Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då de hade spisat middag, ville don Ferrante gå till Café Europa och spela domino, och han såg efter sin hatt.
Donna Micaela tog hans hatt och följde honom ut på galleriet, som löpte rundt om gården.
Då de voro nog långt borta från matsalen, för att hennes far ej skulle kunna höra dem, sade hon häftigt:
»Har du något emot min far?» — »Han är för dyr.» — »Men du är ju rik.» — »Hvem har inbillat dig något sådant?
Ser du ej hur jag får sträfva?» — »Drag då hellre in på något annat.» — »Jag skall också draga in på något annat.
Giannita har fått nog gåfvor.» — »Nej, drag in på något för mig.» — »Du, du är min hustru, du skall ha det, som du har det.»
Hon stod tyst ett ögonblick.
Hon tänkte efter hvad hon skulle säga, som kunde skrämma honom.
»Om jag nu är din hustru, vet du hvarför jag är det?» — »Åja.» — »Vet du också hvad kyrkoherden lofvade mig?» — »Det är kyrkoherdens sak, men jag gör hvad jag kan.» — »Du har kanske hört, att jag bröt med alla mina vänner i Catania, då jag fick höra, att min far hade sökt hjälp hos dem och ej fått.» — »Det vet jag.» — »Och att jag flyttade hit till
Diamante, därför att han skulle slippa se dem och blygas för dem?» — »De komma ej heller till brödraskapet.» — »När du vet allt detta, är du då ej rädd att göra något mot min far?» — »Rädd?
Nej för min hustru är jag ej rädd.»
»Har jag ej gjort dig lycklig?» frågade hon nu.
— »Jo då,» svarade han liknöjdt.
— »Har du ej tyckt om att sjunga för mig?
Har du ej tyckt om att jag ansett dig för den ädelmodigaste man på Sicilien?
Har du ej tyckt om att jag trifdes i det gamla palatset?
Hvarför skall allt detta taga slut?»
Han lade sin hand på hennes axel och varnade henne.
»Kom ihåg, att du ej är gift med en fin herre från Via Etnea!» — »Ånej.» — »Det brukas annorlunda här uppåt berget.
Här lyda hustrurna sina män.
Och vi bry oss ej om vackra ord.
Men vilja vi ha dem, veta vi nog hur vi skola få dem.»
Då han talade så, blef hon rädd.
I nästa ögonblick låg hon på knä för honom.
Det var mörk kväll, men det trängde ut så mycket ljus från de upplysta rummen, att han kunde se hennes ögon.
I brinnande bön voro de, härliga som stjärnor, fästa på honom.
»Var barmhärtig!
Du vet ej hur jag älskar honom!»
Don Ferrante skrattade.
»Det där skulle du hafva börjat med.
Nu har du fått mig ond.»
Hon låg alltjämt stilla och såg upp till honom. — »Det är bra,» sade han, »att du till härnäst vet hur du skall bära dig åt.»
Alltjämt låg hon stilla.
Då frågade han: »Skall jag säga det till honom eller skall du?»
Donna Micaela blygdes, att hon förödmjukat sig.
Hon reste sig och svarade myndigt: »Jag skall säga honom det, men ej förr än sista dagen.
Och du skall ej låta honom märka något.»
»Nej, jag skall ej,» sade han, i det han härmade henne. »Det är bättre för mig med en kort jämmer.»
Men då han var gången, skrattade donna Micaela åt don Ferrante, därför att han trodde, att han kunde göra hvad han ville med hennes far.
Hon visste nog hvem, som skulle hjälpa henne.
I domen i Diamante finnes en undergörande madonnabild, och detta är dess historia.
För länge, länge sedan bodde en helig eremit i en grotta på Monte Chiaro.
Och denne eremit drömde en natt, att i Catanias hamn låg ett skepp, som var lastadt med helgonbilder, och bland dessa fanns en, som var så helig, att engelsmännen, som äro rikare än alla andra, skulle hafva velat uppväga den med guld.
