Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men lilla Meas mor hvilade sedan flera år tillbaka under det hvita korset på den grönskande kullen i ett litet fridfullt hörn af kyrkogården, och lilla Mea stod mycket ensam i verlden.
Hon hade visserligen en styfmor, som exemplariskt uppfyllde sina pligter mot henne; hon hade tre muntra styfsyskon; hon hade en fader, som hjertligt älskade sitt enda barn.
Men detta oaktadt kände lilla Mea sig mycket ensam.
– Fadren var en tyst och inbunden liten man, med ett mildt, nästan skyggt väsende, flitig som en myra, samvetsgrann och pålitlig, en af de stilla i landena.
Han var läkare och hade en mycket stor och vidsträckt praktik, hvilket gjorde att han sällan var hemma hos de sina; och då han någon gång var hemma, satt han alltid tyst med en tidning eller en bok i handen, utan att taga någon notis om hvad som passerade omkring honom.
Han var i högsta grad närsynt och distrait och hade föga kännedom, såväl om sina styfbarns, som sin egen dotters lynnen och karakterer.
Meas styfmor undvek samvetsgrannt och sorgfälligt allt, som kunde synas såsom en orättvisa mot henne; hon vinnlade sig om att behandla sin styfdotter fullkomligt lika med sina egna barn, men just detta bemödande, som så tydligt märktes, aflägsnade lilla Meas hjerta.
Doktorinnan älskade ej sin styfdotter och hade aldrig bestått henne ett rigtigt kärleksfullt från hjertat gående ord, leende, blick eller smekning.
Kärlekens solsken hade aldrig lyst på lilla Meas väg, aldrig uppsmält isskorpan, som lagt sig allt hårdare kring hennes hjerta, aldrig böjt hennes styfva lynne, eller uppmuntrat hennes håglösa sinne.
Och derför var det, som lilla Mea kände sig glad, då aftonen nalkades, då det blef tyst och mörkt i huset, och hon fick nedluta sitt lilla sorgsna hufvud mot kudden, krypa ihop i bädden och glömma hela det tråkiga, ledsamma lifvet.
Då lilla Mea sof, hade hon alltid så roligt; då drömde hon, att hon hvilade i sin moders famn, denna moder, hvars minne hon tillbad; då kände hon modrens varma läppar på sina kinder, såg i hennes ögon en blick så solvarm, en kärlek så innerlig, att hennes lilla hjerta klappade af sällhet.
Hon hörde modren tala till sig ljufva och smekande ord, sådana hon aldrig hört i verkligheten, och hennes stämma hade en klang, som den skönaste musik.
Då var lilla Mea lycklig.
Ständigt drömde hon samma dröm, men den blef aldrig enformig; ty det var efter kärlek och ingenting annat än kärlek, som lilla Mea trängtade.
All den kärlek hvaraf Meas natur var mäktig – och den var icke ringa, oaktadt hennes kalla yttre – koncentrerade hon kring fadren och kring modrens minne.
Hennes fader hade någon gång smekande låtit sin hand fara öfver dotterns hufvud, tryckt sina läppar mot hennes panna och rigtat till henne en hastig fråga af kärleksfullt deltagande; han hade visserligen genast återfallit i sitt vanliga drömmande och tankspridda väsende, men det gjorde ingenting, ty de få ord han sagt och ännu mer den ton, hvari de uttalats, hade värmt
Meas lilla hjerta, och gjorde att hon älskade honom outsägligt.
Med en kärleksfull ledning skulle
Mea kunnat föras hvart som helst, en vänligt uppmuntrande blick skulle på henne verkat som den starkaste sporre och manat henne till outtröttliga ansträngningar.
Men sådant kom aldrig på lilla Meas lott, och derför var hon också trög och olustig under lärotimmarna, kunde aldrig sina lexor, ansågs ohjelpligt dum och fick ständigt bannor.
Märtha deremot var qvick och liflig, vetgirig och road af att lära, och deras lärarinna berömde henne ständigt.
