Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Upsalas lärda värld var helt säkert talrikt representerad, om den ock ej uppträdde, rädd som det berättades »att i en sådan lyster samling exponeras».
Närvarande voro naturligtvis prokansleren ärkebiskop Uno v.
Troil, som »crachanerad och skrattande satt på trappsteget af katedern» och rektor magnifikus E. M. Fant.
I katedern satt som præses, i stället för Skytteanus, som undanbedt sig hedern, And.
Hernbergh.
De ordinarie opponenterna voro Herr Mag.
Docens Pehr Kölmark och Herr J. T. Nathorst.
Primus opp.
Kölmark – född i Carlskoga 1750, doc. i Theor.
Phil. i Upsala 1786, lektor i Carlstad 1794, prestvigd, professors caracter 1809, slutl. contraktsprost i Fryksdalen, † 1839 – hade efter att med utgifna disputationer vållat strid mellan filosofiska och teologiska fakulteterna i Lund ankommit till Upsala.
Redan 1784 hade han utgifvit en Inledning till Philosophien och Moralen, och var som tänkare en eklektiker, som utgående från Locke med dennes läror sökte sammansmälta element från Wolff och Kant.
Han var sympatiskt stämd mot Thorild, som synes af nedanom publicerade bref om disputationen.
Andre opponenten var som öfligt är en vän till författaren.
John Th. Nathorst, son till den från Breslau inflyttade kirurgen med samma namn, var född i Stockholm 1760, blef 1786 provinc. kirurg i Stockholms län, sedermera under kriget öfverfältkirurg, slutligen regementsläkare vid Smålands Kavalleri och dog i Wexiö 1798.
Ovisst är, när han gjort bekantskap med Thorild, men han var litterärt anlagd, »hade ett lyckligt snille och lätt skrifart» – det enda som han tryckt, Tal, hållet på Konungens födelsedag den 24 jan.
1789, uti Gillet Kärleken till Nästan i Lovisa, är dock en banal oration, som ej röjer någon Thorildianism.
Båda dessas opposition tyckes hafva varit ganska lindrig, och under ömsesidig respekt växlades de sedvanliga komplimenterna.
Thorilds hälsning till Kölmark är – liksom hans komplimenter till Leopold och Schröderheim – bevarad (tryckt i Hansellis Thorilds upplaga).
Den är synnerligen eldig och vacker, genombäfvad af den djupa sanningsifver och den andliga hänförelse, som äro de vackraste sidorna af Thorilds personlighet.
Att döma af en anteckning i ett i Ups. bibl. förvaradt exemplar af disputationen, kanske af andre opponentens egen hand, skulle Nathorst hafva slutat sin opposition med följande varma hyllning: »Min Herre, Er Sol arbetar ännu i sina morgonmåln, och det tillhör Er att säga:
Varde Ljus».
Som extra opponenter uppträdde icke färre än följande tolf personer:
Elis Schröderheim, Baron och öfv.
Berndt Joh.
Hastfehr, kgl. Bibl. Carl Gust.
Leopold, Hr Cornetten Tham, Phil. Candidat.
Hrr C. v.
Rosenstein, And. G.
Ekeberg, Sam.
Liljeblad och Olof Linderholm, samt studiosi Herr Carl Thyselius, Joh. Holmbergsson, Berlin och Clas Urb.
Bodinsson.
– Af dessa behöfva män som Leopold och Schröderheim, eller den sedermera i Anjalaförbundet invecklade baronen Berndt Johan Hastfehr ingen presentation – detsamma gäller om trenne vid detta tillfälle ännu unga men sedermera i vår odlingshistoria högtberömda män: den bekante botanikern sedermera Borgströmska professorn i praktisk ekonomi vid Upsala universitet Sam.
Liljeblad, sedermera juris professorn i Lund Joh.
Holmbergsson och den blifvande ärkebiskopen Carl (Aurivillius) v.
Däremot torde några få notiser om de öfriga opponenterna vara på sin plats för att fullständiga bilden af Thorilds disputation.
