Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hade hon sagt det för att låta honom förstå, att hon genomskådat honom, för att uppmuntra honom.
Men tonen med hvilken hon yttrat orden hade ej låtit uppmuntrande, den hade haft en hård klang, hur annorlunda kunde ej hennes röst ljuda, när hon ibland, sedan de slutat spela, hviskat ett sakta »tack, tack, det var härligt»!
Hvad hon var besynnerlig, hvad hon var svår att förstå sig på, hvad hon ibland var mjuk och honom nära och ibland så skarp, så afvisande, men alltid förtjusande.
Hvad de andra flickorna föreföllo honom vanliga och banala mot henne, och han följde med ögonen den späda, eleganta gestalten i den svarta spetsklädningen med de gula terosorna instuckna i skärpet.
Soupén var slut, gästerna hade tagit afsked.
Edith hade sagt godnatt och gått upp på sitt rum och höll nu på att kläda af sig.
Hon stod framför spegeln och skakade ut det långa mörka håret och smålog åt sin bild i spegeln.
Jaså — han älskade henne, så mycket visste hon då!
Det var ju smickrande, det borde vara en eröfring, att vara stolt öfver.
Säfve, som hade namn om sig att vara så oåtkomlig för kvinlig tjusningsmakt, som alla stadens mödrar önskade till måg, den förträfflige, förmögne, aktade unga mannen med den goda ställningen!
Ja, det var smickrande, det är alltid smickrande att vara omtyckt för sin egen skuld, när man är en rik flicka och hos Säfve kunde man omöjligt förutsätta några egennyttiga motiv, men det var obehagligt.
Det hade varit så roligt att spela duetter med honom, det hade varit det angenämaste hon haft under sitt besök hos sina släktingar och så skulle det sluta så här med det tvång och obehag, som alltid åtfölja ett afslaget frieri.
Ty det kunde aldrig komma i fråga att säga ja till honom.
Han var allt hvad de sade, det var hon öfvertygad om, förträffligheten själf, mönstergill, exemplarisk, den bäste son och bror, man kunde tänka sig och dessutom sist men inte minst en sällsynt begåfvad musiker, men nej — nej, det var alldeles omöjligt!
Hvarför ja någon riktigt vägande orsak visste hon ej, men han hade en förmåga att irritera henne, som var alldeles obegriplig, han gjorde henne ibland så nervös, att hon hade svårt att vara i samma rum som han, hon tyckte till och med ofta, att det var något förargligt i hans sätt, som frestade henne att snäsa honom för hans oskyldigaste anmärkningar.
Hon visste, att dessa känslor voro fullkomligt individuella.
Alla andra tyckte om honom.
Herrarne sade att han var »ovanligt duktig» och fruntimmerna, att han var »utomordentligt hygglig och präktig» och så skulle just hon ha motvilja för honom.
Ja, inte när han spelade och inte, när han ej var tillstädes, då kunde hon nästan ej komma ihåg någon enda sak af allt det, som under det han var närvarande förargade och retade henne, men det var väl inte tillräckligt, man kunde väl inte gifta sig med någon, som man bara kan tolerera, när han spelar viol eller är frånvarande.
Men hon skulle handla hederligt.
Hon skulle ej låta honom fria, hon skulle hindra honom.
Hon hade haft så pass många friare, att hon ej ansåg det för en heder eller ett nöje att säga nej till ännu en, dessutom hade hon häromdagen i ett större flicksällskap, retad af ett uttryck Anna Wickman begagnat, sagt, »att det alltid är flickans skuld, om hon ej låter en man förstå, att hon ej tycker om honom, innan det går så långt som till ett frieri, det behöfde det aldrig göra, om man inte ville».
Nå, sedan hade hon ångrat det där aldrig, när hon tänkte på ett par frierier, hon hade lyssnat till och som hon ej häller tyckte sig ha framkallat, men nu var det sagdt och nu skulle hon bevisa sig själf, att det inte varit något öfverord.
