Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bifölios. § 30.
Som R. o. Ad. beslutat, att första gm skall erhålla en annan lydelse, torde äfven denna punkt i följd deraf böra återremitteras. §:u återremitterades. § 31.
På förut angifna skäl anhåller jag att denna g återremitteras.
I afs:de på denna § är ingen förändring gjord 344 Den 24 Mars f. m. i anledn. af den lydelse, Utsk:t gifvit åt första g, hvarföre jag anhåller om bifall till Utsk:ts förslag.
Jag anser fortfarande, att på de grunder, som vid förra g:s återremiss blifvit anförda, nu äfven denna bör ånyo af Utslct behandlas.
Emot Hr Adlercreutz tillåter jag mig att anmärka, att i denna g strafflatituden blifvit nedskjuten så långt, att någon tillämpning af benådningsrätt ej bör erfordras, så vida domslutet i hvarje fall är riktigt.
Att vid brott af sådan art, som det ifrågav:de, möjligen göra något intrång på benådningsrätten, synes ej kunna skada, och då de klandrade orden »under synnerl. mildrande omständigheter» äfven förekomma i motsvarande § af K. M:S Propos., vågar jag anhålla om bifall till Utsk:ts Betänk, i denna punkt.
För min del instämmer jag med den siste värde talaren och anhåller om obetingadt bifall till Utsk:ts förslag och K. M:s Propos.
För min del anser jag, att något stadgande angtde synnerligen mildrande omständigheter och dess tillämpning ej bör införas i lagen, utan det bör alltid bero af den Kongl, benådningsrätten.
Jag yrkar fortfarande afslag å denna punkt och anhåller att den återremitteras, på det den af Utsk:t må tagas i närmare öfvervägande.
Jag kan ej inse, hvarföre ej dessa förbrytelser, hvarom denna g handlar, kunna vara af beskaffenhet, att straffet derför med anledn. af synnerligen mildrande omständigheter nedsättes.
Efter härmed slutad öfverläggning och sedan de derunder gjorda yrkanderne å bifall till och återremiss af g:n blifvit uptagne, framstäldes propos. å g:ns antagande, och då dervid svarades ja, jemte ett eller annat nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande. gg 32, 33, 34 och 35.
Biföilos. g 36.
Här talas icke om barn i denna g, ty det heter: wätter någon ut den han sig åtagit eller eljest pligtig är att fortskaffa eller ledsaga».
Hetta kan endast tillämpas på äldre, hvarföre jag tror, att en redaktionsförändring torde vara nödig och får jag således anhålla om återremiss.
Då i förra g:n, som lemnadee
Den 24 Mars e. m. 345 oanmärkt, talas om att sätta ut andra personer än barn, nemligen sjukliga, bräckliga eller eljest hjelplösa, torde uttrycket i denna <5 om andra än barn icke vara oriktigare.
Omständigheterne och stället kunna vara sådane, att hvem som helst kan blifva hjelplös, om han öfvergifves af sin ledsagare och sina fortskaffningsmedel.
Jag anhåller derföre om bifall till denna §■ §:n bifölls.
Härefter upsköts pröfningen af förev:de Betänk, till eftermiddagens plenum och lt. o. Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m.
Lördagen den 24 Ulars 1860.
Justerades ett prot.-utdr. för förmiddagens plenum och protok:t för den 4 sisth Febr. e. m.
N:o 20. § 37. Hr Olivecrona:
Då denna g var under öfverläggning i LagUtsk:t, var jag af skiljaktig mening med pluraliteten.
Jag har nemi. ansett och anser fortfarande att man bör, i likhet med hvad för närvarande är stadgadt uti 14 kap.
Missg:sBalken, ställa dråp eller mord å make i samma kathegori, som så beskaffade brott å föräldrar eller förfäder.
Jag har icke funnit något giltigt skäl vara anfördt, hvarföre man nu, uti ifrågav:de fall, skulle vika från hittills gällande grundsats.
Utan tvifvel är, om man rätt betraktar förhållandet, ett dråp af hustru å man, eller af man å hustru, lika straffvärdt som om någon dräper föräldrar eller förfäder, sin farfar eller morfar, sin farmor eller mormor.
Uti sednare fallet har man visserligen med rätta lagt vigt uppå de pietetsförhållanden, som bort ega rum mellan den skyldige och hans förfäder och som genom brottet blifvit våldförda; men i den förra händelsen, då den ena makan dräper den andra, sönderslitas åter på det grymmaste sätt alla de band af trohet och kärlek, som bort på det in - 346
Den 24 Mars e. ni. nerligaste förena dessa makar vid hvarandra.
