Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det blef dock ej så synnerligt mycken åkning utaf, ty dels var min ekipering för lätt för att på min upphöjda plats kunna skydda mig emot den ganska bistra kölden, hvarföre jag understundom genom att springa ijemte lasset måste söka återvinna den nödiga kroppsvärmen, dels hyste jag medlidande med hästkreaturet, hvilket hade ett tillräckligt tungt lass, äfven då det slapp att draga på oss båda manspersoner.
Det blef, som man lätt kan tänka sig, en ganska ansträngande färd, ty vi hade öfver tolf mil till mitt hem, och mina apostlahästar voro många gånger nära att svigta i sin tjenst.
Men tanken på det kära hemmet höll krafterna uppe, och efter två dagars mödor sågo vi ändtligen Glimminge herrliga tempel resa sig på sin kulle.
Nätterna tillbragte vi uti bondgårdar, der Krister sedan gammalt plägat hafva sitt qvarter.
Bädden var väl den allra anspråkslösaste, ty den utgjordes af endast en råghalmskärfve, som utbreddes på stugugolfvet, men undfägnaden i stugorna blef deremot så mycket rikare, både hvad mat och dryck beträffade, ty det rådde naturligtvis ingen brist på Guds gåfvor så nära juletid.
Och hvarken logis eller vivre kostade oss ett enda öre, ty gästfriheten är stor i gamla Halland, och dessutom hade Krister, såsom jag kunde förstå, uträttat en hel del kommissioner i Göteborg åt de ifrågavarande värdfolken.
Då vårt fordon vände fram på vägen till mitt lilla hem, Krontorpet, kom min ömma moder utspringande ur stugan för att välkomna sin käre son.
Jag hoppade af lasset och skyndade i min moders öppna famn. O, hvad det vårljuft att känna det varma, hängifna modershjärtat klappa emot mitt eget, efter dessa fyra månaders skilsmessa!
Krister blef inbjuden och rundeligen trakterad.
Och hans häst fick ett par otröskade hafrekärfvar att vederqvicka sig med.
Då Krister skulle begifva sig åstad, frågade min moder, hvad han skulle hafva i betalning för skjutsen.
Men Krister förklarade, att han ej ville hafva någon betalning alls, utan försäkrade, att han ansåg det fastmera som en ära, att en »sådan lärder» yngling som jag velat hålla tillgodo med att göra honom sällskap hem.
Min moder var enträgen och ville ovilkorligen, att han skulle taga ersättning för sina besvär, men förgäfves.
Vi tackade honom då på det hjertligaste.
Och jag var nästan stolt öfver att hafva så imponerat på en simpel bonde, att han kunde frigöra sig från ett af böndernas hufvudlyten, penningsnikenheten.
Så kom julaftonen med sin heliga frid, sin goda mat och sina julklappar.
Jag förärade min moder det vackra granmotivet, som jag låtit infatta i glas och ram, jemte andra småsaker, af hvilka en liten prydlig blomstervas väckte hennes förtjusning i nästan lika hög grad som min tafla.
Drängen gaf jag en präktig porslinspipa samt ett fjerdedels skålpund skäggtobak, hvilket beredde honom en utomordentlig fägnad.
Af min moder fick jag emottaga strumpor, skjortor och andra intima linnepersedlar äfvensom en vacker, på Sjönevads marknad inköpt, ami eller ytterhalsduk i julgåfvor.
På morgonen gingo vi alla till julottan.
Trots den bistra kölden hade jag iklädt mig min seminaristmössa af blått siden, hvilken med sin silfverträns och lyra straxt tilldrog sig de goda Glimmingebornas uppmärksamhet.
De lyfte också mycket höfligare på hufvudbonaden för mig än för någon patron.
Jag intog min vanliga plats på läktaren hos min vän, gamle klockaren och organisten Grönqvist, som blef mycket förtjust öfver att kunna påräkna min hjelp vid upptagandet af psalmerna.
