Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Se nu, Thilda”, ropade Helena skrattande,”skall du få se oss dansa – jag dansar nu för sista gången: du vet att vi bli ett allvarsamt folk, jag och min löjtnant, som icke alls komma att deltaga i sådana förströelser ...
Se ... se på min sista dans!
Och min syster såg dem dansa allt längre och längre bort.
Det blå vattnet, bepurpradt af de lysande solstrålarne, skummade allt högre upp kring de lätta hvita gestalterna, som icke alls tycktes tänka på de stupande djupen inunder dem, den förrädiska sandbottnen.
”Kom tillbaka Helena – för guds skull kom tillbaka båda två!” ropade min syster, som nu tydligt såg huru madam Anna Katrina ville tillbaka, liksom hon nyss sjelf, men hur hon af svaghet syntes ge efter för Helenas envisa öfvertalande.
Hastigt skar ett dubbelt skrik genom luften.
Djupet hade öppnat sig – och i ett nu voro den unga hustrun och den unga bruden, hon, som dansat för sista gången, bägge försvunna.
I skräckfull häpnad såg den tredje unga qvinnan detta upprörande skådespel.
Men hennes starka nerver besegrade fasan: hon flög öfver klipporna lik fågeln i luften, högt ropande på hjelp.
Innan hjelpen hann ankomma, var det dock redan för sent, ty alla försök, sedan de bägge qvinnorna blifvit uppförda i närmaste sjöbod, voro fruktlösa: de återkallades icke till lifvet .......
Under tiden hade löjtnant Borgman varit ute på farvägar och kom hem emot natten.
Jag vet icke hvem som gaf honom den första underrättelsen, men just som doktorn uttalade de tröstlösa orden:
”Här förmår menniskohjelp ingenting – de fingo vara alltför länge i vattnet” – inträdde en man, om möjligt ännu blekare än den döda bruden.
Stum, utan tårar, utan klagan, utan knot och utan frågor, såg han på henne med en djup, full blick.
”Intet hopp, hörde jag ...
Nåväl, då kan hon genast flyttas.”
”Stackars vän”, svarade doktorn, ”hennes fostermor har redan ställt i ordning åt henne.”
”Nej”, återtog Borgman i tonen af en bestämd och orubblig vilja, ”hon skall ligga i sin egen brudkammare – ingen får neka det.”
Och min mor nekade det ej heller, ty blicken ur det tårlösa ögat, som fästades på henne, egde den djupa makt, som en stum smärta alltid eger.
Helena kom till sin brudkammare.
Och sedan hon blifvit lagd i den trånga kammare, som hon skulle föra med sig, sade man att Helena hade en dubbel brudkammare. – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Natt och dag vakade här utanföre, liksom det skulle varit ogrannlaga att störa brudens hvila, den arme brudgummen.
Och under denna hans hedersvakt vid tröskeln till hans jordiska lyckas förintade tempel hörde honom ingen hvarken klaga eller tala.
Blott en gång brast bandet, som sorgen knutit kring hans hjerta: det var då han fick syn på den åter inburna hatten, hvilken han skulle begagnat på sin bröllopsdag.
”Det blir nu på begrafningen i stället!” hviskade han, och två tunga tårar rullade ned öfver den väderbitna kinden ....
En afton sade någon till mig:
”Var mycket tyst, så får du se Helena för sista gången!”
Och någon tog mig vid handen och förde mig öfver gatan in i löjtnant Borgmans rum.
Han sjelf stod alldeles orörlig vid dörren till den inre kammaren.
Helena låg hvitklädd i sin sista säng med det svarta håret som en slöja nedfallande på ena sidan om det bleka ansigtet.
På hufvudet hvilade myrtenkransen och kronan.
Synen af henne och synen af den tårlöse brudgummen har aldrig gått ur mitt minne.
På ett annat ställe såg jag den unga Anna Katrina, hvars make, då han hemkom, sörjde vildt och förtvifladt, men efter år och dag tröstade sig.
Jaktlöjtnanten åter förblef till det yttre densamme som han varit.
Han bibehöll länge sina bägge rum hos den gamle hattmakaren, men bodde om sommaren mest om bord på jakten, der gamla vanor åter upplifvades för att bringa glömska.
Han teg och drack – men glömde ej.
Om vintrarne satt han ensam timmarne ut i sitt yttre rum.
Äfven då drack han.
Men innan han gick till sängs, inträdde han i Helenas kalla brudkammare – der var hans kyrka: der suckade han sin aftonbön.
