Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men jungfru Inga skakade på hufvudet.
Hon förstod intet, och hon trodde ej heller, att John Hall gjorde det.
Ändtligen, efter ett par veckors oro och väntan kom häradshöfding Lundström tillbaka till Stockholm.
Det var en regnig och blåsig dag i medio af oktober, då han åter uppsökte John Hall, som satt sysslolös i sin kammare.
Alltsedan Lundströms första besök hade John Hall upphört att syssla med sina skrifverier.
– Det nyttar numera intet till, tänkte han.
Domen faller emot mig, antingen jag bönfaller om intercession eller ej.
Men overksamheten och oron tärde på John Hall, som såg mycket sjuk och gammal ut.
Endast helt korta stunder gaf han sig ro hemma i kammaren på Luntmakaregatan, vanligtvis dref han omkring på gatorna utan mål, utan rast eller hvila.
Alla människor kände till den besynnerliga skepnaden med den sorgsna blicken och det långa, ovårdade skägget, och stockholmarne visade främlingen på honom, där han med stapplande steg strök fram längs husraden.
– Det där är rike Hallen, sade de.
Den där tiggargubben?
Om någon månad är mannen där i den slitna blå kappan troligen ägare till mera än en million, ty säkerligen dömer Högsta
Domstolen till hans förmån i målet mot kuratorerna i Hallska massan.
Denna regniga och blåsiga höstdag hade John Hall också varit ute, men var nu åter hemkommen och satt och väntade i ångest och bäfvan, ty han hade en förnimmelse af att hans osälla öde denna dag skulle beseglas.
Och när en skarp knackning hördes på dörren, hviskade John Hall till sig själf:
– Måtte han ha lyckats!
Jag är så oändligen trött.
Kan jag blott göra rätt för mig och inlösa mina många skuldsedlar till barmhärtiga människor häruppe, så skall jag vara nöjd.
Och om jag därtill återfinge Gunnebo, som jag så innerligt önskar – Stig in!
Den högreste, svartklädde mannen kom in, och åter förmådde John ej lösgöra sin blick från hans, men lika litet nu som förut förmådde han tyda dess språk.
Ändtligen började häradshöfding Lundström.
– Jag vill säga herr Hall, att jag haft mycket besvär och mycken möda för att öfvertala, synnerligast Björnberg, som är en hård man.
Men jag har ändtligen lyckats bringa det så vidt, att om herr Hall följer med mig nästa vecka till Götheborg, äro herrar kuratorer villiga att ingå en förlikning med herr Hall.
Kuratorerna erbjuda herr Hall ett hundrade tusen riksdaler banco, af hvilka jag betingar mig 25,000 riksdaler som billig ersättning, därför att jag tillstyrkt förlikningen.
– Ja, ja, blott återstoden räcker till att hvar man får sin rätt af mig.
Vet Backman om detta?
– Nej, visst icke.
Herr Backman är stadd på resa i Frankrike och blir säkerligen belåten med att vid hemkomsten få något i stället för intet, ty herr Hall står ju fortfarande fast vid beslutet att halfvera med honom.
Han får således 50,000 riksdaler af förlikningssumman.
– Det är ej mycket.
Han har med rätta räknat på i det närmaste en half million för oss hvardera.
– Ja, visserligen, och på Gunnebo.
Om lyckan varit herrarna bevågen –
– Ja, ja, Gunnebo.
Får jag Gunnebo?
– Därom vilja herrar kuratorer ej lämna något besked förr än efter muntligt samtal med herr Hall.
Det är därför nödigt, att herr Hall reser med mig till Götheborg.
Sammanträdet är utsatt till den 25 oktober, klockan tolf middagen i Björnbergska huset.
Naturligtvis förutsatt att herr Hall ingår på denna förlikning.
Mycket besinningstid kan jag emellertid ej lämna herr Hall, jag måste hafva ett bestämdt svar i morgon.
– Och finnes det verkligen ej det bittersta hopp, att Högsta Domstolens utslag faller till min förmån?
