Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samma skilnad mellan henne och andra qvinnor som emellan den ena romanen och den andra, mellan Sapho och Une page d’amour, Cruelle énigme och Madame Bovary.
Det skulle gjort honom ett nöje, om hon varit mera originell, men man fick nu en gång taga menniskorna sådana de äro.
Han hade sitt tidsfördrif af att gå och dissekera upp sina egna stämningar och ge akt på hur han ena dagen kunde vara frestad att draga henne till sig, försvarande sig med det, att hvar och en får stå för sina egna handlingar och att det icke var han, utan hon, som var bunden, samt hur han andra dagen kunde gripas af ädelmod och fatta det nästan oryggliga beslutet att lemna Tomtö, för att hindra historien från att utveckla sig vidare.
Men i grunden hade han samma indolenta natur som Marianne, och när hans ifver någon gång fräste upp, svalnade den strax.
Det var mest i hans smak att drifva framåt på måfå och låta slumpen bestämma.
Så hände det en qväll, att Börje och han vid tolftiden kommo hem från ett spelparti.
Hela gården låg försänkt i sömn, det var mörkt öfverallt utom i förmaket, der det lyste genom persiennerna.
»Stackars liten, som suttit och väntat på oss så länge», sade Börje.
Hon hade hört dem komma och öppnade förstugudörren innan de hunnit knacka.
Det syntes på hennes drägt som om hon legat och sofvit, ty hon var knappt mer än halfklädd.
Hon bar lampan i ena handen, medan hon med den andra sammanhöll den svarta schal, som hon svept kring hufvud och axlar, och som i ett vidlyftigt draperi föll ned öfver klädningskjolen.
»Det måtte vara sent», anmärkte hon i trött och liknöjd ton.
Blåsten svepte in och höll på att släcka lampan, hvars låga sträckte sig som en lång tunga öfver glaset.
Börje skyndade att stänga dörren, ty Marianne såg tunnklädd ut.
Den svarta kjolen föll slapp och veckrik kring höfter och fötter, som om hon nästan ingenting haft inunder.
Det kom henne att se så lång och rank ut, med en lätt antydan om kroppens linier.
Medan herrarne hängde undan sina ytterplagg, stod Marianne och höll upp lampan.
Hennes arm var bar, ty under schalen hade hon endast en peignoir med halflånga ärmar, som föllo tillbaka; det var derför hon höll draperiet så väl omkring sig med den lediga handen.
Pål såg på henne.
Icke en min tydde på att detta var koketteri.
Hon såg allvarsam, nästan kall ut.
Det var något af en antik bildstod.
Jaså, det var det hon ville!
Han måste bita sig i läppen för att icke skratta, han fann henne på en gång inpiskadt slug och ohjelpligt naiv.
När de gingo in fick han tillfälle att hviska:
»Jaså, detta är mythen om Pygmalion och Galathea!
Jag vill också att min staty skall få lif.
Skall jag bedja till gudarne?
Hon såg allvarligt på honom utan att svara.
Hennes bara hand och nakna handled tecknade sig så rund och hvit mot allt detta djupa kashmir, hvars rika veck hon sammanhöll öfver bröstet.
Och nu kunde han icke annat än ge henne rätt: denna arm var att bli tokig i.
Det var så sent att han endast kunde stanna helt kort.
Marianne hade stält sig i skuggan borta vid kakelugnen; herrarne gingo språkande fram och tillbaka på golfvet.
När Pål sade god natt och tog henne i hand, lät han med en hastig rörelse sin hand glida upp öfver handleden och ett ögonblick omsluta denna svala, mjuka qvinnoarm med ett brännande hett tag.
Hon såg blott på honom med en förundrad och liknöjd min, så förundrad, att han ett ögonblick höll på att låta dupera sig.
Följande dag syntes
Pål beherskad af en viss nervositet.
Han hade på morgonen fått ett bref, hvilket nödgade honom att för sina affärer resa bort på en tid.
Marianne hade bleknat, när han sade henne det.
Han var alldeles saker derpå.
