Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Jag ser henne i dag för första gången och har till henne ingen förbindelse, men hon rör mitt gamla hjerta.”
Huruvida fursten ernade bifalla Peder Stolpes begäran eller icke, hann Sigrid ännu ej få veta, då med detsamma en tjenare anmälte att Stjerntydaren, som hertigen låtit kalla opp på slottet, nu hade anländt och väntade på att få företräde.
”Aha”, sade Carl, ”låt honom komma in, vi vilja genast pröfva hvad han duger till.”
Mäster Sigfrid Aronsson Forsius infördes och stadnade under djupa bugningar vid dörren, men såg ej nu så bortblandad ut, som den afton då han uppträdde hos Flemingens familj.
Han hade haft tid att sansa sig sedan han blef kallad, och fann att mycken vigt kunde ligga derpå, att han icke blefve försagd.
”Jordens väldige”, sade han vid sig sjelf ”hvad äro de dock annat än stoft!
Inför vetenskapens heroer må du bäfva Sigfridus, de som väldige äro i andens rike, icke inför desse materiens trälar, som kalla sig jordens store.
Deras makt är blott en flägt i öknen mot den storm, som beherrskas af de hemliga vetenskapernas konungar.
Carolus, hertig, dig, dig vill jag väcka med sanningens ord.”
Under dessa tankar inträdde mäster Sigfrid nu.
”Välkommen, mäster Sigfrid!
Godt, att J just kunnen ge mig ett prof på eder berömda skicklighet att spå i händerna.
Spå nu för mig hvem denna unga flicka skall få till man?”
Mäster Sigfrid steg fram, tog med en vänlig helsning Sigrids hand och blickade noga deri.
Slutligen lemnade han henne och gick fram till hertigen.
Med låg röst för att ej höras af någon annan, sade han nu: ”Detta skulle jag knappt hafva trott!
Tärnan är fager och hjertat skiner klart som karfunkel sten, men ogift blir hon ändå.”
”Ogift, J torde lätteligen misstaga eder”, sade hertigen, ”se nogare åt.”
”Nej, det kan en hvar, om än föga i chiromantin invigd, se huru hennes linea vitæ löper ut i årets fjerde hus, utan att korsas af någon annan lifslinie.
Hon blir aldrig gift!”
”Åh hå, mäster, J ären en dålig spåman.”
Derpå vände han sig till Sigrid sägande: ”Nå väl, J mågen nu bortföra eder fästman och vårda honom.
Unge herr Carl Lennartson, se till att ej vakten hindrar henne, så tänker jag mäster Sigfrid skall få lång näsa med sina profetior.
Akten eder väl, mäster, att ej i edra almanackor prata dumma prognostiker om adel och förnämt folk, som J icke ären värdige att kyssa på deras med lera besmorda sko.
Och vill J eder derefter icke packa och rätta, så skall jag visa eder hvar David köpte ölet! J gode herrar Stjernetydare, må icke tro, att J kunnen rifva ner stjernorna ändå.”
Ödmjukt svarade mäster Sigfrid: ”Eders Fursteliga nåde täcktes icke illa upptaga, hvad jag i välmening låtit påskina om fåfänga och yppighet bland de höga, och icke heller misstro min spådom om jungfru Sigrid Liljeholm, som nog torde sig besanna.”
Hertigen, som ingalunda var fri från sin tids tro på stjerntyderi och spådomskonst, kände sig nästan bragt ur concepterna genom mäster Sigfrids trygga språk.
Han besinnade sig en stund.
Man hade hos honom klagat öfver den lärdes förmätenhet, att i sina skrifter tadla adeln; härföre hade han nu fått sin tillbörliga näpst, och då hertigen just icke ansåg honom med oskäl hafva skrifvit om adelns fåfänga och yppighet, så var fursten i sin själ ej missnöjd med de sanningar den fått höra af mäster Sigfrid.
Säker om sin spådomsförmågas pålitlighet syntes ock denne vara.
”Nå, mäster Sigfrid, kunnen J nu säga mig något om mig sjelf då?” frågade Carl efter en stund, betänksamt.
