Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Giftermålet hade dock föregåtts af ganska stora svårigheter på grund af att Lidner inte hade » klara papper &gt;; prester-skapet vägrade att lysa, men domkapitlet gjorde slutligen genom sitt medgifvande slag i saken.
Och trogen blef denna hustru Lidner, trogen ända till det sista.
Allt delade hon med honom — förödmjukelser, försakelser, sorger och den bittraste nöd.
Och trots alla sina fel hade han alltid i henne den mest hängifna beundrarinna.
Hon forsvarade honom mot hans vänners bittra förebråelser, hon tillbad hans minne långt efter hans död.
När Lidner tillegnade konung Gustaf » Yttersta domen », skref han i den för öfrigt särdeles vackra dedikationen följande strofver:
» Lik tålamodet vid en graf Jag prisat himlen i min smärta,
Gaf han mig lyran och ett hjerta. »
Lyran var af Guds nåde Bengt Lidners, men hjertat Eve Jacquette Hastfehrs.
Upsa / iensis.Literaturöfversigt.
Höstliteraturens rika flöde kom nästan som en öfverraskning.
Det hade under senare tiden varit ett slags stiltje.
Icke att produktionen bade upphört, men den literära kampens högtgående vågor bade lagt sig och på den förr så upprörda hafsytan d ref vo söndagsfirande handtverkare gemytligt omkring och njöto sin tillvaro.
Damernas gälla stridstrumpeter hade tystnat, valkyriebryn-jan var utbytt mot ett husmodersförkläde.
Der fru Ann * Charlotte Leffler och så många gudinnor af lägre rang manat till strid, der bjödo fru Nyblom och fröken Iloos med väninnor omkring sin förmiddagschoklad.
Strindbergs vajande hjelmbuske syntes icke längre öfver de kämpandes skaror, Geijerstam skref farcer för grosshandlarne, Levertin forskade i riksarkivet och pä bokmarknaden prunkade Vexiönovellistiken såsom universalfödoämne för allt folket.
Men höstmarknaden vardt rik och det låg öfver så mycket af hvad den medförde en prägel af konstnärligt allvar, att man glömde bort den torftighetens tid som gått.
❖ *
En ny betydande kraffc har vår literatur vunnit i herr Verner von Ileidenstam.
Ilan har helsats från höger och vcnster med ovanlig enighet såsom » en ny skald » — öfverallt har han välkomnats utom af orientalistkongressens famöse generalsekreterare.
Han är tydligen en man med tur. --
Ilerr Heidenstams debutarbete, Vallfarts- och vandringsår, var också ett for våra förhållanden ovanligt debutarbete.
Författaren hade lefvat flere år i utlandet, i konstnärskretsar och på resor.
Vi hade här hemma sluppit att se hans första utvecklingsskeden, han kom med en icke obetydlig grad af mogen-bet och, hvad änna mera betydde, hans lifserfarenhet var af annat slag än den vanliga.
Han bade icke mognats under ett ständigt tryck af småförhållanden, högsvensk kälkborgaråskådning och Upsaliensisk futtighet.
Också föllo alla recensenterna till jorden, utropande: hvilken originalitet!
Herr Heidenstams senare arbete Endymion — vi frånse hans temligen tidningsmessiga reseintryck — var en skildring från ori-eoten, ett godt arbete, frukt af en mognande konstnärsutveck-liog, men som dock i hans literära utveckling knappast bar någon annan betydelse än att stadfästa det intryck redan hans första arbete gaf.
Någon utveckling synes icke ligga emellan de båda verken.
Med en viss befogenhet har man karakteriserat herr Heiden-stam såsom lifsglfidjens skald.
Sjelf tyckes han ock hafva fattat sin ställning på samma sätt.
Hans bidrag till höstliteraturen utgöres af ett litet häfte med den något pretentiösa titeln » Renässans, några ord om en annalkande ny brytningstid inom lite-rataren », innehållande ingenting mindre än ett nytt literärt program.
Han underrättade deri våra författare, att naturalismen hade gjort sin tjenst ocii kunde gä.
Mera fantasi ville han hafva i dikten och framför allt mera glädje.
Forngliidjen vore visserligen ett ljust palats på mörka källrar och den vore nog liksom barndomsglädjen en egoistisk känsla, betingad af att man glömde bort de många som ledo, och dessa känslor hafva vi förlorat, men det funnes en resignationens glädje och en entusiasmens glädje, som kunde bära oss uppe i lifvet.