Att identifiera cornetten Tham, torde, då förnamnet ej finnes angifvet vara vanskligt.
De sex öfriga äro däremot lätt finnbara.
Anders G.
Ekeberg, sedermera kemisk laborator vid Upsala universitet, gjorde sig känd som lyckad tillfällighetspoet särskildt genom sitt versifierade, af Kellgren i Stockholmsposten lofordade tal öfver freden i Wärelä och var under 1799–1810 biträdande redaktör af Ups. Tidning.
En vitter dilettant var också den blifvande kontraktsprosten och historiografen vid Kongl.
Maj:ts orden Olof Linderholm.
Vid sidan af andlig vältalighet har han utgifvit en mängd öfversättningar från grekiska, italienska och tyska språken, Anacreon, Guarini och Sturm – och dessutom i den svenska psalmhistorien gjort sig fördelaktigt känd genom sitt Försök till förbättring af svenska Psalmboken.
Som vitterlekare försökte sig äfven i yngre år den näste opponenten, sedermera theologie professorn och pastor primar. i Carlskrona Carl Thyselius, eljes mest bekant genom sitt Salmonibref mot Reuterholm 1794, för hvilket han blef anklagad och dömd till döden – men benådad med åtta dagars vatten och bröd.
Det lilla häfte Skalde-Försök, han 1790 utgaf i Upsala, visar honom som närastående Thorilds eller snarare Lidners riktning, om hvilkens Spastara han talar i dunkla och hänförda verser.
Den Berlin, som efter honom opponerade, är däremot ej känd som vitter.
Det är med all sannolikhet Henr.
Jakob B. sedermera prost i Resele. Clas Urb.
Bodinsson var däremot en af de mer bekanta af tidens små poeter – liksom Thyselius en anhängare af den sentimentala riktningen inom 1700- talets skaldskap.
Det var som man ser en brokig och karakteristisk samling män, representerande olika strömningar inom tidens andliga lif, dessa Thorilds opponenter, och man kan väl föreställa sig, att en disputationsakt, där så många redan mognade intelligenser och så många vardande framtidsmän uppträdde, skulle vara af ett vida mer än alldagligt intresse.
Om själfva disputationens gång lämna efterföljande bref närmare upplysning.
Flere af opponenterna tyckas hafva satiriserat Thorilds arbete genom parodiska inkast – särskildt torde Schröderheim, som rutinerad parodiförfattare, hafva slagit in på denna väg.
Den otryckta och anonyma parodi på Critiken öfver Montesquieu, som jag funnit i Gjörwellska papperen och fogar till denna uppsats, är troligen hans opposition.
Thorild intygar ju själf, att Schröderheim »hade mycket skrifvet: parodi af hög stil, hocus pocus af qvickhet».
På eftermiddagen efter disputationens slut lät Gustaf III, som med spänning följt den flera timmar långa akten och hänförts af Thorilds öfverlägsna och slagfärdiga kvickhet, sända Armfelt, Mörner, Wrede och Essen för att komplimentera Thorild.
I kungens med sex hästar förspända vagn anlände de och fyllde Thorilds lilla studentrum med sina artigheter.
Konungen hade varit »charmerad» – och det är väl utom all fråga, att han också önskat att draga en förmåga som Thorild inom sin personliga trollkrets.
Thorild tyckes halft roat sig att spela catonisk republikan, halft väl också i djupt, inre behof af absolut själfständighet låtit tillfället gå sig ur händerna.
Den resa, som han snart härefter i april företog till Stockholm, torde dock hafva gömt någon baktanke på att vinna en ställning genom protektion ofvanifrån.
Af bref till Tham och N. v.
Rosenstein, med hvilken senare han väl genom sin bekantskap med den unge C. v.
Rosenstein kommit i närmare beröring, ser man att han låtit »cajolera» sig af herrarne och sökt placera sig i hofvets och konungens synvinkel.
