Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Embetsmännen äro i allmänhet ingalunda i den belägenhet alt kunna skrinlägga de bidrag samhället lemnar dem i löneanslag, äfvensom gemenskapen af de båda vapnens förplägnad och beklädnad, utgifterne för arméens och flottans materiel komma åter samhället till godo, och utgå till upmnntran af de olika handels- och industri-grenarne.
Man må dock ingalunda häraf draga den slutföljd, att icke utgifter finnas, som äro mera samhällsnytliga och reproduktiva, sådana äro t. ex. de bidrag samhället lemnar till kommunikationers förbättrande, hamnars anläggande, sjö- och mossaftappningar, odlingar m. m.
Onskligt vore således, om en tillökning i anslagen för dylika ändamål kunde åstadkommas genom en minskning i anslagen till embetsmanna-stalerne, men om den önskade nedsältningen icke kan genomdrifvas, förekommer det något inkonsequent, att de, som företrädesvis proklamera sig som de s. k. produktiva utgifternas kämpar i sjelfva verket manövrera pä ett sätt, att sedan militär-staternas ordinarie och extra-ordinarie reglering blifvit upgjord, föga eller intet återstår till så många nyttiga och önskvärda ändamål.
Sedan jag nu försökt utveckla, att de medel reservanterna anvisat för Bankens konsoliderande icke leda till de dermed afsedda ändamål, återstår alt antyda, hvar sådane, der de äro erforderliga, böra upsökas.
I öfverensstämmelse med Dr Mannerskantz anser jag, att dessa medel böra sökas i den Svenska industriens lyftning, i förökandet af våra exporlartiklar och nedsättandet af deras pris, för att göra dem mera begärliga i vetldsmarknaden.
Det förekommer mig som
Sveriges industriella utsigler ingalunda äro missgynnande.
Yi afundas ofta mäktigare och industriidkare länder utan att hafva skäl dertill; det land bör fastmera anse sig lyckligt, der de industriella Den 15 Mars f m.
437 resurserna långt ifrån alt vara uttömda ännu knappt äro anlitade, och således lemna den företagsamma ett sä vidt fäll för siu verksamhet.
Den Svenska industriens i sednare tider sä framtidslofvande utveckling har dock ingalunda blifvit framalstrad genom några förståndigare slatsekonomiska grundsatser; den Svenska industrien har tvertom brutit sig väg, trots alla de hinder Regering, Ständer och inrotade fördomar lagt densamma i vägen.
Den förkofran, som redan visar sig så synbar skall således blifva ännu större, när sundare slatsekonomiska grundsatser förmå göra sig gällande och när näringsidkarne så fritt och obehindrat som möjligt fä röra sig inom handelns och industriens område, tfvad Sverige framför allt behöfver är kapitaler, och dessa kunna endast tillskapas genom industriens vinstbehållningar.
För alt skörda, måste man dock kunna utså, och de industriella företagens storhet och framgång bero således af den större eller mindre penninge-tillgången.
Den Svenska industrien hade efter all anledn. ännu legat i sin linda, om icke de utländska lånen och Privatbankerna tillhandahållit nödiga förlager.
Penningar hafva ock de sednare åren stålt i ett sundt och tillräckligt förhållande till industriens behof, utan att erbjudas till det öfverflöd, som föranleder excentriska spekulationer och derifrån utgängne handelskriser, och är det således att befara, alt all rubbning i dessa förhållanden kommer att hämma näringarnes under de sednare åren så friska lif.
A en annan sida bör man icke bestrida, att de lill utländska länens amortering och ränte-inbelalning utgående summor trycka vår kurs, men de många rikedomskällor, som dels blifvit öpnade dels utvidgade genom den större penninge-tillgången, skola, endast de hinna blifva fullt inkomstgifvande, lätta ett till en början med afseende pä våra kursförhållanden missgynnande förhållande.
Den utländska skuld, som dels bruksegarnes hypothekskassa dels andra hypolheksföreningar uptagit, lärer med afräkning af redan skedd amortering upgå till omkring 16 mill. r:dr b:co, med en årlig erforderlig ränte-och kapi tal-a f bet aini n g af omkring 800 000 r:dr b:co eller 300,000 r:dr specie.
När frakt bandel och handelskon junkturer äro goda, väger detta förhållande föga på vära kursförhållanden, vid sämre konjunkturer äter, när exporten står i eli allt för stort missförhållande till importen, tryckes kursen vida mera af detta förhållande än af räntorna på de utländska lånen.
