Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid våra sammankomster har jag ingenting emot att så sker, ty vi ha derföre både de fransyska och våra svenska Akademiers föredöme att åberopa, ehuru der nyttjas tillnamnet; äfven i böcker klingar Herr Hugo icke illa, men i dagligt tal låter det, jag erkänner det, liksom litet tomt och simpelt.
Som nu Herr Furumo icke är obekant med convenansen, så anser jag detta å hans sida som ett litet prof på borgerlig högfärd.
Men, som jag är höjd öfver alla ståndsfördomar, så har jag låtit detta passera, och genier ha i alla fall sina friheter.
Men när Flabbe också ville börja med sitt Herr Hugo, Herr Hugo, så tillstår jag att jag litet allvarsamt brände af honom.
Hvad behöfver jag vara Herr Hugo för hela verlden?
Bland åtskilligt annat, som f. d. Herrn på Råbäcken påbörjar mig, är också det, att hafva påfunnit den så högst affecterade titeln till hans bok:
Fria Fantasier, hvilka, betraktade såsom ett Helt, af Herr Hugo Löwenstjerna stundom kallades Törnrosens Bok, stundom en irrande Hind.
Romaunter.
Jag, kalla en samling af noveller för ”en irrande Hind” – för ”Romaunter.” Nej tack:
Hugo Löwenstjerna talar vanligt menniskospråk, han.
Namnet ”Törnrosens Bok” kan jag på sin höjd vidkännas.
För ingen, anmärkte Henrik, lärer dock, enligt hvad jag hörde i Upsala, denna titel varit en större Gräuel än för framlidne Professor Törnros.
Hans fina smak stötte sig icke blott, liksom Pappa, vid det affekterade deri, utan den medförde också för honom det särskilda obehaget, att, hvar han kom i landsorterna, bli öfverhopad med frågor om dessa skrifter, och redovisningar för åtskilliga der befintliga satser, för hvilka han var obenägen att åtaga sig ansvar.
Man tog nemligen för afgjordt, att Törnrosens Böcker voro skrifne af Törnrosen sjelf.
Näst titeln förtröto honom mest de många falska accenterna på grekiska och andra utländska namn.
De sednast utkomna volumerna heta likväl nu rätt och slätt ”Törnrosens Bok”; men ”den irrande Hinden” och ”Romaunterne” ser man inte mer till, anmärkte Rudolfina.
Deri har Richard också gjort klokt, liksom deruti att han bortlagt att skrifva så ”knakig” vers som i Alvina och Vargens Dotter, eller rättare, vers som icke är vers.
Men apropos, mina vänner, kunnen J säga mig, hvarföre Richard gifvit mitt bruk namn af Jagtslott?
Förmodligen derföre, att denna benämning är vackrare och mera romantisk.
Nå väl, jag har ingenting deremot: endast jag i verkligheten slipper utbyta mitt bruk med sina 3000 skeppunds smide, sina hyttor, härdar, hamrar och stampverk, emot hvilket annat Jagtslott i Sverige, ifall nemligen sådana i vårt land finnas.
– Men ett annat infall, som endast måtte vara en blott nyck, är det, att han förlägger vårt såkallade Jagtslott till Nerike.
Halfva Sverige känner dock, att Hugo Hamilkar Löwenstjerna har alla sina egendomar i Vermland.
Men detta rör blott oss: för läsarn kan det vara likgilltigt.
Visserligen, anmärkte Henrik, kunde en och annan af oss hafva skäl att vara missbelåten med åtskilliga förskuggningar på de porträter vår vän på Råbäcken af oss uppdragit, men i Hinden och isynnerhet i Julius K* slå vi oss i alla fall rätt bra ut.
Den sista berättelsen förekommer mig isynnerhet rätt frisk, ljus och treflig.
