Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föreningen med Norige i verkligheten medfört Sverige de fördelar, sorn' de maktegande under tiden visat sig tillerkänna den, då de i synbar måtto gjort intet, för att jemna de, allt ifrån dess början, Föreningen vidlådande missförhållanderne för Sverige; hvilket gerna måste medgifvas hafva varit svårt, sedan de, till följd af en vid tillfället rådande högsta viljas dolda afsigter oell dubbelspel, traktatinessigt blifvit stadfästade.
Om ifrån det ofvan, till popularisering ibland Svenskarne, antydda system, tanken förflyttar sig till systemets bringande till utveckling och verkställighet, då alla medlen dertill voro eröfrade och vunna, så häpnar man för slutsatsen, och skyr att uttala den.
Tiden har åtminstone synts mig nu vara inne, att till tals inom Riksdagen bringa detta Riksvigtiga ämne.
Under hvilken slags benämning inom Statsrätten Noriges förening med Sverige kan hänföras? och den lärer, oaktadt allt advokatorisk! polemiserande för och emot, icke af Norrmännen vilja antagas annorlunda, än såsom en blott personalförening, uti den genom föreningsfördraget gemensamma Konungens person.
— Stang uti sin Kongeriget Norges Konstilutionelle eller Grundlov — bestemle rel, sid. 61, anser svaret obestämdt; men kommer likväl, emot den i Norige drilna åsigt, till den slutsats, att föreningen må hänföras till verkliga Slalsföreningar
(Un iones civitatum) och tillika till de reella och lika (reales et requales).
Föreningsfördraget har ända ifrån sin början med mer och mindre afvoghet. emot Sverige, af Norrmännen ensidigt och uteslutande i deras fåfänga varit tolkadt.
Genom den, den 14 Aug. 1814 af den Svenska segervinnaren i Moss afslutade Konventionen hafva Norrmännen i åtskilliga fall kunnat från egennyttans synpunkt visa sig handla i deras rätt, då de, under förbiseende af likhet i skyldigheter, ända till ytterlighet emot Sverige, drifvit anspråken å fullkomlig likhet i rättigheter, men Den 2 November. 65 men icke alltid, med afseende å den tacksamhetskiinsla, hvaruti Noriges folk borde känna sig stå till Sverige, för en efter seklers frånvaro återvunnen sjelfständighet och för den egendomliga grad af konstitutionel frihet, som genom Sveriges upoffringar af blod, af dyrbara och kära landskaper och af penningar, blifvit ensamt Noriges anpart uti den s. k. föreningen, utan några, för Sverige motsvarande fördelar.
I logisk slutföljd framställer sig härvid den frågan: Företer Historien något exempel af en personal-förening ensamt uti den gemensamme Regenteus person, emellan 2:ne konstitutionella Stater, med så olika Statsförfattningar som Sveriges och Noriges, uti hvilka efter de maktegandes och deras anhängares understundom yttrade åsigter, Konungen i Sverige eger allena styra Riket, då samma Konung i Norige eger att ovilkorligt ställa sig till efterrättelse 3:ne Storthings sammanstämmande beslut?
Huru har det varit möjligt, att under sådane förhållanden tänka sig någon, för båda folken ömsesidig nytta bringande, verklig, upriktig och allvarligt menad förening, på så lösa grunder som de, å hvilka den s. k. föreningen emellan Sverige och Norige visat sig hafva varit upgjord?
Hvilka blefvo väl följderna af Svenska och Polska Kronornas förening, blott på ett oell samma KonungahufvudP Hvilka fördelar tillföllo serdeles Sverige ifrån KalmareUnionsllegenterne?
Historien ådagalägger det; men man synes vid afslutandet af Konventionen i Moss, likasom vid den ifrån den Norska Grundloven utskrifna Riksaktens biträdande af R.
St:r den 6 Aug. vid Urtima Riksdagen i Stockholm 1815, hafva alldeles förbisett, att Sverige egde en Historia, några minnen, någon national-ära, något politiskt anseende att häfda.
De närmaste följderna blefvo också att Norige, som under 400 år seglat under den Danska Suveränitetens flagga, försmådde att till ett föreningstecken emottaga den urgamla Svenska, som Svenskarne, oåtsporde, tåligt sago utbytas mot en, för dem främmande och för deras historiska minnen föga smickrande tillsats.