Fordna tiders statsekonomiska system hade i likhet med det politiska en stark aristokratisk ulprägling; det bestod i att göra varorna sä dyra som möjligt, och således endast tillgängliga för det färre antalet mera bemedlade personer.
Det nya stalsekonomiska systemet är deremot uteslutande demokratiskt och filantropiskt, det sträfvar nemi. att göra varorna så billiga som möjligt och således tillgängliga för ett större antal personer, och hvarigenom således äfven de medellösare fä tillfälle att smaka af de frukter och produkter som civilisation, nplysning, upfinningsförmåga och en utvecklad industri framalstra.
Samhällets bestämmelse år alltid alt verka i de flestas intressen, men dessa stå här ingalunda i strid med de färres väl upfaltade intressen.
Producenten får visserligen hvarje serskild artikel något mindre betald, men han afsätter deremot ett 438 Den 15 Mars f. m. så mycket större antal produkter, och får derigenom sin ersättning.
Genom det lägre varupriset upmuntras på en gäng den inre konsumtionen och exporten.
Då Sveriges exportartiklar i allmänhet utgöras af tyngre varor, spela kommunikations-anstalterna här en stor rote.
De äro icke lill den grad ogynsamma, som mången i följd af anställd jemförelse med utlandet förmenar.
Vårt geografiska läge närmar kusterna till en och hvar, våra snö och isvintrar, våra många inre vattendrag ersätta till stor del andra länders kanaler och jernvägar, hvilka dessutom ännu icke öfverallt påträffas, och forslingen med åkdon är i Sverige ojemförligt den billigaste.
Staten som den enskilda anstränga sig dessutom att förbättra kommunikations-anstalterna, som med hvarje är blifva beqvämligare.
Sveriges export-artiklar utgjordes fordom nästan uteslutande af bergverks-och skogsprodukter, en ny export-artikel har nu tillkommit i våra jordbruksalster.
Man känner hvad Danmark förtjena!' med denna slags afsättning, och fastän jordmånen i Sverige icke kan jemföras med Danmarks, som täflar med Europas fruktbaraste länder, är den Svenska jordmånen långt ifrån alt vara otacksam, och Svenska landtmannen kan, såvida han begagnar jordens resurser och den undervisning nyare jordbrukslheorier anvisa, nöja sig med verldsmarknadens pris, och beviset derföre bernias af det förhållande att Sverige under en längre följd af år varit ett spanmåls-exporterande land.
När nu ladugården hinner intaga den plats, som hittills blifvit densamma förnekad i vår jordbrukshandtering, beredes en export-artikel, som jemte en alltjemt stigande spanmålsexport, bör bidraga alt jemna våra kursförhållanden, äfven med en möjligen minskad export af bergverks- och skogsprodukter.
Med de Svenska fabriksvarornas nedsatta pris minskas behofvet af att dels på laglig dels på olaglig väg införskaffa sig de utländska varorna, i följd hvaraf importen minskas, således bör äfven detta förhållande bidraga lill harmoniens återställande mellan export och import, och det ena som det andra förhållandet bidraga att skingra de farhågor som börja yppa sig med afseende på realisationens bestånd, farhågor som icke ega grund äfven om i våra statsekonomiska förhållanden ingen förbättring skulle förutsättas och allt stadna vid det befintliga.
När man nu utgår från den öfverlygelsen alt landet i industriel! afseende befinner sig i ett lyckligt framskridande, önskar man naturligtvis ett fortfarande deraf och bestrider allt som bidrager att rubba ett sådant förhållande.
Af sådan art äro dock en del af de BankoUtsk:s utlåt, åtföljande reservationer, som vare sig att de härflyta från verklig öfvertygelse, inskränktare financiella åsigter eller någon liten biafsigt att åstadkomma politiska förvecklingar utöfva en högst mehnlig inverkan på våra industriella förhållanden.
Dessa och dylika meningar äro con amore adopterade af en viss tidnings-redaktör, som här förnekar sin vanligen så säkra Statsekonomiska blick, och trots sitt bättre vetande bidrager till villomeningars spridande bland allmänheten.
Det finnes nemi. i fmanciellt afseende ett andeligt element, som spelar en större roll än det materiella, af sådan art är krediten, den är en slags ömtålig trosartikel, som varsamt måste behandlas.
Det är nu denna tro, som rubbas af reservanterna och de - Den 15 Mars f. ni.
