Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då både det öfverraskande och det glada af denna lek har sin grund deri, att den innebär framglimmandet af en skönhet, hvars art är att der, liksom i blixt på blixt, infinna sig från ett alldeles oväntadt håll: så bör lätt kunna skönjas, att också det Komiska har en hög ästhetisk betydelse, och att ett närmare ögonkast på densamma är oumbärligt vid en tankeledning, som vill fastställa det egendomliga värdet af Bellmans skaldskap.
Svårligen lär kunna nekas, att det vanligaste menskliga alldagslifvet ännu (i det hela) är underkastadt det Oskönas herradöme; helst som vi till det Osköna måste räkna, icke blott det Stygga och det Fula, utan ock det Flärdfulla, det Vulgär-täcka, det själsfattigt och behagsjukt Småvackra; äfvensom i allmänhet det Oförståndiga, det Egenkära, det Dumma, det i öfvermäktig sinnlighet och egennytta Sjelfkloka, Småsluga och slutligen Sjelfbedragna.
Att städse mer inskränka detta förhållande och omsider tillintetgöra det, är hvad all poesi, alla sköna konster gemensamt eftersträfva.
Mellertid fortfar det än; och derföre är den skepnad, hvari mensklighetens allmännaste hvardagslif möter eller omgifver oss, ännu alltjemnt en brokig sammanväfnad, ej blott af obetydliga tillvarelser, utan jemväl af småaktiga, låga, lumpna, – hvilka dock samtligen, i sina sjelfmedvetanden, sina böjelser, önskningar, afsigter, handlingar, göra anspråk på en verklighet och vigt af fullgiltigaste slag.
Kan nu anspråkens missförhållande till egenskaperna blottas på ett vis, hvarigenom dessa företeelser plötsligt förekomma oss såsom icke på allvar verkliga, utan endast såsom verkliga på skämt: då förvandlas allt det, som i dem var oss hämmande, pinsamt, tråkigt, till ett löjligt; vi skratta åt deras inbillning att vara, åt deras bemödanden att härma de äkta verkligheter, hvilkas miner de bjuda till att antaga, hvilkas roler de göra sitt bästa att inför både sig sjelfva och betraktaren spela; – och just med detsamma, eller i och med detta skratt, bekräftar sig de rätta, de högre verkligheternas varelse och makt ånyo såsom den enda sanna.
Det löjliga dervid, det till ämne för komisk behandling egnade, ligger icke i oförståndigheten eller dårskapen såsom sådan: det ligger i oförståndets narraktighet; som uppkommer i mån af dess parning med en naivetet, genom hvilken det oupphörligt förråder sig i oftast omedvetna, alltid ofrivilliga upprigtigheter.
Också har den komiska poesien i alla tider haft sin enkannerliga gullgrufva inom det Narraktigas område, eller inom kretsen af de otaliga sjelf-vederläggningar, i hvilka dess företeelser vilja inbilla sig och oss, att de äro någonting helt annat än de äro, – och vanligtvis just det motsatta deraf, – således öfverhufvud någonting ganska förträffligt; i kraft hvaraf deras omdömen om dem sjelfva, deras åsigter af lifvet, af familjen, staten m. m. rätteligen borde, såsom ofelbara, gälla både enskildt och allmänt.
Klart är, att en outtömlig myckenhet af löjliga uppträden och förvecklingar måste uppkomma, när t. ex. en feg låtsar tro – eller ock verkligen tror – sig vara tapper107; en ful, vacker; en fad fjesk, ridderlig och förtjusande kavaljer; en enfaldig, snillrik och verldsklok; en kannstöpare, statsman; en högfärdig, föraktare af allt utvärtes anseende – och så vidare; stundom med utveckling af ett i andra punkter icke litet förstånd, men hvars hela fintlighet här förspilles på att bevisa och genomdrifva rimligheten af en uppenbar orimlighet.