Och jag kan ingalunda finna, att brottsligheten i sednare händelsen är ringare än i den förra.
Jag anser fördenskull att l:sta mom. af förev:de § bör hafva den lydelse, som jag sidan 50 antydt uti min derstädes förekommande reservation, eller: »Begår någon mord å skyldoman i rätt upstigande led eller å sin maka; miste lifvet».
För öfrigt och med anledning' af den ändring, som K. o.
Ad. under förmiddagens plenum beslutat i afseende å Betänk:ts l:sta §, torde ock en återremiss af nu ifrågav:de 37:de § påkallas, med hänsigt till orden: »mildrande omständigheter», hvilka uti nyssberörde 1 :sta §:s 2:dra punkt omnämnas.
Slutligen heter det i sista punkten af 37:de g:n: »Sker dråp å maka, stjuf- eller svärföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan, under hvars lydnad man står; varde den omständighet såsom synnerligen försvårande ansedd».
Det der uttrycket: »Sker dråp» — torde icke vara så alldeles lämpligt att i lagstil använda, utan skäligen böra utbytas mot orden:
Veröfvar någon lifvet etc.
Uppå de af mig nu anförda skäl anhåller jag vördsamt om återremiss å denna §.
Mot den återremiss af förev.de 37:de §, sora af den siste talaren blifvit begärd, har jag icke något att invända, då denna återremiss på sätt och vis påkallas af ett af R. o. Ad. förut i ämnet fättadt beslut
Hvad beträffar upflyttandet af make i samma kathegori med skyldomän i rätt upstigande led, så är detta, efter mitt förmenande, till principen mindre riktigt.
Ett dråp å den, som gifvit mig lifvet, måste hårdare anses än om det föröfvas mot någon annan.
Ett dråp åter å en make eller maka kan ske under sådana förhållanden, att dessa kunna föranleda till något mildare straff.
Jag säger »kan ske».
Detta står ock i öfverensstämmelse icke allenast med den af K. M. i ämnet aflåtna Nåd.
Proposm, utan jemväl med den princip, hvilken vid 1848 års Riksdag i afseende å denna bestraffning af LagUtsk:t tillstyrktes samt af två Stånd godkändes.
Jag har endast velat anmärka detta med anledning af den siste talarens yttrande, utan att i någon mån vilja bestrida hans yrkande om återremiss. §:n återremitterades. §:ne 38 och 39.
Bi föl los. § 40.
Första raden i denna § innehåller: »Gör någonvåld eller annan misshandel å embetsman etc.»
I hela denna! afdelning, som har till rubrik: »om våld å annan i eHer för honom anförtrodt offentligt värf, så ock om våld, hvarigenom D en 24 M ar s e. m. 347 fredsbrott sker», talas i öfrigt endast om om våld, och våldsgerning.
Jag fruktar således att detta uttryck våld eller annan misshandel skall föranleda rått mycken tveksamhet för domare eller komma en och annan att tro, att det innehåller,*,någonting annat ån lagstiftaren verkligen här menat.
Jag anser rättast vara att, så vidt möjligt, bibehålla ett konseqvent lagspråk uti hela detta kapitel, sorn handlar om våld mot embetsman, samt att följaktligen utelemna orden »eller annan misshandel».
Detta är visserligen blott en redaktionsförändring, men sora dock, enl. min tanke, kan hafva sin nytta med sig, så mycket heldre, som jag vid förhandlingarne inom LagUtsk:t flera gångerijhaft erfarenhet utaf att skiljaktiga meningar kunna upstå om hvad som menas med misshandel och hvad som menas med våld, eller livilketdera ordet, som iir mest omfattande till begreppet.
IL Eve.
För min del tror jag^att man så mycket som möjligt bör söka undvika att ändra de“termer, som äro heratade från Lagberedningens förslag och som otvifvelaktig! passa in i det system, som en gång kommer att (öljas för upgörande af en ny brottmålslag.
Det är sannt, såsom Hr Olivecrona anmärkt, att orden misshandel och våld icke i allmänna språkbruket uttrycka skarpt betecknade begrepp, men någon skilnad göres dock på dessa ord.
I allmänhet tror jag, att misshandel upfattas såsom mera omfattande än våld och att t. ex. bibringandet af gift iir en misshandel, sorn likväl icke kan kallas för våld; och derföre torde detta ordet misshandel icke vara alldeles öfverflödigt, hvadan jag ali håller om bifall till denna §, sådan den blifvit af Utsk:t föreslagen. 1:1.
