Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förvånad och salig stod han första gången omgifven af denna jättelika och kraftfulla natur, och betraktade hänryckt de höga bergmassorna, hvilkas toppar, här och der genombrutne af någon naturens revolution, tycktes vidröra himmelens fäste.
Hvita molnmassor flögo genom öppningarne, och dröjde här och der på höjderne.
An tyckte han sig se en af Ossians andar: «The spirit of the hardened Frowns,» än åter, «a gloomy messenger of the Tomb,» och än en skimrande skepnad «a lovely shade,» som vinkade sin qvarlemnade älskling «to the happy Halls of Odin.»
– I Frankrikes hufvudstad, «Europas praktförmak,» uppehöll han sig en längre tid, och hade derunder tillfälle att beundra detta lifliga, intressanta, vänliga folk, bland hvilket äfven ringare individer skulle kunna göra mera giltiga anspråk på umgängeston och savoir vivre, än mången uppblåst bördsaristokrat i andra länder: detta folk, rosdoftande och friseradt, som i sin boudoire synes så vekligt och småaktigt; men hvars mod och bragder förmått skaka och förvåna verlden.
– Med inre rörelse och förtjusning såg han Rhenens sköna stränder.
«A blending of all beauties streams and dells
«Fruit, foliage, crag, wood, cornfield, mountain, wine
«And chiefless castles breathing their farewells
«From gray but leafy walls where Ruin greenly dwells
»Adieu to the fair Rheine.»
I Tyskland, Europas universitet, uppehöll han sig en tid, hvarunder han gjorde sig närmare bekant med detta folks så egna litteratur, der skaldekonstens heliga fäder tala i gåtor, som oraklet i Delphi, och från hvars dunkla helgedom abderiterna i norden hemtat mönster för sitt skaldskap, och bildat sitt skönhetssinne, fast de nu, liksom deras bröder i Abdera, nödgats läsa in sitt konstverk för dess oanvändbarhets skull.
Reflektioner af dylik beskaffenhet sysselsatte vår resande under hans vistande i Tyskland, men med de sköna derstädes äfventyrade han ej något misstag: de voro så långt ifrån att likna hans ideal, tyckte han, som det vakna tillståndet är vida skildt från det slumrande (ett magnetiskt slummer torde han hafva ment).
Deras kallbräckta enthusiasm var himmelsvidt skild från den varma, söderländska lifligheten hos det arabiska mönstret.
Sålunda seglande, åkande och vandrande, reflekterande och jemförande kom han slutligen,
Gud vet bäst huru, till Köpenhamn, der han dock ej länge uppehöll sig, utan att hafva som hastigast tagit dess förnämsta märkvärdigheter i ögonsigte, samt på närmare håll, hoc est, med tillhjelp af operakikare, sett H. M.
Konungen samt
Oehlenschlæger och fru Heiberg, mamsell Fieldsted och spelmannens och improvisatörens författare m. fl., hvilket allt, i förbigående sagdt, väl ej kan kallas otidig nyfikenhet, beslöt han, att ofördröjligen företaga färden till sitt eget fädernesland, hvarifrån vinden öfver sundet förde honom helsningar allt då och då.
«Do, re, mi, fa, sol, la si.» –
«Svart, fru doctorinna?» for hon för-
«vånad tillbaka «svart? – svart är
«resefärg och brudfärg och galafärg
«och i Rom furstebarnsfärg, och i Spa-
«nien är det en Rikslag, att hoffolket,
«likasom i Marocco Judarne, skola gå
«klädda i svart.»
Jean Paul.
I en vacker, ljus våning, belägen i midten af staden och med utsigt åt torget, residerade baron Sonnenstern sedan några timmar, hvarunder han gjort sig temligen förtrolig med sina nya comforts; och satt nu och språkade med dagens tungor: tidningarna.