Narra mig inte, narra mig inte!
Lundström reste sig häftigt upp.
– Nej, det finns intet hopp, hur många gånger skall jag nödgas upprepa detta?
Men jag vill inte öfvertala herr Hall.
Herr Hall skall själf bestämma –
– Hvartill hjälper uppskof?
Jag förmår ej längre uthärda denna oro och ovisshet.
Jag känner mig dödligt trött.
Säger jag ja, så blir det åtminstone ett finalt slut på denna sak.
– Om onsdag följer jag med min herre hem till Götheborg.
Här är min hand därpå.
Och nu vill jag vara allena – – – mol allena.
Gå, gå!
Landsvägarne voro erbarmligt uppblötta och eländiga, och resan ner till Götheborg tog ett par dagars längre tid än John Halls ombud beräknat.
Först på morgonen samma dag, som sammanträdet hos Björnberg skulle äga rum, rullade resvagnen genom Kungsporten, under de aflöfvade lindarne längs kanalerna, öfver Lejonbron, fram till stadens gästgifvargård.
När vagnen for förbi det forna Hallska huset, vände John bort hufvudet och suckade djupt.
– Det är som om jag förde herr Hall till stupstocken, försökte fullmäktigen skämta.
– Jag känner det så, svarade John med så låg röst, att hans granne ej förmådde uppfatta orden.
När de båda herrarne kommit upp i gästgifvargården, kastade sig John ner på den hårda pinnsoffan och slöt ögonen och ville hvarken tala eller svara.
– Jag måste ut och anmäla för herrar kuratorer vår ankomst, sade häradshöfdingen.
Jag litar på att jag finner herr Hall här, när jag vid elfvatiden kommer tillbaka för att hämta herr Hall.
Det är nog rådligast att ej mottaga något besök under min frånvaro, därtill har resan varit alltför ansträngande.
John Hall svarade ej.
Men häradshöfding Lundström visste ej, hvad hans besynnerliga hufvudman skulle kunna taga sig för under hans bortovaro, och för att åtminstone förhindra fågeln att flyga sin väg, låste han vid utgåendet dörren till rummet och stoppade nyckeln i fickan.
Men John Hall märkte det icke.
Han visste aldrig, hur denna dag förflöt.
Han gick som i en dröm och kände sig som en sömngångare.
När häradshöfding Lundström kom tillbaka och sade att tiden var inne, fick han hjälpa John Hall att kläda på sig, som om denne varit ett barn.
Han följde honom öfver Stora Torget, och de gingo tillsammans Norra Hamngatan framåt, längs Stora Hamnkanalen, förbi Rådhuset, Tyska kyrkan, Ostindiska huset och fram till det Björnbergska huset.
Allt var på samma gång så välbekant och så nära och så oändligen främmande och fjärran från John Hall.
Han mumlade namnen på bryggorna och på husens ägare för att öfvertyga sig om att han var vaken och vid sina sinnen.
Där på Kämpebron sutto de fyra kämparne af trä, som i hans barndom uppväckt hans undran, han rabblade upp deras namn:
Arngrim, Haldan, Starkoder, Wittolf.
Nu hade de hunnit fram till det Björnbergska huset.
Hit ville hans fader aldrig, att han skulle gå, men nu gick han uppför trappan.
Hvarför, hvarför?
Han höll sig fast i ledstången för att ej falla.
– Herr Hall, herr Hall, hörde han sin följeslagares röst.
– Säg mig blott, hvad skall jag göra här?
– Herr Hall skall underskrifva förlikningen med kuratorerna i Hallska konkursen.
– Hvarför skall jag göra det?
Flera herrar gingo förbi de båda männen, som stannat midt i trappan, men John Hall såg dem icke och hörde ej hvad de sade.
– Hvarför skall jag göra det? frågade han ånyo och försökte vända om och gå tillbaka ner för trappan.
Men häradshöfding Lundström grep honom i armen och såg på honom med sin magnetiska blick.