Exc. Hr Gr. och Landlm. yttrade, att under*öfverläggningen yrkats dels bifall till g:n i olörändradt skick och dels bifall dertill med uteslutande af orden »eller annan misshandel»; och sedan propos. å bifall till §:n med dess af Utsk:t föreslagna lydelse blifvit framställd och med mångå ja jemte ett eller annat nej besvarad, förklarades ja hafva varit öfvervägande. gine 41—53.
Samteiiga dessa §:r bil öllos. § 54. II.
Denna g är af LagUtsk:t tillagd; den finnes icke i K. M:s Propos., och för min del tror jag, att den skulle komma att förorsaka åtskilliga svårigheter i tillämpuingen, hvarföre jag, förutom äfven af andra skäl, anser att densamma bör utgå.
Utsk:ts motiver skulle den. som utmanar annan till envig, vara hemfallen under denna §:s straffpåföljd, äfven om utmaningen icke antages; men deremot., om en utmanande inställer sig på platsen, färdigrustad till strid, med sekundanter, och hans motståndare icke infinner sig, skulle han icke 348 Den 24 Mars e. m. ändå vara hemfallen till denna g.
Den förre synes mig likväl vida mindre förvunnen om en framhärdande brottslighet än den sednare; och om denne sist omtalade, som endast genom motståndarens uteblifvande icke fullföljer brottet, undgår straff, så ser jag icke heller, huru den, som hindras af meliankommande personer och tilltalas, men inför domstolen säger, att han vill afstå från enviget, skall kunna med straff beläggas.
Men vid sådant förlnde kan jag icke inse, huru denna § någonsin skall kunna tillämpas.
Jag gillar dessutom icke sjelfva grunden för §:n, emedan då sjelfva aftalet såsom brott anses, och detta brott är begånget, så måste också straff följa.
Följaktligen anhåller jag om afslag å §:n.
Såsom ett ytterligare skäl för uteslutande af nu ifrågav:de g anhåller jag att få erinra derom att om ock den i duellsplakatet förekommande straffbestämmelsen för utmaningar till duell är för sträng, det svårligen låter sig förneka att denna straffbestämmelse medverkat dertill, att här i landet de s. k. duellsbrotten upbört.
Enl. K. M:s Propos. skulle den, som gjort sig skyldig till samma förbrytelse, dömas endast till fängelse från 6 månader till 2 år.
Men Utsk:t har ytterligare nedsatt straffet till minst 2 och högst 6 månader.
Då man tar i betraktande, huru vigtigt det är, särdeles i fråga om duellsbrott, att lagen med sitt straffbot träffar förbrytaren i samma stund den brottsliga viljan framträder i handling, synes det vara mera än olämpligt att uphäfva verkan af detta straffhot genom tillägg af ett sådant stadgande, som det nu ifrågav:de, hvarigenom i sjelfva verket allt ansvar för utmaningen försvinner.
Det är sannt, såsom Utsk:t anfört, att ett lika beskaffadt stadgande finnes i åtskilliga främmande lagar, såsom t. ex. flera af de Tyska; men denna omständighet bevisar icke tillika att den är värd efterföljd och att öfvergången från nuv:de lags stränga straff till verklig strafflöshet kan vara riktig eller ändamålsenlig; anhållande jag för min del om afslag å denna §.
Den fråga, som nu är under afgörande, är sannerligen af icke ringa vigt.
Det har al den siste talaren blifvit anmärkt, att de uti duellsplakatet stadgade stränga straff utrotat duellerna i Sverige.
Detta torde likväl tarfva bevis.
Det är nemi. ett temligen kändt förh:de, att för föga mer än 40
Ar tillbaka, då duellsplakatet redan varat i 149 år, förekommo dueller tidt och ofta; och äfven behöfves bevis derför att stränga straff någonsin mäktat förekomma brott.
Men nu är det egentligen icke fråga om sjelfva enviget eller dess orimlighet, hvarom meningarne icke kunna vara delade, och af hvilken orsak Utsk:t icke tvekat att i öfverensstämmelse med K. M:s Propos. bestämma, såsom mig synes, ganska stränga straff i detta hänseende, utan här är fråga om en helt annan sak, nemi. utmaningen.
Om det redan strider mot den princip, som ligger till grund för denna lag att bestraffa försöket till brott, så borde väl utmaningen, som i sjelfva verket icke är något annat än den lörsta tillstymmelsen till ett brott, De n 24 Mars e. m. 349 sorn i tekniskt språk kallas ett påbörjadt försök, vara straff-fri.