Och dessutom, och nu sågo ögonen i spegeln drömmande och svärmiska ut, som de där guldskimrande ögonen kunde göra — dessutom ville hon vara snäll!
Det gjorde henne ondt om honom.
Hon kunde förstå, hur han med sin blyga, tillbakadragna natur skulle lida af att försöka säga sitt »jag älskar dig», liksom han ej visat det tillräckligt tydligt både förut och nu senast i afton.
— Nej att låta Säfve fria för att ge honom en korg, skulle vara rent utaf grymt.
Det skulle han nog aldrig kunna öfvervinna, aldrig glömma.
Han, som var så ömtålig, så pinad för hvarje småsak, om något t ex. gått sönder i duetterna, hur skulle han ej bli om han finge ett afslag.
Nej, hon ville taga med sig ett uteslutande behagligt minne af de många vackra musikstunderna.
Hur skulle hon bära sig åt för att hindra honom?
Hon tänkte efter, under det hon långsamt klädde af sig.
Bäst vore det, om hon kunde ge återbud till de återstående tvenne sammanspelningstimmarne.
Men det var ogörligt — tänk, hvad moster Hanna skulle fråga och undra och han själf sedan!
Nej, men hon behöfde ej vara ensam med honom.
I öfvermorgon skulle de spela igen, sedan endast en gång till, innan hennes afresa om måndag.
Hon skulle ha Laura inne under det de spelade, det var bra, att hon måste hålla sig från skolan till följd af påssjukan.
Det gick inte an att anförtro sig till moster Hanna, hon skulle ej förstå henne, hon var så intagen af Säfve, liksom morbror Lars och alla andra med för resten.
Och dessutom pinade det alltid Edith, när någon fick veta, att hon gifvit den eller den ett afslag.
»Herre Gud, hvad väntade hon egentligen på, hvad fordrade hon då, hvem vore då god nog åt henne, hon hade så stora pretentioner», ljöd det ständigt.
Nej, hon trodde inte, att hon hade större pretentioner än andra, men nog tyckte hon, att hon borde älska den hon gaf sitt »ja», åtminstone skulle hon inte ha aversion mot honom.
Sådant trassel och obehag, så mycket bättre, om det aldrig händt, det var så lugnt och bra som det var.
Nej slog klockan tre — då fick hon minsann skynda sig och släcka ljuset!
På onsdag vid ett-tiden skulle Säfve komma, de hade hela vintern spelat duetter onsdagar och fredagar från ett till tre.
Edith stod och bläddrade i nothögen, som låg på en af stolarne vid flygeln, då borgmästarinnan kom i dörren och ropade:
— Laura, är du där?
— Ja! ljöd en frisk barnröst och Lauras ljusa hufvud, ombundet med en hvit duk, tittade fram mellan flygelns elefantben.
— Jag ordnar Ediths noter.
Häradshöfdingen kommer genast.
Du stör bara, han tycker inte om, att någon är inne, då han går igenom något nytt.
— Nå, moster lilla, det skadar honom inte att vänja sig af med sina vanor, låt Laura vara inne, hon behöfver ju inte precis ligga under pianot som en liten knähund, det erkänner jag skulle vara att göra mosters gullgosse alltför nervös.
I alla fall är det kanske inte bra för henne att ligga så där framåtlutad med sin svullna kind.
Sätt dig vid det stora bordet Laura, här har du hela högen och försök att få tag i mina noter, vi ha fått dem så sammanblandade.
Och Laura satt inne hela tiden, oaktadt hennes mamma flera gånger från sängkammardörren vinkade henne till sig, men Edith gjorde ett nekande tecken med hufvudet och rörde läpparne till ett »sitt kvar» och det kunde aldrig falla Laura in att inte blindt lyda Ediths minsta vink.
På fredagen kom Anna Wickman »händelsevis» på visit, hon hade alldeles glömt bort, att det var Ediths duett-timme.