Och då preludierna till psalmen N:o 55 förklingat och jag med min kraftigaste röst uppstämde »Var helsad», så vände sig nästan hela församlingen om och skådade upp emot läktaren.
Och under glasögonen tyckte jag mig se mer än ett par fagra flickögon glimma af beundran, när de betraktade sångaren.
Min ädle f. d. lärare och välgörare, kyrkoherden, höll som vanligt en storslagen predikan öfver dagens heliga text.
Efter gudstjenstens slut helsade jag intimare på åtskilliga af mina gamla vänner och bekanta.
Serskildt kom socknens rikaste man, Petter Larsson i Boarp, och hans vackra dotter, Nilla, fram till mig på kyrkobacken, hvarvid fadren hedrade mig och min moder med en inbjudning till julkalaset på tredjedagen och dottren skänkte mig ett af sina ljufvaste leenden.
Men disharmonien låter här i lifvet ej länge vänta på sig, när harmonien är som störst.
I detsamma märkte jag två ondskefulla ögon, som fixerade mig på nära håll.
De tillhörde ingen mer eller mindre än min gamle afundsman Sven Jönsson på Lyngen, som sällat sig till oss.
Han hade blifvit axelbred och stark, och äfven jag skulle hafva förklarat honom för en ovanligt vacker yngling, om ej hans dolska sinnelag allt fortfarande återspeglat sig i hans ögon.
Vi helsade naturligtvis på hvarandra, höfligt men kallt.
Hans uppträdande vid detta tillfälle verkade ytterst obehagligt på mig, isynnerhet då jag hörde Petter Larsson på det allra vänligaste inbjuda honom att på hemvägen »titta in i Boarp» och såg den uppmuntrande nick, som Nilla dervid gaf honom.
Sedan jag tagit afsked af Boarpsfolket och Sven Jönsson, uppsökte jag min moder, som blef mycket smickrad af inbjudningen till Boarp. Det var en heder, som hon aldrig hade väntat sig, och hon tackade mig rörd, för det jag genom mina framsteg beredt henne denna stora ärebetygelse från en så mägtig man som Petter Larsson.
Vi förfogade oss nu fram till prestgården, der vi blefvo på det hjertligaste emottagna och inbjudna att deltaga i frukostmåltiden.
Jag framförde först helsningen från läraren i Kristendom, öfver hvilken prosten uttryckte sin fägnad.
Derpå redogjorde jag för mina betyg, som naturligtvis voro till hans stora belåtenhet.
Och när jag sedermera omtalade, att jag erhållit det högsta stipendiet i klassen, så fattade han min hand och kramade den med värma, under försäkran, att han aldrig haft så stor heder af någon lärjunge.
Min moder gret i glädjen, och äfven jag fick tårar i ögonen vid denna storartade uppmuntran af min älskade och vördade f. d. lärare.
Frukosten var naturligtvis af den allra utmärktaste beskaffenhet.
Och både prostinnan och prosten uppmuntrade och trugade mig och min moder att taga rikligt för oss af de herrliga rätterna.
Prosten gaf mig dessutom en och annan fråga angående förhållandena på seminarium, för hvilken läroanstalt han tydligen hyste ett stort intresse.
Han glömde ej heller min moder, utan gaf henne månget uppmuntrande ord för den villighet, med hvilken hon kärleksfullt offrade allt för min utbildning till en dugande man.
Min moder kände sig mycket smickrad af dessa prostens ord.
Men på samma gång framställde sig minnet af och orsaken till vårt första gemensamma besök i prestgården, och hon utbrast:
»Ja, men tror inte prosten ändå, att Johannes skulle blifvit biskop?»
Prosten och prostinnan brusto ut i ett hjertligt skratt vid hågkomsten af den då förda rådplägningen.
»Ånej, mor Lena,» sade prosten till slut, »jag tror, att er son blir mycket lyckligare som skollärare än som biskop.
Det är icke alltid lyckligast att sträfva mot samhällets höjder.»
