Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och som jag icke hade något annat for mig, icke skulle bort i familj, och som det till på köpet var julafton, så antog jag med nöje hans inbjudning.
Det var bara en sak, som oroade mig: — den der fracken!
Vilhelm Hjort brukade aldrig ha frack bjudningar.
Han hade en gäng för alla uttalat sin afsky för det plagget.
Och som han sällan syntes ute i stora verlden på middagar och supéer, behöfde han bjelf inte ofta begagna det.
Det var just det egna, att Vilhelm Hjort inte lefde mera med, än han gjorde.
Han var rik och säg bra ut, dansade väl, pâstodo de fa damer, som fått den äran, och kunde vara i hög grad älskvärd, när han ville.
Men det var iute ofta han ville.
Han lefde ett obemärkt, tillbakadraget lif.
Tidigt om morgnarne — både vinter och sommar — red han ut en timma eller par, ät sin frukost pa slaget tio, läste tidningen och rökte, arbetade några timmar vid sitt skrifbord — man påstod att han skref anonymt i ett par liberala tidningar — och på slaget fyra spisade han middag.
Han drack en kopp kaffe och en chartreuse pâ Anglais — der fick han for det mesta sitta ostörd — och var det première, gick han om qvällen på teatern — annars lag han hemma pâ en soffa med en bok i hand.
Det var ungefar hela gängen af hans lif.
En gäng hade det likväl varit annorlunda: innan han gjort sin utrikes resa.Då hade Vilhelm Hjort varit hvad nian kallar en frisk vilja.
Han hade redan under sin vistelse i Upsala fått ärfva en rik farbror, en bryggare, och den unge kandidaten hade inte varit den, som låtit pengarna stå orörda på banken.
Han förde ett gladt lif den tiden, qvistade litet emellan ner till Stockholm, bjöd cirkusdamer och variété-divor på ostron och champagne och lät sin börs stå öppen för hela verlden — d. v. s. den verld, lian umgicks med.
Men så med ens reste lian från alltsammans — reste, utan att ta afsked af någon och utan att anförtro någon, hvart han reste.
Det var endast läkaren, som visste det.
Han var borta i tre år.
Då han kom hem, var han den Vilhelm Hjort, jag skildrat, denne skygge, tillbakadragne unge man på tjugu-åtta år, som alla familjer, der det fans giftasvuxna döttrar, ville ta emot med öppna armar, men som föredrog att lefva sitt eget lif — ensam, trist och grubblande.
Man sökte naturligtvis gissa orsaken, men ingen lyckades upptäcka den.
Och Hjort var hemlighetsfull och sluten som en sfinx.
Och till honom var jag uu bjuden » på någonting alldeles särskildt » julafton.
Och i frack!
Min förvåning var berättigad.
Då jag senare på qvällen stannade utanför hans bostad vid Sturegatan, fann jag hela våningen upplyst.
» Det måtte vara mycket folk », tänkte jag.
Och så gick jag upp.
Jag mötte värden sjelf i tamburen.
Han var också i frack, men några gäster syntes inte till.
» Nå, det var då hyggligt, att du kom! »
» Men jag kommer visst för tidigt? »
» Visst inte! ...
stig in bara och gör dig hemmastadd.
Det står punsch och cigarrer i mitt arbetsrum.
Jag kommer strax. »
Jag gick in i salen.
Der stod bordet redan dukadt.
Jag räkuade tretton kuvert.
» Tretton!
— Han är då inte vidskeplig af sig! »
Öfverallt voro ljus och lampor tända; i salen stod en väldig julgran med vaxljus och flaggor; här och der på småbord funnos förfriskningar, och i de eleganta cheminé-erna brunno präktiga björk vedsbrasor.En festlig stämning låg öfver det hela — hade bara inte bordet varit der med de tretton kuverten!
Jag slog mig ner i soffan inne i hans arbetsrum, tände en cigarr och började röka.