Den gråvädersstäm-ning, hvari författarne älskat att framställa verlden, vore endast ett mod för dagen, som för öfrigt icke passade till det svenska lynnet
Herr Tor Hedberg svarade i ett litet häfte » Glädje, en fantasi » under en kanske onödigt » poetisk » form, att glädje är en sak, som icke i en hastig vändniog kan blifva en programsak för litera t uren, derför att det skulle vara omodernt, att vara i gråvädersatämning.
Literaturen är ingenting annat än en produkt af själstillståndet hos författarnes samtid och vår tid är icke den glada och förhoppningsfulla utvecklingens, det är en födslovåndans tid.
Den lilla episoden har sitt egentliga intresse derför, att den af herr Heidenstam förfäktade meningen spökar i så mången bjerna och rätt ofta gifvit sig uttryck, fastän den säkerligen icke förut i v&amp;rt land gjorts gällande af någon ined herr Heidenstams begifoing.Den är ock otroligt naiv denna mening.
Det är för visao inget mod för dagen, att den literatur som duger nSgot är misströstande och polemisk, att det endast är de stackars fattiga satar, för hvilka lifvet icke har någon utveckling och hvad som rör sig i lifvet icke någon mening, hvilka syssla med vacker lyrik och sjunga om förnöjelsen och behaget af hvad de skåda.
Herr Hedberg uttryckte skälet så, att vårt slägte är haf-vande.
Detta skulle man dock kunna kalla den optimistiska sidan af saken, framtidssidan.
Nutidssidan, och det är väl på den det närmast kommer an, är den att vi lefva i en döende verld, eller en död verld.
Den officiella och herskande religionen är en mumie, hvaråt den flitigaste balsameringskonst icke kan gifva annat än på sin höjd nfigon formlikhet med lifvet.
De politiskt herskande lärorna hafva förlorat ideelt berättigande, äro qvarlefvor från ett lif som flytt; det socialt herskande elementet och den socialt herskande åskådningen äro rester från ett icke längre existerande slägte: för den intelligenta och kunniga lilla skara som nu bär och under den närmaste framtiden kommer alt bära vår literatur ter det sig, som om vi lefde på ett mnlt-nande arf.
Och då man saknar tro på det som breder sig och hcrskar i kråkvinkelsamhällena, och sympatiserar med hvad som undertryckes af den inbihka herskande minoriteten och den stora dumma majoriteten, och när man så lefver i ett så litet samhälle som vårt, der trycket är omöjligt att undandraga 8ig — då blir man med nödvändighet polemisk och bitter i sitt skriftställen.
Man känner sig lefva vid aftonen af en dag som flytt — men stär ännu icke vid gryningen af en dag som kommer.
Entusiasmen Ur derför icke synnerligen stor hos den nuvarande diktaregenerationen och resignationen är ingen känsla, som hör hemma hos dem, hvilka finna futtigheten vara det framför allt karakteristiska för hvad de bekämpa.
Å andra sidan är motsatsen mellan författarnes åskådning och den som officielt herrskar med en icke mild spira för djup för att en humoristisk eller muntert satiriserande ton skulle kunna göra sig gällande.
Herr Heidenstam blef derför en ropande röst i öknen: han tyckes ännu sakna det andliga samband med sitt land, som kräf-ves för att en författare skall betyda något verkligt för sitt land och sin samtid.
Herr H. är dock ännu för ung för att ej saken kunde upphjelpas.
Vi hafva annars i Snoilsky ett exempel som Ur varnande.
En första rangens begåfning och med en vunnen literär auktoritet, som kunde göra honom till en vigtig insatai vår andliga ooh konstuärliga odling — och i stället har han blifvit en främling, som bor någonatädes i utlandet och till jal plägar skrifva vackra versar i kalendrarne.
Snoilsky har en gång uttryckt sin önskan att kunna blifva en folkets skald, att kunna forma dikten så enkel, att den trängde ned till hyddans okonstlade barn.
Hvilken kolaretro på enkelheten!
Den sökta enkelheten, sådan den t. ex. framträder i en Wirséos tillgiorda religiösa diktning narrar ingen » hyddans son »
— på sin höjd herrar kritici.
De breda folklagren vinnas endast af den som kan känna med dem, röner sympati för deras sitt att föreställa sig verlden, förstår deras dagliga kamp.
