Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:rs Hr Justie-Ombudsman högst väsendtliga anmärkn:r blifvit framställda; men då dessa sannolikt, för att blifva rättade och leda till "önskad påföljd, behöfva ett stöd från R.
St:rs sida, har jag ansett mig böra begagna min riksdagsmannarätt för beredande af ett sådant ändamål.
Jag vill härvid mindre uppehålla mig vid författningens allmänna syftning, hvilken synes vara den, att hos Landshme koncentrera en ännu vidsträcktare myndighet än hitintills — en syftning, som alltför mycket står i strid med den opinion, som under sednare tider och Riksdagar allt mer utvecklat sig om nödvändigheten att inrätta kommunalnämnder, såsom utgörande ett slags representation för länet, hvars tanka Landshm, i vigtiga frågor, bör inhemta och hvilken, som man hoppas, småningom skall leda till den sjelfstyrclse, hvarförutan landets angelägenheter icke, under nuvar:de förhållanden, kunna, på ett tillfredsställande sätt, handhafvas.
Denna del af frågan torde således, utan behof af utredning från min sida, blifva af Utsk. och R.
St:r undersökt och diskuterad i sammanhang med de flera motioner om kommunalstyrelser, som blifvit vid Riksdagen väckta.
Jag vill här i främsta rummet fästa mig vid de delar af den nya Landsh:ge-instruktionen som handlar om Landsh:nes myndighet öfver både sina underordnade och sina egna kolleger i embetet.
De innefattas, så vidt jag anser dem böra förändras, hufvudsakligen i 66 S, så lydande: »Om, utom det i nästföreg:de g omnämnde fall, LandsSekret. och LandsKamer. i tjensten beträdes med uppenbar orätt, egennytta, vårdslöshet eller försummelse eller från tjensten sig olofligen afhåller, eller emot Landsh. visar vanvördnad eller ohörsamhet, skall den felaktige ställas under tilltal inför vederbörlig domstol, hvarvid Landshm jemväl äger att, i händelse omständigheterna det påkalla, emedlertid skilja honom ifrån embetets utöfning. »För LandtRäntm., LänsNot., LänsBokb., Kronofogde och Hä»radsskr. vare lag samma; dock med rättighet för K. M:s Bef:b:de »att, då förseelsens beskaffenhet dertill föranleder, förelägga vi»ten och dem dertill fälla, eller ådöma böter till högst en må»nads lön eller suspension från tjenst och lön på högst tre måna»ders tid.»
Så vidt jag förmår inse, innefatta dessa stadganden en både obehöflig och betänklig utvidgning af Hrr Landsh:rs suveränitet. 24 § i 1734 års Landsh:ge-instruktion tillerkänner visserligen Landsh:n rättighet att, »der LandsKamer., Kronofogdar »och Häradsskrifvare icke skulle efterlefva och fullgöra de för dem »utfärdade instrukt:r, den felaktige, efter sakens pmständig - Den 3 D ec ernber f. m. 91 »het, vederbörligen tilltala, näpsa eller inmana låta, och derest »han sig då icke rättar, honom i KammarRevisionen straxt an»gifva»; äfvensom Landsbm erhållit tillstånd att, intill dess svar han följa, emellertid en sådan brottslig från tjensten suspendera, ifall dess brott det förtjenar.
Denna Landsh:ns suspensionsmyndighet inskränker sig således ensamt till de fall, der anmälan skulle göras bos KammarRevisionen (motsvarande nuvar:de KammarR:n eller StatsKontoret), d. v. s. der det gällde upbördens redovisande och således behof kunde förekomma, att genom skyndsam och kraftig åtgärd undanrycka det allmännas medel, en osäker upbördsmans vård, för att hindra deras förskingrande.
Der må det ögonblickliga skiljandet från tjensten vara nödigt, ehuru till och med detta endast var åberopadt eller begränsadt intill dess svar hann följa från KammarRevision, i intet annat fall än * frågan om upbörden, var stadgandet i den gamla instrukt:n användbart, hvarken på LandsKamer., Fogdar eller Häradsskr.
