Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
hvilket vill säga att man sålde salt och tobak – tvänne varor, på hvilka det är monopol i Italiens flesta stater – samt viner och spritdrycker, hvilka äro öfverlemnade åt den fria konkurrensen.
– Ecco, signor, sade Cecco och pekade på den öppna dörren, è la bottegha della mia sorella.
– Ah, svarade vikomten skrattande, det är din systers butik; då är det ej underligt att du fört mig hit, ehuru vi gått förbi minst tre eller fyra osterior.
– Men här finnes den bästa orvietton i hela Rom, menade Cecco.
På grund af denna försäkran steg vikomten in och begärde en flaska orvietto.
Han hade väntat att Ceccos syster skulle se ut som ... som en qvinna bör se ut, hvilken säljer salt, tobak och bränvin – för att ej tala om de italienska drufvornas safter.
Men han fick i stället se en ung flicka med de mest förföriska drag, frisk hy, brinnande ögon och plastiska former.
Den röda korsetten slöt sig tätt omkring den yppiga bysten; kjolen var kort och lät se ett par nätta fötter, instuckna i afskyvärdt klumpiga skor; det svarta håret var hopvridet i ett par kompakta flätor, i nacken hopfästade med en nål, prydd med stora brokiga glasperlor.
Hennes röst, då hon helsade på brodern, hade en stark metallklang, som mildrades genom ett uttryck af ömhet.
Ville-Rosny drack med välbehag sitt vin och betraktade flickan med en förtjusning, som hans djupare kärlek ej hindrade, likväl utan att säga något.
Derpå betalade han och gick med fast föresats att återvända dock icke i sällskap med brodern, ty vikomten hade spruttit till vid åsynen af en manöver, som Cecco straxt före afskedet gjort med systerns hand, i hvilken tydligt ett papper blifvit instucket.
– Jaså, det der var din syster.
Hvad heter hon?
– Marietta, signor!
Nöjd med denna upplysning, lät vikomten sin vägvisare föra sig direkte till det hotell, der han bodde, för att dinera och hvila sig och framför allt för att i enslighet söka utgrunda om det sista papperet kunde vara detsamma som det första, hvilket han sett markisen af Montefiori så försigtigt lemna Cecco.
– Således en hemlighet, en korrespondans, och posten går genom den vackra försäljerskan.
Vikomtens hufvud var fullkomligt i olag.
Han åt utan att äta, han sof utan att sofva.
Han hade nu funnit den verkliga orsaken till Annunciadas köld; och kär och svartsjuk, önskade han att han aldrig sett detta Italien, hvars äfventyr han förut i inbillningen så mycket älskat.
Vid foten af altaret.
Vikomt de Ville-Rosnys ögon och instinkt hade ej bedragit honom, och om han sent på aftonen af samma dag kunnat blicka in i signora Annunciadas innersta kammare, så hade han fått se hennes barndomsleksyster, den vackra Marietta, Ceccos syster, med beställsam omsorg upptaga och framlemna ett bref, ännu vigtigare än det Annunciada mottog under den märkliga afton, när man ännu en gång såg en sällskapscirkel samlad i huset Montefioris salonger, ty detta sista bref angick det då vidrörda mötet, nu med utsatt plats och tid.
– Ack, Marietta, min goda engel, du kommer att häfva min oro och att i aningen sända mig till paradiset.
Säkert glömmer jag att somna i natt.
Annunciada uttalade dessa ord, medan hon öppnade och uppvecklade brefvet.
– Ni gör mig alltid lycklig, signora, med edra vänliga ord.
Ni vet huru högt jag tillber er.
Ack, ni skall förstå det, då jag säger er att mitt samvete ibland pinar mig grufligt, när min biktfader frågar om jag ej har något mera på hjertat.
Men snarare kan jag draga den synden att föra den nådiga exellensan bakom ljuset än förråda er; och när ni sjelf låtit slöjan falla, så att er slägt får se kärleken mellan er och er kusin, då skall jag kasta hela samvetsbördan på min biktfader.
Han skall bära den, och jag hoppas att jag slipper med en dags fasta och ett litet bidrag åt hans fattiga, ty min biktfader har många sådana.
