Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sina ungdomshistorier har han berättat för henne, och dem har hon gått och spridt ut för att öfverbevisa alla menniskor om hurudan han är. – ”Tänk er!
– Kreti och pleti diskuterande mina intimaste förhållanden!”
Hon hade reda på den tyska frun, som blifvit vansinnig, äfven detta har hon gått och berättat.
Det var hon som varit uppe hos denna fru och sagt henne något om B., så förfärligt att denna blef vansinnig deraf samma qväll.
Han har på allt sätt försökt att få den tyska frun att säga hvad det var hustrun sagt henne, men det var något så otäckt, att denna icke kunde få det öfver sina läppar.
Han menade det var något hon dukat upp för att inge den andra afsmak för honom.
Hvad kunde han icke gissa.
Strax före sista julen hade han bref från henne.
De ha en adress, så att de kunna skrifva till hvarandra, och af ett citat hörde jag att de skrifva ”du”.
Några dagar före hans långa samtal med mig om allt detta hade han mött fröken Knudtzon på gatan(?!).
”Er hustru förehar stämplingar emot mig igen,” hade denna sagt, ”hvad, det vet jag inte, men jag kan märka det på allting.”
En dag strax innan hade fröken K. på trottoiren sett fru B. komma emot sig, trotsig och stolt som alltid.
Hon hade båda sina små med sig.
Då hon fick se fröken K. böjde hon sig ned och hviskade någonting till dem, så tog hon en vid hvardera handen och gick rakt emot den andra, så att denna tvingades att vika åt sidan.
Ett verkligt genialt drag af fru B. var hennes sätt att taga reda på att de två verkligen råkats.
Hon löste med vatten upp alla poletteringslapparne från mannens koffert, bad fru K. göra detsamma med dottrens, och under de andra lapparne fann man de två som stämde: namnet på den lilla staden.
Det var den qvällen då han kom upp till mig och åt sin qvällsmat, hvilken han sjelf betalade.
”De har nok Ondt af mig?”
”De havde vist undt mig at være lykkelig?”
”Men jeg har steget i forkert Diligence, det var ikke den som bar til Lykke.
Det er ikke mange som finder den.”
”Och aldrig de rätta.”186
Hur förfärligt det var att se denna bräckliga kropp skälfva under den ena nervskakningen efter den andra.
Hur förfärligt att vara så genomträngd af medlidande, och icke kunna göra det ringaste.
Det var som om han skulle brytas i stycken och dock ljödo orden så lugna.
Endast en gång böjde han hastigt ned sitt ansigte och tryckte det länge mot mina händer, som för att jag icke skulle se att han – en man – behöfde strida mot sina tårar.
Mitt hjerta var som en mors, d.v.s. allt hvad det fins mest älskande hos en qvinna – – – – åh, att se honom lida och vara vanmäktig!
Jag strök med min hand öfver denna nacke, som låg nedböjd framför mig.
Och för första gången såg jag hur många gråa strån, som sprängt sig in i denna täta, strida hårväxt.
Och smekande gled handen öfver denna fina nacke, med tjockt, tätt hår ända ned på halsen.
Stackars mitt stora barn, som i sitt oförstånd går och drar öfver sig så många sorger.
Stackars mitt kära barn, som aldrig skall sluta med att springa och ställa till förtret för sig!
Hur det sved i erkemammas hjerta, medan hennes stora hand gled så ömt öfver denna grånande ragg!
Skall du aldrig få ro – stackars mitt barn!
Ro och lycka; stillhet i ditt sinne.
17 [febr.]
En stilla djup sorg.
Icke öfver mig men öfver honom.
Icke blott öfver att han är olycklig, utan ännu mer öfver att detta opålitliga skiftande sinne, med sina spelande reflexer af stämningar och infall måste verka splittrande och förstörande på hans lifsgerning, göra honom mindre stor och mindre harmonisk än han borde ha varit.
En stilla, djup sorg utan bitterhet.
Jag kan icke vara något för honom.
Icke för det jag är för liten.