Äfven denna afton voro herrarne bjudna på spelparti, men som Börje hade en del att bestyra med folket, kunde de icke ge sig åstad förrän sent.
Pål klädde sig tidigt för att som vanligt få tillbringa skymningen inne hos Marianne.
Han satte sig icke, utan gick under tystnad fram och åter på golfvet.
»Marianne», sade han plötsligt och stannade framför henne, »när jag nu reser måste jag tänka på hur jag skall ställa det för sommaren och det kommande året.»
Marianne satt framför elden på sin vanliga plats.
Hon svarade icke.
Men han såg att hon sänkte hufvudet med ett uttryck af nedslagenhet.
»Säg mig hur du vill», sade han, »jag vill att du bestämmer sjelf.»
»Nej!» sade hon hastigt, skrämd af någonting i hans ton.
»Men det måste du ändå, förr eller senare.»
»Jag kan inte.
Gör som du vill.»
Hon hviskade svaret med en skygghet som icke var tillgjord.
Hon vågade icke påtaga sig något ansvar.
Han satte sig midt emot henne och böjde sig framåt.
»Du var så vacker i går qväll», sade han.
Hon hade fått en hjertklappning så att hon kunde qväfvas.
»Visste du kanske inte om det?» sade han och höll på att skratta.
Hon blef stött och reste sig för att gå.
»Nej, vänta!» sade han och tog hennes händer.
Du sitter väl uppe i qväll?
Gör det.
Jag vill veta af dig sjelf om jag skall stanna eller ej.
Betänk dig på det och låt mig få svaret innan vi skiljas.»
Han lösgaf hennes händer och gick mot dörren, ty han hörde Börje komma.
Då de sent på aftonen kommo hem, brann lampan som vanligt i förmaket, men förstugudörren förblef stängd, och efter deras upprepade knackningar var det icke Marianne, utan en af pigorna, som kom för att öppna.
»Frun var så sömnig», sade hon.
»Har hon gått och lagt sig?» frågade Börje.
»Det vet jag inte.
Hon sade bara till mig om jag ville passa på, i fall hon skulle somna.»
»Vi gå ändå in i förmaket ett slag, jag ser att lampan står och brinner», sade Börje.
Pigan sade god natt och gick.
Herrarne pelsade af sig och stego in.
Det syntes ingen i rummet.
Skulle Marianne verkligen ha gått till sängs?
Nej, det var icke möjligt.
Han hade ju bedt.
– Det var Börje som först fick se henne; han ryckte Pål i ärmen och pekade med skälmaktig min bortåt soffan.
Med fötterna på en pall och ansigtet begrafvet i kuddarne låg hon och sof.
Börje smög sig fram till henne, följd af Pål.
»Liten!
Nu har du oss hemma.»
Hon satte sig upp på soffan, blinkade mot ljusskenet och strök det nedfallna håret tillbaka från öronen – lätjefullt, otvunget – som om hon trott sig ensam i rummet.
Så såg hon på dem med en menlös, frånvarande min, alltjemt blinkande mot ljuset med sina små ljusa ögon.
Hon begrep inte hvad det var fråga om.
Det var att kunna kyssa henne tio, tjugu gånger, innan hon skulle hinna bli vaken; hon var ohjelpligt täck.
»Åh, är det ni!» utbrast hon plötsligt uppklarnande, »hvem släppte in er?»
»Karna.»
Jag var den rätta att sitta uppe!
Det kände jag på mig ... men två nätter i rad, det är också för galet.
I qväll kan jag då verkligen inte prata med er.»
»Jag reser med första tåg i morgon, så att då får jag säga farväl nu», sade Pål och räckte henne sin hand.
Hon var orubbligt likgiltig.
»Jag skall följa er ända till trappan, efter det är en så högtidlig stund», sade hon och stälde lampan så att den skulle kunna lysa utåt förstugan när dörren öppnades.
»Det var sant – Börje – jag har gjort slut på mina cigarrer, skulle du vilja låna mig några tills jag kommer hem igen?» sade Pål, då han stod i förstugan och tog öfverrocken på.
»Gerna», svarade Börje och gick in till sig.
