Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Konungen gjorde allt sitt till, för att blända och tjusa, och de begge arfprinsarne, hans bröder, sparade hvarken handtryckningar, småleenden eller fagra ord, för att verka i Gustafs anda och för hans ändamål.
En oöfvad åskådare, som dömt af det yttre skenet, skulle trott Hattarna och hofpartiet nära att falla i onåd, ty dessa blefvo minst både bemärkte och fjäsade af monarken och hertigarne, under det de med den utsöktaste artighet bemötte Rudbeck, Frietzcky, Pechlin, Gyllensvan, m. fl.
Samtalen hvälfde sig naturligtvis kring riksdagen.
De vanliga, hycklade uppmaningarna till enighet utdelades landsfaderligen i rågadt mått.
Konungen låtsade mycket bekymmer öfver riksdagsärendernas lama gång och en del riksdagsmäns föga fosterländska förfarande.
Pechlin sökte utreda förhållanderna och urskulda riksdagsmännen.
Öfverläggningen fördes med mycken hofsamhet å ömse sidor mellan Gustaf och Pechlin.
Men händelsevis stod hertigen af Södermanland bredvid och hörde hvad som sades.
Om hans blod också ej var hetare än äldre broderns, så var hans lynne åtminstone hetsigare, och han saknade mycket af Gustafs förmåga att stäfja det och beherrska sig när så behöfdes.
Carl glömde också nu både konungens närvaro och afsigt att smeka alla partier samt belefvenhetens fordringar, och blandade sig oåtspord i talet, med det obetänksamma utropet:
– «Ja, men man må anföra hvilka ursäkter och bevekelsegrunder som helst till sakernas tröga, ojemna och bakvända gång, så måste likväl generalen medgifva, att det är bra förnedrande med alla de utländska bestickningsmedlen, som öppet användas vid våra riksdagar.»
Konungen blef illa till mods öfver detta otidiga utbrott, och innan han ännu hunnit gifva samtalet den nya riktning, som han ansåg nödig, för att vända uppmärksamheten från broderns förhastande, upptog general Pechlin den kastade handsken och, vändande sig till hertigen, yttrade med sin vanliga köld och bestämdhet: «Min nådige herre! när man skall «tala om de sakerna, bör det ske med förstånd.
«Hvad är detta annat, än bestickningsmedel?»
Pechlin fattade härvid i ett af prinsens ordenstecken, som han bar på bröstet, och ryckte deri sakta flera gånger.
Carl skiftade färg, blef flat och teg.
Gustaf, ehuru brydd, låtsade om ingenting, utan återknöt snart samtalet, der det afbrutits medelst hertigens förflugna inblandning, och efter en stund aflägsnade konungen sig från Pechlin, med en nådig hälsning till hans friherrinna.
Då hertigen var i begrepp att göra konungen sällskap, hejdade denne honom, yttrande helt högt med ett förbindligt småleende: «Du, «min bror, torde ännu hafva några upplysningar att «utbyta med generalen; och om mina lifliga önsk«ningar att stifta en allmän försoning skulle bedröf«ligtvis stranda, hoppas jag åtminstone, att det goda «förståndet aldrig må upphöra mellan mitt hus och «våra utmärktare landsmän.»
Uttrycket i konungens anlete var vida vältaligare, än hans ord.
Man skulle ha sett och hört Gustaf III, för att riktigt fatta hänförelsen af hans personlighet, när han ville hänföra.
Att beskrifva den, är öfver vår höfva; men fråga Sergel och Ehrensvärd, Desprèz och Edelcrantz, Bellman och Lidner, Kellgren och Leopold, Creutz och Gyllenborg, Oxenstierna och Adlerbeth, Schröderheim och Nils von Rosenstein, Lehnberg, Lindblom och Zibet, Karsten och Stenborg, Widerberg och De Broen, Schylander och Hjortsberg: vi vädja till deras svar och läsarens egen inbillningskraft.