Härtill hörer äfven Norrmännens jemmer öfver i deras mening Noriges förnärmande plats-tilldelning inom Unionsvapnet på vårt Svenska mynt, uti inseglet å, ifrån Svenska myndigheter utgående publika akter och handlingar, såsom ett slags åsidosättande af den Norska StatsSuveräniteten, för hvilken Norige likväl ensamt står i förbindelse till Sverige.
Sammanhanget med de lika skyldigheterne uplöser sig emedlertid skenbarligen uti de gemensamma bidragen på det sätt:
Att då Sverige till första Hufvudtiteln (RiksgäldsKontorets bidrag inberäknade skattar },601,400 R:dr R:mt, lemnar Norige 444,000 R:dr R:mt.
Då Sverige lemnar till de begge ländernas diplomatiska representation 479,200 R:dr R:mt, skattar Norige endast 200,000 R:dr R:mt.
Noriges bidrag till Handels- och Sjöfartsfonden, afsedt till Konsulaternes aflönande, har behandlats så godtyckligt, att det, Sverige H. I.
5 Den 2 November. oätspordt, ömsom nedsattes, ehuru vid sista Storthing något förhöjdt; och anse sig Norrmännen äfven , härutinnan alltid hapdla i deras rätt.
Det är vi Svenskar, som i Norrmännens och troligen i UnionsStyrelsens ögon inom den s. k.
Föreningen icke hafva någon annan rätt, än att draga den ojemförligt tyngsta delen af skyldigheter, under en, ifrån Norska sidan alltför ihärdigt påstådd, i många fall för oss förödmjukande blott likhet i Representation i utlandet.
Under det Danska väldet hade Norige redan år 1763 att underhålla en krigsmakt af 22,533 man med tjensteåligganden och förflyttningar inom samtlige Danska Staterne ').
Kort före skilsmessan ifrån Danmark utgjorde de Norska stridskrafterna till lands, åtminstone på papperet, 22,612 man, det förra 3, det sednare 2 proc. af landets, vid hvardera tillfället varande befolkning.
Antager man, såsom Norrmännen sjelfve, sistnämnde styrka efter beräkning såsom nödvändig i anseende till en fremmande, temligen mäktig landtmakts grannskap, så skulle Norige, efter samma beräkning, nu, om -det, ieke hette förenadt med Sverige, nödgas hålla en landtarmé af 32,922 man och dess utgifter för landtförsvaret skulle, under sådane förhållanden, i st. f. 760,000 Specier, militair-budgeten uptager för den, till 12,000 man efter föreningen nedsatta truppstyrka, upgå till 2,026,000 Specier.
— Norige har således blott i detta afseende genom föreningen vunnit en årlig besparing af 1,266,000 Specier, eller 4,905,000 K:dr r:mt, när Sverige deremot, genom den s. k. föreningen, icke uti sin försvarsstyrka vunnit nedsättning af kostnaden för en enda man.
Deremot har UnionsKabinettet, till följd af den s. k. föreningen, ansett sig föranlåtet, att genom Traktaten af den 21 Nov. 1855, äfven inkasta Sverige uti ett komprometteradt förhållande till Ryssland, då Traktatens föremål endast synes varit ett försigtighetsmått emot Ryska inkräktningar uti Warangerljprden, och endast afse att trygga Norige emot ett vådligt intrång af obudne gäster; hvarföre det också lärer vara derföre, bevakningen äfven af Sveriges ej obetydliga intressen uti S:t Petersburg sednast blifvit anförtrodde åt en Norrman.
Norska Grundlovens 25 § förbjuder andra än Norska truppers stationerande i Norige under fredstid.
Man må således icke neka sitt erkännande af den maktegande tankens långt utsträckta beräkningar, då, af Sveriges Konung, vid den Norska Grundlovens antagande den 10 Nov. 1815, möjligheten förutsågs att behöfva ett Norskt garde i Stockholm, oell att Norska Grundlovens 25 §, i sammanhang härmed, under åsidosättande af så mycket annat, så inrättades, att Konungen i Sverige der grundlagsenlig! kan hafva ett Norskt garde af frivillige.
I Sverige synes Konungen åtminstone af Grundlagen obehindrad att, efter godtfinnande, i landet indraga hvilka främmande trupper som heldst, blott han eller någon annan betalar dem; och *) Se Noriges statistik framstellet ved M. Brauns Twethe, pag. 321.
