Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon lät aldrig någon känna sig utanför den krets, som, utan allt hennes eget bemödande, vanligen fick henne själf till medelpunkt, ej emedan hon talade mest, men emedan hon lyssnade bäst, med det genuina, lefvande intresse på hvilket ingen tar miste, den sympatiskt uppmuntrande ifver, med hvilken hon alltid kom andras känslor eller sträfvanden till mötes, äfven under de år, då hennes personliga lif blef som mest upprördt.
Särskildt älskvärd var den vänlighet med hvilken hon kom sina vittra kamrater till mötes.
Det var t. ex. hon, som närmade sig Alfhild Agrell och Viktoria Benedictsson, och när den enas dramer, den andras noveller stundom upphöjdes på hennes bekostnad, talade hon med hjärtlighet om deras framgång.
»Inom litteraturen», yttrade hon en gång, »gäller lyckligtvis ej konkurrensens lag.
Ju mer godt, en hvar där producerar, ju mer plats bereder man för ett annat och bättre.»
Lika fri från afund som intriger, vare sig för egen del eller mot andra, lika fri var hon från härsklystnad och misstrogenhet.
I sin redbara rättframhet kunde hon stundom fela genom ett för mycket, aldrig genom ett för litet.
När man lärde känna henne närmare, fann man henne framför allt god: bonne comme du bon pain, som Flaubert säger om George Sand.
Ingen hörde henne vara kvick på andras bekostnad, och sällan fann man henne strängare i ett omdöme, än att den eller den personen eller företeelsen syntes henne »osympatisk», »konventionel» eller »banal» – och t. o. m. detta fann hon sällan!
Hon visste att den naturgåfva, som heter dumhet, icke alldeles kan umbäras för lifvets trefnad, och behandlade den därför med hänsyn – öfverallt där den ej själf blef hänsynslös.
Lefflers yttre personlighet var en, som gjorde henne bemärkt i hvarje krets, men hon var ej hvad man kallar en glänsande sällskapsmänniska, som t. ex.
Sonja Kovalevsky.
När man såg de båda vännerna i en salong, hade Sonja oftast en ring af lyssnare omkring sig, medan Anne Charlotte, som sagdt, var lika mycket lyssnande i den krets, hvilken bildades kring henne.
I hennes samtal var det icke så mycket infallets kvickhet eller tankens originalitet, som man beundrade, utan innehållsrikedomen.
När hon berättade en lifshistoria, analyserade ett psykologiskt problem, meddelade innehållet i en bok, fick man alltid fram det verkligt karaktäristiska på ett klart och bestämdt sätt; hon så att säga lösgjorde och förde fram marmorblocket i dess naturliga tillstånd.
När Sonja fick fatt i samma material, kastade hon sig, en samtalets Michel Angelo, med våldsam energi öfver detsamma, och snart såg man konturerna till en gestalt, där man nyss blott sett ett »ämne».
Det var alltid så, som A. Ch.
Leffler berättade, det kunde varit så, som
Sonja uppfattat det berättade – och det hade då varit intressantare.
I brist på stoff modellerade Sonja nötskal.
Hon hade sålunda t. ex. en gång läst, att om människan i förhållande till sin volym hade samma förmåga att hoppa som vissa smådjur, skulle hon i ett språng kunna komma till månen.
Och nu utvecklade hon hela sin vältalighet för att med astronomiska, matematiska, fysiska och mekaniska bevis ådagalägga: att kulturens och uppfostrans framtida uppgift var den, åt hvilken hon för sin del ämnade ägna sig, att utveckla människornas hoppförmåga så att de, när jorden började bli obeboelig, kunde rädda sig och minnet af jordkulturen genom ett språng till en annan planet!
Och detta skämt dref hon med ett så väl låtsadt allvar, att det komiska intrycket blef öfverväldigande.
Under samtalens lopp var det ofta vanligt att A. Ch.
Leffler framkastade en egen eller en annans tanke och att Sonja sedan utlade den.
Sålunda citerade en gång den förra en danskas yttrande:
»der skal genialitet til for at elske», ett uttryck, som af några närvarande unga författare ihärdigt blef missförstådt sålunda, att endast genier kunna älska.
Sedan Sonja förgäfves sökt klargöra tanken utbrast hon, efter att herrarne gått: »Nej, det är otroligt, hvad äfven begåfvade män äro naiva, när det gäller kärlek!
