Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han begär bidrag till Juleroser, och det är jag glad för.
Ett sådant bref käns uppmuntrande som en väns duktiga handslag.
Man känner att man inte är ensam, att någon håller af en.
Och det är det jag vill.
Nu är förargelsen öfver det returnerade brefvet trängd liksom i bakgrunden.
Jag är så glad att jag genom Knut fått veta hvar den tvärviggen fins.
Och med det är jag nöjd.
Jag känner ingen längtan efter bref, ännu mindre känner jag någon lust att skrifva till honom.
Jag kan föreställa mig att han kan tycka det käns godt att skaka gamla namn af sig, åtminstone för någon tid, och jag känner icke längre någon harm deröfver.
Flyg du så långt vingarna räcka, jag skall inte förtryta!
Det var bara den första tiden, innan jag fått det klart för mig, som jag var så uppretad öfver sättet.
Men det är ju inte så dumt när allt kommer omkring.
Jo, dumt var det, d.v.s. tölpigt, men god verkan har det gjort.
Efter all förargelsen har det nu kommit en bondtrygg likgiltighet, som jag tror kan räcka hur länge som helst.
Om af det vackra vädret eller af Gustafs bref skall jag lemna osagdt.
D. 15 April 86.
Det är löjligt att skrifva till dig om likt och olikt, gamla bok, det är komiskt att skrifva om och om igen det jag sagt dig tusen gånger.
Men det är som en menniska att tala med.
Och nu måste jag tala mycket med dig, ty nu har jag ju ingen att skrifva alla stämningar till.
En sådan vårdag i dag! – fin och aningsfull.
Naturen står och väntar.
Allt tycks stå stilla.
Det är icke klart, men himlen är mulen på ett sådant egendomligt sätt, det är liksom en hvitgrå, metallisk blankhet.
Och icke en vindpust rör sig.
Jag hör icke sparfvarnes qvitter, och när tuppen galer är det en gång emellan med långa tider af tystnad, och det ljuder så långt borta, så beslöjadt, att jag knappt tycker att det är mitt öra som uppfångar ljudet.
Jag har gått och vankat derute i mina egna tankar; i hela min kropp käns icke en smärta eller ett obehag, ett stilla välbefinnande har insvept hela min varelse liksom i en mjuk, vid kappa.
Sådana dagar bör man minnas, ty det är så ofta man lider och klagar, eller om det icke är så ofta, så är man dock så böjd att minnas just det.
Och det är orätt emot tillvaron, det är en småsinnets otacksamhet, att knota när man gång på gång får famnen full af rikedomar.
Som nu idag!
Mitt hjerta är så öfversvallande fullt af lycka, att jag liksom söker efter något att trycka mina läppar mot, – mot jorden som jag trampar på, mot de skrofliga stammar, hvars utbredda grenar om några veckor skola stråla af nyutsprucken, solbeglänst grönska.
Jag känner en sådan ro i mitt sinne, som om jag vore det minsta lilla sandkorn på marken, som hvarken vet af glädje eller sorg.
Det käns som om mitt arbete vore jag, som om min personlighet gått upp deri, som om menniskor och förhållanden aldrig skulle kunna tränga sig emellan mig och detta arbete; med ett ord, som om jag lefde endast i det.
En mera harmonisk tillvaro, än denna stämnings, kan icke tänkas af menniskosinne.
Det förefaller mig nu så smått, att jag kunnat råka i ett sådant raseri öfver Lundegårds vårdslöshet emot mig.
Det käns nu som om jag icke träffat honom på åratal och som om jag icke skulle träffa honom på åratal härefter.
Strax uppreste jag mig mot hans likgiltighet som emot en förolämpning.
Men hvad är det för en öfverdrifven anspråkslöshet?
Har jag då sjelf ingen likgiltighet att svara med!
Och är det jag som förlorar allt och han som förlorar ingenting?
Jag vet att så icke är.