Den iskalle, djupt beräknande statsmannen Pechlin var af det folket, som ej kan hänföras.
Ju mera inställsam konungen visade sig, desto mera blef Pechlin på sin vakt, desto högre stegrades hans misstroende.
Som det är en känd sak, – tänkte han – att mina åsigter, mina fördelar och min offentliga verksamhets vanor äro på det närmaste förknippade med en inskränkt konungamakt, men Gustaf, både af fåfänga och egennytta, drifves att eftersträfva dess utvidgning; och som han äfven vet, både att jag äger inflytande och att jag använder det att motarbeta hans planer: så måste han hafva ett horn i sidan till mig, och hans förbindlighet är endast förställning.
Han fruktar mig således: det är bra! men han vill insöfva mig: få se hvilkendera af oss begge kan hålla ögonen längst öppna.
Hemkommen från couren, yttrade han till sin vän: «Du har rätt, bror Curt! nå«gonting eftertänkligt hvälfver sig inom konungens «sneda panna.
Han smeker och stryker sig på en, «som katten, men jag märker nog, att klorna äro «färdiga att spännas.
Prins Carl, med sin oskicklig«het, skämmer dessutom bort hans spel.
Öronsnib«ben skjuter ett godt stycke fram under den nådige «herrens larf, och deraf tar man lätt reda på begge.»
Medan aftonens företeelser på hofvet berättades, skärskådades och bedömdes under samtalet mellan generalen och hans vän, hade konungen, efter slutad cour, kallat sina bröder in i sitt kabinett, der han gaf hertigen af Södermanland en skarp sparrlakanslexa för hans öfverilade utfall mot en så slipad partigängare, som Pechlin.
«Du röjer i otid mina hem«liga tankar och öfverändakastar derigenom mina «slugt anlagda förslager – yttrade Gustaf. – «Hvad «skall det heta, min herr bror?
Är det ett sådant bi«träde, jag har att påräkna?
För att blanda bort «saken, sedan man nu kanske redan är oss på spå«ren, måste en alldeles ny, i ögonen springande vänd«ning uppenbara sig i vårt sätt att synas.
Men inga «vidare obetänksamheter, det förbehåller jag mig.
«De tillgängliga bevisen på din ifver, min kära Carl, «att främja den goda saken, som likväl icke så anses «och benämnes af de uppstudsiga partierna, gör en »försoning mellan dig och dem omöjlig.
Din fram«gång beror således helt och hållet af min, och ditt «uppförande skall bestämma arten af min erkänsla.»
Den unge hertigen sväljde sin förtret och lofvade bot och bättring.
Det beramades, att hofvet skulle oförtöfvadt flyttas till lustslotten, der konungen och hans bröder skulle öfverlemna sig endast åt nöjen och muntra upptåg, låtsande hvarken taga någon del i, eller egna någon uppmärksamhet åt statsangelägenheterna.
Konungen försummade till och med rådplägningarna i senaten, och skref obesedt och utan anmärkning under allt hvad som beslöts af Rådets flesta röster.
På detta sätt hoppades Gustaf insöfva samhällsförfattningens väktare i säkerhet, samt kunna obemärkt och obehindradt förbereda en annan sakernas ordning.
Planen sattes genast i verkställighet, utfördes rastlöst och följdriktigt.
Den påräknade och efterlängtade frukten uteblef också icke.
Äfven drottningen, fastän oinvigd i den stora hemligheten, hade sin roll i det förvillande skådespelet.
Hon gaf courer och kräsliga måltider på Stockholms slott, hvilka hennes gemål och svågrar någon gång bevistade, medan de i öfrigt flackade omkring från det ena lustslottet till det andra, och genljudet af deras löjen och bullrande tidsfördrif återskallade ända till riksståndens klubbar.
