Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sr; men troligen kommer det i följd af detta reglementes 5 fj att hädanefter förkortas, och arbetare, fastän mantalsskrifne i socknen, komma ali kringvandra i likhet med livad andre gesäller nu göra.
Blir fabriksarbetaren under aftalstiden skadad, så får fabriksinnehafvaren naturligtvis, i likhet med andra husbönder, uppfylla hvad reglementet föreskrifver, nemi. försörja honom till dess contractet til (ända lupit; men derefter faller hela tyngden på communen eller socknen, som förut aldrig haft någon förmån af fattighjonets arbetsförmåga, hvilket jag anser vara obilligt.
Exempelvis får jag nämna, att sedan sista riksdag har i en liten socken omkring Götheborg uppvuxit en stor och förträfflig fabrik, som icke allenast gör heder för anlaggarne deraf, utan är en prydnad för orten.
Denna fabrik har, så viell jag kan minnas, omkring 4oo arbetare, hvaribland många äro från aflägsnare orter, oell af hvilka sannolikt flere med tiden komma att falla fattiganstalten till last, då jag för min del anser ali det skulle vara högst obilligt, om denna börda föll på hemmansägarne.
Jag föreslår derför, alt för sådana fabriker, som ligga på landels grund, inrättas, i likhet med hvad som nu är förhållandet med flera bruk, enskilda fattiganstalter.
Finnas flera fabriker inom samma socken, så må de, om de så åstunda, förena sig om samma fattiginrättning.
Som det icke är socken, hvaruti fabriken ligger, utan Staten, sorn har vinsten af dylika inrättningar; så anser jag också billigt, och i följd deraf föreslår, att Staten å sin sida bidrager lill fabrikens fattigcassa, hvilket bidrag länets Pröfnings-eomite årligen bör bestämma i visst förhållande till flen af fibriksinnehafvaren erlagda bevillning för de tillverkade fabrikaterna.
Sorn skäl härtill vill jag exempelvis nämna, att det hemman, hvarpå den förut omnämnda fabriken är anlagd, betalte i bevillning före år 1835 i likhet med hvad som för hemman af samma värde vanligtvis erlägges, men deremot nu betalar ganska betydligt deröfver, hvarför det således är klart, att den säkra vinsten af fabriken kommer Staten och icke socknen lill godo.
Salomon, uppläste följande:
Då det ej kan nekas, ali lagstiftning för fattigvård är en .af de vigt igaste och mest ingripande åtgärder i de förhållanden, sorn inom sociala lifvet förekomma, torde det äfven vara nödigt att, vid öfverläggningarna derom, först söka utreda de orsaker man anser föranleda den inom vårt land med hvarje år tilltagande fattigpersonalen.
Jag vågar tro, att den princip, sorn redan öfver 5o år gjort sig gällande, att hvarje församling obetingad! är skyldig ansvara för sina fattigas vård, härtill betydligt bidrager; och då jag i3 H. 26 202 Den (^September f. ra. finner de förenade Utsk:n äfven uti sitt förslag till stadgar om fattigvården utgått från densamma, anhåller jag dervid få göra några anmärkn:r.
Det farligaste man vid en lagstiftning i fattigvård kan göra, är, efter min tanke, hvarje inskränkning i den individuella arbetskraften, och jag tror ingen neka, att en sådan inskränkning ovillkorligt sker, så länge det på en sockennämnd eller sockenstämma ankommer att neka inflyttning ifrån en till annan församling; men jag medgifver äfven, att så länge den nu var. skyldigheten för hvarje socken att sjelf bekosta underhållet för sina fattiga qvarstår, kan ej heller denna rättighet till eget fredande borttagas.
Gamla vanor hafva gifvit ett slags kraftvunnen häfd åt den princip, som i Utskrns betänk, är anlagen, och, med beräknande ai' de tillgångar, som kunna möjligen åstadkommas, måste jag medgifva, att fullkomligt ombyte deraf ej låter sig göra, men tror dock en medelväg möjlig, der den gamla sockenförsörjningen ännu kan till en del qvarblifva, men i bredd med all allmännare åtgärd tvister om bostadsrättighet förekommas.
För att framställa denna min åsigt, måste jag först indela de personer, som skola försörjas, i tvänne classer: sådana som genom kropps- eller förståndslyten äro oförmögne att sig sjelfva försörja, eller till någon del till sitt underhåll bi draga; för dessa ville jag föreslå, att hvarje församling skulle draga omsorg, på sätt nu borde ske, antingen genom intagande i fattigstugor eller inaccordering hos andra, men ej genom kringgående på rotar i församlingen och ännu mindre inom andra communen.