Den 2 November. 117 Noriges GrundlovsStiftare visa sig i detta, som i andra fall, varit mera upmärksamme att värna Noriges frihet i allt, än de Svenska varit det, då ett sådant stadgande emot främmande truppers stationerande i Sverige under fredstid likväl egt tillgång till en varnande anledning ifrån den tid, då en af Sveriges partiregeringar 1743 föranstaltade 12,000 Ryssars öfvervintrande och stationering uti våra Svenska städer.
Det ända till sednare tider beståndande s. k. familjefördraget med Ryssland lemnade också alltid tillgång på en sådan hjelpsändning för ordningens vidmakthållande inom vårt land.
Observeras måste det äfven, att det var först efter 1848, Svenska Regeringen föll på den tanken, att begagna den Norska Grundlagens tillstädjelse, att med Norska Skarpskyttar förse vår Svenska Hufvudstad.
Bland de många bevisen af Norsk ovilja emot allt, hvad som inom föreningen utgår ifrån Sverige, och å den retliga sinnesstämning, som understundom hos Norrmännen gifver sig tillkänna, må äfven nämnas sista Storthingets afslag A UnionsKonungens propos. till båda de respective ländernas representationer: »Alt laga krafl egande Domar och Utslag i del ena af de förenade
IHkena skulle få exekutiv kraft i gods äfven i del andra.»
Således en fråga om full reciprocitet, och yttrar sig härom en Svensk publicist, med anledning af frågans behandling sfi väl inom som utom Storthinget: »All Publicislerne på hvardera sidan gifvit prof på en ej ringa öfverdrift, de Aorska nemligen på en verkligen respektabel öfverdrift i anspråk, de
Svenska på en knappt förklarlig öfverdrift i undfallenhet.»
(Se Tidningen Väktaren den 29 Maj 1 858.)
Ett annat lagförslag, som förelädes sednaste Riksdag och Storthing, afsåg regleringen af hvartdera Rikets handelsförhållanden inom det andras område, och föranledde efter vanligheten Norska Storthingets afslag; hvaremot naturligtvis ingenting är att invända, då Norska Storthinget eger en, af ingen bestridd rätt, att äfven förbise sitt lands omisskänneliga fördelar; men det anmärkningsvärda är uti den förev:de ton af vresig misstänksamhet mot Sveriges afsigter, som städse gifver sig luft emot Grannriket, och hvarå det torde tillåtas mig anföra ett bevis uti en Storthingsmans yttrande inom thinget, då det omnämnda förslaget afhandlades, och hvarvid orden lära fallit som följer: — »Alan har (ra Svensk side fordringer og fordringer i del oandlige; i behandlingen af ncerverende sag (Propos. angående regleringen af hvartdera Rikenas Handelsförhållanden) har man havt anledning lil al erfare, al der en dag har varit siglel efter en Toldförening, der vilde havé bragl os i et ruinerende Provincielt Forhold;vore indre economislte og financielle
Sager maa vi kunne raade över uden at vende Blikket mod Nuboen».
Citatet anföres såsom ett af de otaliga bevisen å den vänligt broderliga sinnesstämning, som inom Norige är rådande emot Sverige.
Denne uttalar sig äfven med en serdeles uthållande bitterhet emot de unionelt diplomatiska angelägenheternas förvaltande utaf endast inom Sverige ansvarige Embetsman, och med Noriges sjelf - 68 Den 2 November. ständighetsifver har det redan gått så långt, att man i Norska blad sett yttras, såsom Norige Statsrättligt tillständigt, att påkalla någon vänskaplig främmande makts biträde, i fall man inom Norige skulle anse dess, sedan år 1814 så kolossalt stegrade Slalshöghel genom förslager ifrån Sverige hotad.
Representationen hos främmande makter vidkommer, så sakna i detta afseende de Norska fordringarne å jemnlikheten med Sverige allt stöd, både uti Grundloven och uti Riksakten.
Utlandet känner icke något annat Konungarike Norige än det genom Traktaten uti Kiel ifrån Danmark afsöndrade och med Sverige förenade; till följd hvaraf Unionsrepresentationen tillhör och måste ensamt tillhöra Sverige, såsom det främsta af de förenade Rikena.
— Striden härom hade bordt blifva och hade säkert blifvit ganska kort, förutan Svenska Regeringarnes eftergifter i detta, som i alla fall, der det varit fråga att värna den Statshöghet, som inom Unionen ifrån alla synpunkter måste lemna Sverige främsta rummet, och hvilket åtminstone icke af Svenska folket ännu blifvit bortskänkt, om det också af dess fullmäktige, så väl Högste som högre och lägre, varit lemnadt utan upmärksamhet, då det som bäst bordt iakttagas.