Slik narraktighet företer sig inom alla samhällets klasser; men inom de lägre och lägsta på samma gång bjertast, naivast och godlyntast.
Det är der, som den plägar ögonskenligast framstå vederlagd af verklighetens ringhet och svaghet, äfvensom oftast behäftad med en både inre och yttre torftighet, ett armod, som likväl af dylika inbillningar och deras ogemena sjelfbelåtenhet förgylles.
Derföre har lifvet inom dessa klasser alltid varit för den komiska behandlingen, och särdeles för den humoristiskt-komiska, företrädesvis gynnsamt.
Derföre låter sig ock lätt begripas, att Bellmans skalde-instinkt nödvändigt skulle med sin slagruta hänvisa honom på dessa den komiska diktens rikaste malmstreck.
Hans grund att söka sina ämnen helst der, var beslägtad med den, hvarmed Goethe ursäktar sina Venetianska Epigrammer 108.
Det är icke här stället att försöka någon fullständig utredning, hvarken af den qvickhet, eller af de contraster (så i sjelfva föremålen, som emellan dem och vår reflexion), eller af de sätt att plötsligen göra dessa contraster blottade (på samma gång för vår reflexion och för vår fantasi), hvilka tillsammans gifva den beskaffenhet, som vi kalla ”komisk”, åt en så stor mängd företeelser och intryck.
Men af hufvudvigt för vårt nuvarande syfte är en bestämd insigt af de trenne omständigheter, på hvilka härvid beror, att det Komiska är ett äkta komiskt: d. v. s. ett poetiskt, ett skönt.
Den första dertill erforderliga egenskapen är, att det har sitt ämne och innehåll i någonting, som är löjligt nr Skönhetens, ur Poesiens egen synpunkt.
Ty för hvarje annan synpunkt kan mycket vara löjligt, som antingen icke är det (t. ex.
Poesien sjelf), eller också är det på ett vis, hvarmed ingen rent fri och glädtig fantasi-lek kan drifvas (t. ex. vissa physiska, intellektuella, moraliska lyten); hvadan ock evigt gäller denna Thorilds anmärkning: ”en man af vett och en tölp, en prinsessa och en rodderska, en hög ande och en gemen – båda skratta; men på ganska olika sätt”.
Dess andra egenskap är, att det har sin själ, sin drifkraft, icke i något från sin högre reflexion utgående hån, utan i en oskyldig leklust, en harmlös skalkaktighet, ett fullkomligen godsinnadt nöje.
Äfven i sjelfva det ironiska åtlöjet är en sådan sinnesstämning möjlig derigenom, att lika väl, som öfverhufvud i lifvets ringaste och inskränktaste skepnader, träffas ock i dess absurdaste och groteskaste en qvarlefva af dess gudomliga ursprungs-mening; här visserligen skum, förvirrad, förvänd, af sig sjelf till det yttersta parodierad, men dock ej alldeles tillintetgjord.
Detta åter förutsätter den egenskap hos föremålen, att de alltjemt, till och med såsom förbytta till de gröfsta vrängbilder af vishet och sällhet, genomglänsas af en uppehållande lifsprincip, hvilken, om icke annorlunda, förnimmes åtminstone i deras naift sig yttrande välbehag öfver sig sjelfva och sin tillvaro.
Löjets poesi skulle vara Grinets, om icke till botten för dess skämtspel (äfven under dess ystraste gyckel) alltid låge en slik godmodig återspegling af det slags godmodighet, som sålunda innebor i de skrattväckande föremålen sjelfva.
Ty blott dymedelst sker, att jemväl ur dem ler oss till mötes – änskönt under liksom uppnedvända förhållanden – ett mildt verldsväsende, som åt alla sina skapelser, utan undantag, har utdelat, i och med tillvarelsen, jemväl förmågan att genomföra den, att trösta sig öfver den, att njuta den.