Ja, återtog Herr Hugo, så långt nemligen som resan och Tante Eleonoras egen dagbok räcka; Baronens
Memoirer sakna icke heller ett visst tragiskt interesse, hvilket dock sticker för bjert af mot den lätta och glada tonen i den öfriga berättelsen; också taga de efterlefvande saken kallt och låta icke af den stackars karlens olyckor och död på minsta sätt störa sig i sina nöjen.
Allt går således gladt och lustigt till, ända tills återkomsten till Jagtslottet, ty då förlorar sig berättelsen i joller och pjoller utan ända.
Bromelii vigseltal är dock rätt värdigt.
Om min brefjournal, sade Eleonora, äger någon förtjenst, så tillhör den hufvudsakligen Herr Furumo, som städat och höfsat dessa anspråkslösa anteckningar.
Jag begriper dock inte, anmärkte fröken Ulla, huru vår goda tante kan förlåta Herr Furumo de två fula, mycket fula fläckar han satt på hennes eleganta plån!
Låtom oss icke tala derom! sade Eleonora.
Hvad för fläckar, flicka? frågade Herr Hugo.
Det måste du utreda.
Lilla Rudolfina, sade Eleonora, din Pappa vill säkert snart ha sitt thé: det är ju din vecka nu, och du får inte glömma dina hushållspligter för dina akademiska.
Var således snäll och se efter, att allt blir i ordning.
Fläckarna? svarade Ulla.
Jag hoppas att herrskapet erinrar sig Juliani och Auroras, och straxt derefter Frans och Mamsell Rönnqvists ensliga skogspromenader, deras kärleksförklaringar, och slutligen upplösningen på dessa scener!
Hvilka oanständigheter!
Se här, läsen 3!
Pah, intet annat! utbrast Henrik.
Jag har läst dessa ställen fler än engång, och deruti icke funnit det minsta oanständigt.
Litet kärleksglam, och på sin höjd ett par kyssar!
Se der alltihop!
Men jag kommer ihåg, att
Richard i samma bok talar litet illa om din smak och dina ögonbryns utseende.
Detta är visst obeskedligt, rätt obeskedligt af honom; men det är än obeskedligare af dig, att du pådiktar en vän förborgade, scandalösa allusioner, och förkättrar honom.
Pådiktar! förkättrar! upprepade Ulla, stött: jag rår icke för att jag förstår hvad jag läser.
Cousin Henrik åter får beröm för sin vackra figur och sina runda kinder; det är således aktningsvärdt af honom att han är tacksam och – blundar.
Intet käbbel, inga personligheter, barn; hvad tänken J på?
Litet misstänkt kan det här synas; det medger jag, kära Ulla, men något ondt är dermed väl intet menadt.
Uttrycket har blott råkat falla sig litet oförsigtigt.
Herr Furumo kan ibland ha dålig smak nog, min farbror, svarade Ulla, men han är dock en konstnär, som ingenting gör utan beräkning.
Betänk blott parallelismen, och det afsigtliga deri!
Men skulle detta ändock icke vara öfvertygande, så behagar Onkel slå upp sidorna 114 och 120.
Sedan Julianus och Aurora hemkommit och under resan ”nog pröfvat hvarandra”, anses det vara lagom att ”de giftas.”
Brudklädningen skall nu göras: i detta ändamål efterskrifvas ett par ”ovanligt tystlåtna symamseller”; de kasta sina ”säkra kännarblickar på patienten”; taga sina ”mysteriösa mått”; och ”börja med att göra ett nytt snörlif”.
Hvem ser icke, hvarom här är frågan!
Läggen härtill detta ställe sid. 71: ”Isynnerhet arbetade en märkbar och stor förändring inom Julianus och Aurora.
En färg af nästan hög eld brann i deras ögon och hela tycke.
Mig förekom flera gånger, att de sågo ut som herre och fru, ehuru blott en jorsalafarare hittills vigt dem”.
Vidare denna ironiska anmärkning efter Tantes vackra tal om jungfruligheten hos förlofvade och nygifte sid. 139: ”Julianus såg litet mörk ut i ansigtet, hvilket utan tvifvel betydde, att han var rörd.”