Han hade redan bytt komplimenter med den fashionabla Statstidningen, lyssnat på Minervas gnat och Aftonbladets speord, då han bland
Allehandas många intressanta notiser äfven fann en angående theatern, som förorsakade, att han straxt kallade sin kammartjenare och affärdade honom till herr Berg.
Sedan munsjör Nicolai för bättre minnes skull upprepat det enstafviga namnet två gånger, aflägsnade han sig för att utträtta sin herres uppdrag, hvilken emellertid, och i väntan på hans återkomst, höll ett litet «Back-Parleur» med sjelfva huldgudinnan Freja.
Monsiör
Nicolai kom snart tillbaka med den underrättelse, att herr Berg sjelf icke hade tid, men att en af hans elever skulle uppvakta «monsieur le baron» i hans ställe.
«Det är godt Nicolai,» sade baronen småleende åt den något egna benämningen på en hårfrisörs handtlangare, och fortsatte sin läsning.
Den blef afbruten genom en knackning på dörren.
Den främmande inträdde.
Det var en högst gentil ung man med barbe du chât och en intagande frisure, käpp med långa dofsor och lorgnett i halsked.
«Ni har önskat, Herr Baron! –»
«Ja, ja,» sade baronen med en flyktig blick på den smakfulla cheveluren, i det han tänkte vid sig sjelf : «det der är inte så rasande, för att vara af en elev; hans mästare måtte just vara en öfversittare i professionen,» hvarefter han yttrade: «Är min herre färdig, jag har brådtom!»
«Oui monsieur parfaitement!»
«Nå så var god och börja,» bad baronen i det han kastade en handduk om sin hals.
«Som ni behagar,» sade Adonis och tog graciöst en pris ur en gulddosa – «Nous commencions!» tillade han derpå, utan att röra sig af stället.
«Men, min herre, så skynda då!» ropade baronen otåligt.
«Ni hör ju att jag har brådtom.»
«Nå, nå, vackert, min baron!» sade främlingen stött, «jag gör det allsicke för vinst skull.»
«Nå, så för tusan! gör det con amore,» ropade baronen med stigande otålighet.
«Nå väl,» sade Artisten härskande sig och drog upp ett stort papper med noter.
«Per ubbidir la» och nu sjöng han med stark och välljudande röst Italienska skalan »Do, re mi fa sol la si do etc. i tre oktaver fram och tillbaka. «Hum!
Comme ça, jag har gått för fort, det märkes straxt på rösten; trenne trappor upp och lika många ned, diable! det står ingen ut med!»
Förvånad stirrade baronen på sångaren, hvilken, så snart respirationen åter kommit någorlunda i ordning, fortfor: «Falcetten, monsieur le baron, är röstens flageolettoner toner: man bör vara angelägen om att den får sin tillbörliga mjukhet och skönhet (jodel), entendez vous?
Men för att gifva er ett begrepp om ett riktigt föredrag i sin helhet, så vill jag sjunga för er Rossinis ««Il rim provere,»» det är ett charmant stycke orden af Metastasio? (sjunger)
«Mi lagnerò tacendo» (ici vous rester un peu pour tirer la respiration;)
«Della mia sorte amara» (con spirito!)
Ah! (un soupir!) «ma ch’io non t’ami, o cara,» (här kan man anbringa en tremulant på fame voili «ca – – – ra» – med tremulanten är herr Berg mycket noga!)
«Ni exequerar den också med en berömvärd noggranhet,» sade baronen, hvilken uppträdet nu började roa, «behagar ni fortfara!»
«Maestoso, «non lo sperer da me no (här böra tonerna dö bort och försvinna som ett sakta eko i en harmonisk suck).
