Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom det gudomliga budet om sabbatshvila innehåller en evig sanning, så är det ock säkert att den flitige och ordentlige arbetaren, som iakttager detsamma, icke derföre skall beröfvas tillfälle att under några lediga stunder under söcknedagarne till sin vederqvickelse begagna jernvägen.
Utsk:t har äfven såsom skäl emot motionerna upgifvit, att de föreslagna åtgärderna skulle framkalla bitterhet hos oss, »der man vant sig vid större frihet (än i England) i dessa hänseenden, och der böjelsen att motsätta sig de underordnade polismyndigheternas åtgärder måhända ej är främmande för national-lynnet.»
Jag får härvid anmärka, att om ett förslag i sig sjelft är sannt och riktigt, det vore besynnerligt af ett Ständernas Utskott att afstyrka detsamma af fruktan för dem, som hafva böjelse att trotsa de lagliga myndigheterna.
Jag tror deremot, att den stora myckenheten af landets laglydiga och redbara befolkning skall med stor tillfredsställelse förnimma, att de offentliga myndigheterna iakttaga sabbatsbudet-
Till bestyrkande häraf vill jag uplysa, att till K.
M.-t redan inkommit ifrån Westergötland underd. petitioner med talrika iM Den 14 Mar» f. m. underskrifter af prester, ståndspersoner, handlande, handtverkare och allmoge, att jernvägarnas söndagsresor måtte inställas, och en likartad underd. skrifvelse ifrån Göteborg, undertecknad af omkring 80 personer af arbetsklassen, har jag mottagit att också till K, M:t ingifva.
Jag beder slutligen R. o. Ad. besinna, att ett godkännande af det slut, hvartill Utskrt kommit, innebär ett förnekande af en stor och sann grundsats i våra gällande lagar, hvarigenom man väl kan undvika att framkalla bitterhet hos dem, som hysa böjelse att motsätta sig lag och laglig myndighet, men att deremot ett bifall till motionen skall upväcka tacksamhet och glädje hos alla de stilla i landet, hos alla redbara fosterlandsvänner, hvilka älska sitt land och dess kristliga lagar.
Jag anhåller således om Betänk:s återremitterande, på det att Utsk:t måtte taga min motion i närmare öfvervägande.
Då jag i denna fråga har begärt ordet, kan jag i likhet med motionären tilltro mig drifva den sats, att frågan, om den ock i första hand synes ringa och obetydlig, likväl, i följd af sina bestämmelser och de verkningar, som genom motionen äro iimnade att framkallas, är af högsta vigt icke blott för individen utan för hela samhället.
Till en början kan man påstå, att det aldrig rätt upfattat hans mening, ty motionen har icke gått ut på att stifta några nya lagar, utan endast att gifva vigt åt den lag, sorn, snart sagdt, är lika gammal som verlden sjelf och som Gud sjelf uttalat i sitt 3:dje bud.
Motionen har nemi. gått ut derpå att R.
St:r skulle förena sig i en skrifvelse till K. M. med anhållan, att Regeringen måtte tillse det Staten verkligen tänker på sabbaten och för sin egen del håller den, och sålunda går individen före i hans pligt och hans kallelse.
Då Ekon.Utsk:t förehade denna motion till behandling, har det helt och hållet förbisett detta; Utsk:t har icke rätt fattat att det är en väsendtlig skillnad emellan att uprutthåila ibland folket Guds egen lag genom att statsmakten derutinnan går före med godt exempel, och att stifta någon ny lag.
God lag ang:de sabbatens hållande saknas icke; — efteriefnaden saknas.
Det är denna sednare, som skall framkallas.
Gå vi till framhålla knappast något enda giltigt skäl för sitt afstyrkande; Utskrt har visserligen sagt att sabbaten3 helgd måste innerst uprinna från menniskans andliga utveckling.
Detta är sanning; meli då Utskrt säger att denna andliga utveckling skulle företrädesvis åstadkommas genom omorganisation af presternas lönereglering och deraf följande ställning till församlingen och hvarandra inbördes, så vet Utskrt sannolikt icke sjelft hvad det menat.
Jag erkänner att jag icke kan fatta denna tankegång.
Till en början frågas: är det endast och allenast presterne, som äro kallade att väcka ett andligt lif hos menniskan; är icke ock en hvar skyldig att se till att ett andligt lif hos henne utvecklas; äro vi icke litet hvar kallade att vara medlemmar i den andliga kristendomen; hvarföre då vältra all skuld endast på presterne?
