Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han reste sig så häftigt, att han, stammande, måste söka efter en ursäkt.
– Kära herrar, jag befinner mig inte fullt väl och går upp på kammaren för att hvila.
Han förstod, att han icke längre skulle söka efter medhjälpare utan själf bli det ensamma sanningsvittnet.
Morgonljuset fyllde hela hans kammare.
Den var belägen öfver det rum, där de andra voro samlade, och trähusets väggar och golf voro så tunna, att han ännu kunde höra Agrells stämma.
Han öppnade dragkistan, där en mängd turkiska dräkter och dukar lågo bevarade till att begagnas af honom och hans kamrater, när de någon gång ville vara okända.
Det glindrade i guldstickningar och tofsar, och långsamt uppknäppte han sin svenska rock och väst för att utbyta dem mot den främmande påklädseln.
Men när han såg dem ligga på bädden, när han såg de hopsydda risporna efter ett sabelhugg på ärmen och när han på det utslitna fodret igenkände styngen, med hvilka hans mor insytt fullmakter och passbref, då ville han icke släppa den gamla dräkten ur händerna.
Han kastade sig framstupa på sängen och drog kläderna samman i en omfamning och gömde ansiktet i rockfodret som mot en kudde.
– Gud, Gud! – hviskade han.
– Det är den mission du gifvit de svenske, att de midt i en usel värld skola visa hvad fattigdomen och en öppen panna kunna mäkta.
Var det inte för sin fattigdom de blefvo slagna!
Var det inte för sin fattigdom de lyfte sitt hufvud, så att de blefvo ärade bland människor.
Om de hade mynt att besticka Seraljen och icke blygdes att begagna dem, skulle alla sultanens knektar stå under deras fanor.
Är det inte din vilja, att där tsaren gäldar med penningar, där skola de betala med sitt lif!
Genom golfvet hörde han ännu, hur Agrell läste ur bibeln.
– Och jordens konungar, som med henne lefvat i yppighet, skola gråta och sörja öfver henne, när de se röken af hennes brand, stående på afstånd af fruktan för hennes plåga, sägande:
Ve, ve den stora staden Babylon, den starka staden, att på en stund din dom är kommen!
Och jordens köpmän gråta och sörja öfver henne att ingen mer köper deras skeppslaster, deras skeppslaster af guld och silfver och ädelstenar och pärlor och fint linne och purpur och silke och skarlakan och allt deras luktträ och alla deras kärl af elfenben, af dyrbart trä, af koppar, järn och marmor, deras kanel och kryddor och smörjelse och rökelse och vin och olja och semlomjöl och hvete och ök och får, deras hästar och vagnar och trälar och lifegna ...
Celsing såg för sig den stora staden och sultanen, som nalkades på sin häst, och han såg sig själf, som skulle lämna fram brefvet.
Men så tycktes honom att turbanerna förvandlades till hundlokor och maskrosor vid en gärdesgård, där några barfotade torparebarn lekte med en barkbåt i bäcken.
På bänken uppe vid huset satt hans mor och visade honom hur skickligt hon sytt in hans fullmakter och passbref under rockfodret.
Han steg upp och strök sig öfver pannan och utbrast högt som hade han talat till henne:
– Hellre än att de svenske bli till en spottvisa och jagas sin färde som bettlare, må väl en af dem låta sitt lif!
– Med hvem talar du? – frågade i detsamma Agrell, som kom uppför trappan till kammaren.
– Du har låst dörren inifrån och unnar inte mig sänghvila.
Ifrigt hoprullade nu Celsing kläderna i en duk och knöt noga igen byltet.
Vid ena snibben fäste han en papperslapp, på hvilken han skref, att han testamenterade alltsamman till sin tjänare, på det att ingen främling skulle få bära hans hederliga gamla svenska liveré.
– Bästa bror, – ropade han till Agrell, – harmas inte öfver mina besynnerligheter, men låt mig ännu få vara ensam med mig själf några ögonblick.
