Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti det gynnande tidehvarf för svenska vitterheten, som efter fulländad revolution i regeringssättet af Gustaf den tredje uppdagades, kunde jag anses berättigad till någon uppmärksamhet såsom då varande den enda namnkunnige svenske skald, Drottning
Lovisa var likväl den första, som, med beständigt minne af »Världsföraktaren», erinrade sig äfven dess författare.
I den af henne återlifvade vitterhetsakademi116 kallades jag med de mest gynnande loford till ledamot och blef äfven med en ännu mera smickrande kallelse inlåten i hennes privata sällskap.
Konungen under besök hos enkedrottningen blef mig därstädes en afton varse under läsningen af ett börjadt arbete, täcktes begära dess repetition, den han med yttrad förnöjelse afhörde.
Samma afton i det han bortgick, tillsade han mig med de lifligaste vänskapsbetygelser att nästa afton mig hos honom infinna.
En gång deltagare i hans litterära supéer, förblef jag det under flera års förlopp, åtföljde honom på alla spektakler, på alla kungsgårdar, där han sig ofta flera veckor uppehöll, och lefde med honom närmast intill dem, som egde hans intima förtroende, hvartill jag hvarken var danad eller angelägen att erhålla.
Denna tid, då, delad mellan uppvaktning i två vittra hof, hela min varelse var intagen af de mest förtjusande tidsfördrif, denna tid är nu mera lik en flyktig dröm, återkallad i minnet, och det beror på framtidens omdöme, huruvida frukten af denna tid kan anses af högre värde.
Det är vädret af beröm, som uppdrifver skaldelågan och således ej underligt, om någon gnista af mitt snille efter flera års dvala åter upplifvades, när detta väder från de högsta ställen sig förenade att därtill bidraga.
Föröfrigt var den rådande smaken i dessa hof icke densamma.
Skilnaden kan igenkännas i de arbeten, jag särskildt i dem båda författat.
Vitterhetsakademi(en) bibehöll vid dess återupplifvande sina första rättigheter, sitt inseende öfver alla grenar af svenska vitterheten, hvilka i senare tider mellan denna och svenska akademien blifvit fördelade.
För det närvarande var vitterhetsakademien den enda vittra domstol.
Lovisa, ständig ordförande uti det af henne instiktade samfund, var ensam i tillstånd att uppfylla dess rum.
Med en vidsträckt kunskap i alla vetenskaper förenade hon en lika nitälskan för dem alla.
Af akademiens första ledamöter voro ej några ännu lefvande förutan riksråderne grefvarne Karl Scheffer och Rudensköld,117 värdige män att intaga rummet vid Lovisas sida, både bevandrade i ålderdomens vitterhet och hvilka under vistandet vid de mest upplyste hof i Europa tillika hade fullkomnat deras smak i de vackra vetenskaperne.
Bland de nya antagne ledamöters inträdestal den 9 februari 1773 var mitt118 det enda, som väckte uppmärksamhet och blef äfven prisadt af mina medbröder.
Det lof, jag var skyldig drottningen, akademiens ordförande, hade ej smak af en aftvungen komplimang, det kändes härflytande från hjärtat och dikteradt af öfvertygelse.
Också gjorde det hos drottningen ett synbart intryck, som mera smickrade mig än det högsta beröm.
Ryktet af detta tal uppfylde inom aftonen hela slottet och skallade äfven kring staden efter några dagars förlopp.
Jag är berättigad att anföra de gånger, jag kunnat uppväcka en allmän uppmärksamhet, då jag medger, att jag flera gånger varit däraf i afsaknad och äfven ett mål för vidriga omdömen.
Den timade förändringen i regeringssättet såsom gynnande för vitterheten kunde vid detta tillfälle icke med stillatigande förbigås.
Icke eller blef det förtegadt.
Med ruset af revolution, hvaraf min hjärna ännu var uppfyld, prisade jag densamma med all möjlig hetta och med en ej mindre uttömde den sista galla mot det krossade partiet.
Sedernas fördärf, språkets vanrykt, vitterhetens totala förmörkelse under demokratiens förödande välde voro tillräckliga ämnen att uppväcka den högsta ifver hos en vitterhetsälskare och äfven en medborgare.
Målningen af detta förflutna välde är i korthet innefattad i en bekant strof af de vers, som i mitt tal voro inblandade:
»Och på vitterhetens graf
Växte Dagligt Allehanda.»
Mitt tal väntade sig den heder att se sig öfversatt på ett främmande språk.