Sigfrid tog hans hand, kastade en blick derpå, såg närmare, lade sin hand öfver ögat och sade slutligen: ”Täcktes Eders Furstliga nåde tillåta mig, att efter stjernorna utkasta edert horoskop.
Hvad jag i eder hand läser, vågar jag icke lika fritt uttala, som en ung flickas giftas öde.
Jag är rädd att säga mera, än jag kan försvara.
En krona fäller lätt ett hufvud, om än blott spåmannens.
Det är nödigt, att först se om stjernorna besanna, hvad handens linier säga.”
Hertigen ryckte till.
Om en stund frågade han: ”Tror J ock fast och orubbligt hvad i läsen i menniskors händer och i stjernornas ställningar?”
”Jag tror, att den makt icke bedrager, som skapat menniskohanden och som utstakat banan för stjernorna på fästet!”
”Men kunnen J ock läsa rätt?
Förstån J, hvad J läsen, eller är det kanske idel falskhet dermed?”
Sigfrid Aronsson Forsius steg ett steg tillbaka, i hans vanligen lugna anlete uppflammade en blixt af vrede, men han qväfde den snart med att säga till sig sjelf: ”Lättast bevisas, af misstanke om oädelhet, det sinne som råder inom menniskan.”
Högt yttrade han intet.
”Nåväl”, sade nu hertigen.
”Ni må läsa i stjernorna för mig.
Och dock vill jag icke obetingadt lita på edra ord.
Ett prof vill jag hafva.
Är hon, denna unga flicka, som J dömden brudkronan af, är hon icke gift inom fem år härefter, så antager jag eder till min stjerntydare.
I sin själ tilllade han: ”och riksastronom;” men tillade sedan åter högt:
”Är hon dessförinnan gift, så mågen J vakta eder för att fuska i ett handtverk, som J icke förstån.
Detta är icke lång pröfvotid, men skulle hon ock ännu sedan komma eder spådom på skam, så kan jag väl ännu då hitta på att lära eder, det icke allenast J hafven underliga konster för eder, utan att ock jag har krut, som intet smäller, ty goda bastrep finnas i huset.
Men nu mågen J mitt horoskop redeligen ställa, och så vele vi se till, att eder så länge allt biträde gifves, som J kunnen åstunda och vilje vi vara eder en nådig herre, så länge vi se eder det förtjena.”
Sigrid hade aflägsnat sig genast när hon erhöll hertigens löfte, och genom herr Carl
Lennartsons bemedling lyckades det henne lätt, att få både bår och bärare, och innan kort var tåget färdigt att vandra bort från slottet med den sjuke.
Sigfrid hade blifvit något uppehållen genom tvenne unga officerare, som nödvändigt ville, att han skulle spå dem i händerna.
Sigfrid varnade dem för att lättsinnigt missbruka konstens helgd, och ville ej gå in derpå.
Emellertid hade Sigrid, med tillhjelp af gamle Hans, hunnit få det bedröfliga tåget så långt i gång, att det just i sjelfva porthvalfvet möttes af mäster Sigfrid.
”Se, hvilket lyckligt möte! J, mäster Sigfrid, skolen visst med godhet säga mig, stackars flicka, huru jag bör bete mig för att få den sjuke rigtigt förbunden och vårdad.
Jag förstår mig väl litet derpå, men är så oerfaren.
Finnes här någon skicklig bårdskärare, så ville jag helst anlita en sådan.”
Mäster Sigfrid lofvade villigt att biträda
Sigrid med råd och dåd, men då invände Carl Lennartson, som medföljde till yttersta porten: ”Kan ni, mäster Sigfrid, vilja åtaga eder att hjelpa denne unge, sjuke herre?
Kan ni göra det af redligt hjerta, då J veten hvad derpå beror?”
”Unge herre”, svarade mäster Sigfrid.
”Var säker derpå, att hvad som är bestämdt, det sker, och ringa menskliga tillgöranden förändra icke ett strå.