Under tiden pådrog han de veckiga turkiska byxorna och stötte tofflorna på fötterna och trädde armarna i den guldstickade jackan.
Så snart han hade gömt klagoskriften i gördeln och påsatt den röda lufvan, öppnade han varsamt fönstret.
Agrell satte sig ned på öfversta trappsteget men ryckte allt emellanåt i låsvredet.
– Celsing är en så blyg och stillfärdig ung man, tänkte han, att ingen rätt kan veta hvad han går och bär på, men litet skulle det anstå en stugupilt som han att kasta sig in i några äfventyrligheter.
Han ryckte ännu en gång i låsvredet och sade:
– Du är inte född att begå några dårskaper, bror Celsing, utan att med åren beskedligt sätta dig i ro med heder och odla din kål ...
Men hvad skall detta betyda, att du går fram och åter öfver kammargolfvet utan att vilja låta dörren upp?
I stället att svara steg Celsing upp i fönstret, och på grenarna af en kastanje klättrade han sakta ned till marken, för att ej vännernas varningar eller sista handtryckning skulle beröfva honom makten öfver sig själf.
I trädgården gingo en mängd tjänare i ljusblå rockar med ofantliga galoner af guld och silfver för att till det yttre dölja beskickningens armod, men de befunno sig på andra sidan huset.
Utan att se tillbaka smög sig Celsing genom grinden, och när han omsider kom fram till torget mellan Hagia Sofia och Seraljen, ställde han sig under det stora trädet bland tiggarna och de vanföra.
Här är det rum, tänkte han, som Gud nu anvisat mig.
Ni stackare på kryckor, ni arma, som knappast ha en sten att sofva mot, lären af mina landsmän vägen till upphöjelse!
Han tog ej sitt öga från Höghetens Port, där vaktande kapidsjier höllo de nyfikna tillbaka med sina sablar och där, droppande efter nattens strida regn, två afhuggna hufvud sutto spetsade i nischerna på muren.
Ovan vid de låga tofflorna utan klackar kände han sig mindre än annars, men när han reste sig på tåspetsarna kunde han öfver turbanerna se in på den rymliga Janitsjargården ända fram till den andra porten, Välgångens Port.
Hvita evnuker röjde där en bred väg mellan väggar af guldstickadt silke och vaggande turbanfjädrar.
Skäggiga ulemas i violetta kåpor och blå stöflar, agaer i himmelsblå mantlar och soldater i höga gula mössor sträckte sig framåt och bespejade den ännu tillslutna porten.
Genom den skulle sultanen komma.
Han visste det.
Han uppläste för sig själf ur minnet slutraderna i det bref, som hans fingrar kramade under gördelns veck:
– Detta är utan någons begäran men för sanningens och de betryckta landsmännens skull skrifvet af svenske undersåten Gustaf Celsing.
I det brefvet hade han berättat om storvezirens och ämbetsmännens falhet, men då allt guldet och silket nu glittrade i solen, tycktes det honom, att han ändå sagt för litet.
Han mindes kärran med halmsäckarna, på hvilka hans sjuka konung åkte öfver steppen.
Han mindes, hur i Bender öfverstar och generaler svärtade sina förslitna rockar i sömmarna, för att bristerna icke skulle sticka turkarna i ögat.
Och ändå hade han sett mäktiga sändebud buga sig för dessa flyktingar med en uppriktigare vördnad än den, hvarmed de bäfvande åskådarna nu sänkte sina turbaner.
En fasans tystnad bredde sig öfver människohafvet, och ofvan i höjden sjöngo böneroparna från Hagia Sofia.
Han hörde dem hälsa Mohammeds kejserliga ättling från den kyrka, hvars kupiga stenhimmel blifvit byggd vid psalmsång till ett kristenhetens underverk och där benskärfvor af heliga martyrer sutto inmurade bakom hvart tolfte hvarf tegel.
