Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min plåga är förbi; en kär, osynlig hand
Har löst min nöjda själ från alla jordens band.
Döf till bekymrets låt, så väl som nöjets toner,
Jag ser med lika köld mitt bål och kungars throner.
Sjelf Kärlek är förglömd; och blodens egen röst
Får inga gensvar mer utur mitt slutna bröst.
Allt hvilar – allt är tyst, för Himlens högre stämma;
Blott guda-känslor nu mitt väsen öfversvämma.
Ja, Du, fördolda Makt! som tolkar ditt befäl
Med thordön uti skyn, med nåden i vår själ;
Som, rörd af bönens rop och nödens tysta smärta,
Upplyfter med Din kraft ett svagt, förläget hjerta,
Långt öfver all natur, långt öfver tankens gräns!
Du ensam herrskar här, Du ensam hos mig känns;
Du sprider i mitt bröst en stråle från det Höga,
Som, endast sedd af Tron, är mörk för dårens öga;
Den styrkte mina fjät på farans hala brink,
Den styrker äfven nu mot dödens bistra blink.
Ett offer för min dygd, jag lifvet gerna låter!
Det var ett lån af Gud:
Han tar det rättvist åter.
Jag vördar hans försyn, och möter nöjd min lott!
Den har ju lefvat nog, som dör förutan brott.
Så kom, förtrycktas vän! du härold från det Höga:
Kom, Död! kom, sista sömn, och lyck mitt matta öga!
Det har nu gråtit ut; lös opp de svaga band,
Som fästa mig ännu vid dödlighetens strand;
Lös opp ett färgadt stoft, som brottslig lusta väckte;
Gif jorden det igen!
Jag trängtar ur mitt häkte,
Till Himlen, till min Far ...
Officer, med vakt.
OFFICERN.
Min fru! jag har befäl ...
Allt nog, jag är tillreds ...
(omfamnar Thirsa)
O Thirsa! far då väl,
Du sällskap i min sorg, du enda fasta hjerta!
Farväl, J mörka hvalf, som svarat på min smärta,
När menskor stumma stått ...
Farväl, J tunga band,
Som, smidda blott för last, nu tryckt en dygdig hand!
Ser på sin mans porträtt, som hon bär på bröstet.
Och Du, begråtna bild!
Du, likhet af en Maka,
Hvars kära blick jag nu med lifvet skall försaka:
Tag af en hatad vän, som älskar lika jemt,
En trogen afskedskyss, min kärleks sista flämt!
Om ömma intryck stå, när stoftets omslag falla,
Så skall det namn, du bär, i sjelfva himlen skalla,
Förenas med min sång, och blandas i min ro,
Att äfven Englar må bli vittnen till min tro.
Kysser det.
Farväl, ännu ... min Gud! förlåt mig dessa tårar!
De rinna för en man, hvars mistning ömt mig sårar;
Jag glömmer hvad han är, och minns blott hvad han var;
Tag honom i Din vård, som det du kärast har!
Förgät ej heller dem, som mig till verlden burit;
Lägg till i deras år, hvad Du af mina skurit!
O dyra Hederspar! jag får ej se er mer:
Men själens sista pust skall bli en bön för Er.
Ger Officern handen.
Så kom! jag är förnöjd, att lägga lifvet neder.
Ni synes rörd ... hvi så?...
Säg dem, som skickat eder,
Att jag förlåter dem!...
Föres ut.
Lannerstjerna.
Man träffar hos Wallenberg denna förklaring öfver meningen med hans rese-anteckningar: ”Jag är en fiende till rynkade pannor, och önskar kunna sprida ungdom i alla ansigten”.
Samma bekännelse antog, såsom det tyckes, äfven Johan Magnus Lannerstjerna till valspråk.
Född den 10 December 1758, afliden den 15 Januari 1797, var han först Konungens Page, sedan Konungens Lifdrabant, och slutligen Kapten.
Detta, med tillägg att han var ledamot af Sällskapet Par Bricole, är allt, hvad
Hammarsköld vet om hans lefnadslopp; och mera derom vet – tills vidare – icke heller jag.