Om detta försök i duellsplakatet bestraffas, så bör man taga i betraktande, att detta stadgande sammanhänger med ett annat ganska strängt straff för blott en förolämpning.
Om denna redan belägges med ett strängt straff, så må det vara möjligt att bestraffa utmaningen; men då, såsom nu är fallet, med uphäfvandet at duellsplakatet, förolämpningen icke bestraffas, — ty utan att vilja inlåta mig i något strängt bedömande af nuv;de lag, så veta vi alla, att straffen för förolämpningar äro öfverdrifvet små, nästan inga — kan med skäl mycken tvekan upstå ang:de lämpligheten att alls stadga ansvar för utmaning.
Åtskilliga främmande lagar hafva också icke något sådant straff, och hos dem, som det hafva, finnes alltid tillagdt det stadgandet, att ansvaret för utmaning bortfaller, då utmaningen återtas och den ej eller kommer till fullbordan.
Hrr, om jag vill förekomma envigs fullbordan, hvilket egentligen är det, som lagen hör bestraffa, så är väl bättre att låta ansvaret för utmaningen bortfalla, då jag åtrar mig, än att bibringa den, som gjort utmaningen, den öfvertygelse, att om utmaningen går i fullbordan, blir han straffad något strängare, men om han drar sig tillbaka, så blir han i alla fall straffad med fängelse; ty han fullbordar då naturligtvis sin påbörjade förbrytelse.
Jag ber att få erinra, att vid beredandet af det förslag, som ligger till grund för ifrågav:de, hade Lagberedningen, såsom mig synes, på välbetänkta skäl uteslutit allt ansvar för utmaningen, och vid föredragningen inför Högsta Domstolen yttrade 2:ne af dess ledamöter följande: »Vid betraktande af de grunder, LagKomitén utvecklat i motiverna för dess lagförslag, i hvad angår dueller, synes det icke vara sannolikt, att redan det ansvar, som kunde stadgas för utmaning och dess antagande, skulle ega någon verkan att förekomma sådana envig.
Det strängare ansvar, som, i mån af följdernas beskaffenhet, utsättes för fullbordadt envig, skulle väl mera väsendtligt afskräcka från dessa företag, än det mindre ansvaret för utmaningen.
I de flesta fäll torde, såsom LagKomitén erinrat, motivet till sådana utmaningar vara långt ifrån klandervärdt, fastän lagen måste förbjuda dylika företag.
I blotta upsåtet ligger då icke något, som nödvändigt påkallar straff.
Om det tillstånd af känslans öfverretning, som framkallat envigsutmaningen eller aftalet, efterträdes af lugnare besinning och eftergifvande för lagens fordran, så att aftalet ej kommer till fullbordan, eller om någon af de tvistandes egna vilja oberoende tillfällighet mellankommer och afvärjer företaget; synes väl sådant böra lända dem till godo.
Hvad sorn ditintills, i fråga om dueller, förefallit, ligger då mera inom tankens, än inom handlingarnes område.
Skrider ock det fattade upsåtet så långt i handling, att de tvistande med vapen möta hvarandra och strid verkligen inträder, men den slutar utan att någon skada inträffat; synes oss det icke eller vara för mycket vågadt, att hafva i lagstiftningen lemnat ett sådant läll utan upmärksamhet.
Vi anse således den föreslagne 49:de §:n kunna uteslutas.»
Den 24 Mars e. m.
Det synes mig i sanning, att detta yttrande förtjena!- särdeles upmiirksarnhet, och om jag det oaktadt ansett mig, till förekommande af alla möjliga missbruk, böra bifalla det förslaget, att äfven utmaning och antagande af utmaning skulle beläggas med straff, kan jag dock ingalunda, i strid med alla lagar, som jag sett, bifalla det stadgandet, att ansvaret för utmaningen skulle sta qvar, ehuru både den som utmanar och den som antagit utmaningen frivilligt draga sig tillbaka.
Jag känner intet exempel i hela verldens kriminella lagstiftning, att man bestraffar tanken på brott, och jag kallar icke detta för annat än en tanke, då jag i ett ögonblick af öfverilning antager en utmaning, men straxt, ögonblicket derefter, drager mig tillbaka.
Jag tror, att då It. o. Ad. antagit den 53 §:n, så bör icke något tvifvel upstå om antagandet af den 54:de.