Han grep om en tiggares krycka för att kunna höja sig upp.
I Välgångens öppnade port urskilde han storvezirens pyramidformiga hufvudbonad och gröna kaftan, de ljusblå stallknektarna, de dunkelgröna agaerna af den kejserliga stigbygeln.
De röda skarprättarna kommo med sina snören, kaffebärarna och vattenbärarna med sina handdukar, brickor och guldkannor, och slutligen närmade sig beskuggad af sidenfanorna, sultanen, Achmed den tredje, tulpanfesternas och bröllopens herre.
Celsing trefvade med båda händerna i sin gördel och ryckte fram brefvet.
– Gud vare den olycklige nådig! – sorlade tiggarna.
– Det är en sinnesrubbad, som icke vet hvad han gör.
De togo fast i hans jacka för att hålla honom tillbaka, men de voro för orkeslösa och svaga.
Då började en af krymplingarna att slå honom med kryckan, men han kände det icke, och med brefvet lyft öfver sitt hufvud trängde han sig in bland janitsjarerna och ställde sig midt i sultanens väg.
Sultanen, hvilken satt något framåtlutad i sadeln, var mycket blek, och hans ögon liknade eldsljus genom immiga rutor.
Utan att hålla in hästen sänkte han sin hand och mottog brefvet samt gömde det i sin med svarträf kantade hvita damastpäls.
Skarprättarna grepo nu Celsing och ledde honom öfver Janitsjargården till en fängelsehåla, som var belägen under Välgångens Port.
– Du har djärfts att framlämna ett klagobref, – sade de.
– Månne du också har fullgiltiga bevis för det du skrifvit?
Han vaknade upp och svarade:
– Bevis ...
Mitt ord ...
Tag mitt lif, tag mitt blod som bevis!
De skakade suckande på hufvudet och lämnade honom i ensamhet, men på fängelsemuren föll en lika varm och klar strimma af dagsljuset som den solstråle, hvilken om morgonen bestämde honom att offra sig.
Det styrkte honom i hans beslut att med höjd panna invänta sitt straffs fullbordan.
Han tog en hvass stenflisa från marken och förkortade de långa timmarna med att inrista ord just där strålen träffade väggen.
Allt som strålen långsamt flyttade sig, följde han efter och utarbetade bokstaf vid bokstaf.
När kvällen bröt in, hade han på modersmålets språk redan ingräft följande rader i det aflägsna blodshäktets murbruk:
Jag frös och jag svälte
med fröjd för min hjälte.
De våra förblödde.
De ädlaste dödde ...
När han hade fullbordat ordet »dödde», bleknade strålen och det vardt mörkt.
På afstånd bortom den tredje och innersta porten, Lycksalighetens Port, ljödo flöjter och guitarrer från Seraljens trädgårdar.
Då steg oron och ångesten åter i hans sinne, och han talade halfhögt och vred sina händer:
– Kvinnor och lustbarheter aktar jag litet ... och drick och spis ej heller mer ...
Och allt detta utpyntade siden, som människorna längta efter?
Fåfänglighet, fåfänglighet!
Hvad värde besitter det, när du väl äger det!
Hur godt sof jag inte mången natt med min gamla klädesrock hoprullad under hufvudet ...
Men där ute i världen är så mycket, mycket, som jag gick kall och likgiltig förbi.
Finge jag min frihet åter, jag skulle kunna sätta mig under trädet hos tiggarna och visa på en af de små glänsande ödlorna i gräset och fröjdas åt att se den ...
Hjärta, hjärta, du som bultar så tungt, hvarför hängde du så tomt i mitt bröst, när dagens ljus ännu sken på min väg!
Timme efter timme vakade han i mörkret, och allt innerligare blef hans längtan att få återse sin ljusstråle på muren.
Genom nyckelhålet kunde han skönja, att ett svagt månsken låg öfver marken, men omkring honom förblef det mörkt.
