Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror att dessa s. k. conventiklar, ehuru visserligen undantag kunna gifvas, dock i de flesta fall hållas af personer, som äro lifvade af den sak, för hvilken de strida och uplyste af Gud och Hans Heliga Ande, då deremot husfäder finnas, som icke hafva det minsta begrepp om skriftens både kärna och stjerna, hvilken är Kristus.
Under sådana omständigheter, som dem jag nu förutsatt, skulle jag tro att det vore fördelaktigare för husfolket att besöka sammankomster utom hus.
I somliga hus, der andakt hållits, har jag sett allt vara ganska godt, men jag har äfven sett andra, der husfäderne uphäft sig till ett slags huspåfvar, och ett sådant förhållande måtte väl ej vara att föredraga framför bevistandet af conventiklar.
Frih:n har ytterligare omtalat mord, som blifvit begångne af läsare; härtill svarar jag detsamma, som jag redan svarat Hr Tham, nemi., att fastän vi dagligen i tidningarne se, att brott och mord blifvit begångne, får man dock icke straxt förutsätta att de blifvit af läsare föröfvade.
Jag hade väntat mig att här få höra talas om Kautakeino-lapparne, som begingo det namnkunniga rånet, dertill förledde af religiös fanatism.
Jag tror att desse lappar blott konseqvent tillämpat Statskyrkans principer, den nemi., att hvar och en, som icke tror hvad Statskyrkan vill, den skall straffas; så hafva ock lapparne tänkt: den sorn icke tror som vi, han skall mista lifvet.
Jag öfvergår nu till Hr Carlheim Gyllenskjölds anförande, men då jag är med honom personligen bekant och med honom haft mycken kristelig kärleksverksamhet gemensamt, måste jag finna det påkostande att mot honom upträda.
Hr Gyllenskjöld Den 19 December.
341 'har alldeles missförstått mig i afseende derpå, att jag skulle yrkat en oinskränkt religionsfrihet; det är endast för kristna bekännelser jag yrkat denna frihet, och jag vill ingalunda för någon annan densamma påyrka, ty sådant vore stridande mot första budordet, der det heter: ”Du skall inga andra Gudar hafva för mig”.
På denna grund anser jag det vara samhällets pligt att tillse att afgudadyrkan åtminstone i yttre måtto icke får ega rum.
Den afgudadyrkan, som bor i menniskohjerta! kan icke dömmas, men då den offentligen framträder i dyrkande af Belåten, bör straff derå läggas. Hr Gyllenskjöld har yttrat att religionsfrihet aldrig funnits och att samhället skulle uplösas i händelse af dess införande.
Jag skulle likväl tro, att många samhällen både i Europa och andra verlsdelar finnas, der religionsfrihet är rådande, och jag har icke sett att dessa samhällen deraf blifvit uplöste, utan jag har tvertom, i likhet med hvad en annan talare, Hr Löwenhjelm nyss yttrat, håde sjelf läst och af personer, som vistats inom dessa länder, hört sägas, att den religionsfrihet dessa samhällen ega, varit dem till båtnad och välsignelse.
Jag tror att Hr Gyllenskjöld i allmänhet betraktar denna fråga mera ur verldslig än ur kristlig synpunkt.
Han säger, att religiösa sammankomster icke äro i Nya Testamentet anbefallde; jag har deremot i min motion yttrat, att de äro af Christus både tillåtne och anbefalde.
Jag kan icke nu uppgifva något språk, som direkte anbefaller dem, men jag kan anföra språk, som derpå äro tillämplige: t. ex. ”Hvar två eller tre äro församlade i mitt namn, der står jag mitt ibland Eder”; och på ett annat ställe heter det: ”Går ut och prediker Evangelium och lärer allt Folk”.
Jag förstår icke huru det vore möjligt att predika Evangelium utan att sammankomster för sådant ändamål mäste ega rum.