Något bestämdt tyckes icke hafva blifvit uppgjordt, och snart finna vi åter Thorild i Upsala upptagen med att – för öfrigt med ringa framgång – afsluta sina juridiska studier.
Efter denna redogörelse lämnar jag ordet åt brefskrifvarna i kronologisk ordning, alltsom de ordat om disputationen.
Den förste, som skrifver om händelsen, är presidentsekreteraren Ulric Franc till sin vän landthushållaren N. v.
Redan den 24 mars skrifver han:
Connoissez vous certain personage qui porta longtemps le nom de Thorén et qui s’avisa depuis peu de s’appeller Thorild?
La ville de Gothembourg l’a vu naître et il s’est rendu celebre ici par l’originalité de ses écrits en prose et en vers.
Voici une de ses productions litéraires, qui a été l’objet d’une dispute Academique en presence du Roi et du Prince Royal.
On dit que la vivacité singulière du Seigneur Thorild a fait de cette Scene Academique une scene d’une veritable farce ou les éclats de rire ont souvent étouffé la voix des opposans et du Respondent.
C’est à de tels Jeux literaires que l’on s’est amusé à Upsal la semaine sainte».
I Stockholm gingo ännu blott – som man ser – oklara hörsagor om saken, men från Upsala sändes snart nogare berättelser om disputationen.
Så skrifver dåvarande theol. adjunkten Johan Winbom den 28 mars till sin vän den bekante historikern Johan Hallenberg följande.
»I går var här den comiskaste Act jag någonsin hört.
Thorild den underlige responderade.
Ämnet medföljer för ro skull.
Schröderheim, Leopoldt, Öfverste Hastfehr och en hel hop Studenter opponerade.
Alla blefvo afspisade med owett.
Maken till impertinencer ur cathedern har jag aldrig hört.
Mot Leopoldt var han skonsammast.
I sitt tal till honom kallade han honom icke allenast 1 af de 18 af Sw.
Academien utan den ende.
Armfelt, Elis, Rosenstein och Nordin voro närvarande.
En del parodierade Respondenten i hans oppositioner.
Det var ett skratt, som var horribelt.
Kungen roade sig mycket.
Ty Thorild agerade med all möjelig frihet; grimaser och effecter beledsagade det qvicka owettet.
Infall var ej brist på.
Elis blef decontenancerad af honom – – Elis begärde en gång Præsidis yttrande.
Då svarade Thorild:
Professorn är för vis att låta förleda sig.
Min Herre är ingen Venus och Prof. är ingen Paris.
Han visade mycken qwickhet, lätthet att tala och finna sig».
Dagen därpå, den 29 mars skrifver kyrkoherden i Närtuna i Upsala stift P.
Soilander, hvilken väl fått underrättelse om saken genom bref från någon af sina vid academien liggande söner – den första studentkatalogen 1783 upptager flere söner till honom – till sin lärde vän kyrkoherden i Carlshamn Joh. Christ.
Stricker, den kände författaren till Försök til ett Svenskt Homiletiskt Bibliotek, och berättar händelsen – en alt för löjelig Disputations-Akt.
En Götheborgs bo Thomas Thorild, en snäll och qvick yngling försvarade under Prof. Hernberghs Presidium sin Critique öfver Montesquieu.
En ovanlig hop opponenter infinner sig.
Præses har tegat som ett Lamb och aldrig sagt ett ord.
Något hwar hade welat höra hans decision, men fåfängt.
Schröderheim i anledning af sista strophen hade raisonnerat om smak och icke varit nöjd med Respondentens svar utan provocerat till Præses, men han teg, och Respondenten säger då:
Jag hoppas, at min Nådige Herre ej vill förföra min Præses at tala.
Jo, säger Schröderheim, Nej, svarar Respondenten.
Det lärer så mycket mindre låta sig göra som Min Nådige Herre icke är någon Helena (!!) och icke heller herr Professorn en Paris.
Och då har blifvit öfver alt et Gapskratt.
– – – (Följa de vanliga notiserna om Hastfehrs och Leopolds opposition).