Således tre scandaler i en enda bok!
Allt detta kallar cousin Henrik att slå sig väl ut!
Vore det så, som du menar, Ulla, så klämmer jag ”mjölkdrickarn” nästa gång vi råkas! utfor Henrik med en mörk, vred rodnad, hvarigenom hans kinder blefvo ännu vackrare.
Fördömdt tvetydigt ser det ut! sade Herr Hugo.
Men ändock anser jag mig behöfva andra prof innan jag antager din version.
Andra prof? svarade Ulla.
Tillåt mig att berätta en liten historia.
Det var en gång en ädel herre, som gifte sig med en ”len”, något besynnerlig, men ändock likaså ädel fru; i början var allting förtjusning, sedermera lefde de med hvarandra, såsom ”flintan och stålet”, när man slår eld, d. v. s. lågo hvarandra jemt i lufven.
Vidare är om detta äktenskapliga par i ”Slottskrönikan” ingenting antecknadt.
Man vet blott, att dessa makar ägde flera barn; bland andra en son, något mörk till lynnet men annars af det ypperligaste hjerta; denne gifte sig med en viss Cecilia, äfvenledes ett förträffligt fruntimmer, och hade med henne tvenne barn.
Mannen lärde nu känna en ädel baron, oäkta son af en förträfflig hertig och en förträfflig mamsell, och begge blefvo de bästa vänner.
Efter någon tid rymmer baronen med Cecilia, och svärmar med henne en lång tid omkring, under det att Herr Andreas, den öfvergifne maken, skrifter melancholiska memoirer, af mycket æsthetiskt värde, och studerar emellanåt Werther och die Wahlverwandtschaften.
Efter ett eller annat åratal återkommer Cecilia: hvad, som passerat mellan henne och baronen, ligger i ett mystiskt dunkel; man erfar dock bestämdt, att hon återvänder lika ”hvit” och ”englaren” som förut.
Denna ”hvithet” var dock af ett något eget slag, ty Andreas fortfor att sörja som förut, Cecilia dog kort derefter af grämelse, och baronen betraktade sig alltid ”som en syndare,” samt företog en vallfart till Palæstina.
Han återkom efter många års förlopp, för att dö på Omberg och testamentera en stor egendom i Vestergöthland åt Cecilias son, som emellertid växt upp till en ädel, svärmisk yngling.
Denne ädle yngling skyndar nu att taga arfvet i besittning efter sin mors förförare, reser dit med en del af familjen, som der har oändligt roligt, och gamla och unga hoppa af idel lust ut och in genom fönstren.
Cecilias son hade mellertid begagnat tiden för att förföra sin cousine, med hvilken han var förlofvad, och när fästmön blef så tung på foten, att hon hade något svårt att hoppa genom fönstren, resa de hem för att låta viga sig.
Bruden hade också en romantisk broder, och denne behöfver blott en handvändning, för att förföra en högst aktningsvärd flicka, med hvilken han varit bekant blott en enda dag.
Hvarföre tvifla härom?
Allt detta passar ju förträffligt i hop med det föregående: scandalen var ju i denna familj ärftlig liksom brottet i Tantali hus!
Kännen J igen denna målning, eller, har jag nu åter diktat?
Jag har blott samlat quintessencen af Hinden och de ”trefliga”
Reseminnena, och af de der spridda dragen bildat en sammanhängande historisk tafla.
Ulrikas röst qväfdes här af harm, och alla de öfriga suto stumma, ty ingen visste rätt hvad man skulle säga.
Förlåten mig, mina ädla vänner, att jag blifvit bitter, då jag nu uttalat ord, som länge legat stumma i mitt inre.
Är icke detta allt en rätt hygglig familj, och månne icke Löwenstjernska slägten har allt skäl att vara sin historiograph högt förbunden?
Men ännu har jag icke talat ut: jag måste hänvisa eder på dessa ord i Hinden, sid. 107: ”Just derföre håller jag
Richard Furumo räkning, att han i sina berättelser sällan talar om kärlek – rätt lycklig kärlek – han aftecknar jorden, och vill icke ljuga.