Patriarkaliska seder.
– Hvad som vidare tilldrog sig i hemmet intill 1814.
När man börjat sin egen höstafton, när man ser tillbaka efter alla de molnbäddade dagar, alla de molnbäddade år, som småningom nedsjunkit bakom horisonten, då är det med en känsla af helig och välgörande frid man går att för en stund kasta ankar i den hamn, der minnet visar oss sjelfva hösten klädd i vårens drägt med alla dess rosor, dess friskhet och poesi.
Huru många somrar, vintrar, höstar och vårar ligga ej mellan detta nu och detta fordom, då jag i verkligheten stod inne i denna lilla vackra, glada och dock så allvarsamma verld!
Ja, allvarsam var den med sin tukt och gudsfruktan, med sin höga respekt för föräldramakten, alltid iklädd fjerde budets djupa helgd: ”Du skall hedra din fader och din moder, på det dig må väl gå på jorden!” och dessutom gifvande den tidiga lärdomen att småstrid och småbördor väl kunna förenas med ett kristligt mod, en ogrumlad glädtighet och en lugn aftonbön.
Se, här har jag nu i minnet för mig detta trefliga, redan flera gånger nämda förmak med gulmålade väggar, der just öfver soffan min gamle vördnadsvärde faders hufvud synbart hvilat sig under många stunders djupa tankar.
Huru högt älskade jag ej detta grå hufvud, hvilket så vänligt nickade åt mig, då jag som barn kom fram med pipan!
Men också – huru bäfvade jag ej, då samma gråhåriga hufvud vid husliga stormar reste sig liksom högsta toppen på den väldiga våg, hvilken klyfver bränningarne och kastar dem till höger och venster!
Vi barn af den väldiga vågen voro mycket belåtna att under dessa skydrag söka värn inom de långa mörka utsprången framför sjöbodarne åt gården till och att der mellan sönderfallna, slamrande silltunnor, tunngjordar, tågvirke, trasiga flaggor och gamla kasserade gallionsbilder uppföra allehanda lekar, der dessa intressanta föremål tjenade som den ledande hjelpredan.
Längre fram fick jag isynnerhet smak på att leka ensam i dessa mörka regioner, der knappt en sommarsolstråle förmådde intränga.
Min inbillning befolkade denna tillflyktsort med allehanda hemlighetsfulla väsenden, och jag var nog lycklig att öfvertyga mig sjelf att de kunde språka med mig.
I alla hänseenden språkade jag sjelf så högt, att jag ofta väcktes ur dessa mina så lyckliga små visioner, först då jag hörde någon skratta åt mig utanföre.
Jag sårades mycket af att mina äldre syskon alltid gycklade med mig öfver detta mitt sätt att sjelf skapa mig sällskap, men min mor sade: ”Låt barnet vara – hvar och en har sitt sinne!”
Och så fick jag då ha mitt sinne och i ro spinna mina lifliga meddelanden med dessa för mig alltid existerande väsenden – små underbara flickbarn, som städse bebodde de mörka gångarne.
Innehållet af våra samtal berättade jag ofta för min mor, till hvilken jag hade ett gränslöst förtroende.
Ibland nämde jag dem äfven för min far, och hans melankoliska småleende och framför allt hans klappning på mitt hufvud uppfyllde mig med någonting ödmjukt och högtidligt, då deremot min mors leende gaf mig en spänstighet, som lät drömmarne draga undan för en fullklar dager ....
Det var emellan de båda fälttågen 1808 och 1814 som jag började min tänkande tillvaro och tog min del i de husliga förhållandena i hemmet.
Bland de minnen, som först framställa sig, då jag kastar blicken tillbaka, är åsynen af vårt middagsbord och ceremonielet dervid, ett mycket gammaldags ceremoniel och som sådant hoppas jag icke oförtjent att vara med vid skildringen af de patriarkaliska sederna.
Klockan 1 började invandringen – de yngre bröderna med informatorn först, så de äldre, hvilka redan voro egna herrar, derpå mina båda systrar, parerade med nystärkta fräs för middagen, så bokhållare och husmamseller och jag, springande framför fötterna, tillrättavisad än af den ene än af den andra.
På midten af det stora bordets ena långsida ställde sig far och mor högtidligt bredvid hvarandra och de öfriga rundtomkring efter en passande ordning, som dock afbröts, när främmande kaptener och resande köpmän eller i huset boende herrar åto vid vårt bord, då de alltid hade platsen vid mors och fars sida.