Hans M:t har varit alt för road; sände och sedan Armfelt till Thorild och lät förklara sitt nådiga välbehag och offerera honom at komma till Operan».
Tvenne dagar därefter, den 31 mars, återupptog Franc ämnet, och detta nya bref – äfven detta till N. v.
Jacobsson – är det intressantaste, som kanske finnes öfver hela disputationen, då det gifver ett eko af stämningen inom hofvet mot Thorild och tydligen grundar sig på meddelanden af personer, – Schröderheim, general Mörner med flera – som i konungens stab varit i Upsala och åhört akten.
»Här talas nu i sällskaperne nästan endast om Hr Thorild, dess kundskaper, dess talegåfva, dess fintlighet, dess owanliga qwickhet, dess goda ton, dess eldiga ögon och åthäfwor.
Til bevis härpå citeras af dem, som åhörde Disputations-Acten åtskilliga repartier, med hwilka Thorild wunnit complette segrar öfwer dem bland opponenterna som genom persiflage och turlupinader ämnade gjöra honom ridicule.
Thorild sägs hafwa särdeles lyckligt förstördt desse anslag, wetat att leda ridiculen ifrån sig på les mauvais plaisans samt under alt detta ådagalagt en synbar superiocité och contenance, qwickhet och fin ironie.
Schröderheim skall med mycken qwickhet hafwa persifflerat Thorilds stile och Theser, men snart blifwit glad att få dra sig ur leken.
Thorild försäkras hafwa warit honom så aldeles öfwermägtig, att han blifwit decontenancerad och ond samt fådt alla rieurerne emot sig.
Att detta ey lärer wara så aldeles ogrundadt, kan jag döma deraf, att Schröderheim synts mig piquerad mot Thorild.
On a ordinairement tort quand on se fâche dans des assauts d’esprit.
Ett af Thorilds swar til Schröderheim will jag här anföra såsom man sagt mig det.
Man bör först weta, att Thorilds præses skall wara ett fårhufvud och att Schröderheim för att få roligt wille narra Præses att tala.
Han har till den ändan slutat en punkt med ett eller huru herr Professor?
Denne har härwid wridit sig som en matk i Cathedern och ey wetat hwad han skulle säga.
Thorild frälser honom då ur sin wånda med följande compliment till Schröderheim: Nådige Herre:
Jag ber underdånigst att min nådige Herre ey måtte bry Præses med att skilja en träta, hvartil ämnet tycks wara honom mindre bekant.
Min nådige Herre är ju ingen Venus, min Præses är ju ingen Paris och jag än mindre någon Pallas.
Konungen säges hafwa blifvit förtjust af Thorild och i tre timmar med utsträckt hals i en och samma ställning lånat till honom den aldra nogaste uppmärksamhet.
Mörner, som är min sagesman, påstår att Thorild här i Norden ey har sin like.
Andra åter förmena, att Hr Thorild ey är annat än en halfgalen bel-esprit, full af eld och qwickhet och pretentioner, utan ordning, utan tydelighet och utan smak».
En person, i hvilkens brefsamling man ju på förhand kunde vänta underrättelser om denna disputation, var professorn Johan Henrik Lidén, hvilken från sin sjukbädd stod i liflig beröring med så godt som alla framstående män i tidens lärda värld och dessutom ju genom sin
Disputationskatalog visat sig ägna den ifrågavarande litteraturgrenen en särskild uppmärksamhet.
Bland brefven till honom finnas då också flera, som summariskt eller utförligt teckna tilldragelsen.
Redan den 1 april hade Schwartz skildrat disputationen i ett ofvan omtaladt, af Geijer publiceradt bref till den gamle forskaren.
Dagen därpå den 2 april nämner Johan Lindblom den »fameusa Thorildska acten», och intygar, att han själf varit närvarande.
Den 3 april gör den kände, gamle historikern Schönberg följande bäska reflektioner öfver saken i bref till sin lärde vän: »Den unge Thorild är et phenomen på Svenska snillets himmel.