Jag måste vidare hänvisa eder på den historien, som Furumo litet frammanföre förtäljer för sin hund om grefven och fröken – också naturligtvis tvenne högst ädla personer – som brunno för hvarandra af den mest svärmiska lidelse, så länge de voro förlofvade, men genast blefvo oense, såsnart de blefvo gifta, hvartill såsom upplysande commentar bifogas ett grundligt och lärorikt räsonnement om klipporna för den äktenskapliga kärleken, och hvaraf resultatet är, att det nästan är lika sällsynt att finna lycka och enighet i äktenskap som att se en kamel gå genom ett nålsöga.
Af dessa confessioner, sammanlagda med åtskilligt annat, synes klart, att Richard Furumo har en egen åsigt af kärleken.
Han känner endast en enda art deraf: den första berusningen, passionen.
Denna målar han med styrka och lycka; han betäcker den med poesiens blomster; till sin grund sinnlighet idealiserar han den, ja adlar den till och med genom religiös mystik och vill gerna deruti inlägga så mycket himmelskt han kan.
Sådan är den enda art af den kärlek han tror på: en exstasis, en yra, ett rus af poesi, en på engång sinnlig och religiös brånad.
Det är den mystiskt orientaliska åsigten, sådan jag känner den af von Hammers öfversättningar och Goethes Divan.
Denna kärlek är icke en blomma, hvars knoppning utan tvifvel är skön, men hvars doft och fägring ändock fortvara, ehuru under andra former af täckhet, så länge ett enda blad sitter qvar, och som, när högsommarn slutar, gifver frukt, som i rikt mått betalar förlusten af knoppningens vårfriskhet och svällande vällust.
Han tror att kärlekens låga snart slocknar, flyttad på hymens altar, qväfd af huslighetens dimmor, bloftställd för vidrigheternas större och smärre vindar.
Eller utan bilder: han tror icke på äktenskaplig lycka, inser icke att kärleken, under sammanlefnaden, antager en lugnare, men dock icke mindre skön, ja, som mig tyckes, mera helig charakter.
Han har icke hört det sköna ordet: ”älsken hvarannan i nöd och lust!” han har icke pröfvat, att man kan älska hvarandra i trots af ömsesidiga fel och svagheter, och att det för fina själar ligger ett slags njutning till och med i undseendet och förlåtelsen.
Om, enligt hans åsigt, ett äktenskap skall kunna bära sig, så måste makarne umgås med hvarandra såsom man umgås med glödande kol: likt spindlarna skola de blott för ögonblicket nalkas hvarandra, och sedermera hålla till i hvar sin springa, af fruktan att man annars skulle äta opp hvarandra.
– Till bekräftelse på hvad jag nu sagt, torde man behaga besinna, att det är kring dessa ämnen – brottslig kärlek, bruten äktenskapstro, sinnlig utsväfning – som största delen af Furumos stycken, till och med de brillantaste, hufvudsakligen hvälfva sig.
Jag talte nyss om Hinden och Julius K *.
Påminnen eder vidare den otuktiga Dufvan från Skåne ...
Men, afbröt Henrik; Colombine är dock en botgörande Magdalena, som omvänder sig och genom ånger försonar sig med kyrkan och verlden.
Som omvänder sig så pass, att hon i sitt sista ord drifver gäck med den heliga Nattvarden 4: det står alltså läsaren fritt att taga hennes ånger för allvar, eller för en ironi öfver kyrkans fordringar, en satirisk concession för den christliga convenansen.
Påminnen eder vidare Ninon de l’Enclos, Amorina, det så vackert utmålade hetär-lifvet i Isidorus, vidare Ferrando Bruno och Ryssarnes Minnen i Norrköping!
I Hermitaget är Kung Waldemar hufvudpersonen.