Man ser, att han såsom yngling och ung man tillhörde Gustaf III:s hof. Huruvida han redan såsom Page, eller först sedermera, författade sitt satiriskt-komiska poem ”Pageade”, är mig obekant; men också ganska likgiltigt.
Det var i sin tid mycket omtaladt; dock väl endast inom Hofvets närmaste omgifningar.
För nutiden består dess märkvärdighet egentligen i det korrektur-ark, hvari det befinnes på Akademiska Bibliotheket i Upsala, med följande påskrift af den lärde M.
Floderus: ”Hans Majestät genomläste korrekturet af detta poem och förböd, att något exemplar deraf skulle afdragas; således är detta det enda som finnes” 210.
Det utgör blott tolf qvart-sidor, och skulle tryckas ”i Kongl.
Ordens-Tryckeriet 1777”; hvaraf man alltså skönjer, att författaren då var i sitt nittonde år.
Skildringens komiska salt är svagt.
Dock kan den äga ett slags historiskt värde såsom en sedemålning af det dåvarande Page-lifvet.
Har det sanning, hvad här säges om den mat, som bestods i Pagernes boning, så lefde Gustaf III:s pager, åtminstone i hvardagslag, föga mindre tarfligt, än fordom Carl den Niondes:
Men middan är förhand.
Man sig att kläda hastar:
Ett slarfvigt liveri man genast på sig kastar;
Det lika mycket gör, om skjortan trasig är,
Blott att man syns gentil, samt krås och värja bär.
I detta equipage man ner i matsaln stiger,
Der aldrig än var lugnt, der aldrig någon tiger,
Men der ett ständigt stoj och ständigt brak och larm
Tycks reta pigans trut och väcka B**s harm.
När man der kommit in, man sig vid bordet sätter
Med slätt och ringa hopp den dagen blifva mätter:
Allt strömming och kalops och hafversoppa är;
Om man då kan bli mätt, bäst Läsarn dömma lär”.
Huru dock så väl derefter, som efter den lika skrala qvällsvarden, någon ersättning vinnes genom plundring af öfverlefvorna från Konungens bord, är måladt med ej mindre åskådlighet, än de unga herrarnes flerahanda öfriga olater, deras matfru, lärare och förmän, deras lektioner i fäktning och dans, m. m.
Men då detta poems föremål,
– – – – ”en flock, som Pager kallas plär
Och med effronteri en guldsmidd klädning bär”,
tvifvelsutan har vid alla hof och i alla tider varit sig temligen likt, så var författarens afsigt naturligtvis att interessera, icke genom taflans historiska innehåll, utan genom hennes ästhetiska form.
I slikt hänseende är den likväl en så matt härmning af Rudbecks ”Boråsiad”, om hvilken jag snart går att tala, att dess qvarhållande i korrektur-tillstånd 211 ingalunda har tillfogat vår vitterhet någon förlust.
Med större framgång beträdde han skaldebanan inom Sällskapet Par Bricole; särdeles i ett par Högtidstal, hållna 1791 på Sophia- och Barbara-dagen.
I det förra berättar han rätt roligt, huru han den förste
Maj hade från källaren Freden blifvit upptagen till Bacchi slott och bjuden till en fest bland Olympens makter.
”I salens fyra hörn ur hvar sitt lejongap
En klar och bågig ström sig opp i höjden tränger,
Som åter regnar ner i stora guldbassiner:
Och det var Ungerskt, Rhenskt, Bourgogne och Vin de Cap.
En punschbål af smaragd än mera prakten ökte:
Den var som Björkfjärn vid; hvad lukt den spridde kring!
Ty våra bålar här betyda ingenting
Mot denna, som der midt på gudabordet rökte.
Vid Junos sida satt Apollo, röd och kär:
Han drack Champagnevin, skref vers och slog sin lyra,
Och, hänryckt i sin ljufva yra,
Han sjöng just ungefär så här:
Vinet och Kärleken elda mitt bröst:
Skål, Broder Bacchus, och skål, syster Fröja!
Helgom vårt hjerta, vår gom och vår röst
Till att rätt deras värde upphöja.
