Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna förändring är ingalunda lätt åstadkommen, och den rättvisa må man göra Utsk., att det varit svårt att upstälia stadgandet. g 2 innehåller ett uttryck, som icke är lyckligt valdt, och hvilket jag vill anmärka till hågkomst vid ett annat tillfälle, då författningen kommer att genomses.
Sista meningen lyder nemi. sålunda: »Innehar han embete eller tjenst, vare det embete eller tjenst ock förlustig, der han ej, utan afs:de å sin troslära, kunnat till embetet eller tjensten nämnas.»
Detta synes mig mindre lämpligt.
Jag har en vigtigare anmärkn. att göra mot g 4, i hvars första mom. omtalas, att inskränkning icke göres i den rättighet
Oeu 3 Februari e. ro till fri religionsöfning, som blifvit medgifven bekännare af främmande troslära, hvilka bär i [tibet inkommit.
I K. INI:s Propos. beter det, hvilken i Riket tillåten är.
Della synes mig lämpligare, emedan K.
M. derigenom bemyndigas alt medgifva inrättandet af nya religionssamfund.
Under öfverläggningen om Utsles förra Betänk, yttrades mycken tvekan, huruvida en sådan tillkommer K. M. Jag vill emedlertid icke klandra Utsk. derför, att det sökt undanrödja denna invändning, derigenom att det påpekat den religionsfrihet som är medgifven i 1771 års religionsplakat, men jag Iro1-, att det varit bättre att uttryckligen säga, att ingen inskränkning göres i hvad genom det förra blifvit stadgadt, ty derigenom är friheten medgifven icke blott dem som i Riket inkommit utan äfven deras barn och efterkommande, och nu blir den ytterligare medgifven dem, som skiljas från kyrkan och träda till andra religionssamfund.
Det vore orimligt att en i Sverige född person icke skulle hafva rättighet att öfvergå till en annan troslära likaväl som de, hvilka i Riket inkommit.
Jag anser således uttrycket i K. M:s Propos. bättre.
Skulle emedlertid detta icke antagas, så, enär enligt § 4 åtal icke få anställas med mindre än ait Just,Kansleren sådant finner nödigt, kommer åtminstone icke jag att tillämpa stadgandet annorledes än jag nu upgifvit.
Den vigtigaste anmärkmn angår § 5, emot hvilken blifvit ledan så mycket, sagdt, att jag icke vill tillägga mycket.
Jag anser denne § öfveiflödig då §§ 3 och 4 finnas.
Att straffa dem, som hålla föredrag i närvaro af några Evangeliska lärans bekännare förefaller mig besynnerligt.
Hade ett sådant stadgande redan varit gällande, så skulle jag hafva gjort mig skvidig till ansvar efter densamma, åtminstone skulle hvarje Länsman och hvarje ung Auskultant, som håller Ting, så tillämpa g.
Som många ledamöter torde erinra sig. höl los för några år sedan andliga föredrag, sådana som kunna kallas ändliga, af en prestman, tillhörande Reformerta bekännelsen.
Vid dessa föredrag var jag närvtde och jag såg äfven en annan tjensteman, som säkerligen icke var fallen för några ii rläror nemi. aflidne Presidenten von Hartmansdorff.
Afven K.
M:s' öfverllofPredikant bevistade denna sammankomst, men ingalunda anade vi, att vi genom vår närvaro derstädes skulle göra oss skyldiga till något, som få år derefter hlef belagdt med böter'från 50 Rdr till 200 Rdr.
Denna g såsom öfveiflödig bör utgå.
Skulle detta icke kunna ske utan förslaget i sin helhet antagas, så anser jag att, för att göra § mindre skadlig, man i 2 mom.
10 § intager det stadgande, att åtal icke får anställas, såvida Just.Kansleren sådant befallt.
Denna ändring synes mig oundgänglig, hvarföre jag ock påyrkar densamma.
