Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon tystnade och väntade på ett svar, men Anna Stjärnhök kunde ej ännu tala, hon lyssnade ännu till många röster i själens djup.
Då utbrast kaptenskan i förtviflan:
»O, hur lyckliga äro ej de, som få sörja sina döda, de, som få gråta strömmar af tårar.
Jag måste stå med torra ögon vid min sons graf, jag måste glädjas öfver hans död.
Hur olycklig är jag ej!»
Då tryckte Anna Stjärnhök händerna hårdt mot sitt bröst.
Hon kom ihåg den vinternatten, då hon svurit vid sin unga kärlek att vara dessa fattiga människors stöd och tröst, och hon bäfvade.
Hade då allt varit förgäfves, var ej hennes offer ett af dem, som Gud mottar?
Skulle allt vändas i förbannelse?
Men om hon offrade allt, ville ej då Gud ge sin välsignelse till verket och låta henne bli en lyckobringerska, ett stöd, en hjälp för människor?
»Hvad fordras, för att du skulle sörja din son?» frågade hon.
»Det fordras, att jag ej mer skulle tro mina gamla ögons vittnesbörd.
Om jag trodde, att du älskade min son, då skulle jag sörja öfver hans död.»
Då reste sig flickan med ögonen brinnande af hänförelse.
Hon ryckte af sig brudslöjan och bredde ut den öfver grafven, hon ryckte af sig krans och krona och lade dem bredvid.
»Se nu, hur jag älskar honom,» utropade hon.
»Jag skänker honom min krona och slöja.
Jag viger mig vid honom!
Aldrig skall jag tillhöra en annan!»
Då reste sig också kaptenskan.
Hon stod tyst en stund; hela hennes kropp skakades, och ansiktet ryckte, men slutligen kommo tårarna, sorgetårarna.
Men min bleke vän, döden befriaren, ryste, då han såg dessa tårar; så hade han då ej heller här varit hälsad med glädje, ej ens här hade de af hjärtat gladt sig öfver honom.
Han drog kapuschongen djupt ned i ansiktet, gled sakta ned från kyrkogårdsmuren och försvann mellan fältens sädesskylar.
Torkan.
Om döda ting älska, om jord och vatten skilja vänner från fiender, ville jag gärna äga deras kärlek.
Jag ville, att den gröna jorden ej kände mina steg som en tung börda.
Jag ville, att hon gärna förläte, att hon för min skull såras med plog och harf, och att hon villigt öppnade sig för min döda kropp.
Och jag ville, att vågen, hvars blanka spegel sönderslås af mina åror, hade samma tålamod med mig, som en mor har med ett ifrigt barn, då det klättrar upp i hennes knä utan att akta högtidsdräktens oskrynklade siden.
Med den klara luften, som dallrar öfver de blå bergen, ville jag vara vän och med den blänkande solen och de vackra stjärnorna.
Ty det synes mig ofta, som om de döda tingen skulle känna och lida med de lefvande.
Ej är skrankan mellan dem och oss så stor, som människor tro.
Hvilken del af jordens stoft är det, som ej varit inne i lifvets kretsgång?
Har ej vägens kringdrifvande stoft smekts som mjukt hår, älskats som goda, välgörande händer?
Har ej vattnet i hjulspåret fordom strömmat som blod genom klappande hjärtan?
Lifvets ande bor ännu i de döda tingen.
Hvad förnimmer han, där han slumrar i drömlös sömn?
Guds röst hör han – lägger han ock märke till människors?
O, sena tiders barn, hafven
I ej sett det?
Då ofrid och hat uppfylla jorden, måste ock de döda tingen mycket lida.
Då blir vågen vild och roflysten som en röfvare; då blir åkern karg som en girig.
Men ve den, för hvars skull skogen suckar och bergen gråta.
Märkligt var det året, då kavaljererna regerade.
Det synes mig, som om människornas oro då skulle hafva stört de döda tingens ro.
Hur skall jag skildra den smitta, som då spred sig öfver landet?
Skulle man ej tro, att kavaljererna voro bygdens gudar, och att allt besjälades af deras ande?