I Den 14 Mars f ra. i 33 endra rummet, om också Utsk:t har rätt deri, att det företrädesvis är på presterskapef, som denna sak hvilar, huru skall presterskapet kunna gå i land med detta höga mål, om t. ex. på samma klockslag, det sammanringer till gudstjenst, Staten låter materialismen sätta lokomotivet i rörelse och derigenom locka församlingen från både ordet och sabbatshvilan P Huru skulle väl presterne, äfven om löneregleringen blefve aldrig så fördelaktig, kunna verka på dem, som så borllöres?
Skall det kasta sina ord efter på landsvägen, i hopp att lokomotivet skall vända om och upplocka dem?
Jag tror att det i första rummet just är Statens pligt att vörda sabbaten och i det andra att sjelf se till att den icke genom en onödig lagstiftning rent af kränker 3:dje budet i den gudomliga lagen.
När man talar om sabbatslagen och sabbatslagars stiftande, sfi inbillar man sig, att den motion, som nu är förelagd R.
St:r, skulle lemna någon inskränkning på den frihet, som förut eger rum.
Den enda inskränkning, man vill genom bifall till motionen, är just den att icke
Staten sjelf genom sina lagar lockar och drager folket ut från sabbatshvilan och lör det tili allting annat än det, som är verklig hvila för själ och kropp.
Posses motion blifvit tillstyrkt af Ekon.Utsk:t, och antagen af R.
St:r, så hade all den frihet, som förut funnits, lika fullt egt rum, och man hade icke berö/vat samhället någonting af hvad som förefunnes.
Jag har hört sägas att tidens anda icke är sådan, att den nu skulle tillåta hvad som i motionen är hegardt.
I en lagstiftning, sådan som denna, tror jag dock icke att man har rätt att bry sig om tidens anda; utan tvertora, man måste i många fall bearbeta densamma, lyfta den up, förädla den, och jag vet icke något bättre medel att förädla den, än att ge kraft och betydelse åt sabbatslagarne.
Förhindrar man dem att taga ut sin rätt bland folket, då försummar man tidens anda och drar den ner i den indifferentism, den otro, som nu ovilkorligen utgör en styggelse, hvar helst den förefinnes, och som jag tror vara hvar och en individs pligt att tdlse, det den icke vidare griper omkring sig.
Man har äfven sagt att tiden icke vore tjenlig till någon förändring.
Här är icke fråga om någon förändring, utan allena att tillse att icke något nytt ondt eller förfärande genom Staten sjelf åstadkommes ibland församlingslifvet.
Jag skulle eljest tro att tiden nu är tjenlig och i dubbelt afs:de, ty det är tjenligt att tillse, det man icke framkallar nya fiender, icke framkallar nya medel att ytterligare befrämja den sedeslöshet och otro,, som herrskar inom samhället.
Det är svårare, om man nu först tillåter likartade bruk och folket får vänja sig vid dem, att sedermera återkalla dem.
Då skall man se en försämrad, men tillika mäktigare tidsanda vara framme för att kämpa emot en förändring af det onda med både händer och fotter.
Men äfven i en annan mening är det tid att befrämja sabbatens firande, ty på länge har icke i vårt land vi sett så stora andliga väckelser, och, man må säga hvad man vill, så är det tecken till ett vaknande andligt lif, och ville man nu liksom rödja rum för sabbatens stora betydelse, så skulle den af ett stort flertal blifva omfattad.
Jag tror mig veta med säkerhet, att redan 134 Den 14 Mar» f. m. i detta nu äro inlemnade petitioner från olika håll, der järnvägen just går fram, hvari anhålles att K.
M. genom någon slags författn. skall låta åtminstone sabbatsfriden herrska tryggt och fritt i de trakter, der jernvägen går fram, ty hittills har trafiken gjort allt annat än befrämjat det kristliga i i tvet.
Jag vet, att när man talar om sabbatens betydelse och om att gifva kraft åt denna betydelse, så håller man genast fram arbetsklassen.
Man säger att det är synd om den, att den, när veckan gått till ända, icke skulle egn en enda dag ledig; man tycker t. o. m. att man vill pålägga den ett tvång och att man skulle genom vår lagstiftning framkalla andakt eller kristendom.