Det var ett stort, smakfullt möbleradt rum med tjocka mattor, tunga, veckrika portiérer och ett par utsökta dukar af Wahlberg på väggarna.
Bokskåpet innehöll gedigna saker, mest vetenskapliga arbeten.
På skrifbordet midt ibland en massa konstsaker reste sig ett fotografiställ af brons, som uppbar porträttet af en qvinna — en ung och mycket vacker qvinna.
Jag kunde icke påminna mig ha sett henne förr.
Kortet var taget i Paris — hos van Bosch.
Jag satt just och funderade öfver, hvem det kunde vara, då Vilhelm Hjort trädde in i rummet.
iNu böija mina gäster komma.
Du ska fa se det blir en utmärkt samling! »
» Hvad blir det för folk, om man får lof att fråga? »
Han såg på mig med en underligt spefull blick.
» Fint folk!
— Bara fint folk!
Kom nu! »
Han tog min arm, och vi gingo ut i salen.
Jag kunde icke undertrycka ett utrop af förvåning.
Strax innan för dörren, som ledde in från tamburen, stod en samling högst besynnerliga menniskor — fattiga stackare, uselt klädda, förfallna och försupna, ännu skälf-vande af köld och med en tafatthet i blick och åtbörder, som skar en i hjertat midt i denna gedigna lyx, denna starka belysning, som ännu mer blottade deras armod.
» Ar det dina gäster, Hjort? »
» Men ...? »
» Du menar, att de just inte a särdeles presentabla?
Ack, min vän, skrifver inte evangelisten Lucas: när du gör middagsmåltid eller nattvard, bjud icke dina vänner eller dina bröder eller dina fränder eller dina grannar, som rika äro, utan hällre, då du gör gästabud, kalla de fattiga, sjuka, halta, blinda.
Och salig är du, ty de förmå icke löna dig igen, men dig varder igen lönt i de rättfärdigas uppståndelse! »
Ett ögonblick trodde jag han skämtade, men tonfallet i hans röst, allvaret i hans bleka ansigte, elden — en underlig, dämpad eld i djupet af hans ögon sade någonting annat.
Men talade han åter igen allvar — — — » Käre Vilhelm.
Han hejdade mig med en nervös gest.
» Säg ingenting ... du förstår icke detta! »
Nej, sannerligen jag det gjorde, men jag kände mig i hög grad pinsamt berörd.
Han gick fram mot sina gäster, helsade dem hjertligt välkomna, tryckte någras händer och bjöd dem med ett vänligt leende att stiga fram och vara ogenerade.
Motvilligt, vaggande, med hela hjelplösheten hos en fårskock under trycket af en hund lemnade de sin plats vid dörren.
Vilhelm sökte muntra upp dem, höja deras mod.
» Om ni inte ha något emot det, gå vi genast till bords.
Efter åt plundra vi granen. »
Ett belåtet, oredigt mummel, en och annan skrapning af en grof sula mot det bonade golfvet, en och annan tvär, klumpig bock besvarade hans invit.
Så klappade han muntert i händerna:
» Till bords, till bords! »
Man satte sig så småningom — i regeln med stolarna långt från bordet, fortfarande med nedslagna, förvirrade blickar.
Jag tog plats till höger om värden, till ven-ster om honom satt en gammal tiggare, hvit i hufvudet som en fjällripa om vintern, nästan blind och med sina kryckor bredvid sig; han började genast att med darrande händer plocka sönder det fina, mjuka hvetebrödet, innan han stoppade det i sin tandlösa mun.
Och så bordet rundt de mest pinsamt slöa, pussiga, vanstälda, utmärglade eller fräcka fysionomier.
Det fans endast en qvinna i hela samlingen — en försupen käring med rinnande ögon och det gråa, tofviga håret fallande i testar fram under halsduken, en rutig, fläckad bomullshalsduk, som hon behöll på hufvudet så länge supén varade.
Och det var en magnifik supé — en minister skulle haft heder af den.
Vilhelms egen betjent i frack och hvit halsduk serverade.