De högre kretsarnes glädjelystna ungdom svärmade, betagen och yr, i konungahusets sällskap och salar; och om det egentligen var den förnämare adelsklassen, hvilken
«et par droit de conquête, et par droit de
naissance»
(enligt Voltaires uttryck i Henriaden) bildade konungahusets dagliga umgängeskrets; om flärd, glitter, ståt, joller, lustbarheter, till och med utsväfningar utgjorde de vanliga sysselsättningarna och samtalsämnena, började Gustaf likväl, liksom förut hans mor, trifvas bäst bland sitt lands snillen, endast med den skillnad, att kring henne flockade sig allt hvad vetenskaperna erbödo grundligast, och kring honom det mest lysande i vitterheten, det mest intagande af de sköna konsterna.
Gustaf III stod i detta afseende högre, än någon annan svensk regent, och njöt också i rågadt mått den från ett sådant uppförande oskiljaktiga belöningen, att, under sin lifstid så väl som efter sin död, förevigas i sång, i skrift, i marmorn, i bronzen och på duken.
Det är möjligt, att Gustaf kunnat af egen drift och fallenhet blifva nordens och adertonde seklets Augustus; men det är säkert, att Riksens Ständer tidigt gåfvo hans anlag denna riktning, då de hos honom anställde Tessin och Scheffer såsom guvernörer, samt Creutz och Gyllenborg såsom kavaljerer, den sednare hos Gustaf sjelf, den förre hos hans yngste broder, prins Fredrik.
Dessa begge snillen – kärnan till den frodiga plantskola, som flätade sin friska skaldelager kring juvelerna i Gustaf III:s krona – förflyttades till thronens grannskap samma år och af samma ständer, som läto lagens svärd falla öfver högförrädarne Brahe, Horn och deras medbrottslingar.
Ett steg längre i undersökningen visar, att Creutz och Gyllenborg, äfvensom sedermera Kellgren, Adlerbeth, Edelcrantz med flere bland Gustaf III:s tidehvarfs största utmärktheter, tillhört det bekanta vitterhetsförbundet Utile Dulci, och detta förbund var ej något annat, än en fortsatt och utvidgad cirkel, hvartill den mindre krets bildat sig, som uppstått kring «den sörjande turturdufvan», Sveriges Sapho, skaldinnan Nordenflycht.
Gustaf III var således, med sträng oväld bedömdt, icke stiftare af utan arfvinge till frihetstidens andliga skattkammare, hvars vittra plantsar han utmyntade, försåg med sin egen prägel och satte i omlopp.
Tre fruntimmer framställa själsodlingens hela historia under adertonde århundradet i Sverige:
Sophia Elisabeth Brenner (född Weber) utsådde frön, hvilka grodde men framsköto blott en klen planta: under Hedvig Charlotta Nordenflycht (gift Fabricius) växte stängeln i höjden och spår skönjdes till knopp: med Anna Maria Lenngren (född Malmstedt) öppnade den fagraste ros sin doftande kalk, och den rena smakens vällukter spriddes, uppfriskande och hänryckande, i
stället för qvalmet från det platta, det krystade, det jemmerligt jemrande, det förkonstlade och det svulstiga.
Imedlertid inträffade hvad konungen beräknat och åsyftat: de maktägande ständerna insöfdes i säkerhet.
Mössorna, stränge och sparsamme, bespottade hans begifvenhet på flärd och njutningar.
De praktälskande, förfinade Hattarna sågo med välbehag att till hans tidsfördrif äfven hörde snillelekar, som måste lända till hyfsningens fromma och lyfta de ädlare själsegenskaperna till den höga ståndpunkt i samhället, som naturen dem ämnat.
Endast Pechlin skakade hufvudet betänkligt.
– «Hvad tycker du om kung Gustafs sätt att sköta regeringsärenderna?» frågade Curt.
– «Om han är den han synes vara, så blir han en stackare; är han det åter icke, så har den listige hycklaren något ondt i sinnet, och det är just det, vi måste utforska,» svarade generalen.