Den heliga jungfrun välsigne honom för hans fromhet!
Marietta kunde hafva fortsatt att tala huru länge som helst.
Annunciada hörde ingenting.
Men icke förr hade den unga qvinnan läst och besvarat sin älskares bön med ett bifallande ord, hastigt gömdt i vecken af Mariettas mantilla, än den gamla prinsessan, som sällan eller aldrig besökte sin dotters rum, trädde in och såg sig omkring med misstänksamma blickar.
– Har du besök vid denna tid, min dotter?
– Jag hade några utvalda oranger att bjuda min herrskarinna, skyndade Marietta med en djup och ytterst ödmjuk nigning att förklara.
– Vi tacka dig, men du bör icke försumma din tid hemma i försäljningsmagasinet, svarade prinsessan kärft ...
Farväl, mitt barn, kom ihåg att min dotter och du sjelf nu kommit till den ålder att era vägar skiljas af sig sjelfva.
Marietta såg just lagom nedslagen ut vid denna kalla och stränga tillrättavisning.
– Som hennes höga nåd befaller.
Jag bedyrar jag är slagen till jorden öfver mitt omedvetna fel och skall icke våga förnya det.
Jag ber hennes exellensa nådigast förlåta mig att jag djerfdes tala med signoran om en ung främling, som druckit en flaska orvietto-vin i mitt magasin.
– För din uppriktighet och ödmjukhet vill jag öfverse med denna otillbörlighet ...
Men säg mig sanningsenligt främlingens namn?
Jag vill veta det ... se dig före huru du svarar!
– Stränga, nådiga exellensa, det var en fransman, en vikomt Ville-Rosny, som Cecco, min broder, vanligen är vägvisare åt.
Han hade sett fröken allra först på Capitolium, och hans hänryckning var så stor att den kanske icke blifvit större, om han fått se madonnan sjelf ...
Men det passar icke en stackars flicka sådan som jag, tillade den listiga Marietta, att tala om så förnäma personers känslor.
Prinsessans drag ljusnade allt mera; och då den lilla vinförsäljerskan tystnade, värdigades hon med ganska mycken nedlåtenhet säga:
– Farväl, lilla Marietta!
Du får väl ha lof att besöka Annunciada ibland.
Men missbruka icke min godhet!
Leende flög Marietta bort, öfvervägande om hon egentligen begått någon synd.
Det var ju sanning allt hvad hon sagt, utom det lilla obetydliga att hon ännu icke hunnit tala med fröken om vikomten.
Och som prinsessans ord »att ej missbruka hennes godhet» bestämdt betydde motsatsen, så kunde det aldrig blifva en farlig synd att en smula bedraga den, som sjelf gaf tillåtelse att låta bedraga sig, förstås, på annat sätt.
Förödmjukad i sin stolta, all list föraktande själ, stod Annunciada nedslagen qvar.
Hon hade genom sanningen velat så godt framkalla stormen med detsamma, men hon måste lyssna till den varnande instinkten, som bjöd henne vänta.
Prinsessan misstog sig på sin dotters utseende, och nöjdare än hon på länge varit, försvann hon under det ett ovant leende krusade hennes läppar ..............
Den kyrka, till hvilken Gaetano förlagt mötet med sin älskarinna och dit den unge romaren följande förmiddag inträdde, liknade, liksom de flesta katolska kyrkor, mera en elegant budoar än ett Guds tempel.
Det bländande solljus, som rådde ute, mildrades då det genomträngde fönstrens målade glas och röda sidengardiner och kastade en oviss, hemlighetsfull dager öfver marmorpelarne och de glänsande altarne.
Denna underbara belysning, i förening med doftet från rökelserna och den djupa tystnaden, som endast afbrytes af qväfda suckar eller tyst frammumlade böner från någon vrå, frambringar en sinnestämning, som mindre är andakt än en ljuflig slapphet, en mysteriös dvala.
Gaetano, enkel och skön, med antika drag och värdig och lugn hållning, nalkades sakta ett litet kapell, framför hvilket en ung qvinna knäböjde vid foten af det rikt smyckade altaret.