Och deri hade han nog rätt.
Ty jag skulle aldrig kunnat känna mig lyckligare, än hvad jag nu gjorde öfver de framgångar, som jag redan vunnit på den bana, jag valt.
Och min ömma moder visade sig åtminstone tillfredsstäld med det utlåtande, prosten gifvit.
Vid afskedet sade prosten lika vänligt som artigt, att jag alltid vore välkommen i hans hem, så ofta jag kände någon dragning dit.
Min lilla fåfänga, om jag så skall benämna mitt oemotståndliga begär att vid denna årstid visa Glimmingeborna min vackra, men något svala, seminaristmössa, hade dock sina obehagliga följder; ty jag vaknade på natten till annandagen med en svår rheumatisk hufvudvärk, hvilken fortfor hela annandagen och inpå tredjedagen.
Min ömma moder kokte emellertid fläderthé åt mig och bäddade in mig i så många fjäderbolstrar, att jag formligen badade i svett.
Ännu på tredjedagens eftermiddag hade hufvudvärken ej släppt efter.
Jag kände mig dessutom mycket matt och olustig och funderade nästan på att försaka det stora julkalaset i Boarp. Men då jag tänkte på min ömma moders glädje öfver denna bjudning, så bemannade jag mig mot plågorna och mattigheten samt gjorde mig i ordning att föra henne dit.
Huruvida jag ej handlat klokare, om jag följt min första ingifvelse att stanna hemma och vårda min helsa, derom må läsaren sjelf döma af det, som inträffade på kalaset.
I Boarp voro, såsom vanligt är på bondkalas, alla rum bokstafligen fullproppade med folk.
Min moder och jag blefvo mycket väl emottagna och undfägnades straxt vid vårt inträde med kaffe.
I stugan sågo vi endast vänliga ansigten.
Men då vi efter kaffet begåfvo oss ut i herberget för att helsa äfven på de gäster, som befunno sig där, så emottogos vi af tvenne personer med en allt annat än vänlig uppsyn.
Den ene var Sven Jönsson på Lyngen, den andre var hans och min gemensamme forne lärare Hans Persson i Kröplinge, som, efter hvad jag sedan fick veta, brukade blifva bjuden hit, alldenstund han i sin ungdom tjenat här på stället hos Petter Larssons hustru Anna Johannas föräldrar.
Sven Jönsson sade ej ett ord, då vi helsade på hvarandra.
Men Hans Persson gjorde en grimas och sade:
»Jaså, här ha vi den lärde mannen, som har skaffat sig ett sådant konstigt namn.
Hur är det, en ska’ läsa’t?
»Som Kronskog,» svarade jag vänligt, emedan jag ej ville stöta mig med honom.
»Ja, då får en allt hålla tungan rätt i munnen,» sade Hans Persson.
»Tänk, hvad du har blifvit lärder, du Johannes,» tillade han försmädligt.
Jag teg försigtigtvis.
Men min ömma moder, som var af ett hetsigare temperament, kunde ej bemästra sin förargelse öfver Hans Perssons ogrannlaga uppförande, utan afsnäste honom med:
»Han måtte väl var likaså lärder som du.»
Men det borde hon ej hafva sagt, ty Hans Persson var äfven hetsig, isynnerhet då det gällde hans inbillade lärdom, som han sjelf så högt uppskattade.
»Jaså, du!» skrek han nästan argt.
»Du tror, att din högfärdiga pågablära är likaså lärder som jag.
Det ska’ jag, min lif, snart visa dig, hur det är med det.»
Han skrek allt högre och högre, så att folket i stugan skockade sig i kammaren och i dörröppningen, för att taga reda på orsaken till hans högljuddhet.
»Hör du!» sade han till mig, oaktadt vi visst aldrig druckit någon brorsskål – vi hade till och med ej sett hvarandra på många år och aldrig haft något gemensamt, sedan den tiden jag gick i hans skola.
»Hör du!» skrek han.