Sedan jag, såsom yngst, läst den vanliga bönen, satte vi oss.
Till en början var det merendels tyst, innan det för hvar och en blifvit begripligt hvilken färgbrytning husfaderns lynne hade.
Om affärslifvet gått sin gilla gång utan ledsamma afbrott och ingen dröm, der Kræmer spelat hufvudrolen, förstämdt honom, började han sjelf språka, och sedan gick det friskt ända tills det från en lätt glädtighet blef en viss uppsluppen munterhet, dock alltid modererad efter min mors bevakande och varnande blickar eller små inkastade afbrott.
Vid uppstigandet från bordet gick det så till:
Far och mor stodo stilla på sina platser.
Derpå vände sig den äkta mannen siratligt mot hustrun, tog hennes hand, kysste den och bugade sig liksom det äkta vifvet stått i menuettens högtidligaste och graciösaste ställning.
Sedan denna ceremoni var slutad, började hela sällskapet i rad en vandring kring bordet för att kyssa min mors hand och buga eller niga för min far.
Härmed var måltiden ändad.
Under höst- och vinteraftnarne samlade sig fruntimren med sina arbeten omkring ett gemensamt bord.
Informatorn eller någon af de äldre bröderna läste då högt.
Min mors vanliga sysselsättning var antingen att uppklistra gamla sedlar eller rensa sina trädgårdsfrön, medan min far, som icke hörde rätt väl, borta vid byrån studerade sina egna favoritböcker, synnerligen baron Trencks och Aschebergs lefnadsöden, hvarvid vaxstapeln, som han höll mellan ögat och boken, i denna rummets mörka bakgrund syntes som en liten lyktgubbe sväfva fram och åter öfver bladen.
Då jag ledsnade att stå vid min mors sida och i stället ville betrakta ”miss Lottens” under arbete varande rosor på permen till en sedelbok, fick jag vanligen – helst då kapten Wirén, som då gick på kurtis, var närvarande – någon fin vink om att min docka låg i sängkammaren och säkert kände sig mycket öfvergifven i sin ensamhet.
Men just vid sådana listiga erinringar var jag minst disponerad att taga vård om dockan, utan skyndade mig till min far, som jag var säker på skulle göra mig en fråga, den jag allra helst hörde – och det slog icke heller fel:
”Nå, du dansdocka, har du hört några äfventyr i afton?”
Så mitt hjerta sprang i bröstet vid de orden!
Men visst stäfjades det något, då min mor svarade:
”Åh, far, hon blir ju stora flickan nu!”
”Tvärtom är hon ju bara barnet, mor – låt henne gå!
Tids nog kommer hon i skrufstäd.”
Min mor skakade väl litet på hufvudet, men gaf ändå sitt bifall till det, som hon visste var min högsta önskan, nemligen att få göra ett besök ute i handelsboden, der skutskeppare och långresande sjömän hade så märkvärdiga historier att omtala.
Sedan jag ilat öfver golfvet och ut i förstugan för att taga några språng till boden, hejdade jag mig dock – ty några språng äro också en rymd, och för att komma öfver den rymden, måste jag passera trappan till öfvervåningen.
I öfvervåningen fanns åter en trappa, som ledde upp till vinden, der mormors likkista under många åratal stått ...
Men härmed var ej nog.
Då mormor såsom enka flyttade från Uddevalla till sin dotter Margaretas hem, hade hon medfört sin sista säng, hvilken, tills den blef behöflig, fick plats på vinden – och hitupp gick gumman hvarje sommardag att sofva middag i sin likkista.
Tyvärr kom hon dock icke att sofva sin sista sömn i denna, ty vid en knapp nöd i staden måste mormor, som var en särdeles hjelpsam själ, låna ut sin kista till en god vän, hvilken gått förut – och min mors böner verkade så mycket att lånet ej blef betaldt.
Nu hade detta visserligen passerat före min tid, men jag hade så lifligt hört skildras mormors vandringar, i trappan, att jag icke kunde låta bli att se henne, så fort det blef mörkt ...
Jag egde väl i behåll den tillflykten att komma in i boden från en annan sida, den de besökande vanligen begagnade, men det hade sig icke bättre, ty för att nå den hamnen måste jag tvärt öfver den långa förut beskrifna svarta gången, der Oxenstjernas liktåg hade gått fram.
Men så kärt det var att om dagen stå och titta på mörkret och tänka sig in i alltsammans, så omöjligt var det, sedan aftonen brutit in.