En vitter italienare, pensionerad af enkedrottningen, abbé Michelesi, uppehöll sig denna tid vid hofvet och hade med en sällsynt lust hos en utländing lärt sig svenska språket nog väl för att känna våra förnämsta snillebragder och finna dem förtjänte att genom öfversättningar blifva kände i Europa.
I den samling, han i denna afsigt gjort af svenska arbeten, var äfven mitt omnämnde tal intagit.
Hans snara frånfälle hindrade detta uppsåt att verkställas, en verklig förlust för svenska vitt(er)heten, som därigenom förlorade det första tillfälle, den egt, att utsprida sitt rykte öfver våra trånga gränsor.
Måtte någon möjlighet att ersätta denna saknad oss förunnas, och utländingar, här vistande, uppmuntras till att med lika ädel möda göra sig förtjänte af det fädernesland, de utvalt.
Svenska snillet skulle därigenom icke allenast vinna hos främmande folkslag det pris, som det ofta af afund och okunnighet måste sakna inom fosterlandet, utan äfven därigenom uppeldas till ännu högre framsteg i det vackraste af mänskliga yrken.
Men fåfäng är denna önskan.
Lovisa är ej mera till.
Min första omsorg som ledamot af akademien var att på det möjligaste sätt svara mot den goda tanken, som drottningen fattat om min skaldegåfva, hvarvid jag tillika ansåg mig skyldig att rådfråga hennes smak.
Det synnerliga välbehag, hon förklarat för »Världsföraktaren», gaf mig tillkänna det företräde, hon förunnade åt satiren framför andre skaldeslag, mera sysselsatte med det vackra än det sanna, mera med inbillningens nöjen än med sedernas förbättring.
Road af det satiriska skämt, som af Dalin äfven blifvit inblandadt i hans smärre arbeten, hade hon öfversett deras vårdslöshet, som, icke utan behag i den private sammanlefnaden, med obillighet klandras af eftervärlden, för hvars ögon den icke var ämnad.
En mera hyfsad och anständig satir fordrades att under drottningens ögon framställas för allmänheten.
Men äfven denna var skyldig att antaga en ombytt skepnad under ett förändradt regeringssätt.
Det hvassa svär(d), hvarmed satiren visat sig väpnad mot ett styggt och obändigt törne, var nu mera otjänligt.
Mildrade seder, åtminstone till utseendet, fordrade ett finare vapen för att angripa det fördolda ogräset, en satir, som under förklädnad kunde sig insmyga äfven i de storas palats, där den nakna sanning vid ingången bortvises och pliktfälles utan barmhertighet, om hon tredskas att sig längre intränga.
Till en sådan förklädnad har Esopus, en af ålderdomens vise, ansett fablen eller apologen vara för sanningen det tjänligaste och enda medel, hvilket han äfven själf under sitt vistande i en despots hof med egen förfarenhet bevittnat.
En af de lyckligaste uppfinningar af mänskliga snillet, som bevarar sanningen under förföljelsens tider och gör henne tåld, om icke behaglig för de oblidaste ögon.
Jag beslöt af förenämnde skäl att i apologen försöka mitt snille, att föreställa Esopus såsom vistande i Crœesi hof, där han som filosof studerade människan och i författade fabler oförmärkt afbildade aktörerne på världsteatren den ena efter den andra under skapnad af djur.
Förmodeligen varade det icke länge, förrän satiren igenkändes, men den sårade vågade icke att sig beklaga och därigenom gifva tillkänna, att han blifvit träffad.
Moralen har i alla tider varit sen att verka, men allmänheten upplystes.
Man igen(kän)de räfven, åsnan och lejonet, och sanningen segrade.
Långt ifrån att som fabelskrifvare öfvergifva satiren, ansåg jag tvär(t)om nödvändigt att skärpa dess udd, såvida mig möjligt var, för att med täta sting uppväcka läsarens tröga uppmärksamhet på sedoläran.
Om ändamålet (icke) snarast torde vinnas genom det sätt, jag utvalt, att framställa Esopus, så förtjänar det åtminstone att anses för jämngodt med andre, som af mina namnkunnige företrädare blifvit antagne.
Men då jag nekade mig och icke eller ansåg möjligt att imitera la Fontaines oförlikneliga målning af djuren, så kände jag, med hvad styrka denna saknad borde uppfyllas i teckning af människan.