Ingen verldslig lagstiftning kan någonsin framkalla någon kristendom, och jag är färdig att när som helst afskrifva aila de böter, sorn i närv:de stund äro fastställda i de lagar, som finnas, ty dessa äro alldeles vanmäktiga, och om de tillämpades, skulle de icke framkalla hvarken kärlek till kristendomen eller sabbatsdagen, utan tvertom motarbeta det, som åsyftades.
Men låt oss se på de punkter, som framhållas.
Åsyftar verkligen motionen nu i första rummet att förhindra arbetarne från att träda ut under söndags-eftermiddagen i den fria naturen?
Så vidt jag kan se, gör den det icke.
De få behålla samma rättighet, sorn de baft förut; men möjligen hafva de en vackrare rättighet, än otti vi t-ex, föreställa oss att ångvagnar börja rulla på sabbatsdagen; ty nu räcker tiden till att på söndags-eftermiddagen betrakta Guds fria natur, men om ångvagnarne komma i gång. hvad blir följden?
Jo, att de kasta sig up i waggonen och skynda till minutens njutningar och dränka sig i froSseri och sinlighet; och mera hinna de icke, innan de skola tillbaka till sina hem.
Då är frågan, om detta förbättrar eller försämrar?
Jag har icke svårt att besvara den frågan, men det ser ut som nödvändigt arbetarens hvila och nöje på sabbatsdagen skulle bestå endast deri, att honom lemnades fritt utrymme till extra nöjen, extra förplägningar, extra njutningar.
Det finnes en annan njutning, som är värdigare och som
Verkligen medför hvila för arbetaren, och detta är, när de sluta sig inom familjen, bilda sig till ett kristligt samfund, ett kristligt hem, och der Söka genomlefva både den dagens och lifvets betydelse inom sig.
Vi hafva sett, Mine Hrr, åtminstone här inom hufvudstaden (min erfarenhet sträcker sig icke långt derutom) huru för några år sedan utkom en lag, om hvilken jag icke vågar döma i denna stund; jag menar lagen om näringsfrihet.
Jag vill tro att den är god, emedan E. St:r antagit och K.
M. sanktionerat den, men säkert är, att den framkallat ganska sorgliga verkningar på hemlifvet.
Den har framkallat att lärlingen icke längre är medlem af familjen, att lärgosSeb icke längre vill tillhöra densamma, och jag har bevittnat, att när familjen velat hembjuda dessa att deltaga i sin glädje, så är det just de, som mest sväfvat ut i sinnliga njutningar och mången gång kommit tillbaka i det skick, att husbonden varit nödsakad att lossa det lilla ytliga band, sorn ännu mellan dem finnes qvar.
Enda medlet till att förbättra och uplysa dem ar att lära dem ge akt på sabbatens betydelse.
Sabbaten är till för menniskans »kull och menniskan icke för sabbatens, och jag tror icke att vi D én 11 Mars t. m. 135 hafva rätt att i vår lagstiftning gifva den en mindre betydelse än det) verkligen eger.
Posse framhåller dessutom en annan sak. som väl tål vid att läggas på minnet.
St:rs tiord hvilar, i följd af en K. M:S remiss, frågan om en utvidgad religionsfrihet.
Vi veta icke hvad verkan denna frihet kan hafva, när den en gång kommer; men vi veta likväl ett — att den skall framkalla söndring
Icke det att jag fruktar söndring, ty jag vet att, der stora rörelser framgå, der går Kristus fram; men alla dessa rörelser, sorn komma att framgå, äro icke alltid sanna och bära icke alltid öppen sköld.
Låt oss tillse att, när de framkomma och desse stora brytningar börja, Staten har i sin hand ett värdigt medel, gifvet af Gud sjelf och just derföre tryggare, genom hvilket den kan stiga fram och motarbeta det onda; och detta medel, förutom de, som vi ega i ordet och sakramentet, är det, som Gud inskrifvit i 3:dje budordet.
Det är ock af denna öfvertygelse och de skäl, jag framhållit, som jag lifligt önskar att IL o. Ad. ännu en gång måtte återremittera detta Betänk, till Utsk:t.
Skulle ingenting vinnas mera derigenom än som nu är vunnet, har man dock vunnit att man ännu en gång kommer att tänka på den djupa betydelse, som ligger i denna motion, och att, om man icke vill antaga den nu, man möjligen vid ett framtida tillfälle må undgå att mötas af de hemska orden: »det är för sent»!
Innan jag ingår i pröfning af sjelfva frågan, tillåter jag mig att fästa Ståndets upmärksamhet på de skill, genom hvilka Utsk:t kommit till det resultat, Betänk:t utvisar.
