Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det föll med några få rösters majoritet.
Man skulle hafva trott, att denna utgång af saken borde hafva utgjort skäl, att icke åtminstone till följande riksdag förnya förslaget.
Så skedde dock; ty samma ledamot af BondeSt:t, som vid föregide riksdag väckte förslaget, återkom dermed vid 1851 års riksdag, dock med den utsträckning, att hela forum privilegiatum skulle i alla afs:den uphöra, hvarvid han understöddes af en ledamot af detta hus.
När detta förslag kom till Utsk:t, kunde man vara förvissad om hvad resultatet skulle blifva, nemi. tillstyrkan af motionen med den dervid gjorda utsträckningen.
Vid denna sednare riksdag hade R. o. Ad. invalt i LagUtsk:t en ledamot, nemligen nuv:de Expeditions-Chefen Carleson, hvilken i detta fall tänkte helt olika med Utskits majoritet, och han bifogade till Utskits Betänk, en reservation, som hade till följd, att E. o. Ad. utan votering afslog Utsk:ts Betänk.
Genom denna reservation synes mig vara så uppenbart ådagalagdt icke allenast det olämpliga, utan rent af det vådliga uti afskaffandet af R. o. Adis forum privilegiatum, att loga eller intet dervid återstår att tillägga.
Jag vill gerna dela deras åsigt, som anse det icke vara någon synnerlig ära i att omedelbarligen i fråga om en person lyda under HofRätten, såsom första domstol.
Men då det är fråga om sådana rättigheter, som den att såsom representant deltaga i öfverläggningar och beslut om Statens angelägenheter, anser jag det vara af stor vigt att bibehålla en ordning, som leronar garanti deremot att ingen oberättigad får inträde på detta rum.
Att blott derföre att några tjenstehjon skulle hafva större fördel af att bevaka sina fordringar vid närmaste domstol, upphäfva R. o. Adis forum privilegiatum, vore att sätta R. o. Ad. såsom representanter i en annan kategori, än andra Stånd, hvilka icke utöfva representationsrätt annat än på grund af val.
Utskit har såsom försvar för sin framställning anställt en jemförelse, som utvisar, det Utskit icke öfvervägt jemförelsens beskaffenhet.
Utskit har nemi. talat om förhållanderne i Norige..
Der finnes icke något Stånd, som sjelfskrifvet inträder inom representationens murar, och der kan också ett sådant stadgande, som här är i fråga, icke vara af någon betydenhet.
När S. o. Ad. en gång upphör att i följd af sin sjelfskrifvenhet inträda på detta rum, då först kan det vara tid, att afstå från den rättighet, som Ståndet nu eger, och skulle jag lefva den tiden och här infinna mig, skall jag vara den första att afsäga mig densamma.
Men just med afside på det förhållande, som i Hr Carlesons reservation blifvit omförmäldt, nemligen att R. o. Adis sjelfskrifvenhet bör kontrolleras, så att ingen obehörig inkommer hit, anhåller jag att R. o. Ad. ville afslå Utskits förslag.
Dessutom kan jag icke undgå att tillägga, det jag anser för - 22 D en 11 Juli f. w. slaget vara väckt helt och hållet på sidan orri saken, likasom jag anser komiterade hafva sträckt sig utom gränsen af sin befogenhet, då de inlåtit sig på området af Ståndens privilegier.
Det updrag, som R.
St:r lemnat K. M:t, att genom en komité låta utarbeta en lag angående konkurser, omfattade icke någonting annat.
Hvad nu forum privilegiatum har att göra med ordnandet af kreditförhållandena man och man emellan, går öfver min fattnings-förmåga.
Jag tror att om Hofrätt, Härads- eller Rådstufvurätt handlägger en konkurs, måste det hafva samma verkan i afseende på kreditförhållandena och deras ordnande.
Således har i detta fall R. o.