Jag skall samvetsgrannt bjuda till, att göra hvad jag kan, för att denne sjuke herre må blifva frisk, och är fullt öfvertygad om, att hvad som är förut sagdt, skall lika säkert ske, som om jag i detta ögonblick sloge honom ihjäl.
Dertill kunde hon väl ock med dessa fagra ögon hitta sig en annan fästeman.
J synens mig icke ens sjelf se så okärt på henne.” Carl
Lennartson rodnade och påskyndade sina steg för att upphinna Sigrid, som medan han talat med mäster Sigfrid, hunnit jemte båren utom porten.
”Nu, jungfru Sigrid”, sade han i det han bugade sig, ”nu får jag ej längre det nöjet att vara eder till tjenst.
Det fägnar mig att kunna lemna eder i ett så godt beskydd som mäster Sigfrid Aronssons.”
Sigrid tackade med några ord sin unge riddare
, och tåget fortsattes åt staden så fort, som den sjukes tillstånd det tillät.
Ännu föll icke hertigens hämnd blodig öfver hans motståndare, men oqvädins ord och tillochmed stryk sparades icke.
Fru Ebba och hennes döttrar, fru Elin Stålarm och de flesta andra förnäma fruar, som funnos på slottet bortfördes fångna till Sverige.
Till befälhafvare på Åbohus, förordnade hertig Carl äfven nu en Fleming, men denne hade varit riksmarskens bittraste fiende.
Den nyss utnämnde befälhafvaren bad i ödmjukhet, att Hans Furstliga nåde måtte befria honom från den ansvarsfulla tjensten.
Konungen höll honom redan misstänkt och skulle möjligen onådigt anse, om han åtoge sig befälet i Åbo, utan hans förordnande.
Men hertigen lät ingen undskyllan gälla, och förklarade, att som en redlig kunglig majestäts och kronans undersåte, finge
Fleming icke neka att göra sitt bästa i rikets tjenst.
Skulle konung
Sigismund sjelf infinna sig för att omhändertaga fästet, skulle han det ock honom genast tillhanda hålla.
”Och”, tillade hertigen, ”J mågen eder icke undskylla, der fosterlandet eder behöfver.
Jag tager Gud till vittne uppå huru jag vänligen och kärligen alltid riket tillhanda hållit åt hans kunglig majestät, konung Sigismundus i Polen, och bjudit honom att sjelf komma och föra regimentet.
Men han låter sig förvillas af upproriske, som förtala mig och hans sanna vänner; men skall dock visserligen herren Gud de onda på skam komma låta; och mågen J ingen annan än åt konungen sjelf i egen person fästet öfverleverera, eller ock åt dem, som af mig dertill med fullmagt försedde äro; men manneligen utestänga denna förrädareligan här i Finland.
Våga de att försöka röra på sig en gång till, så skola de få försöka huru det har sig att löpa hufvudlös, om mästerman ännu har någon slipsten qvar.
För denna gången vill jag hafva fördrag som en nådig herre, och låta nåd gå för rätt; men hjelper ej det, så finnas hastrep nog till att ge dem halsdukar af, och skall dervid icke behöfva hushållas.
J stannen alltså nu här, och tillsen det slottet hålles mig och konungen troget tillhanda.”
Fleming bäfvade för det kinkiga uppdraget att tjena två herrar.
Han visste allt för väl att den, som tjenade hertigen, stode i fullt uppror emot konungen, och ehuru han hatat Klas Fleming, så var han dock hans sak trogen.
Men att stå gent emot hertig Carl och neka att lyda hans befallningar, vågade han icke.
Han ägde icke eller sin frändes orubbliga trohet och oböjliga redlighet, som icke tillät någon dagtingan med samvetet.
Fleming stadnade sålunda, som befälhafvare, på det numera högst dåligt försedda fästet, derifrån hertigen hade bortfört de bästa kanonerna och der munförrådet var förtärdt.
Att försvara det mot Stålarm och finnarne, torde väl hafva varit föga görligt, men försöktes
också icke, det öfverlemnades genom dagtingan; och innan två månader förlupit sedan hertig Carl lemnat Finland, stod Stålarm åter på Åbo slott såsom högste befälhafvare i landet.