Ett sådant bemödande hade varit öfverflödigt, om afsigten varit att roa barn, hvartill fablen aldrig varit ämnad af Esopus.
Dess fördolda mening var ofta för djupsinnig att inses af andre än de mest tänkande varelser.
Det var för deras förnöjelse, han författade sina mästerstycken och lemnade åt vanliga läsare att uppehålla sig vid förklädningen.
Den första fablen om Esopusdjuren af min egen uppfinning är författad i satirisk smak och ger tillkänna det sätt i teckningen, jag antagit och var sinnad att i de efterföljande bibehålla.
Den förflutna tiden gaf öfverflödigt ämne till satir, som igenkännes i fablen om Svalan och tättingarne, Stora rådet, hållet af råttorne, Den månghufda draken, Lejonets delning af rofvet och andre, öfverlemnade åt läsarens egen uppmärksamhet.
De fleste innehålla en allmän satir öfver sederna, hvarvid jag ansett nödigt att bifoga moralen, sådan jag den fattat och i saknad handräckning icke alltid kunnat iakttagas.
De två första delar af dessa fabler hafva blifvit i Vitterhetsakademiens äldre handlingar införde.
Sedan denna akademi i dess dåvarande skick efter drottningens död upphörde, hafva de två senare delarne i Svenska akademien under konungens öfvervaro blifvit uppläste och hela samlingen sluteligen bland mina tryckta arbeten intagen.
Under den tid, jag med det ofta nämnde arbete var sysselsatt, anmodades jag af drottningen att försöka ett nytt skaldeslag, ett komiskt skådespel, hvartill drottningen behagade meddela mig ämnet.
Någre fruar af ringa börd, hvilkas männer blifvit befordrade till de högre ämbeten, visade sig på hofvet med ett olideligt högmod, förhatligt hos alla och tillika löjligt hos dem, som hvarken genom födsel eller förtjänster egde rätt att fordra någon utmärkt högaktning.
Staden var uppfyld med berättelser om flera komiska scener af dessa fruars högmod, och jag förmådde ej öfvervinna min frestelse att framställa dem på teatren i en komedi kallad
Nya herrskapet, som först efter flere års förlopp blifvit fullkomnad och skall framdeles tilllika med mina öfriga teaterstycken vidare anföras.
Tragedien, som af konungen syntes förgäten under dess omsorg för svenska operan, hade ej mindre än komedien blifvit ett mål för drottning Lovisas omtanka.
Hon hade låtit af akademiens sekreterare, lagman Sotberg, 119 öfversätta Zaïre, som på konungens födelsedag 1774 blef uppförd i afsigt att igenom representation af en tragedi förmå konungen att äfven dela sin omsorg åt denna ädla gren af de teatraliske yrken.
Denna önskan yttrades tillika för konungen i en af mig författad lyckönskan på födelsedagen, som i stället för prolog på den öppnade teatren120 af grefve Klas Ekeblad blef reciterad.
Ehuruväl tragedien var öfversatt med mera möda än snille, gjorde den likväl den bästa verkan på teatren i anseende till den sköna Zaïre, då varande fröken Vilhelmina Ehrensvärd,121 och den mästare, som spelte Lusignans rol, den namnkunnige grefve Karl Fersen.
Oaktadt alla dessa tidsfördrif påminner jag mig endast med förnöjelse det tillfälle, som i Vitterhetsakademien blef mig förlänt att gifva anledning till en väns och vitter ynglings första steg i världen till lycka och anseende.
Lagman Sotberg föll i en svår och långsam sjukdom, under hvilken tid akademien ansåg nödigt att förse sig med en vice sekreterare, hvartill jag hos drottningen i underdånighet anmälde den unga Nils Rosenstein, i senare år känd och högaktad under namn af landshöfdinge Rosenstein,123 vid närvarande tid nyligen antagen i konungens kansli.
Drottningen, som hört honom af andre ledamöter äfven berömmas för snille och tillika hade afseende på hans faders, framledne arkiater Rosensteins, stora förtjänster,124 antog med nöje tillfället att befordra sonen genom dess utnämnande till vice sekreterare.
Den unga Rosenstein behöfde blott att kännas för att älskas och högaktas för egen förtjänst.
Efter en tids förlopp, då Sotberg sluteligen afled, utnämndes Rosenstein till akademiens ordinarie sekreterare, under hvilken tjänstgöring tillfället honom äfven förläntes att kännas af konungen, hvars utmärkta ynnest och förtroende han åtnjutit under hela dess lefnad.