Så snart eremiten vaknade från denna dröm, begaf han sig till Catania.
Då han kom dit, såg han, att han hade drömt sant.
I hamnen låg ett skepp, som var lastadt med helgonbilder, och bland bilderna fanns en af den heliga madonnan, som var heligare än alla andra.
Nu bad eremiten kaptenen, att han ej skulle föra bort denna bild från Sicilien, utan skänka den till honom.
Men kaptenen nekade. »Jag skall föra den till England,» sade han, »och engelsmännen skola uppväga den med guld.»
Eremiten förnyade sina böner.
Till sist lät kaptenen sina män drifva honom i land och hissade segel för att afresa.
Det såg ut, som om den heliga bilden skulle gå förlorad för Sicilien, men eremiten lade sig på knä vid ett af strandens lavablock och bad till Gud, att så ej måtte ske.
Och hvad hände?
Skeppet kunde ej afresa.
Ankaret var uppe, seglen hissade, och vinden sköt på, men i hela tre dagar låg skeppet så orörligt, som om det varit en klippa.
På tredje dagen tog kaptenen madonnabilden och kastade den till eremiten, som låg kvar på stranden.
Och genast kunde skeppet löpa ut ur hamnen.
Men eremiten förde bilden till Monte Chiaro, och den finnes ännu i Diamante, där den har ett kapell och ett altare i domen.
Nu gick donna Micaela till denna madonnabild för att bedja för sin far.
Hon uppsökte madonnans kapell, som var inbyggdt i ett mörkt hörn af domkyrkan.
Där voro väggarna alldeles klädda af votivsaker, af silfverhjärtan och taflor, som blifvit skänkta af alla dem, som blifvit hulpna af Diamantes madonna.
Bilden var huggen i svart marmor, och då donna Micaela såg den stå i sin nisch, hög och mörk och nästan dold af ett gyllene gallerverk, tyckte hon sig se, att dess ansikte var skönt och att det strålade af mildhet.
Och hennes hjärta fylldes af hopp.
Här var himlarnas mäktiga drottning, här var den goda moder Maria, här var den bedröfvade som förstod alla smärtor, här var hon, som ej skulle tillåta, att hennes far togs ifrån henne.
Här skulle hon genast blifva hulpen.
Hon skulle ej behöfva göra mer än knäfalla och tala om sin nöd, för att den svarta madonnan skulle bistå henne.
Medan hon bad, kände hon sig viss om att don Ferrante redan i detta ögonblick ändrade mening.
Då hon kom hem, skulle han komma emot henne och säga henne, att hon finge behålla sin far— — —
Det var en morgon tre veckor senare.
Donna Micaela kom ut ur sommarpalatset för att gå till morgonmässan, men innan hon begaf sig till kyrkan, gick hon in i donna Elisas bod för att köpa ett vaxljus.
Det var ännu så tidigt, att hon fruktat, att ej boden skulle vara öppen, men det var den, och hon blef glad, att hon skulle få med sig en gåfva till den svarta madonnan.
Boden stod tom, då donna Micaela kom in, och hon sköt dörren fram och tillbaka, för att klockan skulle pingla och kalla in donna Elisa.
Ändtligen kom någon, men det var ej donna Elisa, utan en ung man.
Denne unge man var Gaetano, som donna Micaela nätt och jämt kände.
Ty Gaetano hade hört så mycket om henne, att han var rädd för att möta henne, och hvarje gång hon kommit öfver till donna Elisa, hade han stängt sig inne på sin verkstad.
Donna Micaela visste ej mer om honom, än att han skulle resa från Diamante och att han ständigt snidade heliga bilder, så att donna Elisa skulle hafva något att sälja härhemma, medan han förtjänade stora rikedomar borta i Argentina.
Då hon nu såg Gaetano, fann hon honom så vacker, att hon erfor glädje af att se honom.
Hon var då så uppfylld af oro, som ett jagadt djur, men ingen sorg i världen kunde hindra henne från att erfara glädje, så snart hon såg något skönt.