Här gå nu dessa hyggliga unga herrar och skrifva böcker om den saken och veta icke, att somliga människor ha geni för erotik, som andra ha geni för musik eller mekanik, och att för dessa erotiskt geniala blir kärleken lifssaken, för andra människor blott episoder.
Och vanligen går det så – enligt Darwins teorier är det ju naturligt – att den erotiska genialiteten förälskar sig i den erotiska stupiditeten – det är just detta, som är ett af lifvets allra mest invecklade problem – och dessa gossar ha inte sett det en gång!
Men är det något område, där äfven en alldeles dum kvinna är mer klok än en kvick man, så är det i alla frågor som röra kärleken, och när jag var sex år och hade min första kärlek till en student, en stor, stum kärlek, som jag bara berättade för de båda stenlejonen i min morfars trädgård – redan då var jag mera inslipad (slug) i den saken än dessa unga herrar!»
Leffler åhörde leende den ström af vältalighet, som ännu länge brusade, tills den slutligen, med en i deras skämt mycket vanlig vändning, riktades mot »den nedriga Anne Charlotte», som kastat handsken, men lät Sonja föra striden!
Förhållandet var emellertid det, att Anne Charlotte, lika litet som någon annan, nändes afbryta Sonja när denna kom i farten; hon var om hvartannat så djup, så sprudlande humoristisk, så lyriskt hänförande, så klart skildrande, att man endast lyssnade.
Anne Charlotte, med den naiva godtrogenhet, som var ett af hennes största behag, tog ofta Sonjas skämt till hälften på allvar – hvilket genast gaf anledning till ny munterhet.
Allra mest njöt Sonja af att, med sin psykologiskt geniala intuition, konstruera fram en personlighet, ett öde ur ett intet, en åtbörd, ett tonfall.
Det var ingen af hennes andliga egendomligheter, som mer väckte A. Ch.
Lefflers beundran.
Anekdoten belyser bättre än påståendet och här skall därför anföras ett exempel.
En, för sitt lands utveckling nu mycket verksam, polska var en gång reskamrat med Sonja Kovalevsky, som inledde ett samtal och frågade polskan om hennes planer.
Sedan denna meddelat dem, sade Sonja: »De komma att lyckas Er.
I hvarje lif inträffa ögonblick, då det gäller hela ens framtid, att man i rätta momentet väljer det rätta; försummas detta moment; blir hela vårt lif förfeladt.
Ni är en af dem, som kunna välja rätt.» »Men huru vet Ni alls något om mig?» invände polskan. »Jag såg er vid stationen skiljas från Er mor», svarade Sonja.
»Ni log mot henne, visade Er lugn och glad för att trösta henne, men Ni grät sedan tåget gått.
Jag såg strax, att Ni hade både mod och hjärta; sådana människor kunna välja rätt i rätta ögonblicket.»
Sonja Kovalevsky njöt af diskussionen för dess egen skull; hon byggde ofta själf de väderkvarnar hon slutade med att anfalla; A. Ch.
Leffler åter intresserade sig för ämnet mer än för diskussionen och tog denna med det lugn, som ensamt imponerade på hennes väninna, hvilken framför allt beundrade ro.
Sonja påstod stundom, att de människor, hvilka hon alls ej brydde sig om att tala med, men som verkade »svalt och stilla som marmor eller lent som sammet», de gjorde henne harmonisk, blott hon var i samma rum som de.
Hos Anne Charlotte fann hon ej blott temperamentets harmoni utan all den andens vidd, hon behöfde för att bli förstådd.
Det psykologiska intresset och tankens klarhet var det gemensamma området i deras intelligenser, medan i öfrigt deras begåfning i så många fall var olika.
Sonja tänkte ofta i bilder och hade det slags natursinne, hvilket i naturen älskar det som samklingar med eller symboliserar ens eget själstillstånd och genom att endast se helheten af naturen, ej detaljerna – ty hon var mycket närsynt – blef det stämningen, som var det henne behärskande i naturintrycket.
Anne Charlotte älskade naturen i alla dess gestalter, men mera med friluftsmänniskans än diktarens natursinne.
Hon uttryckte nästan aldrig sina tankar i bilder, sällan koncentrerade hon dem i sentenser, men hon tjusades lika mycket af Sonjas geniala rikedom i båda dessa afseenden, som denna af Anne Charlottes ofärgade och klara sätt att meddela sina idéer.
Anne Charlotte ägde ej Sonjas fina psykologiska sinne, i hvilket, som i en stämgaffel, hvarje ton eller halfton af andras stämningar vibrerade.