Dessa skäl äro visserligen af 2:tie föregående talare i någon mån berörde, men de förefalla mig vara af den beskaffenhet, att de verkligen erfordra en närmare granskning.
Det heter på ett ställe: »Medan man i Skottland kan låta jernbanorne stå obegagnade under söndagen, så torde i mången del af Sverige ett sådant stadgande omintetgöra möjligheten att vinna berörde kommunikationsmedel, genom hvilket hinder ej blott landets utveckling motverkades, utan måhända äfven en ej ringa del af befolkningen drefs att, i egenskap af forbönder elier skjutsande, tillbringa sin söndag på landsvägen».
Ut,sk:t säger således, för ätt reducera frågan till sina enklaste termer, att ett iakttagande af de stadganden, sam innefattas såväl i gudomlig lag som vår ntl gällande allmänna lag, skulle möjligtvis motverka ej blott landets Utveckling, utan drifva en ej ringa del af befolkningen att tillbringa söndagen på landsvägen.
Jag bekänner helt upriktigt att jag har en vida bättre tanke om Svenska folket än den, Utsk:t här uttalat.
Jag är öfvertyga!, att både hos bättre och s. k. sämre bildade lefver i botten af deras hjertan en djup och innerlig känsla äf sabbatens betydelse, och jag tror icke, att de äro många, åtminstone allvarligt och fosterländskt sinnade män, sorn vilja upoffra sin tro, för att. bereda jernvägartie en påräknad, men i allt fäll ganska problematisk vinst.
Jag tror icke, att mången Svensk man är så' sinnad, att häll med full öfvertygelse skulle mottaga till grund för sina åtgöranden de skäl, som Utsk:t här anfört.
Vidare 1) e n 14 Mara f. m. säger Utsk:t, sedan det redogjort för de verkningar, som den förmenta strängheten i afs:de på sabbatslagarne framkallat i England: »Huru mycket större motstånd, huru mycken större bitterhet skulle ej dessa åtgärder framkalla bos oss, der man vant sig vid större frihet i dessa hänseenden, och der böjelsen att motsätta sig de underordnade polismyndigheternas åtgärder måhända ej är främmande för nationallynne!.». Ja, den delen af framställningen, nemi. att lusten att motsätta sig lagar är beklagligen ganska stor bos oss, är en sanning; men att denna sanning skulle vara ett skäl att hylla detta nationela okynne, det finner jag alldeles icke.
Men deremot känner jag af erfarenhet, att om det i allmänhet ligger i nationallynne! en lust att satta sig mot den underordnade polismakten, så är det desto mera äfventyrlig! att lemna tillfälle för denna lust att utveckla sig å landsbygden, der den inskränkta polispersonalen gör det nära omöjligt att förekomma och beifra lagöfverträdelser.
Huru roan under nämnde förhållanden skall kunna lyckas hålla till ordning dessa obändiga medborgare, det är en upgift, som Ut.sk:t hade bordt ansett sig förbundet att lösa.
I)å jag tänker, att t. ex. på vägen mellan Stockholm och Södertelge äro tvenne stationer; att dessa stationer ligga inom en och samma polistjenstemans område, och att. denne alltså skulle bevaka dem båda, huru skall denne enda polisman kunna fullgöra en sådan pligt?
Då han således endast kan finnas på ett ställe, få alla oordningar på det andra opåtalde försiggå.
Den, som haft tillfälle att se, huru det tillgår i Stockholm, der det är godt om polisbetjening, kan lätt föreställa sig, huru det skall vara vid de ställen, der icke någon polis finnes, och sannolikt lära icke eller II.
St:r vara hugade att skapa en särskild poliskorps att hålla bevakning vid de, städerne närmare belägne jernvägsstationer, der pöbeln till firande af sina råa förlustelser kommer att sprida sig.
För att nu öfvergå till sjelfva saken, så sönderfaller den helt naturligt i 2:ne delar, nemi. den kristliga och den rent medborgerliga.
Hvad beträffar den första delen, så är den visserligen den ojemnlörligt vigtigaste; men, det oaktadt, anser jag mig kunna, utan att förbise någon del af frågans stora betydelse, i detta hänseende vara kort.
Vi veta aila, att vi i allmänhet icke äro på något sätt hugade att eftergifva något af den säkerhet, som tillämpningen af den kristliga sedolagen tillförsäkrar oss i medborgerligt hänseende.