Och ir i våra dagar afständet för stort mellan den konstnärliga lite-raturen och den stora massan, mellan denna och Snoilsky är det himmelsvidt.
Hans skapelser stå den stora mängden s&amp; fjerran, som om de komme fr&amp;n en annan verld, som om de vore upp-giifda bland ruinerna efter ejt gammalt tempel.
Det är naturligtvis af stor vigt för ett litet land som v&amp;rt, att dylika konstverk skapa *, men längre än till konstvän nerna ex professo tränga de icke.
Dock — när allt kommer omkring är det kanske för Snoil-skys diktning bäst som det är.
Han har känt varmt för ett politiskt förtryckt folk — i Polen, han har eldats till kamp mot religionsförtrycket — i Italien, ooh helt säkert skulle han ännu känna lika varmt — på samma afstånd.
Det är de stora idéerna som tilltala honom.
I det praktiska lifvet, der demokratien och fribetakärleken och hvad de allt heta dessa vackra idéer uppträda med sina idealvingar fläckade af hvarjehanda jordisk smuts, der räcker Snoilskys kärlek icke till.
Sådana syntes honom ej dessa fagra väsen i drömmen och han vänder bort sitt ansigte med ett trefaldt: » jag känner eder icke. »
Ja, hvarför äro icke verlden och menniskoma bättre?
Det bästa julmarknaden gifvit oss, öfverhufvudtaget det bista vår literatur på länge frambragt, är herr G. af Geijerstams » Fattigt Folk », andra samlingen.
Boken innehåller en skildring af ett stycke konstnärslif frän Paris, » Utan pängar », lika full-iodad till inneh&amp;ll som framställningssätt, om man undantager det något sentimentala slutet, der författarens medkänsla med Kin bjelte spelat honom ett spratt.
Den unge målarens bådamåltider, först på den sista francen och sedan på kredit äro, verkliga mästerstycken i skildringskonst och i lika hög grad gäller detta om den stockholmska grosshandlarens besök i ate-liern.
Känslorna och fantasierna före och under Melins måltid &gt;på framtiden » äro målade med lätt humor och med en sanning, hvartill vi i svenska literaturen sakna motstycke.
Endast ett par af Garborgs dock så olikartade skildringar nå lika högt.
Hufvudpartiet af boken är emellertid bilder från vår skärgårdsbefolknings lif.
Högst bland dessa torde stå den ypperliga historien om Petter med ögat, han, hvars lifs öde var att titta i nordvest Berättelsen vittnar i lika grad om psykologisk skarpblick, kännedom om skärgårdsfolkets lif och konstnärsmod och skulle ensam ställa herr Geijerstam bland vår literaturs främst«.
Man behöfver endast ställa denna berättehe gentemot våra något äldre folklifsberättelser för att mäta det ofantliga framsteg i konstnärlighet och sanning, för hvilket vi hafva att tacka den författargeneration, som representerar det sista årtiondets brytningsperiod i vår literatur.
Herr Geijerstam spelade fin vis9 roll såsom den nya riktningens stridbare kämpe.
Att döma af hans tystnad på senare tider har han följt Hebbels råd att med handling och icke med ord möta sina motståndare: om han fortsätter att göra statyer af de stenar ett borneradt moraliskt och religiöst hyckleri slungat efter honom, har vår skönliteratur allt att vinna deraf — och kanske mera än vår polemiska literatur förlorar.
Främst blaod sina berättelser har herr G. ställt » Snövinter », en såsom alltid hos denne författare till kompositionen enkel bild med äkta skärgårdsluft.
Gamle Söderbergs och hans hustrus äktenskap hade ingenting romantiskt, det hade slutits som de flesta på grund af förhållandenas tvång, de hade fostrat barn och släppt ut dem i lifvet och nu voro de pä gamla dagar ensamma i sin koja under snövintern, tills döden kommer och kallar henne bort och lemnar gamle Söderberg ensam i kojan.
Personerna 8tå typiska och likväl individuella för läsaren, man känner sig vid läsningen genomlefva ett stycke skärgårdslif med dess tungsinta allvar och karga fröjder.