Om LandsSekret. och öfrige LandtstatsTjenstemän nämnes i den gamla instrukt:n ingenting som kan tydas derhän, att Landshm skulle äga att efter behag skilja dem från utöfningen af deras tjenst.
Deremot stadgar allmänna lagen, som blifvit promulgerad sednare än Landsh:gé-instrukt:n, uti 1 Kap. 7 g U:sB:n, »att om de »som af K. M:s Bef:h:de i bud och ärende brukas, af sjelftagen »myndighet öfverskrida eller eftersätta det som dem i hvarje mål »befaldt är, K. M:s Bef:h:de äger makt att dem med ord och var»ning näpsa eller i böter jf dem taga två eller tre månaders lön »till nästa fattighus, eller ock, der brottet svårare är, det hos Il:n »angifva».
En hvar finner att emellan dessa stadganden, både i den gamla Landsh:ge-instrukt:n och allmänna lagen, rör:de Landsh:ns myndighet öfver LandtstatsTjenstemännen och den nya instruktm, finnes den mäst väsendtliga skiljaktighet, då genom den sednare Landshm berättigas att af den obetydligaste anledn. , t. ex. på grund af hvad det kan falla honom in att rubricera såsom »ohörsamhet» eller »vanvördnad», utan all slags undersökning, skilja LandtstatsTjenstemän från utöfningen af deras befattningar, endast med det vilkor, att han samtidigt med suspension ställer den felaktige under tilltal.
Men icke nog dermed, att den nya Landsh:ge-instrukt:n strider mot äldre författningar och allmän lag.
Den strider äfven, så vidt jag kan inse, mot grundlagens stadgande i 31 § Reg:sF., som uttryckligen innehåller, att den som bekläder domare-embeten, så högre som lägre, samt alla andra Embets- och Tjenstemän, än de i föreg. 35 § upräknade, s. k. förtroendeembetenas, »icke kunna utan medelst ransakning och dom från »sina innehafvande' sysslor af Konungen afsättas».
Att detta stadgande jemväl omfattar, att icke amobibla Tjenstemän ej heller, genom befallning från Konungen, kunna, utan föregånget domstolsbeslut, omedelbart skiljas från tjenstens utöfning, torde icke kunna bestridas. 92 Den 3 December f. m.
Således förmodar jag att sjelfva den Minister, som med sitt namn undertecknat den ifrågav:de författningen, skulle anse det betänkligt att, genom någon af honom kontrasignerad befallning direkte från Konungen, afsätta eller suspendera en LandsSekret., LandsKamer., LandtRäntm. etc.
Nå väl, skulle Konungen kunna, i form af instruktm, åt Landsh. delegera en makt den H. M., enl. grundlagen, icke Sjelf äger? och hvilka absurda anomalier skulle icke härigenom upkomma?
Detta om laglighet af den ifrågav.-de instrukt:n, en fråga, den jag förmodar icke kunna undgå Const.Utsk:s allvarliga upmärksamhet.
Om man derefter betraktar de möjliga följderna af den ifråga v:de maktutvidgningen, så kunna dessa blifva ganska fruktansvärda, icke blott för de personer som utgöra Landtstaten, utan ännu mer för det allmänna, genom den alltför mycket okontrollerade myndighet, som den nya instruktm lägger i Landsfones bänder.
Sannt är visserligen, att hvad angår LandsSekret., LandsKamer.
, LandtRäntm., LänsBokh. eller LänsNot:r, Landsh:n är skyldig att, i sammanhang med åtgärden att skilja någon af bomälde .tjenstemän från embetsutöfning, ställa honom under tilltal inför vederbörlig domstol, men dels behöfver Landsten, enl. samma §, icke förebringa något annat skäl för en sådan tjenstemans fällande till böter eller suspension, än att han mot
Landsten visat »vanvördnad» eller »ohörsamhet», dels vitsordar erfarenheten nogsamt, hvad resultatet i allmänhet blifver af åtal emot högre Embetsman och Chefer, om någon underordnad dristar sig att emot dem söka rekonvention eller uprättelse.