Men det var framför allt deras fantasi och tankeområden som voro olika.
Människolifvet i dess åskådliga verklighet, dess konkreta konflikter, var det, som intresserade Anne Charlotte; lifsgåtan grep henne ej så, att den aldrig lämnade henne ro; blott en kort tid i ungdomen var hon upptagen af religiösa frågor; hon försjönk sällan i den outsägbara känslovärld, hvilken för stämningsmänniskan är den verkligaste tillvaron.
Hon hänrycktes ej lätt och i hennes skaplynne fanns ingen musik: hon lyssnade sällan länge ens på den musik andra utförde; den bildande konsten däremot intresserade henne.
Sonja, som genom sin nämda närsynthet blott undantagsvis kunde få ett helhetsintryck af bildande konst, blef dock alltid gripen af det verkligt geniala i ett ämne, medan hon erkände sig ej förstå utförandet; hon hade emellertid afgjorda, ehuru outvecklade anlag för teckning.
Det blef sålunda egentligen blott poesien och musiken, hvilka kunde gripa henne på det djupa sätt, som gör konsten till en lifserfarenhet lika väl som lidandet eller lyckan; en af hvilken man kan växa eller vissna, blekna af kval eller gråta af glädje.
Och framför allt var det den poesi och musik, som, likt hennes egen andes, bröt sig i rytande bränningar mot lifvets mysterium eller bredde sig till ro inför »de saligas ö» eller »de dödas ö» – såsom Böcklin skapat dem.
Den med Böcklins verk förtrogne, kan bilda sig en slags föreställning om Sonja Kovalevskys fantasi- och idévärld.
För henne, som för honom, var lifsgåtan centrum.
Också Sonja hade isats af de fasor, som han koncentrerat i Medusas stelnade, halfslocknade blick; också hon hade brunnit af de himmelsstormande kraf, som till klippan smidde hans Prometheus; också hon har skälft af den intensiva och melankoliska lifskänsla, som han uttryckt i sina vårlandskap, där stilla bäckar bukta sig genom högt gräs, i hvilket knubbiga barn plocka vårens blomster och där, mellan halflöfvade popplars smärta stammar, nakna ungdomliga lemmar framskymta.
Också hon har krupit samman inför lidelsens eller sorgens orkanlika plötslighet, en skräck, som han gifvit form i de af stormar jagade molnen och vridna träden; också hon har stannat stilla inför det outsägliga, som han åskådliggjort genom »skogens tystnad» eller »heliga lundens» ro; också hon har ur naturlifvets kaos hört ljudet af tritonens snäcka och satyrens pipa.
Detta, den symboliska konstens och diktningens af sinne- och andelif, af naturmakt och kultur sammanväfda stoff, var för A. Ch.
Lefflers författarskap, som för hennes skaplynne, tämligen främmande.
Där hördes blott – till tanternas skräck – en och annan ton från Pansflöjten.
Hennes anläggning var realistens och endast nutiden, som hon kunde iakttaga, fängslade på allvar hennes blick.
Sonjas drömvärld var däremot hennes egentliga samtid.
Olikheten mellan de både väninnorna var genomförd ända in i de smådrag, åt hvilka Sonja kunde gifva en så karaktäristisk betydelse.
När Sonja t. ex. hälsade, sträckte hon ut handen med en hastig, öfverrumplad rörelse och de späda, nervösa fingrarna rycktes, snabbt som en flaxande fågelvinge, ur mottagarens – man hade impuls- och stämningsmänniskan hel i detta handtag.
Det låg däremot ett lugnt behag i A. Ch.
Lefflers sätt att föra sina vackra armar med de fina handlederna, de välformade, långsmala, hvita händerna; när hon hälsade, räckte hon fram handen med en viss reservation, men en gång gifven, låg den mjukt och fast i mottagarens.
I dylika små som i stora ting gaf hon intrycket af en hel, jämnviktsfull, samlad personlighet; äfven hennes yttre företeelse blef mer och mer karaktäristisk: det från denna tid tagna porträttet ger en god bild af hennes utseende, hvars egentliga behag dock aldrig kunde återges af en fotografi.
Hennes själfständiga, hurtiga väsen gjorde henne för somliga män osympatisk; mer än en däremot, som blickade djupare, fann sig så tilldragen, att han kände sig ha sett henne för sent för sin lycka; flertalet både män och kvinnor beundrade i henne den modiga, klartänkande och allvarliga diktarinnan.