Han lät dörren stå på glänt, och de kunde se att han tände ljus i det yttre och sedan gick in i sitt sofrum.
Marianne stod strax bakom Pål.
Hans arm lade sig smygande mjukt kring hennes midja.
De stodo i djupaste skuggan vid sidan af dörröppningen mot våningen till.
»Marianne», hviskade Pål, i det han tryckte henne tätt upp till sig, »skall jag komma igen hit och stanna här?»
Hon var så feberaktigt lycksalig och rädd, att hon icke kunde få fram ett ord.
Men hon kunde icke motstå sitt begär att lägga sin kind mot hans axel, i den lugna vrån innanför öfverrocken, som var tillbakaslagen.
Att ändtligen få stryka sig emot detta fina, mjuka tyg!
»Vi ha ett enda ögonblick», hviskade
Pål med ögonen riktade på den smala ljusstrimman från Börjes dörr.
»Jag ville säga att du inte skulle komma», svarade hon.
»Men du kan inte!»
»Gud, jag dör af rädsla», kom det skälfvande och halfqväfdt.
Detta var på en gång spännande och otäckt, på en en gång ljuft och vidrigt.
»Var lugn», sade han, »jag har öron som en panter och du behöfver inte ha tanke på fara.
Ha, gudar!
Man är väl inte ung mer än en gång i lifvet!»
Han böjde sig ned och kysste henne i det fjuniga håret på halsen, just bakom örat.
Hans varma andedrägt lopp henne som en rysning ända ned i fötterna.
»Ah, – prenez garde, cherie!»
Han sköt henne raskt åt sidan, så att hon kom att stå i den öppna dörren in mot rummen.
Ögonblicket efter kom Börje och lemnade cigarrerna.
De båda vännerna skakade hand med hvarandra och Pål sprang ut på terrassen.
Marianne kom fram till Börje, som ännu höll dörren öppen, hon lade handen på hans axel och såg efter den bortgående.
Månen stod full och klar öfver granarne.
Hon kunde se den smala, böjliga gestalten med snabba steg gå nedåt gården, följd af sin långa, svarta skugga.
Öfver den frusna marken låg månskenet med en kall, blåaktig dager – något af håltom, ödslig hjertlöshet.
Hon ryste till och gick in.
Det var mot slutet af April och Pål hade varit borta sex veckor.
Marianne satt vid fönstret i förmaket och sydde.
Hennes ansigte var förändradt.
Läpparne voro hårdare slutna och det hade kommit en fasthet i dragen.
Då och då såg hon ut på gården, ut öfver den nykrattade terrassen, ur hvars svarta mull blomstånden började skjuta upp.
Inne vid fönstren låg skugga, men längre bort glittrade ännu eftermiddagssolen på olöfvade buskar, somliga med gula och grönaktiga skiftningar på risiga grenar, andra med raka spön, röda och polerade, glänsande i solskenet.
Hon såg på det med ett känslolöst, kallt allvar och tycktes lyssna.
På gården var allt så stilla som om menniskorna varit utdöda, endast bandhunden skramlade till med sin kedja.
All brådska och allt lif hade dragit ut på fälten och skulle stanna der tills qvällen kom.
Hon hade icke hört fel; det var verkligen en vagn.
Kunde det vara Börje, som kom igen redan med femtåget?
Nej; han skulle naturligtvis gå från stationen.
Det var för brådt med alla hästar.
Ah – det var Pål!
Nu såg hon honom.
Han kom med gästgifvarskjuts och åkte direkt ned till sina rum.
Hon kunde se hans glada, spejande blick upp mot fönstren, men hon hade rest sig och dragit sig bakom gardinen, så att han icke skulle varseblifva henne.
Han hade under sin frånvaro flera gånger skrifvit till Börje, och hon visste att han skulle komma, men han hade i sitt sista bref icke kunnat bestämma hvilken dag eller med hvilket tåg.
Hon såg skjutsbonden bära in ressakerna i hans rum och sedan köra bort.
Strax derefter kom han sjelf gående öfver gården med ett gladt, förväntningsfullt uttryck i sitt ansigte.