Märtha var vacker, och bröderna beundrade henne derför; men lilla Mea var ful, och det fick hon ofta höra.
Märtha hade ett jemnt och glädtigt lynne och blef aldrig ond på Curt och Erik, hvilka spratt de än roade sig med att spela henne.
Men med lilla Mea inläto sig aldrig Erik och Curt i lek, ty hon blef så ond och häftig, all bloden rusade upp i hennes ansigte, och när då bröderna skrattade åt henne, sprang hon bort, gömde ansigtet i händerna och grät.
Hvarje dag gingo Märtha och Mea till Berghult, der de tillsammans med Laura Klint samt Fanny och Nanny Högfält åtnjöto undervisning af gouvernanten på stället.
Mot jultiden skulle det blifva examen med de fem flickorna.
För att sporra deras flit hade Nannys och Fannys far, brukspatron Högfält, utlofvat tvenne pris; ett för kunskaper och ett för flit och god vilja.
Examen skulle hållas i närvaro af elevernas föräldrar och syskon, och flickorno fingo bereda sig på att ej blott blifva examinerade af sin lärarinna, utan äfven af hvilken som helst bland åhörarne.
Märtha började nu att arbeta med största ifver; dockorna fingo afsked på en längre tid, ty
Märtha hade nu ej ro att sysselsätta sig med något annat än sina studier.
Hela dagarne satt hon i den ännu såkallade barnkammaren, der Mea och hon bodde tillsammans, och hela bordet framför henne var betäckt med böcker och kartor.
Märtha hade ett ärelystet sinne och hade föresatt sig att ingen annan än hon skulle taga priset för kunskaper; det andra unnade hon gerna åt Nanny eller Fanny, som hade svårt att lära och derföre aldrig kunde göra henne det första bestridigt.
Lilla Mea hade naturligtvis ej ens tänkt på, att hon skulle kunna erhålla något pris; men en afton då hon satt ensam med sin far i salen, han rökande sin pipa vid brasan, hon ifrigt sysselsatt med ett handarbete, som hon fått tillsägelse att hafva färdigt innan dagens slut, afbröt doktorn plötsligt den långa tystnaden, i det han kallade sin lilla dotter till sig.
Mea var ögonblickligen vid hans sida.
Han tog pipan ur munnen, blåste ut några väldiga rökmoln, satte på sig sina glasögon och fästade allvarligt sin blick på Mea.
“Jag ser
Märtha ständigt sysselsatt med förberedelser till examen, Mea“, sade han.
“Du deremot bryr dig lika litet om din läsning nu som alltid.
Du skulle göra mig en stor glädje, lilla Mea“, fortfor han, i det han vänligt lade sin hand på hennes hufvud och vände hennes lilla ansigte upp emot sig, “du skulle göra mig en stor glädje, om du kunde vinna priset för flit och god vilja.“
En stark rodnad blossade upp på Meas kinder.
Fadren kysste henne tigande och lemnade derefter genast rummet.
Han vidrörde ej mer detta ämne, men de få ord han sagt hade varit nog för att mana
Mea till den mest ansträngda flit.
“Du skulle göra mig en stor glädje, om du vunne detta pris“, hade fadren sagt.
Lilla Meas hjerta klappade högt vid möjligheten att kunna göra honom en glädje.
Ingen ansträngning var för stor för detta mål.
Slutligen kom den stora, den betydelsefulla, den med så spänd väntan emotsedda dagen.
De få gästerna samlades straxt efter middagen i det rymliga skolrummet, der de fem flickorna redan sutto väntande kring bordet, med klappande hjertan.
Märtha utmärkte sig för sina klara, tydliga och säkra svar på hvarje fråga; men Laura tycktes vara lika hemma i sina stycken, fast hennes röst var lägre och mera sväfvande, hennes uppsyn mindre modig än Märthas.
Märtha visste att hon i henne hade en farlig rival och betraktade henne med oroliga och afundsamma blickar.