Ändteligen blefvo nu ock Klas Flemings jordiska qvarlefvor nedsänkta i den, i Pargas kyrka väntande grafven.
Sedan den hunnit bli färdig, hade tiden varit alltför osäker, för att fru Ebba skulle kunnat våga föranstalta om den stora högtidligheten.
Under belägringen blef det omöjligt, och slutligen hade hertigen strängt förbjudit begrafvandet af den döde.
Men nu blef det den första omsorgen, sedan konungens anhängare åter inkommit på slottet, att med pomp och ståt föra den fordom så mäktiges lik till sin hvilostad.
I sin länstol vid en knyppeldyna satt Margaretha, enka efter myntmästaren Welam de Wyk, men numera omgift.
Unge Welam de Wyk, hennes son af förra giftet, stod framför henne på andra sidan om knyppeldynan.
Ynglingen var af en sällsynt skönhet och äfven i modrens drag syntes spår af, att hon fordom varit vacker, men dragen hade nu blifvit skarpa och hårda och hela figuren kantig.
Mycken skärpa låg i hennes öga, men den var dock nu betydligt mildrad genom det välbehag hennes modershjerta måste känna, då hon blickade på sonen, hvars kraftfulla gestalt och lifliga drag talade lika mycket om helsa och styrka, som anletet om fägring.
”Ja, i sanning”, sade fru Margaretha, ”den höga äran att få detta förnäma sällskapet i huset, hade man gerna kunnat vara af med.
Jag är säker på att de, ehuru fångar, som nätt och jemt ha Hans Furstliga nåde att tacka för, att de sluppit med lifvet, dock tycka sig ha att befalla i huset.
Åh ja, min gunstiga fru Ebba, har äran att känna det sturska Stenbockeblodet.
Nu, sedan de genom tvenne drottningar kommit i slägtskap med kungahuset, tro de sig rätt sjelfva vara kungar.”
”Men, min mor, ännu förstår jag icke hvarför det Flemingska herrskapet skall hit i huset.”
”Mig synes lätt att förstå”, svarade fru Margaretha sträft, ”att fru Ebba Stenbock, Klas Flemings hustru och medhjelperska, som understått sig att försvara Åbohus emot Hans Furstliga nåde, icke kan få strafflöst drifva sitt ofog.”
”Icke frågar jag om den större eller mindre rättvisan af hertigens mått och steg, utan hvarföre dessa damer skola förvaras här i vårt hus?”
”Emedan Hans Furstliga nåde så befallt.
Hvad annat?”
”Hafven J då, mor, åtagit eder befattningen att vara fångvakterska?
Detta synes mig illa och skymfligt.
Icke är detta hus ett fängelse, och icke J en fångvakterska.
J måtte väl icke gå in på denna hertigens åstundan?”
”Hans nåde har härom tillsagt åt Jörgen Bähr, och hvad min herre och man i mitt ställe lofvat, det vill jag uppfylla!”
”Herr Jörgen må vara eder herre, men det öfvergår hvad han har rätt att befalla, att min salige faders hus skulle blifva ett fängelse.”
”Min son, betänk, att du talar med din moder och kom ihåg den vördnad du är henne skyldig.
Det gör mig ondt att behöfva påminna dig härom.”
Denna påminnelse gjöt genast lugn öfver Welams uppsvallande ifver.
Han kände sjelf sitt lifliga lynne, och fruktan att förgå sig mot modren var alltid nog för att svalka honom, så snart han kände sig bli varm.
Han stod en stund tyst, men tillade sedan med bedjande röst: ”Min morkär, kunnen J icke ändra detta beslut?”
”Nej, Welam, och vill det icke heller.
Hans Furstliga nåde har förordnat, och mig synes bäst, att så sker.
Jag är öfvertygad om, att det skall lända dig sjelf till fromma.
Dessutom tänker jag visst icke förödmjuka mig inför dessa damer, så att du kan vara helt lugn.”
”Att bära aktning för de olyckliga och i hvad man kan, mildra ett hårdt öde, icke är ju det att förödmjuka sig, moder!”