— Mor Lenas pojke är en annan skärgårdstyp, fostrad i nödens och girighetens skola, men med födgeni och tilltagsenhet, och i » Sista resan » få vi en bild af Bjö-manslifvet bland samma befolkning, hurtigare och mindre enformigt än torparens lif. --
Herr Geijerstams » Fattigt Folk » står, vi upprepa det, bland det bästa vår literatur frambragt och den sunda konstnärskraft, hvaraf den Ur ett utslag, bädar det bästa äfven för framtidenEtt författarnamn, som hittills för det mesta synts tillsammans med den s&amp; hastigt bortryckta Ernst Ahlgrens, är Axel Lundegård.
I » Röde prinsen » har han lemnat sitt bidrag till böstliteraturen.
Sjelf har han under titeln tillagt orden » ett ungdomslif i stämningar » och hans bok gör äfven ett något ungdomligare intryck, än säkerligen afsedt varit.
Den skall framställa en ung mans utveckling i våra dagar från den dimmiga Qogdomsradikalismen till någonting som författaren troligen med eo modern och barock term ville kalla aristokratisk radikalism.
Boken är delvis rätt personlig och man har äfven fråa det skan-dallystna hållet sökt framställa den som en personlig uppgörelse med författarens forne vänner.
Skandalen existerar emellertid blott i de lystnes inbillning.
Bokens förtjenst är dess goda stil.
Innehållet har mindre värde.
Det är i korthet följande.
Max von Rosenberg är son till en herre, som i kraft af smidighet och bristande politisk heder hinner till statsråd, men han får sin egentliga uppfostran hos en farbror, en allvarligt konservativ karaktär utan en fläck.
Max ryckes emellertid med af den moderna literära strömningen oeh sluter sig i ungdomlig entusiasm till de demokratiska sträf-vandena.
Resultatet blir brytning med hans familj och en följd af bittra erfarenheter, der till den ekonomiska miseren sluter sig en ständigt stegrad känsla af obehag gentemot de demokratiska ledarnes lumpenhet och den brist på hyfsning som utmärker baos nya kamrater.
Max förlorar efterhand tron på demokratien eller rättare dess representanter och sluter sig utan att offra sin radikala åskådning till dem han — och tydligen äfven författaren — tror vara de fina i samhället.
Der slutar historien.
Fortsättningen, huru inom societeten Max ’ radikalism till en tid blir den form, i hvilken han är spirituell, för att så småningom gä öfver i den vanliga societetsuppfattningen, får läsaren tänka äg sjelf.
Skälet härtill är att författaren icke står öfver sin figur, icke har blick för i hvilken grad han är » uden midtpunkt », utan naivt låtit honom vara en bärare af sin egen nuvarande uppfattning och tydligen tror denna societcts bornerade kälkborgarn pp fatt ning vara höjden af comme il-faut.
Tillräcklig utveckling för att skildra den process, hvarigenotn radikalen från tjugo blir den vanliga halt- och hållningslöse konservative från trettio år, besitter uppenbarligen författaren ej.
Detaljskildringarne äro ofta förträfflige och särskildt är Max ’ bederlige fosterfars besök i Stockholm, der han finner sin gamlevän generaldirektören protegerad af den l&amp;oge dryge bondfiluren, ett mästerstycke af politisk satir.
Som helhet betraktad ger boken rika löften — ungdomlig * heten plär ja försvinna med åren — oeh när vännen Max gjort lika rik erfarenhet inom sin nya krets som inom den gamle, kan det bli intressant nog att träffa honom igen.
Man känner nästan ett behof att öfvergå från herr Lande-gård till fru Leffler.
Den konstnärliga mogenheten, den objektiva något kalla analysen verkar dubbelt välgörande ofvanpå ett » ungdomslif i stämningar ».
Det intryck af vederhäftighet fru Lefflers författarskap alltid lemnat stegras än ytterligare af hennes nya bilder » Ur lifvet ».
Det är en lugn objektivitet i dessa skildringar, förf.
nedlåter sig aldrig att ockra på en falsk sentimentalitet, hon försmår alla de konstgrepp, med hvilka den oäkta konsten försöker fånga naiva läsare.
I novellen » En brödkaka » lemnas utan synlig bitterhet ett bidrag till historien om kampen för tillvaron, hvilket bränner sig in i läsarens minne med klarheten af något upplefvadt.
Någon utveckling från den ståndpunkt förf.
intagit i sina föregående bilder ur lifvet utmärker denna samling dock icke, vare sig i innehåll eller framställningskonst.
Det synes knappast som om hon gjort några studier för sitt nya verk utan lef-vat på gamla minnen.