Hvad har då anledn. kunnat vara till denna betänkliga förändring?
Äro våra nuvtde Landster så mycket mera än i fordna tider utmärkta för rättrådighet, insigter, skarpsinnighet, nit och duglighet i sina embetens utöfning?
Åtnjuta nuv:de Landsh:r mera anseende hos länets innevånare eller förtjena de mera förtroende hos sin Regering, än förra tiders Landsfor?
Jag betviflar att dessa frågor kunna med ej serdeles talrika undantag besvaras med annat än »nej».
Hafva LandsSekret. och LandsKam. , eller Landtstatens Tjenstemän i öfrigt, i sednare tider mer än förr visat några anmärkningsvärda prof på egennytta, försummelse, oskicklighet eller upstudsighet mot Hrr Landsfor?
Jag känner härom åtminstone ingenting annat, än att en Landsh. i ett af de norra länen nyligen haft något gräl med sin LandsKam., och att på något ställe LandsKamrn eller LandsSekret:n reserverat sig mot ett och annat förslag till tjenster vid Landtstaten, dervid likväl alltid Landshme slutligen fått sin vilja fram.
Hvartill behöfdes då att i förev:de fall taga ett så märkbart steg på det förhatliga godtyckets väg?
Eller tror man ens på sannolikheten deraf, att en rättrådig och skick - Den 3 December f. m. 93 lig Landsh., som sjelf får föreslå och således i 99 fall af 100 kan anses tillsätta sina biträden, skulle vara blottställd att, från deras sida, finna »ohörsamhet» eller »vanvördnad».
Fördenskull återstår för en vanlig slutkonst intet annat motiv för den stadgade förändringen, än att tillfredsställa åtrån hos Hrr Landsh:r att, kosta hvad det vill, göra sin mening gällande i trots af allt motstånd från de lägre Tjenstemännen, som dock, enl. gamla Landsh:ge-instrukt:n, äro satte Landsh. »till hjelp».
Men jag vill icke längre fortsätta dessa frågor, emedan min afsigt med denna motion mindre är att framställa ett bittert klander emot hvad som skett, än att söka på vänlig väg vinna rättelse.
Jag vill således endast tillägga, att såsom en följd af den åt Landsbme inrymda godtycklighet, det sannolikt måste blifva allt svårare och svårare att till tjenstemän vid Landtstaten finna skicklige personer, som tillika äro ömtåliga om sin sjelfständighet, och icke böjda att underkasta sig Chefers tillfälliga lynne eller begrepp om »ohörsamhet» och »vanvördnad».
Man bör härvid icke heller förbise den moraliska verkan af all godtyckligbetsstyrelse på dem som deraf bero.
En person med skicklighet och heder har ©tvifvelaktigt mera nit och intresse för ett värf, der man mera litar på förtroendet till hans goda egenskaper och hans redlighet, än der det hotande Damocles-svärdet af Chefens nyck eller dåliga lynne hvarje ögonblick hänger öfver hans hufvud.
Han kan visserligen, i sednare fallet, blifva mera försigtig och möjligen undvika påtagliga anledn:r till förebråelser; men den kärlek eller lust för embetets utöfning, som drager halfva lasset, kommer troi. att mångenstädes saknas.
I stället för personer med insigter och sjelfständiga tänkesätt, torde man småningom bilda en corps af ögontjenare och lycksökare.
Lägger man härtill, att den nyl. beslutade löneregleringen för Landtstatens Tjenstemän, åtminstone efter hvad de sjelfva påslå, i allmänhet försämrat i stället för att förbättra deras vilkor, så skall man lätt finna att nästan all upmuntran framdeles kommer att saknas för dugliga och karaklersfasta män, att egna sig åt dessa ganska mödosamma befattningar, som dessutom taga verklig duglighet i anspråk och för det egentliga folkel äro vigtigare än de flesta andra tjenster.