Så länge han lefde tillsammans med de båda systrarna, så länge gick honom allt väl, han var ”stark och fullkomlig,” och alldeles i sitt rätta esse; men sedan han nödgades blifva from och afskeda Juta, blef han svag, förvirrad och allt kom för honom i olag.
Så säger han sjelf, och den helige Patern svarar derpå (sid. 157):
”Du har rätt; detta var verkligen tidpunkten för din sjukdoms början, då du vek från din började bana och Juta inneslöts.”
Är icke detta en religionstjenare alldeles à la Furumo?
Vidare.
Detta par hade en dotter och denna hade en älskare.
Mellan dem var ”en evig, ovansklig kärlek,” – de ”älskade hvarandra rätt,” men ”jorden skulle icke få skryta, att hon sett dem förenas”; de borde ”icke önska ett halft, i mörker tynande förbund, ett gift, det gröna jorden erbjuder.”
Deras kärlek var således för ren, för god för äktenskapet; de måste i kloster – och det är en moder som drifver dem dit in.
Likväl, inföll Henrik, måste cousine Ulla medgifva, att Furumo icke bildar vällustiga, förföriska målningar.
Visserligen icke, svarade Ulla, men han gör hvad värre är: han smyckar lasten med ett fint, æsthetiskt doft, han sätter okyskheten i system, och låter den sanktioneras af moralen.
Kanske, få vi snart upplefva den dag, då sjelfva Christendomen också framkallas till stöd för dessa läror.
Just derföre, att Furumo är obekant med den högre och renare kärleken, lifvets central-sol, så kommer så mycket annat på sned i hans skrifter: gränsorna för dygd och last upprifvas, och vi få en ny sedelära, en ny religion.
Den blandning af falskt och sannt, som min farbror förut hos honom tadlat, är icke blott af æsthetisk natur: denna förvirring utgår just från nämde punkt och sträcker sin rot i det innersta af lifvet.
Ja, min farbror, jag kan icke älska Furumos dikter; ty i dem finnes ingen oskuld, ingen fromhet.
Nej, nej, Ulla, utbrast Herr Hugo, du går för långt, du öfverdrifver.
Var då billig, gör icke vår vän orätt!
Tillåt, min farbror, att jag aflägsnar mig, för att hämta frisk luft.
Min blod har råkat i en stark svallning.
Jag har måhända uttalat hvad som icke anstått mig att säga.
Då Ulla lemnat rummet, sade Herr Hugo, till hälften för sig sjelf:
Stackars Ulla, det är skada, att du icke blifvit vacker; du hade i sådant fall också fått en älskare och en man, och du skulle då dömt mildare och qvinligare om dina vänner.
Du är dock ett förträffligt ämne till maka, och under din yttre sträfva, hårda yta bor ett varmt och fullt hjerta.
Hufvud har du ock, så godt som någon i denna akademi!...
Stackars Richard: jag önskade också att du ville gifta dig, nemligen väl och lyckligt: då skulle dina villfarelser straxt skingras, ifall de äro något mer än tillfälliga infall.
Såsom sådana har jag alltid ansett dem och anser dem ännu.
Mellertid ... curiöst är det ändock.
Jag har sjelf aldrig förut tänkt mig alla dessa saker i ett dylikt sammanhang och i denna rigtning.
Vi måste vid ett särskildt tillfälle taga vår Ullas ord i ett närmare öfvervägande.
Men nu är hög tid att komma ihåg, att Rudolfina väntar oss derinne.
Efter vi dock, åtminstone i början af sessionen, anmärkte Frans, kommit att tala om Richards bättre stycken, så skulle jag be få hemställa, om vi icke kunde deribland få ditföra Grimstahamns Nybygge.
Ganska rätt, min son!
Jag höll på att glömma denna lilla skrift, emedan den är utgifven under ett pseudonymt namn.
Men annars glömmer jag den icke så lätt.
Jag håller af denna Nybyggar-historia, som jag håller af Robinson Crusoë: jag är rigtigt kär i denna Qvast-Lisa: hennes död, huru enkelt, och dock huru djupt och rörande är den icke tecknad!