»Vi ska’ nu bara hålla oss till lärdomen.
Kan du säga mig, hur många lärdomsgrenar vi ha då?» frågade han och såg utmanande på mig.
Jag bevärdigade honom ej med ett ord till svar.
Och ej heller hade jag så noga tänkt igenom eller läst om den saken.
Bondfolket gapade af nyfikenhet öfver hvad, som komma skulle, och hade sina ögon fästade på mig.
»Ja, se der!» sade Hans Persson, då jag fortfor att tiga.
»Nu står du der som ett lefvande frågetecken, så lärder du än vill vara.
Men jag vet det, jag.
För först så ha vi teologi och se’n ha vi filosofi och se’n så ha vi medusin.
Det är en kyrka för kroppen.
Och botanik, det är rötter och blommor, som ska’ vara för läkare.
Läkare ta ur tre riken: vextriket, djurriket och stenriket.
Och sen har vi kemi.»
Då kunde jag ej hålla mig allvarsam längre, utan log åt denna hans ofantliga lärdom, som han väl tillfälligtvis inhemtat i någon gammal bok, samt frågade honom skämtsamt, om han visste, hvad som menas med kemi, hvilket jag sjelf då för tiden, upprigtigt sagdt, knappast gjorde.
»Om jag vet, hvad som menas med kemi!
Jo, det kan du slå dig i backen på.
Men du vet det bestämdt inte, det ser jag på dig,» sade han med alltjemt stigande hetta, »Jo, om ett kadaver tar in till exempel förgift, flugekrut, merkurium, då ska’ kemien ta fram det och sätta ihop det i bit och väga det, om det är aldrig så ruttet, och den ska’ kunna svära på, att det är sant.
Begriper du det, hvad?» sade han till mig.
»Nej,» svarade jag sanningsenligt, ty hela hans tal var ju endast ett sammelsurium.
»Nej, jag kan, min lif, det tro.
För du begriper inte mycket, det borde du kunna se, fast du har lagt dig till med dubbelfönster för ditt fähus.» (Det skulle vara en pik åt mina glasögon.
Sven på
Lyngen skrattade ohejdadt åt denna hans qvickhet, likaså flera andra.)
»Men jag begriper det, jag!» ropade han.
– »Och se’n så ska’ vi gå till astronomi och så ha vi juris, det är lagmännen, och så –
»Ha vi sjanis,» afbröt honom min moder, »och det är du, Kröplingemäster!»
Hans Persson tappade formligen koncepterna vid detta inpass af min ömma moder, som var helt utom sig af harm öfver hans skenbara öfverlägsenhet i lärdom.
Allt folket brast ut i ett hejdlöst skratt, och från flera håll hördes ropen: »Mor Lena är värst!»
Min kära moder begagnade sig klokt af denna gynnsamma vändning i situationen, i det hon tog mig vid handen och sade:
»Kom nu, Johannes, så gå vi in i stugan igen och låta mäster hålla på med sitt dummeri härute, så länge han vill.
Det gitter inte en hund att höra på.»
Folket vek undan helt artigt, så att min moder och jag kunde praktisera oss in i stugan.
Derifrån hörde vi Hans Persson allt högljuddare orda såväl om min lumpna flykt ifrån den »lärda» striden som om de återstående af hans lärdomsgrenar.
Men jag fäste mig nu icke längre vid ordalydelsen, ty jag hade redan hört mer än nog af hans s. k. lärdom och var, sanningen att säga, djupt förbittrad öfver hans oförskämda tilltag att så der på ett kalas vilja med sina dumheter nedsätta mitt anseende.
Till min stora förargelse såg jag ock under aftonen, huru en stor del af åhörarne betraktade mig med medlidsamma blickar, liksom om jag varit en slagen hjelte.
Sven Jönsson var naturligtvis vid den allra gladaste sinnesstämning och drack toddy på toddy med sin allierade, Hans Persson, hvilken numera ej ens bevärdigade mig med en blick, uppblåst som han var öfver sitt förmenta öfvertag.