Noriges
Grundlovs 14:de § lyder bland annat »Til Slalholder tilntevnes enten en Norman eller en Svensk.» Oansedt detta stadgande uti Noriges Grundlov, pågår inom Norige en stark agitation för Svensk mans uteslutande ifrån denna uti de primitiva Unionsförhållanderne i tydlig och positiv lag betydelsefulla befattning.
— Förslag härom ingafs till sednaste Storthing och Svenska Regeringen har härvid, liksom vid alla andra tillfällen, gifvit en närande luft åt Norrmännens oafbrutna bemödanden att undanrödja allt, hvad som i deras ögon kunde hafva något sken af en inom Unionen underordnad ställning till Sverige.
Svenska Regeringen lärer icke velat inse, att detta Embetets successiva tillsättning med Norrmän, och slutligen, under en lång tid lemnande obesatt, skulle hos Norrmännen förete en kärkommen anledning att söka uphäfva Embetet, för att undgå den förargelsen, att se det auförtrodt åt en Svensk.
Norrmännen ådagalägga en måhända alltför långt drifven ömtålighet för allt, som i det ringaste kan antyda ett underordnadt, ett blott sidoställande förhållande, som, vid en verklig real-förening med Sverige, skulle, såsom det svagare, ovilkorligt vara Noriges plats inom Unionen, uti hvilken det efter all rimlighet inträdt endast såsom ett accessorium, icke som ett principale.
Den allmänna andan i Norige synes föreställa sig att det borde heta: att Sverige är ett Konungarike, förenadt med Norige, istället att det i Traktaten ej allenast heter, men måste heta, att det är Norge som är förenadt med Sverige.
— Att ett, ifrån Sverige helt och hållet afsöndradt Norige, kan för Norrmännen innebära någon fördel, lärer blifva svårt att ådagalägga; men att
Sverige ifrån föreningen icke hemtat något annat gagn, än att Danmark genom förlusten af Norige blifvit beröfvadt en betydlig del af sina Deu 2 November.
69 utvägar till dessa anfall emot Sverige, som snart sagdt vid hvarje tillfälle då vårt fädernesland befunnit sig i någon delo med vår öfvermäktige Östra Granne, ifrån Danmarks sida ägt rum, är så i ögonen fallande, att det ej behöfver utförligare bevisas.
Den Svenska liegentens och FöreningsStiftarens politik visar sig, allt ifrån fredsslutet i Kiel, ända t. o. m.
Konventionen i Moss, icke hafva afsett något högre mål, än den dynastiska glorian att regera 2:ne Riken, inom hvilka det svagare, uti sjelfva föreningsfördraget, lemnades anledningar att nära anspråken på undanrödjandet af allt, som åt det mäktigare Riket och talrikare folket kunde antyda ens det minsta sken af yttre företrädesrätt.
Divide et imperal synes omisskänneligen hafva legat på botten utaf FöreningsStiftarens dynastipolitik.
Norrmännen hafva i deras sätt att tolka förenings-fördraget, yrkat eftergifter i allt, som i ringaste mån kunnat antyda en suprematie för Sverige.
Svenska Regeringarne hafva äfvenledes varit eftergifvande i allt; och detta, i naturlig följd af Regentens mera maktegande förhållande inom den mäktigare Staten, än inom den svagare, der han är blott folkviljans lagbundne verkställare.
När föreningen icke afsåg en verklig och innerlig förening nationerue emellan, kunde derigenom icke upkomma någon starkare kraft, hvarken till gemensam förkofran eller till gemensamt försvar.
I sjelfva verket är, förenade länder emellan, ingenting så försvagande, som det ena landets afundsjuka och misstänksamma ovänlighet emot det andra, och sådan har likväl omisskänneligen sinnesstämningen inom Norige varit emot Sverige, alltifrån föreningens början; då man deremot inom Sverige utmärkt sig genom idel eftergifter och undfallenhet.
Ingen kan högre än jag värdera den Norska Statsförfattningen och den derifrån utgående Norrmännens aktningsvärda känsla för frihet och sjelfständighet; men, såsom Svensk, är jag berättigad till det påstående, att Norrmännens sjelfständighetskänsla aldrig bordt anse sig förnärmad af det främre rum inom föreningen, som obestridligen på grund af rättsprincip tillkommer Sverige, och att det ingalunda hos Norrmännen ådagalagt någon sannt fosterländsk politisk blick att söka bestrida det.