Till en dylik glömska hade Anna gjort sig skyldig några gånger förr under vinterns lopp, men det hade varit resultatlöst, hon hade ej fått vara närvarande under spelningen utan fått hålla till godo med borgmästarinnans sällskap.
Men denna gång var Edith ovanligt »nådig», hon bad
Anna komma in och höra på, och oaktadt Säfve invände, att de saker de spelade bestämdt inte kunde roa fröken Wickman och att han för öfrigt ej kunde sin stämma, kom Anna dock in och satt troget kvar under de tvenne timmar spelningen varade, hvarefter hon proponerade häradshöfdingen att följa sig hem, de hade ju samma väg.
Denne tycktes ej vara öfver sig lycklig öfver tillbudet, han hade hoppats på, att borgmästarinnan skulle, som så ofta förut, bjuda honom kvar till middagen och hade föresatt sig att då våga försöket.
Men Edith tog det som en afgjord sak att han skulle göra Anna sällskap och borgmästarinnan hade strax innan de slutat blifvit utkallad i köket.
Säfve hade föröfrigt varit mycket nervös under hela tiden och ej på långt när spelat så bra som vanligt, hvilket Edith helt uppriktigt sade honom.
Anna var redan ute i tamburen, då han kom in igen för att hämta ett par noter.
Han tog dem och gick så fram till Edith och sade:
— Tack för dessa minnesrika stunder och tack för allt öfverseende!
— Hvad skall jag då säga, det är jag, som skall be om öfverseende, ja det har varit mycket njutningsrika stunder.
— Om det varit!
Vi råkas i morgon hos landshöfdingens.
— Ja, då taga vi ordentligt afsked, svarade Edith lite osäkert i det hon halft vände sig bort.
Han stod och höll hennes hand, som han ej tycktes vilja släppa.
— Det kunde väl inte falla honom in att säga något nu med Anna därute, så nära.
— Nej, nu går jag, hördes i detsamma Annas röst.
Det var en lång letning efter stämman.
Kommer häradshöfdingen, jag vågar inte vänta längre, pappa är så noga med mattimmen!
— Jag är färdig, ursäkta.
Han släpte Ediths hand och skyndade ut efter Anna.
Nå, nu tycktes det vara öfverståndet.
Han skulle minsann inte få något tillfälle under landshöfdingens soupé, sedan var det bara söndagen kvar, måndag morgon skulle hon ju resa.
Således kunde man ändå undvika ett frieri, om man riktigt föresatte sig, hon hade inte användt öfverord häromdagen.
Hon var riktigt nöjd med sig själf.
Hon hade handlat fullständigt hederligt så som hon alltid ansett att en flicka borde handla, när hon ej ämnade ge sitt ja, det var första gången det lyckats henne så bra och så var hon också nöjd för en annan orsaks skull.
Hon hade ej varit ovänlig mot häradshöfdingen en enda gång under hela denna vecka, ej snäst af honom, som hon ibland ledsamt nog brukade.
Man dansade hos landshöfdingens och som Säfve ej hörde till de egentliga balkavaljererna och Edith var mycket firad, såg hon ej stort till honom under aftonens lopp.
Han brukade dansa första françaisen med henne, men i kväll kom han så sent, att hon ej hade någon dans åt honom, när han kom och begärde sin française.
Hon tog honom i en af kotiljongsturerna för att ej synas oartig, men ville på inga vilkor följa in med honom i buffeten utan satt kvar i danssalen med en väninna under det Säfve hämtade glace åt dem båda.
Så, nu kunde hon vara lugn för den här gången.
När hon fördes ut till soupén såg hon häradshöfdingen stå i ett hörn med borgmästarinnan.
De voro inbegripna i ett lifligt samtal.
Hvad kunde de ha att af handla, nå, det var väl något råd mot förkylning, som moster gaf sin gullgosse.
Hvad för något?
Gick han redan?
Ja, han tog afsked af värdinnan därborta.
Och inte af henne — det var besynnerligt — — —
Hvart skall du hän Edith? yttrade borgmästarinnan följande dag.