Lustigt det är, i Olympen att bo!
Men, huru högt ock dess sällhet må skattas,
Skulle oss Bacchus och Venus der fattas,
Vore det lappri med hela vår ro” 212.
För komik i dramatisk form – särdeles på vers – tycks han likväl mest varit begåfvad.
Man har efter honom i denna väg, utom ett halft dussin med stor ledighet gjorda öfversättningar 213, fyra originalen ”Qvinnorna och Förtroendet, Komedi med Sång, i en akt; – ”Magistern, Komedi i en akt”; – ”Adolf och Lotta, Dram i tre akter”; – ”Äfventyraren, eller Resan till Månans ö, Komedi på vers i två akter, blandad med Sång”.
Det sistnämnda stycket, hvars titelblad förtäljer att det blef första gången uppfördt ”på Svenska Komiska Theatern i Januari 1791”, har af dem alla längst bibehållit sig på skådeplatsen; och detta med full rätt.
Man må obegränsadt instämma i Hammarskölds omdöme, att det är ”ett ganska muntert, i lediga verser utfördt fantasispel, lika behagligt att se som att läsa”.
Äfven här möter oss en ofullbordad talent, men en verklig och betydande.
Ämnet är lyckligt uppfunnet.
Till en vid Röda Hafvets inlopp belägen och åt Månan helgad ö, der man är i begrepp att fira en fest till Gudinnans dyrkan, ankommer just i detta ögonblick, genom skeppsbrott, en äfventyrare från Paris, ”Hr A la Bonheur”, en gladlynt, sjelfbelåten, förhoppningsrik sammansättning af bonvivant, sprätt och poltron, som nu hotas af det öde, att brännas på bål såsom det af sjelfva Gudinnan utkorade högtidsoffret; men räddas, dels genom den kärlek han genast förstår uppväcka gemensamt hos Öfverste Prestens maka och dotter, dels genom den lyckträff, att både Öfverste Presten och öns tvenne anseddaste krigshöfdingar, af hvilka den ene har löfte om Prest-dottrens hand, äro lika harhjertade som ankomlingen; i följd hvaraf denne, som fintligt begagnar sig af fruntimrens gunst och modighet, omsider sjelf blir Öfverste Prestens måg och den högste af öns höfdingar.
Tanken häraf, och i någon mån äfven behandlingen eller utförandet, innefattar så mycket både komiskt och romantiskt stoff, att ett mera konstnärligt skaldesnille, – ett sådant t. ex. som Heibergs, – lätteligen hade kunnat utbilda det till ett romantiskt lustspel af första ordningen.
En samtids-aning derom framblickar ock i den omständighet, att (såsom det berättas i företalet) ”nio de förnämste och för musikaliska talenter allmänt erkände kompositörer” hade ”täflat med hvarandra vid Musikens författande”.
På versens beskaffenhet må några bitar, ur de tre första scenerna, anföras såsom prof.
Chor af Fiskare och Invånare.
Kärlek!
Dyra himlalåga,
Som vårt första upphof var!
Du försötmar lifvets plåga,
Skingrar våra mulna dar.
Kan väl något nöje svara
Mot den vällust du ses ge?
Gif oss, att så sälla vara,
Som vi ifrigt dig tillbe!
En Fiskare.
Re’n ser man solens klara bloss
Ur österns purpurskyar skrida,
Att gläda och förnöja oss,
Som längtande dess ankomst bida.
Man re’n sefirens susning hör
Med bäckars dofva sorl sig blanda,
Och morgonvädrens friska anda
En balsamerad ånga för.
En strålig värmas kraft ses jorden åter lifva;
Allt tycks bebåda oss en klar och molnfri dag,
Som ej bör fruktlöst använd blifva.
Nej! med ett lekande behag
Må nöjen utaf alla slag
Bekymrens svarta här från våra hjertan drifva!
Vår sol af ingen molnfläck skymd,
Det lugn, som herrska syns kring hafvet blanka rymd,
Allt, lofvar oss ett rof, som skall vår möda kröna.