Men nu ställde brukspatron Högfält till Laura en plötslig fråga, som hon ej genast kunde besvara; Märtha såg på henne och log; Laura blef mycket röd, mycket ifrig och snärjde slutligen alldeles in sig och gaf ett origtigt svar.
Brukspatronen vände sig till Märtha; hon steg upp med en höjd färgton på sin kind, såg sig omkring med ett sjelfbelåtet leende och afgaf högt och tydligt i väl valda ordalag det rigtiga svaret.
Klint uppsteg nu och förklarade examen afslutad, hvarefter följde en kort rådplägning mellan honom, gouvernanten och brukspatron Högfält; derefter höll pastor Klint ett litet lämpligt tal till barnen, och efter dess slut blef en andlös tystnad.
De båda prisen skulle nu utdelas.
Lilla Mea hade, under det examen pågått, varit mycket yr i hufvudet och svarat allt hvad galet var; men detta bekymrade henne ej, ty fadren hade ej haft tid att vara närvarande, och hvad de andra tänkte, var henne likgiltigt.
Hon visste att det pris, hon eftersträfvade, och kring hvars möjliga vinnande hela hennes själ, hvarje hennes tanke och önskan koncentrerat sig, ej var beroende af de kunskaper, hon utvecklade på examensdagen, men af den flit hon visat under terminens lopp; och som lilla Mea varit utomordentligt flitig, åtminstone de sista veckorna, så vågade hon hoppas på detta pris.
Hon gick oupphörligt i tankarna igenom den öfversvinnliga glädje hon skulle känna, då hon med sitt pris i handen fick störta in till fadren, läsa ett belåtet leende i hans ansigte och höra honom säga, att han var nöjd med sin lilla flicka.
“Brukspatron
Högfält, eder lärarinna och jag“, började pastor Klint, “äro alla af den meningen, att Laura och Märtha stå på alldeles samma kunskapsgrad, ehuru Lauras rädsla gjort, att hon i dag ej svarade med fullkomligt samma säkerhet, som Märtha.
“Men som de pris, brukspatron Högfält utlofvat, ej voro ämnade att sporra till falsk ärelystnad eller fåfängt begär att lysa med sina kunskaper, hafva vi ansett rättast att tilldela Laura, som visat den största blygsamheten af eder båda, priset för kunskaper.“
En mörk, förtrytsam rodnad färgade Marthas kind; detta var en hård stöt för hennes högmod.
“Af samma skäl“, fortfor pastorn, “hafva vi ej ansett rätt att gifva det andra priset åt den af eder, som under de sista veckorna onekligen visat den största flit, emedan vi tro oss hafva skäl att frukta, att äfven hon manats härtill af en origtig bevekelsegrund; utan tillfaller i stället detta pris Nanny Högfält, som under hela terminen visat en mera jemn flit och ihärdighet.“
Nu följde en lämplig förmaning till flickorna att arbeta för arbetets egen skull och för att glädja sina föräldrar och sin lärarinna samt en gång kunna blifva nyttiga och dugliga medlemmar i samhället och ej af ärelystnad och fåfänga.
Det är att förmoda att detta den gode pastorns tal lände till mycken uppbyggelse för de båda pristagarne, för Fanny, som ingenting hoppats och således ingenting förlorat, och för föräldrar och syskon, men att Märtha och Mea, till hvilka det egentligen var ämnadt, ej uppfattade ett ord häraf, var temligen lätt att se.
Lilla Mea lutade hufvudet i händerna och grät öfverljudt; Märtha stod upprätt med flammande kinder och hufvudet trotsigt tillbakakastadt.
Från denna dag blef lilla Mea mer trög och håglös än någonsin och gaf ständigt sin lärarinna förnyade anledningar till missnöje, hvilket styrkte alla i den tron, att fåfänga och ärelystnad varit de enda driffjedrar, som förmått henne till en så ansträngd flit de sista veckorna före examen.
Märtha åter arbetade nu med fördubblad ifver och hade inom kort lyckats att komma ett godt stycke om Laura, hvilket förvärfvade henne ampla loford af såväl lärarinnan, som pastor Klint och brukspatron Högfält.