Sedan jag nu framhållit de väsendlligaste anmärkn:r emot förslaget, vill jag till” besvarande i största korthet uplaga några af de anmärknrr som blifvit af andra talaie på f. m. gjorda.
En talare midt emot mig sade, att det vore besynnerligt, att de, som ifra för afskaffandet af landsförvisnings-straffet, icke ihågkomma, att delta straff finnes qvar i andra författningar.
De värde talarne hafva förbisett, alt K. AI. sfgifvit Propos. om uphäfvande Don 3Tebruari e. m. 183 af samma straff i alla de fall, der det hittills varit stadgadt.
Denna Propos. afgafs linder förutsättning, att K. M:s Propos. i religionsfrågan skulle bilallas, och denna Propos. hvilnr hos LagUtsk. i afbidan pä H.
St:s heslut i förevnle fråga.
Om vi således besiula uphäfvande af landsförvisningsstraffet nu, skall det icke dröja lange innan Utsk. hemställer dess afskaffande i allmänhet.
En annan talare har gjort en invändning, som om den vore grundad, vore tillräcklig att straxt göra slut på frågan.
Ilan säde nemi. att det vore grundlagsvidrigt att bifalla Utsk:s förslag.
Om jag rätt lättade denna sinnrika invändning, innefattar den samma argument, som blifvit framstäldt af en ledamot i Högsta Domstolen. 10 § RegisFm bjuder, att
Konungen skall skydda hvar och en vid sin religion, men nu hafva denne ledamot i Högsta
Domstolen och den värde talaren tolkat detta stadgande så, som vore
Konungen skyldig att skydda en hvar vid den religion Konungen bekänner.
Denna åsisit dr dock för mig fullkomligt ny, och jag har ännu icke påträffat någon, som gifvit denna grundlags-g en sådan tydning.
Efter IIr Gr. o. Landlm:s framställning på f. m. om sättet för ärendets föredragning, tror jag icke, att Hr Gr. o. Landtm, anser sig af Grundlagen förhindrad att framställa propos. på bifall lili Utskis förslag och dermed är den saken afgjord.
Jag vill f. n. icke framställa några bestämda yrkanden, utan afbidar slutet af deballen och förbehåller mig alt på grund af de uplysningur, som kunna meddelas, få göra en annan framställning än bifall lill Utskis Betänk. med ändring af 10 §.
Då jag flere gånger talat i della ämne kan jag icke hafva mycket att tillägga.
Till en början hem bär jag Utsk. min tacksamhet derför, att det afgifvit ett Betänk., sorn synes kunna antagas och åstadkomma en lycklig lösning af frågan.
I detta Betänk, erkänner Utsk. toleransen och religionsfriheten såsom en statsgrundsats, och säger, att landsförvisningsstraffet numera icke kan anses lämpligt.
Jag beklagar blott, att man icke borttagit böter och fängelse för olika tänkande, och hoppas att man framdeles medgifver frihet att i allmänt tryck framställa sådana olika tankar.
Förslaget har visserligen åtskilliga brister, men jag tvekar dock icke att biträda förslaget i sin helhet.
Väl hade varit, om Utsk. hade närmare följt Norrska dissenterlagen.
Denna lag synes mig upfylla alla de anspråk dissenlerande församlingar och dem den rådande kyrkan kunna hafva på dem tillbaka.
Den siste talaren har berört de olika punkterne i förslaget.
Jag hade också ämnat göra det, men inskränker mig nu till 1, 5 och 10 §§.
Enligt § 1 skall en person, som vill utträda ur statskyrkan, först förmanas af sin själasörjare och, om han ändock fortfar i sitt beslut, varnas inför kyrkorådet.
Detta stadgande anser jag olämpligt, ty denna procedur kan uttänjas under flera år, och sålunda förorsakas endast tidsförlust, g 5 hade jag önskat, att Utsk. helt och hållet uteslutet, f afside på 10 g förenar jag mig med den siste talaren.