– Hör på hvad jag säger, och upprepa det immerbadd för sig, när herr Hall håller på att glömma det!
Herr Hall ingår förlikning med sina motparter, därför att herr Hall vet, att Högsta Domstolens dom kommer att gå emot herr Hall och att detta är enda medlet att skydda namnet John Hall, herr Halls faders namn, likaväl som herr Halls eget, från skymf och vanära.
När herr Hall undertecknat förlikningen, betala herrar kuratorer alla herr
Halls utelöpande skuldsedlar.
– Och Pehr Backman –
– Och Pehr Backman och mig.
Tänk på att från och med det ögonblick, herr Hall underskrifvit förlikningen, har herr Hall gjort hvar man rätt!
John Hall tog af sig hatten, och den skälfvande handen for öfver pannan.
– Jag skall försöka tänka härpå och ej tänka på annat.
Men tankarna fara vidt och långt i dag.
Jag ber ödmjukast om ursäkt, därför att jag uppehållit min herre.
De gingo uppför den breda stentrappan och kommo in i en stor förstuga, där Johns följeslagare hjälpte af honom kappan och hatten och hängde upp dem på den stora klädhängaren, där en mängd fina pälsar och ytterrockar förut hängde.
John såg ett ögonblick i den stora trymån bilden af en gammal man med kal hjässa och yfvigt skägg.
I nästa ögonblick öppnades dörren till ett rum, hvarifrån hördes sorlet af många röster.
Sorlet tystnade, när John Hall trädde in.
Han såg som i en dimma ett långt, smalt rum och en mängd papper på ett med grönt kläde öfvertäckt bord.
Han såg också en mängd herrar, men han kände ej igen en enda.
En af herrarne började tala.
John Hall kände igen rösten, som var rå och skräflande, men han visste ej hvem den tillhörde.
Han hörde en annan röst, som föreföll honom än mera välbekant, den skotska brytningen påminde om hans far, hans far –
Han grep fast i bordet, bredvid hvilket han stod.
Golfvet gungade under honom.
Människorna omkring honom blefvo allt otydligare.
– Jag vet hvarför jag är här.
Jag har intet val, det är frivilligt, jag skall göra hvar man rätt, jag skall rädda namnet John Hall från skam och vanära.
En lång, svartklädd skepnad kom fram och räckte honom en penna, som han doppat i det stora bläckhuset.
– Herr Hall skall underteckna här, just här.
För all del, väck intet uppseende genom att få dåndimpen!
Säg till sig själf: jag vill, och det går –
Jag vill, jag vill, jag skall göra det.
Hviskningen kom så svag, att fullmäktigen ej uppfattade den.
– Hvad säger herr Hall?
– Får jag Gunnebo? ljöd det en liten mån högre, men alltjämt i en hviskning.
Fast herr
Hall svårligen lär kunna bekosta dess underhåll eller bebo det, ty när alla skulder blifvit betalade, lär nog ej mycket återstå.
– Men jag får Gunnebo i alla fall –
Fast det blir nog totalt omöjligt –
– Nej, nej, förvirra mig icke!
Det är ej därpå jag skall tänka.
Nu svinner allt åter för mig.
Säg mig blott en sak?
När jag tecknat under mitt namn, blir det ju ett finalt slut på alla dessa tvister och stridigheter, på alla dessa processer, som varat i aderton år.
Den hvita Pierrot’n.
— Om de välsignade tidningarna icke funnes, så skulle bra många saker här i verlden aldrig inträffa.
De ljuga, och deras lögner blifva sanning; de orera och prata i vädret, och deras tanklösa ord få gestalt och form; de framkasta befängda hugskott utan sundt förnuft, och dessa skapas om till lyckliga eller förderfliga verkligheter; de utså frön i sina läsares sinnen, som frambringa frukter, hvarom man aldrig drömt, brokiga och besynnerliga, giftiga eller helsosamma, allt efter den jordmån hvari de fallit; de göra mycket godt och mycket ondt; de äro tankarnes jernvägskupéer, som ila fram, ömsom medförande hederligt folk, ömsom skojare och patrask.