Ensamt uti den upgiften, att Norige till Unionens uprätthållande blott skulle erlägga 5/n-delar emot Sveriges 12/17-delar, ligger i min tanke all den erforderliga bevisningen, hvilket af de båda Rikena den yttre Representationen för Unionen tillkommer-, det öfvergår nära nog ali fattning, huru Unionens stiftare från Sveriges sida frånträdt allt afseende å dess urgamla sjelfständighet, å dess fordna historiska betydelse, å alla dess minnen, då det i Riksakten medgafs att vid ett nytt Konungaval (hvars behof Gud nådeligen afvände) det skulle komma att bero på den förseglade sedeln att Norige skulle tillsätta Konung i Sverige, som likväl gifvit Norige den s. k.
Föreningens förste Konung.
Jag tror att ett Norige för sig sjelft skulle för Sverige i farans stund förete ett vida mäktigare och kraftfullare stöd än af 70 Den 2 November. alla UnionsKommittéer för det gemensamma försvaret torde kunna åstadkommas eller hitintills åstadkommits.
Som jag icke inser, huru den genom föreningsfördraget införda personalföreningeu uti den gemensamma Konungens personlighet de båda Rikena emellan skulle kunna uphäfvas, så vore jag, som Svensk, mycket villig, alt tillerkänna Norige rättighet till en, af Unionen oafhängig helt oell hållet egen Representation i utlandet, likväl, att det dervid komme att heta Konungariket Norige, men ingalunda Norige och Sverige, som anspråken nu äro, och mig obekant, om det icke, med öfverseende från vårt Kabinett, så benämnes af de genom Norrmän för närvarande beklädde, allt för betydliga Ministerplatserne i utlandet.
Jag skulle med ett ord, för Sveriges räkning, mycket gerna finna mig uti alla de eftergifter, Norrmännen yrka emot Sveriges formela företräden inom Unionen, blott med det enda vilkor, att benämningen Körening finge för de båda Rikena utgå och att såmedelst den dunstbild af ära, nytta och politisk vigt, man under nära 50 år för Sverige sökt tillägga Föreningen, måtte såsom ett innehålls-löst ting skingras och försvinna.
Då de unionella lörhållanderna inom Norska pressen, så väl som inom Storthinget, blifvit förhandlade på ett sätt, som understundom ådagalagt det föga värde man i Norige fäster vid Noriges förening med Sverige, har det synts mig tid, att Svenska folkombuden äfven bryta tystnaden, om de, likasom jag, äro öfvertygade, att man äfven inom Sverige eger grundade anledningar, att för ingen del prisa föreningen, sådan den af Norrmännen upfattas, eller att i minsta mån hålla på dess fortfarande bestånd.
Jag har föreställt mig, att en klok politik bjuder lagstiftningen, att under den lugna tiden söka undanrödja anledningar till den osämja och till det split, som en gång i farans stund kunde blifva högst äfventyrligt för de båda folkens politiska sjelfbestånd.
Jag förbigår alldeles den traktatmessigt garanterade de båda Rikeuas personal-förening uti DynastiChefens personlighet, ehuru ofördelaktig den, vid den fria undersökningen, kunde förekomma.
Att väl och till innebyggarnes fullkomliga belåtenhet styra ett rike, är redan en hög, en stor, och ej så lätt uphunnen upgift; att styra 2:ne genom sedvanor olika folkelement och organiska lagar, om företrädesrättigheter sinsemellan tvistande folk, torde vara ett problem, i längden ännu svårare att lösa.
Jag har upfyllt mitt syfte, om denna min ofullständiga framställning kan föranleda R.
St:r att taga föreningsförhållanderne uti ett närmare skärskådande, och gör jag mig förvissad, att R.
St:r då skola inse vigten och det obestridliga behofvet af en noggrann och allvarlig revision af Förenings-fördraget.
I öfvertygelse härom föreslår jag vördsamt, alt R.
Sl:r uti underd. skrifvelse anhålla, det K.
Al. torde läckas lill Sveriges It.
Sl:r och lill Noriges St arthin g afgifva nådigt förslag huru förenings fördraget må kunna ordnas till de båda folkens mera ömsesidiga belåtenhet för alt, så vidt möjligt är, derigenom förekomma en förr eller sednare inträffande allvarsam förenings-förhållandernas brytning.