Då kastade han sig ned och fortsatte att uttänka de verser, som han nästa morgon skulle rista i muren.
Han menade, att blefve han fri, skulle han upprepa och tyda de verserna för de fattiga under trädet vid Seraljporten, men såge han aldrig den öppna himmelen åter, då skulle kanske någon af hans olyckliga landsmän en gång hämta tröst af att finna de svenska orden på muren.
När han hade fått hela stycket färdigt, satte han sig upp, och på tonen af en påskvisa, som han mindes från sin barndom, sjöng han med hög röst:
De ädlaste dödde.
Hans skara är fången
med gamla och unga.
Hans stjärna är gången
i skyarna tunga.
På främmande slätter
hans stoltaste ätter
vid kyrkorna tigga.
På strå fick han ligga
och nämns dock den störste!
I hungrande alle
på stenarna kalle,
kom, skåder er förste!
Medan han ännu sjöng glänste helt plötsligt ett rödt sken mellan fingrarna, som han höll öfver sina ögon.
Var det ändtligen soluppgången?
Men den röda strålen flyttade sig oroligt fram och åter på muren och allt närmare hördes steg och röster.
Så blef det åter mörkt, och en nyckelknippa slamrade länge vid låset.
Två slafvar inträdde med facklor, och framför honom på marken lade de ett hopknutet bylte.
Den ena slafven höjde därefter facklan och tilltalade honom.
– Padisjan hälsar dig och säger:
Så stor är hans vördnad för de svenske och deras konung, att han hellre önskat se dig som sin gäst än som fånge.
Din skrift vill han begrunda.
Påtag nu den klädsel, som tillkommer dig, och gack i fred till ditt hus!
Celsing knäböjde och öppnade byltet och där återfann han sina svenska kläder.
Han lyfte rocken upp mot facklan för att se att det verkligen var den riktiga.
När han igenkände sabelhugget på ärmen och moderns sömnad på det gula fodret, afdrog han i slafvarnas åsyn den turkiska sammetsklädseln och påknäppte åter sin nötta hedersdräkt.
Med hatten framför sig steg han ut i månljuset, men när han vid Höghetens Port kom till de sofvande tiggarna under trädet, fattade han den närmaste gubben om skuldrorna och kysste honom.
– Du känner mig inte, – sade han.
– Men om du rätt gjorde det, skulle du följa mig till mitt folk, och det skulle lära dig vägen till upphöjelse.
Ofta såg jag min konung sofva liksom du med en sten under sitt hufvud.
DUMMA SVENSKAN.
Det var en gång en vintermorgon, då dimmorna lågo på Marmarasjön som snöiga klippöar, men alla det gula Stambuls minaret glödde redan ända ned till understa balkongen.
En evnuk, som tillhörde sultanens moder, hade begifvit sig till sin förste herres graf för att bedja.
Under hemvägen köpte han på torget en hvit slafvinna, som med sin höga växt ådragit sig hans uppmärksamhet.
Han följde bakom henne på några stegs afstånd och visade allt emellanåt vägen med sin silfverbeslagna bambustaf, men lika ofta skakade han på hufvudet och tänkte: – Hvad man den här gången kommer att säga, det skulle inte ens en profet kunna förutspå.
Hon har ju fötter som en järnbärare.
Han ledsagade henne förbi den yttre seraljgårdens högdraget likgiltiga vakter och vek af nedåt vattnet.
Där klappade han på en liten oansenlig och af vildvin nästan undandold trädgårdsport.
– Mitt barn, – sade han till slafvinnan, medan de väntade.
– Gubben som nu kommer med sina nycklar, heter Afdankade Messias, och du må så gärna först som sist lära dig, att det är en farlig och sällsam man.
I sin ungdom hette han Sabathaï och lefde då som jude i Smyrna, påstås det.