Adis forum icke det ringaste att skaffa med hvad sjelfva konkurslagen stadgar rörande oraförmälde förhållanden.
Afven ur denna synpunkt anser jag således saken vara af beskaffenhet, att icke böra af E. o. Ad. bifallas, och jag kan ej annat än förundra mig öfver att komiterade velat föreslå en lagstiftning, som icke är af behofvet påkallad.
Jag anhåller således om afslag å ingressen, i hvad den rörer 8 kap. 2 g RättegisBalken.
Den siste värde talaren började sitt yt trande dermed, att det icke är första gången som denna fråga utgör föremål för R. o. Ad:s pröfning.
Jag tror att han misstager sig deruti; ty det är verkligen första gången, som den här förekommer.
Tillförene har det varit fråga om Adelns forum privilegiatum i allmänhet; men nu blott om forum i konkursmål, och således ingalunda om andra delar af 8 kap. 2 g Rätteg:sBalken.
Detta förklarar också anledningen, hvarföre den person, hvars reservation Hr Printzensköld här åberopat och som vid ett föreg:de tillfälle motsatt sig saken, nu icke uppträder emot densamma på detta rum, utan i stället såsom föredragande i högsta domstolen gjort allt för att genomdrifva den.
Således torde denna omständighet tillräckligt vederlägga den ifrågavarande reservationen, och då Hr Printzensköld har sagt, att till denna reservation ingenting finnes att lägga, så har ju allt detta förfallit.
Förhållandet är att de flesta frågor, der tvifvel eller tvekan kan upstå om adelsmans behörighet att här representera, röra, huruvida han är omyndig förklarad.
Den omständigheten deremot, om man gjort konkurs, är någonting, sora blir till den grad officielt, att det sällan slår felt, att icke Riddarh.Direkt:n derom eger kännedom; och om också så icke är förhållandet, så står det alltid öppet, att ålägga Advokat-fiskalerna i Holrätterna att derom göra anmälan hos Direktionen.
En underlåtenhet härutinnan vore också ett groft tjenstefel.
Jag ber nu att få yttra några ord om saken i allmänhet.
Jag tillhör icke dera, som närsomhelst tillstyrker uphörandet af rättigheter för R. o. Ad., hvilka tillika innefatta förbindelser, d. v. s. rättigheter, genom hvilkas utöfvande R. o. Ad. jemväl uppfyller en pligt emot sitt fädernesland.
Men en annan fråga är, huruvida denna rätt är af någon fördel för R. o. Ad., och att så icke är förhållandet, har den siste talaren sjelf besvarat, då han sagt, att han ingalunda anser den såsom någon fördel.
Jag är ölvertygad om detsamma.
Plvaruti kan, Mine Hrr! förmånen bestå för en Pen 11 J uli f. m. 23 adelsman, att lians konkurs anhängiggöres i Hofrätt?
För den, sorn bor i stad, der Hofrätt finnes, kan det vara likgiltigt, om hans konkurs går till denna eller någon annan rätt.
Men för dem, som icke bo i sådan stad, vill jag fråga om det är en fördel eller en olägenhet?
Om t. ex. ("hvilket jag ganska ofta varit vittne till_) en olycklig adelsman, som bor i Wermland eller Norrland, gör konkurs, så måste han inställa sig här i Stockholm för att aflägga ed, hvarifrån han dock kan befrias.
Men vid första förhöret måste han personligen inställa sig.
Ar det då en förmån för denne person, att tvingas göra en resa af 4 0, 5 0, 60, ja 70 mil för att inställa sig i residensstaden?
Jag kan icke föreställa mig, att någon kan hysa en sådan föreställning.
Då det således hvarken kan vara någon ära eller fördel för den, sora befinner sig i så olyckliga omständigheter, att han måste afstå sin egendom till sina borgenärers förnöjande, att sådant skall ske inför Hofrätt, så kan jag icke finna annat, än att det är ett onus, som man bör så fort som möjligt göra sig fri ifrån.