Den 2 November. 71 Jag anhåller om remiss af detta mitt anförande till Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, samt om Memorialets kommunicerande med de öfrige Stånden, i hvilket afseende de erforderliga exemplaren bifogas.
Anckarsvärd uppläste vidare en så lydande motion:
Med anledning af erfarenhet ifrån förra Riksdagar, och särdeles ifrån den sednaste, tager jag mig friheten föreslå Rikets Ständer, att anmoda Stats-Utskottet så ordna sina arbeten, att Statsregleringen oatbruten måtte tortgå, så att den, tidigare än vanligt varit händelsen, må kunna blifva Rikets Ständer förelagd och att vi omsider en gång måtte närma oss grundlagens föreskrifter i detta hänseende.
Jag anhåller om remiss till Stats-Utskottet af detta mitt förslag, för hvilket jag äfven begär kommunikation med de öfriga RiksStånden Afven denna motion lades på bordet Hr Lefrén, Johan Pehr, afgaf följande motion:
Om Banko-vinstens användande lill förstärkning af Bankens reela fond.
Jag antager såsom en af alla insedd och erkänd sak, att realisationens bestånd ovilkorligen måste uprätthållas, det vili säga, att Bankens sedlar bibehållas vid det värde de, enligt sednaste realisation, böra ega, samt att enda medlel för detta värdes betryggande är, ali Banken oafbrutet med silfvermynt inlöser sina ulgifne sedlar.
Jag antager likaledes för afgjordt, att alla inse och erkänna att R.
St. äro strängeligen förpligtade att vidtaga sådana åtgärder, att Banken må kunna denna sin främsta skyldighet mot Svenska folket upfylla, väl betänkandes, att'Grundlagen tillagt Banken det oerhörda privilegium, att dess sedlar skola som mynt i rilcel aktas, och följaktligen utgöra den lagliga mälaren för alla värden och alla penninge-afhandlingar medborgare emellan af hvad slag de vara må.
Jag upträder icke i afsigt att öka den oro öfver realisationens bestånd, som mången hyser, utan för att minska densamma.
Min öfvertygelse är, att för realisationen ingen fara är förhanden, såvida R.
St:r vid denna Riksdag vidtaga sådana åtgärder för dess tryggande, som öfvertyga hvar man, alt denna vigtiga angelägenhet ligger allvarligen B.
Sl:r om hjertat.
Banken är i verkligheten rik, ja ganska rik, ty den har vida större fordringar än skulder.
Men dess rikedom består af inrikes ullånla kapitaler, hvilka den, af välkända orsaker, icke kan när som helt indrifva, ännu mindre till reel valuta ögonblickligt förvandla.
Bankens skulder deremot bestå af utfärdade mynlsedlar, hvilka den hvarje stund är skyldig att med silfver inlösa.
För att fullgöra denna, för realisationens uprätthållande främsta, ja enda egentliga skyldighet, eger Batiken för närvarande en liggande silfverfond, icke fullt upgående til! tredjedelen af dess löpande sedelskuld.
Bankens nu gällande författningar bestämma, 1) att sedelskulden icke får öfverstiga silfverfonden med mera än 30 millioner R:dr r:mt, 2) att Bankens silfverfond aldrig får fortfarande vara 72 Den 2 November. mindre än 10 millioner R:dr r:mt.
Silfverfonden upgår för närvarande till nära 14 millioner R:dr r:mt.
Om således 4 millioner ytterligare uttogos utur Banken, så måste, enligt nu gällande stadganden, Bankostyrelsen i tid begagna de utvägar, som blifvit dem lemnade för att afböja metalliska kassans nedsjunkande till berörde minimum, 10 millioner ll:dr r:mt.
Banken befunne sig då i den ställning, att hafva en sedelskuld af 40 millioner och en reel silfverfond af 10 millioner, det vili säga 25 procent af skuldbeloppet, hvilket i allmänhet är ett ganska svagt tillstånd för en växelbank, synnerligen i Sverige, der en obetydlig del af rörelsekapitalet utgöres af silfvermynt och största delen af Bankosedlar och Privalbankssedlor.
Betta menliga förhållande är en följd af det vid 1844—1845 års Riksdag fattade, lindrigast sagt förhastade beslut, att bestämma eli vissi belopp, som sedelskulden finge öfverstiga reela fondens, med frångående af den, vid realisations-riksdagen stadgade försigtigare grundsats, att reela fonden borde stå i eli vissi förhållande till sedelskulden.