Grinet, deremot, kan väl stundom vara qvickt, men är alltid lågt: skrattar det åt det Gemena, så skrattar det af egen sympathi dermed.
Derföre vänder det sig ock egentligen helst emot just det Höga:
”Es liebt die Welt, das Strahlende zu schwärzen,
Und das Erhabne in den Staub zu ziehn” 109:
men i hvarje sin rigtning drifves det endast af en lust att bespotta, som innerst upprinner samfäldt från uppfattningens ytlighet och uppfattarens elakhet (eller åtminstone disharmoni och otrefnad.)
Skärskåda vi åter det verldsväsende, hvarom nyss förut nämndes, så visar det sig vara – just det Gudomliga; och här i sin egenskap af Skönt; ty det, som här så oförtänkt ställer sig framför oss och upplöser sjelfva det Osköna i sitt deröfver spridda förklarings-sken, är ingenting annat, än allt sinnelifs harmoniska urbild; som här, i följd af sin alldeles oförmodade meddelning inom en region, der vi eljest pläga minst igenkänna dess närvaro, föranleder en (på sätt och vis) yrande förlustelse.
Tvifvelsutan bör alltså en sannt komisk poesi ganska högt uppskattas.
Genom sitt spel af milda ljungeldar, af blixtringar som i blink på blink följa hvarandra från en qvickhet, hvars löje tillhör det Skönas eget eviga leende, luttrar hon allt hvad eljest i sig sjelft alltid är ett (mer eller mindre) Fult, bränner bort hvad deraf är osmakligt och vidrigt, samt gör det återstående upptagligt inom den verldsåskådning, som i alla sina rigtningar fylles af harmoni och skönhet.
Sannt är, att det Komiska egentligast och vanligast vänder denna sin verksamhet mot de arter af Oskönt, i hvilka det Sköna ej möter en positif motsats.
En sådan motsats är det högsta Fula; hvilket i den mån, som det ställer sig rakt och fiendtligt emot det högsta Vackra, utgör det Stygga.
Detta åter, om det än stundom kan bringas att förete någon för komisk behandling lämplig sida 110, uttrycker dock i allmänhet förmycket en ondt dämonisk princip111, och är derföre öfverhufvud förmycket paradt med en hemsk tungsinthets grymma allvar, för att kunna uppfattas och behandlas såsom löjligt.
Det måste angripas med tragiska vapen; och det Sublima äger här (liksom i Michaels kamp mot Draken) en af sina verkningskretsar.
Tvärtom förhåller det sig med allt, hvad på oskadligare – vanligtvis äfven oskyldigare – sätt är orimligt och befängdt: ty endast detta erbjuder omedelbart tillfällen, att uppfattas såsom någonting roligt och genom behandlingen stegras ända till högsta putslustighet.
Ställes dervid åskådarn eller läsarn på en ståndpunkt, som tyckes vara det löjliga föremålets egen, men derjemte alltigenom belyses från en annan, som är den på hvilken skalden står: då framträder i och med hvarje komisk bild ett komiskt universum, hvaraf den är beståndsdel; en verldsordning, der hela det alldagliga menniskolifvet visar sig liksom rentaf omstjelpt eller ställdt på hufvudet; hvarvid det medelst slik uppnedvändning bringas att sjelft upphäfva allvaret af sina anspråk, genom att låta oss skratta på deras bekostnad.
Det uppenbarar då sjelft overkligheten af det täckelse, som det eljest för vår vanliga varseblifning drager öfver Skönhetens verld; men med detsamma förvandlas ock denna overklighets representanter från otrefliga till trefliga.
Dylikt förhållande kan framte sig concentreradt inom en enda liten lyrisk tafla: så hos Bellman esomoftast, – t. ex. i ”Baggens-Gatan” 112; ja, i en enda liknelse; såsom då Mollberg, som ingått skoflickar-bolag med Bredström, der förkunnar i högsta pathos, men med äkta skoflickar-fantasi, att han ser, mot sin flaska och sitt skinnförkläde,
”Astrilds pilar blänka som rödt saffian”.