«Vous avez une belle cadence!» försäkrade baroneten, som under tiden intvålat sin haka och nu var sysselsatt med det infama verktyg, som Baggesen rättvisligen kallar «hin gudspidsk som
«Hudfledter, skiænder, brænder, bider,
«Skamferer, skiærer, sönderslider,
«Lig Middelaldrens Attila
«Hvær Modstand ham i Farten stöder
«Paa hans förfærderlige Tour
«Nordvest, sydvest, frem og tillbage,
«Midt paa, tværs om, og kring din Hage
«Hvor snart af Skov og skiøn Natur
«Af Krat, og blomstrende Kultur
«Og hvad der ellers laer sig rage
«Der bliver meget lidt tillbage. –
«Ursäkta mig, min herre!» sade nu baronen, i det han slog Eau de Cologne på handduken och försigtigt vidrörde sin afskalade haka, som i dag, för lektionen, väl fått en och annan ömtålig punkt, den der vid spritens annalkande gaf sig tillkänna.
«Ursäkta mig, min herre! jag ämnar mig på operan, klockan är snart half till sju och – – »
«Magnifikt, min herr baron! jag ämnar mig också dit, det är en féerie comedie af Mozard.
Ni får då tillfälle höra mamsell Lind.
Hon är en af Herr Bergs elever, liksom er ödmjuka tjenare.»
«Så! fägnar mig.»
«Jag får då äran rekommendera mig au revoir.»
«Coda! fördömda pratmakare!» mumlade baronen för sig sjelf, i det han drog på sig sin lifpäls och tryckte hatten öfver de obrända lockarne, som i anseende till sånglektionen förblefvo utan handläggning, hvarpå de ingalunda förlorade.
Baroneten vandrade emedlertid åstad i det klaraste månsken.
Det oaktadt var lycktan i brinken tänd, och lyste med ett rundt, rödaktigt sken, likt månen i Preciosa.
Han gick förbi slottet, öfver Norrbro, lemnade Gustaf Adolfs bysten till venster och befann sig snart på Amphiteatern bland en mängd lorgnerande dandies af båda könen.
Orchestern började, men det var icke Mozarts Zauberflûte, utan den romantiska ouverturen till Euryante, som den tiden var nästan lika mycket omtyckt, som Lucie kort derefter.
Herr Adolar hade redan upplåtit sin mun, och med en viss halfqväfd halsduksstämma falcetterat: «uti mandelträdens lunder &c.; mamsell Lind, som Euryante, hade, helsad af publikens applaus, sjungit den vackra cavatinan:
Eko i dalen &c.;» och fru Enbom framvåndats sina försäkringar om vänskap; då, midt under dennas komplott med Lysiart, baronen, hvars uppmärksamhet icke mera var så fängslad vid scenen, kastade en blick omkring sig bland åskådarne.
På en gång bleknar han.
«Hvem är den svartklädda damen der, med det blonda barnet på sitt knä?» sade i detsamma hans granne, som med beväpnadt öga tycktes med lifligt intresse betrakta en person på första radens loge. «Känner ni henne?»
«Inte!
Ella è afflitta – hon har sorg! sådane enkor och en faderlösa kunde man med nöje «söka upp och trösta!» fortfor frågaren.
Emedlertid voro flere ögon riktade åt samma loge, och den svartklädda började väcka allt mer uppmärksamhet.
Hon tycktes vara helt och hållet okunnig derom, ty hon lemnade uteslutande uppmärksamhet åt operan, och under mellanakterna lekte hon med det lilla barnet, som satt på hennes knä, och som tycktes vara allt för litet, för att kunna hafva något nöje af operan.
En svart spetsslöja betäckte den sköna qvinnans hufvud, hals och skuldror.
Som hon satt i en af sidologerne, och sålunda hade svårt att se, hvad som tilldrog sig på samma sida af teatern, vred hon sig åt sidan, för att kunna uppfatta scenen vid vattenfallet, som förekommer helt nära kulischen.
Nu såg baronen hela den fina, välkända profilen och en del af halsen, som intill slöjan lyste alldeles bländande hvit.
Några minuter sednare möttes deras blickar.