Men det måtte ha kostat honom ett oändligt tålamod och mycken sjelfbeherskning.
Så småningom tinade sällskapet upp; stolarna drogos närmare bordet, man hängaf sig ostördt, hvar och en för sig, åt den sällsynta njutning, ett excentriskt infall bereddedessa af samhället utstötta varelser.
Vinet, som man i böljan knappast rört af fruktan att handtera de sköra, fina kristallglasen, dracks i djupa klunkar, de gulbleka, tärda kinderna fingo färg, ögonen började lysa, armbågarne stöddes med ett leende af dåsigt välbehag mot den glänsande hvita duken, som dock här och der begynte fläckas af vin och såser.
Plötsligt sprang ett högljudt fröjderop som en raket i luften nere vid den andra bordsändan.
Alla sågo dit.
En af gästerna — en lång, mager en med insjunket bröst och hektisk rodnad — höll triumferande ett guldmynt i luften.
Och alla dessa blickar, som lystet betraktade myntet, frågade, hvar den lycklige innehafvaren funnit det.
Och han lyfte allt jämt leende sin tallrik med båda händerna och med ett barns hela öfversvallande glädje berättade han:
» Här, ser ni, här låg det.
.. jag kom att lyfta tallriken och så ..
Han behöfde inte säga mer.
Tio par af lystnad darrande händer lyfte i samma ögonblick tallrikarna en smula från duken; tio par ögon, glänsande af nyfikenhet och hopp, letade under dem, och hela salen fyldes i nästa nu af bedöf vande larm och jubel.
» Ser du, hur roligt de ha, hvad de äro lyckliga? » hviskade Vilhelm till mig, » — hvad de äro lyckliga!
* upprepade han ännu en gång sakta och tonlöst.
Och de voro det!
De sutto der nästan bedöfvade af vinet och den plötsliga.
lyckan, tummade sitt guldmynt, smekte det med blicken, lekte med det, lät det glida genom fingrarne och med en svag diskret klang falla mot den mjuka damastdukeu ...
Supén närmade sig sitt slut.
Då började plötsligt den gamla qvinnan jämra sig; hon lade sig framstupa öfver bordet, vältrande öfver ända glas och karaffer, dränkande duken i hela floder af portvin och champagne, krossande under tyngden af sina armbågar en fruktskål af utsökt porslin.
Och medan hon kastade hufvudet konvulsiviskt fram och till baka, skrek hon med ett uttryck af hjelplös för * tviflan i sitt af vinet upphettade och af strömmande tårar sköljda ansigte:
» Herre Jessus då! ...
vi a ’ ju tretton vid bordet ... vi ä ’ tretton ... oj, oj, så * nt eläude! ...
nu ska en åf oss döden dö ... gå till den stora ransakningens och domsens dag ... oj, oj! »
Och med hufvudet rullande i konvulsioner fram och till baka mellan axlarna fortsatte hon att jämra och klaga.
» Boroanskan är dödfull, stackare », hviskade min bordsgranne till höger, en jemförelsevis ung man, klädd i en trådsliten, nedsölad, snusbrun bonjour — både denna och mannen hade uppenbart sett bättre dagar.
De öfriga bordsgästerna sågo sig omkring med en viss oro i sina druckna blickar; vidskepelsen och fruktan för döden var ännu så stark hos Vilhelm Hjorts gäster, att det begynnande ruset för ett ögonblick jagades tillbaka, och de sutto der bleka, bestörta och räknade på fingrarna och med lallande tungor gästernas antal.
Då sprang Vilhelm upp med champagneglaset i hand, och distinguerad och korrekt, men mycket blek stod han der i sin högtidsdrägt, typen för förfining och lefnadsvett, midt i detta kaos, han sjelf manat fram genom en excentrisk nyck.
En excentrisk nyck!
— var det icke något mera ...?
Och så böljade han i konventionel skåltalston — elegant och säkert, som hade han stått vid ett bord, kring hvilket det utsöktaste sällskap var samladt:
» Min fru, mina herrar!