Hon frågade sig hvar hon sett honom förr, och hon kom ihåg, att hon sett hans ansikte i sin fars härliga tafvelsamling i palatset i Catania.
Där hade han ej varit i arbetsblus, utan haft svart felbhatt med lång, sviktande, hvit plym och bred spetskrage öfver sammetsrocken.
Och han hade varit målad af den store mästaren van Dyck.
Donna Micaela bad Gaetano om ett vaxljus, och han började söka efter ett sådant.
Och nu hände det besynnerliga, att Gaetano, som hvar dag såg den lilla boden, tycktes vara alldeles främmande där.
Han sökte vaxljuset i radbandslådorna och i de små medaljongaskarna.
Han kunde ej finna något, och han blef så otålig, att han välte omkull lådor, och slog sönder askar.
Det blef stor förstörelse och oreda.
Och det skulle bli ett riktigt bekymmer för donna Elisa, då hon kom hem.
Men donna Micaela tyckte om att se hur han skakade upp den yfviga luggen ur ansiktet och hur de guldfärgade ögonen lyste som gult vin, då det genomströmmas af solljus.
Hon hade tröst af att se någon, som var så skön.
Då gjorde donna Micaela afbön för de ädla herrarne, som den store van Dyck hade målat.
Ty hon hade ofta sagt till dem:
»Ah signor, ni har varit vacker, men så mörk och så blek och så vemodsfull har ni ej kunnat vara.
Och ni har ej ägt sådana eldögon.
Utan detta har mästaren, som målat er, lagt in i ert ansikte.»
Men då donna Micaela såg Gaetano, fann hon, att allt detta kunde finnas i ett ansikte, och att mästaren ej hade behöft att lägga till något.
Därför gjorde hon de gamle ädle herrarne sin afbön.
Under tiden hade Gaetano funnit de långa ljuslådorna, som stodo under disken på samma ställe, där de alltid stått.
Och han gaf henne ljuset, men han visste ej hvad det kostade, utan sade, att hon kunde komma in och betala det senare.
Då hon bad att få något att slå om det, kom han i sådan ångest, att hon måste hjälpa honom att söka.
Det ängslade henne, att en sådan man skulle tänka på att resa till Argentina.
Han lämnade åt donna Micaela att själf slå in ljuset och ställde sig under tiden att betrakta henne.
Hon skulle hafva önskat, att hon kunnat bedja honom ej se på henne nu, då hennes ansikte ej afspeglade annat än hopplöshet och elände.
Gaetano hade ej granskat hennes drag mer än ett ögonblick, förr än han sprang upp på en liten stege, tog ned en bild från den öfversta hyllan och kom fram med den till henne.
Det var en liten förgylld och målad träängel, en liten San Michele i strid med ärkefienden, som han vecklade fram ur papper och vadd.
Han räckte denna till donna Micaela och bad henne taga emot den.
Han ville skänka den till henne, sade han, därför att den var den bästa han någonsin skurit.
Han var så viss om att den hade större makt än hans andra bilder, att han hade ställt undan den öfverst på hyllan, för att ej hvem som helst skulle få se den och köpa den.
Han hade förbjudit donna Elisa att sälja den till någon annan än den, som hade en stor sorg.
Och nu skulle donna Micaela taga den.
Hon stod tveksam.
Hon fann honom nästan för närgången.
Men Gaetano bad henne se hur väl bilden var skuren.
Såg hon, att ärkeängelns vingar voro uppruggade i vrede och att Lucifero tryckte in sin klo i stålskenan på hans ben?
Såg hon hur San Michele borrade in spjutet och hur han rynkade pannan och tryckte ihop läpparna?
Han ville lägga den lilla bilden i hennes hand, men hon sköt sakta undan den.
Hon såg nog, att den var skön och mäktig, sade hon, men hon visste, att den ej kunde hjälpa henne.
Hon tackade för hans gåfva, men hon ville ej taga emot den.