Var det inbillning, eller sprungo verkligen några nya rosor upp vid randen af det mörka floret? baronen tyckte så; han fick dock ej tid att öfvertyga sig derom; ty i ögonblicket vände sig den svartklädda bort, hviskade några ord till ett äldre fruntimmer, som satt bakom, upplyfte derefter barnet i sina armar och lemnade logen.
Baronen hade ej förr märkt denna rörelse, än han, anande dess orsak, med en otålighet och en brådska, som stod illa tillsammans med det gentlemanlika i hans hela personlighet och sätt för öfrigt, gjorde en skyndsam reträtt i trängslen.
Här trampades en tå, här snuddades flöjerne af en rosentyllsbarett, här skrubades en toque ur sitt esse, här föstes en bedofsad käpp till sides med en sådan fart, att den derpå hvilande hakan, beröfvad sitt tillfälliga stöd, föll centnertung på den framför sittande damens pellerin, och befann sig sålunda plötsligt i färd med en glänsande boas; en arm slängdes pocker i våld, just då den skulle transportera en delikat pris till egarens näsa, och de dyrbara kornen förskingrades till ringa fromma för grannarnes ögon.
Han, hvars otidiga brådska förorsakade all denna oreda, hade emedlertid, omedveten af den förstörelse han åstadkommit, eller till äfventyrs helt och hållet liknöjd derför, hunnit dörren, och skyndade de välkända gångarne uppföre, hviskade några ord vid en af första radens vaktmästare, ilade derifrån åter ned för trappan och ut på gatan.
Här var det mörkt som de 3 första skapelsedagarne, knappt kunde baronens vid det starka ljusskenet vanda ögon i det djupa plötsliga mörkret urskilja de närmaste föremålen, men icke förr hade han hunnit vänja sig vid den hastiga omvexlingen, än han öfvertygade sig att han icke misstagit sig.
Några få steg från stället der han stod, blef han varse den person han sökte, som med lilla barnet uppsteg i en vagn, hvilken genast derefter rullade långsamt bort.
Baronen styrde sin kosa åt samma håll och hade icke svårt vid att följa dess fart, som ingalunda var brådskande.
Han hade dessutom en säker ledare: kärleken.
Visst skeno lycktorna matt, månan lyste icke mera, och skymningen sänkte allt då och då en förlåt mellan honom och hans synmål; men han förlorade det dock icke ur sigte, vagnen stadnade nu framför en öppen port, vagnsteget nedfälldes och ett fruntimmer steg ur och ilade upp för trappan.
Här såg baronen icke annat än en mörk förstuga, som gapade honom emot.
En dörr öppnades och vid den ljusstrimma, som stal sig ut, såg han Arabella med barnet inträda.
Ett ögonblick höll baronen tvekande handen på nyckeln, men han besinnade sig och drog den hastigt tillbaka.
Han ville icke så ögonskenligen mot hennes vilja närma sig henne.
Han kände icke hennes nya förhållanden.
Nu såsom vanligt satte han henne i första rummet och sig sjelf i andra.
Han öfvervann sin egen längtan, sitt hjertas önskan, för att skona henne för en öfverraskning, som möjligtvis kunde försätta henne i bryderi.
Efter att noga hafva tagit märke på huset, aflägsnade han sig med föresats, att först dagen derpå återvända, för att besöka Arabella, då han vid ankomsten till
sitt logis emottogs af den gamla pratsamma portvakterskan, som i städerskans ställe för aftonen åtagit sig baronens uppassning.
«Han klappar svagare: hans hand med möda
«Förmår att hjertats önskan understöda.
«Nu öppnas dörren: han ser en varelse
«Bekant; men ej den efterlängtade.»
«Det är allt bra, min gumma,» sade baronen upprymd och hjertligt leende åt den gamlas beställsamhet vid ordnandet af hans thebord, och han rogade sig, att under tiden språka med henne ; helst han såg, att det var för henne ett nöje.