Ingen visste, huru verkligt ädel den ärelystnad i sjelfva verket varit, som motiverat Meas handlingssätt.
Ingen förstod, att hade det alltid om egen förmåga så misströstande barnet fått det åstundade priset, så hade denna första framgång blifvit henne en sporre till fortsatt och förökad flit, under det den svikna förhoppningen blott styrkte henne i öfvertygelsen om hennes egen oduglighet och oförmåga.
En afton under julferierna – det var på Märthas födelsedag – hade syskonen en barnbjudning.
Der dansades, kurtiserades, koketterades och kriticerades ungefär som på en stor bal bland fullvuxet, förståndigt folk; och som lilla Mea ej slog an på de dansande kavaljererna, blef hon ej mycket uppbjuden.
Men detta sårade ej Mea, ty hon förstod ej, att det kunde ligga något sårande deri; hon brydde sig ej stort om dansen, den var ej roligare den än något annat.
Under en vals blefvo ett par gossar stående, utan att deltaga i dansen.
“Hvarför dansen
I ej?“ ropade Erik, som med detsamma svängde förbi med Fanny Högfält, hvilken excellerade i dans lika mycket, som hon var underlägsen, då det gällde hufvudets egenskaper.
“Vi hafva inga damer“, svarade de unga kavaljererna.
“En af er kan dansa med lilla Mea“, sade Erik, “jag såg henne nyss gå här och se hängfärdig ut, för det ingen bjudit upp henne.“
“Lilla Mea!“ sade den ena af de unga eleganterna, i det han vände sig till kamraten.
“Hvem bryr sig om att dansa med den trumpna, fula ungen!“
Men han hade knappt yttrat detta, förr än han hjertligt ångrade sina oförsigtiga ord; ty tätt bredvid honom, i dörren till ett kabinett, stod Mea, och hennes sorgsna, bruna ögon voro fästade på den talande med ett uttryck, som gick gossen till hjertat.
Han ville skynda fram och säga något vänligt och urskuldande; men lilla Mea hade försvunnit och syntes ej mer på hela aftonen.
Hon hade störtat upp till barnkammaren, och der dolde hon ansigtet i sina händer, grät och snyftade med ohejdad häftighet.
Styfmodren märkte snart Meas frånvaro, och skickade genast Curt för att uppsöka henne och tillsäga henne att komma ned till de andra i salen; det skulle se så illa ut om styfdottren ensam saknades i den glada barnskaran.
“Hvarför i all verlden gråter du, lilla Mea?“ frågade Curt, i det han stannade på tröskeln till barnkammaren.
“Har någon förargat dig?“
Blott fortsatta snyftningar.
“Mamma helsar och säger, att du straxt skall komma ned och dansa“.
“Komma ned och dansa!“ nästan skrek lilla Mea. “Hvarför skulle jag göra det?
Hvem vill dansa med mig, som är så ful?“
Curt betraktade henne medlidsamt.
“Jag skall dansa med dig“, sade han ädelmodigt.
“Om du kommer med mig ned, skall jag dansa vals med dig“.
Nej, nej, Mea ville alldeles icke.
Hon hade hört, hur Curt uttryckte sig, då han en stund förut bjöd upp den af alla så omtyckta Laura.
Det var en annan ton, det.
Men lilla Mea fick ej denna afton i ro öfverlemna sig åt sina mulna tankar.
Snart stod hennes styfmoder sjelf i barnkammaren och tillsade henne i sträng ton att ej hafva några nycker, utan genast komma ned.
Men lilla Mea stod stilla i stumt trots utan att svara och utan att lyda.
Högst förbittrad lemnade styfmodren henne; då lilla Mea satte sig på tvären var hon omöjlig att rå på.
Sednare på aftonen, då doktorn kom hem från ett sjukbesök, ställde han sig en stund i dörren till salen och såg på barnen.
“Jag ser ej till lilla Mea“, sade han till sin hustru.
“Nej, hon har föredragit att sitta uppe i barnkammaren och gråta framför att dansa och roa sig“.