Nog har han genie, önskeligt, att det vore mera böjeligt och förenadt med mindre sjelfklokhet.
Dess nya Critik af Montesquieu fick jag strax från Upsala.
Han har med några justa men mäst orediga tankar klandrat
Montesquieu och dels ej förstådt honom dels sagt det samma med andra ord som vanligt är i dispyter.
Han skall förswarat sina theser wäl qwickt men mäst med plumpt owett.
En öfwerste kammarjunkare skall farit til honom efteråt i H.
M:s wagn och lyckönskat honom.
Han som flera torde göra sin lycka med sitt étourderie».
Samma dag fick Lidén från Upsala en utförligare berättelse om disputationen från den 1788 promoverade filos. magistern, sedermera kyrkoherden i Gammalkil Christ. R.
Ekwall.
»De tvenne medföljande
Dissertiunculæ äro ventilerade under Konungens härvaro.
Boëthii aflopp utan några särdeles debatter, men så var den andre så mycket märkeligare under action.
Denne besynnerlige Vitterhetsidkare är väl redan af Herr Professorn för sina arbeten, passionerna, nya granskaren m. fl. känd.
Hans egenhet tycks äfven i Critiken vara dokumenterad.
Med all möjelig färdighet, expedierades hvar och en som tog Montesquieus parti och tycktes de fläste opponenter endast beredt sig på att framföra ett argument, få ett glopord och sätta sig ned igen, ty mannen excellerar också uti att dela ut all slags ovett (venia verbo) gröfre och finare.
Hvad academien ej förmådde, försöktes af främmande – som under den titeln åtminstone njöto litet mera höflighet.
Stats-Sekret.
Schröderheim opponerade, jag behöfver icke säga huru, då Herr Professorn känner Den Herrens rika och findtliga talegåfva.
Honom aflöste Öfversten Bar.
Hastfehr, agerade fritt, som kunde anstå en bedagad militair, men lät snart säga sig.
Sist af extraordin. framträdde Kgl. Bibl. Leopold med ett ganska grundligt argument fullfölgde det en stund med styrka, men tycktes mot slutet mattas att följa respondenten i sina krumsprång – – » (följer notis om Thorilds kompliment till Leopold).
Samma dag, som detta bref skrefs den 4 april afsändes från Upsala ett bref om akten af särskildt intresse, emedan det författats af primus opp.
Kölmark och, ehuru Klas Fåhræus citerat ett par uttryck därur, förtjänar det därför att tryckas i sin helhet.
Det är riktadt till en obekant person, för hvilkens finnande man blott får den ledtråden, att han stod i förbindelse med general A. M.
Strussenfelt.
Brefvet är bevaradt i ett samlingsband Thorildiana, gjordt af Thorilds bekanta vän och vapendragare Lor.
Münter Philipsson – och att det här kan tryckas, beror på kamrer K. F. Werners välvilja.
Kölmarks bref har följande lydelse: »Min G.
Nöje och skyldighet förena sig hos mig at tilfredsställa Eder stora nyfikenhet.
Jag såsom primus opponens bör äga all trovärdighet, ehuru jag icke på någodt sätt kan dela äran med min Segervinnare.
Disputationsdagen var en värklig Segerdag för Thorilds öfverträffande snille.
Schröderheim imiterade en parodisk stile i sina argumenter och om någon afsikt var at snärja Thorild så aflopp alt til hans fördel.
Skäl och qvickheter på ömse sidor fattades icke.
Kungen var i synnerhet road af Thorilds infall.
Et missförstånd i slutet af öfv.
Hastfehrs compliment til Thorild gjorde at Thorild åter provocerade honom fram på fältet med en surprenante dristighet.
Leopold blef mycket complimenterad af Thorild för sin ode öfver Cronprinsen.
Opponenter af alla slag infunno sig.
Alla blefvo efter afsikt och ämne besvarade.
Efter middagen hade Thorild visit af Armfelt, General Mörner, von Essen och B. Wrede, och igenom Armfelt fick Thorild hälsning från Konungen, at han var charmerad af hans act.
