Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr, men ehvad förslagsanslaget beviljas större eller mindre, sä kommer det i alla fall att bibehålla sin natur af förslagsanslag.
Hade Utsk:s mening varit att denna summa icke skulle få betraktas såsom ett förslagsanslag, så hade Utsk. med dess förmåga, att lägga sina ord icke underlåtit att annorlunda uttrycka sin mening, Jag Den 20 Maj f. m. 193 Jag yrkar återremiss ander önskan, att förvandlingen måtte ske i penningar, men kan detta icke ske, så yrkar jag att dagsverksräntan hellre må bibehållas oförändrad, och jag får ett nytt stöd för yrkande af återremiss af den nplysning jag här inhemtat, att icke allenast BondeSt. ulan äfven BorgareSt. återremitterat denna punkt.
Det är svårt att yttra sig i en fråga sådan som denna, utan att börja ifrån begynnelsen.
Jag skall göra det, ehuru i möjligaste korthet, på det att jag icke måtte för mycket pröfva R. o. Ad:s tålamod.
Första frågan Olifver naturligtvis den: hvad är den skattskyldige i Sverige pligtig att utgöra?
Jo räntepersedlar, ty deri åro skattläggningarne gjorda med undantag af få mindre belopp, som voro satta i penningar.
Att ändra dem har man icke ifrågaställa utan endast att utbyta räntepersedlarne.
Om Konung och Ständer besluta, att den gamla skatten skall utgöras såsom hittills: sä har ingen något att klaga öfver.
Men dessa persedlar äro bestämda i varor, hvilka dels äro otjenliga för räntetagaren att upbära, dels måhända otjenligare för räntegifvaren att utgöra.
Derföre har en del af dem på långliga tider icke blifvit lefvere rad in natura utan betald med penningar.
Det har då upstått fråga om deras förvandling.
Min tanka har varit och är, på sätt de ledamöter af Ståndet, hvilka bevistat föreg:de Riksdagar, torde erinra sig, att otjenliga räntepersedlar måtte omsättas i lämpligare och de gamlas stora antal minskas; men alt ingen räntepersedel måtte till penningar förvandlas.
Jag har således yrkat att detsamma mätte ske i vårt land, som en annan talare nyss omförmält hafva skett i Finland.
Räntepersedlarnes förvandling till penningar har jag motsatt mig derföre att födoämnen nästan aldrig förändra sitt pris, i förhållande till dagsverken, ty menniskans behof af föda är alltid i det närmaste lika.
Deremot äro öfverflödsvarorne guld och silfver ständigt underkastade betydliga prisomvexlingar.
Förvandlar man räntepersedlar i penningar: så blottställer man kronan för sina inkomsters förminskning, serdeles som tillgången å guld och silfver, efter Amerikas uptäckt, så betydligt tilltagit, isynnerhet under sednare tider.
Hos oss har penningens värde dessutom förringats, genom mynt-tecken af metall och sedlar.
Det är således af dubbelt skäl, jag beslridt räntepersedlars förvandling till penningar.
Så länge största delen af våra rörelsemedel icke utgöras af klingande mynt utan af Riksbankens sedlar: så blifver räntepersedlarnes förvandling till penningar en upmuntran både för skattdragande och gäldskyldige att låta Banken ännu en gång göra cession.
Denna kommer alltså för alla räntegifvare och gäldbundne att medföra den fördelen att få betala sina skulder, med hälften mindre än de borde, eller med något annat underhaltigt belopp, som kunde bestämmas.
Vid 1848 års Riksdag voro R. o. Ad. samt PresteSt. af den mening att räntepersedlarne icke borde förvandlas i penningar men väl förenklas, hvar7 H. 13 194 Den 20 Maj .. m. emot Borgare- och BondeStm påyrkade förvandlingen.
Då stannade två Stånd emot två och förbittringen blef mycket stor öfver de förstnämnde Ståndens motstånd.
