandra öfver himmeln, en stor blåsvart trasa sveper öfver slottstornet och drifver, söndersliten, bort öfver Amagerlandet.
Struensee rynkar ögonbrynen.
En allvarstanke kastar sin skugga öfver hans sinnesstämning, hans min blir otålig och blicken fördunklas.
Hans verksamhetslystna ande lider af den sysslolöshet, omständigheterna påtvingat honom.
För hans inbillning hägra redan mångahanda fruktbärande idéer, som han borde förverkliga, och mångahanda lyckobringande förändringar, som han känner sig kallad att åvägabringa.
Ännu föresväfvar honom allt detta blott i dunkla och abstrakta bilder, som fördomar att utrota, orättvisor att afskaffa, okunnighet att skingra.
Hans verksamhetsbegär, som för närvarande icke finner afledning i någon praktisk sträfvan, tynger hans själ som en mara och alstrar fantastiska drömmar.
Gent emot denna småvuxna nation, som han i grunden ringaktar, känner han sig som en beskyddare, därför att han själf är barn af ett större folk och af en rikare kultur.
Han älskar icke det främmande landet, men han hyser ett allmänt mänskligt deltagande för dess bebyggare, och han förnimmer ett oemotståndligt begär att göra dem delaktiga af den moderna kulturens välsignelser.
Hvad allt skulle han icke kunna uträtta här, om han hade makt!
Och makten är honom så nära!
Hans inflytande öfver monarken är i ständigt tilltagande, aldrig står han ansikte mot ansikte med majestätet utan att förnimma sin starkare andes makt öfver den svagare.
Men kungens vilja är slapp och intrycken utplånas alltför fort.
Gällde det att genomdrifva någonting af vikt eller att arbeta för en bestämd plan, behöfde han alltid vara i envåldshärskarens närhet.
För närvarande har han icke ens obehindradt tillträde till konungens person.
Etiketten och rangförordningen stänga hans väg.
Endast när han kallas i egenskap af läkare får han sätta sin fot i de kungliga gemaken – –
Haglen piska nu icke längre mot rutorna.
Det har ljusnat i luften och en blå flik skiner fram bakom Nikolaikyrkans spetsiga torn.
Struensees blickar vändas mot slottet.
Så högt som en konung står öfver allt folket, reser sig Sophie-Magdalenes stolta och praktfulla Kristiansborg öfver alla stadens hus.
Detta är maktens symbol och brännpunkt, där ligger målet och dit går hans väg!
Öfver marmorbron kommer just nu en löpare med konungens befallning till hofmedikus
Struensee att ofördröjligen inställa sig på slottet.
I mezzaninen strax nedanför trappan till konungens privata våning, väntar Warnstedt som nu öfvervunnit sin förskräckelse.
Struensee hälsar hjärtligt och förtroligt.
– Hur mår majestätet?
– Gud vet, hur det står till – svarar kammarpagen med en axelryckning.
– Jag har varit formligen altererad.
Jag är glad att ni är här.
Ni har alltid ett lugnande inflytande på kungen, och jag själf känner större trygghet i er närvaro.
Hans ögon ha det uttryck af frimodighet och beundran, hvarmed en pojke ser upp till en äldre vän, till hvilken han hyser ett obegränsadt förtroende.
Han är icke något snille, den gode kammarpagen, men han är slug och lider icke af öfverdrifven själftillit.
Eftersom han alltid är i monarkens närhet, lämpar han sig till språkrör för andras tankar, ty han har aldrig några egna att föra fram.
I likhet med alla andra pager, lefver han i hoppet att en gång bli konungens gunstling, men tror sig visst icke om att intrigera på egen hand utan mottager tacksamt alla goda råd, hvilket han hittills icke haft anledning att ångra.
Medan de vandra uppför trapporna aflämnar han sin rapport om dagens tilldragelser och beskrifver konungens tillstånd.
Struensee svarar med några reflexioner, som otvetydligt ådagalägga olämpligheten af, att konungens läkare saknar rang och bor utom slottet.
– Har ni aldrig talat med kungen därom?
Men om ni anser det lämpligt skall jag vid första tillfälle bringa saken å bane.
– Jag vore er mycket förbunden.
Jag behöfver till en början en etatsrådstitel för att kunna röra mig fritt.
Den gunsten vore det väl icke så svårt att utverka?
– Nej – säger Warnstedt fundersamt – men Bernstorff skall säkert göra många invändningar – anmärka, att ni som hofmedikus endast varit i tjänst några få månader – och att andra fått vänta tiotal år på en sådan utmärkelse.
– Kungen kan naturligtvis drifva sin vilja igenom, men trakasserier och förtretligheter väcka ju alltid H.