TRETTIONDE KAPITLET.
Den lysande tillställning, hvarmed Gustaf III den 3 Juli 1772 på Drottningholm firade sin gemåls födelsedag, var på en gång hoffest och folkfest.
Nu behöfde han folkgunst mera än någonsin, och ingen svensk furste har förstått att vinna den så, som han.
Den vackraste väderlek främjade vid detta tillfälle och ökade nöjet.
Hundratals båtar krusade Mälarens spegel.
Lätta flägtar – för knappa, för hastigt öfvergående att kallas vindar – skalkades med seglens hvita barm, behagsjukt blottad från hundratals grannt smyckade slupar, hvilkas brokiga vimplar utbredde sina fladdrande hår, för att ännu mer locka den flygtiga vestans begär.
Solens gyllene bild, infattad i den täcka Drottningholmsfjerdens safir och mellan smaragderna af trädgårdens höga alleer, gaf sin majestätiska stämpel åt taflans prakt; och ju mera himlens drott sänkte sig mot jorden, liksom för att hälsa den monark, som der spridde glans och fröjd bland glädjedruckna skaror, desto flera färgskiftningar utbredde öfver landskapet omvexlingens tjusning.
Festen börjades med fältmusik i det gröna, på flera ställen och olika afstånd, under det konungen, med sin gemål under armen, samt efter dem de begge arffurstarne, och slutligen hofvet i lysande drägter, gjorde en rund först kring kajen och sedermera i trädgården.
De kungliga makarna och prinsarne deras bröder nickade vänligt, smålogo mildt och yttrade i förbigående några förbindliga obetydligheter till en och annan person, som de igenkände bland den hvimlande folkhopen, hvars stormande hurrarop, som aldrig tröttnade, aldrig tystnade, aldrig tynade, – emedan strupen nu endast var hjertats organ – besvarades af Gustaf och hertigarne med aflyftade hattar, och ett med hans klingande metallstämma, beledsagad af lifliga, uttrycksfulla åtbörder och synbar – om också blott låtsad – rörelse, högt uttaladt och af alla hördt: «tack, tusen tack, mina äl«skade vänner!
Lefve svenska äran, friheten och gläd«jen!»
Och jublet tusendubblades, och Gustaf fortsatte sitt här af blod obefläckade triumftåg.
Hvad! – höra vi läsaren misstroget fråga – Gustaf uppstämmer ett «lefve» för «friheten», och det var henne, han just nu stod i begrepp att störta?
Också var det, för att så mycket säkrare gå i land med denna afsigt, som han hycklade den varmaste tillgifvenhet för friheten.
Om han gifvit sig tillkänna såsom hennes fiende, så hade hon varit på sin vakt.
Dessutom bör man erinra sig, att sjelfva ordet «frihet» har en helt olika betydelse i furstens begrepp och i folkets.
En konung, som väljer andra sköldhållare åt sitt majestät, än häkten och schavotter, är redan ett slags frihetsvän.
Folken åter sträcka sina anspråk längre, än att få behålla sina hufvuden samt att undgå hudflängningar och inspärranden.
Efter slutad rund bland de af egen drift talrikt tillströmmade åskådarne, begåfvo sig kungliga huset, hofvet och de befallde gästerna upp på slottet, för att taga thé och andra förfriskningar.
På sådana led ej heller allmänheten brist.
På fältet bakom trädgården voro uppslagna tält, hvilkas myckenhet gaf dem utseende af ett läger.
Der utdelades gratis mat i en del, dryckesvaror i andra, hvartill allt polletter, att förekomma oordningar, på ett annat håll höllos folket tillhanda.
Senare på qvällen sammanträffade ånyo de kungliga personerna med allmänheten, då de från slottet gingo till den af konsten bildade, i trädgården växande teatern med sina gröna, lefvande mellanväggar, under den fria himlens omätliga azurhvalf.