Hr Gyllenskjöld har såsom ett bevis på H. M.
Konungens tänkesätt i afseende på läsarne framdragit ett fördelaktigt yttrande, som H. M. om dem skall hafva fält, men äfven jag kan till fördel för den sak jag förfäktar anföra ett yttrande af H. M.
Konungen vid det tillfälle då Norska Dissenterlagen antogs.
Hans Maj:t yttrade då nemi. att denna lag vore öfverensstämmande med tidehvarfvets anda och menniskans heligaste rättigheter.
Hr Gyllenskjöld har vidare anfört Luthers förfarande, alt han icke af trots satte sig upp emot den borgerliga ordningen; jag vet detta ganska väl och jag tror äfven att de s.. k. läsare, hvilka sammankomma för att upbygga sig, icke göra det för att trottsa öfverheten, utan derföre att denna rättighet är dem i Guds ord tillagd och derföre att de deruti finna näring för sin tro.
Hr Gyllenskjöld har äfven sagt, att den som sätter sig upp emot öfverheten, han skall få en dom öfver sig; jag vet att skriften säger sä, men hon säger ock att den som mera lyder öfverheten än Gud, han skall ock få en dom öfver sig.
Hr Gyllenskjöld har sagt, att den verldsliga öfverheten skall skydda kyrkan; detta är sant, den skall skydda, men icke öfver densamma herrska såsom Hr Gyllenskjöld synes åsyfta.
Vidare har Hr Gyllenskjöld anfört Jeremia: ord: ”Görer portarne vida att ärones konung må draga derin”.
Detta synes mig att 342 Den 19 December.
Öfverheten borde lägga pä hjertat, äfven beträffande vära Svenska förhållanden; det är just hvad jag i min motion yrkat, att öfverheten måtte göra portarne vida så att ärones konung måtte kunna draga derin.
Portarne äro icke vida, så länge vi hafva lagbud, de der strida emot skriften, och som stänga vägen för Evangelium i stället att befordra den.
Hr Gyllenskjöld har sagt att i Sverige finnes ingen religionsförföljelse; det förefaller mig märkvärdigt att han kunnat yttra något sådant, då man har så färska minnen af Svenska män, som blifvit så att säga martyrer för sin tro.
Jag vill ibland flere andra blott nämna Tollstadius, som blef förföljd och lagförd derföre att han predikat det sanna Evangelium att menniskan blifver salig endast af tron, icke af gerningarne.
Hr Gyllenskjöld har vidare anfört ett yttrande af Luther med afseende på Petrus, då denne drog svärdet vid det tillfälle då vår Herre Jesus Christus fängslades; Luther skulle hafva sagt att Petrus handlade orätt, hvilket han äfven efter vår Frälsares eget ord gjorde, men Luther säger att den verldsliga öfverheten borde hafva gripit till svärdet och icke Petrus.
På ett annat ställe,, som jag serskildt minnes, säger han, att ”om någon öfverfölle mig, skulle jag tappert gripa till svärdet och öfvertaga öfverhetens embete då denna icke kan vara tillstädes och försvara mig”; häruti motsäger han sig sjelf, och dä Hr Gyllenskjöld tagit Luther till stöd för sin sak, kan jag icke annat, än åberopa denna motsägelse, ty Luther visar eljest öfverallt sä tydligt rätta platsen för det andliga och verldsliga regementet, och på det ställe jag i min motion anfört, säger han till det verldsliga regementet så: ”Evangelium och Guds ord vilje vi icke gifva i edra händer; J håfven icke någon makt deröfver, ty Edert välde sträcker sig icke längre än till våra kroppar och lekamliga förhållanden”.
Denna anda genomgår de fleste af Luthers arbeten, och hvad den nyss anmärkta motsägelsen beträffar, så måste det väl vara menskligt att begå ett sådant fel då man skrifvit så mycket som Luther.