Jag hemställer hvad resultatet af dessa förhållanden kan blifva i en kanske, icke så långt aflägsen framtid.
På dessa grunder, hvilka kunde vida omständligare utvecklas, om jag för tillfället ansåge det erforderligt, föreslår jag att II.
St:r må hos K. M. i underd:het anhålla, att den Landsh:ne i 66 § af i Landshrge-instruktionen d. 10 Nov. 1855 förlänta rätt att från tjensteutöfning skilja der upräknade LandtstatsTjenstemän, må inskränkas till det fall, när de brista i redovisning af allmänna medel eller beträdas med ored lighet, då likväl, i sammanhang dermed, åtal inför 94 Don 3 December f. m. vederbörlig domstol eller myndighet genast skall emot den felaktige anställas samt suspensionsåtgärden omedelbart underställas samma myndighets pröfning.
Bland de flera anmärknir, som i öfrigt erbjuda sig mot den nya Landsb:ge-instrukt:n, vill jag först här specielt uptaga följande såsom mera vigtiga.
Uti 10 § stadgas, det K.
Bef:h:de äga att för handhafvande af allmän ordning och säkerhet, uti sådana fall, der ansvar i lag ej är bestämdt, stadga erforderliga vitén.
Häremot framställer
Hr Just.Ombudsmm, uti sin berättelse till R.
Riksdag, pag. 3, väl grundade anmärknrr, till hvilka jag hänvisar, förenande mig tillika om den af Hr Just.- Ombudsm:n gjorda hemställan att R.
St:r må hos K. M. i underd:het anhålla om en sådan Nåd. förklaring af det här ofvan anförda stadgandet, att tillämpningen deraf bestämdt inskränkes till de fall, der ansvar för öfverträdelse af ekonomisk författning finnes påbudet, men kan för tillfället behöfva att förhöjas, men Landsb:n icke bemyndigas till ingripande i lagstiftningen öfver de ämnen, som till allmänna lagen höra, ehvad derom finnes ansvar stadgadt eller ej.
Uti 12 §, hvilken handlar om Landshmes tillsyn i afseende å lagskipningen, hade man skäligen bordt förvänta sig en förenklad redaktion, som från Landshme så mycket som möjligt afskiljt befattningen med, eller myndigheten öfver domarecorpsen, då man nemi. tager i betraktande, att 1734 års Landsh:ge-instrukt:n, hvarifrån denna g är hufvudsakl. hemtad, utgafs innan den nya lagen 1736 prolongerades till efterrättelse och innan fördenskull den vigtiga gränsskillnaden emellan den administrativa och domaremakten var i allmän lag updragen.
Sistnämnde lag har nemi. uti 1 Kap. 2 § Uts:sB:n visligen stadgat, att K.
Bef:h:de ej må befatta sig med det som domare-embetet tillhörer; häfver dock makt att tillse det lag och. rätt vid UnderRma skipad varder; finner han det annorlunda vara, gifve HofRrn det tillkänna.
Detta stadgande innebär, som det mig synes, oförtydbart, alt Landsten icke bör hafva någon annan myndighet att blanda sig i domare-embetet, än att hos HofR:n till beifran anmäla det uraktlåtna fullgörandet af de vederbörande domhafvande, enl. lag och författn:r, ålagda skyldigheter.
Emedlertid hafva Landshme tid efter annan inkräktat en utöfver lag sträckt myndighet äfven i detta hänseende, hvilken bekräftas genom den nya instruktms bemyndigande, att genom förelagde vitén, till obegränsadt belopp, förbinda domare att i vissa fall fullgöra sina åligganden, i afseende på aflemnande af saköreslängder, redovisningar och andra handlingar eller sådana upgifter, hvilka enl. upbördsförfattnme skola af domare afgifvas.