PresteSt. ansåg sig för den skull böra till följd af sin förmedlande samhällsställning gå så långt, att det upoffrade grundsatsen för en jemkning och antog det förslag, hvilket en aktad ledamot af detta Stånd, thv värr, hade gjort, att man skulle förvandla små persedlarne till penningar.
Derigenom var grundsatsen upgifven, ty dels var det obestämdt, såsom flere talare i dag här erinrat, hvad som är hufvud- eller småpersedlar.
Följaktligen hade man svårt, att besvara frågan, hvarföre någon viss persedel förvandlades i penningar, när det icke skedde med någon viss af de öfriga?
När PresteSt. emellertid afföll från grundsatsen: så var saken förlorad och jag har nu haft den olyckan att alltför snart blifva sannspådd.
Då man en gång skjutit vagnen ut, på den sluttande backen, så haiman icke mera förmåga att hålla emot hans rullande utföre.
Sedan ränteförvandlarne fått in ett finger så vilja de hafva in hela näfven, såsom erfarenheten redan visat.
Jag har hört tvenne talare här yttra, att dagsverksräntan icke borde förvandlas till andra persedlar utan till penningar, hvarföre återremiss yrkats.
Här har äfven blifvit omförmäldt, alt tvenne Stånd, nemi. de, som vilja hafva samma förvandling, återremitterat antingen hela Betänk, eller de 2:ne första punkterna, hvilket röjer enahanda syftning som förut inom dessa Stånd gjort sig gällande.
Jag, som ogillar afvikelse från grundsatsen, skulle naturligtvis vara benägen att tala för det helas återförvisning, om jag kunde hoppas att äfven småpersedlarnes förvandling till penningar derigenom förfölle.
Då skulle nemi.
Regeringen å R,.
St:rs skrifvelse derom svara: ”eftersom J icke hafooi velat åtnöja Eder med de eftergifter, hvilka redan äro gjorda: så fån J alls ingen förvandling i penningar utan räntorna skola antingen bibehållas eller omsättas i andra lämpligare persedlar”.
Då jag likväl befarar mina värde motståndares framgång, om de nu få återremiss, och att de skola vid innevande Riksdag, truga sig till ännu flera, samt med tiden alla persedel-räntors förvandling till penningar: sä anser jag klokare och mera välgörande för samhället, att man genast söker stäfja deras försök och för den skull bifaller Utsk:s Betänk, sådant det är.
Derföre talar jag för denna utgång, ehuru jag ogillar grunden.
Som man mellan två onda ting måste välja det minsta: så antager jag heldre Utsk:s förslag än mina motståndares öfverdrift åt den motsatta sidan.
Sedan jag nu talat om saken i det hela, anhåller jag att serskildt fä yttra mig öfver den punkt, som f. n. är ifråga, nemi. om dagsverksräntan.
Det förhåller sig verkligen så, att dagsverkena bibehålla sig i pris bättre än någon annan dylik utskyld.
Det är derföre att arbetarens föda, kläder och boning föga ändras i pris.
Deraf följer också, att dagsverksvärdet blifver i det hela föga rubbadt.
Såsom räntepersedel anser jag derföre dagsverkena vara förträffliga.
Tvärtom påstår man att de hafva be - Den 20
Maj f. m. 195 tydligen stigit, så väl i förhållande till deras eget pris, som till andra persedlars.
I stället att mina motståndare föregifva det denna räntepersedel stigit så och så mycket, borde de säga att han fallit.
Man bör nemi. jemföra honom med spanmål, smör och kött samt se efter huru dagsverkets pris förhåller sig till matvarornas.
Befolkningens ökande sker i allmänhet hastigare än födoämnenas, emedan de alltid äro flere som vilja gifta sig än som veta hvaraf de skola lefva.
Sålunda kan man vara ganska trygg att dagsverkena icke stiga öfver ett riktigt förhållande till födoämnen eller andra nödvändighetsvaror.