Åter en stund teg den unge Welam och gick långsamt fram och åter på golfvet.
Slutligen stadnade han vid sin mors knyppeldyna och sade:
”Mor, jag åtminstone kan icke vara med om detta.
Jag reser i morgon till Hufvesta.
Ni må använda mina rum för edra gäster, om så fordras, för att de må få det beqvämare och mera enligt sin börd.
Så länge min faders hus är ett fängelse, bor åtminstone jag icke der.
Förlåt mig, morkär, jag kan icke finna mig der.
Men då ni en gång åtagit er denna ledsamma sak, så hoppas jag att ni åtminstone gör hvad ni kan, för att edert hus må blifva för dessa damer en så dräglig vistelseort, som det är möjligt, och att ni behandlar dem som gäster och icke, mera än oundvikligt är, låter dem känna att de äro fångar.”
”I sanning, det måtte icke vara till lycka, som hertigen hedrat vårt hus med detta förtroende, då det genast medför den påföljd, att min son glömmer sig nog långt, för att vilja undervisa mig i mina skyldigheter.
Dem vill jag dock hoppas att jag kände innan du blef född.”
Welam bugade sig för sin mor i det han sade: ”Guds fred, moder.
Nu far jag till Hufvesta.
Vredgas icke på mig nu, morkär, när vi just skola skiljas.”
Han tog hennes hand, kysste den vördnadsfullt och fick af sin mor en kärleksfull blick och några vänliga ord till afsked.
Så högt än fru Margaretha älskade sin son, så glömde hon dock aldrig, att af honom fordra den djupa vördnad, föräldrar denna tid ansågo sig äga rätt till af sina barn, äfven sedan de voro fullvuxna och utgått ur föräldrahuset.
Welam var kapten vid flottan, men inför sin mor var han ännu den ödmjuke, vördnadsfulle gossen.
Herr Jörgen Bähr ville han deremot icke anse med sonlig vördnad och ödmjukhet, ehuru denne var gift med hans mor.
Margaretha åter stod nu, mera strängt än någonsin, på sina rättigheter emot sonen, sedan hon sjelf börjat finna det svårt, att uppfylla sin sednare mans fordringar på ödmjukhet och undergifvenhet.
Det gick henne, såsom det ofta går menniskor af mindre ädelt sinne, att de på den, som står under deras välde, hämnas det förtryck de sjelfva lida, ehuru sådant oftast sker omedvetet.
En stund efter Welams afresa inträdde Jörgen Bähr till sin hustru, nedsatte sig i en gungstol och sade, temmeligen vänligt: ”Säger du till åt Lisa, att hon hemtar mig tofflor, dessa skodon besvära mina fötter.”
Fru Margaretha steg genast opp och gick ut.
När hon återkom, nedsatte hon sig ej genast vid sin knyppeldyna, utan stadnade vid mannens stol i det hon sade: ”Fru Maria Johansdotter, min fränka, har bjudit mig till sig, hon ernar låta döpa sitt lilla barn i dag.
Jag skulle gerna gå till henne, om så passar.”
”Jag måste sjelf gå ut i afton, och båda kunna ej vara borta, ifall fru Ebba skulle hithemtas under tiden.”
”I afton.
Vill du låta mig veta, hvilken tid du går ut?”
”Åhja, kanske klockan omkring fyra.”
”Innan den tiden kunde jag mycket lätt vara hemma.” Jörgens blick mulnade, han teg, men såg ond ut.
Fru Margaretha sade ej heller något vidare, utan gick att sätta sig vid knyppeldynan och började reda sina trådar.
Lisa inhemtade tofflorna.
Slutligen trädde Jörgen dem på sig och sade med detsamma: ”Jag ref i ons ett hål på min gröna rock, det behöfver lagas.”
Fru Margaretha gick för att hemta rocken.
När hon återkom, framtog hon en korg, deri en mängd nystan förvarades. ”Dessa passa ej i färgen”, sade hon nästan vid sig sjelf.