Äfventyrens, sorglöshetens, vildhetens ande.
Kunde man omtala allt, som det året tilldrog sig bland människorna på Löfvens strand, så skulle en värld förvånas.
Ty då vaknade gammal kärlek, då tändes ny.
Då uppblossade gammalt hat, och länge sparad hämnd grep sitt rof.
Då flögo alla upp i lystnad efter lifvets ljufhet: dans och lek, spel och dryckjom grepo de efter.
Då uppenbarades allt det, som innerst gömmer sig i själen.
Från Ekeby utgick denna orons smitta; den spred sig först till bruken och herrgårdarna och jäktade människorna till ofärd och synd.
Så långt hafva vi i någon mån kunnat följa den, emedan de gamle hafva bevarat minnet af händelserna på några af de stora gårdarna; men hur den vidare spred sig bland folket, därom veta vi litet.
Dock därpå må ingen tvifla, att tidens oro gick från by till by, från koja till koja.
Där en last fanns dold, fick den sitt utbrott, där en refva fanns mellan kvinna och man, blef den till en klyfta, där en stor dygd eller en stark vilja dolde sig, måste den fram, äfven den.
Ty ondt var ej allt, som skedde; dock var tiden sådan, att det goda ofta blef lika fördärfbringande som det onda.
Det var som vid stora vindfällen djupt inne i skogen, där träd ramlar öfver träd, fura drar fura med sig och äfven underskogen ryckes omkull af de stupande jättarna.
Åh, tvifla ej på, att galenskapen gick ut bland bönder och tjänare.
Öfverallt blefvo hjärtan vilda och hjärnor förvirrade.
Aldrig gick dansen så muntert på korsvägen, aldrig tömdes öltunnan så raskt, aldrig blef så mycken säd kastad i brännvinspannan.
Aldrig voro gästabuden så många, aldrig var det kortare väg mellan det vreda ordet och knifstynget.
Det var en stark hand, som släppte tygeln, då majorskan lämnade Ekeby.
Yra af frihet, stormade människorna bort till själfförgörande förvirring.
En herre och mästare ägde de kvar.
En herre, som de älskade, det var brännvinet.
Ty detta var under de svåra åren, då man ännu ej såg någon räddning eller hopp för folket, då man började tro, att brännvinet skulle förgöra det och låta det dö ut från jorden.
Men ej bland människorna stannade oron.
Den spred sig till allt lefvande.
Aldrig hade varg och björn härjat svårare, aldrig hade räf och uf tjutit hemskare och röfvat mer oförskräckt, aldrig gingo fåren oftare vill i skogen, aldrig härjade så mycken sjukdom bland den kostbara boskapen.
Den, som vill se tingens sammanhang, må gå bort från städerna och bo i en enslig koja i skogsbrynet.
Må han vakta milan nätterna igenom eller bo ute på de långa sjöarna dag och natt under en ljus sommarmånad, medan timmerflotten gör sin långsamma färd till Vänern, så skall han lära att ge akt på alla tecken i naturen och förstå, hur de döda tingen bero af de lefvande.
Han skall se, att då det är oro på jorden, störas de döda tingens fred.
Folket vet det.
Det är i sådana tider skogsfrun släcker milan, sjörået slår sönder båten, näcken sänder sjukdom, tomten svälter ut kon.
Och så var det detta år.
Aldrig hade vårfloden härjat så svårt.
Ekeby kvarn och smedja voro ej hans enda offer.
Små älfvar, som fordom, då våren gett dem krafter, på sin höjd mäktat bortföra en tom lada, gingo nu till anfall på hela gårdar och sköljde bort dem.
Aldrig hade man hört åskan anställa så mycken skada redan före midsommar – efter midsommaren hördes hon ej mer.
Då kom torkan.
Så länge de långa dagarna varade, kom intet regn.
Allt ifrån midten af juni till början af september badade Löfsjö härad i oafbrutet solsken.
Regnet nekade att falla, jorden att nära, vindarna att blåsa.
Solskenet ensamt strömmade ned öfver jorden.