Denna åsigt innefattar likväl, efter mitt förmenande, en abnormitet, som bör rättas, enär det alltid måste vara olämpligt, Den 3 December f. m.
95 att då domare icke subordinera under Landsh., denne skall hafva makt att omedelbart förelägga dem vitén, helst det tyckes vara förenadt med mera besvär, att hos HofR:n anmäla denna försummelse af dem, som utöfva domare-embetet, än de underlåtenheter som eljest, enl. samma §, böra hos vederbörande HofRätt anmälas.
St:r må i underd:het anhålla, att 12 § i Landsh:ge-instrukt:n må vinna den ändring, att K. M:s Bef:h:de icke må äga rätt att förelägga domare vitén, utan endast äga att bos vederb:de HofKätt anmäla de försummelser, eller den uraktlåtenhet, som K. M:s Bef:b:de anser sig äga skäl att anmärka uti fullgörandet af domares i nämnde § omförmälda åligganden.
I sammanhang härmed fäster jag äfven upmärksamheten på den omständigheten, att sedan Landsbme i nyssnämnde g erhållit rätt att till obegränsadi belopp, i vissa fall, förelägga domare vitén, för att förmå dem till fullgörandet af deras åliggande, har uti 65 § rättigheten blifvit inskränkt hos Hrr Landsb:rs hittills varande omedelbara förmän, Collegier eller Rikets öfrige Rätter, att förelägga och fälla Landsh. för underlåtenhet att vidtaga de åtgärder, eller lemna den embetsbandräckning, som bemälde myndigheter äga att påfordra, till högre vitesbelopp än 1000 r:dr r:mt; men om försummelsen ändock fortfar, skall förhållandet anmälas hos K. M.
En sådan inskränkning, hvarom icke talas i den gamla Landsh:ge-instrukt:n, är visserligen redan förut stadgad i KammarGollegii instrukt:n af år 1838, men har hittills icke varit ifrågasatt inom HofR:na, när de såsom domstol påkallat någon Landsh:ns embetsåtgärd och är väl också, hvad- dessa ÖfverR:r beträffar, i högsta grad olämplig.
Och då i allt fall Landsh:ge-instrukt:n icke lärer kunna lända IlofR:na till efterrättelse, hemställer jag att 65 § må erhålla den förändrade redaktion, att någon inskränkning derigenom icke sker i HofR:nas i lag grundade rätt, att för underlåtenhet hos dem underlydande myndigheter ålägga de förhöjda vitén, HofRma kunna anse erforderliga för att bringa sina beslut i verkställighet.
Uti 31 § af nya instrukt:n, hvilken § innehåller icke mindre än 20 mom. ang.
Landstuns åligganden beträffande vården om allmänna hushållningen samt de mål och ärenden som dermed äga gemenskap, förekommer ett 11 morn., af innehåll: »att K.
Bef:h:de äger hafva tillsyn öfver god hushållning med och »ändamålsenligt användande af städernas allmänna medel, anslags»ocb donationsjord».
Nu ger likväl 18 § i gamla instruktm en bestämd definition uppå hvad Landsten i detta hänseende har att iakttaga, nemi. i det att deri, bland annat, stadgas att Landsten »åligger hindra och förekomma, att det som fram - 96 Den 3 December f. m. »färne Konungar, städernas fundatorer, eller andra hafva till Bor* »gerskapets bruk och nytta gifvit och förordnat, icke må ryckas »derifrån och emot privilegier och resolutioner dragas under några »särskilda personer, som icke draga borgare tunga och last, eller »att af stadens jord är gjord olika fördelning borgerskapet emellan, »så att en del fått för mycket och andra åter för litet eller ock »alls intet m. m. samt att slik oordning och olikhet bör af »Landsten och Magistraten ändras.»