”Du köpte ju grönt silke häromdagen, såg jag”, sade mannen.
”Ja, det finnes här, men det är för ljust, det duger icke.
Men jag vet att krämarn här midt öfver har att sälja silke, jag skall hastigt gå dit och välja något passligare.”
”Du tänker således icke foga dig efter min önskan, att du må stadna hemma”, sade Jörgen, med sammanknipna, darrande läppar.
”Jag förstod icke, att du hade något emot, det jag för ett ärende skulle på ett ögonblick gå tvärs öfver gatan, och det är ju till din rock, som silket behöfves”, svarade fru Margaretha, som började känna tårar stiga opp i halsen.
”Låt Lisa gå”, svarade Jörgen bestämdt, med vredgad röst.”
Mycket ödmjukare, än man skulle ansett möjligt för fru Margarethas kantiga figur, svarade denna: ”Jag fruktar
Lisa icke förstår att välja.
Att mannens vrede nu steg högt, såg hon på läpparnes darrning, men hade svårt att förstå, hvarmed hon så retat honom.
Utan att dock våga yttra något, gick hon att tillkalla Lisa, visade henne rocken, lemnade åt henne silket och bad henne gå i krämarns bod, för att köpa mörkare silke, och välja det i färgskiftning lika rocken.
Fru Margaretha vågade ej sätta sig för att försöka reda sin knyppling, ty hon visste att mannen skulle anse det som ouppmärksamhet emot det arbete, han ålagt henne.
Hon satt derföre med rocken i famnen till dess Lisa återkom.
”Hvad tänker du på, flicka”, sade fru Margaretha fräsigt, och med en slags belåtenhet omfattande tillfället att få låta emot någon den harm utbryta, som började koka inom henne, ”ser du då inte, att det der silket är ljusare, än det du fick till prof, och du skulle ju köpa mörkare.”
”Silket är ju rätt bra likt”, inföll Jörgen, ”men du är alltid otålig, hvem kan göra dig i lag.”
Lisa gick och frun satte sig att stoppa med det olika silket, men arbetet blef naturligtvis ej vackert, utan stoppen blef ganska synbar.
”Jag hade kunnat skicka den ut att lagas”, sade Jörgen, när frun lemnade honom rocken.
”Det synes nog på arbetet, hur villig du var att göra det.”
Fru Margaretha vågade ej invända, det hon gjort sitt bästa och att silkets färg var anledning till att det syntes; men den orättvisa beskyllningen för ovillighet sjöd i henne.
Bähr fortfor nu en lång stund, under tystnad, att låta gungstolen gå.
Fru Margaretha knypplade i tysthet.
Slutligen yttrade Jörgen torrt: ”Fru Ebba och hennes döttrar torde snart vara att förvänta, blir allt i ordning?”
”Jo, snart hoppas jag allt är ställdt enligt dina ordres.
Welam for ut till Hufvesta.
Han erbjöd sina rum, för att de fångna damerna skulle kunna få mera utrymme, efter hans rum just stöta intill deras.”
”Du kan ju taga dem alla.”
Fru Margaretha såg på sin man, för att få reda på, om det var så hans verkliga mening; men han vände sig ifrån henne emot fönstret.
”Skall jag då låta bortföra alla onödiga möbler ifrån dessa, liksom ifrån de andra båda rummen?”
Nu vände sig Jörgen om, och fru Margaretha såg att han var nästan blek af vrede: ”Jag vånner du låte bära bort dig sjelf först!
Får jag någonsin ha en oförbittrad stund för dig?
Jag var så enkom nöjd och glad, när jag kom hem; Hans Furstliga nåde var mig så särdeles nådig, och hade låtit kalla mig, för att ge mig några befallningar om de fångna fruntimmerna.
Jag var så upprymd och tänkte få prata en förtrolig stund hos min hustru.
Men det hade jag bort veta förut, att din motspänstighet alltid skulle förderfva hvarje glad stund.”
”Min Gud, hvad är det då, som jag sagt eller gjort”, frågade ängsligt fru Margaretha.
”Det förstås, du är oskyldig och har aldrig felat, det vet jag nog af gammalt!