Han såg friskare ut än när han for.
Hon drog sig tillbaka inåt väggen och höll gardinen omärkligt åt sidan, med spändt uttryck följande hans rörelser.
Det låg i hennes ögon någonting på en gång skrämdt och fiendtligt.
Han gick uppför trappan.
Hon hörde honom i förstugan.
Der gick dörren till rummen, der ljödo hans steg genom kabinettet, snabba och lätta som en ung flickas.
Hon stod qvar vid fönstret med handen stödd mot ett litet bord.
Deras blickar möttes.
Hur de bruna ögonen vidgades och strålade upp!
Han stod stilla i dörröppningen, och den smärta figuren aftecknade sig som i en ram.
Vid stämmans välljud flög det som en rysning genom hennes hjerta.
Hon hade glömt den underbara klangen i denna röst; det tycktes vara så många år sedan hon hört den.
Och så kom han emot henne, sträckande fram sina händer så hjertvinnande vänligt.
Han var så lång och vek, någonting likt ett smidigt spö; och hans hy var så jemn, hans hår var så svart och hans ögon så varma.
Han måste väcka henne ur denna stelnade förvåning, smeka henne till lif igen med sjelfva tonen i sin röst.
Leende och på tå smög han fram de sista två stegen.
»Kan du tro – Marianne! – jag har längtat.»
Det var som om han anförtrott henne någonting så jublande härligt.
Och det var det ju också – detta – att han kunde längta ännu.
Så gjorde han en hastigt frågande gest inåt rummen.
Det måtte finnas någon der!
»Nej, det fins ingen derinne, svarade Marianne.
Det var en främmande, klanglös röst.
Han hade aldrig hört den förr.
Häftigt tog han ett steg tillbaka och betraktade henne.
Med en blick uppfattade han att hon magrat, att hyn var mindre frisk och att hon såg äldre ut än då han reste.
Han klarnade åter och hans ögon fyldes af tårar.
»Trodde du att jag inte skulle komma igen?
Ah, barn! – har du varit orolig för mig?»
Hans känsliga röst bäfvade af på en gång glädje och ömhet.
Om det gält hennes lif skulle Marianne icke kunnat få fram ett ord; hennes strupe snördes tillhopa.
»Men nu skall du vara trygg och glad.
Jag stannar här länge, länge.»
Han fattade hennes händer, och han var så vacker som hon aldrig sett honom.
Icke formskön och stark, men med den smidiga skönheten hos en solbeglänst reptil.
Det var blanka, tindrande ögon, tunna läppar likt långa penseldrag, och en skuggning af krusiga skäggstrån.
»Älskade, hur är det?
Jag har skrämt dig!»
Han lade sin arm kring hennes skuldror och såg ängsligt in i hennes ansigte, som skiftade färg.
Hon lösgjorde hans arm och förde den ifrån sig.
Hon försökte att tala, men kunde icke; stödde sig endast tungt emot bordet.
»Du är sjuk ... åh, Marianne, hvad är det?»
»Nej, jag är inte sjuk, bry er inte om det.»
»Ni?!»
Det kom på en gång förvåning och harm i hans ton.
»Hvad vill detta säga?»
Hans ansigte var kallt, med ett skarpt litet veck mellan ögonbrynen.
»Jag har lekt en farlig, en otillbörlig lek.
Den måste vara slut.»
»Hå – Marianne – jag tror att det var mer än en lek.»
Han stod alldeles stilla, med handen stödjande sig mot kanten af en konsol, och han såg på henne, forskande, fordrande.
»I alla fall måste det vara slut.
– Det kom mera som en suck än som artikulerade ljud.
»Hvarför?»
Hans låga röst var skarp och det ryckte nervöst kring hans rörliga näsvingar.
»Det var orätt, – brottsligt.»
»Nonsens!»
Han kastade hufvudet tillbaka som för att med denna rörelse slänga undan hennes påstående.
»Jag säger inte att felet var ert; det var kanske mitt eget», sade hon svagt, i det hon sänkte sin blick från hans ansigte ned till bordet, vid hvilket hon stod.