De få väninnor åter, som kommo henne närmare under promenader i skogen eller pratstunder i hennes vackra arbetsrum – där ett stort skrifbord och fulla bokhyllor talade om dess allvarliga ändamål, medan en divan, några konstsaker, bladväxter och andra prydnader gåfvo en hemtreflig prägel åt det hela – dessa visste, att hon ej var i främsta rummet en intelligens, utan en äkta kvinlig natur, hvars problem voro långt ifrån lösta.
Under en vandring i Lilljansskogen en rimfrostskimrande vinterdag, utbrast Anne Charlotte Leffler i en lofsång till vinterns skönhet, som hon sade sig älska högre än sommarens.
Som hon stod där, med kraft och spänstighet i hvar linie af den högresta gestalten, det mörkblonda, redan lätt snöstänkta, krusiga håret trängande sig fram under pälsmössan, hufvudet böjdt bakåt med ett käckt kast och de fylliga, friska, röda läpparna öppnade för att fullt inandas luften, de klarblå ögonen strålande af naturglädje, utbrast hennes sällskap, med anknytning till det nyss afbrutna samtalet:
»Du är själf – och din diktning äfven – just en sådan här klar, litet kall vinterdag.
Men kanske kommer en tid, då Eros, som du nyss sade dig frukta, skall smälta snön».
»Kanske», blef svaret. »Sitt öde kan ingen förutse.
Blott det vet jag, att jag fruktar kärleken endast därför, att jag anar att, om den bryter in i mitt lif, blir det som en allt behärskande, kanske allt ödeläggande makt.»
Resor.
Socialt författarskap.
Det har någonstädes blifvit citeradt efter A. Ch.
Leffler, att hon skulle sagt sig vara mycket okunnig om allt svenskt, som icke rörde Stockholm, okunnig såväl angående själfva landet somfolket.
Och man drog därur slutsatsen att A. Ch.
Leffler var endast en stockholmsk, icke en svensk författare – som om icke det, att vara äkta stockholmsk, just utgjort det kännetecknande för några af de diktare, vi med skäl anse som mest svenska!
Det ofvan anförda yttrandet är dessutom riktigt endast i den mening, att A. Ch.
Leffler föga kände till det egentliga folklifvet.
Under flera resor och sommarvistelser i olika delar af landet lärde hon däremot väl känna Sveriges natur och älskade den djupt.
Genom förhållandena på 1880 – 90 talet blef hon, som många andra af hennes litterära samtida, ganska tempererad i andra sidor af sin, ursprungligen mycket varma, patriotism.
Ännu 1875 var hennes fosterlandskärlek så liflig, att hon skref att hvarje människa som ville »uträtta något verkligt godt för mänskligheten, i främsta rummet borde verka för sitt eget land, hvilket sedan sprider de vunna resultaten till hela världen», och hon förstod ej att äldste brodern längtade ut till större förhållanden.
Hon säger i samma bref, att »man alltid borde vara nöjd och lycklig, så snart man har ett verksamhetsfält, där man vet sig på ett nyttigt sätt kunna använda de gåfvor Försynen gifvit en».
Men snart blir det annorlunda.
Det är först genom beröring med grannlanden, Finland, Danmark, Norge, som A. Ch.
Leffler vidgar sin nationella synpunkt.
Så småningom kommer hon i förbindelse med de flesta framstående personligheter inom dessa land.
Med Georg Brandes – hvars omdöme om Pastorsadjunkten hon (vid hans besök i Stockholm 1876) anonymt utbad sig – stod hon sedan dess i korrespondens.
Men hon hade många andra vänner i Danmark; högermannen Molbech var t. ex. en af de närmaste, Hostrup, Borchsenius m. fl. I eller utom Norge lär hon tid efter annan känna Björnson, Ibsen, Lie, Kielland o. a. och det var med en allt djupare kärlek, hon fäste sig vid Norges natur och folk.
Norrmännens rättframma, intensiva väsen behagade henne i hög grad; den svenska, ytliga förbindligheten, hvilken så ofta förenas med kyla och fördomar, blef henne mer och mer osympatisk.
När hon under de sista åren förgäfves sökt en svensk tidning, till hvilken hon då och då kunde skicka sina skizzer, var det t. ex. en norsk, Verdens Gang, som för henne öppnade sina spalter.