Hon hade just kommit ifrån kyrkan och hade ännu psalmboken i hand.
— Jag går en stund till Ellen.
Hon var förkyld igår och kan inte komma hitupp och säga adjö.
Vet moster, hvar min hatt blef af?
— Vänta ett ögonblick, Edith!
Bry dig inte om att gå ut i dag!
— Är det därför, att det är söndag och man inte brukar gå ut om söndagsförmiddagarne i den här fina staden.
Det är riktigt löjligt.
Hvar enda söndag förliden vinter i Stockholm var jag ute och promenerade.
— Gå inte, så är du snäll!
— Ja, men jag skall inte gå och spatsera, jag skall bara springa upp till Ellen en stund, jag hinner så bra innan middagen.
— Gå inte Edith, jag har mina skäl.
Kan man få höra dem?
— Jag väntar en visit.
— Inte behöfver jag vara hemma för det — om den inte är till mig!
— Jo, det är den.
Säfve har bedt, att du skall vara hemma i dag vid tvåtiden, han vill gärna tala vid dig — ensam.
Edith, hvarför går du din väg?
Är du stött?
— Jag kan inte hjälpa, att jag tycker Säfve bär sig bra dumt åt.
Det kunde han väl sagt mig själf, om det varit så nödvändigt.
— Han sade alls ingenting vidare.
Han talade vid mig hos landshöfdingens, han var så nedstämd, så förstörd, stackars gosse och bekla- gade sig öfver, att du undviker honom, att han aldrig får tillfälle att säga dig ett ord, svarade moster Hanna nästan undfallande.
— Beklaga sig, det är så likt honom!
— Nej, hvad du är orättvis, Edith!
Hur kan du säga det om Säfve, som är så sluten?
— Åhja i vissa fall.
Men inte behöfde han springa till dig med det.
Jag tycker han och jag ha talats vid ganska mycket i vinter.
— Edith, säg mig uppriktigt!
Hvad har du egentligen emot Säfve?
Är han inte en hygglig, präktig och bra karl, jag vet sannerligen inte, hvad du begär.
— Jag begär ingenting alls.
Han är en idealmänniska, men han behöfver inte bära sig löjligt åt för det.
— Löjligt, hur kan du säga så?
— Hvad skall jag då kalla det för?
Komma hit på en officiell visit en söndag, när morbror är hemma och alla barnen och tjänstfolket och skicka bud, att jag skall vara snäll och hålla mig inne, för att han skall få tillfälle att kasta sin näsduk.
Nåja, det är hans egen skuld!
Han får stå sitt kast.
— Hvad menar du, Edith?
Gör ingenting som du ångrar, och stå inte där och se ut som jag vet inte hvad, utan kom hit och sätt dig bredvid mig här i soffan.
Tror du inte, att jag håller af dig, att jag vill ditt väl?
— Jo det vet jag, moster, men jag kan väl inte, när jag inte tycker om honom?
— Men hvarför tycker du inte om honom?
— Ja, det var en dum fråga, men han är värkligen en sådan ovanligt hygglig ung man.
Och när Säfve redan fäst sig vid någon, kan man vara säker, att det är för hela lifvet.
Han är ingen kurtisör.
— Nej, det är han inte.
— Och så den vissheten, att han älskar dig utan några biafsigter — det innebär väl också en viss garanti.
— Ja, jag vet allt det där, men han gör mig så förskräckligt nervös med all sin fullkomlighet.
Mins du inte, hur intresserad du var att höra något om honom för två år sedan, då du var hemma i Göteborg?
Du skref jämt och samt om honom.
— Ja, jag tycker om honom när han är i Kristianstad och jag i Göteborg, men det är väl inte den sanna äktenskapliga kärleken.
— Jag vill inte invärka på dig, Edith, men nog tycker jag det är hårdt att du skall förspilla både hans och din lycka utan några giltiga skäl.
— Har man alltid så fasligt giltiga skäl för att man ej trifs med somliga människor?