«Hvem bor i det stora hvita huset på – gatan med gröna löfverket och förgyld á la grecque på façaden?» frågade han slutligen, sedan han fått gummans språklåda i gång.
Hon blef plötsligt alfvarsam, och kastade förstulet en blick på baronen.
«Och hvarföre så, kära herre?» frågade hon tillbaka efter en stunds tystnad.
«Åh! ingenting, jag önskade blott veta. –»
«Bry er icke derom:
ni är en så god, ung, vacker herre; bry er icke derom, icke alls!»
«Hvad nu!
»sade baronen leende, »spökar der?»
«Spökar?
Ja! onda andar hålla till der; det är visst: bry er icke derom, kära herre.
Utan att rätt veta orsaken, erfor baronen en obehaglig känsla vid detta gummans tal, som beledsagades med en skakning på hufvudet, och framfördes med en högtidlig sväfning i rösten; icke destomindre sade han med ett tvunget leende: «Ja, ser du min gumma! jag har alla dagar tyckt om det öfvernaturliga; spöken äro just lockande för mig: jag har länge haft lust att en gång se dem på närmare håll, men du talar väl liknelsevis eller hur?»
«Ja! – nej! – allt som man tar det; men i huset med gröna guirlanden är icke allt, som det bör vara; lita derpå.
Hvar menniska vet det utom – – utom sådane unga främlingar, som ni,» tillade hon med en varnande åtbörd och en blick full af alfvar.
«Jag vill slå vad, att du talar hyperboler; der bor säkert en vacker qvinna, en farlig, men icke ond ande: är det icke så?»
«Farlig och ond, båda delarne!»
«Och skön som en engel, icke så?»
«Som en fallen engel.
Jag säger än en gång, akta er, kära herre!
Har ni sett henne?»
«Ack, du store! – då är det för sent!» ropade gumman med oförställd ångest; «det är för sent!»
«Hur så ? klockan är ännu icke tolf: vid midnatt är andarnes tid,» skämtade baronen, men de lekande orden kommo ur ett kallt bröst.
«Och hennes också!»
«Menar ni,» sade baronen plötsligen tankfull, «att jag skulle kunna få tillträde ännu i afton?»
«Få tillträde?» upprepade gumman spefullt; «helt visst ni och hela verlden, hvad stund som helst, om det ock vore hennes sista!»
«Men alfvarsamt, min gumma! hvad säger man om den der sköna qvinnan, och hvarföre är hon svartklädd?»
«Svart?» sade gumman, som icke hörde mer än början och slutet af baronens fråga, «ja, som ni säger, svart som jorden! – ««hvad man säger?»» Fy, hära herre fy, fy! det må ni fråga de unga eleganterne här i staden: det är ingen, som icke är bekant, – som icke är som barn i huset.
Nu var baronens tålamod slut.
Han sprang upp.
«Och jag säger det är osanning, den största, den svartaste en giftig tunga hopspunnit,» dundrade han:
«tag hit min pels! det är blott smädelse, gement förtal.»
«Ja, så säga de alla – stackare! till en tid, och hon ställer sig så god, den ormen.»
«Det är nog,» afbröt baronen; hvar är min hatt?»
«Ni har den på er!»
«Mina galoscher, ville jag säga?»
«Ni har dem äfvenväl, herre!»
«Hum!»
«Gå inte ut i natt, kära herre!» bad gumman; men baronen svarade ej, utan aflägsnade sig skyndsamt.
«Den ungdomen!» mumlade den gamla, under det hon lyste honom utför de slippriga stentrapporne.
Det är förgäfves att söka skildra den unga mannens känslor, då han vandrade den sena timman öfver de ödsliga gatorne mot norrbro.
Dyster blickade han ned i den mörka strömmen, som brusade lik stormen i hans egen själ.
Några ljuspelare från fönstren af de kringliggande husen och närstående lycktorna gledo öfver den rörliga vattenytan, och darrande spredo sig ljusmassorna på de krusiga vågorna.