Men mitt sinne är känsligare och rörligare än hans, det är derför det förefaller som om jag miste så mycket och han så litet.
Men jag tror att i denna min varelses quicksilfverlika föränderlighet ligger större möjlighetsvärde för konstnären än i en otillgänglig skepticisms träaktiga stabilitet.
Jag vill icke byta bort den om jag kunde.
Anna Seth berättade att man i Lund sagt att man ej trodde på Axel Lundegårds författarframtid, derför att han tycks stå stilla.
Helesine
Ljunggren hade sagt att hennes far afskydde realismen till den grad, att han hädanefter aldrig mer läste några nyutkomna böcker.
Han vill icke ta dem i hand ens, han vet på förhand hvad det är, säger han – Anna tyckte detta var allt för komprometterande för en professor i estetik, så att hon sade: ”kära Helesine, för all del tala inte om det för någon.
Det låter då alldeles för illa.”303
Hon tyckte att det råder en mycket finare umgängeston i Malmö än i Lund.
Jag satte upp förvånade ögon och bad henne om detaljer.
– Jo, på baler och tillställningar i Lund brukade herrar och damer mellan danserna gå fram och tillbaka på golfvet för att samtala, eller också drogo de sig undan inåt smårummen, och det tyckte lilla fröken icke alls var passande.
Nej visst det!
En ung dam får inte aflägsna sig mer än sex steg från sitt förkläde.
Men jag fick med ens större sympatier för Lund än jag hade.
Hon sade gång på gång att tonen der var så ”gemytlig”, med betoning på ordet.
Det var icke sirkladt nog.
Unga herrar talade med unga damer.
Tänk så opassande!
Det har gjort mig godt att jag under dessa dagar fått bref både från min vicemamma och ifrån Gustaf. All denna vänlighet uppmuntrar mitt mod och stärker min sjelftillit.
I dag känner jag mig så stark och lugn, jag kan liksom hvila på min egen förmåga, den tycks i sig sjelf ha kraft att hålla mig uppe, bara jag icke låter mig hetsas till att bli nervös.
Skräp!
Jag skall slå mig riktigt grundligt igenom.
I år har jag tid att göra det.
Och sedan skall man icke låta mig svälta ihjäl i tysthet.
I tidningarne följer jag
Axels gång.
Jag känner ingen förargelse mer, icke heller någon längtan att träffa honom, ja icke ens något vidare intresse.
Det är med en helt vanlig nyfikenhet jag ser efter i tidningarne hvar han fins och hvad han tar sig till.
Det var ett fint drag, det som fru Kowalevski berättade från sin barndom.304 Vid sex-sju års ålder hade hon varit formligt förälskad i en sin kusin.
Han var vuxen och mycket snäll mot henne.
Hvar dag då familjen språkade efter middagen brukade hon få sitta på hans knä och klänga sig intill honom alldeles stilla.
Det var hennes vana, hennes rättighet.
Det var hennes stora glädje hela dagen att veta att det var någonting oomkullkastligt.
Hon var en liten ful unge och hon hade en syster som var mycket vacker.
Hennes instinkt sade henne att alla menniskor tyckte bättre om systern än om henne sjelf.
Hon hade alltid känt sig bitter till sinnes och tillbakasatt.
Och nu var denne kusin det stora solskenet i hennes lilla tillvaro, ersättningen för allt annat.
En dag hade det från ett af grannslotten kommit en liten lekkamrat till henne, en liten vacker flicka i hvit klädning, och med runda, hvita bara armar.
De lekte med hvarandra och hade mycket roligt.
Men före middagen sade Sonja mycket strängt till den andra:
”efter middagen skall du bli här en stund och leka med dig sjelf, då får du inte gå med mig.
Hör du det!”
Den lilla lofvade det, men blef naturligt dubbelt nyfiken af denna stränga förmaning.
Bäst Sonja efter middagen krupit upp på sin vanliga plats kom den andra lilla in från barnkammaren.
Kusinen kallade vänligt på henne och lyfte henne upp på sitt andra knä, midt emot Sonja.