Jag inskränker mig nu till dessa anmärkningar. 184 Den 3 Februari e. in.
Hr Carlheim-Gyl lenskjöld, Henr.
DS denna fråga förra gången förevar hos R. o. Ad., ansåg jag mig till följd af dess outredda skick böra yrka återremiss å densamma i afsigt att Utsk. skulle föreslå R.
St:r att aflåta underd. skrifvelse till K.
M med anhållan, att tillämpning af landsförvisnings-straffet skulle intill nästa Riksdag inställas, att åtal icke finge anställas med mindre än att Just.Kansleren sådant förordnat, och att åtgärder till förekommande af proselytmakeriet måtte föreslås.
Detta mitt förslag har icke af Utsk. blifvit antaget, utan Utsk. har i stället föreslagit en ny författning, om hvars lämplighet likväl tankarna äro särdeles delade.
Man har här sagt, att väsendtliga anmärkn:r förefinnas emot förslaget, men att man icke destomindre ville antaga detsamma, på det alt vi måtte komma ifrån det närv:de tillståndet.
Jag medgifver, att det närv:de tillståndet är sämre än tillståndet skulle blifva, om förslaget antages, men jag kan likväl icke understödja detsamma egentligen derföre, att vår lagstiftning antagit såsom grundsats, att betrakta kyrkan och den religiösa tron från en synpunkt, som från hedenhös varit erkänd, och ännu icke blifvit underkänd.
Hvad som isynnerhet visar, att Utsk. förfarit lättsinnigt är, att Utsk. borttagit den i K.
Proposm intagna restriktionen, att affall från statskyrkan skall ske till annat kristligt samfund.
Man kan tänka sig, alt en person anmäler hos sin själasörjare, att han vill öfvergå till annan lära, och efter föreskrifna varningar utstrykes han ur kyrkans samfund, men sedan ingår han icke i något religionssamfund.
Detta är ju ett uppenbart gyckel och denna omständighet är för mig tillräcklig att tillstyrka afslag å Betänk.; men det är för mig en samvetspligt, att söka förekomma, det Sverige, det enda land i hela verlden, som bevarat religiös enhet, icke för ett förslag, hvilket äfven af sina anhängare erkännes vara särdeles underhaltigt, bortkastar denna religiösa enhet.
Hr Gr. o. Landtm, har i afs:de på det formela af frågans behandling föreslagit, att Betänk, skall först afgöras och sedan frågan om underd. skrifvelse till K. M. i enlighet med Prof. Brings reservation.
Jag antager denna reservation, ehuru förslaget deri icke synes mig tillfyllestgörande, men jag anser det ändå leda till något bättre.
Jag beklagar, att Utsk. icke velat antaga, hvad jag vid frågans förra behandling föreslog och nyss omnämnt i afside på tillämpningen af landsförvisnings-straffet och åtals anställande.
Enligt min åsigt är § 1 bättre upställd i K. M:s Propos. än i Utsk:s förslag, och mina skäl härför hafva föreg:de talare framställt nemi. att den som utgår ur Svenska kyrkan, skall öfvergå till annat religionssamfund.
Att skilja någon från Svenska kyrkan utan att denne öfvergår till annat religionssamfund, är en handling, som enligt min åsigt blifvit rigtigt karakteriserad af Prof.
Bring, den mest framstående representanten af prelaturen och af de symboliska böckernes papism.
Hr Bring har nemi. sagt i sin reservation: »Men icke allenast den nära öfverensstämmelse, som i det hela eger rum mellan LagUtsk:s nu D eri 3 Fe b rn ari e. m. 185 framställda förslag och den af Ständerna redan förkastade K. Propos:n, utan ock vissa enskiltheter, sorn för det förra äro egendomliga, föranleda, i min tanke, deremot ganska vigtiga anmiirkn:r.
Bland dessa är isynnerhet en, som jag anser mig förpligtad altför min del framställa.