I detta
lilla stycke finns mer poesi än i många andra, som ge sig det förnäma namnet poemer.
Här finns icke ett enda misslyckadt drag 5: här finns rigtigt sann natur, och hvad mer är, oskuld, dygd och renhet ...
Nej, Ulla, du har orätt; den, som skrifvit Grimstahamns Nybygge och Kapellet, kan icke hysa sådana grundsatser!...
Låtom oss alltså icke mer grubbla!
Välan! sammankomsten ajourneras på en halftimme, och Akademien går in i salongen, för att dricka thé!
Fortsättning af Sessionen.
Efter intaget thé sammanträdde åter Akademien, hvarefter Herr Hugo utlät sig på följande vis:
Vi hafve hittills, mina värda vänner, samtalat öfver de mest berömda af Herr Furumos poetiska arbeten beten.
Vi måste medge, att våra öfverläggningar varit hvarken methodiska eller grundliga, såsom man annars kunde fordra af en akademi; tidens korthet, ämnenas rikedom och min egen otålighet hafva nödgat oss, att blott stadna vid flyktiga antydningar, hvilka vi dock framdeles i mera lugn få discutera, sedan vi få alla punkterna gifna, och derigenom allt blifvit förberedt för en lättare öfversigt af det hela.
Mellertid tyckas vi derom alla vara ense, att Furumo bäst lyckas i produkter af en rent poetisk natur, der hans fantasi friast kan slå ut sina vingar, eller der han har en vacker natur att måla; och ju längre bort scenen i tid och rum är förflyttad, ju mindre det är frågan om sträng verklighet, dess bättre för honom!
Deremot då mannen inlåter sig i praktiska och didaktiska ämnen, särdeles sådana, som röra fosterländska och medborgerliga förhållanden, så tycker jag mig finna motsatsen af poeten och tänkaren.
Vi befinne oss här på ett fält, der er gamle, erfarne fader anser sig stå på någorlunda fast mark.
För att likväl J rätt måtten inse differencerna mellan Richard och mig, torde det först bli nödvändigt att tala ett ord om mitt eget system.
Slottsherren gjorde här en paus.
Sedan begynte han:
Jag är litet förlägen, hur jag rätt skall göra eder saken tydlig.
Men jag vill begynna med ett par frågor.
– Jag förmodar, mine barn, att J ej neken mig det vittnesbördet, att jag alltid varit eder en öm och huld fader?
Familjen svarade dertill ett enstämmigt och hjertligt Ja.
Jag hoppas vidare, att J aldrig förnummit annat, än att Hofmarskalken Löwenstjerna alltid varit en god husbonde, huld och hjelpsam emot alla sina underhafvande?
Äfven denna fråga blef genom acclamation enhälligt bifallen.
Godt, mina barn.
Dervid har jag likväl alltid fästat det enda villkoret, att ingen bland dem, öfver hvilka jag äger rätt att befalla, måtte fördrista sig att det ringaste säga eller tala mig emot.
I allt annat bekänner jag mig till liberalismens grundsatser; förstås: den sansades och modererades.
– Nu torden J väl tycka, att detta icke är fullt consequent: men det kommer sig deraf, att liberalismen har flerfaldiga skepnader, eller kanske rättare rigtningar.
En t. ex. går nerifrån och uppåt.
Det ligger i sakens natur, att den som står på en lägre plats vill uppåt, och derföre bröstar sig, gör sig stor och klok, klandrar, mästrar, spjernar emot: allt för att sjelf komma sig opp.
Jag finner detta naturligt, jag klandrar således icke detta, om det sker på beskedligt sätt; förmodligen skulle jag sjelf göra så med, ifall jag ej vore fullt belåten med min ställning och således har ingen att tränga undan.
Jag är öfvertygad, inföll Eleonora, att min broder gör sig sjelf orätt, och att han i hvilken ställning som helst vore densamme som nu, god, mild, öfverseende mot höga och låga.
