Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här har äfven blifvit sagdt att vid sidan af rättigheten bör äfven skyldigheten stå; men jag kan åtminstone icke tinna, att vid sidan af rättigheten alt förvärfva en jordlägenhet bör eller kan stå någon annan skyldighet än att för densamma erlägga den stadgade skatten.
Jag har begärt ordet med anledning af ett par anmärkningar, som Gr.
Mörner gjort mot mitt förslag, som bland annat gick ut på, att man borde stifta denna lag icke blott i de fattigares, utan äfven i den större godsegarens och skogshushållningens intresse.
Jag har derför tillstyrkt, att, i stället för att man nu får afsöndra blott en tiondedel af ett hemmans jordrymd, denna rätt borde utvidgas till ett halft.
Om icke ett sådant stadgande göres, kan man icke få några betydligare skogstrakter afträdda från hemmanen, till bildande af större skogsegendomar.
Hr Gr:n synes tro att stadganderne om hemmansklyfning skulle vara tillräckliga för detta ändamål.
Många kunna vilja sälja skogstrakter, som icke vilja sälja andra egor.
Många kunna vilja köpa skogsdelar, som icke vilja eller förmå köpa ett eller många hemmans öfriga egor och hus.
Jag tror, att just härigenom på lätt sätt, utan dyra landlmäteri-förrättningar, skogsegendomar kunde bildas, der egarne icke så sköfla skog, som nu vid den afverkning af andras skog, Gr:n och vi alla beklaga.
Grm har behagat skämta med förslaget att utbyta räntepersedel »dagsverken» mot »smör.» Vill
Grm i dag behålla dagsverken såsom räntepersedel?
Annars, om han ej tycker om »smör», kan han få »fläsk» af den lilla, (lera gånger omtalta grisen.
Tersmeden har framhållit vigten af tillräckligt antal arbetare vid trävaru-afverkningen i Norrland, för att genom denna handelsvara bereda tillgång till betäckande af handelsbalansen.
Då det emellertid är temligeu kändt att arbe - 414 Den 30 Mur». tet med skogens nedhuggning är i betydlig mån undangjordt längs kusten, så trodde jag han åsyftade att det skulle fortsättas längre in i landet, der skog ännu finnes qvar, och der är det ganska lätt att erhålla jord, bara man vänder sig till landsh.- embetet med en enkel anhållan att få sådan åt sig utsynad.
Jag tror också, att det ännu finnes nybygges-lägenheter icke så särdeles långt Irån kusten.
Jag har just i dessa dagar haft tillfälle att göra en kurs på kartan öfver Norrland, för att bestämma agronomernas resor inom denna del af landet, och jag påträffade då ganska många nybyggen, sorn ingalunda lago djupt inne i landet.
Afven i afseende å Hr von Köchs framställning kan jag meddela en liten upplysning om Malungs socknemäns sätt att bedrifva skogshushållning, hvilken kan tjena som ett exempel på hvad man har att vänta, om man i detta afseende följer hans åsigter.
De sålde nemi. hela socknens samfälta skog på vissa år till två stora bolag, det ena i Göteborg och det andra i Wermland, hvilka naturligtvis ifrigt afverkat densamma, — med hvad båtnad för socknen och landet, må lemnäs derhän.
Då jag yrkar återremiss af denna punkt i den syftning, sorn Gr.
Hamiltons reservation angifver, gör jag det, emedan jag anser allt förmynderskap från statens sida öfver den enskilde onödigt och orättvist, samt emedan ingen så dyrt köper och derlöre sätter så stort värde på sin jord som just deri, hvilken för sin sammansparda arbetsförtjenst förvärfvar sig en liten lott.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af Utsk:ts förev:de hemställan, framställde Hr Gr. o.
Landtm, först propos. på bifall till densamma och sedermera propos. på återremiss deraf, hvilka håda propos:r med många ja och nej i blandning besvarades; hvarefter förnyad propos. på bifall till [Jtsk:ts hemställan gjordes, och sedan svaren derå likaledes utfallit med blandade ja och nej, förklarade Hr Gr. o. Landtm, sig hafva funnit ja öfvervägande.
Efter det votering blifvit begärd, upplästes och godkändes följ:de förslag till voter:s-propos.: »Den som bifaller Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts i Betänk:t N:o 5 gjorda första hemställan om afslag å väckta motioner ang:de obegränsad jordafsöndringsrätt, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, återremitterar R. o. Ad. denna hemställan.»