Jag känner mig mera helgjuten och stark, men vi äro för olika.
Det fasta, stadiga, trofasta, som fins hos mig, fins icke hos honom.
En stilla, djup sorg, som skall uppfostra mig och samla alla mina möjligheter kring en enda kärna: kärleken till honom och hans lifsgerning, – det bästa af honom, det som står qvar när allt det tillfälliga och ytliga fråndrages.
En stilla, djup sorg, som skall lära mig vara god emot menniskorna, men som skall komma mitt sinne att sluta sig likt en musslas skal, sluta sig kring den perla, som växer derinom: – det som ger smärtan, men också det som ger värdet.
När musslan är död, då skall perlan glänsa fram i dagsljuset.
En stilla, djup sorg, som skall göra mig till aristokrat.
Det råa, plumpa väcker din afsmak.
Min iakttagelse skall bli finare, skarpare, min stil mera smidig.
Du skall förstå mig.
I mitt arbete vill jag tala till dig.
Haf tack för sorgen, älskade!
Det är den som skall inviga mig till mitt konstnärskall.
Men du, men du!
Hvad skall gifva dig kraft att arbeta?
Hvad skall gifva dig glädje af att lefva?
Hvilken vändning skall åter kunna göra dig till den du varit?
Mitt hjerta krymper sig när jag tänker på ditt glädjefattiga lif.
O Gud, – hvarför kan jag då icke /kunna/ vara något för dig!
Hvarför skall min gränslösa tillgifvenhet vara så maktlös att den icke ens förmår skänka ett ögonblicks tröst eller lindring!
18 [febr.]
Han kommer icke.
Han glider ifrån mig.
Han vet jag reser till Malmö i morgon, och ändå kommer han icke!
– – – Jag är dum och obetydlig, han bryr sig icke om mig.
Men han har läst Tavaststjernas bok ord för ord, hvarför skulle han icke läsa mina arbeten?
Och i dem har jag ju alltid tillfälle att tala till honom och kanske säga honom att jag ändå icke är så dum.187
Klockan fattas tio minuter i tio, alltså kommer han icke.
I början var jag lugn, nästan likgiltig, men allt efter som tiden skred fram växte min längtan.
Och så har den långsamt, sekund för sekund dött sin qvalfulla död.
Nu är det slut för i qväll.
Jag sitter här ensam med min gnagande sorg öfver att vara försmådd.
Och detta skall räcka en månad!
Hvilken lidandets tid!
Men jag känner ingen frestelse att förkorta den.
Ty enda medlet att få makt med denna böjelse är att låta den rasa ut, sarga och bränna och sönderslita mitt inre så länge den vill tills den mist sin kraft.
Så skall tiden långsamt börja läka, och det sår som nu svider som eld skall draga sig samman till ett ärr.
Om jag försöker att med ett enda slag kufva denna passion, skall den öfvervinna mig antingen genom vansinne eller sjelfmord.
Nej, må den uttömma sina krafter och mina, sedan kommer det kanske ro och resignation, och jag skall tillfriskna och återvända till mitt arbete.
Gud hvad jag lider!
Mina ögon äro heta och torra.
De ha inga tårar.
Och det är som om bröstet vore krossadt, tomt, ihåligt; fyldt af skärfvor och skälfvande fibrer, en enda blodig förstörelse.
Jag skulle vilja ge mitt lif för ett enda vänligt ord af honom, – och han kan icke ge mig ett enda ögonblick, fast han vet – måste veta hur jag längtar.
Himmels eller afgrunds makter, gif mig ett vapen emot denna lidelse!
Hvart, hvart skall jag fly från dessa obarmhertiga klor, som slagit sig kring mitt hjerta?
Den minsta stegring i denna smärta, och jag föredrager att dö.
Men det återstår ju alltid.
Hvarför kan jag icke pröfva arbetet först.
– – – Det käns som om jag skulle bli tokig.
Jag hvälfver och vänder de olika förslagen i mitt hufvud.