Då ryckte Gaetano till sig bilden och rullade in den och ställde den tillbaka på dess plats.
Och ej förr än den var inlagd och undanställd, talade han till henne.
Men då frågade han hvarför hon kom in för att köpa vaxljus, om hon ej var en troende.
Var det hennes mening att säga, att hon ej trodde på San Michele?
Visste hon då ej, att han var den mäktigaste bland änglarna och att det var han, som besegrat Lucifero och störtat ned honom i Etna?
Tviflade hon på att det var sant?
Visste hon ej, att San Michele under striden förlorade en vingpenna och att den blef funnen i Caltanisetta?
Visste hon det, eller visste hon det inte?
Eller hvad menade hon med att San Michele ej kunde hjälpa?
Trodde hon då, att inga helgon kunde hjälpa?
Och han, som stod på sin verkstad alla dagar, och snidade helgon!
Skulle han göra detta, om de ej dugde till något?
Trodde hon, att han var en bedragare?
Men eftersom donna Micaela var lika starkt troende som Gaetano, tyckte hon, att hans tal var orättvist, och det retade henne till motsägelse.
»Det händer dock stundom, att helgon ej hjälpa,» sade hon till honom.
Och då Gaetano såg misstrogen ut, fick hon en oemotståndlig lust att öfverbevisa honom, och hon sade honom, att man hade lofvat henne i madonnans namn, att om hon blefve don
Ferrante en trogen hustru, så skulle hennes far få njuta en sorgfri ålderdom.
Men nu ville hennes man sätta in hennes far på ett brödraskap, som var armt som ett fattighus och strängt som ett fängelse.
Och madonnan hade ej afvändt det, utan om åtta dagar skulle det ske.
Gaetano hörde på henne med djupt allvar.
Det var detta, som förmådde henne att förtro honom hela historien.
»Donna Micaela,» sade han.
»Ni måste vända er till den svarta madonnan i domkyrkan.»
»Ni tror då, att jag ej bedt henne?»
Då rodnade Gaetano och sade nästan med vrede: »Ni vill väl icke säga, att ni förgäfves vändt er till den svarta madonnan?»
»Jag har bedt henne förgäfves dessa tre sista veckor, bedt henne, bedt henne.»
Då donna Micaela talade om detta, kunde hon knappast andas.
Hon ville gråta öfver sig själf, därför att hon hvarje dag väntat hjälp och hvarje dag blifvit gäckad och ändock ej vetat bättre råd än att börja på nytt med sina böner.
Och man såg på hennes ansikte, att hennes själ ånyo genomlefde hvad hon lidit, då hon hvarje dag väntat bönhörelsen, och då tiden glidit bort för henne.
Men Gaetano blef ej rörd, utan han stod småleende och trummade på en af glaslådorna, som stodo på disken.
»Har ni endast bedt till madonnan?» sade han.
Endast bedt, endast bedt!
Men hon hade också lofvat henne att lägga bort alla synder.
Hon hade gått till gränden, där hon först bott, och skött om den sjuka kvinnan med bensåret.
Hon gick aldrig förbi en tiggare utan att ge allmosa.
Endast bedt!
Och hon sade honom, att om madonnan mäktat hjälpa henne, hade hon bort vara nöjd med hennes böner.
Hon hade lefvat fram sina dagar i domkyrkan.
Och den ångest, den ångest, som pinade henne.
Skulle den ej räknas ?
Han endast höjde på axlarna.
Hade hon ej försökt något annat?
Något annat!
Men det fanns ingenting i världen, som hon ej hade försökt.
Hon hade gifvit silfverhjärtan och vaxljus.
Hon satt ständigt vid radbandet.
Gaetano retade henne.
Ingenting, som hon gjort, ville han räkna, utan frågade blott: »Ingenting annat?
Ingenting annat?»
»Men ni bör dock förstå,» sade hon.
»Don Ferrante ger mig inte så mycket pengar.
Nu ändtligen har jag lyckats skaffa silke och siden till en altarduk.