Med den erkänsla, jag är skyldig landshöfding
Rosenstein för dess mig beviste mångåriga och trogna vänskap, har jag ej kunnat förbigå den omständighet, som gifvit första anledningen till vår närmare bekantskap, och icke eller neka mig den heder att i mitt lefverne anteckna hans vördade namn.
Det var i denna akademi, som jag första gången hörde Kellgren nämnas, hvars namn några år därefter återskallade kring Sverge och i ett odödligt minne är bibehållet.
Hans första kände och till akademien insände snilleprof, kalladt
En ynglings inträde i världen, ansågs af drottningen och akademien förtjänt af det högsta priset i skaldekonsten, en ringa belöning för hans förtjänster.
Någon likhet med min karaktär var orsaken, att Kellgren i detta poem på flera ställen, utan att blifva det varse, syns hafva kopierat »Världsföraktarn», hvarföre han ock vid närmare eftersinnande funnit godt att utesluta det ur samlingen af sina arbeten.
Men det var denna likhet, som gjorde mig angelägen om hans bekantskap och knöt mellan oss en aldrig ångrad eller bruten vänskap, förr än döden oss åtskilt.
I Gustaf den tredjes litterära tidehvarf är
Kellgrens namn inskrifvet med för djupa karaktärer att kunna förbigås, och skola hans förtjänster därstädes vidare anföras.
I motsats af den behagligaste bekantskap påtrugades mig i Vitterhetsakademien den plågsammaste, som kan upptänkas med en därstädes antagen ledamot, en furie på parnassen, som förföljt mig med sina vers under flera års förlopp vid måltider, på gatorne, i allmänna samlingsrum och private ställen, hvar han kunnat råka mig.
Hvem i Stockholm vistande igenkänner ej på denna beskrifning den gamla Liljestrålen,125 som ännu vid åttatio år trampar gatorna med en otrolig hastighet att upphinna något rof för sin skaldegåfva och undvikes som pesten af alla bekanta, som möta honom.
Med några under den förflutne barbariska tiden dräglige vers, införde i Dagligt Allehanda, hade han erhållit ett rykte af skald, som öppnade för honom dörren till Vitterhetsakademien, där han med all möjlig stolthet inträdde, anseende sig som Dalins lärjunge och efterföljare på parnassen.
Till bevis på denna sin förmenta rättighet härmade han i ett lofkväde öfver Dalin i särskildta stycken alla de skaldeslag, som af den odödliga skalden blifvit försökte, och rådbråkade dem alla.
Det var denna gallimatias, som han kallade sin ars poetica, och han ständigt bar i fickan för att uppläsas på alla ställen, där han kunde sig intränga.
Denna ledamot med sitt ständiga gräl i alla förekommande ämnen gjorde mig ofta ledsen vid akademiens sammankomster, som till lycka icke oftare inträffade än högst en gång om månaden under de mörka årstiderne.
Emellertid var jag i ständigt åtnjutande af det tillträde hos konungen, som blifvit mig tillåtit, och uppmuntrades ändteligen af hans ynnest och lifliga snille att äfven deltaga i de med hans smak närmast instämmande arbeten.
ÅTTONDE DELEN.
Min förnöjelse af ett närmare umgänge med konungen är ej att beskrifva.
Det var naturligt, att jag älskade honom mer än vanligt, då jag sett honom uppväxa och flera år lefvat vid hans sida.
Mitt interesse var uppstigit till den högsta grad under de svårigheter, mot hvilka han hade att strida första året af sin regering och de våldsamheter, hvaraf han varit hotad.
Nu såg jag honom efter erhållen seger och kunde utan förmätenhet föreställa mig, att han med någon vänskap erkände min ständigt visade tillgifvenhet.
Det var ej som författare, jag omfamnades, icke ett ord gaf anledning, att mitt biträde för svenska teatren åstundades.
Icke eller kunde min konversation, den jag aldrig egt öfver den mest inskränkta, vara något dragande medel till konungens ynnest.
Det var då för min egen skuld och såsom egande ett ansigte, med hvilket konungen sig vant, som jag blef inlåten i hans sällskap och kunde således med skäl anse mig däraf hedrad.
Konungens mindre sällskap, där han trött af den stora hofsocieteten sig stundom inneslöt, var icke mindre än sammansatt af lärde.
Icke en gång ett anspråk på bel esprit var där behagligt; också kunde det kallade sällskapet allra minst därföre misstänkas.