Denna § af 1734 års instrukt:n har ytterligare blifvit förklarad genom K. Brefven af d. 25 Sept. 1745 och d. 27 April 1750 samt deri blifvit föreskrifvet, huru det bör tillgå vid undersökningarne ang. slika oordningar, så att Magistraten deröfver först höres och Landsten derefter gifver sitt utslag m. m.
Man frågar sig nu med skäl, om dessa författnir ännu gälla i afseende på omfånget af Landshms befattning med städernas ekonomi och formen för hans åtgöranden i dessa hänseenden?
Ar meningen att orden i den nya instruktm, »ändamåls»enligt användande af städernas medel och donationsjord», skola tillintetgöra allt hvad genom äldre privilegier och resolutioner blifvit härom stadgadt?
Är meningen att Borgerskapet härigenom förlorat sin företrädesrätt till donationsjorden m. m. ?
Detta är likväl en både vigtig och ömtålig gren af K.
Bef:b:des verksamhet, hvarigenom en mängd tvister och stridigheter kunna upkomma emellan Landsh., Magistrater och städernas innevånare, så vida t. ex. den förstmde skulle anse sig, på grund af sin instruktm, äga en obegränsad myndighet att inblanda sig i städernas ekonomi och att derom fatta beslut, utan afseende på de särskilda ordningar eller privilegier, som finnes stadfästade, och utan ledning af något annat än Hr Landshms omdöme eller hvad han kan anse vara »ändamålsenligt eller icke».
Detta exempel är visst icke det enda, som föranleder till tveksamhet, om den äldre instruktion är uphäfven eller icke, ehuru detta i främsta rummet fästat upmärksambeten, emedan det angår ett ärende, som med den rikhaltiga erfarenhet man äger om benägenheten till stridigheter länens och städernas styrelser emellan, måste anses vara af största vigt.
Jag hemställer således att R.
M. anhålla, att redaktm af 31 § må ställas i närmare öfverensstämmelse med de särskilda författnrr som äro gällande i afseende på omfånget af Landshms befattning med tillsyn öfver användandet af städernas medel samt formen för hans åtgöranden i dessa hänseenden.
Vidare, och om man öfvergår till i princip mindre väsendtliga punkter, så har Hr Just.Ombudsmm i sin berättelse, pag. 9, anmärkt otydligheten i 3 och 4 §g:s stadganden, ang.
LandsSekret:s och LandsKam:s ansvarighet samt, pag. 10, framställt erinringar vid 19 g, om
Landshmes vidsträckta skyldighet att vaka öfver efterlefnaden af författn:rne om lots-, båk- och fyrväsendet, samt pröfva alla frågor härom, hvilket torde föranleda till Den 3 December f. m. 97 lill missförstånd om rätta gränsen emellan den pröfningsrätt och don befattning som tillkommer LotsDirekt. jemte Förvaltn. af Sjöärendena och Landshm, äfvensom vid den nya föreskriften i 27 § 2 morn., att
Landshm skall pröfva frågor om rättighet att å skog och utmark hemta väglagningsämnen, då icke tvist derom upstår, som bör till domstols behandling hänvisas, hvilket, i Hr Just.Ombudsm:s tanka, svårligen lärer kunna inträffa, derest icke Landsb:ge-instrukt:n skulle vilja lägga hinder i vägen för parterna, att vid godvilligt åsämjande sjelfva upgöra denna sin angelägenhet. 5 § innehåller den föreskrift, att från K.
Befh:de utgående exped:n skall, för att blifva gällande, vara undertecknad af Landsfng, med föredragandens kontrasignation, eller, i Landsh:ns frånvaro, af dem som förvalta Landsh:ge-embetet; men i 50 § finnes jemväl protokoll vid muntliga förhör, auktioner eller annan offentlig förrättning, hänförda till »expediliva», så vida den ulleuinas eller utgår.
Ar det då LandsSekretm eller LandsKamerm förment att, utan Landshöfd.-ns namnteckning, der han vistas på orten, utlemna handlingar till påminnelse eller något slags prot. eller bevis.