Åh, det vackra solskenet, det lifgifvande solskenet, hur skall jag kunna förtälja om dess onda verk?
Solskenet är likt kärleken: hvem känner ej de illgärningar han begått, och hvem kan låta bli att förlåta honom?
Solskenet är likt Gösta Berling – det ger glädje åt hvar man; därför tiger en hvar med det onda det förorsakat.
En sådan torka efter midsommar skulle väl ej vara så olycksbringande i andra trakter som i Värmland.
Men där hade våren kommit sent.
Gräset var ej långt hunnet och kunde aldrig växa ut; rågen blef utan näring, just då den skulle blomma och samla mat i axen; vårsäden, af hvilken det mesta brödet bakades då för tiden, bar tunna små vippor på kvartershöga strån; de sent sådda rofvorna kunde aldrig gro, ej en gång potatisen mäktade suga näring ur denna förstenade jord.
Under sådana år börja de ängslas borta i skogshyddorna, och från bergen stiger skräcken ned till det lugnare folket på slättbygden.
»Det är någon, som Guds hand söker!» säger folket.
Och en hvar slår sig för sitt bröst och säger: »Är det mig?
O, moder, o, natur, är det mig?
Är det af fasa för mig, som regnet håller sig fjärran?
Är det i vrede mot mig, som den stränga jorden förtorkas och hårdnar?
Och detta eviga solsken, strömmar det i sin blidhet hvarje dag från en molnfri himmel för att hopa de glödande kolen på mitt hufvud?
Eller om det ej är mig, hvem är det, som Guds hand söker?»
Medan rågkornen förtvina i de små axen, medan potatisen ej kan samla näring ur jorden, medan boskapen med röda ögon och flämtande af hetta tränger ihop sig kring de sinande källorna, medan ångesten för framtiden sammanpressar hjärtat, går underligt tal genom nejden.
»Sådan hemsökelse sker ej utan orsak,» säger folket.
»Hvem är det, som Guds hand söker?»
Det var en söndag i augusti.
Gudstjänsten var slut.
Folket vandrade flockvis fram på de solheta vägarna.
Rundt omkring sig såg det förbrända skogar och förstörda skördar.
Rågen var satt på skyl, men den stod gles med tunna kärfvar.
De, som haft bråtar att bränna, hade haft ett godt och lätt arbete detta år, men så hade det ock mången gång gått så, att de satt eld på den torra skogen.
Och hvad skogsbranden skonat, hade insekterna tagit: tallskogen hade fällt barren och stod bar som en löfskog om hösten, björkarnas blad hängde sönderflisade med bara nerver och förstörda bladskifvor.
De tungsinta flockarna saknade ej samtalsämnen.
Mången fanns där, som kunde berätta om, hur svårt det varit under nödåren aderton hundra åtta och nio och under den kalla vintern aderton hundra tolf, då sparfvarna fröso ihjäl.
Hungersnöden var dem ej främmande; de hade nog mött hans bistra anlete förr.
De visste, hur man beredde barken till bröd, och hur korna kunde vänjas att äta mossa.
Det var en kvinna, som gjort försök med ett nytt slags bröd af lingon och kornmjöl.
Hon hade prof däraf med sig och lät folk smaka.
Hon var stolt öfver uppfinningen.
Men öfver dem alla sväfvade samma fråga, den stirrade ur alla ögon, hviskades på alla läppar:
»Hvem är det, o Herre, som din hand söker?»
»Du stränghetens Gud, hvem har nekat dig offer af böner och goda gärningar, eftersom du tager ifrån oss vårt fattiga bröd?»
Ett ytterligare Guds straff var det, att majorskan nu var borta.
Folket i Löfsjö härad var ej på denna tid vant att lefva endast af jordens afkastning.
På gamla kartor kan man se, att den uppodlade jorden var af ytterst ringa utsträckning.
Den största förtjänsten vanns genom malmkörning om vintern och genom kolning och timmerhuggning, men nu låg allt sådant nere.