Kommer du ihåg, moster lilla, att du i höstas lät Mina flytta, därför att du ej kunde härda ut med henne?
— Hur kan du jämföra Mina med Säfve?
Jag tänkte bara på, att hon också var en alldeles förträfflig människa och ändå lät du henne gå af det mycket giltiga skälet, att du inte trifdes med henne.
Jag kan inte låta Säfve flytta efter ett halft år, om jag inte härdar ut med honom, det är en städsel för hela lifvet eller borde åtminstone vara det.
— Ja skämta du, om du har hjärta till det.
Men jag råder dig att vara försiktig, annars kan du bittert få ångra det.
Tänk öfver hvad du säger honom och hur du säger det.
Glöm inte, hur det skall kännas för en sådan tillbakadragen djup natur som Säfves, och han är långt ifrån stark.
Tänk på, hvad du gör!
Det här är hans egen skuld.
Åh, där kommer han framåt boulevarden!
Han har sträckt upp sig med ljusgrå handskar — en riktig friarekostym.
Man kan inte misstaga sig på det!
Att det skall vara så omöjligt för ett fruntimmer att förstå, hur en man resonnerar vid ett sådant här tillfälle!
Man undviker honom, man är ovänlig mot honom, man snäser honom
— Ja, det skall Gud veta!
— Han hvarken ser eller hör och så kommer en sådan där, så kallad »blyg» herre, uppsträckt i ljusgrå handskar en vacker söndagsförmiddag vid ett-tiden för att fria.
Med hela staden som vittne!
— Edith!
— Moster, jag kan inte hjälpa det!
Han gör mig alldeles desperat.
— Se här, drick ett glas vatten och lugna dig, du skakar ju i hela kroppen.
Det är som vore Säfve din förste friare, som om du vore sjutton år och inte tjugofyra.
— Ja, jag vet att det är löjligt.
Men det gör mig ondt om honom, det är så onödigt, och så förargar det mig, att det värkligen tycks som om jag begagnade öfverord.
— Öfverord, hvad menar du?
Det gör du väl ofta, du öfverdrifver nästan alltid.
— Det är detsamma, hvad jag menar.
Det var något, jag kom att tänka på.
Snälla moster var inte ond på mig.
Men det är så harmligt.
— Jag är visst inte ond.
Var bara inte stygg mot honom, lofva mig det.
Gå nu moster!
Ja, hon skulle vara snäll, det var ju ett snart öfvergående obehag och hon hade ju ingen skuld i det.
Hon hade gått fram till fönstret och stod med ryggen mot dörren.
Nu tog han i låset, kom in.
— Fröken Edith!
Hon vände sig om och räckte honom handen.
Hanna sade, att ni skulle komma hit på förmiddagen.
— Ja, fröken Edith, jag ville inte låta er resa, innan jag sagt er, att jag aldrig — att jag alltid — —
Han hade dragit af den ena af de förargliga ljusgrå handskarne och stod nu och vände och vred på den.
— Se så ja, nu börjades det!
Han kunde aldrig sitta och tala utan att ha något att fingra på.
Men stackars karl — nu skulle hon inte tänka på det — det var synd om honom, hvad han var upprörd.
Han hade tydligen läst öfver hvad han skulle säga, men han kom af sig, kunde ej få fram något annat än ett stammande:
— Vill ni, vill ni bli min hustru?
Nå, det var då ändtligen en ordentlig fråga att svara på.
— Jag kan inte, jag är tacksam för edert anbud, men jag älskar er inte.
Och jag kan inte gifta mig med någon, jag inte älskar.
— Men tror ni inte, att ni kan komma att göra det?
Om ni försökte!
Hvad det lät ungt och naivt, inte kunde man tro, att den där långe, blonde gossen var några och tretti år.
— Är ni kanske fästad vid någon annan, förlåt att jag frågar, men jag måste veta det.
— Då tar jag det inte som ett afgörande svar.
Det vore att ge afkall på hela mitt lifs lycka och det kan jag icke.