Medan hofkretsen gaf ett litet tillfällighetsstycke på denna naturens skådeplats, hade man, för att minska trängseln vid denna hufvudpunkt, besörjt en myckenhet förevisningar af olika slag på flera ställen.
På ett håll jublade skaror af folk kring en smidig arlequin, en klumpig pollichinelle, en befängd palliasso, hvilkas omvexlande upptåg lockade stora hopar långt från teatern.
På ett annat stod en mängd, med stirrande ögon och halföppen mun, gapande på taskspelares och andra gyckelmakares hundratals konster.
På ett tredje svängde sig ungdomen i lätta flockar på öppna fältet i valsar och polskor, som speltes af konungens musikanter.
På ett fjerde fängsla­desnyfikenhetenafenmarktschrejaremedsincamera optica, o. s. v.
När skådespelet var slut, återvände de kunglige med sitt följe till slottet, beledsagade – om någonsin detta i vanrykte råkade officiella uttryck inneburit en sanning – af den talrika allmänhetens lifliga glädjerop och välönskningar.
Nu vidtogo nya scener af festen.
På slottet gafs en bal, som öppnades af konungaparet, under det, till allmänhetens förlustelse, den lätta och korta skymning, som i början af Juli snarare sammansmälter än afskiljer nordens dag och natt, begagnades för en illumination med färgade lampor i Drottningholms trädgård, der längst i bakgrunden Sophia Magdalenas namnchiffer med kongl. krona strålade i transparent.
Brinnande tjärtunnor och stockeldar på Mälarns skogbevuxna holmar kastade ett flammande sken mot höjden, hvilket återspeglade sig i djupet, medan den i hvirflar uppstigande röken försåg taflan med en angenäm beskuggning och likt ett flor, svajande för vinden, ömsom höljde och aftäckte de kringstående träden.
Både i slottsträdgården och på holmarna uppfördes nu också fältmusik, hvilken, då den bland annat spelade: «Gustafs skål,
Den bäste kung, som verlden äger», etc. öfverröstades af tusentals stämmor från det hänryckta folket, som med en mun och en känsla af glädje och kärlek sjöng sin afgudade konungs lof.
Knappt hade denne slutat sin menuett med drottningen, hvilket inträffade just då «Gustafs skål» uppstämdes, än han, alldeles ensam, begaf sig ned bland folkhoparna, hvilkas förtjusning derigenom naturligtvis ännu mer stegrades.
Han vandrade fram och åter i alleerna, talande till höger och venster med dem, som voro honom närmast, och när han slutligen från slottsterassen böd allmänheten «god natt», blef utbrottet af hurrarop så våldsamt, att Jerichos murar, efter all sannolikhet, störtat vid mindre skrän.
Den synliga yttre sidan af festen var sålunda tilländabragt; men den hade äfven sin inre och hemliga, till hvilken vi nu skole vända läsarens uppmärksamhet, medan hofcirkeln fortsätter dansen och slutligen förtär en läcker anrättning vid de under kräsligheter af alla slag dignande borden.
Konungen lemnade intet enda ögonblick hela dagen sin roll ur sigte.
Icke ett ord, icke en åtbörd, som ej voro beräknade.
Sålunda samtalade han lika länge och lika artigt med de utrikes sändebuden särskilt; men det var blott med Frankrikes ambassadör, grefve de Vergennes, han inlät sig angående den tilltänkta statshvälfningen.
De blefvo ense i allt, utom hvad penningar angick, dem konungen äskade bekomma skyndsammare och till högre belopp, än Vergennes förmälte sig vara i stånd att anskaffa.
Med general Fredrik Horn och öfverste baron Sprengtporten stämde konungen, under till utseendet likgiltiga samtal, möte i sitt kabinett efter festens slut.
När detta inträffat och konungen gått in i sina rum, inställde sig der de begge hertigarne, hans bröder, samt Horn och Sprengtporten.