439 ras opinions-anhängare och kolportörer; allmänheten upsk l ärn nies, spekulationsaudan förlamas, den gryende industrien fö!;qväfves, och Banken hlottställes för andra silfver-påkänningar än de, som föranledas af handelns behofver.
Med stöd af de i detta anförande framdragna skäl tillstyrker jag alt af bankovinsten en årlig summa af 900,000 r:dr b:co lill Riksg:s-kont. frän och med 1851 till och med 1853 matte aflemnas.
Palmstjerna, Carl Otto: Enl. min tanke kunde Banken ganska väl aflemna hela sin vinst till Statens allmänna behof, men jag vill icke mycket strida för den saken, utan snarare ingå på ett mottagande af de 700,000 r:dr b:co årligen, som BankoUtsk. har ansett böra kunna öfverlemnas.
Jag kan likväl ingalunda ingå på de motiver, som Disk., i slutet af sitt utlät, anfört, då Ulsk. nemi. säger: ”alt Banken icke må förmedelst en större utsläppning af sedlar befordra den metalliska kassans förminskning, samt således håller före, alt någon del af den uplupna Bankovinslen bör för Bankens vigtigaste ändamål, eller myntvärdets uprätthållande, reserveras”.
Jag tror icke att den delen af bankovinsten, som Utsk. icke vill öfverlemna till Statens allmänna behof, kan något serdeles inverka pä myntvärdets uprätthållande; den är dertill alltför ringa.
Jag inskränker mig således till alt nu icke yrka, alt mera än 700,000 r:dr öfverlemnas lill Statens allmänna behof, derför att jag icke ser behofven f. n., till fyllande af hvad Staten tarfvar, vara större, än att de kunna fyllas med de tillgångar, som genom öfverlemnande af denna del af bankovinsten kan upkomma.
Vid öfverräkning af hvad K.. M. i sin nåd. propos. uptager, dels för bestämda, allmänna Statsbehof, och dels för det, som kan sägas utgöra allmänna Statsbehof, nemi. vägar, kanaler m. m., och denna summas jemförande med de tillgångar, som genom dessa 700,000 r:dr årligen å Riksg:skonbs behållningar upkomma, så förefaller det mig såsom skulle de behof, hvilka äro uti K.
M:s nåd. propos. afsedde, kunna dermed fyllas.
Visserligen är ett ganska betydligt antal enskilde motioner afgifne, som innefatta förslag lill utgifter och lån lill temligen betydligt belopp, långt öfver hvad K. M. i sin nåd. propos. uptager, men en stor del af dessa äro af beskaffenhet att jag betviflar, alt Ständerna någonsin kunna derpå ingå, och hvad de öfrige angår, så torde jemväl en del af dem, när de komma under Ständernas närmare skärskådande, vara af beskaffenhet, alt de hvarken böra bifallas eller genom allmänna medel understödjas.
Della är ännu icke utredt, och R. o. Ad. torde sålunda finna att något definitivt beslut i afseende på användandet af hela bankovinslen är nästan tidigt att fatta, äfvensom att hvad återstoden beträffar, det bör ankomma på pröfningen af det förslag BankoUtsk. afgifver lill användandet af de 900,000 r:dr som återslå, huruvida den måste användas lill fyllande af de utaf enskilde motionärer begärda anslag, eller om de böra på annat sätt disponeras.
Torde hända att Bankens behofver deraf, i ena eller andra afseendet, äro af den beskaffenhet att dessa må ega företräde, måhända också icke.
Ehuruväl många äro af den tanka att hela bankovinslen kunde, utan afvaktan af Utsk:s, vidare förslag, 440 Den 15 Mars f. m. till Statens behof anslås, så äro likväl meningarne, såsom nogsamt är bekant, ganska mycket delade härutinnan.
Många anse 700,000 r.dr ärligen vara för mycket, andra anse att det möjligen kan gå an att lemna mera, med ett ord, meningarna äro delade, hvarföre, och på det man icke malte strida om den saken, äfven som på det man icke mätte oroa de opinioner, som anse att för Bankens konsoliderande återstoden är nödvändig: sä anser jag det vara lämpligt, all f. n. antaga det förslag, som Utsk. har gjort, utan att likväl godkänna moliverna för detsamma.
Utsk. föreslår: ”att af Bankens sedan 1848 års början uplupna behållna vinst ett belopp af 700,000 r.dr bico jrligen må, slutet af hvardera åren 1851, 1852 och 1853, frän Banken i och för Statens allmänna behof till Riksg:-kont. aflenrnas”.