Hennes långa, svarta klädning låg i rika veck utbredd på golfvets brokiga mosaik och gömde hennes fötter; men mantillan, som var tätt åtdragen kring det smärta lifvet, skylde icke den hvita plastiskt bildade halsen, hvilken uppbar ett hufvud, hvaraf man dock nu ej kunde beundra mera än de rika, mörka hårflätorna.
Ansigtet doldes af tvänne händer, så fina, så små och så ädelt formade att man icke behöfde se mera för att veta det den knäböjande tillhörde patriciernas klass.
Romaren betraktade med en blick af outsäglig ömhet och vemodig hänförelse den unga qvinnan, som tycktes helt och hållet fördjupad i en brinnande bön eller någon ljuf dröm.
Derpå nalkades han henne ännu ett par steg och hviskade sakta:
– Annunciada!
Hon spratt häftigt till och lyftade upp sitt rodnande ansigte.
– Ack, är det du, Gaetano, sade hon.
Min Gud, hvad jag har väntat dig!
– Förlåt mig, svarade han och tryckte en brinnande kyss på hennes hand, som hon räckte honom utan att resa sig upp.
Om jag hade kunnat, skulle jag ej ha låtit dig vänta en sekund.
– Och hvad har då uppehållit dig?
Du är ju fri, du kan komma och gå som du vill; du behöfver icke såsom jag förnedra dig till tusen förevändningar och osanningar för att få tillfälle till ett flyktigt möte, för att få njuta några sekunders lycka och frihet.
Du är en man ...
– Men just derföre att jag är en man, har jag pligter, för hvilkas uppfyllande jag mången gång måste uppoffra mitt hjertas eldigaste önskningar ...
Men låtom oss ej tala härom, dyra Annunciada!
Hvad gjorde du, då jag kom.
Bad du?
– Ack nej, jag tänkte på dig.
– Med en förebråelse?
– O, icke så, det är blott, då du är närvarande, som jag har mod att förebrå dig något ...
När du är borta, kan jag ej tänka på dig annat än med längtan och kärlek.
Nu drömde jag till hälften, jag lät min inbillning visa mig en glänsande tafla ur vår framtida lycka.
Jag såg oss vandra vid hvarandras sida i en doftande lund, der rosor och nerier stucko fram sina glödande blommor mellan myrtrarnes och lagrarnes mörka grönska.
Klarblå hvälfde sig himlen öfver oss, på afstånd hördes sorlet af en bäck, hvars silfverklara vatten framskymtade mellan träden.
I fjerran en kulle, på hvars spets syntes ruinerna af något gammalt tempel, hvars saga du förtäljde mig med din klingande, manliga stämma, under det att jag ... men, min Gud, Gaetano, hvarför ler du så bittert ... misshagar dig denna heliga dröm?
Tänker icke äfven du på en sådan framtid?
Din ärelystnad målar kanske en stoltare, lifligare tafla ....
Hur du vill, med dig blir jag alltid lycklig, min älskade!
Säg, huru hoppas du att vår framtid skall gestalta sig?
– Låtom oss ej tala om det tillkommande, min Annunciada!
Den tafla, du målat, tjusar mig lika mycket som dig; men hvartill gagnar det att bygga luftslott för en aflägsen framtid, då det närvarande är så osäkert.
– Just derför, Gaetano, söker jag bedraga min oro och mina farhågor genom att tänka mig in i ett lyckligare kommande.
Kan du förebrå mig det?
Utan att svara lutade Gaetano sig ned för att trycka en kyss på hennes panna.
Men med en romarinnas frimodighet böjde hon upp sitt ansigte och räckte fram sina friska, glödande läppar, under det att hennes strålande svarta ögon med en fast och tillitsfull blick sökte hans.
– Hvad du är skön, min Annunciada, mumlade han och sjönk ned på knä bredvid henne.
O, du tjusande engel, min heliga jungfru, när skall din dröm blifva sanning?
– Stig upp, Gaetano!
Någon kunde komma.
– Ah, hvad skulle man kunna säga?
Få då ej tvänne menniskor på en gång dyrka den heliga jungfrun?
– Men ej vid foten af samma altare .... man skulle kunna tro ... man skulle kunna gissa ...
– Sanningen, ja.