Hr Gyllenskjöld att min motion icke skulle gagnat utan tvertom skadat kristendomen; det skulle på det högsta smärta mig om så vore, men jag tror det ej, ty kristendomen går nog framåt utan afseende på att jag möjligen begagnat några öfverilade uttryck i min motion.
Jag tror tvertom att jag gagnat kristendomen, ty den sanningen har jag åtminstone uttalat att ”ordet är fritt och icke bundet” hvarken vid tid, rum eller personer, utan att Herren kan gifva sin anda åt hvem han behagar, utan afseende derpå om man af menniskor blifvit dertill utnämnd.
Gud säger i sitt ord att ingen annan än dem, som är sänd af honom kan rätt predika ordet.
Dertill fordras att vara sänd af Gud, att vara på nytt född och begåfvad med den heliga anda, och skulle man än leja aldrig så många predikanter i Sverige, kan man dock icke kommendera Guds anda som man vill.
Många ledamöter hördes ropa på propos., hvarpå flere talare, som begärt ordet, förklarade sig vilja derifrån afstå.
Den 19 December. 343 Hr Tham:
Då ingen förenat sig med mig att begära Frih.
Cederströms förslag på bordet, anhåller jag att få återtaga denna min begäran:
Jag kan icke annat än beklaga att jag blifvit så missförstådd af Frih. Creutz, attjagknapt nog känner igen något enda af de yttranden han tillagt mig.
Blott en enda erinran vill jag likväl göra, och den är att Frilen sade att jag skalle hafva yttrat, det han icke gagnat med sin motion.
Jag får då i minnet återkalla, att jag i början af mitt yttrande sade, att jag ingalunda önskade att Frih.
Creutz skulle återtaga sin motion, emedan jag ansåg den hafva gagnat saken.
Uppå härefter framstäld propos. beslöts, att förevande motion jemte de nu derom, och förut i fråga om den af Frih.
Creutz återtagna motion i samma ämne, afgifna yttranden skulle remitteras till LagUtsk.
Hr Gr. o. Landtm, lillkännagaf, att Frih. af Schmidt, Carl Joli.
Georg, såsom ledamot af Bevilln.Utsk., och Frih. Fleetwood, Georg Miles, såsom ledamot af BankoUtsk., erhållit 3 veckors ledighet, räknad, för den förre från d. 22, och för den sednare från d. 23 dennes, samt anmodade derjemte Hr Elektorer att utse ledamöter att inträda i nämnde Utsk., under de permitterades frånvaro. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 11 på afloneu.
Onsdagen den 21 December 1853.
Justerades ett prot.-utdr. för d. 19, samt Pleni prot. för d. 10 dennes. H. Gr. o. Landtm., anmodade Hrr Elektorer, att utse en ledamot att inträda i StatsUtsk., i st. f. Hr af Wirsén, som erhållit 3:ne veckors ledighet från d. 22 dennes.
Föredrogs Gr. von Rosens, Adolf Eugéne, d. 17 dennes f. m. på bordet lagda anförande med anmärkmr vid K. M:s Nåd.
Propos., angde
Statens medverkan för anläggande af jern - 344 Den 21 December. vägar i landet, samt den af Gr. von Rosen i sammanhang dérmed väckta motion i samma ämne.
I öfverensstämmelse med min i sista plenum gjorda framställning, anhåller jag, att Gr.
Rosens muntliga yttrande vid afgifvande af sin motion måtte blifva upläst.
Jag knnde då icke så noga npfatta det, att jag ur minnet nu kan besvara det och en upläsning deraf är alltså nödig, innan jag gör någon erinran dervid.
Det måtte väl vara skriftligen npsatt, enär det skall åtfölja motionen till Utsk. Gr. von Rosen:
I sisla plenum hade jag äran anhålla att få justera mitt muntliga anförande, oaktadt jag inlemnat det såsom skriftligt.
Jag vet icke om sådant kan låta sig göra.