Högtidlig blickade kung Gustaf Adolf ned från sin piedestal med sina fyra drabanter.
Vakten ropade tolf, då baronen svängde förbi operahuset.
Ankommen till det omtalade hvita huset med festonerne, fann han öfra våningen starkt upplyst, då deremot den undra var helt och hållet mörk.
Han gick genom porten, som stod öppen, till förstugan, hvari en bronslampa spred ett klart ljus.
På ömse sidor voro dörrar, som alla voro lästa.
I trappan mötte han betjenter i livré, och från öfra förstugan blef han införd i en tambur; och då han lemnat sin öfverrock, inträdde han i salongen.
Han genomgick flere gentilt möblerade och eklärerade rum.
Nu hörde han sorlet af röster.
En grufligt smärtsam känsla genomfor honom och liksom skar hans hjerta.
«Bed din fru,» sade han hastigt till betjenten, som följde honom, «komma hit ut på några minuter; en främling önskar ett enskildt samtal.»
Betjenten såg litet förvånad på baronen, men just denna blick öfvertygade honom om det opassande af en motsägelse.
Baronens hela utseende och hållning tillät ingen tvekan.
Betjenten gick alltså att uträtta sitt uppdrag, och hörbart klappade baronens hjerta de få ögonblick, som förflöto, innan hans ärende kunde vara utfördt.
Ändtligen flögo dörrarne upp, och en elegant klädd dam inträdde.
Baronen studsade.
Ett bländande skönt, icke helt och hållet obekannt ansigte mötte hans blick: »bekant, men ej den efterlängtades.»
Långsamt och liksom för att gifva baronen, hvars lifliga öfverraskning icke blef oförmärkt af den, som länge behandlat männer, som dockorna i ett spel, tid att sansa sig, nalkades den sköna värdinnan sin bleka gäst.
«Det är en högst angenäm öfverraskning, Sonnenstern, att se er här; likväl är det andra gången i dag, jag haft det nöjet n’est ce pas.»
«Mamsell Amelie,» sade baronen med en låg men stadig ton och med en ryckning på de fina läpparna, «den sinnesstämning hvaruti jag befinner mig, hvilken icke kan undfalla er, tillåter mig ej göra några förklaringar öfver min dristighet att begära att se er; jag kan blott försäkra, att er anblick har bortryckt en tung sten från mitt hjerta.
Som verkliga syftningen af dessa ord var för den tilltalade helt och hållet främmande, upptog hon dem i en annan mening och den tydning, hon gaf deråt, framkallade i hast en täck färg af tillfredsställd fåfänga öfver det smicker, hon trodde dem innebära, på hennes vackra kinder; och likväl sökte hon i samma stund värja sig från den misstankan, att hon varit tillgänglig derför.
«Kanske har jag den lyckan, att hafva något aflägset tycke med något för er dyrbart föremål, hvars bekantskap ni gjort under er utrikes resa?»
«Tvärtom, mamsell Amelie! tvärtom,» sade baronen med ett det vackraste leende; «kopior hafva aldrig varit min sak.»
«Jag vet det,» afbröt mamsell Amelie, och fortfor i samma ton:
«ni har alltid lutat åt det originella; men kom nu Sonnenstern!
Vi må afgöra den saken en annan gång: ni är min gäst, och det skall vara mig ett nöje, att införa er i min samling derinne; der är mycke, som förtjenar att ses, dock fruktar jag, ni skall finna högst få praktverk.
Kom!»
«Icke nu, icke nu, ursäkta mig mamsell! jag bör icke längre beröfva edra gäster er person, den förnämsta prydnaden i deras lag; ursäkta, jag rekommenderar mig.»
«Nå, icke var det något farligt!» sade baronen, då han, efter förnyade ringningar, blef insläppt af den gamla portvakterskan.
«Bevara mig! är ni allt tillbaka kära herre?