Skall jag helt enkelt återvända till Hörby, skrifva att jag väntat förgäfves, att jag har en förnimmelse af att han endast kommer af medlidande samt att om så icke skulle vara kan han skrifva till mig, och jag kommer.
Men han skall icke skrifva.
Ty det enda han känner för mig är likgiltighet.
Jag tycker att jag borde träffa honom en gång till.
Tala ut en gång.
Följande dag reste jag till Malmö i afsigt att icke återkomma.188
Den 23 Feb. 87.
I qväll har han varit här.
Jag kände mig främmande som om det låge årtal mellan honom och mig.
Och hvad jag nu känner, sedan han gått och jag sitter ensam på hotellrummet är endast smärta.
Jag känner min okunnighet så djupt.
Han gör bördan tyngre för mig.
Kanske är det nyttigt ändå.
Jag kan ingenting bli för honom och han ingenting för mig.
Jag menar om man talar om att ”vara” i tillgifvenhet.
Men det är troligt att sjelfva den smärta jag känner skall verka utvecklande.
Han var vänlig nog men först började han skylla mig för att jag åter varit dissekerande, liksom den gången med brefvet.
Men jag protesterade kraftigt och sade att detta var icke en frukt af reflexion, tvärtom hade jag utan att reflektera följt min egen stämning.
– Hvad mitt hela känslolif dock måtte vara exalteradt, sade han.
Hur jag gick upp i mina stämningar!
Jag skulle försöka att vara lugn.
Särskildt bad han mig vara det för hans skull.
Hvad han mer än allt annat behöfde var just ro.
Sedan talade vi blott om böcker och likgiltiga saker.
Det svalnar.
Låt det dö sotdöden; det är så han vill ha det.
Jag skall sedan tänka på honom med en lugn välvilja.
Men mitt arbete måste vara mer för mig än han.
Jag skall försöka att inrätta mitt lif både som om han funnes och icke funnes.
Vara vänlig och snäll, men icke tänka på honom oftare än vi se hvarandra.
Den 24 Feb.
Lampan står på bordet, och i qväll känner jag det icke som om hennes sken gått ned.
Det är en dumhet att ligga här och betala 4 kr. om dagen till rakt ingen nytta.
Men jag trifs, jag kan skaffa penningar till det, han vill ha det så, och jag tror att jag skall blifva botad.
Ju mera sällan han kommer, dess snarare skall jag bli det.
Hvar gång jag sagt honom farväl är det alltid som om det gamla ville vakna.
Jag var främmande i går.
Hvarför var jag det!
Han har då åtminstone sagt mig så mycket om sig sjelf, att jag kan betrakta mig som hans vän utan att vara för egenkär.
(Jag ändrade ordet, ty ”väninna” har en sådan bismak af kurtisförhållande.)189
Hvarför kan jag icke vara vänlig, enkelt och naturligt!
Det kan ju icke missförstås.
Jag har ingenting att frukta.
Han har sagt mig så mycket, att det icke kan anses påträngande om jag behandlar honom som en gammal bekant.
”Jeg trænger till ro,” sade han.
– Om jag kunde vara glad och vänlig!
Det kan jag, om jag icke är låg och egoistisk.
Jag skall tänka på honom och icke på mig sjelf.
Hvad gör det hvad han tänker om min okunnighet, blott han kan känna hvila för sinnet af mitt deltagande, af mina små omsorger.
Den som håller riktigt af någon glömmer sig sjelf.
– Han sade i går att han skrifvit
Disraeli för att kufva sin egen äregirighet.190
Jag har arbetat lugnt och stadigt i dag.
Och hvarför skulle jag icke vara lugn!
Om icke i morgon, så på öfvermorgon, och om icke på öfvermorgon så en annan dag.
Jag skall nog få tillfälle att visa honom det äfven jag kan vara lugn och harmonisk.
Och i mitt arbete vill jag vara sjelfständig.
Hålla i stadigt.
Icke låta tanken på honom tränga sig in mellan mig och det.
Jag skall vara god, lugn, snäll och naturlig i mitt sätt, när han vill söka upp mig.