“Stackars liten, någon har säkert gjort henne ledsen“, sade doktorn, hastigt.
“Jag vill gå upp och tala vid henne, så följer hon nog med mig ned.“
“Det lönar ej mödan“, svarade doktorinnan kallt.
“Mea trotsade mig, då jag befallte henne att komma ned, och nu har jag sagt henne, att hon till straff måste stanna deruppe hela aftonen, om hon också skulle få den nya nycken att åter vilja deltaga i dansen, liksom hon ej heller får följa med till Ekhult i morgon.“
Doktorn svarade ej.
Ett moln öfverfor hans vanligen milda och lugna ansigte, och han lemnade genast salen och visade sig ej vidare der under aftonens lopp.
Hvad brydde han sig om att se på dansen, då ej lilla
Mea deltog i den.
Några dagar efter barnbalen insjuknade Märtha och Mea samtidigt i messling.
Bröderna hade haft den förut och fingo derför titta in till systrarna emellanåt.
“Mamma, skall
Märtha alltid se ut så der i ansigtet?“ frågade Erik förskräckt.
“Får hon aldrig igen sin vackra, hvita hy?“
Ingen frågade efter om lilla Mea också alltid skulle se ut så der; och hennes utslag voro ändå mycket större och rödare än Märthas.
Hon drog täcket öfver hufvudet, vände ansigtet mot väggen och låtsade sofva.
Gossarna voro ständigt vid Märthas sida.
De spelade schack med henne, de berättade sagor för henne och visade henne hvarjehanda små vänskapsprof.
Men ingen brydde sig om lilla Mea, och det var då också ej underligt, ty hon såg blott missnöjd och mulen ut, under det Märtha låg der så blid och glad och leende.
Meas styfmor delade sina omsorger lika mellan de båda barnen; ja hon var till och med oftare vid lilla Meas bädd och sysselsatte sig mest med henne, ty hon var sjukare än Märtha.
Men denna omvårdnad värmde ej lilla Meas hjerta till tacksamhet; ty hon hade märkt, att då styfmodren kom till Märthas bädd, fick hennes röst ett helt annat tonfall, hennes ansigte ett helt annat uttryck.
Men hvem kunde säga annat, än att doktorinnan var en exemplarisk styfmor!
Om hon hört någon tvifla derpå, skulle hon ej endast kännt sig djupt sårad, hon skulle äfven blifvit i hög grad förvånad.
“Jag har aldrig sett ett så fullkomligt kallt och hårdhjertadt barn, som Mea“, sade en dag doktorinnan till sin man.
“Då jag kommer till Märthas bädd, slår hon armarna om min hals, kysser mig och tackar mig för min vård om henne.
Men då jag kommer till Mea, vänder hon sig vanligen bort och låtsar sofva, för att slippa tala, och på mina frågor hur hon mår och om hon önskar något, svarar hon alltid så kort och ovänligt, som möjligt.
Och dock vet Gud, att jag har vårdat henne med den största ömhet och samvetsgrannhet, att jag till och med vakat ett par nätter vid hennes bädd och ej sparat mig sjelf någon ansträngning för hennes skull.
Det är bra hårdt att på detta sätt blott röna otack för sin möda, det är bra hårdt, att jag ej skall vara i stånd att vinna detta barns hjerta!“
Doktorinnan ville verkligen stå på god fot till sin styfdotter, men hon förstod ej det rätta sättet att vinna detta mål.
Hon fordrade kärlek, i stället för att gifva kärlek.
“Det der är verkligen mycket ledsamt“, sade doktorn, tankfullt, “mycket ledsamt och högst oförklarligt och besynnerligt tillika, ty lilla Mea är ej kall till sin natur, långt derifrån“.
Och efter detta ovanligt långa tal, som mera var ett ofrivilligt uttryck af hans tankar, än det egentligen var rigtadt till hans hustru, försjönk doktorn åter i tankfull tystnad, och hans hustru lemnade honom, sårad öfver att finna så föga sympati i ett ämne, som hon inbillade sig gjorde henne mycken sorg, men som i sjelfva verket blott retade och förtörnade henne.