För att emellertid nå det efterlängtade målet passerade jag det minsta af mina farliga farvatten och kom genom lilla förstugan hurtigt ilande in i boden, der jag hade den tillfredsställelsen att alltid väcka en glädtig uppståndelse bland mina goda vänner.
Också var jag vida mera road af skutskepparne än af kaptenerna.
De förstnämdas historier voro långt obegripligare; och då ”lille-mamsell” tog plats midt ibland dem, kommo sådana vidunderligheter om hafsmenniskor och små gråtande missfoster, hälften fiskar och hälften barn, uppdykande att jag tyckte mig mången gång sjelf vara ett litet missfoster, och jag blef icke riktigt lugn förrän det kom någon vacker saga, der hafsfrun uppenbarade sig, vanligen för någon skeppsbruten stackare, som under natt och månsken ensam dref omkring på sin planka.
Då jag sedan med glödande kinder, varm och lycksalig kom in, kunde min mor icke sällan säga: ”Det här måste någon gång ha ett slut, min vän – det är icke nyttigt för flickan att höra på så mycket vidskepliga historier”... ”Högfärd, mor!” svarade då min far.
”Låt du henne prata med sjöfolket – sämre läror kan hon få.
När hon blir lite större, skall hon följa med mig på mina resor i skärgården.” – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Näst efter dessa små skuggspel från gamla tiden framstår erinringen om tvänne vigtiga köpmanshus utom vårt.
Det ena känna vi redan: det, som representerades af gamle Lorens Boman.
I en föregående skizz har jag visserligen, för berättandet af en anekdot, talat om hans begrafning, men den var vid närvarande tidpunkt ännu långt aflägsen.
Det andra huset, det Norbergska – der Armfelt hade sitt högqvarter – har också någon gång i förbigående varit nämdt.
Min far stod till båda dessa hus – de rikaste i staden – i det mest olika förhållande, såväl i afseende på affärs- som sällskapslifvet.
Som rådman Lorens Boman, med sin kända afsky för allt slags bildning och grannlåt, aldrig brydde sig om att inträda på täflingsbanan, vare sig i det ena eller det andra, så uppkom mellan honom och de andra husen ingen strid.
Deremot lefde min far och grosshandlaren Norberg liksom hufvudmännen för tvänne fiendtliga klaner – min far härstammade också från Skottland – ty den stelhet och obenägenhet, som de sjelfva visade för hvarandra, öfvergick till allt deras sjöfolk, och bland dessa olika trupper höll det sig ganska skarpt och allvarsamt: hvart och ett parti var färdigt att stå och falla med sitt öfverhufvud.
Döttrarne af de båda husen stodo icke heller på god fot, men fruarna gjorde likväl för bevarande af skenet ceremonivisiter, och sönerna visade på ömse håll tecken att det icke skulle blifva någon skotsk höglandsfejd i framtiden.
Vid stora sällskapshögtidligheter i staden offrade de gamle herrarne också på ceremoniens altare.
De dansade då menuetten med hvarandras fruar och drucko vid bålen gemensamt för handeln och sjöfarten.
Men derefter återtogo de sin köld, hvilken härflöt från deras så vidt skilda åsigter i sättet att göra affärer.
Hvad för den ene var en samvetssak var för den andre en bagatellsak.
I allmänhet lefdes der aldrig stort i mitt föräldrahus utom vid särskilta märkliga tillfällen, såsom t. ex. vid kalaser för resande personer.
Bland resande, hvilkas återkomst utgjorde epoker, var general Belfrage från Vestergötland, som i sin egenskap af slägting alltid räknade på att kunna få vara hemmastadd.
Hans ankomst blef en så mycket större signal till bråk som, förutom den stora middagen, alltid någon af mina systrar skulle rustas ut att följa med honom tillbaka för att under flera månader förfina sin edukation i den nådige onkelns hus.
Om detta särdeles roade dem vet jag icke, men det vet jag att jag alls icke frestades af begäret att i min tur bli educerad; och jag skulle aldrig hafva tröstat mig öfver generalens vackra löfte att låta äfven mig blifva delaktig af hans slägtvänlighet, så framt icke vid det förelöpande brefvet om hans besök jag genast fått stå rak inför symamsellen, hvilken skulle göra mig en ny vacker klädning.
Det mest försonande under generalens visiter var dock för mig att få se de stora med sockertrådar öfverspunna tortorna och min mor i stora kostymen.