Oaktadt mine värde motståndare nu förklarat det BondeSt:s återremiss bevisar att det icke varit missnöjdt med dagsverksräntan: så har jag likväl all anledning tro, alt BondeSt:s ledamöters yttranden i detta afseende, äfvensom deputerades i landsorterne, varit hvad som nu föranledt dagsverkenas undanrödjande, emedan man icke blott ansåg dem besvärliga, om de skolat verkligen utgöras ulan äfven tyckte att det var likasom en skam om så skedde.
När nu fråga upstår om deras förvandling: så upgör man en jemförelse mellan deras j pris från 1814 till närvande tid, d. v. s. för 40 år.
Denna / jemförelse är dock icke tillförlitlig längre än för halfva tiden, eller från 1834, då silfverutvexlingen hos oss börjades och sedelvärdet derigenom stadgades.
Sålunda kunna dagverksprisen under de 20 åren, från 1814 t. o. m. 1833 icke här tagas i beräkning.
Jag skall för R. o. Ad. upgifva hvad medelkursen varit, hvaraf man finnér huru oriktig beräkningen blifver, när man uptager prisen så, som Hr von Troil gjort.
Medelkursen var år 1815, 100, år 1818, 110, år 1823 och 1829 sk. 124 Sv. b:co.
Jag har uptagit silfvervärde! endast för de år, då Statsregleringar under tiden, egt rum.
Beräkningen blifver derigenom mindre fullständig, men dessa färre siffror äro dock tillräckliga för att visa Eder Mine Hrr det de summor, hvilka före år 1834 i den s. k. tabellen uptagas, äro för låga.
De borde dessförinnan vara högre beräknade.
När det sker, visar sig, att dagsverksprisen icke stigit så, som mina värde motståndare förmena.
Då dagsverkenas förvandling till penningar följaktligen icke bör efter min tanka ske och återremiss af denna punkt skulle åsyfta en dylik förvandling: så önskar jag att R. o. Ad. måtte i stället godkänna Utsk:s förslag.
Raab har yttrat det R. o.
Ad. vid denna Riksdag berömvärdt föregått de andra Stånden med reformers vidtagande och upmanat R. o. Ad. på grund deraf, att äfven besluta ifrågavar:de skatteförenkling.
Jag å min sida önskar motsatsen icke blott för sakens skull utan äfven af vidsträcktare bevekelsegrunder. R. o. Ad. har vid denna Riksdag, i många väsendtliga frågor, uphört att vara konservativ.
Om sådant bådar godt för Sveriges rike och för detta Stånd, skall framtiden utvisa.
Jag betviflar det, och önskar derföre att R. o.
Ad. måtte återvända från ett handlingssätt, hvilket jag befarar skall undergräfva vårt samhällsskick.
t 13 * 19fi Den 20 Maj f. m.
Jag är glad, att Hr Frih.
Tersmeden har erkänt att dagsverksräntans förvandling till penningar vore stridande emot förra Riksdagens beslut.
Frih:n har derigenom äfven ställt sig på samma punkt som StatsUtsk., då detsamma fann dagsverksräntan icke kunna, utan ett dylikt uprifvande förvandlas i penningar.
Återstår således, såsom jag redan nämnt, att tillse huruvida dagsverksräntan bör bibehållas eller den skall i andra persedlar förvandlas.
Skälen till denna förändring har jag äfven tagit mig friheten att anföra.
Raab har missförstått mitt yttrande, då Frihm trott, att jag ansett det vara mest fördelaktigt, om dagsverksräntan förvandlades i persedlar.
Jag har redan förut yttrat, att jag för egen del helst sett om dagsverksräntan, i öfverensstämmelse med K. M:s Propos. blifvit, som sådan, bibehållen, men att den nu föreslagna förvandlingen är ett medgifvande åt BondeSt., hvars ledamöter helst önskat denna räntas förvandling i penningar, men då detta icke kunde ske, förklarade sig föredraga förvandlingen i persedlar framföre dagsverkenas oförändrade bibehållande.