Den angår det af Ulsk. i första S af dess förslag intagna och på det följande i icke ringa mån inverkande stadgandet, alt afFä11ingar, då de ej låta sig rättas, böra af den kyrkliga myndigheten genom en offentlig akt ur kyrkans gemenskap formligen uteslutas.
Blifver detta stadgande och hvad dermed sammanhänger af Konung och Ständer godkändt, så är med detsamma bland oss infördt ett begrepp oro uteslutandet ur kyrkans gemenskap — om exkommunikationen — som hittills varit för vår kyrka främmande och som svårligen låter förena sig med hennes grundsatser.
Hittills har man ej vetat af någon annan exkommunikation, än den, som utgör den högsta graden af kyrklig tuktan, och hvilken har för ändamål, icke att proklamera en absolut skiljsmessa mellan kyrkan och den fallne individen, utan tvärtom alt med kärlekens allvar låta denne känna sin skuld och sålunda, genom att tills vidare undandraga honom vissa kyrkans förmåner, söka återföra honom till ett rätt bruk af dessa förmåner och honom dermedelst så mycket närmare omsider med kyrkan införlifva.
Men en sådan betydelse har icke, och kan tydligen icke, ens i Utsk:s mening, den slags exkommunikation hafva, hvilken slår.
Ty i förhållande till den, som sjelf sjiiljt sig från kyrkans gemenskap och ingenting bättre begär än alt blifva henne fullkomligen qvitt, måste naturligtvis all kyrkotukt såsom sådan vara betydelselös och på honom så mycket mindre kunna tillämpas, som han redan med fri vilja och godt mod förkastat aila de förmåner, hvilka kyrkan möjligen genom ulöfningen af sin lukt skulle kunna honom undandraga.
Derföre vill ock den af Utsk. föreslagna ex kommunikations-aklen ingalunda vara ett medel till den v i lse fara n des återförande, utan den åsyftar tvärtom, såsom jemförelsen med 7:de g i Utsk:s förslag visar, att för honom öpna de förut tillslutna dörrarna till de främmande re 1 igions-samfunden och, om än på ett indirekt sätt, tillkännagifva, att han till dessa numera har fritt tillträde.
Ett sådant tillkännagifvando åter synes mig aldrig kunna komma från något olämpligare håll, än då det utgår från kyrkan och hennes tjenare.
Ty kan än Staten finna sig befogad, att medgifva öfvergångar från det ena kyrko-samfundet till det andra, så kan dock tydligen kyrkan från sin ståndpunkt aldrig, utan att förneka sitt eget väsende, förklara en sådan öfvergång vara berättigad.
Att förkasta och öfvergifva hvad för kyrkan är evig sanning och salighet, måste nemi. för henne vara och blifva ett ondt, som hon, i likhet med så mycket annat ondt, kan med sorg få se sig urståndsatt att förhindra, men som hon omöjligen kan så betrakta, som skulle, på grund deraf, någon hennes medlem kunna frikännas från förbindelsen att höra henne till.
Skall alltså en affällings rättighet att få öfvergå tili hvilket vilsefarande religions-samfund han behagar, nödvändigt genom en offentlig akt 1815 Den 3 F eb ru sr i e. m. tilikännagifvas, så bär dock denna akt, enligt min orubbliga öfvertygelse, aldraminst vara en kyrklig.
Ändtligen måste jag anmärka en i inledningen till Utsk:s författningsförslag förekommande ofullsländighel.
Då första § i Presterskapets Privilegier af den 16 Okt. 1723 stadear, att, oberäknadt den åt utländningar af främmande religion medgifna rättigheten att sig i Riket uppehålla, »ingen kättersk lära inom Rikets gränser hvarken offentligen eller iönhgen skall lidas», men Utslcs förslag deremot åsyftar att förklara alla vilsefarande läror hädanefter bland vårt folk vara tolererade; så är klart, att sistnämnda förslag aldrig kan blifva lag eller åtminstone aldrig lagligen bringas till verkställighet, så länge det förstnämnda stadgandet fortfar att vara gällande.