Till följd af den rikliga arbetsförtjänst, som på majorskans tid funnits, hade Löfsjöbon nära nog lagt bort sin månghundraåriga vana att söka arbete långt från hemmet.
Nu måste de unga bort igen, men där skulle ändå finnas många nog, som sutto hemma och svälte.
En man i de dystra flockar, som dragit västerut öfver Sundsbron och sträfvat uppför Broby backar, stannade ett ögonblick framför vägen, som ledde upp till den snåle Broby-prästens boställe.
Han tog upp en torr sticka från marken och kastade den in på prästgårdsvägen.
»Torra som den stickan hafva de böner varit, som han gett vår Herre,» sade mannen.
Den, som gick honom närmast, stannade ock.
Han tog upp en torr kvist och kastade den dit, där stickan fallit.
»Detta är rätt offer åt den prästen,» sade han.
Den tredje i flocken följde gifvet föredöme.
»Som torkan har han varit: stickor och strå är allt, hvad han låtit oss behålla.
Den fjärde sade:
»Vi ge honom igen hvad han gifvit oss.»
Och den femte:
»Till en evig skam kastar jag detta till honom.
Må han förtorka och förtvina som den här kvisten!»
»Torrt foder åt torkprästen,» sade den sjätte.
Folk, som kommer efter, ser hvad de göra och hör hvad de säga.
Nu få de många svar på sitt långa frågande.
»Ge honom hvad honom tillkommer!
Han har dragit torkan öfver oss,» heter det bland hoparna.
Och en hvar stannar, en hvar säger sitt ord och kastar sin gren, innan han drager vidare.
I vinkeln mellan vägarna låg snart en hög af stickor och strå.
– Skamhögen öfver Brobyprästen.
Det var folkets hela hämnd.
Ingen lyfte sin hand mot prästen eller sade ett ondt ord till honom själf.
Förtviflade hjärtan aflastade en del af sin börda med att kasta en torr kvist på denna hög.
De togo ej själfva hämnd.
De utmärkte blott den skyldige inför vedergällningens Gud.
»Om vi ej dyrkat dig rätt; se det är den mannens fel.
Var barmhärtig, Herre, och låt honom ensam lida.
Vi märka honom med skam och vanära.
Vi äro ej ett med honom.»
Det blef helt hastigt bruk, att en hvar, som gick förbi prästgårdsvägen, kastade en torr kvist på skamhögen.
»Må Gud och människor se det!» tänkte en hvar vandrare.
»Äfven jag föraktar honom, som dragit öfver oss Guds vrede.»
Den gamle girige lade snart märke till högen i vägkanten.
Han lät föra bort den – somliga sade, att han eldade sin köksspis med den.
Nästa dag hade där på samma ställe samlat sig en ny hög, och så snart han lät bortföra denna, blef en ny uppkastad.
De torra kvistarna lågo där och talade: »Skam, skam öfver Broby-prästen!»
Det var heta, torra rötmånadsdagar.
Tung af rök, mättad af brandos, låg luften öfver nejden, lik den tryckande förtviflan att inandas.
Tankarna blefvo yra i upphettade hjärnor.
Prästen i Broby hade blifvit till torkans dämon.
Det tycktes bönderna, som om den gamle girige satt och vaktade himmelens källor.
Snart blef folkets mening klar för Brobyprästen.
Han förstod, att det utmärkte honom som olyckans upphof.
Det var i vrede öfver honom Gud lät jorden försmäkta.
Skeppsfolket, som led nöd på det villande hafvet, hade kastat lott.
Han var mannen, som skulle öfver bord.
Han försökte skratta åt dem och deras kvistar, men då detta fortfarit en vecka, skrattade han ej mer.
Åh, sådan barnslighet!
Hvad kunna dessa torra stickor skada honom?
Han förstod, att årslångt hat sökte tillfälle att ge sig luft.
Hvad mer, han var ej van vid kärlek.
Af sådant blef han ej mildare.
Han hade kanske önskat bättra sig, efter sedan den gamla fröken besökt honom; nu kunde han ej.
Han ville ej tvingas till bättring.
Men så småningom blef den där högen honom öfvermäktig.
