Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Frågan ora den nuvar.-de up sägningsrällens bibehållande eller afskaffande är ingalunda en fråga för dagen, den är sekelgammal.
Bevis derpå lemnar redan Kongl. Brefvet af den 24 Jan. 1744, der del heter, alt ”vederbörande borde vara nöjde med räntornas sammanslående efter mai kegångstaxorna.”
Så yltrades redan för mer än 100 år sedan.
Frågan har alltifrån denna tid varit agiterad, och mycket har öfver densamma varit taladt och skrifve), både mot och med.
Det vore för vidlyftigt alf redogöra för bela denna litteratur, och jag bar också icke någon fullständig kännedom derom.
Men dä emellertid här blifvit yttrad), att beslutets bringande i verkställighet skulle innebära en orättvisa mot ränlelagarne, ber jag att fä ur en offentlig handling upläsa några rader, som torde bidraga att lugna R. o. Ad. för hvarje farhåga i della afseende. K. M. yttrar nemi. i Sin Nåd.
Propos. (ill R.
St. den 13 Nov. 1828 bland annat följande: ”att framställningen om de indelta löningsräntoruas upltörande och ingående tiil statsverket. emot det alt tjenstemännen eihöllö kontanta löner, vore i alla afseenden en högst nödig och nyttig förbättring i fråga om aflöningssättet för sådana Ijenslemannakorpser, sorn uphoro dylika räntor, samt skulle, för landel blifva en af de nyttigaste förändringar, som kunde införas, äfvensom löntagaren borde finna sig belåten, då han sålunda utbekommande på bestämda lider och till bestämda belopp,”
Vådan för lönlagarne tyckes således ej vara så stor, då Konungen, deras målsman, kunnat yttra sig på detta sätt, och det mätte väl fördenskull icke vara så stort sammanhang mellan dessa frågor, som man hittills velat påstå.
Detta med afseende å den löntagande klassen.
Hvad nu beträffar räntegifvarne, så behöfver roan blott hafva något reda på förhållandet å landel för att veta, hvilka ständiga trakasserier man är underkastad vid lefvereringen in natnia.
Jag ber att i delta afseende få anföra ett exempel.
För någon lid sedan hände, alt någre bönder i en by, som producerar utmärkt vacker råg, blefvo upsagde att lefverera den in natura.
De togo den vackraste och renaste vara de hade, och kommo lill ränletagaren.
Vid framkomsten påstods, att säden ej var tillräckligt ren, och såsom ersättning derför begärdes 2 R:dr rgs. på tunnan.
Dä räntegifvarne härtill svarade nej, hvad gjorde ränletagaren då?
Jo, Iian framtog en handduk, som han doppade i ett vattenfat och stack sedan ned den i rågen;, när då något damm fastnat dervid, sades rågen vara oren.
Sådana prof får räntegifvaren bestå, innan han anses hafva lemnat afradsgild säd.
Till hvad grad denna missbelåtenhet kommit, kunnen J lätt inse, Mine Hrr, dä jag bär framlägger ett intyg, som bevisar, att hemmansegarne i en församling i mellersta Sverige beslutat hädanefter låta lagsöka sig för de ränlepcrsedlar, som utgå till enskild man, anseende delta vara enda utvägen att slippa de oändliga och obilliga trakasserier, för hvilka de af ränlelagarne äro utsätta.
Original-dokumentet, som intygar delta, finnes bår i mina händer, och 8 0, 4 50 Den 7 Juni f. m. slår atl enskildt få läsas af hvem som sådant önskar.
Publikt vill jag ej framlägga namnen.
Så står det till, Mine Hrr.
Socknevis sammanträder Sveriges allmoge, för all anlita lagens hjelp mot en beskallningsmethod, hvilken utsätter dem för räntetagarnes godtycke.
Jag ber Eder, Mine Hrr, betänka delta faktum.
Det är visserligen ett enstaka exempel, men det är dock en varning, att icke låta ett förhållande fortfara, som i längden kan medföra stora vådor.