Detta hade således bland de till uphäfvande föreslagna lagrummen nödvändigt bordt vara uptaget.
På samtliga de skäl, jag nu anfört och till hvilka visserligen ännu flera skulle kunna läggas, har jag med min röst icke kunnat bifalla LagUtsk:s i första punkten af dess Betänk, framställda författningsförslag.
Dermed är jag dock långt ifrån att förneka angelägenheten af åtgärders vidtagande lill ordnande af de, genom talrika affall till baptismen, på sednare tider i vårt land upkomna religiösa söndringar.
Att dessa, genom tillämpning af landsförvisnings-lagen, icke numera kunna undanrödjas, är lika uppenbart, som man kan taga för fullt gifvet, att denna lag hädanefter, om den än kommer att ega bestånd, dock icke utan under mycket försvårande omständigheter varder tillämpad.
Men alt ordna de sekters, eller kanske rättast: den enda sekts förhållande till vårt samhälle, som veterligen bland oss finnes, är eli, och alt, på sätt af LagUtsk. sker, på förhand och utan allt behof gifva frihet åt alla möjliga kristna och okristna religions-partier till att utbreda sig bland vårt folk, är eli annat.
1 den sednare åtgärden kan jag ej deltaga, men är gerna med om den förra.
Utförandet deraf förutsätler åter, såsom Utsk. sjelf riktigt angifver, en undersökning af de förhanden varande förhållandena, och vid hvilken undersökning visserligen, utan föreg:de lagförändring, alla erforderliga uplvsningar genom vederbörande auktoriteter böra kunna erhållas.
Först sedan dessa uplysningar vunnits, är rälta tiden att lagstifta, om man annars med sin lagstiftning verkligen vill afse de bland oss faktiskt gifna behofven.
Det upskof, som på detta sätt kan synas upkomma är så mycket mindre af betydenhet, som äfven efter Utslcs förslag den lag, genom hvilken de nu oordnade förhållanden egentligen skulle blifva ordnade — den s. k. dissenterlagen — icke förr än vid nästa Riksdag skulle komma till stånd.
Under den närmast föreslående tiden är deremot visserligen af nöden att genom sådana medel, som i allmänhet till yttre ordnings uprätthållande plägar användas, den nu från flere orter öfverklagade proselyt-verksamheten, hvilken är de pågående söndringarnes närmaste orsak, såvidt ske kan blifver hämmad.
Jag vågar alltså i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de åsigter, som dels på Riddarhuset, dels ock isynnerhet PresteSt. blifvit i detta ämne yttradt, föreslå» etc.
Det är visserligen sannt, att i § 1 står, att den, Den ii Februari e. m. 187 sorn omfattar sådan mening, sorn strider emot den rena EvangelisktLutherska bekännelsen, skall, då lian efter föreskrilna varningar icke låter sig deraf rätta, ur församlingen skiljas.
Således kan detta skiljande ur kyrkan icke ske annorledes än efter egen önskan, men jag anser detta skiljande icke gerna kunna äga rum.
Derföie lemnar jag företräde åt K.
M:s förslag, oell skall, då frågan kommer derhän, uptnga delta.
I (råga om den 4 § får jag erinra, att den bar likhet med det K. förslaget, vid hvars remiss jag yttrade, att det vore förenadt med stor svårighet, att vid öfvergången från en så sträng enhet, som vi förut haft, till tolerans, kunna utstaka lämpliga gränsor och noga utstaka eller bestämma hvad med proselytmakeri fö i stås.
Jag hade derföre hoppats, att Utsk. skulle i sitt Betänk, åstadkomma en sådan motivering, som för framtiden icke kunde föranleda en kyrklig despotism, som tillintetgör all forskning.
Hvad förslår man väl med Evangeliska lärans grundsanningar?
Enligt den K.