Och icke nog att de prata sjelfva, de lemna äfven alla de andra tillfälle att i annonsernas brokiga virrvarr för läsaren framlägga en mystisk profkarta på denna verldens alla dumheter, sorger, påhitt och enfaldiga förhoppningar.
Det var Alf Stjerne, som höll denna djupsinniga monolog, der han satt helt ensam i en elegant salon af sin så kallade onkels tomma våning i Stockholm, på våren några månader efter den qväll, han i Lund skilts ifrån sin vän och akademikamrat.
Den hederlige öfversten, som var ungkarl, hade enligt sitt löfte mottagit sin gudson, och nu, då han sjelf rest ned för att öfvervara mötet vid sitt regemente, anförtrott honom åt sin gamla hushållerska, fru Ulrika Andersson.
Fru Ulrika var just icke så belåten med denna anordning, ty hon var van att inom de kritade fönstren af öfverstens våning vara helt ensam och oberoende, så länge sommaren räckte, men då Alf förklarade henne, att han trifdes ofantligt väl innanför kritade rutor, bara fönstren i hans eget lilla anspråkslösa rum voro klara, och dessutom gjorde allt för att vinna den gamla surmulna qvinnans ynnest, så dröjde det icke länge, innan han lyckades.
Det var nu den dag, då fru Ulrika vädrade i rummen, och medan fönster och dörrar stodo öppna, låg
Alf utsträckt på soffan i salonen, njutande af det besynnerliga nöjet att se dammet hvirfla omkring den gamla hushållerskan, som, med en servet knuten omkring hufvudet och en damborste i handen, hade mycket tycke af en resande ifrån Blåkulla.
Hon hade nyss gått sin väg och lemnat
Alf en tidning att roa sig med, medan hon tillagade hans middag.
Och det var med anledning af en i hans tycke högst besynnerlig annons, på hvilken händelsevis hans blickar fallit, som han filosoferade öfver tidningarnas skada eller gagn.
”En ung man af ett mycket dystert, grälaktigt och tråkigt lynne önskar till sällskap under en utländsk resa en bildad och älskvärd person.”
— Hvilken oförskämdhet! — utropade Alf, skrattande, sedan han ännu en gång genomläst annonsen.
— Hur kan någon menniska inbilla sig, att en ”bildad och älskvärd person” vill resa med en tråkig grälmakare?
Alf var temligen sysslolös och hade i följd deraf tråkigt, och medan han åt sin middag i fru Ulrikas sällskap — en anordning, hvaremot hon i början gjort många kruserliga invändningar, men som icke litet bidragit att ställa den glada och sällskapliga ”kandidaten” högt i hennes ynnest — återkom minnet af den kuriösa annonsen, och i ett anfall af uppsluppen pojkaktighet föll det honom in att, i egenskap af ”älskvärd och bildad person”, presentera sig sjelf för den anspråkslösa resanden.
Om någonting skall kunna ursäkta en dårskap eller ett besatt upptåg, så är det utan tvifvel att under den varma vackra sommaren nödgas vara instängd i det dammiga, folktomma och solheta Stockholm, utan sällskap och utan tillräckligt arbete, som afleder ett lifligt lynnes galenskaper.
I förhoppning att få lära känna ett original, vandrade Alf alltså helt förnöjd åstad efter den utsatta adressen och öfvertänkte under vägen den rol han ville spela för att muntra upp både sig sjelf och den ”grälaktiga” annonsören.
Då han imellertid ändtligen hunnit målet och ämnade ringa på den anvisade dörren, föll det honom in, att alltsammans endast vore spektakel, och att han sjelf kunde råka ut för den ”drift”, han ämnande tillställa.
— Nåväl! så mycket bättre, två spektakelmakare böra alltid kunna få så mycket mera roligt tillsammans — tänkte han och drog på klocksträngen.