En stor romersk skald sjöng en gång till sill fädernesland, då hans medborgare lågo i samma tvister med hvarandra, som nu inom oss pågå: ”Non his jnventus orta parenlibus Infecil aiquor sauguine Punico, Sed rusticörum mascula militum Proles, Sabellis dorta ligonibus Versare glebos,” — — — och så var del äfven.
Del var genom en kraftfull jordbrukande befolkning, sorn
Rom utförde sina storverk; del var en stark jordbrukande klass, som läl de Romerska namnen glänsa i häfderna.
Så är det äfven hos oss.
Det är den landtbrukande delen af nationen d. v. s.
Landladeln och BondeSl., som utgör kärnan af fol ket.
Jag ber Eder, Mine Hrr, besinna, att BondeSt. ser på eder i delta ögonblick; men det betraktar eder icke med sekelsgamla ögon af sten, såsom pyramiderna sågo på Napoleons soldater, ulan det ser på eder med en blick, sorn ej endast ser, ulan äfven frågar.
Akten eder, Mine Hrr, atl ej denna fråga må lili: ”Quonsque Calilina abulere patientia nostra?”
Jag hör, ali della mill yttrande icke är somliga till behag; men måhända skall en framlid, just till följd af händelser, som kunna upspira nr denna fråga, ogillande vända sig mot dem, som beklagligen gjort densamma till en partifråga.
Men skulle så ske, så fritager jag
Landtadeln för all skuld deri och kastar den på Riksdagsadelns skuldror.
Då jag med några ord går atl bemöta den siste värde talarens yttrande, synes mig icke göras behof af alt ingå i någon vederläggning deraf, enär detsamma tycktes vara lika tomt på verkliga skäl, som rikt på klingande så väl svenska som latinska fraser, utan är det endast för alt söka en förklaringsgrund till bristen på det förra och öfverflödet af det sednare, och denna förklaringsgrund har jag trott mig finna i också en Romares ord: ”Ultra posse nemo obligalur.” Gr.
Det är ganska naturligt, att när manbar brist på bättre skäl, så söker man framdraga dem, som äro till hands, och vid detta tillfälle kan visserligen ingenting vara bättre, än alt påstå det ett förslag, som är deladt i flere mom. för att göra del tydligt, icke är ett helt, utan kan efter behag sönderryckas.
Man säger: hvad sammanhang har väl ränteförenklingen med frågan om befrielsen för räntegifvarne att vara underkastade upsägningsrätten?
Sammanhanget är ganska gifvet, örn nemi. räntorna Den 7 Juni f. m.
SI förvandlades i blott penningar; ty ingen lärer vara okunnig derom, att penningar äro mer än något annat underkastade omvexling och att de, enl. historiska vittnesbörd, här varit det mer än i något annat land.
Hvad som skett förut, kan ske hädanefter, och då delta varit det vigligaste skälet, hvarföre K.
M. icke ansell sig kunna föreslå ränteförenkling i vidsträcktare måtto, än som skett i den nåd.
Propos:n, så har R. o.
Ad. trott sig böra lägga en sådan vigt härpå, att St. beslutat ali denna del af frågan icke borde lösryckas från den andra.
Detta är så väsendtligt, att jag ånyo uprepar, att detta Stånd icke kunnat i sitt eget intresse förbise vigten deraf.
Man har sökt fresta mig och andra dermed, att stadgandet om upsägningsrälten icke gällde nuvar:de räntetagare.
Jag får försäkra den talare, som fällde delta yttrande, att, hvarken i denna fråga eller någon annan af allmän vigt, mitt egel jag tages i beräkning, och jag hyser den öfvertygelsen, att de fleste, om icke alla ledamöterne af delta Stånd, när fråga är om sådana vigtiga angelägenheter, som den ifrågavande, icke blicka på sidan för att se efter, hvad inverkan de må ega på deras egen ställning.