Denna min mors kostym bestod af en rikt garnerad stålgrå eller ljusbrun sidenklädning med uppfästadt släp och en den allra outransakligaste krage, kring halsen försedd med ett broderi, säkerligen förskrifvande sig från något kloster.
Det bästa var dock hufvudbonaden, hvilken utgjordes af antingen en liten grön paradhatt, hvars höjd öktes af en stor bukett syréner, konstgjorda förstås, eller ock en liten pjes, den jag ville kalla en båtmodell, af hvitt sidensars, lagd i fjäll med små glittrande stålperlor i kanterna – kanske detta skulle imitera vågor, hvilket kan vara så mycket mer troligt som en luftig blå plym från ena sidan kunde tagas som en liten flagg.
När nu härtill lades de öfriga tillbehören för en ordentlig toilett – såsom guldkedjan med stor medaljong, skärpspännet af ett halfqvarters höjd, de långa örhängena och solfjädern, som min mor var en mästarinna i att manövrera, samt slutligen den kostbara ridikylen, guldsvampdosan och de genombrutna silkes-halfvantarne, hvilkas rosenfärgade tofsar behagligt bröto af mot de hvita engageanterna – då såg hon så ståtlig ut, att vi alla kände en verklig stolthet öfver henne, och ingen afundskänsla uppstod hos hennes döttrar, då ord sådana som dessa hördes från vår fars läppar: ”Att ingen af er i utseendet kan komma upp mot er mor!”
Hvem kunde komma upp mot henne, tänkte jag och säkerligen också min syster Thilda, men miss Lottens min förrådde att hon ansåg det ”söta far” hade en ofantligt ensidig smak.
Men om nu min mor var en så behaglig dam, så skall man tro att generalen, som, särdeles vid stora kalaset, anlagt sin allra behagligaste kavaljersmin från fordna tider och då iklädd uniformen, var en icke mindre grann syn – och allra grannast var att se den öfverdådigt siratliga manöver, hvarmed han förde kusin Margaretas hand upp till de stora väldiga mustascherna för att, enligt tidens sed, få gifva den brukliga kyssen.
Men att nu återkomma till frågan om min blifvande edukation på generalens präktiga egendom Malma, så blef händelsen den, att då jag vuxit upp så mycket att jag ansågs kunna ha godt deraf, var den hedersmannen samlad till sina fäder och dermed den källan för min finare uppfostran utsinad.
Emellertid hörde det nu en gång för alla till tonen och särskilt till mina föräldrars principer att flickorna under längre tider skulle lefva i främmande hem – och ett af de ädlaste bland dessa, der vi alla tid efter annan uppehöllo oss, var det gamla herregodset Morlanda i skärgården.
Den bildtska familjen, af gammal norsk adel, var ett sant patriarkat och dess öfverhufvud, kapten Abraham Bildt, en patriark långt mildare och mera vördnadsbjudande än vår gamle fader Abraham, sådan som de judiska böckerna framställa honom.
Kapten Bildt, som för många år sedan tagit afsked, och min far voro förenade i en vänskap, som räckt ända från sillfiskets och trankokeriets sorgligt lysande tid, då de haft något kompanjonskap.
Och min far gjorde hvar sommar flera resor till Orust, den stora ö, på hvilken Morlanda är beläget, för att der hemta spannmålslaster och en vecka eller ett par sällskapa med denne vän, så ofantligt olika vännen Boman i Strömstad.
Omkring en mil från Morlanda, straxt invid Fiskebäckskil, ligger Kristineberg, der ett friskt handelshus då blomstrade.
Min fars fordne trankokeribokhållare, sedan associerad affärsman, herr Diedrichsen, var egare till stället och firman; och i detta ” köpmanshus i skärgården” fingo vi döttrar också genomgå en kurs i uppfostran, d. v. s. den husliga.
För min del tror jag dock icke att fru
Diedrichsen särdeles berömde min läraktighet.
Helst sprang jag bland klipporna, plockande med förtjusning blåbär på Blåbärsholmen nära intill Kristineberg och samma holme, der min fars trankokeri varit beläget och der Jörgen Kox haft sin lilla roman med madam Guri och sin återfunna gemål.
När fru Diedrichsen i bref till min mor försigtigt vidrörde min obenägenhet för göromålen, blef hon alltid tröstad dermed att min mor deremot kunde så mycket mer skryta med herrskapet Diedrichsens dotter, den snälla, raska och trefliga Britgen, som blefve en riktig guldgrufva för sin tillkommande man ...