Ett undantag skulle möjligen kunna göras för » Den gråtande Venus », en delvis i synnerligen liflig stil hållen italiensk historia, som emellertid är mera konventionell än de öfriga novellerna.
De många vänner fru Leffler förvärfvat skola emellertid med glädje i denna samling återfinna det bästa man varit van att vänta af hennes skriftställarskap.
På gränsen till skönliteraturen står Strindbergs » Bland franska bönder », subjektiva reseskildringar, hvilka emellertid författaren torde snarare vilja hafva betraktade såsom sociologiska stadier.
har en utpräglad förkärlek för det lilla landtbruket ooh tyckes icke vara långt ifrån att tro, det den sociala frågans lösning ligger i småbondeordningen.
Otvifvelaktigt torde väl vara, att förf.
ser något för ljust på denna samhällsklass, men för öfrigt är ju hela detta ämne så omtvistadt och äfven så outredt, att man nog har skäl att vara förf.
tacksam för de bidrag han lemnat till dess belysning, äfven om man ej delar hans uppfattning.
Från literär synpunkt behöfver icke sägas, att man äfven i detta arbete spårar, att det leder sitt ursprung från vårt lands utan gensägelse största nu lefvande författare.Det är, när man betänker den fond af studier oob arbete, som ligger till grund för en skildring sådan som denna, oob huru mycket mera som kunnat under gynsammare förhållanden blifva deraf — det är snarare med harm ttn med resignation man tänker på, att det lilla anslag våra svenska bönder dook bestå åt litera-toreos män i vårt land skall förvaltas af den klick, som för närvarande tyckes beherska svenska akademien.
Det finnes ju äfven inom akademien en och annan begåfoing och förmodligen ifven en och annan med något vidare vyer än boudoarkolportö-rens — vore det ickc på tiden att de för sin egen heders skull, sin literära och moraliska heders skull, tillsåge att dem anförtrodda medel bättre förvaltades?
I nödfall få väl bönderna tillse, att man icke stjäler pengar ur de skattdragandes fickor till sådant bruk som akademien gör deraf.
Af dikten i bunden form är A.
U. Bååths » På gröna stigari det betydligaste hösten bringat.
Sin individuella form har han lärt sig att allt mera beherska, och i denna diktsamling är den, utan att ha förlorat något af sin egendomliga prägel, af ett betagande välljud.
Innehållet är den mognade mannens intryck af det skiftande DUtiÄslifvet.
Blott en anmärkning — och jag erkänner, att det är för att komma med denne som jag omnämt diktsamlingen, hvilken nog kritikens bön förutan träDger till dem, som ha sinne för poesi.
Det finnes två dikter till Björnson, en i varma ord hyllande skalden, en i hårda ord dömande politikern.
Hvarför instämma i det vanliga ropet mot Björnson?
Det finnes väl ingen i Sverige, som gillar hans fanfaronnader, eå egnade att störa sämjan mellan de förenade folken, men — deriftin till att behandla Björnson som nu vanligen hos oss sker Sr ett stort steg som herr Bååth är för god att taga.
Det gäller h§r mera än någonsin, att comprendre c ’ est pardonner, och det är väl icke så svårt att förstå den berättigade och jag skulle nåstan vilja säga heliga känsla, som i Björnsons utfall mot broderlandet fått ett så olämpligt och sorgligt uttryck.
Den så tidigt bortryckte Edvard Fredin har i » Vår Daniel oeh andra dikter » lemnat efter sig ett vackert minne, hvilket icke bort grumlas af den mer än lofiigt enfaldiga inledning, bvarmed herr Runström försett boken.
Märkvärdigt nog paknas i samlingen förf: s mest bekanta dikt från revolutionsfesten.
Har a / dson.Från parkett.
N: r 2 af Dramatiska teaterns originalnyheter för epelåret var ett lustspel, » En räddare », af Tor Hedberg.
Med origi o al nyheten n: r 1 eller det Lundquistska stycket hade det gemensamt den goda språkbehandlingen, men stod något efter i den dramatiska konstruktionen för att åter höja sig åtskilligt öfver det i naturlig och verklighetstrogen karaktärsteckning.
För hr Tor Hedbergs författarindividualitet i allmänhet var det i viss mån betecknande, att han var den som upptog den literära handske Heidenstam slungade ut i höstas mot de nutida inhemska författarne genom sic fordran på mer glädje, mer lefnadslust och mod.
Ty hvad man söker och fío ner specielt i denne författares arbeten, är väl näppeligen ett uppsluppnare lynne.