Men hvarje minut som jag icke ser honom skall han vara som utstruken ur mitt lif.
Ett gammalt minne.
Jag känner det så i qväll.
Han kan ingenting bli för mig, och jag kan ingenting bli för honom.
Vi hafva hvar sin verld.
Men det kan finnas välvilja.
Och den skall få utveckla sig som den vill, bli till hvad den vill, dö när den vill.
Och när den dör skall den slockna som lifvet slocknar under en sömn; utan smärta.
Så dör ju ofta den som lidit mycket.
Och vi båda skola ha ett vänligt minne mer, – blekt som en téros, men utan taggar.
Det skall vara enda minnesvården.
Och jag skall ha duktiga, starka arbeten att tumla i gräset, rödkindade barnungar att glädjas åt.
Det som sofver under tufvan der, var mindre än en dröm.
Sof, sof! – – – kärt för mitt minne.
– Sof, sof! – ostördt af stormar.
Den gudarne älska dör ung.
Inte skall man sörja för det!
Glädjas.
Jag är glad i stillhet.
Tack för hvad du varit för mig.
Det var mer än jag kunnat begära.
Lägg din hand i min, och vi skola tillsamman se hur det dör; leende mot hvarandra.
Det är ju så du vill!
Ro, säger du?
Lik en sommarqväll sjunker den ned öfver mitt sinne.
Jemvigt – jemnmått – – – jag skall finna ro i mitt arbete.
Och det som har varit skall ha mognat mig.
Skall du möta mig en gång och se att jag blifvit en konstnär?
– Kanske.191
Den 25te Feb.
Icke i afton, och kanske icke heller i morgon.
Jag vill vara lugn.
Det är ju godt för mig att det dör.
Det får icke bli vrede och icke bitterhet hos mig.
Han har intet ondt gjort mig.
Jag vill icke vara liten och futtig.
Jag skall vara stor nog att se tillbaka på honom som på ett vackert litet minne.
Han är mig öfverlägsen i kunskaper, men som menniska och karaktär är jag honom vuxen.
Jag vill icke bli nervös och icke ryckas ur min bana.
Jag vill icke bry mig om honom, ty jag vill icke sträcka ut till ett stort famntag, då man räcker mig blott ett finger.
Men jag vill minnas honom med vänlighet.
Jag skall stanna hemma till nästa möte, och jag vill icke på nytt afbryta min gymnastik, men jag sitter inte här qväll efter qväll, utan om jag har lust att arbeta.
Det blir icke i förargelse jag går ut.
Men jag har lof att bli likgiltig för honom, när han inte gör sig mera mån om att hålla mig qvar.
Axel har varit här i qväll.
Det var så trefligt.
Jag satt vid mitt skrifbord och sydde, när han kom; lampan tänd på bordet framför mig.
Han tog en stol och satte sig bredvid.
”Jag tror du sitter och lappar en klädning?” – ”Jaha.” – ”Hvem skulle tro en blåstrumpa om att ha så nyttigt arbete!”
Jag var glad och vänlig; fullkomligt otvungen.
Det var som om han varit en bror eller dylikt.
Jag tycker att vi kommit hvarandra närmare än någonsin.
Det står något i Arne Garborgs Mannfolk, som Axel läste upp för mig en gång och som jag sjelf är alldeles betagen i:
”Da tok Georg han i Haande og sa med eit Mæle, som lyddest mildt:
Du skal ikkje vera so stur, Gut.
Du ser, du slepp ikkje fraa dette utan Havari; tak det med Mod, Laurits.
Ver resolutt som Reven i Glefsa; riv Foten av deg og frels Livet.
Ein skulde stella seg so, at ein hadde eit Menneske umframt seg sjölv, som ein aldri turvte ljuga for; men det er ikkje greidt, og du lyt berga deg forutan.
Du er ein rædd Mann, Laurits, og Lygn er rædd Manns Verje.”192
De orden, att hvar och en menniska borde ha en att kunna vara ärlig emot, äro som tagna ur mitt eget hjerta, ur min egen längtan.