Han måste ständigt tänka på den, och den mening, som alla hyste, slog rot äfven hos honom.
Det var det förfärligaste vittnesmål, detta kastande af de torra kvistarna.
Han gaf akt på denna hög, räknade de grenar, som kommit till för hvar dag.
Tanken på den bredde ut sig och inkräktade alla andra tankar.
Den högen förstörde honom.
För hvar dag måste han alltmer ge folket rätt.
Han förföll och blef utgammal på ett par veckor.
Han fick samvetskval och krämpor.
Men det var, som om alltsammans skulle haka sig fast vid denna hög.
Det var, som om samvetskvalen skulle hafva tystnat och ålderns tyngd åter vikit ifrån honom, om blott högen upphört att växa.
Slutligen satt han där hela dagarna och vaktade.
Men folket var obarmhärtigt, om nätterna blefvo alltid några nya kvistar ditkastade.
En dag kom Gösta Berling resande vägen fram.
Broby-prästen satt vid vägkanten, gammal och förfallen.
Han satt och plockade på de torra stickorna och lade dem samman i rader och högar, lekande med dem, som om han blifvit barn på nytt.
Gösta blef bedröfvad öfver hans elände.
»Hvad gör pastorn?» säger han och hoppar raskt ur åkdonet.
»Åh, jag sitter här och plockar.
Jag gör just ingenting.»
»Pastorn skulle gå hem och inte sitta här i vägdammet.»
»Det är nog bäst, att jag sitter här i alla fall.»
Då slår Gösta Berling sig ned bredvid honom.
»Det är inte så godt att vara präst,» säger han om en stund.
»Det går väl an här nere, där det finns människor,» svarar prästen.
»Det är värre där uppe.»
Gösta förstår nog hvad han menar.
Han känner till dessa församlingar i norra Värmland, där det stundom ej ens finns ett boställe åt prästen, de stora skogssocknarna, där finnarna bo i rökstugor, de fattiga trakterna med ett par människor på milen, där prästen är socknens ende herreman.
Broby-prästen hade varit i en sådan socken i öfver tjugu år.
»Det är dit vi sändas, då vi äro unga,» säger Gösta.
»Det är omöjligt att stå ut med lifvet där.
Och så blir man förstörd för all framtid.
Det är många, som ha gått under där uppe.»
»Det är det,» säger Broby-prästen.
»Ensamheten fördärfvar en.»
»Man kommer,» säger Gösta, ifrig och eldig, »talar och förmanar och tänker, att allt skall bli väl, att folket snart skall gå på bättre vägar.»
»Just så ja.»
»Men snart märker man, att ord ej hjälpa.
Fattigdomen står i vägen.
Fattigdomen hindrar all bättring.»
»Fattigdomen,» upprepar prästen.
»Fattigdomen har förstört mitt lif.»
»Den unge prästen kommer dit upp,» förklarar Gösta, »fattig som alla andra.
Han säger till drinkaren: ’Låt bli att supa’!»
»Då svarar drinkaren,» infaller prästen: ’Gif mig då det, som är bättre än brännvin!
Brännvinet är päls om vintern, svalka om sommaren.
Brännvinet är en varm stuga och en mjuk bädd.
Gif mig detta, och jag skall ej supa mer’.»
»Och så», återtar Gösta, »säger prästen till tjufven: du skall inte stjäla; och till den elake: du skall inte slå din hustru; och till den vidskeplige: du skall tro på Gud och ej på djäfvulen och trollen.
Men då svarar tjufven: gif mig bröd; och den elake säger: gör oss rika, och vi skola ej tvista; och den vidskeplige: lär mig bättre.
Men hvem kan hjälpa dem utan pengar?»
»Det är sannt, sannt hvarje ord,» utbrister den gamle.
»På Gud trodde de, än mer på djäfvulen, mest dock på trollen i bergen och tomten på logen.
All grödan förstördes i brännvinspannan.
Ingen kunde se något slut på eländet.
I de flesta af de grå stugorna rådde nöd.
Dold sorg gjorde kvinnornas tunga bitter.