Det är ej troligt, att något umgänge på prosa med dessa skoflickare skulle förefallit oss angenämt; här åter, der de just genom den komiska behandlingen förädlats till poetiska väsenden, interessera de oss i sin art ganska lifligt.
Och så bör nu vara klart, att genom den komiska diktverksamheten upplyfter Poesien till och inom sin ljusa glädjerymd äfven de företeelser, hvilka eljest alltid skulle från den förblifva uteslutna.
Ty sådant är det skämt, hvari hon gör dem till föremål för gyckel, att vi dervid se dem, under stor lust och gamman, – både vår och sin, – sjelfva frambära sig till offer åt blixtsnabba flammor af en qvickhet, som (midt i all deras omedvetenhet derom) sålunda renar dem till skira omhöljen, genom hvilka det Sköna kan öfverallt framskina.
Detta är således det komiska skämtets bortom leken förborgade djupare betydelse.
Mycket kunde tilläggas; men det må för denna gång inskränkas till några få anmärkningar, hvilkas sammanhang med vårt egentliga ämne är omedelbart.
Det gifves ej blott ett
Komiskt i rent objektif mening, eller som ligger i föremålens egendomliga narraktighet; det gifves äfven ett subjektift Komiskt, der den contrast, hvarpå anledningen och verkningen hvilar, ligger helt och hållet inom betraktarens egen reflexion.
Det är härigenom, som t. ex. natur-varelser stundom kunna i vår uppfattning föranleda komiska intryck.
Ehuru nämligen i sig sjelft det Komiska är något, som tillhör endast menniskolifvet och menniskoverlden, händer dock ej sällan i en för lek upprymd sinnesstämning, att vi finna det jemväl hos Naturens väsenden, då vi hos dessa inlägga ett visst mått af vår förståndighet, eller hos dem förutsätta ett medvetande, en åsigt, som endast vi kunna äga.
Så, när Dalin i en af sina täckaste vårvisor låter oss höra, såsom det högsta möjliga uttrycket af naturlifvets vårfröjd, att ej blott ”kalf och lam af glädje hoppa”, utan ock att
”Tuppen, med sin fru,
Har förgätit nu
Att han engång skall bli soppa”:
förfelar detta sednare icke att göra en komisk verkan, – och som ingalunda ligger blott i de tokroliga ordasätten.
Den har sin grund deri, att skalden ponerar hos tuppen och hönan en förmåga att kunna, liksom han, påminna sig all glädjes och sjelfva lifvets kortvarighet, eller tänka på det öde, som förestår, som hotar allt lefvande; ett öde, hvilket i högre regioner af tillvarelse antager sublimare gestalter, men i deras ej kan antaga någon annan, än den (likafullt för dem ganska tragiska), att slagtas och användas till soppa.
Men ungefär likaså förfar den komiska behandlingen vid de otaliga skalkstreck, der det löjliga är mindre grundadt i föremålens beskaffenhet, än i behandlarens påfund.
I en af sina romaner låter Jean Paul en resande upptågsmakare, som är magnetisör, undfägna en småstads honoratiorer med en yppig middagsmåltid på det vis, att han försätter dem till sig i en magnetisk rapport, under hvilken de inbilla sig att den långa rad af läckra rätter och viner, som han förtär ensam, spisas och drickes af dem sjelfva; hvarefter de, till sin förvåning, uppstiga från bordet hungrigare än de någonsin varit.
Målningen är en af de muntraste: men tydligen uppkommer det lustiga här genom tillställningen; det är blott genom den, som gästerne, annars helt vanliga magistrats- och ståndspersoner, förvandlas till komiska, till poetiskt roande.