Hvilken mor skulle hafva motstått detta?
Men innan jag hann så långt i tiden att jag besökte Morlanda och Kristineberg, kom jag i ett annat mycket anspråkslöst, men temligen egendomligt hem, hvarvid jag måste stanna, emedan befrielsen derifrån var föranledd af en högst tragisk händelse.
Såsom någonting, hvilket föll af sig sjelft, uppstod ofta kärlek mellan husmamsellerna och bokhållarne, och såsom rivaler till desse syntes icke sällan uppträda någon af min fars ogifta skeppskaptener.
Ingenting var enklare än att, när dessa herrar hela timman talat om frakter, konsumenter, reparationer, in- och urlastningar, de vid nedgåendet från kontoret, ifall de mötte någon af mamsellerna, hade en liten munter artighet i beredskap.
På sådant sätt uppkom tycke emellan kapten Österman, en finne, och mamsell Nanny, den utmärkta symamsellen, som kunde göra allt, från saloppen till turbanen och från sidenskon till korsetten.
Och bättre än så: när vid galadagar i staden en mängd fruntimmer fingo sitta färdigklädda i håret sedan kl. 3 på morgonen – ty den ende stackars hårfrisör, som samhället bestod sig, kunde ej hinna att frisera alla efter det nya franska modet, om han ej fick taga dagen i näbbet – så hade min mor och mina systrar en hårfrisörska i mamsell Nanny, hvars smak och konstfärdighet ofta väckte sjelfva herr hårfrisörens billiga förundran.
Dertill hade mamsell Nanny min allra första edukation om händer.
Det var för henne jag fick studera abc-bokens mysterier och aflägga mina första prof i sykonsten.
Denna dams smidiga, ofta till tårar smidiga väsende dolde emellertid ett okufligt häftigt lynne, och de många nypningar, hon gaf mina armar, kunde visst ha upplyst min mor härom, så framt jag vågat sqvallra, men sqvaller var förbjudet, och min mors förbud dugde ej att öfverträda.
Nanny önskade ingenting högre än att få ett eget hem, och alltså fick kaptenen ja utan svårigheter.
Under den korta förlofningstiden gjorde kontrahenterna visserligen den ömsesidiga upptäckten att de hade samma fel, sin stora häftighet; och finnen, som var en rå man, brukade ofta säga: ”Tosan djeflar, min Nanny, du är så het att jag sveder mig på dig!”
Men det oaktadt, eftersom han var en materiel dyrkare af qvinliga behag och fann mamsell Nanny i allt fullmogen, lät han icke afskräcka sig.
Han föll till och med till bönboken, så fort den listiga Nanny förklarade att det stod honom fritt, ifall det gjorde honom nöje, att sveda sig på ett annat jern.
De blefvo gifta, och min far, som vid den tiden fått färdigt det nya huset på Kristorp, erbjöd dem att få taga sin station der tills vidare, något som borde komma dem väl till pass, då båda voro utan all förmögenhet.
Min mor fann nu ett, såsom hon tyckte, ypperligt tillfälle att göra slut på mina äfventyrliga bodvandringar om vinteraftnarne och beslöt att jag i stället skulle förblifva under fru Nannys ledande hand, hvarigenom jag också, såsom nyttigt och nödvändigt vore, finge lära mig hvad ett litet ombyte ville säga.
Detta ombyte hade varit förfärligt, derest jag icke haft min gamla goda amma på Kristorp, boende i grindstugan.
För henne vågade jag omtala allt, som jag ej tordes säga till min mor.
Hon uppmuntrade mig, i sin missförstådda ömhet, till småsqvaller och var äfven den enda auktoritet på stället, som vågade sig i dust med min så kallade guvernant.
Framför allt tröstade hon mig alltid både med sin vänlighet och det lilla sjelfsvåld hon gaf mig.
Naturligtvis höll äfven jag mycket af henne tillbaka.
Ännu en annan särdeles omtyckt vän deltog i mina barnsorger.
Det var en af min fars förnämsta huskarlar, den hederlige Krister, som var förestyr för det lilla gårdsbruket på Kristorp och äfven under vintern af en eller annan orsak nästan dagligen kom dit.
Krister hade fästat mig icke blott genom sin storartade förmåga att berätta spökhistorier, han hade äfven ett så fint, grannlaga och djupt gudfruktigt sinne att jag kände mig tillfreds och lycklig, blott jag fick språka med honom aldrig så litet.