Men då sanningen ej är ett brott, hvarför skall man nödgas dölja den?
Men du har rätt, jag skall resa mig upp ... jag kan då med ett par steg aflägsna mig tillräckligt långt från dig, om någon skulle komma hitåt; men för ögonblicket finnes ej någon mera än vi i kyrkan, och det buller, som en kommandes steg skulle göra, skyddar oss från öfverraskning.
– Snart kommer min mor och hemtar mig.
Jag bad henne att få dröja här, medan hon besökte ett par af sina gamla vänner.
Kanske uppehålla de henne, kanske också icke ...
Och när träffas vi härnäst?
– Om vi ej hade den trogne Cecco och hans syster, skulle vi till och med knappt kunna skrifva.
Men det närvarande dyrbara ögonblicket får icke försvinna utan att vi vidröra det vigtigaste ämnet.
– Fransmannen?
– Ja, jag har nu sett honom, ett vekligt, obetydligt exemplar af ättlingarne efter dessa normander, som fordom skakade Italien med sina väldiga härtåg.
Men må den opåkallade stoltheten tystna!
Dessa fransmän äro jemförelsevis fria, medan romaren ligger slafbunden i förnedrande fjettrar.
Ah, vore det ej derföre att du finnes i verlden, ville jag gå att uttala vår skam och vårt elände för Brutus och mina stora förfäder, men jag ser dig, och begäret att öfvergå den spång, som gör slafven fri, tystnar och dör.
Låt dock denne fransman, hvars blod jag ej önskar eller eftertraktar, få veta att han ej bör besöka palatset Montefiori – det misshagar och plågar mig.
– Men huru skall det ske, innan han förklarat sig?
Min mor och Guilio fruktar jag ha en och samma tanke.
– Snart nog lärer förklaringen komma, ifall den ej afböjes.
Jag observerar och forskar tyst och hemligt.
Din bror börjar åter spela.
Han vill lefva stort, han skall låna och insnärja sig, och dig, min Annunciada, beräknar han som lösepenningen.
Du i lifvet eller du i döden.
Din brud känner blott ett löfte.
– Liksom din brudgum också känner blott ett ... men skall man ej anlita din biktfader?
– Måhända, men han älskar ej fransmännen ens ur kristlig synpunkt; och anlitade man än den helige fadern sjelf, så tager jag hellre en kopp förgiftad lemonad än jag förgiftar min själ genom ett löftesbrott, som skulle kosta mig en lifslång kamp.
– Jag visste det, min ädla perla ...
Och låt mig nu säga att jag tror det innan kort för oss skall slå sällhetens och befrielsens timma.
Marchesen di Montfiori är blott som skuggan i sina fäders salar, men romaren Gaetano har studerat den gudaburna målarekonsten.
Han älskar och värderar den enkle artistens lif och tarfliga bröd.
Lider han af att trampa den jord, der nobla fattiga skuggor, liksom han sjelf, men skuggor åldrade i fördomarnes ännu icke multnade band, sända honom sina hånande och föraktliga blickar derföre att han arbetar i stället att svälta – nåväl, då kan han resa.
Konsten är den nyckel, hvarmed han öppnar dörren till ett annat hem.
Men ensam vill han ej gå.
Säg, dyrkade, om målaren Gaetano går ut i verlden, skall Annunciada följa honom?
Skall hon blifva den fattige, men frie och lycklige konstnärens maka ...
Ah, bättre hade dock anstått dig, ädla romarinna, om din kusin, din älskare och make varit kallad och buren att blifva Italiens befriare.
Men Italien måste ånyo sofva en lång sömn, tills en väldig befriare vaknar.
Då blir det äfven tid för mig att bortkasta paletten och rycka svärdet från väggen.
Men tilldess ...
Hans ögons blixtar mötte tvänne andra blixtar.
– Tilldess, o min Gaetano, skall Annunciada hjelpa dig att rifva och blanda dina färger.
Hon skall vara lika säll och stolt att med egen hand laga konstnärens torftiga middag som hon en dag skall vara att som värdinna representera vid det bord, dit krigaren Montefiori bjuder sina vapenkamrater att prata om de stora händelserna, under hvilka de tillsammans stridt som hjeltar.