M:ts höga misshag – och ni vet, att detta misshag till sist alltid drabbar den, som blifvit föremål för ett slikt nådevedermäle.
Struensee har lyssnat uppmärksamt och nickar nu eftersinnande:
– Jag tror nästan, att ni har rätt, min käre vän ...
Det är kanske bäst, att jag själf, vid lämpligt tillfälle framställer saken för kungen.
Nu glittrar det till i Warnstedts ögon, och ett tjufpojksleende lägrar sig omkring hans röda mun.
– Om jag, för omväxlings skull, finge ge er ett råd?
Låt mig i stället utverka af kungen befallning till er att närvara vid en cour!
Jag tror det skulle bereda H.
M:t mycket nöje och hemlig skadeglädje, om han på så vis finge tillfälle att ge en spark åt etiketten.
Inne i sitt innersta gemak vandrar kung Kristian oroligt af och an, då dörrarna slås upp af kammarpagen, som anmäler hofmedikus Struensee.
I det ögonblick, han inträder, har det lilla majestätet intagit en imposant attityd midt på golfvet med det brådgamla pojkhufvudet tillbakalutadt och tätting-bröstet utspändt.
Han håller vänstra handen på värjfästet och den högra i sidan.
Hans uppsyn är vredgad, och han deklamerar:
– Que ces moments, grand Dieu, sont lents pour ma fureur!
Eh bien! que t’a-t-on dit?
– Ers majestät har låtit kalla mig.
Ers majestät befinner sig icke väl?
Struensee har stannat innanför dörren, afvaktande majestätets befallning att träda närmare; men kungen, som redan tröttnat på sin pose, vänder sig om på klacken och fortsätter sin rastlösa vandring, medan hans nervösa upphetsning tager sig uttryck i osammanhängande ord och häftiga åtbörder:
– Hundar!
Otacksamma kräk, som slicka min hand och vifta svans – när hvita knogar knacka på fönstren äro alla bortblåsta!
Men jag behöfver ingen – du död hvar är din udd, sa’ Schönbeyder!
Platt mot mitt bröst – jag börjar bli hård.
Jag är en konung inför allt folket och glänste vid de främmande hofven, där Peter den store blef endast beundrad, men jag vardt dyrkad, jag!
Han stannar framför lifläkaren och räcker fram sin hand med en högdragen gest:
– Se där!
Jag vet, att ni vill känna min puls.
Det bultar och bultar i mitt hufvud, och när hagelskuren kom, kändes det som om tusen silfvernålar dansat med ögonen nedåt på min hjässa.
Gör mig frisk, doktor!
Jag vill icke vara så här ... det hvirflar i min hjärna, och jag blir visst aldrig annat än en liten, liten man ...
Struensee håller kungens hand i sin och hans ögon hvila med ett uttryck af djupaste deltagande på detta i förtid vissnade ansikte, där öfverspänningen just nu slår öfver i dödlig trötthet.
Blicken slocknar och dragen slappas, de spensliga benen vilja icke längre bära hans tättingkropp; den sjunker samman och skulle ha fallit, om icke lifläkaren mottagit honom i sina armar.
Tack! hviskar han matt.
Men det känns lugnare nu.
Ni skall stanna hos mig – jag vill ha er hos mig, när natten kommer – – –
Kallsvetten pärlar på hans panna under den hvita peruken och tänderna klappra i hans mun.
– Behagar Ers Majestät gå till sängs?
Struensee ser honom lugnt in i ögonen och säger stilla:
– Ers M:t skall gå till sängs!
Så lyfter han monarken som ett barn och bär honom in i sofgemaket.
Den lilla kroppen hvilar viljelöst i hans armar.
– Ni får icke lämna mig! hviskar han blott.
– Jag vill att ni sitter hos mig och håller min hand!
Nervkrisen är öfver, kungen har somnat, och Struensee smyger på tå bort till fönstret.
Tankarna hvirfla häftigt i hans hufvud, och pannan bränner het.
Aldrig har han känt sin makt öfver envåldshärskaren starkare än i dag.
Ingen utan han förstår detta misshandlade nervsystems hemligheter, och ingen kan som han lugna det med en strykning af sin hand.
I detta ögonblick drager det genom hans själ en kittlande förnimmelse af, hur oumbärlig han är för konungen, och hans hjärta klappar hårdt af förväntningar för framtiden.
Där nere ligger staden: ett virrvarr af tegeltak och gaflar, gator och gränder, öppna platser och trädgårdar.
Här och hvar pekar en kyrka mot himmeln, och vid dess fot ruttna de döda, två alnar under jorden, midt ibland de lefvande.