Vi äro måna derom, att, med undantag kanske af det 6:te budet i förbemälde sedelag, alla öfriga buden, från och med det 4:de till och med det 10:de, skola hafva full tillämpning.
Är det nu för den kristliga medborgaren både en rätt och en pligt att yrka på en oeftergiflig tillämpning af sedolagen i dessa delar, sä måste jag säga, att det skulle förefalla mig särdeles bedröfligt, om andan inom samhället vore sådan, att vi skulle vara alltför eftergifvande, då frågan rörer menniskans bättre del; ty vi få väl lof att antaga, att menniskans bättre del är menniskans själ.
Till den gudomliga sedolagen hörer ovilkorligen sabbatslagarne, och en slapp och försummad tillämpning af dessa stadganden kan icke båda något godt för samhällets framtid.
Den 14 Mars f. m. 137
I afs:de på den rent verldslig» delen af frågan, beder jag att i första rummet få fästa upmärksamheten på den inkonseqvens i lagstiftnings åtgärder, som skulle inträffa, hvad landsbygden angår, i händelse Utslcts förslag skulle vinna Representationens godkännande.
Vi hafva efter många, ja sekelgamla lidanden ändtligen kommit till rätta med en något så när förnuftig lagstiftning i afs. på bränvinet, som varit och dock ännu är Sveriges vanära och Sveriges olycka.
Vi hafva öfverlemnat åt kommunerna rättighet att befria sig från sina krogar, och kommunerna hafva med en nästan beundransvärd enighet begagnat sig deraf.
Således har inom större delen, ja, man kan nästan säga inom hela Stockholms län, ty det finnes numera icke flera än tre krogar derinom, allmänheten gjort sig af med dessa sorgliga nästen; men nu ryggar man ej tillbaka för äfventyret, att vid hvarje jernvägsstation, kommunerne oåtsporde och tvifvelsutan emot de flestes önskningar, se krogar upstå, om ej lagligen tillåtne, dock åtminstone lönnkrogar, flere eller färre efter afnämarnes antal.
Vidare må anmärkas, att om än allmänna lagen berättigar samhället att för sina ändamål emot stadgad godtgörelse disponera erforderlige, enskild man tillhörige, jordrymder, af hvilken enskilde man det alltså ej beror att emotsätta sig en sådan afsöndring, deraf likväl så mycket mindre kan anses härflyta förpligtelsen att underkasta sig alla de vådor och olägenheter, som tillvaron af en obevakad jernvägsstation inom ens egoområde kan medföra, som vid den tiden, expropriationslagen utfärdades, fråga om jernvägars anläggande inom landet ingalunda utgjorde föremål för hvarken Regeringens eller Representationens begrundande.
Att man alltså får sina ängar och åkrar nedtrampade, träd och gärdesgårdar nedbrutna af den från nämnde städer till jernvägsstationerne under sabbatsdagarue vallfärdande pöbeln, äro lidanden, som vid expropriationslagens stiftande ingalunda voro förutsedde och derföre ej skäligen utan jordegarnes särskildta begifvande borde kunna dem åläggas.
Ett annat förhållande måste, efter mitt förmenande, anses såsom ett våld såväl mot eganderätteu, som emot hemfriden.
Har jag t. ex. på min egendom sökt, såsom rättsinnig husbonde, att åstadkomma ordning, tillhör jag en kommun, inom hvilken det bor åtskilliga välsinnade medborgare, som äfven sökt uprätthålla densamma och bland ungdomen sprida goda seder, skola frukterne af dessa prisvärda bemödanden, till följe af ofvan antydda anledningar, snart spårlöst försvinna.
Föreställom oss vidare, att, på grund af vår nu gällande lagstiftning, en mängd medborgare komma in till Regeringen och säga: vi, som önska, att sabbatens helgd uprätthålles, anhålla att, genom Regeringsmaktens mellankomst, sabbatslagarne tillämpas; eller, vi socknemän i N. N. socken utbedja oss, att den sabbatsfrid, som Guds lag och våra författmr tillförsäkra oss, måtte blifva en sanning.
Jag frågar, Mine Hrr! hvad skulle Regeringen svara?
Skall Regeringen svara: J, som viljen njuta skydd af lagen, hafva visserligen lagen på Eder sida, men denna är numera urmodig, och man kan således icke förekomma, att Statens jernvägar också användas till förlustelsemedel, om än sabbatsfriden för mången derigenom störes?