Den, som vill sätta sig emot denna sednare, hade derom lämpligen bort tala vid den 53:dje §:n, så att de båda kunnat i sammanhang blifva föremål för öfverläggning.
Att nu, sedan den 53:dje är antagen, motsätta sig den 54:de, vore att genom en öfverraskning åstadkomma en ändring i R- o.
A:s förut fattade beslut.
Just den omständigheten, att E. och Ad. nu antagit den 53:dje §;ti och så betydligt nedsatt straffet för utmaningen, är ett ytterligare skiil till borttagande af 54:de g:n, hvilken, efter min tanke, legaliserar duellen.
Med bibehållandet af 54:de gm skola utmaningar ansvarsfritt få ega rum, då den, som tilltalas för utmaningen, alltid kan invända att han återkallat densamma.
Det ansvar, som enl.
53:dje §m skulle drabba den utmanande eller den, sorn antagit utmaningen, är väl icke för strängt för ett lättsinnigt och rättsvidrig! aftal.
Det är alldeles oriktigt att påstå, att utmanandet till duell och antagandet af utmaningen skulle endast vara en tanke.
Aftalet utgör början af brottet och den brottsliga viljan framträder dermed i handling.
Sparre tillåtit sig att upliisa ett yttrande af minoriteten inom Högsta Domstolen, så ber jag att lii fästa E. o. Ad:s upmärksamhet på några ord i motsatt syftning, som af Just.
Statsministern inför K.
M. yttrades i anledn. al den ändring, som skett uti Lagberedningens förslag rörande duellsbrott: »Tvärtom måste redan det rättsvidriga aftalet om två menniskors ömsesidiga angrepp emot hvarandras lif eller helsa i och för sig anses brottsligt, och desto hellre böra af lagen beläggas med straff, sorn, till följd af detta brotts särskilda beskaffenhet, lagens straffhot förlorar sin kraft i samma mån handlingen framskrider.
Har utmaning till envig en gång skett och blifvit antagen, är det fara värd t att fruktan för straff ofta skall undertryckas af en hederskänsla, som med vanära stämplar brytandet af ett aftal, — äfven der det, lättsinnigt ingånget, gäller en lagstridig handling; och har aftalet en gång framskridit till verkställighet, ligger effekten deraf merändels lika mycket utom som inom de handlandes förmåga att bestämma.
Det är vid betraktande häraf, Den 24 Mars e. m. 351 sorn förevide förslag, i likhet med gällande lag, belagt med straff så väl sjelfva enviget som altalet derom».
Jag hemställer till hvar och en af Eder, Mine Hrr, om icke, derest någon af Eder uti en hastig vändning hade uppgjort aftal om en duell, det skulle vara verkligen ganska särskilda omständigheter, som kunde förmå Eder att rygga ett sådant aftal, följden måtte blifva hvilken som heldst?
Jag föreställer mig att 9 gånger bland 10, då sådane aftal skett, detsamma blifvit fullbordadt.
Om lagen hotar dem, som upgöra sådant aftal, med ett straff, som alltid kan vara en mera säker påföljd än att aftalet kommer till fullbordan, skola sannolikt de flesta betänka sig två gånger, innan de afsända eller antaga en utmaning; hvaremot jag föreställer mig att, om utmaningen ansvarslrilt kan ega rum, komma ganska ofta dylika altal att upgöras, och hederskänslan, om en sådan föranledt altalet, skall sedermera drifva de aftalande fram till stridsplatsen, för att fullborda detsamma.
Jag yrkar fortfarande afslag å §:n.
Lika med den siste talaren anser jag äfven att, sedan R. o. Ad. antagit 53:dje §:n, blir deraf en ovilkorlig konseqvens att den 54:de måste afslås, ty eljest komma alla duellanter, som tilltalas för utmaning, som ej gått till verkställighet, att åberopa till sitt skydd att de frivilligt afstått, och den 53:dje § således att aldrig kunna tillämpas.
Pen siste talaren har äfven fästat upmärksamheten derpå att straffpåföljden för öfverenskommelse att duellera blifvit nedsatt från 6 månader å 2 år till 2 ä 6 månader, och då således ett så lindrigt ansvar som 2 månaders fängelse kan ådömas och då en handling, som likväl kan föranleda dråp, ej synes böra få vara ostraffad, anser jag det vara allt skäl att biträda nyssnämnde talares yrkande.
Hvad är afsigten med denna lagstiftning?
Jo, naturligtvis i främsta rummet att afskräcka från dueller och sedermera att ställa så till att, derest sådana förekomma, de blifva bestraffade.