Vantrefnad dref mannen ut till dryckenskap.
Åkrar och boskap kunde de ej sköta.
De fruktade herremannen och gjorde narr af prästen.
Hvad skulle man göra med dem?
Hvad jag sade dem från predikstolen, förstodo de ej.
Hvad jag ville lära dem, trodde de ej.
Och ingen att rådgöra med, ingen, som kunde hjälpa mig att hålla modet uppe.»
»De finnas, som uthärdat,» säger Gösta. »Guds nåd har varit så stor öfver somliga, att de ej vändt åter från ett sådant lif som brutna män.
Deras krafter hafva räckt till; de hafva uthärdat ensamheten, fattigdomen, hopplösheten.
De hafva gjort det lilla goda de kunde och ej förtviflat.
Sådana män hafva alltid funnits och finnas än.
Jag vill hälsa dem som hjältar.
Jag vill ära dem, så länge jag lefver.
Jag hade ej kunnat uthärda.»
»Jag kunde ej,» tillfogar prästen.
»Prästen däruppe tänker,» säger Gösta eftersinnande, »att han vill bli en rik man, en öfvermåttan rik man.
Ingen fattig kan bekämpa det onda.
Och så börjar han samla.»
»Om han inte samlade, skulle han dricka,» svarar den gamle, »han ser så mycket elände.»
»Eller bli slö och lat och förlora all kraft.
Det är farligt att komma dit upp för den, som ej är född där.»
»Han måste göra sig hård för att samla.
Han låtsar det först; sedan blir det en vana.»
»Han måste vara hård både mot sig själf och andra,» fortsätter Gösta; »det är svårt att samla.
Han måste tåla hat och förakt, han måste frysa och svälta och förhärda sitt hjärta: det är nästan, som om han glömde, hvarför han började spara.»
Broby-prästen såg skyggt på honom.
Han undrade, om Gösta satt där och gjorde narr af honom.
Men Gösta var bara ifver och allvar.
Det var, som om han talade sin egen sak.
»Det har gått så med mig,» säger den gamle stilla.
»Men Gud skyddar honom,» infaller Gösta.
»Han uppväcker hos honom hans ungdoms tankar, när han samlat nog.
Han ger prästen ett tecken, när Guds folk behöfver honom.»
»Men om prästen ej lyder tecknet, Gösta Berling?»
»Han kan ej motstå det,» säger Gösta och småler gladt.
»Han lockas så ljufligt af tanken på de varma hyddorna, som han skall hjälpa de fattige att bygga.»
Prästen ser ned på de små byggnader han suttit och uppfört af skamhögens stickor.
Ju längre han talar med Gösta, ju mer blir han öfvertygad om, att han har rätt.
Han hade alltid haft denna tanke på att göra godt en gång, då han fått nog.
Han hakar sig fast vid detta: naturligtvis hade han haft denna tanke.
»Hvarför bygger han då aldrig upp hyddorna?» frågar han skyggt.
»Han blyges.
Mången kunde tro, att han af fruktan för folket gjorde, hvad han alltid ämnat göra.»
»Han kan ej tåla att bli tvingad, så är det.»
»Han kan dock hjälpa i löndom.
Det behöfs mycken hjälp i år.
Han kan skaffa sig någon, som utdelar hans gåfvor.
Jag förstår meningen med alltsammans,» utbrister Gösta, och hans ögon stråla.
»I år skola tusenden få sitt bröd af den, som de öfverhölja med förbannelser.»
»Så skall det bli, Gösta.»
Det kom ett rus öfver dessa två, som så litet kunnat fylla det kall de valt sig.
Deras ynglingaålders lust att tjäna Gud och människor var öfver dem.
De fråssade i de välgärningar de skulle utföra.
Gösta skulle bli prästens hjälpare.
»Vi skola skaffa bröd nu för det första,» säger prästen.
»Vi skola skaffa skollärare.
Vi skola få hit landtmätare, som skifta jorden.
Sedan skall folket få lära att sköta åkern och vårda kreaturen.»
»Vi skola bygga väg och bryta ny bygd.»