Hvad har du väl annat gjort, än motsagt mig hela tiden, sedan jag kom in.
Den undergifvenhet och aktning, du är skyldig din man, den synes du rakt ej veta af.
För husfredens skull, ger jag efter i det längsta.
Det är väl derföre du också aldrig vill ge med dig, utan alltid skall ha din vilja fram.
Ingen annan man skulle tåla motsägelser af sin hustru, sådana du nu i dag ock hållit på med.”
”Då äro de ock, i sanning, tyranner”, utbrast fru Margaretha, ”om ej ...”
”Det är så, ja.
Jag känner den visan.
Den sjunges alltid, att männerne äro tyranner.
Den har jag nog hört.”
”Ja, om det verkligen är så, att ingen annan hustru får följa sin egen vilja så mycket, som jag, då äro, i sanning ...”
”Envis i sista stunden!
Kan du aldrig ge med dig och lära dig undergifvenhet.
Men se, lyda skall du, och kom ihåg att du aktar dig härnäst.
När du hör, att jag ärnar mig ut och vill ha dig hemma, då har du ingen ro för att du skall ut.
Huru mycket knotter och oväsende gör du icke, för att jag ber dig laga några stygn på min rock!
Och när jag redan i dag bestämt för dig de två rum, fångarna skola bebo, då kommer du åter och vill ställa efter din näsa.
Nej, Greta, passa på att foga dig, det är tid på, att jag blir herre i huset.”
Fru Margaretha teg, men högt blossade rodnaden på hennes eljest bleka kind.
I detsamma kom Lisa och bad frun komma och se om ett skåp blifvit rätt stäldt.
Frun följde henne, men stadnade sjelf några minuter i farstun, hvarunder hon girigt insög den kalla höstluften.
”Hvarföre blef jag skapt till qvinna.
Att vara man, att herrska!
Detta vore lycka.
Ja, jag tror jag kunde vara god, om jag vore man; men hyckla och smila, den förtrycktas vapen, ha, jag föraktar dem.
Välan”, här skrattade hon ett obehagligt skratt, ”jag skall bli god och lydig, jag skall hyckla, jag skall smila, jag skall sälja min själ till list och elände.
Jag har dock varit ärlig, om än kanske stundom sträf.
Ödmjukare kan jag ej vara!
Var jag då verkligen uppstudsig i dag?
Nej, nej, jag var det icke!
Men jag skall smila, jag skall ljuga, jag skall låta kalla mig god, till belöning för min lögn.
– Ha, qvinnor, också jag får ju qvinnor att herrska öfver.
Ha, ha, fru Ebba, hvarochen är herre öfver sin stackare, och nu är ni min.”
Hon gick in i de rum, som iordningställdes för de fångna fruntimmerna, och de anordningar, hon der vidtog, ökade ingalunda de få beqvämligheter, man bestämt för dem.
Jörgen Bähr steg opp och slog några slag öfver golfvet.
”Ja, giftermålet är en säck med många ormar och en ål uti, huru hoppas att just få tag i ålen!
Sådana äro qvinnorna!
Bland tusende, hvar finner man en, som är foglig och icke träter emot i det sista?
Sedan den der smulan ungdomsrosor är förbi, återstå blott taggarne.
Dumt att gifta sig med en gammal qvinna.
Då får man ej ens den der smulan fägring, och hvad är sen hela slägtet värdt.
En hushållerska, som sköter mitt hus, kan jag köra bort när jag vill; en hustru kan jag ej slippa.
Hvad vill man göra, man får väl lof att dra sitt kors med tålamod.
Men visst skall frun lära sig lyda utan invändningar, dertill är jag herre i mitt hus.”
Långsamt skrider tiden, men den går dock framåt äfven för fången.
Om fru Margaretha trodde sig kunna reta fru Ebba, och sålunda vinna välde öfver henne, så hade hon alldeles missräknat sig.
Fru Ebba syntes knappt märka de små förtretligheter, som hennes värdinna, eller rättare fångvakterska, kastade i hennes väg.