– Föröfrigt visar sig vid alla tillfällen, att det komiska intrycket af karakterer och situationer hufvudsakligen beror på en belysning, som (i större eller mindre mån) sprides från en högre ståndpunkt öfver en lägre: äfvensom, att just meddelandet af denna belysning mildrar och i viss mån förskönar hvarjehanda fel och brister, som eljest, betraktade blott af vårt förståndsomdöme såsom sådant, skulle strängt klandras och förefalla ingenting mindre än trefliga.
Så, när vi läsa den gamla förträffliga romanen om ”Landtpresten i Wakefield”, se vi öfver personerna gjutas en från slik belysning kommande komisk dager, som icke blott gör deras enfaldighet, fåfänga o. s. v. uthärdliga, utan ock så innerligt sammansmälter dessa lyten med deras goda egenskaper, att deras personlighet just derigenom framstår fullt älsklig, ja vinner ett rörande behag.
Detta är öfverhufvud hemligheten af allt, hvad vi kunna kalla det Idylliskt-Komiska; der således redan ett sentimentalt och elegiskt själselement är tillstädes.
I samma mån åter, som en godhjertad qvickhets ironi än fullständigare ur sig utvecklar detta element, vidgas och höjes det sistnämnda Komiska till ett Humoristiskt- Komiskt: ty den poetiska ”Humorn” består just i en vexelgenomträngning af spelande qvickhet med varm känslosamhet och djup betraktelse.
Den uttrycker – ehuru på ett indirekt och negatift vis – en i grunden högst allvarlig verldsåsigt.
Det är en själsstämning, som tyckes finna menniskolifvets mångfaldiga skröpligheter endast roliga och toklustiga, och derföre göra de narraktiga menniskornas förvända verld till ämne för ett så obegränsadt skämt, att dess förvändhet blir derigenom obegränsadt ögonskenlig; men som derunder, fastän leken icke dessmindre fortgår på ytan, i bottnen sörjer öfver den af menniskorna sjelfva så förvändt tillskapade verlden, och i allmänhet öfver vårt nuvarande jordlifs öde.
Stannar likväl denna sorg vid att vara blott ett sådant underlag, så hindras det
Humoristiskt-Komiska af ingenting att uppnå sin rikaste, sin vidsträcktaste utveckling; och i den yttrar det sig såsom ett Romantiskt-Komiskt.
Med namnet ”romantisk” beteckna vi nämligen all den fägring, der lifvets innerlighet framblickar såsom något på engång oändligen uppenbaradt och oändligen hemligt, eller såsom en underfull närvaro, som upplåter bortom sig utsigt åt ett ännu underfullare fjerran.
Denna innerlighet kan blicka oss till mötes lika omisskännlig i glädjens skapelser, som i smärtans; den kan begagna de friskaste, de mest leende taflor af naturlif och menniskolif så väl till bakgrund som till förgrund.
– Visserligen står emellertid, på alla punkter, öfvergången från det Komiska till det Tragiska helt nära; och, i följd af Humorns väsende, ingenstäds närmare än der.
Det vemod, som framklingar ur visan ”Drick ur ditt glas! se, döden på dig väntar”, har sannerligen ej mycket qvar af ”sorg i rosenrödt” 113.
I allmänhet innebär all Ironi möjligheten af nyssnämnda öfvergång; på sina högsta grader, till och med begynnelsen deraf 114.
Naturligtvis är ock öfvergången ömsesidig.
På den komiska sidan gifvas inga gynnsammare föremål för ironi, än sådana, som redan sjelfva ironiskt betrakta sig; eller sjelfva finna i sitt lif och lefnadssätt en icke ringa löjlighet, men ock sjelfva behaga sig deri.
Så Shakspeares verldsberyktade Falstaff.
Så hos Bellman flere af hans förnämsta personer: det humoristisktburleska, hvari han är så stark, förhöjes dymedelst, att de (till en viss grad) förekomma sig sjelfva såsom lifslefvande burlesker, eller i hans skildringar förråda en half medvetenhet om att vara det; en medvetenhet, som alltså dock aldrig går till något tvifvel på rigtigheten af deras verldsåsigt och omdöme.