»Vi skola bygga slussar nere vid Bergs forsar, så att det blir öppen väg mellan Löfven och Vänern.»
»All den rikedom, som finnes i skogen, skall bli till dubbel välsignelse, då vägen är öppnad till hafvet.»
»Ert hufvud skall tyngas af välsignelser,» utbrister Gösta.
Prästen ser upp.
De läsa i hvarandras blickar samma lågande hänförelse.
Men i detsamma dragas bådas blickar till skamhögen.
»Gösta,» säger den gamle, »allt detta behöfde en frisk mans krafter, men jag håller på att dö.
Du ser hvad som dödar mig.»
»Skaffa bort den!»
»Hur, Gösta Berling?»
Gösta träder tätt intill honom och ser honom skarpt in i ögonen.
»Bed Gud om regn,» säger han.
»Pastorn skall predika nästa söndag.
Bed då Gud om regn!»
Den gamle prästen sjunker ihop af förfäran.
»Om detta är allvar, om pastorn ej är den, som dragit torkan öfver landet, om pastorn velat tjäna den Högste med sin hårdhet, så bed Gud om regn.
Det skall bli tecknet.
Däraf skola vi veta, om Gud vill hvad vi vilja.»
Då Gösta åter reste utför Broby backar, förvånades han öfver sig själf och den hänförelse, som gripit honom.
Men detta kunde dock blifva ett skönt lif.
Ja, men ej för honom.
Däruppe ville de ej veta af hans tjänster.
I Broby kyrka var predikan just afslutad och de vanliga bönerna lästa.
Komministern var just färdig att stiga ned för trappan från predikstolen.
Men han tvekade.
Slutligen föll han på knä däruppe och bad om regn.
Han bad, som en förtviflad människa ber, med få ord, utan egentligt sammanhang.
»Om det är min synd, som framkallat din vrede, straffa blott mig!
Om det finns barmhärtighet hos dig, du nådens Gud, låt det regna!
Tag från mig skammen!
Låt det regna på min bön!
Låt det falla regn på den fattiges åker!
Gif ditt folk bröd!»
Dagen var het, olidligt kvalm rådde.
Församlingen hade suttit som i dvala; men vid dessa brutna ljud, denna hesa förtviflan vaknade en hvar.
»Om det ännu finns en väg till upprättelse för mig, gif regn . . . »
Dörrarna stodo öppna.
Nu kom en häftig vindstöt rusande.
Den for fram efter marken, hvirflade upp mot kyrkan och sände dit in en damsky, full af stickor och strå, Prästen kunde ej fortfara; han vacklade ned från predikstolen.
Människorna ryste.
Skulle detta vara ett svar?
Men vindstöten var blott åskvädrets förelöpare.
Det kom dragande fram med en hastighet utan like.
Då psalmen var sjungen och prästen stod vid altaret, ljungade redan blixtarna, och åskan brakade lös, förtagande ljudet af hans ord.
Då klockaren spelade upp utgångspsalmen, smattrade redan de första regndropparna mot de gröna fönsterrutorna, och människorna stormade alla ut för att se på regnet.
Men de nöjde sig ej med att se: somliga gräto, andra skrattade, under det de läto det strida åskregnet strömma ned öfver sig.
Ack, hvad deras nöd varit stor!
Hvad de varit olyckliga!
Men Gud är god.
Gud låter regn falla.
Hvilken glädje, hvilken glädje!
Broby-prästen var den ende, som ej kom ut i regnet.
Han låg knäböjd framme vid altaret och reste sig ej.
Glädjen var för häftig för honom.
Han dog af fröjd.
Barnets mor.
Det kunde inte vara mer än en tanke om den saken: barnet måste ha en far.
Barnet var den ömkligaste människovarelse man kunde tänka sig, liten och röd med huden lagd i tusen rynkor.
Barnet var ett litet ting, som alltid skrek, som haft krampanfall allt ifrån födseln, en stackars vilsekommen, som trädt in i lifvet, sex eller sju veckor, innan den hade lof att komma, och som därför aldrig kunde finna sig tillrätta på jorden.