Den andra classen anser jag bestå af sådana personer, som genom olyckor, missvexter, tillfälliga händelser, äfven lättja och vanart, kommit i den ställning, alt de ej kunna sjelfva utan andras hjelp förskaffa sig uppehälle, men hafva dock åtminstone någon arbetskraft att erbjuda i afräkning på sitt underhåll; och för dessa skulle jag tro, att flera sockne- minst härads- kanske fögderi- eller länsvis förenade fattig- och arbetshus borde inrättas, der de kunde emottagas och skulle qvarblifva till dess att de visade sig äga tillfälle till sysselsättning och underhåll.
Vid dessa inrättnrr borde äfven finnas anstalter för sådana barns uppfostran och underhåll, som nu ligga församlingarna till last; och skulle för deni, sedan deras uppfostran är gjord, den styrelse, som härför blefve inrättad, pligtenlig! åligga* att bemöda sig skaffa tjenster och näringsfång.
Att efter min öfvertygelse ju större områden sorn dylika fattigförsörjningsanslalter, dock inom en viss gräns, kunde innefatta, ju bättre, tror jag äfven böra antagas, då administrations-kostnaden alltid minskas i samma mån som inrättningarna utsträckas.
Jag är äfven Öfvertygad, att allmänheten ej skulle undandraga sig afgiften för anläggandet af dessa större fattig- och arbelsinrättn:r, då derigenom man skulle befrias ifrån det tiggeri, hvarmed man ofta besväras; de fattigaf - Den 9 September f. m. ao3 gifter, sorn nu inom communerna utgifvas, skulle förminskas, och man kunde emotse, att det uppväxande slägte, som nu under kringgående med tiggande sig uppehåller, skulle få en uppfostran och bildning, som kunde gifva hopp att denna rekrytering för fängelserna kunde upphöra.
Genom en inrältn.
, sådan som jag föreslår, skulle äfven alla tvister om indytlningsrätt ifrån den ena församlingen till deu andra försvinna, och de ledsamma rättegångar, som nu sä ofta i den vägen uppstå, skulle då blifva ohörda; endast den med lyten behäftade kunde då blifva föremål för den enskilda församlingens omsorg, och dessa tillfällen äro ej så många och i alla fall mera latta att bedömma.
Det är säkert fölingen af eder, mine herrar! okändt till hvilken obarmhertighet ofta sådana påståenden gått, då fråga varit alt neka inflyttning och mantalsskrifning.
Huru ofta har ej liändt, att en person, som ej ägt sin bergning i den församling derhän är boende, i en annan både kunnat få arbetsförtjenst och bostad; men, möjligen medförande en talrik familj, en sjuklig maka, eller ett vanfördt barn, har sockenstämma beslutit, att ej den kanske redan med kostnader förberedda flyttningen finge ske, och den sökande, hvars mindre tillgångar ej tåla en tidsödande rättegång, har nödgats utan arbetsförtjenst qvarstanna der han är, blifvit bringad till tiggarestafven, kanske kort derefter till fångpersonalen.
Exempel hafva ej för mig varit sällsynta, då jag såsom embetsman nödgats slita dylika tvister, der min öfvertygelse sagt mig att mina beslut, för att vara lagliga, måst vara obarmhertigt), och mången gång har jag nödgats gifva dessa, då de sorgliga följder, som deraf skulle uppstå, väl af mig kunnat förutses men ej förekommas.
Jag vill blott i förbigående härvid tillägga den mängd af sockenslämmobeslut, som tillkommit genom öfverenskommelse)- inom församlingarna att hindra inflyttningar, huru ofta dessa varit af den beskaffenhet, att de måste upphäfvas såsom olagliga, och vid huru många tillfällen man, för att freda egna corn muner, blifvit förledd till begående af, jag vågar säga, grymheter emot den dass af menniskor, hvars både moraliska och materiella välstånd visst ej bör nedtryckas. Gr.
Posse tilläde derefter muntligen; Jag öfvergå)’ nu till några anmärkn:r emot de särskilda §§:na.
Den folsta tillåter socknar i samma pastorat all förena sig om en gemensam fattigvård; men jag föreslår, alt rättigheten alt derom förena sig må utsträckas ännu längre, på grund af min förut yttrade tanke, alt ju större dessa föreningar äro, desto mindre kostsamma och mera ändamålsenliga blifva de. 4 §tn anser jag vara alltför vidsträckt.