Konungen begärde endast någre kände personer omkring sig för att icke vara ensam, och bland hvilka han kunde företaga sig, hvad honom behagade, utan uppmärksamhet.
För de närvarande, större delen af stora världen, hade utan fåfängan att hetas vara i konungens sällskap sådana aftonstunder varit odrägliga, där hvarken kortspel var tillåtet eller skvallret anständigt.
I afvaktan på supéen såg man dem planterade kring väggarne som liflösa bilder utan uppmärksamhet på de arbeten, dem konungen under ständigt tecknande eller skrifvande lät sig föreläsas och gjorde, att tiden för mig utan otålighet aflopp och att jag fann mig på mitt ställe.
Efter några månaders förlopp, 1773, föll det konungen ändteligen in att vilja försöka min skicklighet i teatraliska sammansättningar, om hvilken han ej gjorde sig stora tankar.
Han sade sig vara sinnad att låta uppföra ett lyriskt skådespel till Gustaf den förstes ära, då framdeles dess staty på Riddarhustorget skulle aftäckas, och anmodade mig att vara betänkt på planen till ett sådant skådespel och att utföra det efter mitt tycke.
Jag lofvade göra mitt bästa och underkasta mitt försök konungens omdöme.
Ämnet var mig icke obehagligt.
Jag hade att prisa en af de störste konungar och att tillika upphöja de fria konsternas förtjänst såsom bidragande att bevara hans minne för framtiden.
Jag fullföljde denna plan i det författade skådespel, kalladt Sveas högtid eller de fria konsternas vördnadsoffer åt dygderna,126 och hade tillfälle en dag på Ulriksdal, då jag var ensam hos konungen, det recitera, däraf tvänne korer af svenska folket såsom omgifvande ärestoden.
Konungen afhörde dem med det högsta nöje, och som desse mina vers voro af det ringa antal, som hade att sig af den lyckan berömma, så låter jag dem härstädes införas:
Stockholm sira dina torg!
Lyckligt är ditt öde skiftadt.
Prisa Vasa, som har stiftat
Fred och glädje i din borg.
Där sig Svea sett med fasa
Härjad, ödad, dränkt i blod,
Lyser nu en bild af Vasa,
Hämdegudens ärestod.
Af dess bild, dit blickar sändas
Ifrån en tacksam fosterbygd,
Hvem känner ej i hjärtat tändas
En gudagnista af hans dygd?
Där skall hvar svensk sin ifver väpna
Mot utländskt våld och tyranni,
Och trälen stanna där och häpna
Och vörda Svea frälst och fri.
Med konungens erhållna tillstånd lemnade jag mitt arbete åt hofkapellmästarn Zellbell127 att under sommartiden sysselsätta sig med musikens författande och afreste kort därefter med min familj till Skenäs att åt min uttröttade sånggudinna förunna några månaders andrum.
Under mitt vistande på landet erhöll jag oförmodadt det nöje att råka konungen, som under en resa i landsorterne uppehöll sig två dagar hos grefve Gyllenstolpe128 på Forsby129 i granskapet af Skenäs.
Tillika med de öfrige grannarne gjorde jag därstädes min uppvaktning och blef af grefve Gyllenstolpe med konungens tillstånd kvarhållen för hela dagen.
Jag har aldrig sett konungen vid gladare lynne än denna och mera öfverlemnad åt menlösa nöjen.
En landthögtid af vingåkrar och österåkrar i deras klädliga drägt,130 anstäld på gården med all möjlig smak, utplånade minnet af alla spektakler i hufvudstaden.
Aftonmåltiden, som därpå följde, där gref Gyllenstolpe var på sitt ställe och tillika värd, kunde ej fela att uppfylla ändamålet att roa och förnöja den mest välkomne gäst, hvartill det enda närvarande fruntimmer, friherrinnan Ebba
Ribbing131 från Gimmersta,132 ej mindre bidrog genom de lyckligaste infällen, som af hennes medfödda naiva ton afhördes med fördubbladt behag.
Konungen själf med förgäten höghet visade sig som enskyldt den behagligaste af alla, och man önskade dessa ögonblick, att han aldrig varit annat.
Anländ till Stockholm, återtog konungen majestätet tillika med riksstyrelsen och till lättnad af dess omsorger sitt älskade tidsfördrif, svenska teatren.
Till firandet af hertig Karls förestående förmälning med en holsteins(k) prinsessa133 hade konungen författat planen och äfven utkastet till det präktiga skådespel, som under namn af »Birger jarl»134 flere år intagit skådeplatsen och allmänt blifvit beundradt.