Så begynte han predika, att han var den andra Messias, men storherrn befallde sina bågskyttar att pröfva hans osårbarhet, och då afsvor han sin helighet och blef i stället portvakt i Seraljen.
Låset gnisslade, och porten öppnades långsamt och försiktigt af en gubbe, hvilken hade en trasig brun schal knuten om lifvet som bälte.
Evnuken lade nedlåtande sin svarta hand på hans axel.
– Jag skall gifva dig ett mynt af blankt silfver, du gamling, om du, innan vi gå vidare, spår denna nya tjänarinna.
Aldrig har jag mer tvehågse fört en nykommen öfver din tröskel ...
Se här, kvinna, tag min staf och drag med den ett streck på sandgången och låt mannen tyda det och förutsäga din framtid!
Så snart slafvinnan hade efterkommit denna befallning, böjde sig Afdankade Messias öfver sanden och mumlade:
– Det är ett rakt streck ...
Det går tvärs öfver vägen till rabatten, där markens giftiga kryp smyga kring under rosenståndet ...
Det är alldeles rakt, säger jag ... inte en bukt, inte en hake ...
Behåll ditt mynt, herre, ett så rakt streck har ingenting att förtälja.
Den kvinnan kan jag inte spå.
– Så må du också få den lön du länge förtjänat, gamle bedragare! – svarade evnuken samt ryckte till sig sin staf och lät den falla öfver ryggen på Afdankade Messias.
– Minns du när du predikade och lärde, att du var en Guds profet, som en gång skulle komma ridandes på ett vilddjur, med tyglar af sjuhöfdade ormar!
Afdankade Messias stod en stund på sin ena fot som en trana och kliade sig med den andra i knävecket.
Därefter tog han ett par steg tillbaka, och hans lilla rynkiga ansikte förvred sig, medan han höjde sina händer och hväste:
– Hugg och slag får jag för din skull, obekanta kvinna.
Vare du förbannad, och må ormar och skorpioner vålla din död!
Nu har jag spått dig!
När han hade sagt detta, låste han åter försiktigt porten bakom dem och linkade bort öfver kiselstenarna vid vattnet.
Evnuken hade emellertid redan fattat slafvinnan om armen och ledde henne uppför en brant stentrappa mellan fästningshöga murar.
De kommo upp i en lustgård, där gångarna voro beströdda med krossade musselskal, hvilka sakta knastrade under deras steg, och han tecknade åt henne att gå vördnadsfullt långsamt och tyst.
Mellan cypresserna hängde på snören förgyllda burar med sångfåglar, små springbrunnar plaskade och stänkte i skålar af parosmarmor, och genom en lång hvalfgång af susande myrten och buxbom förde han henne ut på en udde mot hafvet.
I en rundel af plataner stod en hvit kiosk med veckigt svängda tak och halfmånar och stjärnor på spirorna, och på mattan utanför dörren jollrade ett par ammor lågmäldt och smeksamt med några barn, hvilka de lärde att gå.
Midt i dörren satt på dynor en hvithårig kvinna i fotsid sobelpäls och knöt en hvit bandrosett kring skaftet på en barnskallra af purt guld.
Det var Biet i Rosenknoppen, sultanens moder, den undersköna grekinnan från Retimo, som i sin ungdoms blomning, då hennes läppar ännu liknades vid vårens dagg, hade gjort Mohammed IV vansinnig af undergifven kärlek.
Hur väl mindes icke den åldriga sultanan de förfärliga timmar, då janitsjarernas facklor lyste öfver gårdarna och hennes afsatta gemål drog sig undan till palatsets innersta kamrar för att under bön och dödsbetraktelser bereda sig till fängelset och grafven.
Ännu kunde hon se sig själf i de långa år, då hon i Eski-Seraj, de åldrade haremskvinnornas dystra hem, sömnlös gick fram och åter öfver mattorna och vred sina händer, under det att en medtäflarinnas son, upptagen af teologiska samtal med softas och stjärntydare, utandades sin kyla öfver de forna sultanernas borg.