Jag talar nu endast om de ledamöter af BondeSt., som voro på afdelningen tjenstgörande då frågan der först handlades.
Här har blifvit yttrat af Frih. Raab, att den proportion jag upgifvit i afseende på stegring dels å dagsverken och dels å andra persedlar, skulle blifva belt olika, om man tog till grund för beräkningen en tid af 30 år ifrån och med år 1824, i st. f. att jag dervid begagnat en tidrymd af 40 år ifrån och med år 1814.
Jag erkänner, att olika förhållanden derigenom skulle upstå, men den värde Frihm behagade finna af tabellen, att spanmålen under alla de decennier, som tabellen omfattar, icke tinder något år stått så lågt som under decennium 1814—1824.
Jag för min del tror, att om man vill upställa en kalkyl, som skall lända till uplysning för Ståndet i detta fall, så är nödvändigt att gå så långt som möjligt tillbaka.
Tager man alltför kort tid till grund för beräkningen, så blifva resultalerna falska.
Ju längre denna tid kan utsträckas, ju säkrare blifva de.
Utsk. hade önskat att kunna framlägga beräkningen för ändå längre tid tillbaka än år 1814, men dertill fattades inom Utsk. behöfliga materialier.
Utsk. har således måst inskränka sig till dessa sista 40 år, och jag tror, att detta bäst bevisar, huru samvetsgrant Utsk. har dervid velat tillvägagå.
Hade man uteslutet, såsom Frihm yttrade det första decenniet, så hade man fått en oriktig föreställning om värdena.
Här har äfven blifvit yttradt, att den ifrågavande tabellen icke skulle vara fullt tillförlitlig, derföre att olika kursförhållanden under denna tid inträffat.
Det skulle jag fullkomligt erkänna, i händelse här vore fråga om en enda persedel för sig betraktad, men då denna tabell endast visar de serskildta persedlarnes olika böjning i värde, så torde en hvar finna, att om än penningen förändrat sitt värde under denna tidpunkt, så har det verkat på alla persedlarnes priser i lika förhållande.
Jag tror således att Utsk. rätteligen förfarit, då Utsk. gått med denna beräkning så långt tillbaka som Utsk. gjort.
Den 20 Maj f. m. 107 Frih.
Raab har yttrat, att dagsverkenas förvandling i andra persedlar skulle medföra mångfaldigt mera besvär än om denna ränta förvandlades till penningar.
Jag ber då att fä visa, att detta besvär icke derigenom i väsendtlig mån ökas, ty sedan jag först uptecknat alla persedlarnes värde i penningar, så blir deras förvandling en ganska enkel åtgärd, som fordrar föga tid.
Här har åberopats, att denna jemförelse emellan dagsverksräntorna i olika län vore icke i allo riktig, hvad beträffar de eröfrade provinserne.
Jag erkänner till en viss del riktigheten af denna framställning, ingår gerna derpå och vill alltså ifrån min beräkning utesluta de eröfrade provinserne.
Jag trodde likväl, att jag, för att vara fullt rättvis, borde uptaga äfven dem, men vill nu afdraga dessa provinser och det visar sig i alla fall att dagsverksräntan inom det gamla Sverige utgör i vissa län 10, i andra ända till 26 proc. af hela räntebeloppet, likasom att deras värde ökats i ett ganska skiljaktigt förhållande.
Herrarne linna deraf att det är en högst betydlig skillnad emellan dagsverkenas belopp äfven om jag håller mig endast till de ursprungliga provinserna.
Här är äfven yttradt, att förslagsanslaget kunde blifva huru obegränsadt som helst, efter det var ett förslagsanslag.