Jag ber er att fatta edra glas och ett ögonblick lyssna till mig.
Denna charmanta dam, som gjort vårt sällskap den äran, mina herrar, hennes nerver, fina och känsliga som en spindels väf, ha tagit ett litet intryck — ett litet alltför starkt intryck af talet tretton.
Jag är ledsen, om jag varit någon orsak der till.
Men jag försäkrar er, mina herrar, att talet tretton innebär ingenting alls, när man vet, hvem den trettonde är.
Och den trettonde här vid bordet är jag.
Det är jag, som denna gång är den lycklige — det är ni, min fru, ni, mina herrar, som ännu allt fortfarande äro bjudna som gäster vid lifvets bord, der den första rätten sköljs ned med förhoppningarnas vin och der desserten består af ramlade illusioner, svikna förhoppnin-•jbS Den trettonde äter aldrig mer efter den utnötta,fadda matsedeln — han går lugn och nöjd att bjuda likmaskarna till förintelsens härliga supé — — Mina herrar, den trettondes skål — min skål!
Och nu — dric-ken, lefven, njuten och sömnen med den tanken att verlden är skön — det är forst i morgon I skolen dö! »
Han tömde sitt glas och satte det så hård t ifrån sig, att foten sprang med ett klirrande ljud.
Supén var slut.
Vilhelm Hjorts gäster reste sig långsamt och bullrande från bordet.
Men Bomanskan hade somnat, sof så hon snarkade med det gråa hufvudet, från hvilket halsduken glidit ned, tungt hvilande på armarna, utbredda på bordet midt ibland förödelsens styggelse.
De hade gått allesamman.
Vi hade öppnat fönsterna åt Humlegården, nu dränkt i rogifvande mörker och tystr nad, och den friska nattluften strömmade in, fylde de qvafva, heta salongerna, sölade af smuts, vin och mat och bärande afskyvärda spår efter den julnattsorgie, man der firat.
Värst såg det ut i matsalen.
Granen, nyss så ståtlig och pyntad, låg kullvräkt med slokande grenar, utplundrad, söndertrasad, beröfvad hvarje minsta spår af sin glans.
Golfvet var betackt af sönderslaget glas och porslin, hopskrynklade serveter, tömda buteljer.
Här låg en stol — en präktig högkarmad ekstol med afbrutet ben, der hängde en krossad lampett af brons — en drucken karl, som känt benen vackla under sig, hade fattat tag i den och så — krasch!
Jag har sällan känt mig så upprörd, som när jag efter festens slut stod i denna sköflade sal ensam med min vän.
Jag kunde inte låta bli att ge luft åt min harm.
» Du måtte ha varit galen.
galen, Ville! »
Han såg på mig slött, alldeles sinnesfrånvarande.
» Vilhelm! »
Han svarade icke strax; det var med en stor själs-ansträngning han syntes ett ögonblick återkomma till sig sjelf.
Jag böljade frukta det värsta — denna vansinniga nyck, hela hans beteende, talet för den trettonde.
.. allt! » Vilhelm då.
Han slog plötsligt, nästan konvulsiviskt armarna om min hals och brast i hejdlös, förtviflad gråt Han grät sa hela kroppen skälfde.
Jag mera bar än ledde honom in i hans rum och lade honom varligt på soffan, baddade hans tinningar med isvatten och hälde några droppar konjak mellan hans läppar.
Han bibehöll ännu sitt sinnesfrånvarande uttryck.
Jag ämnade just ringa på betjenten för att be denne hämta en läkare, då min väns röst kallade mig tillbaka.
Han tog min hand och hviskade:
» Det går öfver ... var inte rädd ...
det går öfver! »
» Låt oss vara ensamma ... de ha ju gått de der andra? »
Han reste sig upp i soffan och tog sig hårdt om huf-vudet.
I det svaga ljusskenet från lampan på skrifbordet föreföll det mig som hade han åldrats på dessa korta minuter; kallsvetten hade klibbat fast håret vid tinniugarna, pannan hade fått djupa rynkor, hyn var nästan gulblek, ögonen omgifna af mörka ringar.