Jag medger, att föraldrar må förklaras skyldige alt försörja sina barn; men jag fruktår, alt om en dylik skyldighet skulle utsträckas till Den g September f. m. alla anhöriga i rätt upp- och nedstigande led, skulle derigenom tvister emellan slägtingarna uppkomma, och de behöfvande blifva lidande, medan tvisterna påslodo; och jag tror således, att skyldigheten att försörja anhöriga ej bör sträckas längre än till föräldrar och barn. 5 §:n, som innefattar skyldighet för husbonde att ansvara för tjenstehjons, hemmansbi ukares och torpares försörjning, tror jag vara misslyckad.
Jag frågar vördsamt, om icke ett sådant stadgande ytterligare försvårar utvägarna för den fattiga att försörja sig sjelf, enär husbonden derigenom skulle föranledas till större varsamhet vid arbetsaftal med personer, som kunde blifva oförmögna att försörja sig sjelfva, och jag tror det i 6 §:n intagna stadgande redan innefattar ett tillräckligt correctiv emot den våda för fattigvårdssamhället, som härvid blifvit afsedd.
Uti 9 §:n 6 mom. är sagdt, att om allmännare olycka inträffar, skall sockennämnden först vara betänkt på förslag till nödens afhjelpnnde, samt derefter, ifall nödiga anstalter icke genom faltigvårdssamhällets försorg kunna åstadkommas, anmäla förhållandet hos Konungens Bef:h:de, för vidtagande af den algald, som vidare erfordras.
Jag får säga, att om ett sådant åliggande skall blifva gällande för Konungens Iief:h:de; så blir äfven nödvändigt att några medel ställas till Konungens Bef:h:des disposition, för de händelser, då dylika undsältningsåtgärder påkallas.
Uti io §:n nämnes, att då vård om fattighjon af nämnden åt annan anförtros, må öfver barn föräldrarätt och öfver andra fattighjon husbonderätt äfven åt honom öfverlåtas.
Dervid skulle jag önska, att åtminstone orden ”under uppsigt a f so c k e n n ä m n d e n” tillädes, emedan eljest kanske en alltför godtycklig behandling af de individer, som anförtroddes åt enskildes omvårdnad, kunde komma alt äga rum. it §:n innehåller rättighet för nämnden att lill fattighjonens bestraffning minska deras underhåll.
Jag förmodar, och det bestyrkes af den erfarenhet jag inhemta), att det underhåll, som lemnäs fattighjonen, icke är så tilltaget, att det tål någon förminskning; och då fattigförsörjningen endast innefattar det ändamål, alt icke nöd må uppslå, tror jag alt minskning af underhållet ej kan vara något lämpligt straff, hvarför jag med Hr Edenhjelm instämmer deruti, att någon annan straffbestämmelse bör utsättas.
Här är i i/j. §:n stadgadt, att minderåriga barn af äkta säng tillhöra fadrens eller, om han är död, modrens man talsskrifningsort.
Jag tror, alt vid orden ”om han är död,” bort tilläggas ”fånge eller rymd,” ty då intraffär samma förhållande, som om han vore död. i5 §:n innefattar en rättighet för sockennämnden alt vägra inflyttning på grund al biistande besuttenhet.
Här har icke langeseduu förevarit öfverläggning om hvad som Den 9 September £ m. utgör besuttenhel; det ar så .svårt att afgöra hvem som är besutten eller icke, och jag tror, att de rättegångar, som i följd af sockennämndens rättighet att bedömma besuttenheten skulle uppstå, kunde blifva oändliga.
Jag frågar vördsamt, om den person, som köpt t. ex. några kappland eller ett tunnland jord och derstädes bar elt bus, är besutten eller icke?
Föi' att tillhöra församlingen, anser jag honom besutten, men jag tror icke att alla sockennämnder skola deruppå ingå, utan alt den nämnden i detta afseende tillagda pröfningsrätt skulle komma att högst betydligt öka rättegångarna.
Af Hr Edenhjelm bar i afseende på 18 §:n blifvit anmärkt, att då tiggare upptagas i främmande församlingar och afsändas till hemorten, borde det icke ske på bekostnad af det samhälle de tillhöra, utom då de i fattighusen eller af allmänna fattigförsöijningen haft understöd.