Denna greps af något som hon aldrig förr känt.
Ilskan beröfvade henne nästan medvetandet, hon kände det som om en slöja dragits för hennes ögon och hon såg endast den andras feta, runda arm.
Som ett litet vilddjur kastade hon sig tigande ned öfver den och bet deri det hårdaste hon förmådde.
Den andra lilla blef så förskräckt att hon icke ens kunde skrika.
Det var alldeles tyst i salen, man endast såg med ett slags stum fasa på det rasande lilla vidundret.
Tystnaden och det framsipprande blodet visade Sonja att hon begått någonting förfärligt.
Hon rusade ut ur rummet, långt bort i ett gästrum, der hon gömde sig under en soffa.
Hon led de förfärligaste qval i sitt lilla barnahjerta, det var som om något bröts och brast derinne.
Man sökte och ropade henne, man var i den förskräckligaste ängslan.
Men Sonja låg qvar ända till sena qvällen, då hon kom fram, alldeles lugn, och hon fick icke en förebråelse, man hade sett att hon var utomsig och att hon icke visste hvad hon gjorde, man var rädd för detta utbrott men anade ej dess orsak.
Kusinen ville vara vänlig emot henne som förut, men det var som om någonting hade dött inom henne.
Hon hade lidit öfver sin förmåga och det som brustit kunde aldrig växa tillhopa.
Hon kände aldrig mer hvarken tillgifvenhet, harm eller afund för sin forne afgud, och hon satt aldrig mer på hans knä.
Efter den stunden hade han blifvit henne fullkomligt likgiltig.
Hennes nästa tycke var den unge polske egendomsegaren och frihetshjelten, fem år efteråt.
Hörby d. 16 Apr. 86.
Hvad det är lustigt när allt utvecklar sig som det sjelf vill!
Jag fick bref från Axel i qväll om jag vill resa till Lund i morgon.
Det, skall jag säga, föll då inte på läppen.
Det ingick icke alls i mina planer att resa till Lund nu.
Och jag gör det så ytterst ogerna.
Det vore så beqvämt att bara låta bli.
Men det vore uselt.
Och så reser jag då.
Jag känner ingen glädje, ingen förargelse – ingenting.
Det är mig högst olägligt att resa.
Jag är icke ens nyfiken, jag ville hellre suttit hemma vid mitt arbete.
Men jag skulle vara en dålig kamrat om jag icke reste.
Jag skulle förakta mig sedan, och så måste jag åstad.
Men – Molok – du skall göra mig återtjenst en annan gång!305
Hörby d. 21 April 86.
Seså, nu har man varit på Lundegårds föreläsning.
Ångrar icke att jag reste.
Skulle fara på en föreläsning till, om han begärde det.
Men det hindrar inte att jag anser det hela för ett dumt tilltag, – jag menar inte dumt, jag menar oklokt.
Jag våndades under föreläsningen.
Men jag tror icke det märktes.
Der fans för liten fasthet i planläggningen, han gjorde för många utvikningar och berörde för många frågor.
Och så hade han för många citat.
För resten gjorde han det bra, mycket bra.
Det var heller inte det som pinade mig.
Det var tanken på hur han skadar sig, och den sak han förfäktar, när han håller dessa föreläsningar som ung, ännu knappt erkänd författare, och för tomma väggar.
Och så gick han längre än klokheten tillät.306
Hvad rör det mig!
Jag är rädd att han genom löjet af dessa tomma bänkar skall bli satt i misskredit och få svårt att slå sig fram.
Det är inte sagdt att han kan få låna pengar i all evighet.
Och han har nu i flera år varit ur all ordentlig arbetstakt.
I stället för att hålla sig frisk genom arbete och känslan af trygghet för det dagliga brödet skall han bita sig fast i sina egna idéer, bli stillastående och komma in på ett vigilanssystem, som förr eller senare måste undergräfva karaktären.