Hvad sjelfva motionen angår, så var den skriftligen allattad och kan någon justering deraf följaktligen icke komma i fråga, men beträffande det mundtliga anförandet, uprepar jag, alt jag icke anser mig befogad att deraf uptaga annat än hvad Gr.
Rosen vid justeringen erkänt.
Hvad i öfrigt kan vara sagdt men vid justeringen bortgår, anser jag vara osagdt.
Sedan härefter det af Gr. von Rosen, såsom inledning till dess förevar:de motion, muntligen afgifne och sedermera skriftligen aflemnade anförande blifvit upläst, anförde Frih.
Hvad först angår den del af Gr.
Rosens muntliga yttrande, som innehåller, att Staten skulle genom antagandet af den K. Propos., göra sig till monopol rättigheten att anlägga hufvudbanor i riket, så kan jag af samma propos:n icke npfatta, att Gr:n för sin framställning i detta afseende haft full anledn.
Först och främst är det ovisst, hvad som af hvar och en menas med uttrycket hufvudbanor och dessutom icke sagdt, att flere, än de i den K. Propos: n omnämnde, skola på Statens bekostnad anläggas.
Beträffande de andra banorna, de må nu kallas hufvudbanor eller bibanor, — skillnaden emellan dessa båda benämningar torde under stundom vara ganska svår att bestämma — så innehåller K.
M:s nådiga propos. mot slutet, ”att det såsom hittills på den enskilda industrien och företagsamheten i landet må ankomma att företaga och utföra de smärre jernvägsbanor, hvilka för kommunikationsbehof af mindre utsträckning erfordras, dock etc.”; nemi. de som äro smärre eller kortare än från Stockholm till Götheborg eller till Malmö.
Den jernbana inom Westergötland, hvarom Gr:n talat och hvilken skulle sammanbindas med den från hufvudstaden löpande, som, enl. den nåd. propos:n, borde anläggas på Statens bekostnad, kan jag icke anse annorlunda än som en mindre bana, emedan den skulle på ena stället skiljas från hufvudbanan och på det andra förena sig med den.
Propos:n finnes intet hinder lagdt för enskildte att förena sig om anläggande af en jernbana öster om Billingen i fall Statens bana kolonier att löpa vester derom eller i omvändt fall, om Statsbanan kompier att anläggas öster om Billingen, Den 21 December.
345 att anlägga banor åt Mariestad, Thorsö eller Kollandsö om man så vill och såvida de enskilte hafva förmåga att sätta en sådan plan i verket.
Icke heller kan jag inse, att den K.
Propos:n förhindrar, eller har för afsigt att förhindra, enskildte att förena sig om anläggande af banor inom Östergöthland och Södermanland.
Staten skall icke förbehålla sig något monopol, men förbehålla sig att på egen bekostnad anlägga en eller par lmfvudbanor.
Man kan väl icke skäligen ifrågasätta att enskilda planer och intressen skola kunna förhindra Staten, att för sitt hufvudsakliga och allmänna intresse, anlägga banor hvar som helst, der Statsmakterna finna sådana för Riket i allmänhet nödigt och nyttigt.
Rosens anmärkn., alt Väg- och VattenbyggnadsStyrelsens personal icke vore tillräcklig för anläggande af de hufvudbanor, K.
M. ansett nödiga, torde förfalla, enär K. M:s Propos:n icke innehåller, att anläggningen af dessa banor skall updragas endast åt samma Styrelse och dess personal.
Något vidare i det sistnämnde afseendet torde icke vara behöfligt att nu anföra.
Grins yttrande, att kronans anseende skulle sjunka, om han icke finge åtnjuta den rättvisa, han anser sig ega rätt att fordra, förefaller mig vara af beskaffenhet att icke förtjena något svar.
Statens kredit, i hvad afseende som helst, äfven pä penningemarknaden, beror enl. min åsigt, icke af något yttrande pä Riddarhuset, det må vara huru mycket eller huru litet obefogadt som helst.