Om förlåtelse, jag måste hemta nyckeln till ert rum; inte trodde jag herr baron skulle vara så snart tillbaka, tålamod bara litet grand!»
Och nu vandrade gumman ned för trapporne och lemnade baronen i mörkret; men baronen var icke i humör att bli ond eller förtretad öfver småsaker: han stod derföre ganska tålmodig i mörkret, och med ryggen stödd emot kammardörren hvisslade han på baletten i Euryante.
Ändtligen såg han ljus skymta och straxt derpå det hvita kråset af gummans mössa.
«Men min vän,» sade baronen följande morgonen, «jag glömde att fråga hvem som bor i den undra våningen af huset med guirlanderne?»
«Återigen huset med guirlanderne!» sade hans språksamma uppasserska, «jag ser det spökar ännu i hågen; hvem som bor i den undra?
Hoffröknar, tärnor, sällskapsmamseller, lockmat, hvad vet jag!»
En ny harmfull tanka genomfor baronen vid dessa ord.
«Ah!» sade han blott, kastade af sig sin morgonrock, och en half timma sednare vandrade han förbi det omtalta huset.
Han såg dit upp och fann i rullgardinerne nedsläppta för alla fönster.
Det var tidigt på morgonen, och en kall dimma låg tung öfver staden.
Baronen kände en stark sveda i sitt bröst.
Han tillknäppte hastigt sin pels.
«Månne hon slumrar derinne», sade han för sig sjelf, under det han bemödade sig att upptäcka fönstren till det rum, dit Arabella om aftonen tagit sin tillflykt.
«Är hon väl en bland dessa tärnor, hof – – »
Han ryste och uttalade icke ordet.
Lika brådskande som han kommit, aflägsnade han sig åter.
Hela dagen gick han som en drömmande.
Åkande och gående strömmade förbi honom; han märkte det icke.
Det var redan den stunden på dagen, då den vackra verlden, liksom efter tyst öfverenskommelse, samlas på trottoirerne å norrbro.
Månget vackert öga fäste sig i förbigående med deltagande på den bleka, sköna främlingen.
Han allena omedveten af det intresse han väckte, och endast tillgänglig för sin egen omätliga sorg, gick som en skugga hemsk och tyst, och lyssnade till stormen i sitt bröst.
Klockan blef tre: det blef åter stilla.
Det är målstunden, och innevånarne draga sig tillbaka, och gatorna blifva tommare.
Baronen visste ingenting derom.
Ändtligen då skymningen tilltog, och han såg ljus öfverallt i fönstren, sprang han upp på sina rum, klädde sig hastigt, och gick tillbaka öfver bron.
Han lutade sig öfver bröstvärnet, och blickade länge i strömmen, som tycktes i sitt djup gömma en lugnare verld.
Han suckade djupt och fortsatte sin gång.
Snart stod han åter i tamburen uti det hvita huset.
Han vinkade betjenten att stadna qvar, och gick oanmäld in.
Redan på afstånd sårades hans öra af muntert skratt och prat.
Han stadnade ett ögonblick, for hastigt med handen öfver pannan, närmade sig derefter med snabba steg.
Det var en dimma för hans ögon, då han nalkades dörren, och han såg blott otydligt de menniskor, som rörde sig der innanför.
En tystnad uppstod i det glada laget, då han inträdde.
Det låg någonting rörande, någonting vördnadsbjudande i hans sorgsna uppsyn, och i den blick han kastade omkring på de omgifvande föremålen.
Det var en af dessa skärande kontraster, hvarvid man med med en haj känsla skyggar tillbaka; den hastiga frånstötning, repuls som när tvänne stridiga elementer mötas; en tillbakastudsning, som man igenfinner hos negativa och positiva elektriciteten; det är denna samma känsla, hvaraf den lättsinnige, midt i yran af sin glädje, plötsligen fattas vid anblicken af grafven, eller af dödens symbol på bottnen af lyckans bägare.