Om R. o. Ad. skall med skäl kunna försvara de företrädesrättigheter,, som ännu tillhöra Ståndet, bör man väl frigöra sig från sådana, som äro besvärliga och för öfriga medborgare medföra en bestämd olägenhet.
Ty, Mine Hrr, jag går tillbaka till min cessionant i Vermland eller Norrland.
Han har en mängd underhafvande och står i affärer med ett större antal personer.
Större delen af dessa är arbetsfolk, som då måste skaffa sig ombud i Stockholm för att aflägga borgenärs-eden, uttaga prot.- utdrag o. s. v. Man måste erkänna, att om å ena sidan R. o. Adis forum är en olägenhet för R. o. Ad. sjelf, och å den andra jemväl en olägenhet för borgenärerna, så är det icke en fördel, och om Ståndet envist vidhåller denna företrädesrätt, som för Ståndet sjelft icke iir någon vinst, så är det klart, att det hat och den ovilja, som redan förefiunes mot detta Stånd, skola vända sig äfven mot de andra rättigheter, som kunna för R. o.
Ad. vara af större värde.
Min åsigt är således den, att om R. o. Ad. vill häfda de rättigheter, som tillika innefatta förbindelser, så bör man icke bibehålla sådana, som på en gång för R. o. Adis egna medlemmar och för öfrige medborgare medföra olägenheter.
Det liar blifvit sagdt, att komiterade sträckt sina åtgöranden utöfver sin befogenhet, då de tillstyrkt upphäfvandet af forum privilegiatum.
Jag ber att få upplysa, det komiterade hade sig uppdraget att författa en ny konkurslag, och till följd häraf borde också komiterade föreslå en ny lista § i stället för motsvarande g i nu gällande .konkurslag.
Komiterade gingo då icke utom sin befogenhet, då de togo i betraktande, huruvida innehållet af sagde g borde qvarstå eller icke.
Jag öfvergår nu till sjelfva lagen och ber att ur dess egen natur få bevisa lämpligheten af det gjorda förslaget i sagde hänseende.
Utskit har nemligen, i likhet med komiterade, föreslagit en helt annan rättegångs-ordning för konkurser, än hittills.
Det har, efter mitt förmenande, varit det felet med konkursers behandling här i Sverige, att domstolen för mycket ingripit deruti.
Nu är det meningen att skilja konkurs-behandlingen eller sjelfva för - 24 Den IX Juli f. m. valtningen från de egentliga tvistefrågorna.
Till den ändan blef det nödvändigt, att införa ett slags funktionärer, hvilka komiterade benämnt rättens ombudsmän, och hvilka skola öfvervaka sysslomans förvaltning af de afträdda boen, samt i allmänhet vara ett slags freds-mäklare emellan gäldenären och hans borgenärer.
Det är temligen klart, att en sådan ombudsman måste, derest domstolen eljest skall kunna med förtroende till honom öfverlemna det ansvarsfulla kall, som honom åligger, vara under domstolens ögon samt af densamma vara personligen känd.
Sådant är möjligt inom smärre distrikter, hvilket t. ex. inträffar på landet, der domaren alltid har personlig bekantskap med de inom hans ort boende.
Annorlunda är förhållandet med Hofrätterna, hvilkas ledamöter icke kunna känna alla personer inom sitt stora distrikt.
En Hofrätt, hvars jurisdiktion, i likhet med Svea Hofrätt, sträcker sig från Haparanda till Östergöthland, kan icke hafva tillräcklig kännedom om alla personer inom detta stora område.
Det är då nödvändigt ur denna synpunkt, att R. o. Ad:s forum i Hofrätten i detta fall uphör.