Jag vågar hemställa alt B o.
Ad. behagade bifalla denna BankoUtsk:s hemställan med följande tillägg: ”förbehållande sig R. o. Ad. framdeles, vid pröfning af Utsk:s afgifvande förslag, besluta om återstodens användande pä det sätt, som är sannt öfverensstämmande med allmänt bästa eller behofvet alt försäkra Bankens orubbade bestånd och myntvärdets uprälthållande”.
Om R. o. Ad. stadna:' i ett sådant beslut så beror det på oss att, när BankoUtsk" framdeles inkommer med förslag, fatta del beslut vi då finna tjenligast.
Jag hemställer huruvida icke R. o. Ad. behagade fatta ett sådant beslut, enär det icke inskränker pröfningen af BankoUtsk:s förslag när det inkommer.
Sällan, måhända alldrig, har något betänk, ingått till R.
St., der åsigterne varit så delade, sorn inom BankoUtsk., ronde bankovinstens användande.
Men också är detta ämne, ett ibland de vigtigaste, som under denna riksdag förekommer, ock som fordrar Ständernas synnerliga upmärksamhet; ej för summans belopp, men i afseende till principen af dess fördelning.
BankoUtsk. nplyser, alt den metalliska kassan, i Banken, nedgått under åren 1848, 1849 och 1850, från 8,250,220 r:dr till 4,571,494 r:dr i silfver, motsvarande i b:co 9,809,935 r:dr.
Detta nedgående af den metalliska valutan i Banken, under så kort tid, är i sanning betänklig, då kändt är, att Hypotheks-föreningarne under de 3:ne sednasle åren, indragit betydliga utländska län; och att riket, i öfrigt, ej varit hemsökt af någon allmän olycka, som verkat på silfver-utförseln.
Anmärkas bör, alt om ej gynsamma förändringar inträffa, inom nästkommande lagtima riksdag, sä kan föga eller intet, af den återstående silfver-fonden finnas qvarliggande uti Bankens hvalf.
Och uti hvilken svår belägenhet blifver icke dä Riks-banken och allmänheten.
Medgifvas måste, att handelsförhållanderne under de 3:ne sistförflutna åren varit ofördelaktiga, i anseende till de politiska lilldragelserne uti andra länder, och, att dessa förhållanden nu synes något förbättrade.
Men är det onda redan slut?
eller kan man garantera att det icke ånyo återkommer?
då, och om så olyckligt inträffar, blifva förhållanderne med Banken, än mer betänkliga, dels Den 15 Mars f. m. 441 genom fortgående af försämrade handelsförhållanden, och dels derigenom, att Hypotheks-föreningarne, som hittills indragit silfver lill riket, och dymedelst minskat utvexlingen nr Banken, nu komme alt utlaga silfver från densamma, för all dermed göra afbelalningar å Hypothek-föreningarnes skulder, jemte ränte-liqvider, till utländningen.
Kraftiga och genomgripande åtgärder måste således vidtagas för att trygga myntvärdets bestånd, så framt man vill undvika en ny realisation, eller framkallande af ett Jern-bref, som förbjuder all utvexling af silfver från Banken.
Det är en olycka för BiksBankcn, att man inblandadt dess angelägenheter med Statens, hvarigenom den ena realisationen efter den andia inträffat, Banken till stor skada, samt de allmänna och enskilda förhållanden lill högst betydlig olägenhet.
Hade deremot denna inblandning aldrig ägt rum, så hade Banken genom sina reserverade vinstmedel, till Bankens förstärkning, nu varit en bland de solidaste Banker i Europa, relatift till dess folkmängd oell behofver.
Och Banken hade dä, från längre tider tillhaka, kunnat tjena Statsverket och allmänheten med län, mot ganska lindrig ränta, samt likaledes de i sednare tider upkomne Hypotheks-föreningar, hvarigenom räntan och amorteringen stannat inom landet.
An mer, Riks-banken hade äfven varit i tillfälle, att genom egna tillgångar kunna inrätta Bank-afd:r uti landsorterne, då all Privat-banks rörelse uteblifvit.
Nu kan Riks-Banken svårligen verkställa hvarken det ena eller det andra, i brist på tillgångar och, utan egen skada, samt utan alt försämra myntvärdet.
Det är en moralisk skyldighet att vara hjelpsam, och detta gäller så för den enskilda som för det allmänna.