Jag skulle tro, att det icke är farligt alt låta denna § qvarstå oförändrad.
Måhända att någon gång lill en början stadgandet kan blifva strängt; men deremot tror jag, att sedan det samhälle, som nu till andra församlingar utsänder sina fattighjon, några gånger fått betala transportkostnaden, skall elt sådant missbruk upphöra.
På grund af de anmäi kn:r jag nu framställt, får jag anhålla om återremiss af Utsktns betänkande.
Det ärende, som nu är före, har haft och kan icke undgå att hufva ett sammanhang med tvänne redan förut behandlade, nemi. om communal-styreisen, eller sockenstämmor och sockennämd, och om besilltenheten.
Jag har i dessa hegge fiågor yttrat satser, sorn kanske många anse för paradoxer.
Jag kan likväl icke undgå att i möjligaste korthet yttra något äfven i denna fråga.
Jag har funnit af betänk., att de sammansatta Ulsk:n gjort sig mycken möda, för att i ingressen utreda de grundsatser, hvarifrån de säga sig vilja utgå.
Det har likväl bandt, att dessa grundsatser blifvit framställda på ett sådant sätt, att man icke just kan inse, om de sammansatta Utsktn ansett mycket nödvändigt att följa de grundsatser, som de erkänt.
De hafva nemi. först ansett sig böra bestrida den grundsats, på hvilken 1788 års författning varit stödd, eller hvarje sockens skyldighet att försörja sina fattiga.
De hafva sedan åberopat en annan grundsats, som Fattigvårds-comite'en framställt och förklarat, ali det rätta vore att Staten i sin helhet skulle bestrida fattigvården.
Likväl finner man, då man litet längre följer Utsktns raisonnement, alt de ansett sig nödsakade att gå ifrån denna högre grundsats.
Jag hemställer nu till K. o. Ad., hvartill det egentligen tjenar att utreda grundsatser, hvilka man, sedan man trott sig finna den. högsta och rättaste, finner sig icke kunna följa, och i strid hvarmed man går tillbaka till eu annan, som är vederlagd. ao6 Den g September f. m.
Ja" medger väl, att detta icke egentligen kan läggas
Utskrns ledamöter lill last, utan kanske snarare den eller dem, som uppställt den egentliga formen för betänk.; men det har likväl den effect på den, som läser betänk., alt han möjligen, om han icke lemnar sin uppmärksamhet deråt, kommer alt stanna i ganska starkt tvifvel om den grundsats, som ansetts vara den rätta och af Utsktn blifvit följd.
Det uppenbarar sig väl slutligen i §§.‘na, och isynnerhet i den första, att Utsk:n återgått till 1788 års författnings-stadgande, om socknens skyldighet att försörja sina fattiga, men det röjer sig tillika, under granskningen af de särskilda §§:na, att Utsktn i många fall lemnat den sålunda återupptagna gamla grundsatsen å sido och öfvergått till den andra.
Följaktligen tror jag, att den anmärkntn ej kan anses oriktig, att man ej kan i det lagförslag, som Utsktn framlagt, finna, att de följt någon af de omordade grundsatserna.
Jag vill taga mig friheten att bevisa detta, synnerligast genom hänvisning till 12 §:n, der det heter:
"Fattigunderstöd är en nödhjelp af christligt deltagande för den lidande, och allt pockande, då det sökes, eller klandrande utlåtelser om dess beskaffenhet, då det emoltages, vare således förbjudna.’'
Här framstår således den tredje grundsatsen, att fattigunderstödet är en nödhjelp af christligt deltagande för den lidande.
Man finner ganska lätt hvarföre
Utsktn så yttrat sig, nemi. till en varning för de fattiga att icke vara sturska och uppstudsiga; men nu frågas, om denna grundsats, på det sätt den här är uppställd, tros hafva den åsyftade verkan på de fattiga, att hålla dem i styr, då man i första §:n sagt, att det är communens skyldighet att underhålla dem?
Jag Iviflar mycket på, att den effect, som är åsyftad med 12 §:n, vinnes, och anmärker ändamålslösheten af Utsktns framställning i denna del, egentligen derför, alt jag tror det man vid närmare skärskådande skall finna, alt det just är den i 12 §:n uttalade grundsatsen, som är den enda rätta.