Härmed har jag besvarat en 3:dje anmärkning, sorn Hr Printzensköld gjort, då han frågat: »Hvad har R. o. Ad:s forum att göra med kredit-förhållandena?» Jag vill blott„tilliigga, att R. o. Ad:s forum har att göra med kredit-förhållandena, om det leder derhän, att tvinga personer att färdas 70 till 80 mil bort, för att bevaka sina fordringar.
Jag är i allmänhet icke af den åsigt, att förslag, som en gång blifvit af R. o. Ad. afslagna, skola ånyo framläggas.
Men någon förebråelse härutinnan drabbar mig icke nu. emedan denna fråga icke förut varit föremål för R. o. Ad:s pröfning.
Jag vågar således anhålla, att R. o. Ad., under förutsättning att förslaget i öfrigt bifalles, äfven bifaller framställningen, att R. o. Ad:s forum i konkursmål måtte uphöra.
Jag är helt och hållet förekommen af Gr.
Sparre och anhåller att lill alla delar få förena mig med honom.
I denna fråga är för öfrigt tillräckligt ordadt vid föregående riksdag, och jag inskränker mig derföre endast, till yrkandet om bifall till Utsk:ts förslag, och då, på sätt den siste värde talaren antydt, det nu blott är fråga om uphörande af R. o. Ad:s forum privilegiatum i konkursmål, torde någon tvekan att bifalla förslaget icke kunna upstå.
Sparre, hvad angår hans yrkande om borttagande af R. o. Ad:s forum i konkursmål.
Men jag går ännu längre, då jag önskar denna rättighets fullkomliga upphörande.
Jag har vid en föregående riksdag varit af samma mening, ehuru förslaget då föll med 2 rösters öfvervigt; men orsaken dertill varatt tre ledamöter gingo bort, och dessa trenne, af hvilka jag ser en här närv:de, voro af den åsigt, som stannade i minoriteten.
Hade de förblifvit på sina platser, skulle förslaget redan varit lag.
Jag kan icke heller inse, att denna rättighets borttagande kan på minsta sätt göra R. o. Ad. skada; tvertom är det min öfvertygelse.
I) o ii 11 Juli f. m. 25 att rättighetens bibehållande länder till ganska många svårigheter vid åtskilliga fall.
Det är öfverflödigt att vidare orda om saken, då Gr.
Sparre så tillräckligt utvecklat skälen för borttagande af ifrågavarande forum i kcnkursmål; hvadan jag blott anhåller att få instämma i hans yrkande.
Det var under Hr Print zenskölds anförande som jag begärde ordet.
Jag har många gånger kunnat fatta, hvarföre Hr Printzensköld ifrigt motsatt sig reformer i afseende på R. o. Ad:s sjelfskrifvenhet, dess rättigheter och privilegier; men jag förstår sannerligen icke, hvarföre han skall motsätta sig det nu ifrågavide förslaget.
Då emellertid den värde talarens mening blifvit så fullständigt vederlagd, vore det blott att borttaga R. o. Adis dyrbara tid, om jag vidare yttrade mig.
Jag ber blott att få nämna, att just vid konkurser måste det väl snarare vara en förmån att få den saken så tyst och stilla upgjord som möjligt är.
För min del kan jag icke annat än tillstyrka bifall till förslaget.
Hr Printzensköld har såsom hufvudsakligt skäl för sin begäran om afslag på hvad det föredragna Betänkit innehåller angående upphäfvande af R. o. Adis forum privilegiatum i konkursmål anfört vådan af den bristande kontroll, som skulle upstå i afside på kännedomen om en adelsman, sorn ville vid riksdag sig infinna, befunne sig i konkurs-tillstånd eller icke.
Om detta vore det enda skälet för bibehållande af forum, tror jag att det icke kan ega mycket att betyda.
En kontroll i detta afside kan lätt vinnas genom ändring på annat håll, t. ex. såsom här blifvit föreslaget, att underdomstolarne skulle till vederbörande advokat-fiskaler i Hofrätterna insända upgifter på alla adeliga cessionanter, hvarefter advokat-fiskalerna skulle meddela detta åt Riddarh.