Han svarade ingenting, han såg oafvändt på henne, med växande harm och indignation.
»Och så vill jag be er resa», tillade hon utan att lyfta sina ögon.
»Resa?»
»Ja – för att aldrig komma igen.
– Rösten hade sjunkit till en nästan ohörbar hviskning, så rädd var hon att uttala dessa ord.
Och nu tvingades hon att se upp, men med en enda liksom skyggande blick.
Hans näsborrar vidgade sig; han var blek och de bruna ögonen beto sig fast i hennes ansigte medan hans andedrägt flög fram i korta, skarpa tag.
»Hvad är det du säger!»
Hon stod som en lifdömd.
Hon kände hans raseri, men vågade icke längre se det.
»Tala!
Hvad är meningen?
I hans vrede mängde sig så mycket af vapenlös smärta, att den blef dubbelt pinsam.
»Förlåt mig», sade hon ödmjukt, och hennes läppar darrade som emot annalkande tårar; »jag kan icke hjelpa det.»
»Men du måtte kunna säga hvarför ...»
»För det jag aldrig mer skall kunna försvara det.
Var barmhertig och res!»
Hans ögon blefvo röda i kanterna, och det kom dem att synas ännu större.
Hans läppar halföppnade sig, men han endast såg på henne.
Allt detta gaf ett sådant intryck af hudlös känslighet, och hon hade sårat honom så utan förbarmande.
»För Guds skull säg att ni förlåter mig och att ni vill resa!» – Utan att tänka på hvad hon gjorde sträckte hon fram sin hand emot honom, – enträget, afbedjande, men han fattade den icke.
»Förlåta?
Förlåta?» utbrast han och ville skratta.
Men i detsamma förvred sig hans ansigte, och det såg ut som skulle han brista i gråt.
Hon knäppte samman sina händer och tryckte dem mot sina ögon.
Ah, detta var förfärligt – förfärligt!
»Nu vet jag!» sade han med ett andetag af lättnad, »Börje har misstänkt något?»
»Men, Marianne!»
»Ni måste resa.
Jag skall drifva det igenom.
Kosta hvad det vill, men det skall ske.
Det är en vanära!
– Jag är en annans hustru.»
Nu skrattade han till, skärande, hysteriskt, som en uppretad qvinna:
»Och det har ni inte vetat förr än nu?»
»Ja håna mig, håna mig så mycket ni vill.
Det betyder ingenting, bara ni reser.»
Det undfallande uttrycket i hennes ansigte var borta.
Hon var upprörd, men också besluten.
»Jo, sjung ut bara!
Hvad har Börje sagt?
Jag träffade honom i Eslöf, men han lät icke märka något.»
»Hvad skulle han låta märka?»
Sjelfbevarelseinstinkten dref henne att lägga högdragenhet i tonen.
Hans pupiller tycktes växa.
Det var som om de bränt mellan ögonlocken och derigenom gjort dem rödkantade, och det flög ett elakt uttryck kring de nålfina dragen vid hans munvinklar.
»Ah, man tänker tala ur den högre tonen!
Men kom ihåg – fru Olsson – att som man ropar i skogen, så får man svar, och om ni kommer med förolämpningar, så svarar jag med sådana.
Var säker om det!»
Marianne kände en krypande kyla i sina kinder, och hon skakades af en frossa.
Detta på en gång städade och hejdlösa ursinne gjorde henne rädd.
»Jag vill icke förolämpa er», sade hon så stadigt hon kunde, »jag vill blott säga er, att efter hvad som hände den sista qvällen är det bäst för oss båda att vi icke se hvarandra mer.»
Han drefs af ett blindt begär att såra henne, såra henne på det allra dödligaste.
Det var på en gång emot smärtan och förödmjukelsen han reste sig.
»Sista qvällen!» upprepade han, »hvad hände?
Hvad?»
»Ni glömde er, och derför är det bäst att vi skiljas.»
»Jag glömde mig?
Åh, Eva, du är god!
Jag tog äpplet, som du bjöd mig ... och det heter att jag glömde mig!
Men du sjelf?»