Men om denna hjelpsamhet sker på bekostnad af egen förstöring, är handlingen lindrigast sagt icke välbetänkt, samt kan leda derhän, att båda slutligen blifva hjelplösa.
Riks-Bankens första och största pligt är, att uprätthålla myntvärdet, och för denna grundsats måste alla andra intressen gifva vika, ehuru nödvändiga de ock må vara tills omständighelerne medgifva att RiksBanken kan betjena desamma.
Staten behöfver medel för att betäcka sina behofver, kan ej nekas.
Men dessa medel böra tagas på annan väg, ej genom Riks-Bankens försämring.
Rättaste vore, att Riks-Banken engång började att reservera sina vinstmedel till Bankens förstärkning.
Men som Statsverket, uti långliga tider, gjort beräkning på delaktighet uti Bankens vinstmedel, så kunde ett directe afbrott härutinnan hafva menliga följder på de för Statsverkets räkning bestämda utgifter; och då denna indragning bör ske småningom d. v. s. riksdag efter riksdag, så fordrar försigtigheten och klokheten, att ej på engång göra förändringen, eller frånskiljandet; hvarföre jag nu tillstyrker bifall till Utsk:s mern. att 700,000 r:dr b:co årligen må vid slutet af hvardera åren 1851, 1852 och 1853 från Banken i och för Statens allmänna behof till Riksg:s-kont. aflemnas.
442 Den 15 Mars f. m.
Det liar vid flere föreg:de tillfällen, då Bankofrågor varit under öfverläggning, blifvit anmärkt, att vår
Banks ställning är af alldeles egen beskaffenhet, olika med andra länders.
Den är icke blott en vexel- och depositions-bank, utan den är tillika en länebank, men en lånebank i en mening och med en verksamhet helt olika andra länders.
Man linner denna skillnad tydligast, om man besinnar de olika verkningar, som de sednaste stora Europeiske statstilldragelserna haft på vår Bank, och på t. ex. Englands eller Frankrikes.
Der hafva läneafhandlingarna eller i Frankrike de s. k. portefeuilles minskats, under det metallika kassan ökats.
Här åter har förlägenhet npstått hos näringsidkare, under det anspråken på låneunderstöd ökats.
Detta härleder sig derifrån, att der Banken endast lemnar län eller diskonteringar på gjorda affärer, men här skall vår Bank vara förläggare, icke blott för samhällets närande, utan äfven för dess tärande medlemmar.
Dessa olika förhållanden med vår Bank, göra också att vid lagstiftningen derför, man mäste betrakta dess dubbla verksamhet.
Betraktar jag 1111 vår Bank såsom Vexelbank allena, så kan jag icke neka att anledmr till bekymmer förefinnas.
De äro nyss förut af foregide talare påpekade, och bestå deruti, att den metalliska kassan sedan sednaste riksdag högst betydligt nedgått, ehuru inga hvarken handels- eller andra härutinnan serdeles ofördelaktigt inverkande förhållanden hafva inträffat, och oaktadt indragandet af hvpothekslån utrikes ifrån, lemnat en betydlig vexeltillgång.
E11 väld talare, i ett annat Stånd, sorn sedan han i mörka färgor målat Bankens tillstånd, har äfven tecknat landets industriella ställning, i ganska ljusa färgor.
Jag tror också alt han hallrätt i visst fall, eller deruti, att de från utrikes orter indragna lånen föranledt ökad produktion, äfvensom alt jordbruket och fabrikerna befinna sig uti gynnsammare förhållanden än tillförene, men jag vill likväl icke ingå på hans åsigt i den del, att köpmännens fordringar i utlandet, skola öfverstiga deras skulder.
Detta är en svår sak att göra upp, ty man kan icke gå till de enskilda personerna och undersöka förhållandet.
Men jag tror att man kommer sanningen närmast, om man håller sig vid det antagandet, att ställningen nu är förbättrad mot hvad den förut varit.
Han har talat om den ökade produktionen, hvilket är sannt, men icke nämnt något om den ökade konsumtionen på de sednare åren, en konsumtion af utländska produkter, som vållat det ofördelaktiga förhållandet med silfverexporten.
Bland de förmögnare är behofvet af utländska artiklar visserligen betydligt, men detta verkar mindre på handelns ställning, än den betydligt tillökade konsumtionen af kolonialvaror, som öfver hela landet ägt runi.