Proposm äro de sådana, hvarom kyrkans lärare äro ense; men nu är det kändt, hvad äfven numera ErkeBiskopen Reuterdahl uti sina tidigare alhandlingar i theologisk qvartals-skrift medgifvil, att om vår kyrkas föreskrifter skulle tydas efter ordalydelsen, skulle vi få en papperspåfve, som är vida värre än en Påfve i Rom, ty den dör och kan efterträdas af en bättre, men icke så papperspåfven.
Det är således lätt möjligt, att kyrkan kan begagna denna § till att, såsom man gjort i de katholska länderne, tillintetgöra all forskning.
Man kan visserligen säga, att våra läroböcker, som uptaga åtskilliga Evangeliska grundsanningar, innehålla så sväfvande satser, och så bestämda motsägelser att ganska stora kontroverser kunna upslällas, och lärobyggnaden måhända i sjelfva sin grund skakas, utan att man behöfver gå utom de urkunder och läroböcker som finnas, men jag befarar, att om denna g antages och för framtiden bibehålies, skall detta gifva anledn.
Lill en sådan reaktion, att man söker återgå till fordna tiders drakoniska åsigter emot separat,ismen.
Efter denna § skulle nemi. icke blott Voltaire och Rousseau utan äfven Kant, Fichte, Schelling, Gartesius, Hegel, Göthe, Leibnielz, Leasing, Spinosa och Wieland, med ett ord de utinärktaste skalder, tänkaro och filosofer som vårt eget och det förflutna århundradet haft att upvisa kunna dömas till ansvar, emedan i deras skrifter förekomma sådant, som enligt en pedantisk bokstafstolkning måste anses stridande emot Evangeliska lärans grundsanningar.
Jag anser det derföre vara oklokt, att bibehålla en sådan § och att man bör ihågkomma regeln: principiis obsta.
Vid g 5 vill jag icke uppehålla mig, enär anmärkntr deremot blifvit fullständigt framställda, då får jag erinra, alt det är ganska möjligt att bekännare af främmande trosläror kunna vid sammankomst af Svenska Lutheraner hålla andliga föredrag, som alldeles icke äro dogmathiska ulan blott moraliska, och då äro de ändock hemfallne till böter.
Slutligen förenar jag mig med dem som önska, att något åtal icke må äga rum med mindre än att Just Kansleren sådant anbefallt. 188 Den 3 Februari e. m.
Ilr Cederschiöld, Gust.:
Jag har vid ett annat tillfälle på detta rum yttrat, att jag med förtröstan till Försynens skickelse öfverlemnade afgörandet af denna fråga, förvissad derom, att ehvad beslut som än fattades, något godt deraf alltid skulle upstå.
Blott den omständigheten, att frågan kommit under öfverläggning, trodde jag alltid medföra goda resultater, enär en del personer, som endast egde ett dunkelt och sväfvande begrepp om saken, och på grund deraf bestredo all förändring, just genom en allvarligare discussion skulle få en klarare föreställning derom.
Sjelfva begreppet religionsfrihet vore ett sådant, att det endast genom att klart och tydligt framställas, måste nödvändigt tilltvinga sig seger.
När således frågan en gång väl vore väckt, misströstar jag ingalunda om dess slutliga framgång.
Att jag i denna min förhoppning icke missräknat mig, torde redan kunna inhemtas af Utslcs nuv:de Betänk.
Jemlör man motiverna i Utslcs förra Betänk, med dem uti det förev:de, skall man finna en märkbar olikhet.
En väsendtlig förändring måste således föregått inom Utsk.
Det har ifrån påfvedöme nu öfvergått till protestantism.
Åtskilliga talare hafva klandrat
Utsk. för denna ombytlighet i öfvertygelse.
Jag kan icke instämma i ett sådant klander.
Jag tror det alltid vara lyckligt om man kan, i likhet med hvad en talare här för några och tjugu år brukade göra, tacka Gud för det man blir klokare med hvarje dag.