Det är icke fråga om att endast betrygga de nuvar:de ränteta garnes rätt, utan att för framtiden betrygga samhällets och äfven blifvande läntetagares.
Ty erfarenheten och historien visa ingalunda, att det är så lätt för de styrande, alt, sedan tjenstemännens löner till följd af en eller annan anledn. undergått vexlingar, bereda dera sådana löneinkomster, som med deras ställning är förenlig.
Jag medgifver, alt Gr. Wrangel har rätt deruti, alt jag begått ett misstag, då jag förbisett 1830 års författning i afseende på Kro nans upsägningsrätt.
Detta medgifver jag och erkänner med nöje, all jag derutinnan blifvit rättad.
Vi hörde nyss en talare, som är särdeles rik på förmåga att framkalla effekt, medelst granna ord och poesi, åtminstone tyckes han sjelf tro sig äga denna förmåga.
Denne talare har behagat såga, att jag hållit jéremiader öfver riksrätten m. m.
Jag medgifver, att jag är långt ifrån att anse denna fråga såsom en förlustelse.
Jag var verkligen snarare böjd att deröfver hålla en jeremiad, emedan jag hyser den öfvertygelsen, att det för samhället är föga båtande, om man för egna afsigter söker gäcka de kontroller, som förefinnas för bevarandet af samhällsförfattningen.
Finner deremot den värde talaren å sin sida häruti en tillfredsställelse, så unnar jag honom gerna densamma.
Jag är af en motsatt tanka, såsom jag nyss haft äran nämna, och ämnar icke vidare ingå i någon bevisning deraf; men det sätt, på hvilket den ädle Gr:n talat, ger mig anledn. tro, att han icke särdeles mycket läst profeten Jeremias, lika litet som någon annan profet.
Om han det gjort, skulle han säkert komma till ett annat och bättre sätt all upfatta frågan, än hittills.
Skriften, som han åberopat, talar om en sekt, till hvars bruk det hörde att tala från taken.
Ehuru jag förmodar att
Grms lifliga målningar icke blifva inskränkta inom detta hus, beklagar jag likväl, att våra byggnader i allmänhet icke äro så konstruerade, att deras tak äro lämpliga talarestolar. 4* Den 7 Juni f. m.
Jag loir blott begärt ordet för alt fråga R. o. Ad., om mitt yttrande bar kunnat gifva anledn. till den förmodan, att jag skulle finna förlustelse i riksrätten.
Jag får säga min värde granne, som framkommit med en sådan insinuation, alt han icke talat från takel, såsom lian påstått mig böra göra, utan snarare tipp ål väggarne.
Jag anhåller blott att i anledn. af Gr.
Liljencrants1 anförande få näroua, att väl fråga varit, ali förvandla alla räntepersedlar till penningar: men denna fråga har aldi ig vunnit R.
St;s bifall, ulan tverlom hafva Konung och Ständer beslutat bibehållande af persedlarne och delta innan någon ränteförenkling trädf i verkställighet.
Det är just denna omständighet, som saknar sammanhang med frågan om räntornas förenkling.
1 afseende på samme talares yttrande, att han icke menat de nuvande räntetagarne, hvilkas rätt han anser hetryggad, utan dem, som för framtiden komma all innehafva indelta löner, ber jag blott att få erinra, det, genom K. M:s och R.
St:s sammanstämmande beslut vid sista Riksdagen, frågan om desse sednares räll redan är afgjord, så ali de icke komma ali ega annan rätt, än den alt uphära räntorna efter medelpris, med vilkor likväl att af statsverket erhålla ersättning för foi sellön.
Liljencrants har beklagat sig deröfver att man i denna fråga sökt att använda agitationens vapen och att man icke gittal vederlägga de skäl, som från andra sidan blifvit anförda.
Jag skall med anledn. deraf söka till besvarande uptaga några af denna sidas «. k. skål.
Ett af dessa är, att R. o. Ad. jemte PresteSt. vid sista Riksdagen fattade det beslut, att de Irenne delar, som i K. M:s Propos., ang:de den s. k, skatleförenklingen, innefattades, icke skulle frän hvarandra lösryckas.