At specielare berätta actens förlopp är för vidlyftigt i ett bref.
Många rykten har jag hört skola vara i Stockholm om denna Sak.
Ingen af lärda Corpsen ville den dagen visa sig af fruktan, som säges, at de ej vågade lita på att icke blifva på något sätt i en så lyster samling exponerad.
Auditorium har aldrig varit så fullt som då, och Damerna ville ock hedra oss med deras närvaro.
Thorild gjorde mig en harang, som var full med sentimenger, hvilken M. H. vid tilfälle skal få se».
Den 8 april nämner åter Schönberg Thorilds namn i ett bref till Lidén – liksom Leopold, hvilkens öfvermodiga polemik mot Regnér han ogillar, synes Thorild honom vara »kvick till sin tankekraft men skrämmande alla från sitt hjärta, dock med ännu en god dosis étourderie».
Ännu mer kategorisk är den berömda theologen, sedermera biskopen P.
Munck.
»Thorild är en stor narr», skrifver han lakoniskt till Stricker den 18 april, men mest upprörd öfver den unge nyhetsmakaren är dock en brefskrifvare till Lidén från Gefle, phil. mag. sedermera lektorn C. Bergstén, som varit närvarande vid disputationen.
Några intressanta ställen ur hans utförliga skildring af den 21 april må antecknas – de äro både sakligt lustiga och i formen gammaldags karakteristiska.
»Den frihet
Thorild tog sig, skulle dock swårligen passat sig i et modestare tidehvarf: e. x. då han sade en Schröderheim midt i synen, at han war Lämnare af abuser, hvilka omtaltes.
Ryktet sade förut, att han lofwat göra sin Præses wäggfast.
At Schythianus sade från sig præsidium, lärer wara bekant.
Det war ock första gången jag hörde stora herrar af småfolk generis mascul. nias?
– Infallen på ömse sidor bragte Studenterna, som klefwo upp på bänkarne, i fullt skrattlöje.
Jag blygdes deröfwer och tänkte wid mig sjelf: huruvida K. C. XI skulle närwarande tålt mössen hoppa på bordet.
Några hofherrar och bland dem B.
Armfelt skola i en hofvagn och 6 hästar gjort Resp. mot afton et besök, försäkrande honom om K:s stora nöje, och derpå fått til swar: at detta så litet rörde honom, som då samme höge herre klappade händerna åt en actrice på Stenborgs theater.
Nota phrasen, quo tempore vivimus?
Dock kan det wara troligt, om det är sant, at han swarat, då han bådades till begärd examen:
De kunna wänta på mig, så länge som jag wäntat på dem; hwarpå han begifwit sig åt Ups. att blifwa juris Doctor.
Det säjes dock, at K.
M:t will hafwa honom i K. Cancelliet.
Herr Prof. wet wäl, att Thorild betyder Torén, auctor till passionerna och Kellgrens antagonist.
O at han icke ansåge Frälsaren med lika ögon!
Öfwer bordet på spisqwarteret sades han åtagit sig Jud.
Iscariots apologie, som skaffade en stor bedragare ur werlden.
Sättom nu en sådan man till Pr(emier) minister!»
Samma dag den 21 april skref åter Franc några ord om Thorild till Rosenstein, som äro intressanta, därför att de bestyrka de uppgifter, Thorild själf gifvit om sitt Stockholmsbesök efter disputationen och särskildt om Schröderheims välvilliga beteende mot sin öfverman i den andliga tvekampen i Upsala: »Thorild har nyligen warit här och mycket gracieuserad af Venus id est Schröderheim.
Thorild är ostridigt ett quickt subject.
Han har dessutom godt judicium i wittra saker och mycken penetration.
Här citeras infall och utlåtelser af honom, som wittna härom.
Hela hans olycka är att bli wåldförd af en omåttlig egenkärlek.
Den förmörkar ofta hans begrep och gjör honom förhatelig och obegripelig på en gång».