Ar nu detta verkligen meningen med lagstiftningen ang. dueller, så måtte det vara lemligen tydligt, att raan bör göra allt hvad som i ens förmåga står, alt icke hindra den, som gjort eller antagit en utmaning, från att underlåta fullfölja brottet oeh verkställa duellen- Detta är skälet till att denna § af Utsk:t blifvit tillagd, och jag finner detsamma fullt giltigt, oaktadt hvad som blifvit af flera talare anfördt.
I öfrigt, dä Hr Carleson upläst några rader ur Just.Statsministerns yttrande, får jag nplysa om att jag äfven läst dem, och jag kan ej inse annat, än att de i sin mån ge anledning till att en sådan §, som den föreslagna 54:de, vore lämplig.
Det heter nemi.: »Tvärtom måste redan det rättsvidriga aftalet om två menniäkors ömsesidiga angrepp emot hvarandras lif eller helsa i och för sig anses brottsligt, och desto hellre böra af lagen beläggas 352 D e n 24 Mars e. m. med straff, som, till följd af detta brotts särskilda beskaffenhet, lagens straffhot förlorar sin kraft i samma mån handlingen framskrider.
Har utmaning till envig en gång skett och blifvit antagen, är det fara värdt att fruktan för straff ofta skall undertryckas af en hederskänsla, som med vanära stämplar brytandet af ett aftal, — äfven der det, lättsinnigt ingånget, gäller en lagstridig handling; och har aftalet en gång framskridit till verkställighet, ligger effekten deraf merändels lika mycket utom som inom de handlandes förmåga att bestämma.
Det är vid betraktande häraf, som förev:de förslag, i likhet med gällande lag, belagt med straff så väl sjelfva enviget som aftalet derom».
Ja väl, om det är fruktan för straff; men det behölver icke vara af sådan anledning, som man återtar utmaningen, utan emedan man finner att man öfverilat sig.
Hvar och en kan visserligen inse att, såsom den siste talaren yttrade, afsigten att förekomma dueller varit anledningen till det stadgande, som nu är i fråga; men jag betviflar att effekten skulle blifva sådan, om detsamma antages.
Genom det straffhot, som nu hvilar öfver hvar och en, som tili duell utmanar en annan, ligger lios honom sjelf och hans biträden en anledn. att icke publicera sådana aftal; blir deremot ifrågav:de stadgande lag, kan man förutse att omtalandet deraf kommer att blifva föremål för skryt, och att det således kommer att berättas att den eller den måste ge mig uprättelse, och publicerandet af sådana saker skall endast föranleda förnyade utmaningar.
Jag tror att det ändamål, som man åsyftar med förev:de lag, kommer att genom densamma undanskjutas.
Det är väl något eget, att sedan lagen förklarar en sak straffbar, cerni, att utmaningen skall medföra straffpåföljd, så kan den brottslige sjelf förklara sin gerning fri genom en senare actus.
Det är åtminstone icke någon vanlig åtgärd inför lagen.
Jag tror att den 54 §:n står i den strid med den 53, att den icke lämpligen kan antagas, och anhåller örn afslag å densamma.
Om det vore så, som den siste talaren yttrade, att den 54 §:n står i strid med den 53, så hafva åtminstone de Preussiska, Österrikiska, Braunschweigska, Badiska m. fl. lagar gjort sig skyldiga allesammans till denna inkonseqvens; och såsom jag nyss yttrat, jag har icke i någon af de lagar, hvarifrån dessa principer hemtats, funnit att ansvarigheten inför lagen qvarstår, då utmaningen återkallas.
Jag skulle äfven tro, att det står i öfverensstämmelse med den grundsats, som gällt sedan urminnes tider i vår lagstiftning, att med hänseende till duellen såsom en farlig sak göra ett undantag, och låta ansvaret förfalla, då man frivilligt träder tillbaka; eller skulle det icke, såsom jag nyss nämnde, blifva en gifven följd af ett motsatt lagstadgande, att, då jag, så fort jag antagit utmaningen, i alla fall är underkastad straff, jag så gerna Dan 24 Mars e. m. gerna tillfredsställer min falska hederskänsla och fullföljer aftalet.
M. Hrr, det är vanligtvis icke lagens ord, som afhåller mig från att begå en förbrytelse; utfärdandet eller antagandet af en utmaning sker oftast af öfverilning, och i ett sådant ögonblick står icke lagen med hela sin stränghet framför mitt sinne.