Allra bäst ihågkom hon dock den morgon, då en son af hennes eget blod ändtligen hyllades vid janitsjarernas skri och då hon på nytt från sin bärstol såg Lycksalighetens Port springa upp på vid gafvel och fattade allmaktens spira med lika trygg och stadig hand som hon nu höll sina barnbarns guldskallra.
Hennes ansikte var gulaktigt och hvasst, men en oändlig ljufhet darrade öfver det sorgmodiga småleendet.
Evnuken kastade sig framstupa ned på mattan men reste sig åter på hennes vink och begynte tala.
– En gång hittade på Haivanserai ett barn en stor diamant af skönaste vatten.
Ingen, höga sultana, ingen visste hur den kommit dit, men en lärd alim berättade, att just på det rummet hade fordom under ett triumftåg kejsar Justiniani krona blifvit borttappad.
Du har väl också förnummit, höga sultana, att en fattig man en gång hittade en härlig diamant på en sophög invid Egrikapu-porten.
Så litet anade han stenens värde, att han bytte bort den mot tre silfverskedar, men nu sammanhåller den stenen panaschen på din sons turban.
Kostbarheter af alla slag ligga sedan gammalt gömda i denna stads grushögar och kanske i marken här under oss, men när skattsökaren kommer med sin spade, letar han på orätt ställe och hittar bara benknotor och mögligt murbruk.
På det sättet går det också ofta mig, din tjänare, när jag skall köpa slafvinnor.
I ett helt år har jag ängsligt burit på din befallning att skaffa en gulhårig och storväxt slafvinna.
Det friskaste källvatten har smakat mig kvalmigt, och den mjukaste sofmatta har tyckts mig hårdare än en af trappstenarna i Sjutornen, ty tanken på din åstundan har icke unnat mig någon fred.
Först i dag – just när jag för en kort stund glömde min oro och gick att bedja på din gemåls graf – lät mig den nådige guden helt oförmodadt få syn på en sådan slafvinna, som du önskade.
Han aflyfte den simpla schal, som slafvinnan bar öfver sitt hufvud, och där stod en kvinna med ljust tillstruket hår och klara, öppna drag.
Sultanan lade skallran i sitt knä och svarade småleende:
– Min son drömde en natt i ramadan att han såg mig omfamna och kyssa en storväxt och gulhårig slafvinna.
Som ingen sådan fanns i hela Seraljen, gjorde drömmen mig nyfiken.
Jag vet dock icke rätt hvilket ämbete vi skola kunna gifva åt denna nykomna tjänarinna.
Hon är för lång och ovig att bli danserska eller att betjäna min son.
Han älskar framför allt små fötter och små händer ...
– Visserligen, – svarade evnuken, då han märkte hur föga hans köp behagade sultanan, – men ännu har jag icke på långt när berättat dig det märkvärdigaste hos denna kvinna.
Jag skulle sannerligen knappast själf våga tro mitt eget tal, så framt icke slafhandlaren bedyrat sanningen vid sin egen salighet.
Jag känner honom och vet, att han är en obeskrifligt from och rättskaffens köpman, som aldrig bedragit oss hvarken i fråga om slafvinnornas ålder eller födelseort.
Denna kvinna kan dessutom redan många ord på vårt språk och har själf intygat att slafhandlaren talar sanning.
Hör mig därför, höga sultana, och döm om jag någonsin haft en sällsammare ädelsten att lämna dig!
Med hvilken hänryckning brukar du icke tala om ditt lejon i Bender, de svenskes store konung.
Nåväl, denna fattiga kvinna är en dotter af hans folk och född i hans aflägsna rike, där det hvarken finns gräs eller blommor utan ligger djup snö midt i sommaren.
Den nyss så likgiltiga sultanan kastade skallran åt sidan och reste sig, full af häpen undran.
Hon glömde sin egen värdighet och gick noga besiktigande rundt omkring slafvinnan.