En liten väl klädd betjentgosse öppnade dörren och besvarade hans fråga med att bedja honom stiga in och tillade, att han skulle anmäla honom för sin herre.
Alf stannade imellertid ensam i en liten vacker salon, hvars hela möblering tycktes vittna om egarens både rikedom och smak, ehuru ingenting är vanskligare än att döma invånare efter deras bostad i Stockholm.
Den smak man tror sig finna är ofta tapetserarens eller dekoratörens och lyxen ett hopvingladt bedrägeri, för att hålla krediten uppe.
Detta var likväl icke Alfs tanke, och hans förmodan fick dessutom stöd af en mängd småsaker, böcker, dyrbara planschverk och slutligen de mest väl vårdade och utsökta blommor i fönstren.
Han var just sysselsatt att beundra dessa, då dörren öppnades bakom honom till ett annat rum och han vände sig om, i en hast hopsamlande i sitt minne alla de löjliga galenskaper, hvarmed han tänkte uppvakta det förmenta ”originalet”.
En lång blek man af högst tjugoåtta år, med ett sjukligt och melankoliskt utseende, hvars rödbruna mjuka mustacher icke dolde läpparnes nervösa darrning, och hvars milda blågrå ögon hade något oroligt och skyggt, steg in och stannade inom dörren, betraktande
Alf med en förvåning, som slutligen öfvergick till ett gladt igenkännande.
— Alf Stjerne! — utropade han hjertligt och sträckte armarne mot denne, som icke mindre öfverraskad kastade sig deri, utbristande med glädjestrålande ögon:
— Malkolm Schelting!
— Skulle det vara möjligt, att det är du, som är den dystre och tråkige resande, hvilken önskar någon att gräla på? — fortfor Alf skrattande, i det han betraktade sin vän och forna akademikamrat.
— Och du skulle vara den som ville ikläda sig rolen af ”souffre-douleur”?
Omöjligt! — svarade denne i samma ton.
— Jo, det är jag, det vill säga, jag kom, uppriktigt sagdt, lockad af din originella annons, i hopp att få roa mig en smula, att drifva med en vresig och inbilsk misantrop.
— Och du har honom här mycket riktigt framför dig.
— Du Malkolm?
Den gladaste, qvickaste och trefligaste af oss alla i Lund!
— Det var den tiden kanhända.
— Nåväl, det är väl icke så fasligt många år sedan!
— Åhnej, men betrakta mig, se hur jag ser ut!
Skulle man icke kunna tro, att ett decennium förgått, sedan vi sågo hvarandra?
— Just icke det, men du ser sjuk ut.
— Och jag är det äfven, mycket sjuk, olyckligt sjuk.
Jag hörde, att du rest utomlands för ett år sedan.
— Ja, men utan att finna någon bot.
Det är två år, sedan vi sågo hvarandra.
Mins du det?
Det var just samma qväll, vi voro tillsammans.
Ah! det är sällsamt!
— Uppträdde då denna sjukdom så plötsligt och bestämdt?
— Ja, det var den qvällen jag råkade ut för den olyckliga anledningen dertill.
— Hvad säga läkarne om din sjukdom?
— De säga, att jag är fullkomligt frisk.
— Aha! inbillningssjuk således, — sade Alf småleende.
— Fan ock, det är tyvärr den mest mördande verklighet!
— Du säger det der med samma min och ton som mina läkare.
Alla menniskor hafva då sammansvurit sig emot mig, för att ändtligen få mig spritt galen, — utropade Malkolm häftigt, rodnande af harm, och reste sig upp.