Frih:n torde likväl veta att då ett förslagsanslag bestämmes till det eller det beloppet, så får det icke öfverskridas och att hvad som af detla förslagsanslag icke åtgår, det kommer icke att utanordnas, utan kommer Staten tillgodo.
Fördelen af att förvandla flera eller färre persedlar i penningar vill jag icke heller uptaga.
Det är möjligt, att det skulle kunna vara ur många synpunkter nyttigt att förvandla en stor del af våra räntor i penningar.
Jag betvillar likväl, att en sådan åtgärd låter verkställa sig f. n. Jag tror att dermed stå alltför många invecklade förhållanden i samband.
En värd talare bar äfven befarat, att man icke kunde vara förvissad om beståndet af den realisation, som nu en längre tid egt rum, derföre att det blefve mängdens intresse att söka att ur Banken få en så stor sedelutsläppning som möjligt till lån och till andra Statsutgifter, och då R.
St:r ensamme hafva beslutanderätt öfver Banken, sä skulle det ur denna synpunkt vara vådligt att hafva alla räntor i penningar.
Jag vill icke ingå i pröfning derom, huruvida det är lämpligt att ställa alla "våra räntor i penningar.
Derom kunna tankarne vara delade emedan skäl finnas både för och emot, men vill man komma till delta resultat, så måste man först såsom en nyttig och lämplig öfvergång antaga den förenkling, som nu är föreslagen.
Då StatsUtsk. icke trott det vara sig tillstäudigt att till den grad afvika ifrån K. M:s och R.
St:rs föregtde beslut att Utsk. kunde föreslå dagsverksräntans förvandling i penningar, så har Utsk. deremot här föreslagit en åtgärd, som man trodde skulle med välvilja emotlagas.
Jag är öfvertygad derom, att om enhvar, utan inflytande af yttre påkänuingar, skulle bedöma saken, så skulle de fleste erkänna att StatsUtsk. har tagit saken rätt, men nu har frågan, såsom vi alla veta blifvit en vigtig politisk partifråga, sedan många år tillbaka.
Det är dess lösning jag önskar 198 Den 20 Maj f. m. men jag tror, att det gifves de, som önska, att frågan icke måtte lösas.
För min del yrkar jag alltså bifall till Betänk.
Jag skall icke vidare förlänga discnssionen, sedan Hr Tersmeden och Frih.
Raab så fullständigt och klart utvecklat de åsigler, jag i denna fråga hyllar.
Då jag begärde ordet var det i anledn. af Hr von Hartmansdorffs yttrande att, om en del persedlar blefve förvandlade i penningar, R.
St:r skulle få ett intresse uti att göra en myntförsämring," hvilken skulle i väsendtlig mån minska både Statens och andra ränletagares inkomst af de nuvande persedelskatterna.
Jag föreställer mig likväl, att en sådan åtgärd, så ingripande i enskild rätt och så stridande emot landets nytta som en myntförsämring, mäste hafva sitt enda sannolika motiv antingen i mycket stora olyckor eller uti en öfverdrifvet stor vinst, men i nu förevande fall kan intet deraf komma i fråga.
Hela dagsverksräntan, om den förbyttes i penningar, skulle knappt upgå till en half mill.
R:dr, och hvilket intresse skulle väl vara nog mäktigt att för en ringa minskning i detta lumpna penningevärde blottställa riket för alla olyckorna af en myntförsämring.
Det är knapt tänkbart, än mindre antagligt.
Dessutom, om en sådan minskning skulle inträffa, hvem blefve det, som finge ersätta minskningen?
Utan tvifvel de skattdragande, sorn då finge betala ökad bevillning.
I öfrigt vill jag påminna derom, att de, som föreslagit, att göra en förvandling af persedelskatten till penningar, alltid dervid fästat det förbehåll — och det kr äfven gjordt uti K.
Propos. — att penningevärdet skulle fixeras efter 1830 års myntfot.