Jag får säga, att hvarken grundsatsen i 1788 års författning, att hvarje socken skall underhålla sina fattiga, och ej heller den, som man säger att Futtigvårds-comite'en antagit, hvars arbete jag ej haft tid att i dess helhet genomläsa, alt nemi. det vore Staten, som borde öfvertaga fattigförsörjningen, kan, då man närmare undersöker dessa grundsatser, äga bestånd i verkligheten, utan tvifvelsutan är det den enda rätta, sorn här i 12 §:n händelsevis uttalas, att fattigunderstödet är en nödhjelp af det christliga deltagandet.
Denna grundsats hade Ulsk:n bort i allo följa uti deras betänk., och några ledamöter, nemi.
Frilnne Raab och Cederström, hafva också anvisat på den; men Utsk:n hafva följt andra grundsatser, och derföre företer förslaget icke något sådant samband, som måste finnas i en lag, deri en grundsats följes.
När man skall lagstifta, så måste första frågan vara huru man skall betrakta den sak lagstiftningen angar, eller Den 9 September f. m. här hvad fattigdomen egentligen är.
För min del anser jag fattigdomen vara en af samhället iråkad sjukdom.
I ett samhälle, hvars institutioner aro så beskaffade, alt en allmän helsa kan råda, der inträffar denna sjukdom ganska sällan.
Der åter mångå anledntr till ohelsa finnas, der uppstår småningom denna sjukdom i samhället och blir den slutligen öfverhandtagande.
Orsaken således till fattigdomen är ty värr mångfalldig uti ett samhälle, som icke är fullkomligt rätt ordnadt.
Att nu ingå i detaljerna deraf, torde icke af mig fordras; men så mycket må jag dock säga, att icke duger del att hjelpa en sådan sjukdom genom för mycket reglementerande, utan man måste först undanrödja orsakerna, låta dem, som redan fått sjukdomen, möjligen af sig sjelfva botas, och för resten, då det är fråga om en lag, söka undanrödja anledntna till sjukdomen.
Det kan visst sägas, att sedan sjukdomen uppnått en hög grad, måste man vara betänkt på kraftiga läkemedel att hämma den; och jag får då förklara, alt jag verkligen icke vet något kraftigare botemedel, än att hänvisa dertill, alt det är en christlig pligt, att så långt man förmår hjelpa de fattiga.
Det är på den grund att så är, som jag också, redan i den förutnämnda frågan om communalförfattningnr och sockenstämma, haft äran förklara, alt socknarne till sin natur äro en mera moralisk än borgerlig sammansättning.
De hafva afseende på reglerandet, vidmakthållandet och utförandet af de religiösa och moraliska grundsatser, sorn måste finnas inom hvarje samhälle.
Örn man så anser socknarna, så måste man också låta dem vara i fred för regleringar, och endast i sådant fall kunna de fullgöra deras bestämmelse.
Så fort man börjar stifta lagar för att bestämma huru moraliska och religiösa grundsatser skola verka, så förstör man dem i sin rot.
Man upprycker roten, och någon verksamhet i den syftning man afselt uppstår icke.
I alla lider har det visat sig, att i hvarje samhälle, huru sjukt del än må vara, finnes ett tillräckligt antal personer, som bispringa de verkligen nödlidande.
Så vidt min erfarenhet kunnat sträcka sig, har jag aldrig funnit, alt de, sorn verkligen varit oförmögne att genom arbete försörja sig, blifvit olmlpna, utom då stora missvexler föranledt, att hela folkskockar varit i ett nomadisk! sträfvande från ort lill annan.
Då förslår icke den enskilda välgörenheten, men i andra vanliga fall har jag aldrig funnit, att den enskilda välgörenheten inom socknarna varit otillräcklig, för att komma lill hjelp i den iråkade fattigdomen, eller den af mig s. k. sjukdomen.
Men derigenom alt man infört ett sådant stadgande, som det alt socknen är skyldig att underhålla sina fattiga, hafva måhända de fattige sedan år 1788 blifvit ökade med én ny dass, som verkligen icke är behöfvande, utan gjort sig sjelf behöfvande genom bristande uppmärksamhet på medlen till egen försörjning, och synnerligen genom la - ao8 Den g September f. m. ster, liderlighet o. s. v. Att nu antingen socknen eller Staten förklaras skyldig att underhålla sådana personer, måste naturligtvis föranleda dertill, att 0111 också en del, sorn redan råkat i fattigdom, blifver hulpen, så uppstår slraxt en annan del, sorn inträder på samma väg till obestånd; med ett ord fattigdomen ökas.