Nöjet af kalaset var emellertid på detta vis skämdt både för min ömma moder och för mig sjelf.
Min förhoppning om att finna någon förströelse i dansen, som snart derefter tog sin början i herberget, strandade emot Sven Jönssons – klackar.
Ty hur jag än vände mig, kände jag alltid dennes hårda sinkskodda klackar antingen på benen eller på fötterna.
Och då jag uppbjudit dottren på stället, den vackra Nilla, så passade han förrädiskt på och satte krokben för mig, så att både jag och min dam föllo omkull, hvaröfver hon blef mycket misslynt samt vände mig ryggen.
Så snart vi kunde, utan att synas oartiga, lemnade min moder och jag kalaset i Boarp.
På hemvägen gick min moder länge tyst vid min sida, och äfven jag fann mig bäst af att få iakttaga tystnad.
Men slutligen utbrast hon:
»Kunde du inte ändå täppt till munnen på Hans Persson, du Johannes?»
»Å, det gjorde ju mamma så bra,» sade jag.
Det var ju bara klafs.
Nej, jag menar, du kunde la gett honom svar på tal, du med din lärdom.»
»Ack, mamma!» sade jag då.
»En dåre kan fråga mer, än tio visa kunna svara.»
»Ja, du har rätt, Johannes.
Det tänkte jag inte på, mitt dumma nöt,» sade min moder urskuldande och tryckte ömt min hand.
»Men,» tillade hon, »hade jag varit så lärder som du, så kan du allt lita på, att jag skulle svarat honom och det så pass, så hvarken han eller de andra, som hörde på, skulle glömt, hvem det var, som blef skamfilad den gången.»
Derefter undveko min moder och jag sorgfälligt att vidare tala om denna lumpna historia, som egentligen blott kunde vara till fägnad för mina belackare.
Men då jag mot slutet af ferierna gjorde en afskedsvisit i prestgården, så hade äfven prosten fått höra glunkas derom och var nu ganska nyfiken att få veta detaljerna.
Jag redogjorde då, så noggrant jag kunde, för hela förloppet vid denna beryktade utmaning till en lärdomsstrid.
Och prosten hade en verklig högtidsstund af skratt, då jag citerade Hans Perssons många lärdomsgrenar samt hans tyåtföljande förklaringar.
Prosten bekräftade också min misstanke, att Hans Persson uppsnappat sin visdom ur någon gammal begreppslära, som han händelsevis kommit öfver, samt prisade högt min goda smak att ej inlåta mig i någon verklig dispyt med en i grund och botten så okunnig person som »mäster» Hans.
Den obildade allmänheten kan i ty fall ej bedöma, hvem som har rätt, och derför är det alltid bäst att ej alls utsätta sig för dess dom.
Till slut tröstade han mig med, att jag nog i framtiden skulle få tillfälle att visa de goda Glimmingeborna mina öfverlägsna kunskaper, samt bad mig att framföra sin bästa genhelsning till läraren i Kristendom på seminariet.
Julferierna nalkades, såsom jag nämnt, sitt slut.
Vistelsen i hemmet hos min ömma moder, som gjorde allt, hvad hon kunde, för mitt välbefinnande och min trefnad, hade nog varit mycket angenäm, men jag kan likväl ej neka till, att jag redan snart längtade efter min lilla studerkammare i Göteborg och arbetet på seminarium.
Jag hade medtagit några böcker för att under julen kunna studera i hemmet, men deraf blef ingenting, isynnerhet som jag ej behöfde förkofra mig i något serskildt ämne.
Ett par aftnar var jag bortbjuden på bondkalas, hvilka voro mycket enklare och tarfligare än det i Boarp, men icke förty mycket behagligare för mig, ty på dessa senare blef jag endast ärad och framhållen.
På Liatorpet gjorde jag en visit, hvarvid mor Anna Britta och jag kärleksfullt upplifvade minnena af min lilla barndomsväninna Johanna.