Konungen, någorlunda nöjd med mitt förra arbete, gjorde mig den hedren att förtro mig sitt författade utkast med begäran, att jag med dess versifikation ville mig sysselsätta.
Jag åtog mig utan betänkande denna sista och lättaste delen af ett teaterstycke; jag kände ej svårigheten att författa vers efter föreskrift, förrän jag lade handen vid detta odrägliga arbete.
Det var omöjligt för mitt snille att omfamna ett främmande foster, ehuruväl ett kungligt barn, med lika värma som dess egna.
Konungens öfverflödande inbillningsgåfva var icke eller lätt att redigeras i ordning utan att omflytta flere detaljer, utesluta någre och för sammanhangets skuld inflicka andre, hvartill fordrades mycken granlagenhet i anseende till den höge författarn.
Jag vågade det likväl och släpade mig fram, så godt jag förmådde, till slutet af första akten, där de så kallade divertissements slogo mig för hufvudet.
Jag, som aldrig varit galant, stannade där i en absolut omöjlighet att fortfara och hade blifvit tvungen att återställa utkastet med förklarande af min oförmögenhet att uppfylla konungens önskan, om icke ödet vid samma förlänt mig ett oförmodadt biträde af en ung skald, det lyckligaste snille ej mindre för dramatiska arbeten än andre vitterhetens grenar, hvarmed han riktat Gustaf den tredjes odödliga tidehvarf.
I ordningen af min lefnad förekommer en tid, den jag med det lifligaste nöje i minnet återkallar, min första bekantskap med Adlerbeth135.
Han hade de senare månaderne af 1773 anländt till Stockholm och i konungens kansli blifvit intagen, när han hedrade mig med sitt besök.
Vår gemensamma kärlek för de vackra vetenskaperna lade grunden till den närmaste vänskap.
Under ett inbördes förtroende af våra arbeten lemnade han mig del af en författad imitation af Iphigenie i Auliden, blandad med korer efter de greska skalders exempel136.
Jag trodde mig höra Racine i de behagligaste vers och flyttas på Athens teater af de skönaste korer.
Samma afton meddelade jag min förtjusning åt konungen genom berättelsen af det arbete, jag afhört.
Mitt ändamål att därigenom göra min unga vän känd hos konungen kunde ej fela.
Han åtföljde mig nästa afton till konungen efter dess befallning, uppläste sitt arbete, förblef vid supéen, en distinktion, som aldrig någon af hans vederlikar i tjänsten eller af hans ålder åtnjutit, hvarken konungens handsekreterare Ziebeth137 eller Schröderheim138, som redan börjat att hos konungen sig inställa.
Den förre var stundom närvarande vid läsningen, men tog sitt afträde, då bordet börjades att anrättas.
Det nya slag af skådespel, hvarmed svenska teatren af Adlerbeth blifvit riktad, var ej det enda därvid, som utgjorde konungens förnöjelse.
Versifikation i Iphigenie hade tillika den lyckan att öppna konungens öron för harmoniens behag, hvartill de icke voro skapade hvarken i musik eller poesi.
Till förklarande af sin ynnest för Adlerbeth gaf konungen honom kunskap om skådespelet »Birger jarl» och anmodade honom att mig biträda i dess utförande.
Jag betygade därföre för konungen den högsta erkänsla, en större välgärning kunde mig ej vederfaras.
Jag uppmuntrades af en väns deltagande, ett nöje, hvaraf jag efter grefve Creutz’ bortresa i tjugu år varit i afsaknad.
Konungen hade ofta frågat mig, huru jag kunde trifvas i kammarkollegium med kunskaper så vida skilde från de ärender, som där förehades.
Jag svarade i underdånighet, att det ankom på konungens behag att flytta mig därifrån i kanslikollegium, där jag väl icke kunde vara konungen till mera tjänst än på mitt nu egande ställe, men erhålla mera ledighet för mina vanliga tidsfördrif.
Konungen fann mina skäl tillräckliga för att lofva mig den önskade flyttningen, som efter flera månaders förlopp expedierades på konungens födelsedag den 24 januari 1774 genom konungens nådiga fullmakt på extraordinarie kansliråds syssla med bibehållande af min förra extra lön af tvåhundra riksdaler.
Fyllnaden i kansliråds lön erhöll jag icke förr än efter flera års förlopp, som framdeles skall berättas.