» Stackars vän! »
Han såg upp mot mig med ett leende af oändligt, svårmod — ett leende, som jag aldrig glömmer.
» Ja, jag är mera beklagansvärd, än du tror. »
Rösten hade återfått sin stadga, men blicken var ännu liksom död.
Han satt orörlig en lång, lång stund, som sökte han samla sina tankar.
Så reste han sig långsamt, liksom bekämpade han en inre smärta, gick fram till skrif bordet, satte sig i den hög-karmade länstolen och stirrade bort mot qvinuoporträttet, som höjde sig på sitt bronsställ liksom en ung, segrande gudinna.
» Ja, min vän, det är en sorglig historia, min. »
Och så helt oförberedt började han, tillbakalutad i länstolen, med ögonen fastade på porträttet:
» Då jag försvann, utan att säga mina vänner farväl, utan att ta afsked af någon, reste jag hals öfver hufvud till en privat vårdanstalt för sinnessjuka. » Han gjorde ett uppehåll och fixerade mig skarpt.
» Du visste det inte? »
» Nej. »
» Jo, så var det.
Vansinnet är ärftligt inom vår familj.
Ibland uppträder det mildt, melankoliskt, nästan rörande, ibland rasar det, någon gång mynnar det ut i ex-centriciieter.
Min far ansågs på sin höjd excentrisk, men min farfar dog på ett hospital.
* Nu är det min tur.
Det var ett första utbrott af slagtsjukdomen, som dref mig i landsflykt.
Lyckligtvis gick det hastigt öfver — ingen hade märkt det minsta, utom min gamla hushållerska — hon är nu död — och läkaren.
Han befalte mig ögonblickligen resa.
Sedan jag tillbragt ett år på en berömd anstalt för själssjuka i Schweiz vid stranden af Lac-Leman, der lifvet gick så lognt och fredligt, utan minsta eggelse, utan något som helst, som kunde verka som en stöt på nerverna, lemnade jag Schweiz och reste till Paris.
Jag kände mig fullt åter-stald, min hjerna arbetade lika normalt och säkert som förr, jag böljade lefva på nytt, men på ett annat sätt — rikare och båttre.
» Jag sysselsatte mig under denna tid med literära studier, studerade gammalfranska, filosofi och historia.
Jag har ännu liggande från den tiden flere arbeten, som jag begynt, men som aldrig blefvo färdiga — och aldrig heller lara bli det! »
Han gjorde ett litet uppehåll, innan han fortsatte:
» Du har nog ofta undrat, hvem den unga damen är der pk porträttet.
Hennes namn, min vän, kan ju göra det samma.
Ätt jag älskat henne, älskat henne med all den starka lidelse, min själ en gång varit mäktig, är nog for dig att veta.
» Hon var norska, och vi bodde en tid i samma pension — min lyckligaste tid.
Den förflöt som en dröm.
Hon var ung, endast aderton år, lifsglad, eldig och vacker, min van, vacker som en af dessa egendomliga norska Qäll-sjöar, som tyckas skida farg från blått till grönt, från grönt till svart, och som locka en, locka en, tills man ligger på knä vid dess strand och sträckande ut armarna oupphörlig gen upprepar, förtrollad, hänförd: ’ jag älskar dig ... älskar dig!
Dr Dagm * » Krönika.
3 » Jag sade henne det aldrig.
Men hur många gånger hade jag icke orden på läpparne under skymningstimmar efter middagen inne i salongens lugna vrå, under promenader i Boisy under fiskturer någon stilla sommarqväll på Seinen mellan strändernas djupa grönska under skyar, skiftande i rosa och violett Jag sade henne det aldrig, men jag törstade efter hennes läppars första, skälfvande kyss, efter att i dessa dunkla, djupa ögon läsa förståelsens hela salighet, men jag teg ... teg och gladde mig endast åt att vara i hennes närhet, kunna lyssna till hennes mjuka, klingande skratt, någon gäng, liksom drömmande, fä hålla denna lilla smala hand i min.