Vid åsynen af sin återfunna väns gnistrande ögon, starka färg och knutna hand, uppsteg en stark och icke orimlig misstanke i Alfs sinne om beskaffenheten af dennes sjukdom, och uttrycket i hans ansigte uppenbarade troligen denna oro, ty Malkolm satte sig hastigt ned igen och sade med lugnare ton:
— Förlåt min häftighet, men om du liksom jag under hela två år blifvit plågad och retad af tvetydiga leenden och misstänksamma miner, hvarje gång jag sökt förklaring eller bot för min sjukdom, min inbillning i fall det så är, sökt att fatta det spöke, den mara, som förföljer mig, eller gripa den afskyvärda skojare och bof, som i verkligheten utsett mig till offer för sina nedriga konster, om du lidit hvad jag lidit denna långa tid, så skulle du begripa min vrede och förtviflan, då jag fåfängt söker någon, som vill förstå mig, som vill hjelpa mig att finna en utgång ur den labyrint af motsägande omständigheter och förvirrade föreställningar, ur det sällsamma mörker, der troligen mitt förnuft slutligen skall försvinna.
— Lugna dig Malkolm och förstå mina ord rätt!
Inbillningssjukan är i min tanke icke det minst beklagansvärda onda.
— Men detta är ingen inbillning, det är den gemenaste, nedrigaste verklighet.
— Kom ihåg, att jag ännu är fullkomligt okunnig om allt.
Jag tycker imellertid, att du sjelf medgaf möjligheten af någon fantasi, som ...
— Fantasi?
Jag är offret för en djefvulsk grymhet.
Vi hafva varit skilda i två hela år, och sedan Astley och jag fått emottaga ett par bref ifrån dig, under den första tiden efter din afresa från Lund, hafva vi helt och hållet saknat alla underrättelser.
Vi trodde dig hafva stannat hos dina slägtingar i Kurland, och då jag nu återser dig här, känner jag knappt igen dig.
Hvad har då händt, berätta mig allt, du är sjuk?
— Ja, jag har slutligen blifvit sjuk genom fåfängt grubbel, genom oupphörliga fruktlösa ansträngningar att få fast i denna infernaliska varelse, denna skugga, som aldrig lemnar mig i ro, som ständigt finnes i mitt grannskap, som framträder, då jag minst väntar det, som jag aldrig kan ertappa, som halkar mig ur händerna och försvinner som en dröm, som ett fantom ...
— Hvilket den också troligen är.
— Tyst, reta mig icke med detta antagande, innan du vet allt!
— Förlåt mig!
Du har rätt, jag känner ju ännu icke alls symptomerna af din sjukdom, jag vet icke, om det är själen eller kroppen, som lider.
— Jag vill berätta dig saken, och du skall döma sjelf.
Jag har annars en synnerlig motvilja att i detta fall förtro mig till någon.
Då jag talar derom, är jag färdig att sjelf tvifla på mitt förstånd.
Det är endast för de läkare jag anlitat, som jag meddelat mitt sällsamma äfventyr.
Jag vill så mycket hellre berätta dig det, som den vänskap och det intresse jag vet, att du hyser för mig, skall möjligen göra dig mera skarpsynt än deras så kallade vetenskap.
— Om min vänskap kan gagna dig, då är saken lätt hjelpt, men hvad min erfarenhet och skicklighet som läkare angår, så vågar jag icke lofva dig mycket deraf, — sade
Alf leende och satte sig ned bredvid sin vän.
— Du var dessutom med om början af min historia.
Derom vet jag sjelf åtminstone ingenting.
— Det är väl möjligt, men påminner du dig icke, att vi för två år sedan voro tillsammans här uppe i Stockholm.
Du följde mig, då jag for ifrån Lund.
— Jo, det minns jag mycket väl, det var första gången jag var i Stockholm, jag var då endast aderton år.
— Vi firade den sista aftonen här tillsammans, innan vi skildes åt, med att besöka en masquerad, som förekom oss så mycket intressantare, som dessa nöjen så länge varit förbjudna.
— Ja, skulle jag icke minnas detta?
Imellertid motsvarade den alls icke min väntan och var, när allt kom omkring, ickeintressant i något fall.
Ett kärleksäfventyr, gissar jag?