Så länge ni är fri hoppas jag
— Om ni ändrar er — —
Det kan ni inte veta.
Om det sker om en månad, om tio år eller ännu längre, — så skall ni alltid finna mig densamme.
Jag älskar er fröken Edith.
Det låg något manligt, något viljekraftigt öfver honom, som hon ej var van att se, som hon ej trott sig finna hos honom, som var sympatiskt för henne.
— Jag kan inte ge er något hopp.
— Nej, det förstår jag, det är inte meningen att binda er, tag bara inte bort den känsla, som uppehåller mig, att det kanske kommer en stund i ert lif, då ni märker, att ni tryggt kan anförtro er åt mig, om den stunden kommer i morgon eller om många år, så skall jag prisa den, som den lyckligaste i mitt lif.
Säg bara »kom», det är tillräckligt, lofva mig det!
— Ni förstår ju att jag — — —
— Ja, jag förstår, men så länge ni inte är bunden har jag hopp.
Jag begär inte mycket.
Ni är ju fri, fullkomligt fri tills edert hjärta talar för någon annan — eller för mig —
Rörelsen hade gjort honom vältalig.
Han letade ej efter ord, som han annars brukade.
Nej, det var ej mycket begärdt.
Hon hade ju gifvit honom ett klart och tydligt besked, ville han så hoppas på en förändring var det ju hans ensak.
Det var väl helt naturligt att en så pinsamt känslig natur ville uppehålla sin själfkänsla med ett om än aldrig så obetydligt hoppets ord.
— Lofva mig, att ni skrifver det där enda ordet »kom», om ni vill låta mig komma.
Jag skulle aldrig få mod att fråga er igen — att riskera ännu ett afslag — ett afgörande.
— Tack, tack.
Han ville säga något mer, då han afbröts af ett häftigt hostanfall.
Han sade att det var något nervöst, något som kom öfver honom, då han var upprörd, men Edith kunde ej låta bli att tänka, att så måtte hans mor ha hostat.
Han kunde ej tala på en lång stund.
De röda fläckarne brunno på kinden.
Edith blef ängslig.
Ett glas vatten —
— Nej, det går genast öfver — jag är inte van vid — — —
Han steg upp och stälde sig vid fönstret tills hostanfallet var öfver.
Så kom det ett sakta:
— Förlåt mig, om jag skrämde er.
Jag har inte hostat på länge.
Tack för att ni låtit mig få tala vid er.
Det har varit svåra dagar dessa sista.
Och det blir inte bättre sen, inte förr än — — —
Han bet sig i läppen och vände sig om.
Hon förstod så väl, hvad han, som var så sluten och tillbakadragen kände i detta ögonblick.
Och han var långt manligare än hon trott, försökte att ej visa sin rörelse, dölja hur djupt han var gripen.
— Förlåt mig, hviskade hon, jag ville aldrig, att det skulle gå så långt, jag kunde inte hjälpa det.
— Nej, ni kunde det inte, men inte jag häller, man kan inte hjälpa, att man älskar er, när man ser er, när man lär känna er, så begåfvad — så olik alla andra.
Hvilket hem jag skulle fått — så mycken musik — så mycken lycka!
Han hade fattat hennes hand och höll den kvar.
— Vill ni inte — göra mig lycklig?
— Men jag har ert löfte — att om ni ändrar er.
— Farväl fröken Edith, tack för alla njutningsrika stunder ni beredt mig, för allt skönt, som genom er kommit in i mitt lif — för allt hvad jag erfarit genom er.
Han såg ut som när han spelade sin Liebeslied, svärmisk, varm — passionerad.
— Var han redan borta?
Efter en stund kom borgmästarinnan in i rummet.
— Nå Edith?
— Ja, det är öfverståndet, men låtom oss inte tala om det!
Det var mycket påkostande.
Han tog det så djupt.
— Det kunde du väl tänka med hans natur.
Det är för hela lifvet.
— Ja, jag tror du har rätt.