» Min gud, hvad jag älskade ...!
» Så en afton — vi hade varit på Français och sett ’ Hernani ’ och gingo hem tillsammans, arm i arm, tysta och tankfulla; vårt sällskap kom en smula efter åt — så, utan att jag frågade, utan att hon svarade, blef det oss klart att vi älskade hvarandra.
Tystnaden var så vältalig; hon stödde sig litet tyngre än vanligt på min arm; hennes blick mötte så ofta min och dröjde qvar i den.
Jag kände, att denna qvinna var helt och hållet i mitt våld, att det endast fordrades, att jag sträckte ut min hand för att taga det fagraste lifvet ägde.
Ofrivilligt, oemotståndligt, ja, kanske omedvetet uttalade hon mitt namn — det var hela bekännelsen om hennes kärlek.
Och hela mitt svar bestod i att jag hviskade hennes tillbaka.
Det var som hade vi bytt en kyss i luften, utan att läpparna vidrörde hvarandra.
» Då jag gick till sängs denna natt, önskade jag, att jag fått somna in för alltid med känslan af denna outsägliga lycka — dött med denna vidunderliga fröjd i hjertat, som — tycktes det mig — fylde hela min tillvarelse med sakta bäfvande, \ juf musik.
» Nästa dag gick jag till en ryktbar psykiater, då anstäld vid hospitalet Sainte Anne.
Jag biktade för honom hela mitt hjerta, redogjorde för gången af denna själssjukdom, som låg gömd i vår familj likt ett sofvande vilddjur, färdigt att vakna upp i hvilket ögonblick som helst och skoningslöst begynna förstörelseverket.
» Läkaren betraktade mig med en blick af djup sympati.
» Ni älskar denna qvinna? » frågade han lugnt.
» Om jag.
älskar henne ...! » » Nå väl », sade han ovanligt mild t, men lika lugnt, » då måste ni afstå från henne. »
» Men det är att dö. »
» Han tvekade ett ögonblick:
» Nå väl, då är det bättre for henne och er. »
» Vårt samtal var slut.
» Han hade talat som en insigtsfull, sträng läkare, och jag visste nu, hvad jag hade att rätta mig efter.
» Dagen derpå lemnade jag Paris, utan att ha återsett den jag älskade.
Ett återseende skulle kommit mig att vackla, och det var ju mer än hennes lif — det var hennes framtid, sinnesfrid och lycka det gälde ---
» Och säg nu, min vän, om jag inte är en menniska, hårdt pröfvad, krossad, trampad till jorden af lifvet?
Jag är lycklig att vara den trettonde! »
Jag tog hans hand och tryckte den hårdt, utan ord, men med tårar i ögonen.
» Det är sent, min vän », sade han efter en stund, » vi behöfva båda komma till ro.
I morgon skall du få höra af mig. »
» Du tänker väl i himlens namn inte.
Han log flå vackert, som jag aldrig förr sett honom le:
» Öfver oss alla är gud ... godnatt! »
Hon tände ett ljus och lyste mig ut i tamburen.
Jag ser honom ännu, när jag vill, stående på det öf-versta trappsteget, lugn och blek, med ljuset i hand, som han skyddade med handen mot draget.
Han nickade vänligt upprepade gånger.
» Glöm inte, hvad jag anförtrott dig — allt hvad jag lidit.
.. lofva mig det! »
» Hur kan du tro ..
» Godnatt, då! »
» Godnatt! »
När jag vaknade på juldagen, möttes jag af ett bref och min städerskas förskräckta ansigte.
» Kan herm tanka sig?
— herr Hjort sköt sig i dag på morgonen!
Betjenten var hit med det här.
Jag slet upp brefvet.
Der stod: » Käre vän!
Farväl och tack för gammal pröfvad vänskap!