Före detta hafva dock LandsSekret. och LandsKamer. utan olägenhet kunnat utfärda flerahanda slags expeditioner. lini. 43 § har LandsKamer. blifvit ålagdt att hos Landshm föredraga, bland annat, alla de ärenden, som omförmälas i 23 §.
Af dessa förekommer i 5 mom. frågan om »lyftning af »medel och handlingar, som blifvit i LandtRänteriet nedsatta».
Detta är emellertid en fråga som kan röra enskildes rätt och bör således desto hellre tillhöra den juridiska embetsmannens inom Länsstyrelsen eller LandsSekret:s föredragning, som besvär öfver K.
Bef. h:des beslut i dylika frågor skola fullföljas i HofRätt.
Slutligen bör ej heller förbigås, dels att redaktm af författningen i många andra fall, än de ofvan upräknade, tarfvar nödig förbättring, t. ex. i 8 §, ang.
Landshms tillsyn att stadganderna »till uprätthållande af religionshelgd, sedlighet, upfostran m. m. d. behörigen iakttages;» uti 9 »om vårdnaden derå, alt stämplingar mot Riket, Kgl. huset, R.
St:r eller Grundlagar af»värjas», samt om åliggande att »med all möjlig skyndsamhet hos K. M. i underd:bet anmäla, derest någon »med brottsligt upsåt i »dessa delar umgås» o. s. v., dels ock att bela den nya författningen synes vara alltför vidlyftig och innefatta allt för många på en gång obestämda och ofullständiga föreskrifter, hvilka vid tillämpningen förvilla i stället för att leda och uplysa, samt i allmänhet, i motsats till den gamla instruktm. tyckes vara upställd utan allt egentligt system och föreskrifterna kastade nog mycket om bvartannat, hvarpå exempel lätt skulle kunna anföras, om det behöfdes.
Vid öfvervägande af allt detta vågar jag vördsamt hemställa att jemte det H. Besv. o. Ekon.Utsk., till hvars behandling denna motion lärer komma att hänvisas, sär II.
H. 7 98 Den 3 December f. m. skilt ingår i pröfoing utaf de af mig bär ofvan bestämdt motionerade förändringar i den nya Landsh:e-instrukt:n, H.
Utsk. må till granskning företaga samma instruktion i dess helhet, samt antingen deruti föreslå de ytterligare förändringar i dess innehåll, upställning och redaktion, Utsk. må finna nödiga, eller ock tillstyrka R St:r, att hos K. M. i un derd:bet anhålla om utfärdande af en ny instrukt. för Hrr Landsh:r, med iakttagande af de erinringar, R.
St:r funnit sig befogade alt vid sednast utfärdade instrukt. i underd:het. framställa.
Som, enl. de uplysningar jag är i tillfälle meddela H.
Be villn:sUtsk.
, det inträffat att, med ani. af stadgandet i 8 och 16 §§ af K. M:s Nåd.
Förordn. d. 18 Jan. 1855, ang. vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända och distilierade spirituösa drycker, en TaxeringsKomité i stad funnit för godt stadga det vilkor, att derest någon som idkar utskänkning, inläte sig i täflan med ett i staden bildadt Utskänknings- och MinuteringsBolag, en sådan dristig utskänkare skulle taxeras till en försäljning af 20,000 kannor spritdrycker, hvaremot, om han afsade sig denna täflan, han endast borde skatta för försäljning af 800 k:r, anser jag mig deraf hemta anledn. till det förslag, att då försäljningslagen stadgar ett minimum för dyJika Källarmästare, Schweizare, Gästgifvare och Näringsidkerskor åliggande skatteafgifter, samma lag jemväl, till förekommande af ett alltför vidsträckt, af egennyttan förestafvadt, godtycke hos TaxeringsKomitéerna måtte stadga ett maximum, utöfver hvilket ifrågav:de afgift icke får påläggas.
Remitterades till Bevilln:sUtsk.