Då kunde det ju inte häller förundra och öfverraska så öfvermåttan, om hvad som så att säga ligger bakom den första sammansättningsleden af pjesens dramatiska rubrik cj florerade synnerligen i stycket.
Det var emellertid en fint och intelligent skrifven pjes, visserligen med en något tunn handling och icke intagande någon märkligare plats inom svensk dramatisk literatur, men ett stycke, som kunde ses med nöje och i alla händelser var vida mer värdt att spelas och aktningsfullare erkännas än en hel del af inhemskt och utländskt ursprung, som vid denna eller andra scener under senare åren framförts.
Utförandet var i det hela behagligt, jämt och godt, om ock icke utmärkt af någon fylligare utarbetning och karakteristik.
Ilvad hr Hamrins beprisade gamle körsven beträffar, var den en trogen reproduktion frän hans biroll i » Stål och flinta » och kanske äfven från andra håll.
Nödvändigheten af att äfven nu låta karlen excellera såsom snus- eller tobakstuggande framträder inte follt tydligt.
Spelårets första verkliga och antagligen äfven hela årets förnämsta literära événement var uppförandet af Ibsem » Kärlekenskomedi » i hr Molanders förträffliga och med rätta sä prinade of versättning.
Författadt på en tid, då Ibsen ännu icke lemnat sin ungdom och sin egen sociala » Sturm * und Drangperiod » bakom sig, är Kärlekens komedi en ungdomens lidelsefulla, desperata pro * test mot den af kälkborgerligheten sanktionerade och administrerade erotiska samhällsordningen, men genljuder tillika både af den födde satirikerns och polemikerns utmanande hån, då deri besjunges hur » transit gloria amoris » och all den karaktärsslapp-het och poesifattigdom, som förlofning och äktenskap kunna verka, och till sist den inbitne pessimistens misstro och förnekelse, att kärleken — äfven då den böljar som mest ungdomsvarm och Irlig — har en evig makt, som bär den oskadd i all sin prakt » igennem dagnets dynd på hverdagsfscrden », enär snart sagdt med aodra ord det är maskinsöm alltsammans.
Det var till en del under inflytande af fru Colletts Amtmannens Detre och Kierke-gaards Enten-Eller eto., som detta stycke skrefs, och det blef i sin ordning ett budskap och en förberedelse till Ibsens senare dramatiska äktenskapsanalyser, och derigenom medelbart till all den massa » indignationsliteratur », som blef ett påhäng närmast till Dockhemmet.
Men medan denna efterbildade literatur fick sin mesta lifskraft från stnndens uppjagade stämning och mycket snart fylde sin mission och nu, när den tillfälligtvis återkommer på scenen, förefaller som gengångare, hvilka icke tåla dagens ljus, så framträder Kärlekens komedi, som fylt sina tjngusju år, ännu med ungdomlig lifskrafb, dymedelst praktiskt illustrerande skil-aaden i ett afseende mellan hvad ett snille och en aktningsvärd talang författar, äfven om det i båda fallen varit indignationen som gjort poesien.
Men s&amp; har man väl ock svårt att i den skandinaviska literaturen finna en ypperligare, skickligare formad indignationspoesi än i Kärlekens komedi, särskildt i de båda första akterna, och det är en sann njutning att vid läsningen låta sinnet tumla om bland all denna rikedom af ironi och hån.
I tredje akten lemnar kärlekens hymedi plats för dess tragedi och ett annat slags poesi tar vid.
En stämning af vemodig resignation smyger sig öfver sinnet, som kommer mest oskadd undan, om det faster sig mindre vid framhäfvandet af den uppgörelse, då » det hele bo er et stort fallithus,
fallit er ungdoms blomst på konens kind,
fallit er tankens flor i hennes indre;
fallit er sej rens mod i mandens sind »,
Cr Dagens Krönika.
6än vid talet om den sammanlefnadens grundval, som är
» en folelse af pligtens lykke, af omsorgs velbehag, af hjemmet6 fred, af viljers böjning mod hinanden ned, af vågen for att ingen sten skal trykke den kärnes fod, hvor hun i livet skred. »
Första gången, Kärlekens komedi gick p&amp; Dramatiska teatern, var det efter de b&amp;da första akterna ganska tvifvelaktigt med framg&amp;ngen.
Det var för litet ungdomlighet öfver spelet, för mycket af fadd tevattensstämning.