Det är feghet af mig att icke säga [honom] rakt i synen hvad jag menar; jag menar att han är lat.
Der är ordet.
Alldeles det som grämer mig.
Lätja och högfärd.
Det är det som kommer honom att sky hvarje vanligt och dagligdags arbete.
Jag tror att högmodet är den egentliga grunden till hans lätja, ty det förefaller mig icke som om han af naturen vore rädd för arbete.
Tvärtom, det tycks ligga en raskhet och företagsamhet i hans sinne, och just detta har ju från början dragit mig till honom.
Men han är för egenkär att vilja ställa sig au niveau med andra menniskor och först steg för steg arbeta sig uppåt.
Jag tror icke att han är ett snille.
Men det gjorde ingenting, om han blott ville arbeta.
Snillet utgöres till så stor del af förmågan att koncentrera sig och vara ihärdig.
Jag är ett fä som grämer mig öfver det!
Hvarför skall jag vara äregirig för honom?
Har jag inte alldeles tillräckligt hufvudbry för egen räkning?
Om han bara ville hugga i med något arbete just i dag och inte gå der och vänta på ingifvelsen i morgon!
Då blir han sådan som Meijer.
Den bäste blir en tom bössa till sist, om han plottrar bort allt sitt krut förgäfves.
Jag vill gerna exponera min personliga sympati för honom, men jag vill inte stå för hans åsigt att naturen kräfver polygami och att monogamin är förkonstling.
Jag är der öfvertygad om motsatsen; att monogami är det för menniskan naturliga, liksom att gå på två ben, om hon än en gång gått på fyra.
Men äfven mina egna åsigter vill jag icke utbasunera.
Det rör icke all verldens kälkborgarsjälar hvad jag tänker.
Må hvem som vill bli martyr, men jag vill icke låta stena mig.
Hellre ljuger jag med den konventionalism jag föraktar.
Jag både kan och jag vill och jag skall ljuga för andra, bara för att inte låta konvenansträlarne trampa ner mig.
Jag vill bara inte söka intala mig sjelf att jag talar sanning när jag ljuger.
Ty det är det som gör en dålig och oförmögen att någonsin vara sann.
Jag har aldrig fått ett så godt intryck af någon samvaro med Axel som denhär gången.
Det konstladt sarkastiska var liksom bortstruket.
Han var mer menniska.
Och jag kände mig inte alls främmande för honom.
Hans ansigte hade ett naturligare, behagligare uttryck än annars.
Jag kom nästan att hålla af honom.
Om jag bara visste en sak! – om han tiger med hvad jag berättar.
Jag skulle önska att jag en gång kunde träffa en menniska som jag kunde tro, en som kunde tala så enkelt och naturligt till mig, att jag kunde tro att han aldrig skulle ljuga för mig.
Ljuga för andra – ty lifvet kan ej lefvas utan lögn – en har visat hur det går när man icke ljuger – men inte ljuga för mig.
Då ändtligen, då skulle jag känna mig fri, – en menniska ansigte emot ansigte med en menniska.
Men det skall aldrig hända.
Jag har ju längtat efter en sådan menniska ända sedan barndomen, och aldrig träffat henne.
Hvarför skulle du ha allt?
Babbla mindre om dig sjelf och hugg i med arbete, Ernst!
Hörby d. 24 Apr. 86.
Hvilken förfärlig ångest!
Denna ovisshet och overksamhet är en tortyr.
Jag vet icke hvar Axel fins, om han fått faderns bref, om han fått mitt bref, om han är ond, ledsen, förolämpad – om han vill komma eller om han är oförsonlig.
Hvarför kan jag inte vara lugn!
Hvad skulle han bry sig om i fall jag vore i samma ställning!
Jag säger det till mig sjelf, men det hjelper icke.
Det sjunger för mina öron, det spänner i bröstet, jag skulle vilja handla – handla – och så denna förfärliga ovisshet!
De få icke bli ovänner, de få icke!
Jag kan inte sofva, inte gråta, ingenting.