Gör mig den * sista tjensten och se till, att det der porträttet kommer riktigt med i kistan ... »
Jag såg ingenting mera för tårar ... Året 1888.
Politisk revy.
Kejsarne Wilhelm I och Fredrik III afledo efter hvarandra, men gamle Bismarck lefver och regerar i den unge Wilhem Il: s namn — se der axeln, omkring hvilken årets politiska företeelser, åtminstone de flesta och vigtigaste, hvälft sig.
Bismarck är fortfarande den ledande kraft, som ordnar och sammanhåller det politiska maskinen, hvars centrala drifhjal hopfogats genom sammanslutningen mellan de tre stora östra fastlandsmak terna, som i slutet af förra århundradet delade Polen och i böljan af detta förenade sig i den » heliga alliansen » för att hålla Europa under absolutistiskt förmynderskap.
Men för Bismarck är det icke en så lätt uppgift att hålla drifbjulets beståndsdelar tillsammans, som det var för Metternich.
Det biktade han temligen oförbehållsamt redan förlidet år för den tyska riksdagen.
Han yttrade nämligen: » Uppgiftens svårighet ligger icke i att bibehålla vår fred med Österrike och med Kyssland, utan i att bevara Österrikes och Rysslands fred med hvarandra.
Det gifves verkligen rivaliserande och med hvarandra konkurrerande intressen, som vanskliggöra fredens bestånd mellan våra båda grannar.
Det är vår uppgift att efter bästa förmåga ut jämna denna svårighet, att i båda kabinetten vara fredens advokater gentemot rörelser af publicistisk och parlamentarisk natur.
Vi löpa dervid fara att i Österrike och ännu mer i Ungern anses som alltför ryssvänliga och i Ryssland som partiska för Österrike.
Dermed få vi väl också hålla till godo, om vi blott kanna bevara vår egen och Europas fred ».
På Balkanhalfön finnas tvistämnena, hvilka väl en gång komma att fullständigt spränga det lossnade och halfl återhop-kittade trekejsarförbundet.
Ryssland fordrar, att Österrike skall atiynima Bosnien, Österrike ser med misshag Rysslands aggressiva hållning i Bulgarien och söker der stödja don för tsarenförhatlige furst Ferdinand.
Ett annat trätofrö är Serbien, söm hållits inom Österrikes » maktområde », men dragits öfver till Rysslands, och förebud till en liknande metamorfos hafva äfven visat sig i Rumänien; det böljar alltmer komma i dagen, att staterna af andra rangen endast hafva en nominel sjelfständighet.
Den tyska politiken söker nog i det hela medla till Österrikes fbrmon, men s&amp; försigtigt, att man ej m&amp; stöta sig med Ryssland, för hvilket Bismarck fortfarande bugar, medan han emellan&amp;t argt visar tänderna fit Frankrike.
Vid slutet af föregående år var dock den fruktade brytningen nära att inträda, dook utan något förvållande från håns sida, nämligen i följd af de » förfalskade dokumenten ».
Men det lyckades Bismarck att upptäcka både förfalskningen och hennes källa, hvilken sistnämnda han betocknade som orleanistisk.
Tsaren, som förut vägrat att infinna sig på ett föreslaget kejsar-möte i Stettin under förklaring, att » icke han heller ville gå till Canossa », beqvämade sig då till ett besök i Berlin, der mellan-hafvandena, åtminstone till utseendet, i godo uppgjordes.
Det röjde sig bland annat i den skrapa, som Almanach de Gotha fick för att hafva upptagit » koburgaren » som regerande furste af Bulgarien.
Men vänskapen tycktes ändå alltjämt osäker, i följd af de starka motströmningarne inom de ryska regeringskretsarne: medan rikskansleren Giers alltjämt är stämd för nyupplefvandet af trekejsarförbundet, talar man inom krigsministeriet harmset om den nesliga » subordinationen under Tyskland ».
Mellan dessa inflytelser slites tsar Alexander, huru mycket han än vill anses hålla den ryska utrikespolitiken i uteslutande egen hand.