Det var sådana, ofta upprepade, erfarenheter af svensk afvoghet och norsk sympati, som gjorde att hon i Norge på senare åren kände sig nästan lika mycket hemma som i Sverige.
Leffler hade äfven gjort kortare utländska resor i Tyskland och Schweiz, men den första egentliga studieresan egde rum ganska sent, då hon gripits af en oemotståndlig längtan till lif i större former, med flera möjligheter till mångsidig utveckling, en längtan, som närts af plågan att i skrift och tal och handling taga hänsyn till de små hemlandsförhållandena, med deras banala synpunkter, dem hon af hela sin själ ringaktade.
På hösten 1883 kom Sonja Kovalevsky till Stockholm och fästes året därpå vid hufvudstadens högskola genom enskildt mecenatskap, men icke, som många antagit, utgående från kvinnosakens målsmän.
Det europeiska kulturlif, hvilket så att säga utstrålade från Sonja Kovalevsky, och oupphörligt kom på tal i umgänget med henne, gaf nu en ny intensitet åt A. Ch.
Lefflers reslust och samman med en väninna, Julia Kjellberg (numera fru von Vollmar) begaf hon sig nyåret 1884 på en längre färd till Danmark, Tyskland, England och slutligen Paris.
Genom A. Ch.
Lefflers vittra rykte och genom anbefallningsbref, särskildt från Sonja, erhöllo de båda begåfvade svenskorna rika tillfällen att i en mängd olika kretsar studera nutidens andliga hufvudströmningar och ledande personligheter.
Redan under författandet af en essay öfver Lasalle (publicerad i N. I.
Tidn.) hade A. Ch.
Leffler börjat intressera sig för socialismen och i såväl Tyskland som England kom hon nu i beröring med målsmännen icke blott för socialismen, anarkismen och andra riktningar, utan för alla möjliga religiösa och vetenskapliga rörelser.
Hon blef mycket van att »umgås med folk, som suttit i fängelse» och att få sina intryck i den mest brokiga blandning.
Ena stunden hörde hon t. ex.
Karl Marx’ själfulla dotter, Eleonor Aveling, utlägga sin fars idéer; den andra stunden Bradlaugh eller Mrs Besant bekämpa dem; hon besökte teosofiska, positivistiska, ateistiska, estetiska soiréer; hon sammanfördes med personer af spiritistiska, evolutionära, högkyrkliga, frikyrkliga åsikter.
Hennes estetiska intressen trängdes i bakgrunden af de sociala och religiösa frågorna; hon kände sig bli allt mer skeptisk under meningsbrytningarna kring henne, allt mer viss, att den absoluta sanningen, i såväl sociala som religiösa frågor, ingenstädes stod att finna.
Redan länge hade hon haft klart för sig, att ingen tänkande är blind anhängare af någon slags kyrkligt eller annat samfund; hon fann sig nu kommen därhän att kunna umbära hvarje slags mysticism, och blef allt mer tilltalad af evolutionismen som världsförklaring och af altruismen, motvägd genom den berättigade egoismen, som lefnadsregel.
Med Paris gjorde hon denna gång endast en turistmässig bekantskap; därför fick hon af Paris icke några intryck, i djup jämförliga med dem vistelsen i England medfört.
Under själfva resan skildrade hon sina iakttagelser, bland annat från »det modärna London», i bref till Stockholms Dagblad och efter hemkomsten fortsatte hon att åt olika håll meddela sina intryck.
Sålunda gjorde hon den nu så mycket omtalade Annie Besant först bekant för den svenska allmänheten (genom en essay i den af Gustaf Geijerstam utgifna Revy för 1885); äfven var det hon, som i det 1885 bildade kvinliga Idun höll det första föredraget, en skildring af den engelska dräktreformrörelsen, hvilken härigenom också hos oss kom i gång.
Från denna tid började A. Ch.
Leffler själf tillämpa reformidéerna i sin, redan förut eleganta och färgrika, men nu också originella toilett; icke ens denna privatsak fick hon emellertid ha i fred för offentlig kritik!
I julkalendrar och andra publikationer gaf hon ett uttryck åt sina tankar öfver det sociala problemet, som allt jämt sysselsatte henne.
Sålunda framstälde hon (i skizzerna Jämlikhet, Londons dockor, Fattigdom och välgörenhet o. a.) frågan om den lag är orubblig, hvilken nu tyckes bjuda, att arbetaren skall svälta, medan födoämnen skämmas i magasinen; att han skall gå barfota, medan massor af skodon äro osålda; att han skall bo i en usel kåk eller vandra husvill, medan stora våningar stå outhyrda och prydliga hem danas genom hans arbete?