Af allt, som blifvit offentligen anfördt emot den Kongl. Propos:n och Utsk:s sednare förslag, har jag icke funnit något skäl, hvarpå ett afslag rimligen kunnat grundas; men en ledamot har enskildt till mig framställt ett nytt skäl, hvilket, sedt ifrån hans synpunkt, icke torde vara utan vigt, och hvilket, ehuru icke uttaladt, måste föresväfvat kämparne emot den Kongl.
Kyrkan vore, enligt hans åsigt, helt och hållet en politisk inrättning.
Det vore Staten likgiltigt hvad dess medlemmar i själ och hjerta trodde, endast de i det yttre rättade sig efter kyrkans föreskrifter.
Hyser man en dylik föreställning om kyrka och religion, följer deraf äfven, att man icke kan medgifva någon religionsfrihet.
Kan man verkligen instämma med honom i sådant begrepp om kyrkan?
Den skulle ju derigenom förnedras till ett slags polisinrättning; och den säkra frukt, man hade deraf att vänta, vore ju endast hyckleri eller indifferentism.
Hyckleriet skulle således blifva en samhällsdygd.
Genomgår man historien, skall man ock finna att ofvannämnde föreställning verkligen i en högst beklagansvärd mån faktiskt gjort sig gällande.
Härmed har äfven förenat sig den idéen, att presterskapet skulle vara ett slags medlare emellan menniskan och Gud, samt innehafva nycklarne till himmelrikets portar, hvilka kunde af dem emot kontant betalning öppnas.
Detta torde äfven vara orsaken dertill att man velat göra presterskapets inkomster till något heligt, och angrepp emot dem till ett helgerån.
Att en sådan föreställning icke är alldeles främmande här i landet, kan man se af 3 §:n.
Der säges: »den, »som blifvit från Svenska kyrkan skiljd, vare derigenom ej fritagen »från de afgifter, hvilka honom ålegat, derest han fortfarande för - Den 3 Februari e. m. 189 »blifvit en kyrkans medlem.» Först om afgifterna till presterskapet, och sedan om hans förpligtelse att lyda landets lagar.
Det förra måste således hafva ansetts vigtigare än det sednare.
— Vid ett sådant förhållande torde det icke anses alldeles ohemult, om någon sökte motivet till det häftiga motstånd K. M:s Propos. mött, mera uti rent ekonomiska och politiska saker, än uti ett varmt och lågande nit för kristendomens höga sanningar.
Uti flere af de emot Utslcs förslag framställde anmärkn:r instämmer jag.
Så har man fästat upmärksamhet på allt det trassel och all den oreda, som skulle upkomma genom de uti 1 §:n föreskrifna varningar; men härvid vill jag icke uppehålla mig.
Deremot vill jag uptaga till besvarande ett par andra invändningar.
Den sista talaren på f. m. befarade, att, i händelse förslaget antoges, skulle det möjligen komma att finnas medborgare, hvilka icke hade någon religion.
Mig undras om något sådant kan förhindras under nuv:de förhållanden, eller om någon lagstiftning är sådant mäktig.
Det torde vara förgäfves att genom lagar söka påtruga menniskor religion.
Kommer den icke inifrån, lärer den icke kunna genom yttre straff inpiskas.
Vidare har man sagt, att förslaget vore stridande emot 89 §:n Reg:sF:n, som omnämner dem, hvilka tillhöra annan trosbekännelse.
Man har deraf velat draga den slutsats, att hvarje medborgare måste tillhöra någon viss förut erkänd kyrka eller trossamfund.
Denna slutledning är alldeles falsk.
Grundlagarne skola efter ordalydelsen tolkas. livar och en som hyser annan tro, än Statskyrkan, tillhör ju annan trosbekännelse, äfven om han vore alldeles ensam uti denna troslära.
Reg:sF:n kan således icke lägga något hinder emot förslagets antagande.