Då vi kring denna vik vår snara breda ut,
Så skall en lycklig fångst till slut
Vårt företag, vårt nit belöna.
Efter den nu uppträdande Öfverste Prestens förebrående påminnelser, att dagen är bestämd till firande af Månans fest och att allt annat göromål på den dagen är syndigt, nalkas till templet, med blomster- och fruktkorgar, en
Chor af unga Flickor.
Dessa band och dessa knippor,
Flätade af blad och sippor,
Som vid våra stränder gro, –
Goda Makt! låt Dig behaga,
Att som offer emottaga
Till en pant utaf vår tro.
Templets portar öppnas: men i detsamma sänker sig vid horisonten ett svart moln, som slutligen alldeles bortskymmer solen.
Åskan höres bullra på långt håll.
Öfverste Presten (häpen).
Förskräckeliga syn!
Sig solen undangömmer;
Hon täckes af en svartgrå sky.
God’ vänner! ack! hvart skall jag fly?
Rättnu jag hela festen glömmer,
Af ängslan och af hufvudbry.
Gudinnan lär i dag ej sköta om vår messa;
Hon är förtretad, som man hör,
Och åskan hotar denna hjessa:
Ack! tänk, hvad skada, om jag dör!
Förenen er med mig, att bedja vår Gudinna,
Att hon dock spar mitt lif på denna bistra dag!
Nog fån J annan prest: men sådan prest, som jag,
Är ej, minsann! så lätt att finna.
Emellertid har ovädret tilltagit, och blir omsider en fullkomlig storm.
Öfverste Presten, högst förskräckt, håller sig skälfvande fast vid höfdingen Strambos råckskört, hvilken lika häpen stödjer sig vid sin vän Rupi; alla tre krypa tält intill tempelmuren.
Prestdottren Zicca, fastän sjelf försagd, gör narr af sin tillämnade man, som påstår, att om han ”tycks darra”, så är orsaken blott att han ”fryser”.
Allt närmare nalkas åskan, hvars fördubblade knallar och täta ljungeldar åtföljas af ett häftigt regn ... på långt håll synes ett skepp, som arbetar mellan vågorna; masten brytes och skeppet stöter mot en klippa, hvarpå det sjunker.
Chor.
Dödsqval, förskräckelser, ensamt här rå;
Allt sprider häpnad och rysning och fasa.
Saltgröna böljor mot klipporna slå,
Uddiga blixtar i skyarna rasa.
Ljungelden följs af en skrallande knall,
Eldsprängda moln öfver fästet sig smälta,
Vatten-kolonner från klyftorna välta.
Himmel! kan Du vid vår nöd vara kall?
Då likväl stormen nu börjar småningom lägga sig och luften efterhand klarna, blir man varse en man i en skeppsjulle, som vräkes af böljorna mot ön.
Sedan Öfverste Presten, som tittat opp med mycken bäfvan, ändtligen sansat sig, utpekar han den ankommande såsom ett af Gudinnan utsedt offer, och befaller att alla skola draga sig undan, beredde, så snart främlingen landat, att omringa och fånga honom.
Med tillhjelp af en sönderbruten åra, flyter nu till lands
Herr a la bonheur
som klättrar opp på ett litet berg hvarifrån han ser sig om, sätter sig på bergshällen och ajusterar sin peruk.
Det var, par Dieu! rätt väl jag lyckligt kom i land!
Den, som placerat denna strand
Just här, har rätt förnuftig varit;
Ty om den legat längre bort,
Så märker jag, att innan kort
Jag andra vägen hade farit.
Den här fason at roa sig
Ger jag på båten, jag; den faller nog besvärlig;
Och jag vill aldrig vara ärlig,
Om denna lek är annat än fatig.
Bevars! hvad stormen var förfärlig,
Och hvad den åskan skrämde mig!
Men, lika godt!
Jag har dock sluppit väl;
Ty aldrig trodde jag, att mera höra göken.
Monsieur A la Bonheur för namnet har gjort skäl,
Fast bland misslyckade försöken
Hans resa kommer att bli nämd.
Dock – hvarför det?