Jag har förut tagit mig friheten ordagrannt citera delta K. o. Adis beslut,, med hvilket PresteSt:s var öfverensstämmande, och dervid visat, att detsamma alldeles icke innefattar den mening, man deråt nu vill gifva.
Det innebär nemi. blott, att R. o. Ad. ansåg de af SlalsUlsk. gjorda tillstyrkanden och förslag icke böra frän hvarandra lösryckas.
Angående verkställigheten af det ena eller andra, derom var i R. o. Adis beslut icke frågan, och derom kunde destomindre vara fråga, som den lista punkten hvarken i K.
M;s Propos. eller i R.
St:s beslut åsyftade någon definitiv verkslälligbeisåtgärd, hvaremot 2:dra och 3idje punkterna afsägo en omedelbar Verkställighet, och det så myckel hellre, som K. M. hegärde och Ständerna aoslogo ett belopp af 60,000 R:dr årligen, att användas för verkställigheten af beslutet i andra punkten, eller eli förändrad! sätt för räntornas utgörande.
Hvad i öfrigt beträffar de af R. o. Ad. samt PresteSt. vid sina beslut fästade vilkor, torde, tiel icke vara Gr.
Liljencrants obekant, all tvisten om dess gällande kraft af ett sådant vilkor längesedan är afgjord.
Den tiden drefs på den liberala sidan den sats, alt två Ständ skulle bibehålla rättigheten alt vid sina beslut fästa vilkor, och att då två Stånd stannade mot två, frågan skulle underkastas votering i förstärkt StalsUlsk.
Men denna åsigt blef af de konser - Den 7 Juni f. m.
53 vative bestridd roed påslående, att när Iva Stånd stannade mot två, frågan oro vilkor skulle förfalla.
Häraf synes, all de konservative förut icke varit af den mening, att tvenne Stånds vid ett beslut fästade vilkor skulle kunna lagligen hindra verkställigheten af beslutet i hufvudsaken.
För min del tror jag äfven, att det närmast öfverensstäinmer med Grundlagens mening, att der Iva Ständ stanna mot två i afseende på vilkor vid något beslut, der bura, enl. 75 § Riksd.Ordn., dessa vilkor förfalla.
Det är således tydligt, ali, äfven om R. o.
Ad. nu skulle fatta ett sådant beslut, som PresteSt. fattat, nerol, att frågan oro ränteförenklingen skall slå i oskiljaktigt sammanhang med frågorna om upsägningsrättens uphörande och räntornas utgörande efter medelpris, men de två andra Stånden icl^e biträda ett dylikt vilkor, så kommer detta a(t förfalla.
Enahanda åsigt är jemväl af Konungens Rådgifvare uttalad inför riks rätten, der de yttrat, alt R. o.
Ad:s och PresteSliS beslut vid förra Riksdagen, angide det oskiljaktiga sammanhanget mellan alla tre frågorne, icke lade något hinder i vägen för verkställigheten, vare sig af den ena eller andra, så framt denna i öfrigt af K.
M. ansågs kunna ega rum.
Om deremot resultatet skulle blifva sådant, ali, genom R. o. Ad:s samt PresteSt:s vid denna Riksdag fattade beslut, ett vid förra Riksmötet af alla fyra Stånden gemensamt fattadt beslut icke skulle komma lill verkställighet, förr än Slåndeu blifvit ense om vilkoren; hvad skulle följden deraf blifva?
Jo den, att det af K. M. och R.
St. fattade beslutet komroe att rent af tillintetgöras genom eli af R. o. Ad. samt PresteSt. dervid serskildt fästadt vilkor.
Jag föreställer mig, att ett mer uppenbart brott mot Grundlagen icke kan inträffa, och jag förmodar äfven, att hvarken de öfriga Stånden eller K.