Ett par år hade förgått.
Märtha hade skjutit upp och blifvit en lång, smärt, blomstrande och fager 16-årig ros, med lifliga och spelande klarblå ögon, högburet hufvud och en viss sjelfbehaglig stolthet i hela sitt väsende.
Lilla Mea var ännu samma stilla, tysta och slutna barn, med spenslig växt, bleka kinder, allvarligt slutna läppar och en mulen blick i de mörka ögonen.
Curt och Erik hade redan för ett par år sedan blifvit gymnasister och lemnat hemmet.
Märtha och Mea fortsatte ännu sina lektioner för gouvernanten på Berghult.
En morgon då lilla Mea kom ned till frukosten, fann hon fadrens plats i den stora, skinnklädda länstolen vid bordets ena ända tom.
Hon såg sig omkring i rummet med en hastig, bestört blick och frågade häftigt: “Hvar är pappa?“
“I sitt rum“, svarade hennes styfmor.
“Han har i natt plötsligt insjuknat“.
“O, det visste jag, det visste jag!“ utropade lilla Mea.
“Jag drömde i natt, att jag stod ensam på kyrkogården vid mammas graf.
Det var mycket mörkt, men midt öfver mitt hufvud såg jag en enda, klar stjerna, som nickade och tindrade så vänligt emot mig; och jag kände att mammas själ var i den stjernan.
Då hörde jag en sakta susning i asparna vid mammas graf, jag såg den gröna kullen öppna sig, och ett liktåg kom långsamt och högtidligt vandrande öfver kyrkogården.
De buro en man på en bår, och jag såg på honom ett ögonblick, och den mannen var pappa.
Sedan kunde jag ingenting se under några minuter, men då jag åter blickade upp, var allt tyst och fridfullt som förut; den enda förändringen var, att nu två stjernor vinkade åt mig, i stället för en“.
“Fantasier“, sade doktorinnan kort, men hon hade blifvit mycket blek.
Hon stod just i begrepp att gå in till sin man med en kopp starkt thé, som han begärt, men hon satte nu hastigt brickan ifrån sig och lemnade rummet, för att afsända ett bud till staden och bedja en doktor att komma ut och se till hennes man, ehuru han sjelf förbjudit detta.
Lilla Mea tog thébrickan, och tyst och ljudlöst såsom alltid smög hon in i fadrens rum.
Hur blek och sjuk han såg ut!
Lilla Mea förvånade sig öfver, att hon ej förr märkt hur mager och aftärd han var.
Han tog thékoppen ur hennes händer, tömde den och lemnade den tillbaka utan att säga något.
Mea stod en stund stilla vid hans hufvudgärd; slutligen frågade hon sakta: “Är pappa mycket sjuk?“
“Ah, är det Mea?“
Fadren vände hastigt sitt hufvud, tog Meas händer och drog henne intill sig.
“Ja, lilla Mea, jag är verkligen mycket sjuk.
Och jag fruktar – eller, rättare sagdt, jag hoppas – att snart blifva kallad härifrån och få återförenas med din moder.
Då man känner sig mycket sjuk, lilla Mea, önskar man ej att lefva.
– Då hjertat är varmt af barnslig kärlek till den Himmelske Fadren och dertill den, som på jorden varit oss dyrbarast af alla, väntar oss deruppe – då frukta vi ej att dö.
Det enda, som bekymrar mig, vid tanken på min nära förestående bortgång, det är, att jag vet, att min lilla Mea kommer att fälla många bittra tårar öfver mig.
Men försök nu att vara lugn, kära barn, gråt ej så häftigt, ty då kan du ej få dröja inne hos mig.
Jag är ganska svag och i behof af tystnad och stillhet“.
Mea sväljde tårarna och satte sig på en pall vid fadrens fötter.
“Din styfmoder har ju alltid varit god emot dig, Mea“, började han åter, “behandlat dig som sitt eget barn?