Jag lemnar således detta yttrande helt och hållet å sido och ämnar icke uppehålla mig dervid.
Men hvad som förtjenar mera upmärksamhet, är Grins förslag om anläggande af jernvägar i Riket och öfverlåtande häraf ät de entreprenörer, Grin vid framläggande af sin motion i ett föregide plenum omnämnt, äfvensom de i förslaget uptagna vilkoren.
Jag vill icke ett ögonblick ifrågasätta, att de respektabla namn, Hr Grin upgifvit, förneka det updrag
Hr Grin i de nämnde Hrrines namn eller på deras vägnar framstält, Jag vill antaga, att det verkligen är deras afsigt, att genom jernvägsanläggningar här i Riket, förskaffa sig ett vidsträckt fält för sin verksamhet.
Jag vill antaga, att det är deras allvarliga afsigt att sysselsätta sig med jernvägsbyggnad i dessa nordliga länder; men jag har svårt att antaga, att sådant sker endast af nöje att förskaffa Sverige förmånerna af lättade kommunikationer.
Icke heller kan jan antaga, att det sker af vänskap eller artighet emot Gr.
Rosen, utan det mätte väl vara beräknadt på desse Hrns fördel i något afseende.
Rosen sagt, att Staten endast skulle träda emellan med sin kredit, och en punkt i Grins förslag innehåller, att entreprenörerne skola infria de Statsobligationer, som litgifvas för anläggningen af jernvägarne:
.men jag kan icke finna annat, än att allt detta är endast fraser, skimrande förespeglingar, som, när man går till grunden af saken, innebära intet och utgöra, såsom jag nämnt, endast dunstbilder.
Den 13:de punkten i förslaget innehåller nemi.: ”Entreprenörerne förbinda sig, att de här omförmälde
Statsobligationerne till kapital infria och dem till Svenska Staten återställa inom den 346
Den 21 December. lid, vid hvilken de äro till betalning förfallne, så att Svenska Staten icke löper något äfventyr för deras gäldande”.
Detta låter mycket vackert, men skärskådar man saken närmare, så finnér man, att denna punkt icke innebär något annat än en fras.
Förslaget i sin helhet innehåller först att, innan någon jernvägsanläggning sker eller arbete dermed företages, öfverenskommelse emellan entreprenörerne och Slaten skall upgöras om ett visst penningebelopp, som skall tillhandahållas entreprenörerne för hvarje afdelning af de inom landet blifvande jernvägar.
En annan punkt innehåller, att dessa summor skola förvandlas i obligationer.
Dessa obligationer åter skola utfärdas för hvarje afdelning af jernbanorna, på det sätt, hvarom är kontraheradt.
Vidare innehåller en annan punkt, att dessa obligationer skola bära en ränta, som gör dem begärliga på Londons börs.
Obligationerne skola stå al pari och således icke löpa med den lägre ränta, hvarigenom Staten såsom vid vanliga lån, kunde beredas utväg att göra någon vinst.
Ytterligare en annan punkt innehåller, att dessa obligationer skola öfverlemnas till vissa kommiterade, till antalet lika utsedde af Staten och entreprenörerne och att dessa kommiterade skola förvandla obligationerne i penningar, hvilka derefter skola utbetalas till entreprenörerne.
Obligationer äro således utlemnade och Staten svarar för dem, fastän entreprenörerne sagt sig vilja betala dem; men i en annan punkt är ordställningen temligen mörk, ty der heter det nemi. att räntan skall af entreprenörerne återbetalas, såvida den af Staten icke är gulden, i hvilket fall slutliga liqviden häraf dock skulle åligga entreprenörerne.
Entreprenörerne hafva derjemte förbehållit sig att, om de så finna för godt, bilda bolag större eller mindre, hvilka då åtaga sig större eller mindre delar af jernvägsanläggningarne, dock icke mindre än entreprenörerne med Staten öfverenskommit.