Dea 30 Mars. 415 Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda:
Ja — 40.
Nej — 44.
Utsk:ts förslag till förändrad lydelse af 2:dra kap. 3 §:n i K.
Förordn. den 19 December 1827.
Gr. afUgglas,Ludvig:
Ehuru jag vid förra punkten bestred hvad åtskilliga talare yrkat i afseende å utvidgad jordafsöndring, får jag dock förklara, att jag nu ej har något annat att emot Utsk:ts förslag i denna punkt anmärka, än att förvandlingen till nu gällande mått gifver anledningen till ett krångligt bråk.
Jag skulle derföre önska, att i stället för 16,8 — 11,2—och 2,8 qvadratrefvar måtte bestämmas de jemnare talen 15, 10 och 2,5.
Detta innebär visserligen en obetydlig nedsättning, men är också mera i öfverenstämmelse med de nya mått, som numera äro antagna.
Hr Nordenfelt, Enar Wilh.: Då R. o. Ad. nyss be slutat återremittera l:sta punkten i den syftning, att intet minimum skulle bestämmas, så är med detta beslut mest enligt, att äfven den nu föredragna punkten återremitteras.
Jag yrkar delta så mycket heldre, som jag med min motion just åsyftat, att arbetare, som har sin sysselsättning i stad, må kunna få bostad straxt derutanföre, och dertill behöfver han icke ens ett halft tunnland.
Jag hoppas, att den pluralitet, som kunde åstadkomma återremiss af förra punkten, skall förmå detsamma äfven vid denna, och att alla de stadgade inskränkningarna skola blifva borttagna.
Gr. Posse Arvid:
Jag är förekommen af Hr Nordenfelt, och inskränker mig således till att med honom instämma i yrkande af återremiss.
Jag anhåller att få förena mig med dem, som yrkat återremiss på denna punkt.
Om den första punkten hade blifvit af R. o. Ad. bifallen, skulle jag hafva förenat mig med Gr. af Ugglas; men då den nu blifvit återremitterad, anhåller jag att samma beslut måtte fattas äfven i afseende å den nu förev:de. Gr. af Ugglas:
Jag ber R. o. Ad. om ursäkt, att jag förbisåg, att konseqvensen fordrar, det äfven denna punkt återremitteras; men jag anhåller, att mitt yttrande måtte få till Utsk:t medfölja, för den händelse, att de andra Stånden möjligen återremitterat Betänk:t i annan syftning än R. o. Ad. gjort.
Det är en gifven följd af R. o. Ad:s redan fattade beslut, att äfven denna punkt återremitteras; men 416
Den 30 Mar». jag anhåller att dervid få uttrycka den åsigt, att måttbestämrrielserna böra sältas lika, antingen det är fråga om upplåtelse på viss tid eller om köp för alltid.
Sedan öfverläggningen förklarats slutad samt propos. på bifall till Utsk:ts förslag först blifvit framställd, men med nej besvarad, gjordes propos. på återremiss deraf, hvartill svarades ja.
Utsk:ts hemställan å sid. 5 i ani. af C. J.
Svenséns motion.
Gr. Posse:
I öfverensstämmelse med det beslut, R. o. Ad. fattat i afseende å de 2:ne föreg:de punkterna, anhåller jag att äfven denna måtte återremitteras.
Jag förenar mig med Gr. Posse.
Öfverläggningen förklarades härmed slutad, och Utsk:ts ifrågav:de hemställan återremitterades.
Utskds hemställan å sid. 6, i ani. af Nils Olssons motion.
Posse: I denna punkt har Utsk:t uttryckt den åsigt, att de kostnader, som härleda sig derifrån, att afgäldens pröfvande ankommer på K.
M:s tydliga, som motionären uppgifvit, helst Utsk:t icke hade sig bekant, alt denna pröfning borde, på sätt motionären förmenar, föregås af en undersökning af kronofogde och häradsskrifvare med biträde af landtmätare och nämndemän.
Härmed förhåller sig dock så, att i särskilda fall, der denna undersökning blifvit verkställd af K.
M:s Belh:de, med en vida mindre olämplig apparat, har, efter anfördt klagomål, Kammar-Coll. förklarat, att ny undersökning borde verkställas på det sätt, motionären antydf.
För undvikande af sådant krångel, som alltid medför ökad kostnad, anhåller jag om återremiss till Utsk:t, som då torde kunna föreslå något lämpligt sätt för dylika undersökningars verkställande.