Hur har jag icke sökt efter detta enda!
Efter att få ett öfverordnadt förhållande, – jag menar icke afgjordt ett kärleksförhållande, jag menar blott att jag en gång ville ha det så, att det fans en menniska, som afgjordt stod mig närmare än alla andra menniskor, just när det gälde att tala sanning.
Att jag till honom ensam kunde tala om mig och om alla andra menniskor och veta att det så stannade mellan honom och mig.
Jag blir inte någon hel menniska förr än jag träffar på denne.
Och lyckas jag aldrig finna honom, så skola mina möjligheter aldrig utvecklas till hvad de borde blifva.
Axel har varit någonting ditåt för mig, men efter Stockholmsbesöket var det som om vi drefvo ifrån hvarandra; det kom af att jag ej var så fullt säker på honom att jag åt honom kunde offra alla de andra vännernas förtroenden.
Det var således ingenting helt.
Och så är han så ung, och så visar han ingen kraft i arbetet.
Det gör att man känner sig icke så säker.
När jag träffade Brandes hoppades jag på nytt.
Hans kärlekshistorier komma icke mig vid: det är icke en älskare jag söker, och den lilla anstrykningen af erotik skall försvinna som lätta perlor af kolsyra.
Men kan han, som är så splittrad af sina kurtishistorier verkligen samla sig till något sådant som en stadig vänskap: – kamrat mot kamrat?
Och så måste jag gå vidare för att söka.
Det gör ingenting att jag är gammal; det är icke kärlek jag begär, allraminst trogen kärlek.
Ett fast kamratskap bara.
Det är hvad jag vill ha.
Just hvad det var mellan Axel och mig de första åren, men varaktigt.
Den ”rätte” må gerna för mig ha älskarinnor och hustru och hvad han vill.
Som det nu är står jag och väger mellan två:
Brandes med erotik och Lundegård utan erotik.
Lundegård kan ge mig en hel menniska, Brandes en hundradedel af en sådan.
Skall det komma en tredje, som jag ännu icke känner, och som skall attrahera mig starkare än dessa två?
Jag känner mig så stark i qväll, och så trygg i medvetandet om min styrka.
Trots allt slagg, som fins hos mig, är jag dock värd att behandlas som jemnbördig af en bra karl.
Jag skall nog också finna denne man; lika godt hur och när, men från den stunden skall ”herr Tobiasson” vara på det klara med det öfver- och underordnade i sitt förhållande till menniskorna.
Jemvigten skall ha inträdt och Ernst Ahlgren vara en fullhamrad, fullödig karaktär.193
Du – som jag kan se in i ögonen utan att blygas, derför att du skall kunna förstå mig.
Du kan få vara min son, min bror, min hvad du vill; det gör ingenting till saken.
Förtroendet är grunden, lika mycket hvad byggnad som kommer att uppföras derpå.
Jag är visst dum, när jag tror att Brandes så afgjordt är i stånd att leda mig.
Den väg, som passar för min individualitet kan jag nog bättre hitta sjelf.
Det är svårt för honom att bedöma af hvilka böcker en qvinna, sådan som jag, kan ha mest att lära.
Han rekommenderade mig Fantasterna.
Den lärde mig intet.
Det var märkvärdigt att en sådan bok kunde skrifvas på 50-talet.
Voilà tout!
”Mannfolk” har som roman stora fel; den rör sig med för många personer, så att författaren ej hinner med att individualisera dem alla.
Men den ger mig – qvinlig skribent som jag är – en mängd nya synpunkter, ty den är skrifven med ett så utprägladt könssinne.
Den är så uteslutande en mans tankar och en mans iakttagelser.
Den liknar en lykta, hvilken genom att bryta sitt ljus mot mina qvinliga erfarenheter kommer dem att taga form och skilja sig från mörkret, hvari de förut lågo dolda.
Intet är så fruktbärande som en sådan det qvinligas och manligas sammanstötning.