— Långt derifrån, kärleken är icke så långlifvad, det är endast hatet, som är envist, och ett så orättvist, så löjligt hat!
Malkolm stödde hufvudet emot sin magra och hvita hand och teg i några minuter, under det att Alf granskade hans uttrycksfulla ansigte, som blifvit mycket förändradt sedan den qvällen, hvarom man nu talade, och tydligen tillkännagaf, att något verkligt lidande träffat den fordom glada och friska, unge mannen.
Slutligen utbrast han helt plötsligt, med ögonen stirrande framför sig och en röst, hvars uttryck kom Alf att spritta till af öfverraskning.
— O, min Gud, om jag kunde återskaffa den olyckliga peruken!
— Hvad säger du? — utropade Alf, nästan förskräckt öfver kontrasten imellan den allvarsamma och sorgliga tonen och de löjliga orden Malkolm uttalade.
— Du förstår mig icke, du finner mig bra besynnerlig eller hur?
Det var verkligen det lindrigaste uttrycket för den bekymrade Alfs tankar, han teg och såg generad ut.
— Ja, jag ser det, jag skrämmer dig med min så der oförberedt uttalade tanke.
Jag vet hvad du misstänker, men ännu har jag verkligen mitt förnuft i behåll, ehuru det kanske icke räcker länge.
Se så, glöm min vana att tänka högt!
Jag vill nu lugnt och noggrannt berätta dig, huru jag råkat i det olyckliga nervösa tillstånd, hvari du ser mig, det vore verkligen den dummaste och löjligaste händelse i verlden, om den icke tillika vore den mest infernaliska.
Malkolm steg upp, och liksom med våld afskakande de sjukliga griller, hvaråt han nyss tycktes hafva hängifvit sig, återfick han något af den fordna otvungna och behagliga ton och det sätt, som Alf varit van att se hos honom.
— Se här, är tobak och pipor.
Vill du kanske röka, ty min berättelse är lång och tålamodet kunde möjligen förgå dig, — fortfor han, visande på en liten vacker, men tydligen mycket litet begagnad piphylla, ty den tidens unga herrar visste ännu icke om elegansen och behaget af cigarrrer.
— Ja, om det icke generar dig, du tyckte aldrig om tobaksrök, vill jag minnas?
— Åh jo, jag röker stundom sjelf, men imellertid skäms jag nästan att så här taga din uppmärksamhet i anspråk, i de första ögonblicken vi råkas, med en historia, som ...
— Som jag brinner af nyfikenhet att höra, är det möjligt, att du så kunnat glömma vår vänskap, att du ett ögonblick tviflar derpå.
Det kommer sedan min tur att berätta dig de underbara saker, som händt Astley Cameron, och hvarom han skrifvit till mig, sedan jag kom hit.
— Ah!
Astley, den hederliga ståtliga pojken, hans höghet Cameron, som han så ofta fick heta.
— Nåväl, detta narri var profetiskt.
— Jag skall sedan berätta dig det, och jag tviflar på, att din historia är mera sällsam än min.
Se så, nu är min pipa stoppad, och jag längtar att höra dig med ännu mera ifver, än jag som pojke längtade att höra sagor om ”Blå fågel”, eller ”Den sköna Melusina”.
— Du minns ju den der qvällen, den sista qvällen vi voro tillsammans, — började Malkolm med en viss tvekan efter några ögonblick, under det han gick fram och tillbaka på golfvet och med en nervös oro vred på sin urkedja.
— Ja visst, jag minns den, som det varit i går, ditt goda lynne och din pojkaktighet täflade med min egen, hvilket icke vill säga så litet, — sade Alf, som satt sig i soffan och med välbehag blåste den doftande röken upp i fina spiraler.
— Ah ja! fördömda qväll, den tog, det goda lynnet med sig.
Imellertid, vet du hvad som faller mig in?
Det är två år sedan jag såg dig, och under all denna tid ...
Jag har nu träffat dig igen.
Hvem vet om din ankomst icke är signalen till min plågoandes flykt.