– Man ser, att Ödet mig bevarar:
Kanhända lyckan sig för mitt parti förklarar,
Kanske just här hon är bestämd!
Är denna ö bebodd, så kan det ej manquera,
Att jag, som är en sådan karl
Och som så mycket snille har,
Det råa folket skall charmera.
Låt se!
De ta mig först till deras Höfvidsman; –
Nå ja!
Att börja med, så kan det väl gå an:
Och se’n, om Kungen här dör eller afsatt blifver,
Hvem skulle lotten falla på?
Jag blef nödvändigt den, som alla valde då,
Och strax jag på min thron med myndighet uppklifver.
Den kuppen vore excellent!
Ty då jag komme just uti mitt element.
Kors!
Hur väl jag då skall trifvas,
Om mig lyckan gör till Prins!
Från Circassien skall förskrifvas
Skönsta flicka, som der finns;
Läckra rapphöns raguseras
I en diamants-terrin,
Och uppå mitt bord serveras
Ostron och champagnevin.
Hvarje dag i mina stater
Blifva skall en liten fest.
Jag skall vada i dukater,
Dricka ungerskt som en häst.
Myndigt skall jag paradera
På en briljanterad thron;
Pharao skall jag punktera,
Och på kortet en million.
Utrymmets knapphet medgifver ej, att roa läsaren med stycken af det följande, der han, plötsligt omhvärfd af öns invånare och snart förnimmande deras afsigt, med snabb fyndighet uppgör och med stor behändighet utför sin operationsplan.
Anmärkas bör slutligen, att efter Gustaf III:s död författade Lannerstjerna endast öfversättningar.
Huru långt han skulle kunnat utveckla sig såsom dramatisk skald, förblifver alltså desto mera oafgjordt: ty hans egentliga diktningsförmåga slocknade med den snillrike och alla snillen uppmuntrande Konungens lif.
Att så skedde, låter sig utan möda förklaras.
Den sol, vid hvars strålar en inhemsk dramatik hade börjat uppblomma, var nämligen med detta lif försvunnen.
Blott Envallsson, öfverhufvud mindre original än öfversättare och härmare, den både ytligaste och fruktsammaste af de män, genom hvilka i Gustaf III:s dagar en svensk national-theater kom till varelse och sträfvade att komma till bestånd, fortsatte till omkring 1800 den alstrings-ymnighet, hvars tidigaste företeelse – den parodiska operan ”Iphigenie den Andra” – hade fröjdat allmänheten 1780.
Rudbeck.
Mera gåtaktigt är, hvad denne yngling, under förlängd lefnad, hade kommit att egentligen uträtta.
Möjligtvis hade man fått se honom lykta sin verksamhet på ett helt annat fält, än det, på hvilket han i förstone gjorde sig känd och aktad.
Namne och sonsons-son till den store Atlantikern, ägde Olof Rudbeck, född i Stockholm den 8 September 1750, till fader en man, som sjelf var i någon mån vitterhetsidkare, hade besjungit den sednare Ulrika Eleonora 214 och dessutom tillverkat flerahanda verser, – till en del förvarade i Sahlstedts samlingar.
Det var Vice-Presidenten i Bergs- Kollegium Johan Olof Rudbeck; som jemväl hade under sina student-år (1733) utgifvit en af sjelfve Haller med beröm vittsordad botanisk dissertation, om den af hans fader upptäckta plantan Sceptrum Carolinum 215.
Hans första maka Eva Elisabeth Modée, känd för ”gudsfruktan, fromhet och vett”, blef vår Olofs moder: men skildes af döden från sitt barn i dess ännu späda ålder.
Till sin lycka erhöll gossen i den för samma egenskaper allmänt värderade Christina Margareta von Numers en stjufmoder, som vid hans uppfostran fortsatte modrens hulda omsorg.
Denna blida och sorgfälliga skötsel behöfde han i vida högre grad, än de fleste gossar vid hans år: ty han var, icke till själens, men till kroppens beskaffenhet ett sorgebarn.
Blott tu år gammal, hade han angripits af en svår sjukdom, som för alltid qvarlemnade i underlifvet en lamhet, hvaraf följde en under större delen af hans lefnad betydlig svårighet att gå.