Af detta är det framtiden skall skapa helhet och lif, der det nu blott er splittring och teorier.
Jag skall läsa boken omigen.
Jag har ännu mycket att hemta der.
Af samma orsak som Erik Grane gifvit mig så mycket.
Jag lägger mig nu, utan att ha sett det lilla majestätet hvarken i går eller i dag.
Mitt hjerta slår lugnt och mitt hufvud är svalt.
Jag känner ingen förödmjukelse öfver att han drager sig tillbaka, ty jag börjar inse att jag som menniska är lika mycket värd som han.
Hans boklärdom bländade mig i början, så att jag dignade ned liksom Paulus och ropade: ”Herre, Herre!”194
Men jag skall resa mig, och jag skall vara starkare än förr; mognare och mera viss på mig sjelf.
Jag kan stryka mitt hufvud mot din axel – Cæsar, – men jag känner mig icke längre förkrossad af din storhet.
Jag gläds åt dina smekningar som man gläds åt nyponblommor vid vägen, fast man vet att morgondagen skall sopa dem bort med den ringaste vindpust.
Mitt lif har varit så kargt, och min väg har gått öfver hårda hällar, nu kastar jag mig ned ett ögonblick på mjukt gräs och stryker deröfver med min hand.
Jag ler bekymmerslöst mot sol och blå himmel, ty jag har trotsat så mången ovädersdag: hård vind skrämmer mig inte.
Jag trycker mina läppar mot dina, svalt och passionsfritt som qvinna kysser qvinna, ty för mig fins ej detta ”jag törs ej”, och jag håller dig kär som man håller af en snabb liten fågel, ett sjelfsvåldigt barn.
Du gläder vandraren, hvars fötter äro ömma.
Men snart är han uthvilad; då reser han sig och fortsätter sin väg.
D. 26te Feb.
Klockan är åtta.
Jag har gjort toilett, men enkelt och hvardagligt.
Det betyder icke mycket om han gör det eller ej.
Kommer han, så heter det som vanligt: jag skall strax gå.
Kommer han icke, så väntar jag honom i morgon liksom jag väntat i dag, i går och i förrgår.
Jag är lugn och liknöjd.
Det skall bli godt att få slut på denna Köpenhamnsvistelse, om jag då hunnit bli riktigt botad.
Jag känner nästan på mig att han icke skall komma.
Lampans sken tycks mig redan mörkna.
Men jag längtar icke.
Det är icke längre någon så stor glädje att se honom.
Det gläder mig nästan mer att se kamraten.
Hur han menar det vet jag åtminstone.
Vi ha redan hunnit tråka ut hvarandra, B. och jag, derför att vårt förhållande till hvarandra är skeft och halft.
Men om jag gör goda arbeten och kan skaffa mig ett namn, så är det troligt att vi framdeles bli vänner.
Till det skall min hand alltid vara färdig att läggas i hans.
Half nio!
Det gnager en smula i bröstet.
Det vill kännas som en förödmjukelse, – som om jag vore en af dessa vanliga qvinnor, hvilka då de kastas undan icke äro annat än utslitna trasor.
Jag skall öfvervinna det, och utan att det får stanna någon bitterhet qvar efter smärtan.
Jag är väl ingen småsjäl heller!
Jag lägger undan mina anteckningar så länge tills det är för sent att han kan komma, ty det gör mig nervös att tänka på att han icke får öfverraska mig.
Fasthet och sjelfbeherskning, gamla Ernst!
Du är icke någon trasa.
Lugn.
Ro. Jemnmått.
Ingen nervös liflighet emellanåt.
Harmen kokar inom mig.
Men jag vill kufva den.
Medlet!
Han tycker sig kunna behandla mig hur han vill.
Ursinnet hotar att qväfva mig.
Men det är jag som skall bli herre öfver det i stället.
Jag har försökt att läsa franska men det går icke.
Min tanke följer icke med.
Jag har tändt ett af ljusen jemte lampan, för att få bort denna tyngd, som hvilar öfver rummet.
Det är icke längtan längre.