Till denna skörd af beskrifningar på Thorilds disputation, vill jag till sist foga den omtalade parodien på hans afhandling.
Den är efter all sannolikhet författad af Elis Schröderheim, då mångas vittnesbörd i ofvan citerade bref gifva vid handen, att han gjort en genomgående parodisk opposition, och den satiriserar lustigt Thorilds geniala men abrupta prosa.
Något om Critiken öfver Montesquieu.
Lagars ursprung är hvarken Rädsla eller Mod.
Men det är styrka.
– Le plus fort är skapad at råda, at befalla.
Starkotter menar jag armstyrkan; Saul var et hufvud längre än alt folket.
I sednare och uplysta tider menar jag äfven Förstånd, men förståndet betraktadt såsom Styrka.
At 2 Pund öfwerwäga 1 Pund är otvifvelaktigt Rätt, en Sanning, men det är Tyngden, en Kraft, som föreställer Styrka, hvilken gjör öfwervigten.
Historien bevisar nogsamt, at fordom utvaldes alla Regenter efter Kroppens Storlek och Styrka; men sedan Slugheten tilltagit, sedan Människjan blifvit förfalskad, så har styrkan förvandlat sin gamla Physicaliska natur.
Aesopi kråka fast med andra fjädrar var ändock en kråka.
Athen fan sig befogad under det Heliga Peloponnesiska kriget at befalla Chio taga del deruti.
Chio var en ö, independente förut.
Hvad hade Athén för en rätt at befalla?
Jo, Chio hade endast 2 Fregatter och Athén hade 10.
Et rike har i en senare tid mist sina Provincer på samma sätt.
Min Herres Rätt!
Min Herres Sanning!
Vi sjunga i Psalmboken:
Jag under Djefvulen fången låg,
Kunde mig ej sjelfver hjelpa.
Utaf tre Regeringssätt tror Herr Thorild två vara för mycket.
Det är Montesquieus fel at icke hafva gjort 3,000 eller lika många Regeringssätt som Magter.
Den Allmänna Sällheten le Souverain Rien har redan Voltaire omtalt och sammanliknat med le Souverain Bleu, le Souverain Ragout.
Den lyckligaste
Regering vore där, som hvarken funnes dygd eller odygd, men de lyckligaste
Medborgare finnas åter där båda delarna äro i högsta grad.
Lugnvattnet gjör vattenpass eller Måttstocken för all höjd, all djuphet.
Stormväder är derföre icke mindre naturligt än Lugnet; utan tvärtom infaller ännu oftare.
Den Högsta Sällheten, huru ser den ut!
Det högsta Goda, Gud Fader är ofta målad såsom en vördig gubbe med grått och vackert skägg, sitjandes på en sky, uti en hederlig Ponceauröd mantel.
Det hjelper begrepet at personifiera abstracta ting.
Det onda, Ariman, Satan, har åter Salig R—g från Sk—e målat brun med korumpa, Horn på knäna och med tuppsporrar, som sig bör, rörande uti en Kjettel.
Justitia har förbundna ögon, Sanningen framställes naken.
Men ännu en gång, huru föreställes den högsta Människjans Sällhet?
Då Fältmarskalken Torstenson, om jag rätt minnes vid Jancowitz år 1645 den 24 Februarii tog ifrån Fienden, 3 Fältmarskalkar, 4 General-Majorer, 23 Öfverstar etc. finner jag honom hafva nådt den högsta Sällheten för en dödelig.
Då Socrates af Oraclet blef förklarad för den Visaste, Cato för den ärligaste!!
Då Flaminius var öfverhöljd af blomster och ärekransar, återgifvandes til Grekerna, på Romerska Folkets vägnar, deras frihet, deras lagar, då Lycurgus med 30 Personer utan våld, utan Blodspillan på Torget i Lacedemon gaf Fäderneslandet Lagar, då samma Händelse i Sverige timade den 19 Augusti 1772!
Hvad för en grad af Sällhet!
Ofta leda