Om således man äfven antager en inträffande myntförsämring, skulle denna icke kunna inverka på värdet af penningeräntan, med mindre än att Konung och Ständer gemensamt beslöto en uppenbar kränkning af lag, äfven om R.
St:r skulle vilja begagna sin lagstiftningsrätt i bankärenden på ett så förderfligt och rättsstridigt sätt som Hr von Hartmansdorff förutsatt.
Det ifrågavande argumentet synes mig således vara endast, ett skrämskott, men jag hoppas, att ingen, som närmare känner och inser förhållandet, tager denna skrämsel till sig och att man således utan afseende derpå söker tillvägabringa den för våra financiela förhållanden så nyttiga och nödvändiga reformen.
Jag tillstyrker derföre återremiss af denna punkt i Utsk:s Betänk.
Raab har yttrat sin glädje deröfver, att han erfarit, att några ledamöter af StatsUtsk. jemte mig, i dag uttalat den åsigten, att de inom Utsk. gått länsdeputerades och Fullmäktiges af BoudeSt. önskan till mötes och deraf dragit den slutföljden att vi nu skulle göra detsamma, när vi nu erfara att BondeSt. återremitterat frågan.
Jag beklagar, att jag nödgas betaga Frih:n denna glädje och förmodar, att de med mig liktänkande hafva gått BondeSt:s ledamöters önskningar till mötes endast så länge de varit öfverensstämmande med de af föreg:de R.
St:r och K. M. fattade beslut.
Vi hafva gått deras önskningar till mötes, då de önskade att dagsverksräntan måtte förvänd - Dun 20 Maj f. 111.
199 las till andi a hufvudpersedlar; men när de framställt den önskan, som äfven Frih.
Raab här yttrat, nemi. att denna dagsverksränta mätte förvandlas i penningar, så kommer jag efter all sannolikhet åtminstone att inom Utsk. motsätta mig en sådan förvandling.
Jag vill icke längre fördröja discussionen, utan fortsätter att yrka bifall till den nu föredragna punkten.
Genom discussionen är ämnet så tillräckligen belyst, att det skulle vara iner än öfverflödigt af mig att tillägga något till detaljerna af frågan.
Jag vill endast yttra några ord i afseende derpå att Utsk. icke, beträffande dagsverksräntan, tillräckligen redogjort för skälen, hvarföre det tillstyrker ett afvikande från K. M:s Nåd.
Uti denna propos. föreslogs, att dagsverksräntan skulle bibehållas på de skäl, som äro der anförda, nemi. att detta ansågs vara en ränta, som närmast följde de gällande priserna i allmänhet på varorna och således följde med tiden bättre, än de flesta andra persedlar.
Äfven säges i R.
M:s Nåd. Propos., att K.
M. icke vill medgifva dagsverksräntans förvandling lill bestämd penningeränta för framtiden, enär en sådan förminskning i persedelräntorna eller uti de i persedlar eller i andra prestationer bestämda skatterna icke af K.
M. kunde medgifvas.
Emellertid, då nu Utsk. på de skäl, som här blifvit framställda och äfven i Utsk:s Utlåt, anförda, föreslagit, att denna ränta måtte i andra persedlar förvandlas, så kan jag icke finna, på min sida, fullt giltig anledn., att deremot göra någon hinderlig anmärkn., enär Utsk:s förslag icke strider emot det åsyftade ändamålet, nemi. att fasta och bestämda samt tidernas serskilda förändringar åtföljande skattetitlar i alla fäll genom Utsk:s förslag blifvit bibehållna.
Utsk:s hufvudskål, att föreslå dagsverksräntans förvandling till persedlar, förmodar jag vara att gifva efter för den önskan, som är uttryckt af många räntegifvare, att denna titel: dagsverks-ränta, borde försvinna.
Många af dessa räntegifvare hafva nemi. ansett dagsverksräntan påminna om de tider, då mångå af BondeSt. icke voro så sjelfständiga, som de f. n. äro och för framtiden hoppas blifva, en känsla hos räntegifvare, den man icke kan klandra.