Jag vet att han icke bryr sig om mig.
Nej det är en obändig naturs raseri öfver att nödgas tåla, – att icke kunna, icke få resa sig eller hämnas.
Jag vill icke ha en brytning.
Jag vill icke att vi skiljas som ovänner.
Jag vill att han rent literärt sedt skall blifva min vän.
Jag skall med alla medel som stå mig till buds söka att uppnå detta.
Hvad det gör godt att såhär få tala med sig sjelf, bara låta pennan löpa, drifven af ett oresonligt ordsvall.
Det är som att ha en menniska att utgjuta sig för, det lättar.
Jag skrifver icke derför att det kan vara af intresse för mig eller andra att framdeles liksom i en fonograf höra hur jag måste qvida och jemra mig – – – – – 195
Jag blef icke glad.
Men jag var vänlig, lugn och naturlig.
Och han tyckte om det.
Jag såg så god och förståndig ut, sade han.
Och jag var så ärlig, så ogenerad, så kry och munter.
Jag vet ju att det är slut nu och att jag skall ha kraft att bära det.
Så behöfver jag inte vara skygg och ängslig.
Han såg på mig, med välbehaget lysande ur aflånga ögon.
”De er god og de er söd, og de er brav og de er smuk,” se der det beröm jag fick!
Och han sade att han snart vill komma igen.
Jag frågade om han ännu trodde att jag skulle komma att hata honom, längre fram.
– Gud ja!
Om två-tre år skulle jag icke ens vilja helsa på honom på gatan.
– Sådana äro qvinnorna alltid, särskildt skrifvande damer.
– Jag trodde då att jag inte vore lik de andra, ty jag hade aldrig kommit att hata någon som jag hållit mycket af. – Så var det med Mandfolk, de brukade för alltid hålla af dem de en gång hyst varmare känslor för.
Och särskildt hyste han sjelf en stor aktning för sina förgångna känslor.
Härom dagen hade han på gatan sett en dam, som på afstånd liknade någon han varit fästad vid då han var 25 år.
Och han hade tänkt vid sig sjelf: om hon kunde stiga upp ur grafven, hur skulle han då ta det, när han såg henne lefva som förut? ”Gud, jeg skulde flyve i Hendes Arme.”
Och han satt och såg så snäll och rar ut, min stackars bortkurtiserade hjelte.
Han strök öfver min kind och smekte min haka, medan han med en fuktig, blank blick satt och såg in i mitt ansigte.
”Jeg kan saa godt lide Dem.”
Stackare min!
”Det rörte mig saa, at De föler Medlidenhed med mig, det saarede mig slet ikke.”
”Jag skulle ju icke vara menniska, om jag icke gjorde det.”
Och så till sist sade han att jag var ”meget mere Menneske” än man från början kunde antaga.
Det tycks således arta sig som om det efter många, många pröfningar ändtligen kunde bli vänskap af.
Och när det så blir, då skall du se, G.B., att jag verkligen kan vara något för dig.
Att man godt kan sakna boklärdom, och ändå vara en fin och fast karaktär.196
Den 28 Feb.87.
Jag är lifsled.
Jag längtar efter honom, och jag ser i honom jemte den store mannen en narr.
Jag skulle vilja ha ro. Ensamhet.
Jag ville vara död.
Nirvana, – se der den stora lyckan.
Jag har haft besök nästan hela dagen.
De ha plågat mig, dessa menniskor, som störa mig i mitt arbete och ingenting ha att gifva.
När jag icke ser honom är det som om jag älskade, och då jag ser honom är jag likgiltig.
Jag önskar ett slut på detta.
Jag känner mig bunden af honom.
Qvinna utan kärlek – – – – konstnär utan konstnärlighet – – –
D. 2 Mars 87.
Klockan är tio.
Det är icke lifsleda jag känner, ty det är icke tanken på sjelfmordet, som uppfyller mig.
Men jag känner en sorg så djup och mörk, så ogenomträngligt svart, som om det aldrig kunde bli dag mer.