Men som dessa händelser ännu icke varsnas, ens vid horisonten, så låtom oss skynda att fatta den stilla lyckan.
Detta svar var oss båda värdigt och värdigt det land, hvars högsinnade dotter du är.
Men ännu måste vi vänta litet, tills fransmannen spelat ut sin rol och min Cecco lyckats sälja några taflor, som han just nu underhandlar med ett par tyskar om.
– Godt, du må bestämma tiden.
Ack, hvad jag skall älska dina taflor!
– Ännu anser jag mig ej kunna frambringa sådana verk att jag törs utsätta det namn, som är och skall blifva Annunciadas.
Men då du – som, tack vare din stora själ, icke försmår det lif jag bjuder dig – med din helgade närvaro inspirerar mig, då vet jag hvad det kan bli, och redan tjenar jag mitt fulla lifsuppehälle.
– Tst ... jag hör steg ...
Farväl, min Gaetano!
Nu kan jag vara lycklig för flera veckor, om vi ej förr skulle mötas.
Den heliga jungfrun beskydde dig!
– Och hennes son och alla helgon beskydde dig, Gaetanos enda lycka!
Så lätt och ohörbart som en dimfigur gled den unge romaren undan mellan pelarne och försvann vid en vinkel.
Emellertid var det icke prinsessan som kom.
Det var den täcka Marietta, som uppsökt Annunciada för att tillhviska henne en underrättelse, den Cecco gifvit henne på morgonen.
Men nu hördes verkligen den gamla prinsessans steg, och då försvann äfven Marietta.
– Du har fått vänta länge, mitt barn, men jag blef hindrad på vägen.
Låt oss hastigt förrätta vår andakt, min dotter!
Den gamla damen knäböjde, under det hon fortsatte: »Den intagande fransmannen»... här mumlade hon något sakta på bönformuläret ...
»var just den som kom i min väg.
Det är en förtjusande man; och, vid mitt skyddshelgon, jag drömde i natt att jag såg dig vid det nya franska hofvet, der din skönhet och dina anors glans omgaf dig med en stark hyllnings gloria»...
Åter bön, suckar, tårar ... »En ljuf dröm, min dotter»...
Amen, i den heliga jungfruns välsignade namn amen!
– Jag fryser, min mor! hviskade Annunciada.
Damerna stego upp och gingo genast derefter ut.
Straxt härpå syntes Gaetano och Marietta nalkas samma plats ... den unge romaren var upprörd.
Han forsatte samtalet:
– Du sade henne således hvad jag redan anat, att Guilo tillbragt största delen af natten hos vikomten, att han förlorat mycket penningar på spel till de franska officerarne och att han måst låna en ansenlig summa af sin värd?
O, vanheder, förnedring ...
Och Cecco såg det?
– Han såg det, signor Gaetano, ty han hade stannat qvar för att efter vikomtens önskan servera gästerna.
Vikomten tycker mycket om Cecco och hade förmodligen ämnat att efter sällskapets bortgång språka med honom.
Men Cecco är en graf, det vet ni, ädle signor!
– Och det andra, det som mina läppar vägra uttala, det hörde han äfven tydligt?
– Fullkomligt tydligt ... sedan de franska officerarne gått och prinsen med så pass hjertlighet, som han kan visa, tackat vikomten, sade denne halfhögt: »Tala ej härom!
Ifall lyckan ville gynna mig, skulle jag med glädje stå i långt högre och vigtigare skuld till er».
Och prinsen tryckte hans hand och svarade:
»Var alltid välkommen i palatset Montefiori, min käre vikomt!
Vi räkna på er».
– Nog, goda Marietta, nog!
Tack och farväl ...
Blifva vi en dag lyckliga, så skall äfven du blifva det, om vi något förmå.
– Ack, exellensa, svarade Marietta med ett skalkaktigt småleende, jag ärnar icke vänta så länge på lyckan.
Den klass, som jag tillhör, gör icke så många omvägar och ...
– Ah, jag förstår, du har redan valt?
– Ja, signor, en värd för mitt försäljnings-magasin – det blef alldeles nödvändigt.