I motsats till den siste talaren, yrkar jag bifall denna punkt, som berör en ren rättsfråga.
Det går, enligt min tanke, icke an att öfverlemna bestämmandet af denna afgäld till kommunal-nämnden, hvilket beslut än här må fattas.
Jag anhåller derföre, att denna punkt måtte bifallas, så att med afgäldens bestämmande kommer att ega rum, som hittills varit brukligt.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af förev:de hemställan, framställdes propos. på bifall dertill och besvarades med ja.
Den 30 Mars. •417 Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 18 och 21 dennes på bordet lagde Betänk.
N:o 6, i ani. af väckta motioner om ändring af gällande stadganden i fråga om skyldighet att bygga och underhålla vägar och broar.
Utsk:ts hemställan sid. 9, att i ämnet väckta motioner, så vidt de afse vägunderhållnings-skyldighetens fullgörande genom statens försorg eller bidrag, icke måtte till någon åtgärd föranleda.
Utsk:ts hemställan sid. 10, i fråga om utsträckning af vägunderhållnings-skyldigheten till alla dem, som erlägga bevillning efter 2:dra Art. Bev.-stadgan.
På sätt jag i min reservation angifvit, har frågan om väghållnings-skyldigheten, likasom den om skjutsskyldigheten, så långt jag kan minnas tillbaka, varit föremål för R.
St:rs behandling, och jag tror den skall fortfarande blifva det, ända tills den bringas till en slutlig lösning.
Genom jemförelse och studium af de gamla lagarne, har jag kommit till den öfvertygelse, att väghållnings-skyldigheten ursprungligen ålegat kommunen.
Att densamma i 1734 års lag blifvit uttryckt på det sätt, att »alla, som på landet hemman ega, skola vägar rödja», kom sig helt enkelt deraf, att det då icke fanns på landet några andra personer bosatta, än de, som egde och brukade jord; och således betydde, enligt min tanke, detta lagens uttryck endast, att alla på landet boende skulle deltaga i att vägar rödja, hvilket ytterligare bekräftas deraf, att icke ens kungsgårdar voro derifrån befriade.
— Tiderna hafva numera förändrat sig.
På landet uppstår och tillväxer alltmera en befolkning, som läflar med jordbrukaren i välmåga, och en mängd fabriker och inrättningar anläggas, som betydligt försvåra vägarnes underhåll, men dock äro befriade från att till detsamma bidraga, hvilket t. o. m. är fallet med skattlagda utgårdar, derföre att de icke äro satta i hemmantal.
Den orättvisa, som härigenom träffar jordegaren, var dock i fordna tider mindre tryckande, emedan vägarne vore mindre trafikerade och kommunikations-anstalterna icke så utvecklade som nu, då helt andra förhållanden inträdt.
En jernväg anlägges nu och förändrar h. o. h. trafikens riktning; på en väg, der denna hittills varit ganska obetydlig, uppstår kanske helt hastigt en ytterst liflig, och skyldigheten att underhålla denna väg blir då ett odrägligt onus.
Det kan då icke vara rätt att oförändrad bibehålla en tunga, som, enligt hvad jag tror mig hafva visat, tillkommit genom en oriktig tolkning af lagen.
Vi hafva vid R. o. Ad:s sednaste sammanträde vidlyftigt afhandlat frågan om skjutsningsbesvärets skiljande från jorden, H. lil. 27 418 Den 30 Mars. och jag tror, att alldeles samma skäl tala äfven för afskadande af väghållnings-skyldigheten; men, likasom i afseende å den förra, tror jag också, att det skulle leda till enorma kostnader, om staten skulle h. o. h. öfvertaga densamma.
Bland de många förslager, som gjorts till häfvande af det tryckande besväret, framställdes vid 1856 års riksdag äfven det, att vägarnes underhåll skulle bestridas med uppburna vägpenningar.
Då detta förslag blifvit ogilladt och då man icke kan kasta hela tungan på staten, så återstår ingen annan utväg, än att göra denna skyldighet till hvad den fordom varit, nemi. ett onus för kommunen.
Endast på detta sätt kan man vinna det åsyftade ändamålet, att de, som verkligen' trafikera vägarne, också komma att betala dem.
Jag förutser, att man skall emot detta förslag göra många invändningar, men jag skall söka att bemöta dem.