Direktionen. £n sådan kontroll synes mig vara alldeles tillräcklig.
För öfrigt har af Hr Printzensköld blifvit ifrågasatt, huruvida uphörandet af R. o.
Adis forum privilegiatum har med konkurslagen att göra.
Såvida det är nödvändigt, att i en konkurslag bestämma, hvilken domstol, som skall uptaga och behandla sådana frågor, lärer det väl också vara nödvändigt, att införa ett dylikt stadgande, och Utsk:t har således icke kunnat undgå att i ingressen framställa förslag om uphäfvande af Adelns forum i detta fall.
För öfrigt instämmer jag helt och hållet i den del af Gr.
Sparres anförande, som rörer de svårigheter, hvilka upstå så väl för frälsemannen sjelfva som för borgenärerna, då de skola i en främmande och aflägsen ort bevaka sina fordringar.
Jag är följaktligen af den tanken, att upphörandet af R. o. Adis forum privilegiatum uti ifrågavarande hänseende icke kan vara någonting, som för Ståndet är menligt, utan tvertom ledande till dess gagn och fördel.
Om jag också begick ett misstag deruti, att jag refererade, huruledes den vid 1848 års riksdag
Den 11 Juli f. m. väckta frågan om uphörande af R. o. Ad:ns forum privilegiatum angick blott behandlingen af adelsmans konkurs, så qvarstå i alla fall, enl. mitt förmenande, oförminskade de skäl, som jag tagit mig friheten anföra mot förslagets antagande.
Visserligen har jag nu hört flere ledamöter, som eljest i många fall äro liktänkande med mig, öfvergå på den liberala sidan och vilja efterskänka en rättighet, som ansetts såsom en förmån för R. o. Ad.
Men det hindrar dock icke mig att fortfara i min åsigt.
Besynnerligt nog är det likväl, att i de Betänk:n, som vid 1848 och 1854 års riksdagar afgåfvos från LagUtsbt ronde detta ärende, den delen, som angick förmynderskap m. m., blott i förbigående vidrörts, under det att Utsk:t vidt och bredt ordar om de svårigheter och besvärligheter, som skulle vara för handen för borgenärer i konkursmål.
Detta visar, att det egentligen var härutinnan som man ville borttaga forum privilegiatum.
Genom framhållandet af dessa skäl vill det synas som örn de värda ledamöterna i Utsk:t icke fästat upmärksamheten dervid, att dessa svårigheter snarare inträffa med personer, sorn tillhöra de vanliga domstolarne, än med adelsmän.
En grosshandlare t. ex., som har sin rörelse i Stockholm, men har egendomar 30 till 40 mil härifrån, tror jag mera åstad kommer besvärligheter genom sin konkurs, än medlemmar af R. o. Ad.
Jag har sjelf en konkursfordran, som tvingat mig att resa ner ända till Elfsborgs län, och jag frågar, om det icke varit förmånligare att kunna resa till Jönköping, dit jag har närmare.
Det är besynnerligt, att man framhåller sådana skäl, då de verkligen i det hela ingenting betyda.
Jag glömmer icke så lätt det gamla latinska ordspråket: »Gutta cavat lapidem, non vi, sed ssepe cadendo».
Borttager man så småningom det ena stödet efter det andra, så kommer också allt ovilkorligen att falla.
Det har i alla tider besannats, att ju mera eftergifter man gör, desto högre anspråk får den, för hvilken eftergifterna gjorts.
Detta hafva vi sett alltsedan år 1810, då eftergifterna började. R. o. Ad. har också med mycket skäl efterskänkt åtskilliga af sina rättigheter.
Nu qvarstår endast rätten att representera vid riksdagarne, och då kommer man och frågar: »När Hrr:ne icke hafva andra rättigheter, än denna, med hvad rätt sitta då Hrr:ne såsom sjel(skrifna ledamöter i ett Stånd?