Din far gjorde dig ju ingen orätt, då han gaf dig en mor i stället för den du förlorat?“
Mea sänkte tigande sitt hufvud.
“Mea, mitt barn, du får ej lemna min fråga obesvarad.
Har ej din styfmoder vakat öfver dig och vårdat dig, då du varit sjuk, undervisat dig, då du var yngre, rättat dina fel och uppmuntrat dina förtjenster?
Med ett ord, har hon ej uppfyllt alla en moders skyldigheter emot dig?“
“Jo, alla“, svarade
Mea lågt, men med mycken bitterhet i sin ton, “alla, utom – att älska mig“.
Ett sorgset och bekymradt moln betäckte fadrens panna; han drog en djup suck och försjönk i tankar.
Meas händer voro slutna i hans; hennes ögon, nu ej kalla och ovänliga, utan innerligt ömma och kärleksfulla, voro oafvändt fästade på hans ansigte.
Efter en stund började han åter tala.
“Mea, vill du uppfylla din döende faders sista önskan?
Vill du behålla den i ditt minne hela ditt lif och försöka att handla derefter?
Lofva mig, mitt barn, att du blir en lika god dotter för din styfmoder, som du alltid varit det för mig.
Lofva mig, att du söker bekämpa ditt upproriska lynne och böja dig under din moders vilja.
Lofva mig, att du ej vidare med köld och styfsinne tillbakavisar hvarje vänligt tillmötesgående från hennes sida!
Jag blir ej lugn, lilla Mea, förr än du lofvat mig detta.“
“Jag vågar ej“, stammade Mea.
“Jag vågar verkligen ej afgifva något löfte, pappa.
Men jag skall försöka, jag skall göra mitt bästa“.
“Mea!“ ropade nu Märtha i salen.
“Klockan har slagit 9, och vi måste begifva oss på väg till Berghult“.
Mea steg upp, tryckte en lång kyss på fadrens magra hand och var straxt derefter i Märthas sällskap på väg till bruket.
Det gick sämre än vanligt med lexorna i dag.
Det nya, stora bekymret hade ur lilla Meas minne fullkomligt utplånat, hvad hon dagen förut med så mycken möda lyckats lära sig, och dessutom var hon nu i hög grad förströdd och ouppmärksam, försjönk ofta i tankar och hörde ej hvad som sades till henne.
Lärarinnan var mycket häftig och särskildt mycket obenägen att vara öfverseende mot Mea, som mer än en gång uttömt hennes knappa tålamod.
Hon tilltalade
Mea skarpt; Mea gaf ett bittert svar.
Lärarinnan blef utom sig; hon lyfte sin hand och utan ett ögonblicks besinning gaf hon den unga flickan ett slag på den af vrede och förödmjukelse uppflammande kinden.
Lilla Mea sprang upp med lågande ögon; hon lemnade rummet, tog hatt och kappa och ilade häftigt gråtande hemåt.
Hon sprang in i huset genom en bakväg och uppnådde, obemärkt af alla, sitt rum.
Omkring en timme derefter knackade det på hennes dörr, och Märtha inträdde med tillsägelse från sin mor, att Mea oförtöfvadt skulle infinna sig i salen.
Ros hade följt Märtha hem för att inför Meas styfmor anföra klagomål öfver hennes uppförande.
Först hade hon varit i högsta grad ouppmärksam, sedan näsvis, och slutligen hade hon lemnat rummet midt under lektionen och begifvit sig hem, oaktadt mamsell
Ros upprepade gånger ropat henne tillbaka; så lydde anklagelserna.
Märtha bjöd till att försvara Mea; men hon tillsades strängt att ej blanda sig deri utan lemna rummet.
Mea hade gråtit mycket och såg blek ut, då hon inträdde; men, då hon varseblef mamsell Ros, rätade hon upp sig och kastade trotsigt hufvudet tillbaka, i det en förtrytsam rodnad åter färgade hennes kinder.
“Du har uppfört dig mycket illa mot din lärarinna, Mea; bed henne genast om förlåtelse!“