Efter ett ömt farväl lemnade jag ånyo hemmet och min kära moder, väl försedd med penningar och allt, hvad till kroppens uppehälle och nödtorft hörer.
Denna gång åkte jag gästgifvareskjuts hela vägen, hvilket var bra mycket beqvämare och finare än att såsom på hemvägen krångla sig fram med en smörbonde.
Vid min framkomst till lärdomsstaden visade både min vän Pettersson och madam
Andersson en oskrymtad glädje öfver att se mig åter.
Och Pettersson och jag höllo en väldig »agap» eller kärleksmåltid på de goda saker i matväg, som min ömma moder medskickat.
Redan påföljande dagen började arbetena på seminarium.
Och så var man åter inne i den gamla ordningen, liksom om intet afbrott egt rum.
Sammanträffandet med kamraterna blef ofantligt mycket hjertligare, än hvad jag någonsin föreställt mig.
Det var, som om allt gammalt groll och all afundsjuka blåst bort.
Vi kände alla, efter skilsmessan bättre än förut, huru nära vi voro förenade genom gemensamma sträfvanden och gemensamma intressen.
Till och med min eljest så trumpne och afundsjuke sidokamrat A:son Andréen visade nu en fryntlig och välvillig uppsyn.
Den glade Tegnéhr tog mig i famn gång på gång, och jag kände mig oändligt fästad vid denne visserligen slarfvige, men lättrörde och hängifne vän.
Efter första kristendomstimmans slut framförde jag prosten Stålboms helsning till läraren, hvarpå denne helt fryntligt frågade mig efter prostens helsotillstånd m. m. m. m.
Liksom under förra terminen egnade jag mig allt fortfarande med den mest exemplariska flit och energi åt studierna, ty det var nu för mig i ännu högre grad än förut en hederssak att vara den förnämste i min klsss.
Utanför läroanstalten utgjorde Pettersson äfven under större delen af denna termin mitt enda umgänge.
Han hade af sin principal fått emottaga 50 riksdaler i julklapp, för hvilka han i basaren köpt sig en ganska fin kostym, jemte hatt, kragar, halsduk och käpp m. m.
Af basarhandlaren hade han dessutom på afbetalning bekommit en präktig ytterrock, så att han om söndagarna kunde uppträda som en rigtig gentleman.
Han var också ganska uppblåst i denna sin nya beklädnad och räknade till och med icke för rof att nu göra spe af min, såsom han uttryckte sig, bondaktiga garderob, hvilken dock för ej längesedan utgjort ett föremål för hans afund.
Jag tillrättavisade honom för denna hans dumma fåfänga och ogrannlagenhet på samma gång, i det jag bad honom komma ihåg, att det ej är kläderna, som adla mannen, utan mannen, som adlar kläderna.
»Tror du inte, jag är likaså god som du?» utbrast han då utmanande.
Jag afböjde all till ömsesidig upphetsning och bitterhet ledande dispyt, som af denna fråga kunnat följa, genom att helt undfallande svara:
»Hvar och en bör få vara god för sig.»
Pettersson hade verkligen nog vett att ej fortsätta resonnemanget.
Vi yttrade icke heller ett ord vidare till hvarandra på den aftonen.
Jag fördjupade mig i mina lexor, och Pettersson slukade en roman, som han fått till låns af förmannen i brädgården.
Men jag vill ej neka till, att jag under mitt till utseendet lugna studium upprördes af harm öfver hans oförskämda fråga: om jag kunde tro, att han, en grundkuggad sökande till inträde på seminarium och pitpropsare, var lika god som jag, som med sådan utmärkelse afslutat min första termin på seminarium.
Jag nämnde »en roman».
Ja, i stället för räkning och skrifning, som Pettersson så väl behöfde för sin utbildning till köpman, utgjorde snart romanläsning hans vesentliga sysselsättning på lediga stunder i bostaden.