Ni bör dock förstå!»
Men Gaetano, som hade umgänge med helgon alla dagar och som kände den hänförelsens makt och vildhet, som varit öfver dem, då de tvungit Gud att hörsamma deras böner, han hånlog åt donna Micaela, som trodde sig kunna betvinga madonnan med vaxljuslågor och altardukar.
Han förstod nog, svarade han henne.
Hela sammanhanget var klart för honom.
Det var alltid så för de stackars helgonen.
Hela världen anropade dem om hjälp, men få förstodo hur de skulle bära sig åt för att blifva bönhörda.
Och efteråt sade man, att helgonen ingenting förmådde.
Alla, som visste hur de skulle bedja, blefvo hulpna.
Donna Micaela såg upp i liflig förväntan.
Det brusade fram en sådan kraft och öfvertygelse i Gaetanos ord, att hon började tro, att han skulle lära henne det rätta, frälsande ordet.
Men Gaetano tog ljuset, som låg framför henne på disken, och kastade det ned i lådan igen och sade henne hvad hon hade att göra.
Han förbjöd henne att ge madonnan gåfvor eller att bedja till henne, eller göra något för de fattiga.
Han sade henne, att han skulle slita sönder hennes altarduk, om hon sydde ännu ett styng på den.
»Visa henne, donna Micaela, att det gäller något för er,» sade han och satte ögonen i henne med tvingande kraft.
»Herre Gud, ni måtte kunna finna på att göra något, som visar henne, att det är allvar och ej lek.
Ni måtte kunna visa henne, att ni ej vill lefva, om ni ej blir hulpen.
Tänker ni fortfara att vara trogen mot don Ferrante, om han sänder bort er far?
Det tänker ni nog.
Om ej madonnan behöfver vara rädd för hvad ni kan komma att göra, hvarför skulle hon hjälpa er?»
Donna Micaela drog sig tillbaka.
Han kom snabbt fram bakom disken och höll fast hennes kappärm.
»Förstår ni, ni skall visa henne, att ni kan kasta bort er själf, om ni ej får hjälp.
Ni skall kasta er i synd och död, om ni ej får hvad ni vill:
Det är på det sättet man tvingar helgonen.
Hon ryckte sig ifrån honom och gick utan ett ord.
Hon skyndade uppför den spiralsvängda gatan, kom till domen och kastade sig helt förskrämd ned för den svarta madonnans altare.
Detta skedde en lördagsmorgon, och på söndagskvällen såg donna Micaela på nytt Gaetano.
Ty det var ett skönt månsken, och i Diamante är det sed under månskenskvällar, att alla lämna sina hem och gå ut på gatan.
Så snart sommarpalatsets invånare kommit utom dörren, hade de råkat bekanta.
Då hade donna Elisa tagit cavaliere Palmeris arm, och sindaco Voltaro hade slutit sig till don Ferrante för att tala om valfrågor, men Gaetano kom fram till donna Micaela, därför att han ville höra om hon följt hans råd.
»Har ni upphört att sy på den där altarduken?» sade han.
Men donna Micaela svarade, att hela dagen i går hade hon sytt på den.
»Då är det sannerligen ni själf, som förstör er sak, donna Micaela.»
»Ja, nu står den ej mer att hjälpa, don Gaetano.»
Hon lagade så, att de höllo sig på afstånd från de andra, ty det var något hon ville tala om för honom.
Och då de kommo till Porta Etnea, vek hon af ut genom porten, och de gingo på de stigar, som smyga fram under Monte Chiaros palmlundar.
De hade ej kunnat gå inne på den folkfyllda gatan.
Donna Micaela talade så, att människorna i Diamante skulle hafva stenat henne, om de hört henne.
Hon frågade Gaetano om han någonsin sett den svarta madonnan i domkyrkan.
Hon hade ej sett henne förrän i går.
Madonnan hade törhända ställt sig i ett så mörkt hörn af domen, för att ingen skulle kunna se henne.