Jag vill derföre icke erinra något mot Utsk:s förslag i detta afseende, men skulle deremot hafva åtskilligt att erinra emot en återremiss, synnerligen om den sker utur en synpunkt, som strider såväl emot de åsigter, som varit vid föreg:de Riksdag rådande hos R.
St:r, som emot de beslut, hvilka då afR.
St:r och K. M. fattades.
Jag får derföre förena mig om bifall till StatsUtsk:s förslag i denna punkt.
Det torde tillåtas mig att äfven yttra några ord i detta vigliga ämne, ett ibland de vigtigaste, som förevarit på denna Riksdag, samt ett ibland dem, som mest ingripa i folkets industriela lif och således äfven i dess moraliska.
Flere föreg:de talare hafva redan ådagalagt olämpligheten af det förslag, som StalsUtsk. i denna punkt afgifvit.
Denna fråga om skatteregleringen i allmänhet har länge utgjort 200 Den 20 Maj f. m. föremål för Statsmakternas verksamhet.
Hr Dalman har i sitt första yttrande redan fullständigt tecknat målets historik ända från 1S40 års Riksdag.
Jag vill endast nämna, att äfven något tidigare, till och med ända från Frihetstiden har denna fråga förekommit, och då en talare här yttrat, hurusom i allmänhet räntornas förvandling till penningeskatt och i synnerhet denna räntas förvandling vore en olycka, så får jag utbedja mig, att få upläsa några ord ur ett StatsRåds-prot., som behandlade denna fråga, af d. 13 Fehr. 1829, der det heter: ”Det synes vara otvifvelaktigt, att efter ”återvunnen stadga i rikets myntvärde grundskatternas bestämmande till ett nedsatt oföränderligt belopp i penningar skulle ”för jordbruket utgöra en af de största förmåner, som kunde ”detsamma beviljas”.
Denna stadga i myntvärdet vanns år 1830; ljugufyra år ha sedan gått fram, men huru är förhållandet med den lättnad i jordbrukets beskattning, som i samma prot. omtalas, är den äfven vunnen?
Har denna reform gått fram eller har den gått tillhaka?
Hufvudsakliga skälet, som blifvit anfördt emot en verklig förenkling i skatteväsendet, nemi. att den skulle medföra förminskning i Kronans inkomster genom skattenedsättning, synes mig icke vara grundadt.
Här är nemi. icke fråga om skattenedsättning, utan om reglering.
Det hittills vande förhållandet är en successiv, en jemn, en ouphörligt stigande förhöjning till följd af persedlarnes stigande värde, ända frän dagsverkena, hvilkas förhöjda värde man beräknat till 13 proc. ända till skogsprodukter, som stegrats med 65 proc.
Detta förhållande blir ändå värre om, såsom föreslaget är, dagsverksräntan skulle förförvandlas i andra persedlar såsom t. ex. spanmål och smör, hvilka hafva stigit mera än dagsverkena.
Den påyrkade reformen innebär ju ingenting annat än ett hämmande af denna ouphörliga stegring, denna ouphörligt framåtskridande ökning af de bördor, som trycka jordbruket, och då jag nu talar emot detta slags rnouvement, det olyckligaste af alla, hoppas jag att fä på min sida motståndarne till allt rnouvement i allmänhet.
Men detta hopp är måhända sviksamt, det är tvertom möjligt, att flera inom och utom detta hus helst skulle se grundskatterna ökade ända derhän, att man icke behöfde någon bevillning, hvilken sednare beskattningsform i sjelfva sitt namn tyckes ha någonting parlamentariskt, någonting Engelskt, någonting Norskt.
Så har man dock icke sett saken i andra länder.
I Tyskland har man, genom dessa räntors capitalisering, sökt, att efterhand uphäfva sjelfva grundskatterna.