Prinsarne insläpptes genast och på en gång i kabinettet.
Gustaf mottog dem med uttryck af den innerligaste ömhet.
«Nu, mina älskade bröder, är päronet moget» – sade han – «J hafven sjelfve varit vittnen till folkets sin«nesstämning i afseende på min person.
Man måste «smida medan jernet är varmt och sätta yxan till ro«ten.
Du, Carl, har en giltig förevändning att resa «till Skåne, för att der emottaga och ledsaga till huf«vudstaden vår mor och syster vid deras nu förvän«tade återkomst från Berlin.
Lef imedlertid som «kamrat med militärbefälet i Skåne och ställ dig in «hos trupperna.
Tag Christianstad till utgångspunkt «för dina förehafvanden.
Jag skall skaffa dig säkra «kanaler inom fästningen.
Kommendanten der heter «Hellichius.
På hans beredvillighet kunna vi lita, äf«vensom på hans behjertenhet; men karlen saknar «hufvud och duger platt intet utan ledning.
Derföre «har jag åt honom en ledare i beredskap, som är »både slug och kall, försigtig och tilltagsen, fintlig «och planrik, sluten i botten och öppenhjertig på «ytan.
Han heter Toll och är ännu bara öfverjäg«mästare och icke ens svensk adelsman.
Jag har så«ledes ej kunnat låta befalla honom på festen i afton, «fastän han för närvarande finnes på stället.
Om allt «går väl, skall väl det der bli hjelpt framdeles.
Åt «honom kan du med det fullkomligaste förtroende «meddela dig i allt, och när minan är antänd, väntar «jag att med ilbud erhålla den efterlängtade under«rättelsen.»
«Du, Fredrik, föreger, att du vill nyttja Medevis «helsovatten, och förfogar dig dit.
Du samlar omkring «dig allt hvad som i Östergöthland äger något infly«tande.
Du intar dem till vår fördel, genom hela den «älskvärdhet, som du har i din makt.
Ju flera eröf«ringar du gör bland det täcka könet, desto bättre.
«Man vinner dymedelst på sin sida icke blott de sköna «sjelfva, (och du vet, att jag är en huld broder, som al«drig afundas er, mina älskade, någon framgång) utan «hela deras tillbehör af fäder och mödrar i rätt upp«stigande led, samt farbröder och fastrar, morbröder «och mostrar, tillika med deras afföda i alla möjliga «utgreningar.»
«Jag skall förse er begge med mina skriftliga «uppdrag att efter omständigheterna begagna, som be«rättiga er, att taga generalbefälet i Skåne och Öster«göthland.
Dessa uppdrag äro af mig, Gustaf med «Guds nåde, förstån J, och icke af den stackars ko«nungen med Råds råde.
Ty för senaten blifva edra «beskickningar en hemlighet.»
»Och nu: lycka till och lefven väl, mina älskade «bröder!»
Konungen omfamnade och kysste hertigarne, hvilka aflägsnade sig, för att gå till sängs.
Monarken lät förekalla generalen baron Horn.
Denne häftige, ombytlige, driftige och om sin egen oumbärlighet öfvertygade herre hade Gustaf, medelst sitt intagande sätt att vara, alldeles förtrollat.
Horn – för närvarande Östgötha kavalleris chef – var hans anhängare ända till fanatism, och Gustaf förstod både vidmakthålla och uppdrifva denna genom ytterligare smekningar, förespeglingar och mycken uppmärksamhet lemnad åt Horns råd.
De voro visserligen icke utan vigt, och generalens raska verksamhet saknade ej inflytande på företagets framgång.
Då konungen låtsade kasta sig helt och hållet i Horns armar och förklarade honom för statshvälfningens hufvudman och pelare, kände general Horn inga gränsor för sitt nit samt äfventyrade utan tvekan välfärd och lif, för att främja Gustafs politiska planer.