Man skall tilläfventyrs säga, att icke alla kommunens innevånare böra deltaga i denna skyldighet, men dock vara benägen att låta bruk och bergverk deri deltaga, emedan det är en skriande orättvisa, att just dessa inrättningar, genom hvilka vägarne sä mycket förderfvas, skola vara befriade från alla afgifter till deras underhåll.
Jag skulle dock ingalunda kunna nöja mig med en sådan åtgärd, som också varit ifrågasatt vid 1854 års riksdag, då R.
St:r till K.
M. ingingo med en underd. skrifvelse i ämnet, öfver hvilken K. M. hörde samtlige Dess Beflnde och äfven Kammar-Coll., men som fanns icke kunna till någon åtgärd föranleda.
Jag tror också, att den åtgärd, som Frih. af Schmidt föreslagit, eller att sådana inrättningar, som förut blifvit omnämnda, skulle betala en viss afgift till landstinget, icke leder till ändamålet, emedan ju väghållnings-skyldigheten åligger kommunen, och länet har ingenting dermed att göra.
Om man verkligen vill från jorden aflyfta ett onus, som nu orättmätigt drabbar endast denna, så kan det icke heller vara rätt att lägga det endast på några flera, ty derigenom skulle blott en ny orättvisa uppstå; utan det enda rätta blir då att fördela det på alla, genom att göra det till ett rent kommunalt åliggande.
Kanske skall man också invända, att det nuv:de olämpliga beskattningsväsendet kan innebära ett binder; men är grunden för de kommunala utskyldernas utgörande oriktig, så bör detta föranleda till ändring af densamma, men icke till att låta tungan af denna skyldighet hvila på oriktigt håll.
Mitt förslag går emedlertid ej ut på, att en förändring skulle nu genast inträda, utan att K.
M. skulle vid nästa riksdag aflåta Nåd.
Ett nytt förhållande skulle således icke kunna förr än vid nästa riksdag åstadkommas, och vid den tiden torde vi väl kunna förvänta att få en sådan ändring i stadgandena om våra kommunala utskylders utgående, som kan bäfva svårigheterna.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag vördsamt anhålla, att R. o. Ad. måtte, med afslag å Utsk:ts framställning, biträda det förslag, jag i min reservation framställt.
Den 30 Mars. 419 Gr, af Ugglas, Ludvig:
Den föreg:de talaren har sökt inför R. o. Ad. vidare utveckla hvad han redan i sin reservation framställt, att hvar och en, som i Sverige betalar bevillning, borde deltaga i vägarnes underhåll, och trott sig finna sådant grundadt i de gamla lagarne, samt förmenat, att äfven stadgandet i 1734 års lag ej vore deremot stridande, emedan på den tiden ej funnes på landet andra än jordbrukare, och deremot alla andra näringsidkare i städerna.
Det borde dock icke vara honom obekant, att detta påstående icke kan hålla streck.
Bergsbruken voro redan långt förut ganska högt uppdrifna; sjelf eger jag också en qvarn, som 100 år före den ifrågav:de tiden var i full gång.
Man kan väl således icke med full konseqvens påstå, att 1734 års lag med sitt uttryck »alla som å landet hemman ega», skulle hafva menat alla å landet boende, och att den således skulle kunnat förbise, att å landet fanns annan egendom, på hvilken denna tunga kunnat äfven läggas, om lagstiftaren så ansett lämpligt.
— Reservanten har också något längre fram antydt, att vägunderhålls-skyldighetens utsträckning kunde möjligen anses såsom en skänk till jordegaren, men bemött detta dermed, att jordbruket redan för länge sedan äfven gifvit de särskilda näringarna åtskilliga skänker, såsom t. ex. åt jerntillverkningen hammarskatten och tackjernstionden, samt åt sågverks- och qvarn-egarne sjelfva räntan.
Men om jordbruket skänkt något till jernverksegaren, så är det val icke så ovilkorligt, utan snarare en aflösning än en gåfva, enär åtskilliga rättigheter tillförene voro dermed förenade, hvilka nu upphört.
I qvarnräntans borttagande låg också en aflösning af de privilegier* som de gamla qvarnegarne hade, och det måste dessutom lända sjelfva jordegaren till fromma, derigenom att han får en bättre mäld.
Men hvad som förtjenar ännu större uppmärksamhet, är att reservanten slutligen påstår, att jordbruket skulle hafva gjort alla Sveriges öfriga innevånare en skänk derföre, att i den nya bevillnings-förordnm nedsättning blifvit gjord för alla andra än jordegare.