Jag är beherskad af en fix idé, som lyder: hvar är han, hurudan är hans sinnesstämning?
Hvarför skall jag, som ser så lugn ut, vara så häftig?
Det fins så många möjligheter att grubbla på.
Ola har farit ut till landet.307 Kanhända har Axel aldrig fått mitt bref.
Och kanhända han endast fått den sårande helsningen i Skarstedts bref. Kanhända är han ännu i Köpenhamn och reser direkt till hemmet i morgon, undgående både bref och helsningar.
Hvad jag då skulle vara glad!
Men i min nuvarande sinnesstämning kan jag icke tänka mig en sådan möjlighet.
Men om han i går fick mitt bref, hvarför skrifver han då icke?
Hvar fins han?
I Malmö, Lund, Köpenhamn eller ute hos Ola?
Och kan han glömma gubbens ord?
Och är han också ond på mig för något jag skref i mitt bref?
Men jag ångrar ingenting af hvad jag sade.
Icke ens för att bibehålla hans vänskap vill jag vara feg och hålla inne med min öfvertygelse.
Nej nej, det var bäst att jag sade allt.
Men hvad jag våndas i denna ovisshet.
Hvad skulle jag i denna stund icke vilja ge för att tala med honom endast en minut!
Om bara allt vore afgjordt!
Jag bryr mig inte om i fall han är ond på mig, bara jag får veta det.
Bara inte denna förfärliga ovisshet.
Skall kanske hela morgondagen förgå utan att jag vet ett ord mer än nu.
Jag skall gå till sängs, naturligtvis inte sofva och stiga upp tröttare än jag lägger mig.
Tvi dig verld!
Men borde vara född med is i magen.308
D. 25te.
Han är kommen!
Och gubben kallade mig in i sitt rum för att tala om alltsamman.
Och jag är så själaglad.
Åh, jag ville skratta och väsnas och finna på tusen upptåg!
Hvad jag beklagar alla de stackars trögbasare som icke kunna känna någon verklig glädje, – aldrig taga sig godtgörelse för alla ledsamheter.
Hur ofta säger jag icke till mig sjelf blott de orden: jag lefver!
Men i qväll är jag en riktigt lycklig menniska.
Jag känner mig så rik, så rik.
Älskade lilla röfvarekula, hur kan du rymma allt detta!
D. 27 April 86.
Stå mig nu bi alla arbetets skyddshelgon!
Arbetet skall vara min hela verld, och ensamheten passar godt till arbete – – man skall sjunka ned deri, så att det icke fins annat än det.
Förströelse – hvad är det?
Bara att känna sig tom och missnöjd bakefter, ty duktigt arbete är det enda som ger verklig tillfredsställelse.
Endast genom duktigt arbete vinner man någonting.
D. 28 Apr.
Gamla bok, mitt hjerta vill sprängas af att jag är så ond och låg och lumpen och hårdhjertad och rå och usel.
Gamla bok, det fans en tid då jag var lycklig och då jag var god utan slitningar – – – – – –
D. 5 Maj.
Just der blef jag afbruten af att Axel kom.
Jag satt och skref, då jag helt oväntadt fick höra hans röst ute i salen.
Jag blef fasligt glad och ryckte upp min dörr.
Han kom in och vi pratade.
Jag visade mitt samtal med Hanna Palme, likså läste han hela serien af stämningar med anledning af mitt returnerade bref.309
Jag undrar hvarifrån den angenäma trygghet, jag nu känner, härleder sig.
Den öfverraskar mig sjelf.
För några veckor sedan skulle jag icke med detta sinneslugn kunna ha lagt mina anteckningar i hans händer, – jag skulle känt mig nervös, liksom förr, nu är jag icke nervös det minsta.
Jag är så säker på att han skall rätt uppfatta dessa skiftande stämningar, och min förra fruktan för att han af vigtighetsmakeri och begär att föra till torgs hur väl underrättad han är skall sqvallra ur skolan, har nu försvunnit.