Fastän generalen leddes mera af hänförelse, än egennytta, minskade det naturligtvis icke hans tillgifvenhet för hvarken Gustafs person eller regementsförändringen, att konungen lät förstå, det första användandet af hans vidgade makt skulle lända Horns och hans hustrus (född Plomenfelt) slägter till fromma.
Dessutom fanns en ursäkt för flere af dem, som dels lånade sitt biträde åt statshvälfningen, dels beskyddade hennes framgång genom sin med konungen aftalade overksamhet: öfverenskommelsen lydde på undanrödjande af missbruk, på återställande af ordning, på ett i myndighetstillstånd försatt, icke på ett till förmyndare öfver den andra statsmakten och folket upphöjdt konungadöme; ja, Gustaf hade utfäst sig, att endast på några år göra försök med sin nya statsform, hvarefter ständerna skulle äga, att i den införa de förändringar och förbättringar, som de ansågo vara af nöden.
Horn, Sprengtporten, Fersen, med flere, fastnade på denna krok, hvilken förlamade sjelfva Frietzckys motståndsifver – tills Gustaf kastat bort larfven.
Egentliga öfverläggningsämnet vid Horns företräde nu var de mått och steg, som skulle tagas i hufvudstaden, hvars befolknings konungska sinnesstämning gifvit sig så omisskänneligt luft under den nyss slutade festen.
Det beramades, att Horn skulle i det afgörande ögonblicket vara vid konungens sida och till hands, att, om det gällde, taga befälet öfver de i Stockholm förlagda trupper.
Efter Horn insläpptes Sprengtporten i Gustafs kabinett.
Mindre hänförd, än Horn, och följaktligen mera vaksam, var det just Sprengtporten, som aftvingade Gustaf löftet, att icke sträfva till det afskyvärda enväldet, och att efter sex års förlopp sammankalla Riksens Ständer, för att bibehålla eller utgallra hvad erfarenheten då visat vara godt eller förkastligt af de grundlagar, som skulle stadfästa statshvälfningen.
Till dennas genomförande hade Sprengtporten uppgjort en fullständig plan, hvilken konungen ej endast antog, utan äfven lofordade på det mest smickrande sätt för upphofsmannen.
Denne hade åtagit sig en hufvudroll, och hvarken den lättaste, eller minst vigtiga: den, att bringa
Finland till resning mot ständernas välde, och att i spetsen för en del af finska krigshären tåga mot Stockholm och gifva signalen till ett förändradt regeringssätt.
– «En sak, eller rättare en person fruktar jag likväl ni har glömt, baron Sprengtporten, – sade Gustaf – i ert förträffliga utkast till våra stora förehafvanden.
Riksrådet Reuterholm, sträf och inbilsk och fanatiskt betagen i närvarande odrägliga mångvälde, har just nu några veckors tjenstledighet, dem han tillbringar i Finland, der han har både egendom och anhängare.
Han använder säkert sitt inflytande att motarbeta oss.»
– «Derom är jag förvissad, och derpå är jag beredd, – svarade Sprengtporten lugnt och bestämdt.
– «Och huru ämnar ni möta den storm, han kommer att uppröra?»
– «Derigenom, Ers Maj:t, att jag betager honom tillfälle att uppröra någon storm.»
Konungen skiftar färg.
Hans blick, orolig och frågande, träffar Sprengtportens, hvars hållning icke förändras, hvaremot Gustaf slår ned ögonen, och hans röst sväfvar.
– «Måste han således nödvändigt röjas ur vägen?
....»
– «Ja, Ers Maj:t; göras oskadlig, arresteras.»
Konungens ansigte klarnar, hans stämma återfår sin vanliga klang, och han faller lifligt i talet:
– «Det var just det jag tänkte; något annat kunde ej komma i fråga ......
Men den der saken måste i alla fall bedrifvas försigtigt, ty Reuterholm har stort anhang och anseende i sin hemort och är orädd och halsstarrig.»