Således kunna entreprenörerne utan Statens vidare hörande till hvem som helst, kände eller okände, solvente eller insolvente personer, öfverlåta sina förbindelser.
Dessutom förbehålla sig entreprenörerne att, förmodligen för den händelse att sistnämnde utvägen skulle befinnas allt för svår, öfvergifva hela företaget.
En punkt innehåller nemi. det äfventyret för entreprenörerne, att, om de icke upfylla sitt åliggande, skola de vara pligtige att till Staten öfverlemna jernvägarne.
Detta vill med andra ord säga, att entreprenörerne låta betala sig för sitt arbete, och om de finna sin fördel sådant fordra, öfverlåta de åt Staten att inlösa de utgifne obligationerne, med ränta, för de stycken af vägarne de icke finna för godt att sjelfve bibehålla; hvaraf följer att, äfven i fall allt blir verkstäldt, entreprenörerne likväl kunna öfvergifva alla jernvägarne, utom möjligen några mil, som äro belägne närmast intill de ställen, der vägarne bära sig.
Om t. ex. vägen från Götheborg några mil in i Westergöthland kommer att bära sig, så kunna entreprenörerne förbehålla sig denna del af vägen, men öfvergifva det öfriga.
Staten skall således dock få vidkännas betalningsskyldigheten.
Frasen, att entreprenörerne skola infria" obligationerne, Den 21 December.
347 betyder alltså intet, såvida man icke kan föreställa sig, att jernvägarne komma att inbringa en behållning, motsvarande kostnaden jemte räntan på obligationerne och något derutöfver, så att det blir en fördel för entreprenörerne att behålla vägarne, hvilket hvarje ledamot af Ståndet och hvarje tänkande menniska i hela verlden finner aldrig i vår tid kan inträffa.
Det är visserligen i en punkt af förslaget sagdt, att entreprenörerne skola deponera en lämplig summa till säkerhet för, att de fullgöra åtagna förbindelser; men en annan punkt föreskrifver deremot, att i den mån väganläggningarna fullbordas, skall säkerhetssumman äfven återställas.
Detta depositum betyder således intet i fråga om inlösen af obligationerne.
Förslagets upställning är alltså] sådan, alt det i alla afseenden skall bero af entreprenörerne att bestämma sina vilkor och att framför
Staten hafva rättighet att afgöra frågor, som kunna vara tvistiga, och desse kunna blifva många.
Olika meningar kunna upstå i många fall; först i fråga om de vägar, som skola anläggas.
Entreprenörerne skola nemi. föreslå dem, och K.
M. skall sedermera fastställa ett dylikt förslag.
Man har icke ens förbehållit Konungen eller Svenska Staten rättigheten att upgöra något förslag, att säga vi vilja hafva jernvägar der eller här.
Alla förslag till jernvägar här i landet skola alltså upgöras af entreprenörerne, derefter K.
M. ändtligen eger att dessa förslag fastställa eller icke.
Icke mindre hafva entreprenörerne haft ögonen mest fästade på egna fördelar, då de bland annat betingat sig så hög ränta å obligationerne, att de kunna stå al pari å Londons börs.
Hvilken annan än entreprenörerne kan afgörande bedöma detta?
och så är det i flere andra fall.
Entreprenörerne hafva följaktligen icke i den ringaste mån ställt sig i lika förhållande med den Svenska Regeringen.
Jag vill såsom ytterligare exempel härpå endast nämna förhållandet med obligationernes förvandling i penningar.
Detta kan icke enl. förslaget upgöras af Svenska Staten ensamt, utan förvandlingen skall upgöras af komiterade, utsedde, såsom jag redan nämnt, till lika antal af Svenska Regeringen och entreprenörerne.