Hon var ju svart och hade ett galler framför sig.
Ingen människa kunde se henne.
Men i dag hade donna Micaela sett henne.
I dag hade madonnan haft en festdag, och hon hade varit nedflyttad ur nischen.
Golf och väggar i hennes kapell hade varit klädda med hvita mandelblommor, och hon själf hade stått nere på altaret, mörk och hög, omgifven af den hvita blomprakten.
Men då donna Micaela sett bilden, hade hon råkat i förtviflan.
Ty den bilden föreställde ingen madonna.
Nej, den hon hade bedt till var ingen madonna.
Å, en skam, en skam!
Det var alldeles tydligt en gammal gudinna.
Den, som sett något, kunde ej misstaga sig på sådant.
Hon hade ej krona, utan hjälm; hon hade ej ett barn på armen utan en sköld.
Det var en Pallas Athene.
Det var ingen madonna.
Ånej, ånej!
Det var här i Diamante man skulle dyrka en sådan bild.
Det var här man skulle ställa upp en sådan hädelse och dyrka den!
Visste han hvad som var den värsta olyckan?
Deras madonna var så ful.
Hon var förvittrad, och hon hade aldrig varit något konstverk.
Hon var så ful, att man ej kunde tåla att se på henne.
Att ha blifvit narrad af alla de tusen votivsaker, som hängde i kapellet, att ha blifvit narrad af alla de sägner, som gingo om henne!
Att ha förspillt tre veckor på att bedja till henne!
Se nu, hvarför hon ej blifvit hulpen!
Det var ingen madonna, det var ingen madonna.
De gingo på den väg, som löper rundt om Monte Chiaro nedanför stadsmuren.
Hela världen var hvit omkring dem.
Hvit dimma omkransade bergets fot, och mandelträden borta på Etna stodo alldeles hvita.
Stundom kommo de själfva in under ett mandelträd, som hvälfde öfver dem sina glittrande grenar, så blomklädda, som om de varit doppade i ett bad af silfver.
Månskenet låg så starkt öfver jorden, att allting beröfvades sin färg och blef hvitt.
Man kunde nästan undra på att det ej kändes, att det ej värmde, att det ej bländade ögonen.
Donna Micaela undrade om det var månskenet, som betvang Gaetano, så att han ej grep henne och kastade henne ned i Simeto, då hon hädade den svarta madonnan.
Han gick tyst och lugn vid hennes sida, men hon var rädd för hvad han skulle komma att göra.
Dock hur rädd hon var, kunde hon ej förmå sig att tiga.
Det hon ännu hade att säga var det förfärligaste.
Hon sade, att hon hela dagen hade försökt tänka på den verkliga madonnan och att hon hade uppkallat för sig alla bilder af henne, som hon kände.
Men det hade allt varit förgäfves, därför att så snart hon tänkte på den strålande himladrottningen, kom den gamla svarta gudinnan och ställde sig emellan.
Och hon såg henne komma såsom en torr och beskäftig gammal jungfru och skymma bort himlarnas stora drottning, så att för henne fanns nu icke mera någon madonna.
Hon trodde, att denna vredgades på henne, därför att hon gjort för mycket för den andra, och att hon dolde sitt ansikte och sin nåd för henne.
Men för den falska madonnans skull komme nu hennes far att störtas i olycka.
Nu skulle hon ej få behålla honom i sitt hem.
Nu skulle hon aldrig få lians förlåtelse.
O Gud, o Gud!
Och allt detta sade hon till Gaetano, som ärade den svarta madonnan af Diamante mera än allt annat.
Han kom nu helt nära intill donna Micaela, och hon fruktade, att det var hennes sista stund.
Hon sade med svag röst som för att urskulda sig: »Jag är vansinnig.
Ångesten gör mig vansinnig.
Jag sofver aldrig.»
Men Gaetano hade gått helt stilla och ej tänkt på annat än hvilket barn hon var och hur hon ej alls förstod att reda sig med lifvet.