Exempel derpå hafva äfven visat sig i andra länder, der sådana grundsatser varit antagna.
Fastän det således låter förskräckligt oell ris 11 i g t och liknöjdt för de fattiga, att yrka det en sådan grundsats må borttagas, som ålägger communen eller Staten att underhålla de fattiga; så är det likväl min öfvertygelse, att det just är etablerandet af en sådan grundsats, som till en stor del varit orsaken till den iråkade fattigdomen.
Att för resten orsakerna till fattigdomen äfven varit af annan natur, derom är 1111 icke fråga; och om jag skulle slutligen yttra hvad jag ansåge vara bästa sättet att minska fattigdomen, skulle jag såsom sådant nämna, alt minska skatterna, alt införa näringsfriheten, att befordra en större upplysning, och att för öfrigt låta den allm. välgörenheten sjelf uppsöka föremålen för sin verksamhet samt bedomina i hvilka fall den pålordras, så att åtminstone inga band må läggas på den enskilda välgörenheten.
Föröfrigt är det alldeles icke sagdt, derför att fattigvården såsom en religiös och moralisk anstalt lämpligen bildas inom en socken eller församling, alt den icke kan, inom en sådan commun som Stockholm, förena sig lili en central-välg ören het sans tal t.
Tvertom, och ehuru jag saknar närmare eller speciella upplysningar för att i detta afseende bedomina förhållandet i Stockholm, tror jag, att hvad som egentligen fattas i denna stad, är, att här icke funnits något, som förmått de många särskilda välgörenhetsanstalter med stora tillgångar, som i hufvudstaden finnas, att förena sig, för alt med fullkomlig kraft verka för ändamålet, ulan della den fattiges sträfvande från en socken till en annan, der ofta mången erhåller större understöd, än han behöfver för sin bergning, under det alt tillgångarna på andra ställen äro otillräckliga.
Jag skall för resten icke ingå i detaljer, ty det är naturligt att ett lagförslag, som blifvit uppstäldl efter helt andra grundsatser, än dem jag anser vara de rikliga, skall i nästan hvarje § gifva anledn. till anmärkn. i afseende på detaljföreskrifterna.
Jag endast ber att få nämna, att alla de anmärkn:r jag hittills bort inom Ståndet, samt äfven de, sorn uti reservationerna förekomma, äro af den beskaffenhet, att de samtliga upplösa sig slutligen i samma anmärkn., som jag gjort, nemi. alt Ulsk:n icke följt någon af de grundsatser, som blifvit anförda; och hade den grundsats, som i 12 §:n förekommer, blifvit iakttagen, så bade alla dessa reglementeringar, som 1111 öfverklagas i reservationerna, icke kommit i fråga.
Det lagförslag, som Utsk:ti bär framlagt för att vinna R.
Sl:s bifall, innefattar, långt ifrån en fullständig lagstiftning i ämnet, endast en lagstiftning för tillfället, på sidan om hvad som nu är gällande, och då Utsk:n, lika med Fattigvårds-comiteen, erkänt, att den nu befintliga lagstiftningen i i813 års författning rör:de försvarslösa personer är oriktig tili sin uppställning och stridande emot de i grundlagen bestämda former för Svensk medborgarerätt; hade man till en början bort vänta sig, att Utsk:n skulle i första rummet göra hemställan om upphäfvande af 1833 års förenämnda författning.
Derefter hade jemväl 1788 års författa., om rättighet för socknarna att vägra inflyttning, bort tagas i öfvervägande, då jag förmodar. att Ulsk:n af samma anledn. bort finna, att denna sednare författa, blifvit af Konung och Ständer upphäfven, genom de beslut, som fattades vid 1809 års riksdag, då, medelst coneessioner RiksSltn emellan, rättigheten att förvärfva all slags fast egendom så väl i städerna som på landet blef fri för hvarje Svensk medborgare, rättigheten att idka all slags borgerlig näring jemväl godkändes på grund af Ständernes vid samma riksdag gjorda begäran, att K.
M. ville utfärda en provisorisk författa, om fattigvården, intilldess att den allmänna stadga, som du begärdes och nu är i fråga, kunde komma att utfärdas. K. M. hörde R.
St. sid 1810 års riksdag i Örebro öfver förslaget lill en sådan författa., hvilket, af R.
St. godkändt, utfärdades år 181 i och ännu är gällande.
Men fastän denna författa., hvilken, orri jag rätt minnes, ntgafs den 10 April 1811, innefattar hvarje