Också är här lätt för enhvar, att fatta Komikens mening.
En annan art af ironiskt löje plägar deremot esomoftast missförstås.
Det är ett leende, som det Sköna, eller Poesien, stundom tillåter sig jemväl öfver sin egen herrlighet, – så långt som denna är en mensklig, en af menniskor frambragt eller framburen, och således alltid i någon mån delaktig af menniskovarelsens mångfaldigt inskränkande villkor.
Det är detta, som gör, att stora skalder hafva kunnat hämta anledningar till komisk lek äfven från de vördnadsvärdaste företeelser ur det Skönas, Högas, Heligas område, utan att dervid tänka det ringaste ondt, eller åsyfta något annat än ett oskyldigt skämt.
Lånar då skämtet från en sådan hög skepnad antingen det allmänna af dess form och ton, eller ock blott vissa särskilda egenheter, för att genom öfverförandet häraf på låga eller triviala föremål, och på förhållanden ur en nyare tid, åstadkomma en komisk contrastering af särdeles liflig verkan: så yttrar sig contrasten såsom en travesterande, eller hvad vi kalla parodi.
Ju mera högtidlig den lånade formen är, desto mera parodisk blir effekten; särdeles, om – såsom i den äldre Fransyska Tragedien – formen är så uteslutande anlagd på högtidlighet, att innehållet näppligen kan öfverallt uppbära den; vid slika tillfällen kommer den halfvägs, och liksom sjelfmant, hvarje parodierande åtgärd till mötes 115.
Tyvärr! utom den poetiska parodien, som aldrig menar illa, gifves dock äfven en gemen; en brottsligt och fräckt begrinande.
Det bör måhända ursäktas, om gränsen emellan dem ofta är för mängden af läsare hårfin eller gömd.
Onekligt är i alla fall, att dylik lek har mindre betänkliga sidor, när den åtnöjer sig t. ex. med Homerus, med
Virgilius, med Racine, än när den sträcker sig ända till Bibeln.
Hvar man vet, att jemväl detta slags frihet har Bellmans poesi dristat taga sig; och det ingalunda sällan.
Väl har han dervid hållit sig endast till det Gamla Testamentets berättande skrifter: alltså till de bibel-urkunder, i hvilka det helas gudomliga mening har betjenat sig af menskliga redskap, som lätteligen, för en tidsålder så långt aflägsnad från författarnes, tyckas ofta tala och bete sig alldeles förmycket menskligt; helst som det i dessa urkunder skildrade forn-patriarkaliska lifvet har just genom sin naivetet en sida, som måste synas ej mindre komisk än idyllisk, såsnart en ny skildring öfverflyttar den från dess egen grund och botten till nutidens.
Icke dessmindre är på detta fält en varsamhet nödvändig, hvilken han visserligen har stundom förglömt 116.
Men äfven då visar sig klart, om man bredvid dessa skämtstycken betraktar en hop med Bibeln gycklande fransyska (t. ex. af Voltaire och Parny), den skarpa åtskillnaden mellan sjelfsvåldigt öfverdåd och sjelfsvåldigt missdåd.
I motsats till en qvickhet, som i grunden är ej mindre prosaisk än religionsfiendtlig och hädande, framstår då den Bellmanska såsom en barnsligt yrglad leklust, som tveklöst tager sina ämnen hvar som helst, med obekymradt anspråk på tillämpning af den sanning, att ”för de rena är allting rent”.
Derföre gäller ock om dessa stycken, bland hvilka särdeles romanserna om ”Ahasverus” och ”Judith” aldrig kunna nog beundras, att de i allmänhet tillhöra det slag, som vi kallat det rent komiska; ehuru (naturligtvis) icke med någon så skarpt afsöndrande skiljegräns, att ej äfven här förnimmes humorns närvaro i bakgrunden, gömd bakom flerstädes framblickande drag af ömsom elegisk, ömsom till och med satirisk ironi.