Bäst gick han under de sista sju åren, ehuru blott med tillhjelp af käpp.
Deremot ägde han i armarne en sällsynt styrka.
Men öfverhufvud fick han ifrån sina dagars gryning vänja sig vid att vara, hvad han intill sitt sista förblef: en sjukling; och denna olägenhet, tidigt betagande honom både förmågan och smaken för barnaålderns vanliga nöjen, befrämjade vändningen af hans sinne åt de stillare fröjder, som för en tankfull och känslofull själ aldrig kunna förblekna.
Böcker och bokliga konster blefvo hans allt; hans vettgirighet gick i oafbrutet stigande; och redan i de första barndoms-åren förmärktes, huru hans lifliga qvickhet och träffande omdömesgåfva beledsagades af en synnerlig kärlek för Poesien.
Då han skulle öfvertalas att lära främmande språk, beqvämde han sig dertill blott med det villkor, att han fick begynna hvarje språks läsning med dess förnämsta poeter.
Således började han Latinens studium med Virgilius och Ovidius, Fransyskans med Racine och Voltaire, Engelskans med Pope, Italienskans med Tasso. Med hvilka han började Tyskans och slutligen äfven Isländskans, har ej blifvit anmärkt; men väl, att han förstod äfven den förra tillräckligt, för att kunna njuta dess skalder, och att han i den sednare var förtroligt hemmastadd.
I allmänhet läste han, under hela sin korta lefnad, mycket och mångahanda; men bredvid Poesien utgjorde Historien hans hufvudstudium.
Från Greklands och Roms häfder och fornkunskap öfvergick han till Sveriges; med sin forskning företrädesvis rigtad på vår skandinaviska Nords hjeltesaga, diktsång och ålderdomsmärken.
På sina hvilostunder roade han sig med teckning och ritande.
Huru långt han deri (för sina år) hann, ådagalägges bäst af den underrättelse, att han af kännare uppmuntrades att göra denna vackra och ädla konst till sitt egentliga yrke.
Till slikt beslut kunde han dock ej förmås; han svarade alltid, att ”ingen fullkomlighet kan deruti vinnas, utan genom utländska resor”.
Fadern tycks ej hafva brådskat med hans afsändande till universitetet: ty han blef Student i Upsala först 1771.
Man kan sluta detta från den uppgift, att han, efter ”trenne” års studier derstädes, blef 1774 anställd i Riks-Archivet såsom Extraordinarie Kanslist.
Bland de Upsala-kamrater, med hvilka han närmare umgicks, nämnes Leopold, som hade 1773 anländt till högskolan.
1775 uppflyttades han i Archivet till Kopist, och 1776 till Ordinarie Kanslist.
Denna befordran blef hans sista: ty snart infann sig den tidpunkt, hvarefter han ingen vidare behöfde.
– Föröfrigt vederfors honom den rättmätiga utmärkelse, att kallas till ledamot af vitterhets-sällskapet Utile Dulci.
Äfven i äldre år, och vid redan börjadt skalderykte, som lockade till honom månget besök, deltog han i större sällskaper icke gerna; men var bland vänner alltid liflig och upprymd; jemväl under täta lidanden.
Fromt undergifven Försynens skickelse, mötte han döden lika frimodigt, som han tåligt burit dess långvariga förberedelser.
På sotsängen låg han blott få dagar; en andtäppa, som troddes härröra från böld i vänstra lungan, lyktade hans jordiska bana i dess tjugusjunde år, den 23 Mars 1777.
Men han var alltifrån de spädaste barnaåren van, att se döden i ögonen och uthärda dess anblick.
Hans uppförande i dödsstunden – säger ett ögonvittne – ”utmärkte ett stadgadt sinne, grundadt på ett christligt och osvikligt hopp om ett bättre lif efter detta”.
En hans vän 216 höll öfver honom (1783) ett åminnelsetal i Sällskapet Utile Dulci.