Ligger det då icke klart att äfven denna rättighet måste uphöra?
Ty det ena är en ovilkorlig följd af det andra».
Så har jag tänkt mig saken; men jag hör nu, att vid 1860 års riksdag är opinionen annorlunda, än vid riksdagarne 1848 och 1850.
Jag får naturligtvis buga mig för den majoritet, som vid en blifvande votering kommer att ådagalägga denna hängifvenhet för reformer, äfven om man dermed icke gör andra medborgare •någon tjenst.
Jag kommer troligen icke att lefva, då man såsom skäl för ytterligare eftergifter skall åberopa det beslut, som nu kommer att fattas.
Den sista rättigheten skall då äfven gå sin kos, den att kunna inträda på detta rum för att deltaga i öfveriäggningar och beslut om fäderneslandets angelägenheter.
Sparre har talat om den ifrågav:de eftergiften, som om Deli 11 Juli f. m den verkligen skulle röra en företrädesrätt.
Den gör det också, ehuru den icke är af något reelt värde; men för R. o. Ad. anser jag den vara en sak, som bör bibehållas, just för de kontrollers skull, som äro nödvändiga för att hindra obehöriga personer att inträda pä Riddarhuset såsom representanter.
Man liar visserligen sagt, att dessa kontroller ändå kunna åstadkommas.
Den är icke särdeles bevandrad i våra annaler, ang:de efterlefvande af författmr, som icke redan har sig bekant, med hvilken noggrannhet det iakttages.
Detta har också Hr Carleson i sin reservation antydt, och det kan äfven, på sätt han anmärkt, hända ganska lätt, att obehöriga här vinna inträde.
Huruvida Hr Carleson, såsom Gr.
Sparre sagt, frånträdt sina åsigter i detta fall, vill jag lemna derhän.
Jag är väl skyldig att tro förhållandet vara sådant, då Grin upgifvit det.
Men besynnerligt nog var det blott för några dagar sedan som mannen till mig yttrade, att han fortfarande hyste samma åsigter, som år 1850.
Att han icke är här i dag för att uttala sina tankar, kan komma deraf att hans tid, såsom Expeditionschef i en statsexpedition, kan vara uptagen af andra och vigtigare göromål.
Jag tillåter mig således att hysa något tvifvel om att han så helt och hållet frånträdt sin öfvertygelse; det förundrar mig, att man kunnat yttra en sådan åsigt, som den att en underdomstol skulle hafva en närmare bekantskap med de personer, som skulle förordnas till rättens ombudsmän, än hofrätten.
Om en person förklaras för rättens goda man, liar denna rätt i saken så mycket intresse, att tvifvelsutan ingen annan kan af hofrätten förordnas, än den som är fullt qvalificerad att förtroendet emottaga.
Emellertid torde det, när vi komma till den frågan, blifva en annan sak att afgöra, huruvida det är lämpligt att införa sådana gode män.
Det är en sak, som är främmande i vårt land och som snarare torde komma att inveckla, än förenkla konkursmålen.
Jag förutser utgången af denna vigtiga fråga; men jag hade önskat, att Utsk:t med större skyndsamhet handlagt dessa ärenden, så att de kunnat inkomma före en tidpunkt, då R. o. Ad:ns bänkar äro så glesnade, som nu är förhållandet.
Något giltigt skäl för detta dröjsmål har icke förefunnits, då det blott är det 33:dje Betänkit, som Utskit hunnit afgifva, ehuru vi befinna oss i riksdagens 8:de månad, hvartill kommer, att när man granskar eller ser på beskaffenheten af de föregide Betänkma, dessa icke äro af den vidlyftighet, att man ej för många månader sedan kunnat inkomma med det här ifrågavide.