»Låt oss säga att vi glömde oss.
Det förändrar ingenting.»
»Hå, jag förstår.
Ni drar en slöja öfver.
Ni tvår edra händer.
Ni sopar för er dörr.
Det var jag – råa, manliga natur – som förgick mig.
Det är ju så det skall vara?
Och genom att kasta mig bort fritager ni er sjelf.
Ni upprättar er, – det är ju så det heter?
Ni ställer er på piedestal.
Ni tillbeder er ...
Men jag har något att säga er först.»
Hon klämde sig tillbaka mot fönstret och grep med ena handen i fönsterbrädet.
Det fans något i hans ansigtsuttryck, som kom henne att kanna sig tillintetgjord af blygsel.
»Ni missförstår mig», frampressade hon, »jag gör er ju icke några förebråelser.
Jag endast ber er att ni reser i morgon, och att ni säger detta åt Börje så snart han kommer hem.»
Och huruvida en sådan flyttning hals öfver hufvud är läglig för mig eller ej, det kommer naturligtvis icke er vid.
Att bespara er all oro, det är det enda nödvändiga.
Naturligtvis!...
Och jag böjer mig.
– Aktning för damerna!»
»Kan ni då inte se hur förfärligt jag lider?
Hvad nytta har ni af denna tortyr?»
»Det är inte farligt.
Efter qvinliga småsynder blir ångern aldrig lång.
Man lastar sina samvetsagg på en syndabock, jagar honom bort och är sjelf den renaste guds ängel ...
Jag är trygg för er.
Jag ser att ni vet hur det skall gå till.»
Ju mer han retade upp sig, dess blekare blef han och dess mera dämpadt kommo orden, lågt och snabbt, med ett slags raffinerad hatfullhet.
»Jag har varit blind», mumlade Marianne med halfqväfd röst, »hvad är allt hvad jag lider annat än följden af denna olycksaliga lek med sådant som man inte får leka med!...
Hvad skulle jag inte vilja ge för att ha det ogjordt! ...
Gud i himlen, hvad det är förfärligt!
Hvarför vill ni göra det värre?»
»Ni gör er sak förträffligt», sade han med sitt ihåligt ironiska löje, »men jag vet ändå hvar skon klämmer.
Ni är helt enkelt rädd att jag skall nämna någonting för Börje eller någon annan.
Det är det enda som håller qvinnorna tillbaka: – fruktan.
Men en rasande god hållhake är det.»
Hon hade tryckt näsduken mot sina läppar, men hon grät icke.
»Om ni så trampade på mig, så skulle jag tvinga er att resa ändå.»
»Ni är räddare än de flesta.
Skada att det kommer något sent!
Om resan kunna vi tala sedan, men först har jag någonting att säga er, som ni kan taga emot å ert köns vägnar.
Ty vi ha alldeles för länge hört talas om qvinnornas moraliska företräden, och det kan vara på tiden att underkasta de der företrädena en granskning.»
Han hade öfvervunnit sin häftighet, stod nu och satte fram fötterna och stödde båda händerna bakom sig på konsolen, med öfverkroppen lätt framåtböjd.
Hans röst slog in i en vårdslös salongston, och han betraktade henne med halfslutna ögon, hvars spefulla glans simmade fram som mellan mörka tuschstreck, ännu med en antydan åt rödt.
»Hvari bestå de således, dessa dygdefullkomligheter, som ni så odisputabelt tagit patent på, och som vi män skola blicka upp till med helig beundran?
– Kom ihåg mina ord, fru Marianne, ty sanningen är rar att höra och värd att taga vara på.
De bestå deri, att det passande lagat i ordning försvarsverk åt er, och att man skrämt dygden in i kroppen på er med stegel och hjul.
Feghet – se der hela er moral! ...
Men ni ljuga, och vi ljuga, och alla låtsa vi oss tro på er förträfflighet – och alla ha vi nog en gång trott på den.
Men inte jag längre.
Inte jag! ...
Eller göra ni kanske inte hvad som står i er förmåga, för att hos oss uppväcka allt hvad ni sjelfva låtsa er sväfva i den hjerterenaste okunnighet om?