Han kunde ligga hela natten till långt in på morgonen med tänd lampa, så att madam
Andersson kom ut och frågade, om vi somnat ifrån ljuset, och läsa i sina dåliga romaner, hvilka äfven beredde honom onödiga utgifter, ty han måste inom kort vända sig till ett lånebibliotek för att kunna tillfredsställa sin hunger efter slik lös mat.
Jag varnade honom och föreställde honom det orätta i att för dylik strunt uppoffra de tillfällen, han hade att under min ledning studera för hans yrke vigtiga och nödvändiga kunskapsämnen.
Men han bad mig helt oartigt och otacksamt att sköta mig, han skulle nog sköta sig; och då ansåg jag det ej vidare värdt att, som det heter, kasta perlor för svin.
Snart öfvergick han ifrån romanerna till en ännu farligare läsning.
Han började draga hem fritänkareskrifter från lånebiblioteket.
Början gjordes med Liljas »Menniskan», af hvars grofva materialism han formligen fråssade.
Han ville nu inleda mig i disputation om skapelsen o. s. v.
Men jag stålsatte mig mot alla hans försök i den vägen och afspisade honom med den upprigtiga förklaringen, att jag ansåg honom alltför obevandrad i bibelkunskapen och alltför litet genomträngd af bibelns heliga anda, för att jag skulle kunna och vilja inlåta mig i något tankeutbyte med honom angående dessa stycken.
Han blef häröfver mycket förargad och började tala om andligt högmod m. m. samt bedyrade, att han med sin Lilja i handen skulle slå ner hela min bibelkunskap och hela bibeln, om det gällde.
Jag gitte ej svara på detta hans vanvördiga och hädiska tal, utan bad honom helt enkelt lemna mig i fred med mitt arbete.
Vid ett nytt angrepp kunde jag ej neka mig nöjet att bemöta honom med förut anförda citat ur hans inträdesansökan till seminarium och frågade sedan, huruvida det var om dylika otrosböcker han skrifvit så älskligt och vackert.
I första ögonblicket syntes han mig snopen och slagen, men i det andra så reste han sig upp och förklarade nu i hetsigheten, hvad jag ej förut fått veta, att alla dessa dumheterna, som han sjelf uttryckte sig, ej voro skrifna af honom, utan af en öfverspänd och enfaldig klockare i hans hembygd, som hjelpt honom med att sätta upp den der onyttiga och barnsliga skriften.
Denna förklaring var naturligtvis ej egnad att höja Pettersson i min aktning, tvertom.
Jag började nästan att känna mig illa till mods öfver att hafva tagit någon befattning med en dylik lycksökare och förrädare och lofvade mig sjelf att ständigt vara på min vakt emot honom under den tid, vi ännu kunde komma att bo tillsammans.
Nästa bok, som han hemförde (det var vid påsktiden), var Viktor Rydbergs »Bibelns lära om Kristus».
Det var en bildad och tänkande, om också förvillad, andes djerfva försök att med tillhjelp af sitt eget förstånd granska den Heliga Skrift.
Denna bok roade ej Pettersson i någon nämnvärd mån.
Ibland klarnade visserligen hans ansigte upp och han nickade belåtet, som om han hade förstått allting.
Men i andra ögonblicket stötte han undan boken samt gick upp på golfvet och hvisslade.
Han kunde tydligen ej sammanhålla hvad han läste.
Det var saker som gingo öfver hans horisont.
Dock förklarade han helt käckt, att detta arbete var mycket bra, ty här »fingo presterna på moppe» (hans egna ord) för de hade förfalskat skrifterna.
Och han visade en noggrannhet och en ihärdighet vid försöken att studera ifrågavarande afhandling, som hade varit värda ett bättre resultat.
Hundrade gånger lade han förargad boken ifrån sig och åter hundrade gånger tog han henne till nåder.
Och jag hade nu för första gången den glädjen att se Pettersson taga fram bibeln – dock n. b. endast för att slå upp bibelställe på bibelställe, efter som de citerades.