Det är således icke nog, att entreprenörerne erhålla de penningar de ega att fordra för anläggning af vägarne styckevis, utan försäljningen af obligationerne skall inrättas så, att derpå kan vara något att förtjena.
Genom ett sådant öfverlåtande af jernvägsbyggnaden här i Riket, som detta förslag innehåller, skulle då Svenska Staten ål ett utländskt bolag, med egande rätt under 99 år, öfverlemna jernvägarne, utan att man förbehållit K. M., eller K.
St:r gemensamt, någon rätt att bestämma afgiften och transportkostnaden å dessa vägar.
Denna rätt tillkommer uteslutande entreprenörérne.
Icke heller eger Svenska Staten enl. detta förslag någon rätt att med de af' entreprenörerne anlagde jernvägar förena bibanor, som enskilda bolag inom Riket eller Staten kunna för sina intressen och afsigter finna skäl att anlägga.
Det beror således af entreprenörerne att bifalla eller icke bifalla anläggandet af sådana bibanor; men är det väl rimligt, att entreprenörerne tillerkännas rätt att bestämma 348 Den 21 D ecember. de vilkor, hvarunder anläggning af sådana bibanor må ega runi?
Det torde för hvar och en vara klart, att Svenska Staten icke kan underkasta sig dylika vilkor.
Skola vi göra Engelsmännen eller någon annan till herrar öfver våra inhemska kommunikationer?
England, denna mäktiga Stat, är herre på hafvet och öfver våra kommunikationer på verldshafvet, men sådant beror icke af oss att hindra; deremot kunna vi förhindra Engelska undersåter att blifva hrr öfver våra kommunikationsanstalter inom Riket, och jag för min del har ingen fallenhet att medgifva dem det.
Man ser nog huru svårt det är, att med bolag öfverenskomma om förenande af intressen, och exemplen härpå äro icke gamla, åtminstone icke föråldrade.
Icke heller saknas temligen färska exempel derpå, att Engelska intressen, som på ett eller annat sätt blifvit tillbakasatte, finna understöd hos denna mäktiga StatsKegering.
I sådana invecklade förhållanden, som på dylikt sätt kunna upkomma, anser jag att man i det yttersta hör söka att icke inlåta sig.
Men om man än förbiser alla dessa olägenheter, qvarstår dock den frågan: hvad vinner Svenska Staten?
Hvilka fördelar har landet att skörda genom öfverlåtande åt ett bolag eller åt desse entreprenörer, att anlägga de jernvägar, som här äro i fråga?
Kostar det mindre att lemna anläggningen af vägarne åt desse entreprenörer?
blir arbetet hastigare färdigt och bättre gjordt?
Kostnaden kan enl. mitt omdöme icke på något sätt blifva mindre derigenom.
Jag har redan anmärkt, att enl.
Rosens förslag, kommer kostnaden i alla afseenden att drabba Staten genom obligationernes slutliga inlösning, såvida icke inkomsten af jernvägarne blir så stor, att den ersätter icke blott kostnaden för väganläggningen utan äfven räntan och något derutöfver.
Endast i det fall, att inkomsten kan bringas derhän, är Staten befriad från denna kostnad, och dä kunde inkomsten lika gerna tillfalla Staten som entreprenörerne med den fördel, att i förra fallet kronoräkenskapen och liqviderne kunna upgöras med mindre svårigheter eller åtminstone utan sammanstötande af olika intressen, hvaremot i sednare fallet det torde mången gång vara svårt att utreda verkliga förhållandet.
Anläggningskostnaden kan icke blifva mindre genom arbetets uplåtande på entreprenad, eller med andra ord, beloppet af de obligationer som skola utgifvas, blir icke mindre derföre att arbetet uplåtes åt entreprenörerne.
Man säger visserligen att entreprenader medföra en bättre hushållning.
Det må så vara; men örn än jernvägarne anläggas på Statens bekostnad, hindrar detta icke, att sådant kan ske genom entreprenad.