Du är ett klokt fruntimmer, min kära Eleonora, men på statssaker förstår du dig icke.
Hvad!
Skulle jag förneka liberalismens grundsatser?
Dervid gör jag blott det undantaget, att oppositionen icke får innästla sig i mitt hus, ty denna passar blott för samhället, icke i familjelifvet.
Nu ges det återigen en annan rigtning af liberalismen, som går uppifrån och nedåt: det vill säga, att den, som redan är något, har något, håller sina underlydande på behörigt afstånd, i tukt och ordning (förstås: med tillbörliga lämpor); ty hvad skulle det annars bli för en hushållning af, och hvad skulle dessutom den välbehållne ha för nöje och njutning af sitt goda?
Jag håller mig således till båda åsigterna, och hoppas nu att J förstått mig, barn?
Förlåt mig, goda farbror, ännu icke så alldeles, anmärkte Julianus.
Oss har det väl alltid så förekommit, som hade regeringssättet i detta hus varit helt och hållet patriarchaliskt i det Gamla Testamentets äldsta stil; men i theorien tyckes mig farbror icke hylla ett, utan tvenne rakt motsatta systemer, af hvilket det sista torde vilja liksom stöta på despotism.
Herr Hugo öppnade gravitetiskt sin dosa, tog sig derur en stark pris, och förde den till sin destinationsort, allt med märkelig långsamhet.
Sedan började han med en röst, som i början röjde någon osäkerhet:
Det kan så tyckas, min kära Julianus, det kan så tyckas.
Men ... men ... allt i verlden kan icke uppställas så noga i systemer.
I verkligheten korsa sig möjligheterna oupphörligt med idealerna.
Det finnes någonting, som kallas la force des choses, min gosse; emot denna makt får man icke stångas, ty annars går alltihop ikull.
Sjelfva Plato kunde ju icke utföra en stor del af sin sublima theori om Staten?
Likaså har vår tids liberalism sina klippor, dem man inte får stöta emot; den har, menar jag, sina undantag, sina convenanser, dem man tyst måste erkänna, ehuru de litet afvika från systemet.
Dessa måste man, utan mycket grubbel och bråk, alltså antaga: sedan går allt bra.
Sådana motsägelser finnas öfverallt; gifven akt på gamla Hugos ord: jag har alltid funnit, att de största frihetshjeltarne i Plena, i tidningarne, på sockenstämmorna just äro de, som inom sina hus och af sina underlydande kräfva den strängaste och ovillkorligaste lydnad.
Jag skulle derpå kunna anföra många märkeliga exempel både från vårt Vermland, och från Nerike och andra orter.
Les extrèmes se touchent.
Så går det till i verlden och detta kan icke hjelpas.
Dessutom, go vänner, ges det saker, hvaröfver det är farligt att grubbla, och i hvilka man ej för långt får utsträcka consequenserna.
Nu är det en lycka, att våra hedervärda
Publicister äro inga öfverdrifvet djupa tänkare, samt att de hvarken kunna eller vilja gå så långt vägen räcker.
Så t. ex. antastar man nu förtiden bördens ärftlighet, hvilken, såsom jag fruktar, från naturrättens ståndpunkt också icke kan försvaras: men nu fordrar consequensen, ser du, att man i sådant fall också upphäfver egendomens ärftlighet, som från den ståndpunkten lika litet lärer kunna försvaras.
Nästa steget blir då förmögenhetens gemensamhet, vidare qvinnans emancipation jemte det fria äktenskapet, och följaktligen upplösningen af familjen, som ju också intet annat är än ett skrå, en sluten corporation?
Början till denna sakernas omhvälfning har också skett genom Franska
Revolutionen, men den förskräcktes för följderna och stadnade på halfva vägen.
Men hvad politiken icke vågar, kan en religionsstiftare våga.
Revolutionen lemnade familjen oantastad: men nu uppträdde St.
Simonismen och utförde i tankeverlden hvad