Man behöfver endast gå till artikeln kaffe, och man ser då af en handling, som kommit till Ständernas kännedom under denna riksdag, nemi. 5 års berättelserne för Götheborgs län, att vid jemförandet af den qvantitet kaffe som till Götheborg importerats, för 20 år sedan och nu importen utaf denna vara, mer än mångdubblats.
Det har blifvit en vana, äfven hos de minst bemedlade klasserna, att dagligen förtära kaffe och socker, och gifvet är att i den mån denna vara till - Den 15 Mars f. m. 443 tager skall ökad import deraf äga rum, likasom att da det utländska priset deri stegras, sådant har inflytande på Banken, som till liqviden med utlandet måste släppa lill sitt silfver, när produktionen inom landet icke i samma mån tillökats.
Man har så väl inom som utom Utsk. hört anmärkas, att BankoUtsk. försummat, att innan det afgaf sitt yttrande öfver Bankens ställning, inhemta fullmäktiges tankar derom.
Jag för min del och flera med mig hafva trott, alt, dä fullmäktiges åliggande är att vid början af riksdagen till Utsk. afgifva berättelse om Bankens tillstånd,fullmäktige icke bordt hafva försummat sin pligt att, om de ansågo vinsten böra i Banken reserveras, sådant för BankoUtsk. tillkännagifva, hvarföre, och då så icke skett, Utsk. torde få antaga att fullmäktige för deras del icke ansåge en sådan åtgärd vara af nöden.
Den dubbla verksamhet, på sätt jag nyss haft äran nämna, Svenska Riksbanken har, tror jag äfven bör anses såsom anledn. till de olika omdömen, som inom Utsk. uttalat sig i denna fråga och som vidare utvecklats i de i motsatt syftning afgifna reservationerna.
Jag beder att få korteligen yttra mig öfver dem, som stå i strid med de åsigter jag i min reservation anfört.
Den första reservationen å motsatta sidan, är den af Domprosten Thomander, som åberopar kansli- och finans-afdmes förslag till Utsk:s utlåt, i ämnet.
Detta förslag skulle man väl kunna tro vara ett uttryck af pluraliteten inom afd:s tankar, men sä var icke förhållandet, utan det tillkom genom en af dessa icke ovanliga händelser vid voteringar, då man först voterar om contrapropos. och sedan om lmfvudsaken, och slutar med att erhålla helt andra resultater än de flesta af de voterande önskat; händelser, de der icke lära vara obekanta för dem af husets ledamöter, som äro medlemmar af Utsk.
Jag vill derföre icke vidare explicera förhållandet härmed, ulan nämner det endast för att mota den möjliga beskyllningen af inkonseqvens.
Hr Professor Agardh har gjort en lång framställning för alt visa att Bankens ställning icke skulle vara sådan räkenskaperna utvisa.
Han har nemi. sagt, att för att kunna fullgöra sina skyldigheter såsom lånegifvande bauk behöfver den en tillökning af 1,6S0,000 r:dr och att innan detta deficit blifvit fyldt, någon Bankovinst ej vore disponibel.
Man bör väl tro, och jag för min del gör det, att Banken i sina räkenskaper icke kalkylerar annorlunda än hvar och en enskild, hvilken å ena sidan beräknar hvad han äger i tillgångar, och å den andra hvad han är skyldig, samt anser den skillnad, hvarvid tillgångarne kunna öfverstiga skulderne utgöra en behållning, eller en vinst, den han kan använda på det sätt honom godt synes.
Så äro också Bankens räkenskaper förda, och jag kan icke begripa att något är lättare ån detta, lika litet, som att, då efter detta räkenskapssätt, såsom resultat erhålles, att Banken har, utöfver sin grundfond, ett öfverskott af nära 3 mill., sådant skulle vara ett misstag.
Orsaken till Hr Agardhs upfattning är dock att han gjort upp Bankens ställning efter sitt sätt att se saken, dervid han blott betraktat
Banken såsom lånebank, icke såsom vexelbank och derföre vid sin beräkning aldeles utelemnat den metalliska kassan.
Han sätter upp på ena sidan Bankens skyldig - 444 Den 15 Mars f. m. het att hålla 26,680,000 r:dr i lönefonderna, samt skyldigheten att förskaffa sig 5,000,000 r:dr i räntebärande obligationer, samt å andra sidan rättigheten att utsläppa 20,000,000 r:dr sedlar plus grundfonden af 10,000,000 r:dr och får derigenom sitt deficit af 1,680,000 ndr; men man ser ju häraf att han ibland factorerne, ej uptagit den metalliska kassan!