Alla de slag af Komik, hvilkas grundbeskaffenheter nu blifvit antydda, förekomma hos Bellman i rikt bruk och sammansmälta, genom dylika inbördes öfvergångar, till ett gemensamt helt.
Men han vore ej den store skald som han är, om icke hos honom äfven den högsta arten af Ironi förmärktes: den, som ur Poesiens innersta själ – ehuru blott för de invigde uppenbar – sprider sig öfver till och med hennes allvarsammaste skapelser.
Den innebär möjligheten af all poetisk parodi; men är sjelf, i sina yttringar, ingalunda parodisk.
Det gifves en sinnesstämning, som öfver sjelfva det ljufvaste, det sublimaste, det fullkomligaste, det mest rörande och hänryckande af menskligt snille, mensklig dygd, mensklig kärlek och smärta förbreder ett fint smålöjes glans, genom hvilken dess framställningar just uppnå konstskönhetens sista fulländning.
Månne detta leende har sin grund i någon missaktning för det i Sannt, Rätt, Godt, Skönt väsendtliga och evigt giltiga?
Månne i någon så vansinnig fåfänga hos skalden eller konstnären, att hans enskilda person förhäfver sig öfver jemväl de heligaste ämnen som till behandling kunna väljas, eller anser sitt snille för en vida högre verklighet än menniskolifvets högsta objektiva värden, och derför berättigadt att nedskåda på dessa såsom på blotta leksaker för sitt förnäma tidsfördrif?
Tvärtom!
Det, som här yttrar sig, är just en handling af denna personlighets oinskränkta resignation; det är dess med återhållna tårar mysande sjelfmedömkan, då den från sjelfva sina beundransvärdaste verk skådar utåt det alltjemt fortfarande omätliga afstånd, hvari de likafullt befinna sig till Ideen – till Idealet – till Gudomligheten.
Denna sinnesstämning, och det endast för de klaraste blickar fattliga uttryck, som derur, hos just de ypperste konstnärer, gjutes öfver konstverket i och med dess sista fulländning, är den Ironi, hvars väsende, ehuru först vissa nyare tänkare117 börjat närmare aktgifva derpå, innerst är samåldrigt med Poesien öfverhufvud och framträder i den mån, som denna utöfvas såsom konstnärskap.
Man må ej invända, att till så beskaffad ironi fordras ju fantasiens förening med ett större mått af reflexion, än det vanliga hos de skalder, hvilka endast – eller åtminstone företrädesvis – äro naturskalder; och att Bellman, i likhet med Burns, visserligen är mera naturskald än konstskald.
Äfven här gäller, att reflexionen kan i ingifvelsen vara tillstädes på outveckladt sätt; eller såsom en känsla, som verkar, fastän för sig sjelf outredd.
Utan svårighet låter sig skönjas, huru t. ex.
N:o 14 af ”Fredmans Epistlar” (”Hör, J Orphei drängar”!) bevisar det förhållande vi anmärkt.
Hvad vi der se, är skenbart en ironi blott öfver den arme bröllopps-poeten Wetz: men i djupet är det just en dylik Poesiens ironi öfver sig sjelf; eller åtminstone öfver hela den incarnation, som hon antagit i egenskap af Bellmans.
Vid all sann Komik är således både vår första och vår sista iakttagelse denna: att så kunna uppdaga och behandla de contraster, kring hvilka det lägre (och, i viss mån, äfven det högre) menniskolifvets kretsar oupphörligt hvälfva sig i oafbruten sjelfparodiering, – det förutsätter en synpunkt, som icke kan gifvas inom de lägre kretsarne eller i allmänhet på en lägre odlingsgrad; en synpunkt, lika öfversinnlig och ethisk i sitt väsende, som fri och poetisk i sitt yttringssätt.