Han visste knappast själf om det, innan han helt mildt dragit henne intill sig och kysst henne, därför att hon var ett så bortkommet och redlöst barn.
Hon greps af en sådan förvåning, att hon alls ej tänkte på att komma undan.
Och hon hvarken ropade eller flydde.
Hon förstod genast, att han kysst henne, som man kysser ett barn.
Hon gick blott hastigt vidare, och så började hon gråta.
Just denna kyss hade kommit henne att känna hur hon var maktlös och öfvergifven, och hur hon längtade efter någon, som vore stark och god och toge vård om henne.
Det var en förfäran, att fastän hon hade både far och man, skulle hon vara så öfvergifven, att denne främling skulle behöfva känna medlidande med henne.
Då Gaetano såg hennes gestalt darra under tysta snyftningar, kände han hur också han började skälfva.
En stark och våldsam rörelse bemäktigade sig honom.
Han kom åter tätt intill henne och lade sin hand på hennes arm.
Och hans röst, då han talade, var ej klar och hög, utan tjock och kväfd af rörelse.
»Vill ni fly med mig till Argentina, om ej madonnan hjälper er?»
Nu skakade donna Micaela undan honom.
Han kände med ens, att han ej mer talade till henne som till ett barn.
Hon vände och gick tillbaka in i staden.
Gaetano följde henne ej, utan blef kvarstående på vägen, där han kysst henne, och det var, som skulle han aldrig mer i sitt lif kunna lämna denna plats.
I två dagar gick Gaetano och drömde om donna Micaela, men på den tredje kom han öfver till sommarpalatset för att tala med henne.
Han träffade henne på takterrassen, och han sade henne genast, att hon måste fly med honom.
Han hade tänkt på det, allt sedan de skildes.
Han hade stått inne på sin verkstad och grubblat på allt, som händt, och nu hade han kommit till klarhet.
Hon var en ros, som den starka siroccon hade ryckt från dess gren och omildt hvirflat hän genom luften, för att hon skulle få dess bättre hvila och skydd vid ett hjärta, som älskade henne.
Hon skulle förstå, att Gud och alla helgon önskade och begärde, att de skulle älska hvarandra, eljest skulle icke de stora olyckorna hafva fört henne i hans närhet.
Och om madonnan nekade att hjälpa henne, så var det därför, att hon ville lösa henne från hennes trohetslöfte till don Ferrante.
Ty alla de himmelska visste, att hon var hans, Gaetanos.
För honom var hon skapad, för honom hade hon vuxit upp, för honom lefde hon.
Då han kysste henne på vägen i månskenet, hade han varit som ett borttappadt barn, som länge irrat i ödemarken och nu ändtligen kommit till hemmets port.
Han ägde ingenting, men hon var hans hem och hans härd, hon var den arfvedel, som Gud ämnat honom, det enda, det enda i världen, som var hans.
Därför kunde han ej lämna henne efter sig.
Hon måste följa honom, hon måste, hon måste.
Han låg alls icke på knä för henne.
Han stod och talade till henne med knutna händer och flammande ögon.
Han bad henne icke, han befallde henne att resa med honom, därför att hon var hans.
Det var ingen synd att föra bort henne, utan det var snarare hans plikt att göra det.
Hur skulle det gå henne, om han öfvergåfve henne.
Donna Micaela hörde på honom utan att göra en rörelse.
Hon satt tyst en god stund, äfven sedan han upphört att tala.
»När skall ni resa?» frågade hon ändtligen.
»Jag reser från Diamante på lördag.»
»Och när går ångbåten?»
»Den går på söndags kväll från Messina.»
Donna Micaela reste sig upp och gick hän mot terrasstrappan.
»Min far skall resa till Catania på lördag,» sade hon.
»Jag skall bedja don Ferrante, att jag får följa honom dit.
Hon gick utför ett par trappsteg, som om hon ej ämnade säga något mer.
Så stannade hon.
»Om ni då möter mig i Catania, skall jag följa er hvart ni vill.»