På gatorna mellan rännsten och vägg har hvar borgersman sin privata sophög, där afskräden och smuts stinka mot fotgängaren, som försiktigt balanserar sig fram på de flata stenarna i midten af den knottriga stensättningen.
Detta är Danmarks hufvudstad!
En by i jämförelse med London och Paris.
En pesthåla där mordängeln går ohejdad fram och skördar sina offer i bländande lyx och smutsig fattigdom ...
En gång, när han tändt ljus i detta lilla land och skänkt frihet åt detta folk af småvuxna slafvar, skall han också lägga sin hand skyddande öfver denna stad, där han ännu är en främling.
Borta i väster går solen ned bakom kronorna i parken omkring
Friedrichsbergs slott; dess sista röda strålar flyga öfver vallgrafven, tända eld i de nakna träden på Vestervold, glida öfver Rosenborgs eleganta profil, hoppa från Trinitatis kyrkas kakelugnsrunda torn till den gyllene tuppen på Petri kyrka, lysa upp universitetshusets kupol och Vår-Frukyrkans trekrönta spira.
Det kungliga slottets hundra fönster mot väster glimma som om elden vore lös, och börstornets spetsvridna drakstjärtar förgyllas.
En slocknande glimt klättrar uppför spiraltrappan utanpå tornet till Vår Frälsares kyrka och kysser
Kristusbilden, som står mörk mot luften.
(12 Maj.)
På Kristiansborgs slott är stor mottagning för ståndspersoner af alla rangklasserna.
De höga, rikt förgyllda gemaken i den första våningen fyllas efterhand af festklädda damer och kavaljerer, som taga plats på taburetterna utmed väggarna eller röra sig trippande om hvarandra på de bonade golfven.
Kavaljererna buga sig med händerna på hjärtat till höger och vänster, eller hylla den kvinnliga skönheten med lekande fingerkyssar, som likt fjärilar korsa hvarandras banor.
Damerna svara med koketta reverenser af skälmsk gratie, ögon glittra i skiftande uttryck, röda läppar öppna sig som bristande knoppar och leenden slå ut i blom.
Ett dämpadt sorlande fyller luften.
Alla tyckas känna hvarandra och ha idel behagligheter att säga hvarandra.
Blott en enda kavaljer synes främmande i detta sällskap.
Icke som skulle hans min eller hållning förråda någon osäkerhet; tvärtom, han ser sig omkring lugnt och uppmärksamt, som om han vore hemma hos sig själf.
Han dräkt är också af oklanderlig elegans.
Men han tycks icke vara personligen bekant med flertalet af de närvarande.
Ingen talar till honom, och han talar till ingen.
Där är ett tomt rum närmast omkring honom, och han tycks vara föremål för en icke alldeles smickrande uppmärksamhet.
– Hvem är den där personen? frågar grefvinnan Reventlow i det hon vinkar till sig grefve Fritz Moltke, öfverhofmarskalken, som just passerar.
– Det är H.
M:t
Konungens nye hofmedikus, en monsieur Struensee.
– En hofmedikus – här!
Det är mer än djärft!
Och hon ser på öfverhofmarskalken med ett par ögon, som kräfva hans ingripande till försvar för den kränkta etiketten.
Men han bugar sig endast med en axelryckning och försvinner.
Inom henne sjuder det hetsiga Rabenska blodet.
Hon kan rangförordningen på sina fem fingrar, och hon känner denna obetitlade persons närvaro nästan som en personlig förolämpning.
Snart kommer väl konungens barberare också att visa sig i hofvets salar, klädd som kavaljer.
Hon ser i inbillningen Burkas med pariservärja.
Nej, detta går för långt!
Gemålen är, gudi lof, i närheten, och hon hviskar ifrigt i hans öra.
Hans bitvargsfysionomi blir grymmare i sitt uttryck, och till sist sätter han sig i rörelse, styr rakt på sitt mål, stannar framför medikastern och fixerar honom skarpt.
Struensee bugar sig höfviskt.
Han känner alltför väl denne potentat, som han till och med uppvaktat en gång på den tiden, då han sökte gynnare för att uppnå sin anställning hos konungen.
– Hvad gör han här?
– Detsamma som Ers Excellens!
– Lifläkarens ögon möta frimodigt och lugnt grefvens vredgade bulldoggsblick.
Detlev
Reventlow är van vid att verka skräckinjagande och kan icke fatta, hvarför hans bisterhet nu gör så ringa intryck.
Han måtte väl vara i sin fulla rätt att vaka öfver ordningen vid hofvet.
Alltså fortsätter han i samma brutala ton:
– Har han en rang, som berättigar honom att visa sig här?
Men Struensee småler frankt och svarar med utsökt förbindlighet:
– Jag är här som följd af H.
M. konungens befallning.
Jag förmodar att det är tillräckligt.