— Om jag har rätt!
Ack Edith, Edith!
Det var i medio af Januari.
Edith hade varit hemma ett par månader.
Hon såg klen och dålig ut, tyckte Göteborgsvännerna, ibland var hon tyst och frånvarande, ibland öfverdrifvet uppsluppen.
Undrar, om det händt något därnere, tänkte modren, men Edith sade:
»ingenting särdeles», hon hade »haft roligt», alla hade varit snälla och vänliga mot henne, men hon var nervös, hon visste inte riktigt hvarför.
Och det var sant, fast nog var den där episoden med
Säfve närmaste anledningen, hon kunde ej få den ur sina tankar.
Det, att han tycktes ha tagit det så djupt och mest af allt, att han gick och väntade på, att hon skulle ändra sig, att han hade talat om det som något, hvilket sannolikt skulle inträffa, gjorde, att hon ej kunde glömma honom — hon tänkte dagligen på honom.
Månne han någonsin spelade mer och med hvem?
Nu var han på sitt embetsrum — nu, just nu tänkte han på henne, det kände hon!
Hade han hypnotiserat henne eller älskade hon honom!
Nej, nej, det gjorde hon inte, men nu som alltid, då han ej var tillstädes, tänkte hon på hans goda egenskaper, och han hade ju så många, men hon behöfde blott föreställa sig, att han satt där midt emot henne och tummade på hennes sysaker eller yttrade sitt lite docerande, nervretliga »fröken får ursäkta«, som så ofta frestat henne till en snäsning, för att hon genast skulle säga till sig själf, ibland halfhögt, när hon var ensam:
Men hon kunde ej låta bli att tänka på honom, och så brefven från vännerna därnere i Kristianstad, alla hade de så mycket att berätta om honom.
Här hade hon nu ett bref från Betty Sjöstedt, som skref:
»Säfve är alldeles förändrad sedan du rest.
Kära Edith, det har du på ditt samvete.
Konversabel har han ju egentligen aldrig varit och någon utmärkt sällskapsmänniska fick inte engång du honom till, men nu går han nästan aldrig bort och ser ut som ett spöke, mager och blek.
Anna slår fortfarande mycket för honom, men utan framgång, tycks det.
Kommer du inte ner i vår och spelar duetter med honom?
Han längtar liksom vi alla efter dig, ja det har han naturligtvis inte anförtrott mig, men man har sina misstankar.
Är det alldeles omöjligt?
Tänk hvad det vore roligt att ha dig bosatt härnere och så är det så synd om den hederliga själen, som inte kunde finna någon Kristianstads-flicka i sin smak och går och suckar efter sin bättre hälft».
Hvad det var för ett enfaldigt bref!
Liksom det var hennes skuld, att han såg sjuk och klen ut, det gjorde han ju alltid.
Och så dumt af honom att inte gå bort, dra sig undan så där, det var ju att göra sig löjlig, att riktigt affischera sin korg.
Ja, männen ha då en bra besynnerlig stolthet, det skulle aldrig hända en kvinna, hon skulle under liknande förhållande gå bort med knifven i hjärtat, göra sig vacker, kokettera, roa sig vildt för att ingen skulle ana eller märka något.
Nåja, det gjorde ju också somliga män, men inte sådana som Säfve, de där djupa intensiva karaktärerna — —
Klockan var fem nu, då satt han väl ensam där hemma i sitt arbetsrum, som så väl behöfde en kvinlig ordnande hand för att bli lite poetiskt — hon hade varit där engång på ett kafferep, han stält till för några af sitt intima umgänge.
Han satt väl i gungstolen och läste.
Hon undrade just, hvad han skulle säga, om hon sakta öppnade dörren till hans rum, smög sig bakom honom, lade händerna öfver hans ögon och hviskade ett »gissa hvem det är».
Han skulle nog rusa upp och sluta henne i sin famn och kyssa henne.
Hon rodnade under det dessa tankar flögo genom hennes hufvud.