M. dä skulle komma att gå R. o. Adis önskningar till mötes, utan alt det af detta Stånd vid sitt beslut fästade vilkor sannolikt kommer att hädanefter, liksom hittills, endast
Stå i Ståndets protir utan någon påföljd.
En talare har sagt, att han hvarken talat för räolegifvarnes eller räntetagarues intresse, utan för det stora allmännas, Jag skulle emellertid föreställa mig, alt då man talar om det ”stora allmänna, ” mab väl dermed mätte mena den ”stora mängden;” och då lärer väl räntegifv arnes intresse vara det, som mest bör tagas i betraktande.
Hvad mig enskildt beträffar, är jag hvarken räntegifvare eller räntetagare, och har således ieke något personligt intresse i frågan.
Men jag har alltifrån den lid jag började deltaga i Riksdagsförhandlingarne, som år temligen längesedan, ständigt ifral för, att räntegifvarne måtte få sin skall en gång för alla fastställd, eller åtminstone så ställd, ali de icke kunna tvingas alt betala mrr än de äro skyldiga, så alt det icke må bero af räntetagarne att preja dem efter behag.
Jag afslår från min anhållan om afslag å Hr Tersmedens motion, och förenar mig med Gr. Wrangel i hans yrkande om densammas läggande till handlingarne Hr Hjärne, Harald:
Då motionären sjelf anser sin fram ställning vara af så liten vigt, att han icke ens trott sig behöfva 54 Den 7 Juni f. m. vara närvarrde vid detta lillfälie, för att försvara densamma, tror jag mig deraf kunna draga den slutsats, att motionen icke skall förmå väcka det stora intresse hos R. o.
Ad:s majoritet, ati Ståndet anser den böra bifallas.
Jag liar derföre troll det vara öfverflödigt, att så många yttranden afgifvits mot förslaget, som redan skett, emedan jag tyckt mig märka, att del icke finnas många, som vilja npstå, för att försvara detsamma.
Detta har nemi. blott försökts af tvenne talare.
Jag hyser deremot den öfvertygelsen, att frågan kunde lagenligt väckas vid denna Riksdag; men delta hör icke hit.
Här är blott fråga om en motion, hvilken måste såsom sådan behandlas.
Den har enl. min öfvertygelse icke det ringaste sammanhang med det beslut, som fattades vid sistl.
Riksdag, och jag tror derföre, att om vid innevar:de Riksdag ett sådant beslut fattas, som här är föreslaget, så eger det icke något inflytande på uphäfvandet af det beslut, som vid förra Riksdagen definitivt fattades.
Jag tror just till följd häraf, att frågan väcker så litet intresse hos R. o. Ad., emedan det är tydligt, att om Ståndet icke eger rätt att fatta ett dylikt beslut, så lärer det också icke kunna leda till något resultat.
Man har fästat upmärksamheten derå, att om eD sådan fråga som den förevar:de kan väckas, så måste den remitteras till vederbörligt Utsk. och i öfrigt underkastas samma behandling som en vanlig motion.
Jag ber att i detta afseende få hänvisa till föredragningslistan, der denna fråga kallas en ”hemställan” af Hr Tersmeden.
Deraf tyckes vara anledn. att förmoda, det den värde ledamoten sjelf icke vill anse denna hemställan sorn en hy motion.
Jag har sedermera derom gjort mig underrättad, emedan jag icke var närvar:de, då frågan väcktes.
Då emellertid denna framställning af Hi'
Tersmeden omedelbart gjordes efter slutad föredragning af det Betänk., hvaraf den föranleddes, synes det sorn om frågan kunde definitivt och utan remiss till Utsk. af Ståndet hafva blifvit afgjord.
Men sedan Hr Gr. o. Landtm, ansett del kunna tillåtas en ledamot alt begära frågan pä borde', tror jag icke, att man formenlig! kan anse den höra till del ämne, som då afirjordes, utan att den bör anses såsom en fråga, den der bör till Utsk. remitteras, innan definitivt beslut deröfver fattas.
Jag vill icke bestämdt påslå, att det icke i Riksd.Ordn. finnes anledn. dertill, alt man kan göra ett amendement till en fråga.