Hon tog hennes händer och lyfte dem och synade dem och lät dem åter sjunka.
Hon öppnade hennes läppar och undersökte tänderna.
Hon kände på hennes hår och skinn, men fortfor under hela denna långa granskning att beständigt småle.
– Allt hos denna kvinna, – sade hon, – är så stort ... munnen och till och med hakan äro stora ...
Flicka, visa mig ditt ben!
Slafvinnan gjorde en otympligt tafatt åtbörd af plötslig afsky och vände sig bort samt mumlade på sitt eget tungomål:
– Åsch, sickna tokerier!
– Hon är ganska enfaldig, – betygade evnuken medlande.
– Det märkte jag genast, och köpmannen, som icke heller i det stycket ville leda sin kund vilse, tillstod, att han ännu icke kommit sig för att gifva henne något namn utan rätt och slätt brukade kalla henne Dumma Svenskan.
– Så får hon väl behålla det namnet till dess hon förtjänar ett bättre ...
Mitt barn, visa mig nu ditt ben!
Dumma Svenskan blef allt mer förtretad och skamsen och höll med båda händerna om sin långa, bruna skjorta.
– Jesses, jag kan väl få stå i fred, vet jag.
– Hvad säger hon?
– Det vet jag inte, höga sultana.
Men ...
Måhända kan hon duga att bära linnetvätten.
– Nej, hon skall bli väkterska öfver mina papegojor, ty deras burar orkar ingen af mina andra tjänarinnor att lyfta.
Kvällstjärnans
Ljus, som nu har hand om fåglarna, är en alltför späd och sirlig flicka och kan ha ett stort öde att emotse.
Låt henne emellertid att börja med sorgfälligt undervisa den nykomna i ämbetet.
Sultanan, som mättat sin nyfikenhet och ledsnat på samtalet, gick tillbaka till dörren och ropade åt ammorna att leda fram barnen.
Så gingo nu dagarna, och Kvällstjärnans
Ljus lärde den nya slafvinnan att vårda och mata papegojorna.
I timmen före solnedgången sutto de båda ofta hviskande samman i lustgården mellan de utlyfta papegojburarna, och Kvällstjärnans Ljus, som var en trettonårig liten tscherkessiska och den yngsta i sultanans tjänst, fick Dumma Svenskan af hjärtat kär.
En gång befallde då sultanan, att de skulle bära den äldsta och förnämsta papegojan i sin silfverbur ända ned till stranden, så att den sjuka och tynande älsklingsfågeln finge inandas den friska och salta fläkten från hafvet.
När de hade satt sig på bänken bredvid buren, lindade Kvällstjärnans
Ljus sina armar om väninnans breda skuldror och begynte utfråga henne om allt möjligt i världen.
– Berätta du om dig, så berättar jag om mig?
– Litet har jag att berätta.
Som barnflicka följde jag major Enebergs fru från en stad, som hette Nyköping till en stad, som hette Riga.
Där blef jag gift med en gudfruktig och braf soldat, som hette Andersson, men när så belägring och pest kommo öfver oss och Andersson skulle hjälpa några af oss kvinnor att fly, då blef jag fasttagen af ryssen och bunden och lagd på kärran och såld till den turkiske slafhandlaren.
– Säg mig en sak!
Kan du den härliga sagan om dansens ande?
Inte.
Finns det väl något mer lycksaligt på jorden än att dansa?
Ljus reste sig sakta dansande, och med halfslutna ögon vände hon sig rundt så att den tillbakakastade slöjan liknade blåhvita ringlar af persisk rökelse.
– Afdankade Messias har spått mig, att jag en gång skall få två hundra schalar och en kiosk, tapetserad med röd damast.
Jag tror säkert, att hans ord bli besannade, om jag bara väl får dansa inför padisjan.
Vet du, jag kan inte sofva om nätterna utan ligger bara och tänker på allt detta.