Slutligen tager sig hennes intresse för den sociala frågan ett dikteriskt uttryck i dramat
Hur man gör godt, hvilket hon redan börjat före sin utländska resa.
Hennes intryck från fattigmanshem, i hvilka hon var väl hemmastadd, och från välgörenhetsbazarer i Stockholm, där hon var mindre hemmastadd, var det verklighetsstoff hon ägde.
För öfrigt voro gestalter och konflikter danade med hänsyn till syftet: att uttala en protest mot samhällets missförhållanden.
Dramat blef härigenom den första, utpräglade tendensdikt författarinnan skrifvit, i fall man nämligen ger ordet tendensdikt dess riktiga betydelse, den af en dikt, där författarens afsikt att uttala någon viss idé, icke hans fantasi eller verklighetsiakttagelse, varit det afgörande för diktens tillkomst.
Känd var visserligen harmen mot de sociala missförhållandena, men iakttagelsen hade ej varit grundlig och, som den dramatiska framställningen var svag, blef tendensen än mer påtaglig; dramat gaf ej intryck af en äkta lifsbild annat än i den kraftiga akt, som spelade i arbetarhemmet.
Från denna tid började åsikterna bli mera delade om det litterära värdet af A.
Lefflers produktion, ehuru på mycket olika grunder, allt efter som de bedömande tillhörde den äldre eller nyare litterära riktningen.
Individualitetens inflytande på diktningen.
Den som klar, dogmatisk och reflekterande ansedda fru Edgren var i själfva verket så olik denna uppfattning som möjligt.
Hon var ytterst impressionabel, hade i en mängd frågor alls inga »principer», endast impulsiva tycken; var mycket mottaglig för andras åsikter, försökte sällan motbevisa dem och slutade vanligen, sedan hon åhört två stridandes meningar, med att ge båda rätt, såvida icke endera fört konventionalismens talan, ty där var hon alltid på det klara.
Hon sade en gång missmodigt om sig själf: »Jag är riktigt rädd att tala med människor, som äro djupt öfvertygade om motsatsen till hvad jag tror mig tänka, ty jag är ett vax, som hvarje stark öfvertygelse kan ge sin prägel.
Lyckligtvis för mig finnes det så få starka öfvertygelser.»
Hos Anne Charlotte Leffler hade man svårt att upptäcka några af de brister, dem man plägar kalla karaktärsfel.
Men man märkte lätt åtskilliga tomrum.
Det största var denna frånvaro af motståndskraft mot dem, som stodo henne nära.
Denna brist berodde af hennes känslighet, medan hon däremot, som sagdt, hade mycket mod när det gälde att bära offentliga anfall – ty ingen fåfänga gjorde henne i detta afseende feg.
Men hennes nyssnämda svaghet gent emot påverkan af andra var däremot så stor, att hon stundom lät sina viktiga beslut bestämmas, ja, sin egen rättskänsla omstämmas af andras åsikter.
Denna frånvaro af utvecklad själfständighet ökades under senare år, genom hennes obetingade omfattande af relativitetens grundsats i alla, äfven etiska, frågor.
Hon var lifligt öfvertygad om, att intet absolut rätt eller orätt finnes, utan att allt måste afgöras af individen själf, efter det eller det särskilda fallet och att – innan man visste motsatsen – antagandet att valet skett efter samvetsgrann pröfning, var »icke blott det enda barmhertiga utan också det enda förnuftiga sättet att taga människors handlingar».
Således kunde hennes bristande själfständighet ej få något korrektiv i aktningen för den allmänna rättskänslan, om hvilken hon i samma bref skref: »Jag har allt för ofta trotsat denna stormakt för att ha kvar en gnista af respekt för den.
Jag vet allt för väl, att den vanligen blott är bornerthetens dom öfver det, den icke förstår.»
Det hade emellertid stundom varit lyckligt, om A. Ch.
Leffler haft något mer hänsyn för allmänna meningen och något mindre mottaglighet för enskildas mening.
Ett annat tomrum var frånvaron af den lättrörda, snabbt sympatiska känslighet, som ger en diktare innerlighet i blicken på de gestalter han skildrar, liksom i lifvet på de människor med hvilka han umgås. A.
Leffler fyldes under sina iakttagelser af lifvet af ett äkta, fast lugnt intresse och detta återspeglas i hennes skildringar.