Detta kan jag icke för min del medgifva, ty då jordbruket betalade 3 öre i bevillning, under det alla andra betalade 5, så följer deraf, att om jordens taxeringsvärde också stigit derhän, att det kommit till 3| gånger mera än förut, under det taxeringen för annan egendom icke stigit mera än till dubbelt, så har jordbruket dock fått tillförene på ett eller annat sätt tillgodogöra sig hvad det under annat namn borde till staten betala.
— Oaktadt jag tror att man icke kan framställa någon absolut rättsgrund, hvarföre jordbruket borde få något bidrag för vägunderhållet, så torde det dock ej kunna bestridas, att under de förändrade förhållanden, som på sednare tider inträffat genom utvidgandet af våra kommunikationer m. m., det icke vore obilligt att någon ersättning tillkomma jordbruket; men jag bestrider h. o. h. att det skulle ske på det sätt, reservanten föreslagit, eller att detta onus skulle läggas på enhvar å landet boende person, af hvilka många torde finnas, som ej en enda gång på hela året med åkdon befarit 420 Den 30 Mara. landsvägen.
Jag skulle t. o. m. tro, att R.
St:r i den underd. skrifvelse, som i detta ämne till K.
M. afläts vid 1844 års riksdag, gingo något för långt i afseende å sågar och qvarnar, ty den förslitning af väg, som genom resorna till och från dessa uppkommer, är ju rent af jordbrukarens ensak, ty den sker i och för förädlingen af hans egna handteringsalster, och det är väl ej billigt, att qvarnen eller sågen skall betala ensam derför.
Det är under 2:ne vilkor jag vill medgifva, att något bidrag till vägunderhåll lemnäs äfven af andra än jordegare, nemi.: l:o att det icke utgår efter bevillningen, ty det är alldeles orimligt, att en inrättning, som betalar bevillning efter en annan procent, skall utgöra vägunderbålls-kostnad efter sin bevillning; och 2:o att detta bidrag erlägges in natura och icke i penningar eller efter värdi, emedan det då skulle falla tyngre på dem.
Deremot vore det en orimlighet, om det skulle utgå efter 2:dra artikelns bevillning, d. v. s. att hvarje arbetare, hvarje förvaltare, personer som ej ens hafva en häst, skulle få sig en sådan skyldighet pålagd.
Om verkligen detta onus tynger för mycket på jordbruket, må man då lägga på andra en proportionell ersättning, men må icke jordbruket försöka att från sig på dem, som dermed ej hafva att göra, kasta en börda, som dock närmast tillhör detsamma.
För att vinna en billig lösning af denna fråga, tror jag R. o. Ad. bör, i stället för att bifalla Gr.
Sparres förslag, återremittera frågan, för att få en skrifvelse till K. M. i detta ämne.
Sparre anser en sådan åtgärd ej lämplig, derföre att vid 1853—54 års riksdag en sådan skrifvelse redan afgått, utan att till någon slutlig åtgärd föranleda; men K.
M:s afslag grundade sig derpå, att en ny bevillningsförordn. och en ny kommunallag voro under arbete, och att K.
M. ansåg denna fråga ej kunna lösas, förr än de båda nämnda förslagen blifvit pröfvade och afgjorda.
Då nu så skett, torde en annan utgång vara att hoppas, och jag tillstyrker alltså återremiss i denna syftning.
Otvifvelaktigt måste något i denna fråga åtgöras.
Jag kan dock icke instämma med Gr.
Sparre, att densamma vore af alldeles lika art med frågan om skjutsen.
Lika öfvertygad jag alltid varit, att skjutsen aldrig bör vara ett onus på jorden, lika viss är jag, att vägunderhållet helt naturligt tillkommer jordbruket.
Som jag icke vill, att man skall kasta ett dylikt onus från den ena klassen på den andra, är det nödigt att gå tillväga med yttersta varsamhet.
Någon jemkning måste dock ske, ty detta besvär är i ständigt stigande och går ut efter hemmantalet, hvilket innebär en stor orättvisa.
Till en början tror jag man borde lätta utvägarne att inom kommunerna och helst inom socknarne träffa öfverenskommelser, och att man i denna syftning borde göra en ändring i 8 §:n 25 kap. B. B.
Jag har uppsatt ett förslag till beslut i denna syftning, och vågar anhålla att R. o. Ad. ville, såsom Den 30 Mars.