Då jag, som bekant är, i allmän het är en motståndare till undantagslagar, kan jag icke underlåta att uttala mina tänkesätt, äfven i denna fråga, och ber att få yrka bifall till Utsk:ts Betänk, i nu föredragna del, hufvudsakligen på de skäl, Utsk:t sjelft framställt.
Sparre har redan utvecklat frågan så fullständigt, att det icke torde återstå något att vidare tillägga; hvarföre jag också ber alt få med honom till alla delar instämma. 28 Den 11 Joli f. m.
Hr Gr:n har påpekat de stora svårigheter, som upstå för en frälseman, då han är aflägset boende från hofrätt, och, beträffande borgenärerna, förefaller det mig som om dessa skulle hafva lika stora olägenheter, men deremot stor rätt att få saken noggrannt utredd på närmaste håll och utan omvägar.
I afs:de pä
Hr Printzenskölds motskäl, att det skulle kunna hända hvilken som helst att hafva affärer med aflägset boende personer, så är detta en följd deraf att man eger fordringar och egendom, hvilket tillkommer hvarje individ.
Jag tror, att det i allmänhet är nödvändigt att E. o. Ad. ställer sig på samma ståndpunkt som öfriga landets innevånare.
Detta är en principfråga, och det är således vigtigt att den snart kommer till afgörande.
Jag anhåller derföre om bifall till Utsk;ts förevide förslag.
Det vill synas som om denna fråga vore temligen enkel, och som om de argumenter, hvilka blifvit med mycken talang anförda emot densamma, icke höra hit, utan stå på sidan om saken.
Den gäller nemi. ingalunda om E. o. Ad. vill afstå sin representationsrätt, utan endast, huruvida Ståndet vill afsäga sig forum privilegiatum i konkursmål, hvilket afsägande står i oskiljaktigt sammanhang med frågan örn en ny konkurslag.
Prågan är således, hvilket är bättre för det allmänna och fördelaktigare för K. o.
Ad., antingen att bibehålla rättigheten att icke i konkursmål sortera under under-rätt, utan under hofrätt, eller att, med afstående af denna rättighet, på samma gång antaga en förbättrad konkurslag.
Mig synes det gifvet, att om den nya konkurslagen verkligen innefattar en stor förbättring, så vore det att göra både E. o. Ad. och landet en stor skada, om man, för att bibehålla detta forum i konkursmål, hindrade landet från att komma i åtnjutande af fördelarne af en bättre konkurslagstiftning.
Då det således här är fråga om att bereda det allmänna och E. o.
Ad. en stor förmån, kan jag icke inse något skäl att motsätta sig saken.
Skulle det deremot visa sig, att den nya lagen icke vore så god, så förfaller också frågan om forum privilegiatum.
Jag tror, att frågan invecklas, om den fattas på sätt Hr Printzensköld gjort, eller såsom en eftergift å E. o. Ad:ns sida.
Det är nemi. icke någon eftergift, utan det en sak, som ligger i E. o. Adois egna ledamöters intresse.
Det är icke någon koncession, utan en förändring i lagen, som är nyttig för icke allenast E. o. Ad., utan äfven för öfrige samhällsmedlemmar, och det borde väl icke kunna vara något skäl för E. o. Ad. att motsätta sig densamma.
.Tåg skulle icke säga ett ord, om här vore fråga om att afskaffa en rätt, som för någon medförde den ringaste fördel; men jag tror, att den nuv:de ordningen är för E. o. Ad. ett besvär, ett onus, utan afs:de på de olägenheter, den medför för öfrige medborgare.
De fleste af en persons fordringsegare äro naturligtvis boende i orten, och det är för desse, som det gäller att resa 7 0 till 80 mil bort.
Jag anhåller således, att Den II Juli f. m. 29 frågan icke drages in på koncessionernas område; ty det gäller ej någon koncession, utan blott att göra en förändring, som den nya lagen ovilkorligen fordrar.
Man säger, att hofrätten kan lika väl känna personer i Stockholm, som rådstugurätten.