Ni qvinnor kittla oss om munnen med grässtrån och skrika öfver vår råhet, om det rycker i våra mungipor.
Eller hvad är koketteri?
Hvad är baltoiletter?
Hvad äro improviserade nattdrägter, med nakna armar och svarta draperier?»
Han böjde sig ännu mera fram och såg på henne med ett elakt leende.
Hon ryckte tillbaka som om han bränt henne.
Hennes ögon hade fått ett uttryck af vild skrämsel, som endast eggade honom att fortsätta.
»Nå, hur var det så med de moraliska företrädena?
Om de icke vore blott fernissa, hvarför behöfde mödrar vakta sina döttrar?
Visar icke hela uppsigtssystemet, att icke ens fruktan för domen är tillräcklig, fast en flickunge som inte är högre än min käpp vet hvad hon har att vänta, om hon ertappas med snedsprång.»
»Reser ni?
– Det var stereotypt, som om hon nu icke kunde qvarhålla i sin tanke mer än detta enda.
»Hvilken ängslan!
Och ändå skulle ni velat fortsätta, om ni bara vågat.
Det kom en cynisk glimt i hans blanka ögon.
»Ni är usel!» ropade hon.
»Aj, aj; var inte för djerf.
Glöm inte att det kunde vara farligt.
Ty det har väl ändå funnits något mellan oss?
Icke i handlingar och ord precis – gud bevare oss! – men ändå ... fru Marianne?
Man kan säga mycket utan ord.
Och jag får väl aldrig lof att omtala hur vackra ögon ni har?
Den häftiga sinnesrörelsen dref blodet till hennes kinder i flammor och strimmor, som efter skoningslösa käpprapp.
»Och ni» – flög det öfver hennes läppar – »har ni aldrig gjort värre än detta?
Och har någon menniska för den skull behandlat er så, som ni behandlar mig!»
»Värre?
Det kan bli tu tal om det.
Bestämda yttringar äro qvinnor försigtiga med.
Och ni som andra.
Ty ni har för kallt blod ...
Om jag gjort värre än ni?
Hå!
Kan ni säga mig på hvad sätt man kan mäta och väga hvad man ger bort af sitt känslolif?
– Värre?...
Om ni älskat mig med armarne om min hals och läpparne emot mina, då skulle ni ansett det värre, derför att det var farligare, men jag skulle ansett det bättre, ty det hade varit naturligare.
Detta sättet låg oss närmare, derför att vi äro förkonstlade båda.
Så lyder sanningen.
Men att skrymta, ljuga, hyckla, för mig, för er man, ja – i ert eget hjerta ...
Och att sen högfärdas öfver er dygd och tala om att jag gjort värre ... ha, ha, ha; ja ni får ursäkta, men det är lindrigast sagdt löjligt.
Hvad ha ni qvinnor för namn för sådant?
Ni ha er egen ordbok, hvad kallar man deri en sådan själens fräckhet?
Säg!...
Åh, ni fariséer!
Jag ville nagla er vid skampålen!»
Han knöt sin fina, magra hand och skakade den i det han bet tänderna samman.
Det var icke styrkans vrede, utan svaghetens enerverande lidelse, som uttömde sig sjelf.
»Om I voren bättre än vi!
Om I voren bättre!»
Vädjande höjde han ett ögonblick denna smala hand, och så föll den slappt utmed sidan.
Marianne hade kastat sig i den stora armstolen vid fönstret.
Allt som hållit henne uppe hade vikit sig och sjunkit tillhopa under hans anklagelser.
Det fans icke ett ord mer till svar.
Och utan att hon brydde sig om att dölja eller hindra det, störtade tårarne utför hennes kinder.
Hon hade endast en tanke: om hon kunde få dö ifrån all denna skam.
Pål spratt till och såg på henne.
Det rörde sig nya stämningar inom honom.
Denna gråt hade något så hopplöst öfvergifvet, så motståndslöst förkrossadt, att han greps deraf.
Han böjde sig fram och såg på henne, med spänd, koncentrerad blick.