Sådana anledn:r finnes visserligen; men ett dylikt förfaringssätt strider emot den praxis, som hittills gjort sig gällande.
Ty jag frågar, om icke en sådan praxis finnes, att man icke äger rätt alt afgöra en på detta sätt väckt fråga, utan att lägga densamma på bordet, huru skulle man då icke kunna inveckla ärendernas gång?
Huru skulle det hafva galt med ett sådant Betänk., som t.
ex. den nya tillverkningslagen för bränvin, sorn bestod af mer än 100§§:r.
Man har numera, sedan Riksd.Ordn. vid nu föregrde Riksdag blifvit förändrad, stadgat, att då första gången ett Betänk, förekommer, kunna ändringar deruti beslutas, ulan alt ärendet till Utsk. återremitteras.
Om således vid de amendemenler, som i nyssnämnde lagförslag gjordes, man hade begärt dem på bordet, skulle man Den 7 Juni f. ra. 53 hafva hellöff fern a sex plenidagar. för all komma till slut dermed.
Jag nämner delta derföre, alt om än Riksd.Ordn. föranleder dertill, att man kan begära en Iråga på bordet, så bör doek della icke så förstås, som om man skulle ega räll all upskjuta ett ärendes afgörande lill en obegränsad framtid.
Detta skulle likväl inträffa, om, vid en frågas definitiva afgörande, man dervid gör elt amendement, hvilket begäres på bordel, och så infinitum.
Pä delta säll bar likväl hittills icke tillgått; ulan sedan eli ärende blifvit afgjordt, bar det dervid framställda amendemenlel omedelbart derefter behandlats; och jag hemställer ännu en gång, huru det skulle gå med riksdagsärenderne, om ett sådant förfaringssätt tillätes, som bär är i fråga.
Om en sådan praxis vid detta tillfälle vore tillåten, skulle det icke vara svårt ali hindra slutliga afgörandel af den vigtiga fråga, som gifvit anledu. lill Hr Tersmedens motion.
Jag behöfde nemi. endast, så framt jag vore emot saken, göra elt amendement till denna motion^ hvilket derefter af en annan talare begärdes pä bordet o s. v.
Men jag anser elt sådant handlingssätt innebära en lek med R.
St::s förhandlingar och eli gyckel med grundlagarnes föreskrifter, ja till och med ett gyckel med Ständerna sjelfva.
Hvad nu sjelfva saken beträffar, så anser jag mig icke böra yttra mig derom, emedan den tid, Hr Tersmeden valt för framställningen deraf, är en af de sämsta han kunnat välja.
Ty om, såsom en ledamot af motsatt åsigt med mig har yttrat, sjelfva frågan är en agilalionsfråga, så tror jag, att om Hr Tersmeden varit af enahanda tanke som Gr.
Liljencrants, hade han bordt akta sig att 1111 väcka denna fråga.
Hade han trott det vara förenligt med Riksd.Ordms bud att vid denna Riksdag väcka samma fråga, och alt han derigenom skulle vinna ett med sin åsigt i hufvudsaken öfverensstämmande resultat, så hade han kunnat väcka den i form af en ny motion, ty della hade haft en större effekt än jag tror att förhållandet nu blifver, och hade icke blifvit ett så intensivt agitationsmedel som nu.
För öfrigt får jag bekänna, alt i sak intresserar den mig alldeles 'icke, emedan jag är öfverlvgad derom, alt den hvarken kan förändra föregtde Riksdagars beslut eller den närvarides.
Jag skall visserligen icke bestrida dess bifallande, om den framdeles återkommer bil; oaktadt jag kan föreställa mig att R. o. Ad. skall vidhålla sina en gång yttrade åsigter.
Men, såsom jag förut haft äran yttra, jag anser icke denna fråga kunna leda till något resultat, och detta hade för Hr Tersmeden bort vara ett tillräckligt skäl all icke väcka densamma.