421 äfven Gr. af Ugglas yrkat, återremittera frågan till Utsk:t, som då torde taga i öfvervägande mitt förslag, hvilket är af följande lydelse: R.
St:r besluta, för sin del, att den uti 25 kap. 8 §:n B.
B. och särskilta författningar alla som å landet hemman ega eller bruka ålagde skyldighet, att rödja vägar och bygga broar, må, när minst en tredjedel af ett härads eller en sockens nu väghållningsskyldige, räknade efter deras andelar i besväret, sådant yrka, fördelas och ordnas på följande sätt: alla häradets eller alla socknens vägar lemnäs till underhåll åt den eller de vid offentligt utrop minstbjudande för hela väghållnings-skyIdigheten eller viss andel deraf; till betäckande af entreprenad-kostnaden användas i första rummet de bidrag, hvarje hittills väghållnings-skyldig bör lemna, och som bestämmas uti penningar en gång för alla, efter medeltalet af hans utgifter och arbete å vägarne under de tio åren 1853—1862, dock så, att bidraget må lemnäs i stället för penningar uti ett deremot svarande antal, efter den väghåll nings-skyIdiges eget val, antingen af mansdagsverken eller ökedagsverken, beräknade till värde efter medeltalet af länets markegångsvärde för nyssnämnda 10 år, och att fullgöras genom arbete å vägarne på sätt och å ställe inom socknen, som entreprenören eger bestämma, men å tider, som för hvarje ort fastställas så, att minsta olägenhet för landtbruket deraf orsakas; rättighet till att lemna bidrag för väghållning uti dagsverken i stället för penningar, tillkommer hvar och en, som an mäler, att han sådant åstundar, hos vederbörande, som första gången eller framdeles bör låta utlysa entreprenad-auktion, innan viss behörigen kungjord tid före auktionens utlysning; i andra rummet och derest nämnde bidrag icke blifva tillräckliga till betäckande af kostnaden för väg- och bro-byggnad inom häradet eller socken, skall kostnaden bestridas genom afgift å alla inom häradet eller socknen belägna jordbruks- och andra fastigheter, utan något undantag, utgående efter behof med ett eller flera ören (fullt) tusen rdr, dertill fastighet vid sednaste faststäld taxering till bevillning efter 2:dra art. bevillnings-stadgan blifvit uppskattad; till K. M. öfverlemnas af R.
St:r i underd. att meddela de vidare föreskrifter, hvilka för detta ärendes ordnande enligt dessa grunder finnas erforderliga.
Jag har med uppmärksamhet genomläst Gr.
Sparres reservation, men icke kunnat finna mig af hans resonnementer öfvertygad.
Utan att vilja ingå i någon vidlyftig vederläggning af dessa, anhåller jag blott att få uppläsa några rader ur Utsk:ts Betänk.
Utsk:t säger nemi.:
»Då likväl bevillningen efter 2:dra artikeln svårligen kan anses lemna någon bestämd och säker ledning för omdömet i detta sednare hänseende, samt det val äfven lärer vara fallet, att 422 Den 30 Mara. ganska många, som betala bevillning efter 2:dra artikeln, icke hafva någon direkt nytta af vägarne. torde det vara mindre lämpligt att lägga samma bevillning till grund för deltagande i detta onus, helst det måste medgifvas, att om det är en orättvisa, att de, som af vägarne hafva gagn, härför måste vidkännas kostnader, utöfver hvad dem härför borde åligga, det vore ännu mera origtigt att ålägga dem i underhållet deltaga, som af vägarne hafva, snart sagdt, ingen nytta.» Detta Utskits resonnement är ganska kort, men enligt min tanka så klart och bevisande, att ingenting behöfver dertill läggas.
Då här förfäktas, att enhvar på landet boende skulle i vägunderhållet deltaga, får jag erinra, att t. ex. i Skåne finnes en talrik kustbevakning, temligen svagt aflönad, och belastad med ganska dryga kommunala afgifter.
De skulle då, eldigt Gr.
Sparres förslag, ytterligare komma att betala för vägunderhållet.
Prester, som redan utgöra denna pålaga för sina boställen, skulle ytterligare få erlägga densamma efter den personliga bevillningen.
En egendomsegare skulle få betala, icke blott för sin egendom, utan också för sin inspektor, sin rättare och sina drängar.
Med ett ord: huru man ser detta förslag, synes det mig innebära en sådan orättvisa, att jag för min del anhåller om afslag å Gr.
Sparres framställning.