Det förefaller mig som skulle han nu lättare än förr kunna bli herre öfver den der lilla fåfängan.
Hvad är det som ingifvit mig denna föreställning?
Något i hans eget sätt tror jag.
Det fins mindre af effektsökeri hos honom nu.
Han är mera sig sjelf.
Och så ligger det också delvis hos mig sjelf.
Min egen utveckling har tagit ännu ett steg framåt; det är frukten af min Stockholmsvistelse, – jag menar icke en utveckling så mycket till intelligens, ty den är temligen medelmåttig, som vanligt, utan det är en viss jemvigt i min karaktär, som utvecklat sig.
Jag hade förr en alldeles oproportionerligt liten tillit till mig sjelf, jag såg på mig sjelf såsom varande det allra uslaste stackars kryp i skapelsen, – alla andra menniskor voro mycket förmer än jag, jag hade icke alls någon känsla af att vara jemnbördig med dem, derför var jag skygg och skrämd, derför kunde jag förgås af blygsel öfver hvarenda flik af mitt innersta väsen, som blottades, ty det föreföll mig ända till löjlighet tarfligt.
Och för allt som gjorde mig olik genomsnittsmenniskorna var jag redo att skämmas.
Nu är det icke längre så.
Jag har haft tillfälle till jemförelser, och jemförelserna ha gifvit mig mera aktning för min egen förmåga.
Jag är icke något snille, men jag är en karaktär.
Jag har inga lysande egenskaper, men det fins en bottenfasthet i mina böjelser, som är något att bygga på.
Om jag ihärdigt sträfvar efter det, så tror jag att jag kan bli en någorlunda sjelfständig individualitet.310
Den jeremiad jag börjat på andra sidan gälde Hilma.
Jag var i prestgården på hennes födelsedag.311 Satt på ett jargongmessigt och skrytsamt sätt och talade om att hon inte fick ha barnkalas på sin födelsedag.
Nämnde något om att detta skulle vara repressalier för det inte vår gubbe ville låta mig ha någon på min födelsedag. – ”Hvarför skall hon lida för det?” sade Axel.
Det slog mig.
Det var som om någon strukit en svafvelsticka i ett mörkt rum.
Hela den pinsamma onaturen i att icke kunna hålla af sitt eget barn kom öfver mig.
Jag gick hem alltjemt med den plågande känslan af detta förvridna.
Jag kan icke hålla af henne!
Jag hatar henne nästan, jag kan aldrig se henne utan att erfara en liten qvarlefva af den vämjelse som grep mig första gången jag såg henne.
Men han har rätt: hvad kan hon rå för det!
Jag kände mig så usel och eländig, det var den stämningen jag ville anteckna just när Axel kom.
Han såg den ofullbordade meningen. ”Jag vet hvad du ämnade skrifva,” sade han.
Och han sade mig min egen stämning.
Är det inte roligt!
Och så var det sådan glädje att se honom stå der alldeles nära så att mina närsynta ögon kunde se, stå vid mitt bord och läsa, utan att jag behöfde känna mig rädd för hvad han läste.
Jag kunde se rakt in i hans ansigte, och ändå var jag inte rädd att han skulle tro att jag är kär i honom, det var det allra roligaste, – att ändtligen en gång känna sig så der lugn och fri.
Och så gjorde jag en ny upptäckt: han har verkligen vackra ögon.
Intelligenta ögon har jag alltid tyckt förr, men inte vackra.
Nu stod han, och jag satt.
Det gjorde att när han såg ned på mig måste hans blick bli öppnare för min än hvad den eljest är, och ögonhåren kastade en liten mörk skuggning, som eljest inte syns.
Det är underligt hvad en ställning, en belysning, ett uttryck, en ren tillfällighet kan göra mycket, – sådant skulle en konstnär förstå att gripa med ett enda tag, till den grad skulle man kunna vara herre öfver sina medel.