Jag kan ej neka mig nöjet, att derur låna följande bild: ”Rudbeck hade ett manligt ansigte, qvicka ögon; hela utseendet röjde ett eldigt och snarfyndigt snille.
Öm och upprigtig mot vänner, alltid munter i umgänge, ägde han nog sinnesstyrka, att ständigt, ofta under sjukdom och plågor, kunna bibehålla sitt vanliga och skämtsamma lynne.
Hatare af alla bittra satirer och smädeskrifter, trodde han, att man först borde rätta sina egna fel, innan man vågade att på det värsta uttyda andras.
Oskrymtadt var hans nit för Konung och Fädernesland.
Hans hjerta skydde förställning, och derföre undflydde han stora sällskaper.
När han sökte hvila från sina trägna arbeten, utvalde han, till uppmuntran och vederqvickelse, några få, men upplysta vänner.
Med så stora naturens förmåner, så ädla tänkesätt, tillvann han sig under sin lefnad en allmän tillgifvenhet; och blef vid sin bortgång på det ömmaste saknad af alla dem, hvilka högakta snille, dygd och förtjenster”.
Sammanfatta vi allt det hittills sagda i få ord, så tillägga vi: han var en af dessa vackra karakterer, hvilkas tecknare det är en vällust att vara.
Tidigt – såsom lätt förmodas – hade hans böjelse för Skaldekonstens utöfning yppat sig.
Förhastad är likväl den uppgift af hans vän Regnér i Gjörwells tidskrift ”Samlaren”, att han redan vid sjutton års ålder diktade sitt förnämsta verk, det komiska hjelteqvädet ”Boråsiad, Poem i fyra Sånger”.
Att förhållandet ej kan vara sådant, röjer sig genom mognaden både i ämnets uppfattning och i framställningens form; också angifver hans minnestalare uttryckligt, att han ”vid sjutton års ålder begynte skrifva sin Boråsiad, .... som, ansenligt förbättrad och tillökt, blef år 1776” (således året före hans död) ”på trycket utgifven”.
Deremot härröra visserligen från hans första ungdom några moraliskt-satiriska uppsatser i stilen af Dalins ”Argus” (hvar och en vanligtvis slutande med någon sedelärande fabel på vers); äfvenså kanske de flesta af det antal smärre poetiska ströskrifter (sagor, visor m. m.), som efter hans död, genom
Regnérs försorg, trycktes dels i den nyssbemälta Gjörwellska tidskriften, dels (längre fram) i Regnérs egen tidskrift ”Svenska Parnassen”.
Det är i synnerhet på dessa sednare, som inverkningen af Bellmans lyra och föredöme är synlig; stundom – dock sparsammare – äfven af Kellgrens.
Visste vi ej förut, huru mäktigt den sistnämndes äldsta erotiska maner, hvars höjdpunkt var det vekliga, lika enerverande som sjelft enerverade stycket ”Sinnenas Förening” 217, imponerade på sin samtids unga sinnen och retade till efterföljd: så skulle det måhända derigenom bevisas allramest, att slika inflytelser grepo jemväl vår Rudbeck; så att äfven denne mot nästan ständiga plågor kämpande och fromme sjukling, ehuru sjelf troligen kysk i högsta grad, en och annan gång bjöd till, att i den allbeprisade Kellgrenska tonarten vara en smula lösaktig.
Se t. ex. hans i Svenska Parnassen (Juni 1784) införda Saga om Herden och Herdinnan!
Den är, emellertid, i sitt slag så pass lyckad, att den skulle kunnat gälla för mönstrets eller mästarens egen, – i någon af Stockholms-Postens första årgångar.
Naturligare var, att humorn af Bellmans bacchanaliska dikter slog an på hans för skämtan benägna lynne, och aflockade honom efterljud, hvilka för honom intet annat voro, än en fantasi-lek utan allsköns praktisk anledning och tillämpning.
– Det af hans skaldeprof tidigast offentliggjorda synes dock varit ett alldeles olikartad!: nämligen en Ode öfver den 19 Augusti 1772, eller den då af Gustaf III verkställda Regeringsförändringen.
Jag har ej sett den; hans vänner funno den ”förträfflig”.