Emedan jag vid flere föregide Riksdagar och redan för 20 år sedan, då denna fråga vidlyftigt afhandlades, lifligt deltog i discussionerna deröfver, har jag nu ansett mig böra uttrycka min öfvertygelse, och, om jag också icke velat ingå i sjelfva hufvudsaken, likväl i korthet gifva tillkänna, hvad jag derutinnan tänker.
Jag anhåller fördenskull hos Hr Gr. o. Landtm, om propus, pä frågans remitterande till Ekon.Utsk.
Men skulle denna propos. icke varda bifallen, förenar jag mig med de talare, som vrkal att motionen måtte läggas till handlingarne. »6
Den 7 Juni f. m.
Stjer dsIedI:
Dea sisle värde talinen har förmenat, »II Hr Tersmedens föreslagna tillägg till R. o.
Adis beslut i skatleföreoklingsfrägau skulle innefatta en ny motion.
Jag tror, ali han deruti misstagit sig; ty, enligt ruin upfatlning, är del icke något annat, än ett amendement till sjelfva beslutet, angående sättet lör detta besluts bringande lill verkställighet, och hvarigenom Ståndet förklarar sig anse sitt beslut i hvarje särskild del af sjelfva hufvudfrägat) bero af och tillhöra denna fråga i sin helhet.
Den värde talaren har sjelf ansett ett sådant amendement kunna bordläggas, och 49 § Riksd.-Ordn. medgifver äfven eli sådant behandlingssätt.
Då delta amendement framställdes af Hr Tersmeden, ansåg jag det vara öfverflödigt att lägga rie» pä bordet, emedan frågan var så enkel, alt jag ansåg den genast kunna afgöras.
Men då den emellertid begärdes på bordel, kunde della icke förvägras.
Likväl är frågan härigenom icke förvandlad till sin natur, utan är och förblifver blott eli amendement, hvarigenom eli R o. Ad:s beslut närmare bestämmes, .lag tror således att delta amendement, i öfverensstämmelse med 49 § Riksd.-Ordn., bordt blifva hvilande på bordet, när sådant blifvit hegardt, men att R. o. Ad. varit oförhindrade att deröfver fatta sitt beslut i omedelbart sammanhang med det beslut, som fattades i sjelfva hufvndfrågan.
I öfverensstämmelse med den siste värde talarens yttrande, anser jag också för min del, ali här icke kan vara fråga om, all den förevarande motionen är något allmänt ärende, som bör till Utsk. remitteras, aldrahelst som, på sätt Hr Hjärne anfört, deråt endast gifvits formen af en hemställan.
Skulle emellertid en remiss komma all ega rum, så borde väl denna ske till Riddarh.-Utsk., enär frågan är ett R. o. Ad. enskildt rörande ärende.
Jag tror nemi., lika med Frih. Stjernstedt, alt Hr Tersmedens framställning blott är eli tillägg lill eli förut faltadt beslut, som således genast kan afgöras.
Icke desto mindre skulle jag önska, att, om sådana hinder framdeles vid ärendets slutliga afgörande skulle upkomma, de då i vanlig ordning måtte afgöras i Förstärkt Utsk.
Jag skall nu icke heller rösta för bifall lill detta förslag, hvilket jag önskade aldrig hade blifvit väckt; ty. för att hell enkelt yttra min lanke i saken, så anser jag denna motion vara ett i förväg lagdt hinder för den vigliga frågans slutliga afgörande, och jag önskar, så vidt möjligt är, undanrödja dylika hinder, hvilka hafva gjort tillräckligt ondt i mångå afseenden.
Jag har icke begärt ordet för att yttra mig i sjelfva saken, ulan för ali fästa upmärksamheten derpå att man synes vara pä väg alt begå eli, efter min öfvertygelse, ganska vådligt misstag i afseende på ärendernas rätta behandling.
Man säger, att motionen icke behöfver remitteras till Utskott, emedan den blott år ett amendement.
Grundlagen känner icte några sådana motioner.