När jag såg upp i de ögonen med deras genomskinliga obestämda färg, var det liksom att se i klart, lugnt, solbelyst vatten, – lugnt och ändå skiftande rörligt, soligt varmt och ändå svalt.
Menniskoögat är i alla fall ett förunderligt ting! – när det finns själfullhet inunder.
Detta lilla om ögonen hade jag samma dag med chiffer antecknat på en lapp, som jag kastat i boken, jag tyckte liksom det vore skam om han skulle se det.
Bah, den gamla fördom man prekar i oss från barndomen, att det inte ”går an” att tala om hvad man anser vackert!
Jemför annotationsalmanackan för d. 5te Maj.312
(Hitintill.
D 5te Maj 86.)
Häromdagen, när der var bjudning i prestgården, hade Ida och gubben Ågren ett samtal om Sanna.
Det var gubben som började.
Han sade att han hållit en föreläsning för Sanna öfver att hon alldeles glömmer sin ställning af tjenare och rent af tofflar sin husbonde, och att aldrig han kan yttra något utan att hon skall lägga sig i det.
”Men jag tror inte att Evald bryr sig om det,” sade Ida.
”Jo minsann gör han så; han har beklagat sig för mig.
– Vidare berättade han exempel och med sitt torra skratt tillade han:
”är detta för en tjenare – en hushållerska!
Hon skall väl komma ihåg hvem hon är.”
– Han omtalade att Hallbergs från Lund varit i Åstorp och der talat om ”riktigt graverande saker för Sanna”.
– Förut hade hon brukat säga att hon icke ville stanna qvar i prestgården, nu försökte slägtingarne öfvertala henne att byta om plats, men nu vill hon inte flytta.
”Det kan i så fall hända att det blir jag som i stället tvingas att lemna huset,” hade Ida sagt.
”Är det så?” sade gubben på en gång öfverraskad och eftertänksam, icke alls obelåten, ”ja, det vore ju alltid en lösning, men – då behöfdes det fler pengar.”
Slutklämmen i det hela blef till sist endast:
”med det lynnet uträttar man ingenting, det är bäst att finna sig.”
Hvilken präktig jesuittyp med sina små klippande, sluga, ljusbruna ögon!
Och det gula ansigtet, liksom skuret i trä.
Och hans torra, återhållna skratt.
Han skrattar det nästan utan att röra de tunna, styfva läpparne.313
Hörby d. 7 Maj 86.
Den siste April kom kyrkoherden upp och sade att han ville tala med Axel.
Denne följde då med ner till honom.
Och så underrättades han om att fadern önskade att han icke måtte stanna hemma längre, ty det kunde blifva till olägenheter för fadern.
Icke heller kunde fadern gå i borgen vidare, han stode ”under konkurslagen” etc.
Nåja, i detta sista fall hade jag kanske gjort som han.
Detta vanvettiga skuldsättningssystem måste ändå ha ett slut förr eller senare och ju förr det tar slut dess bättre.
Hvad som kastas i detta tomma gap blir till intet nyttigt.
– Ett af skälen hvarför Axel borde resa var folkets prat om honom och mig, sade fadern.
Jag kan icke beskrifva hur det kändes när jag hörde detta sista – att jag skall framhållas som orsak till att han skall jagas ur fädernehemmet.
Det var harm, smärta, förbittring – – – jag lider så förfärligt ännu, bara jag tänker derpå.
Men i krig duger det inte att vara klemig.
Fadern bad
Axel för ingen omtala att han sagt till honom att han skulle resa.
Jag är glad att Axel sade mig det.
Jag känner mig så besynnerligt utstött; som en paria, en skabbig hund.
Och mina fysiska krafter äro alldeles upprifna af den sista tidens själsstrider.
Mitt bröst är sämre än det varit på åratal.
Men vi ge icke tappt, gamla Ernst!
Axel hade skrifvit till Babbe om han ville taga accept på en vexel åt honom.
Men i går fick han bref att Babbe hvarken kan eller vill.