Jag frågar: skulle en Rege - 13* Den 14 Mars f. m. ring derefter skäligen kunna förtjena namnet af kristlig?
Att sådana framställningar komma att ega ram, derom 8r jag fällt öfvertygad, och om icke Svenska Representationen, på skäl, som jag icke tillåter mig bedöma, skulle upfatta denna ömtåliga frågas vigt, är jag förvissad, att hos Svenska folket finnes ännu så mycken rättskänsla och känsla för sabbatens betydelse, att det skall veta att, med Regeringens biträde, framkalla ett skydd, som det har rätt att påräkna.
Det var en tid, då Svenska folket med skäl hade namn för att framför andra vara ett allvarligt och sedligt folk; detta folk var den tiden stort, ej blott i tal, men, hvad bättre var, Afven i handling, och på den tiden visste man ock att vörda sabbaten.
Jag kan för min del icke finna annat, än att det vore i hög grad önskvärd!, om Svenska folket ännu i denna stund åtnjöte ett sådant vitsord, och visst är, att, om också nu icke så skulle vara fallet, det likväl för hvarje folk är en klen tröst att framställa sig sjelft i jemförelse med dem, som icke äro bättre, lika visst som denna tröstegrund för individen är föga båtande.
Slutligen tillåter jag mig göra en erinran, som icke nog ofta kan framhållas för vårt eftersinnande, nemi. de stora företräden, vi framför andra folk åtnjutit derutinnan, att ljuset, i sin fulla klarhet, varit tillgängligt inom vårt land under mera än 300 år.
Detta företräde af en, med det uppenbarade ordet öfverensstämmande bekännelse, har Gud i sin nåd förärat oss, utan att denna fördel behöft köpas hvarken med blod eller lidanden, då deremot många andra Europeiska folk ännu i denna stund ligga försänkte i andéligt mörker, ehuru tusendetals martyrer sökt, hvar inom sitt folk, tillkämpa sina medborgare nämnda oskattbara fördel, utan att likväl förmå uppnå detta mål.
Men, mine Hrr! dessa af Gud oss meddelade företräden, de äro ock förenade med ett motsvarande ansvar, söm visserligen i sinom tid skall utkräfvas, om vi missförstå och missakta vår kallelse och låta leda oss af sjelfviskhetens beräkningar, åsidosättande hvad Gud i sin heliga lag af oss kräfver
Under förutsättning, att de meningar, som i denna fråga blifvit uttalade inora detta Stånd, och måhända äfven inom andra RiksSt., skola föranleda Utskrt att, för detta vigtiga ärendes lösning på ett tillfredsställande sätt, frångå sitt nu afgifna Utlåtande, anhåller jag om återrentiss.
Det är så mycket ordadt i denna fråga, att det måhända varit öfverflödigt att begära ordet, men sakens vigt manar mig dock dertill.
Det torde få medges, att samhället kan betraktas ur synpunkten af en persona moralis, och att ännu i dag vi kunna betrakta Staten och Kyrkan förenade såsom en sådan.
Är detta en sanning, så är afven sannt, att det är samhällets skyldighet att i yttersta grad vårda den grund, på hvilken Stat och Kyrka ärö byggde.
Denna är religionen.
Erkänna vi det, Så erkänna vi också, att Guds ord framför allt skall hållas heligt.
Då hafva vi också medgifvit, att sabbaten skall helighållas, och att det är Statens skyldighet att vaka deröfver.
Utsk:t har, på Sätt den förste talaren framställt, verkligen icke uptagit l>en 11 Murs f. la. 13? motionärens yrkande.
Derföre begär jag, i likhet med honom och andra talare, att detta Betänk, måtte återremitteras1 och Utsk:t lemnäs tillfälle att betrakta de frågor, sorn i motionen blifvit framstiilde.
Jag anser nemi., att Utskrt till ringa del gjort detta.
Utskrt har afskrifvit sisth riksdags Utsk:s motiver, som till stor del icke röra saken.
Det säger nemi.: alt så mångå lagar till sabbatens helighållande redan finnas, att de icke behöfva skärpas.
Det har icke eller motionären förnekat.
Utsk:t går på sidan om saken och framställer skäl, som jag skulle vilja kalla för svaghctsskäl, emedan de liro helt och hållet negativa och gå ut på att visa, att de enskilda intressena ej kunna medge den inskränkning, som skulle upstå genom att söka hålla sabbaten mera i helgd än som hittills skett.