Och snabb som en fågel flög hon bort.
Gaetano stod ensam.
Han böjde dock snart sina knän på samma plats som Annunciada nyss innehaft.
Det heta italienska blodet böljade inom honom ...
Skulle han tillåta detta, skulle denne nedrige broder få köpslå om sin enda juvel ...
Ah, mellan honom, kusinen, den icke erkände friaren, stod tyvärr moderns och broderns makt.
Han nödgades tiga och ännu se på.
Men snart torde han likväl framträda på scenen och begära sin andel i skådespelet.
Ville-Rosny måste bli betald utan så högt pris.
Den ruinerade ädlingen finge först tillgripa förfädrens säljbara minnen.
– O, Italia, Italia, hvad har det blifvit af dina söner! mumlade han.
Högheten, rikedomen och glansen kunna de försaka, men gif dem åter en ställning, ett samhällsskick, som de ej behöfva blygas för ...
Arma Roma, allt skall kränkas, der ingen säkerhet finnes.
Men hvarföre fråga den höga sjunkna?
Jag vill ej teckna dig nu, böjd under väldet af den lutande tiaren, sjelf förtyngd af utländsk prydnad, om denna ock består af blott liljor.
Roma, se alldrig tillbaka genom seklerna förrän i samma stund, då det stora verlds-urets visare har skridit till den punkt, der befrielsens timma börjar!
Den stora förklaringen.
Sex veckor hade förflutit efter mötet mellan den unga romarinnan och hennes älskare.
Samma kyrka och samma altare hade sett dem flera gånger söka dess helgade beskydd, men ännu hade ej Gaetano ansett stunden vara inne för ett samtal med sina verldsligt sinnade slägtingar, Annunciadas moder och broder, hvilka alltjemt hoppades få föryttra palatset
Montefioris dyrbaraste ädelsten åt en afnämare från främmande land.
Under denna tid hade den franske vikomten oafbrutet uppvaktat Annunciada.
Guilio hade gifvit honom ett bestämdt löfte om systerns hand.
Och i förlitande att han skulle kunna inlösa detta löfte, hade han satt sig i allt flera och flera penningeförbindelser till de Ville- Rosny, hvars officiella förklaring dröjde i följd af en liten stötesten, som råkat komma i dagen.
Denna stötesten var föranledd af lord Stouthead, som efter en tre dagars besinning fattat det beslutet att blifva vikomtens rival.
Det hade förnärmat hans egenkärlek att Ville-Rosny tviflat på hans framgång, och under de tre dagarne, hvarunder han ej såg Annunciada, växte hennes behag och fullkomligheter till en sådan höjd att lorden trodde både lif och välfärd bero på sin framgång bos den sköna romarinnan.
Alltså begaf han sig af till palatset Montefiori, men handledde sitt tilltänkta frieri med en så grannlaga flegma att ingen utom vikomten anade rivalskapet.
Förtviflad började den unge fransmannen grubbla på medel att mota bort detta jättehinder – Anunciada var synbart ganska road af lordens lugna småroliga väsende – och slutligen hittade han på ett, som han ansåg borde slå an.
En morgon besökte vikomten sin engelske vän, och sedan man en stund pratat om hvarjehanda, yttrade han vårdslöst:
– Hur länge stannar ni qvar, mylord?
Mina angelägenheter kalla mig snart hem till Frankrike.
Lorden, som varit sysselsatt att med sin blick förfölja en stackars fluga, som hängt sig i ett spindelnät, såg tvärt upp.
– Huru vikomt, var icke er vigtigaste angelägenhet här?
– Icke numera.
– Huru så ... törs jag fråga det?
– Hvarföre icke!
Jag litar på ert hedersord, om ni lofvar tystnad.
– Jag lofvar det, och mitt ord är en borgen för att jag bevarar hemligheten.
– Nåväl, jag har kommit underfund med en sak angående den stolta Annunciada, den nemligen att hon sätter en rival framför mig.
– Ah, vikomt, ni smickrar ...
Jag har så fint bedrifvit denna sak, att jag trodde ni knappt observerat huru pass jag vunnit af terrängen.
– Ni ... jag förstår er ej, mylord!
– Mins ni ej vårt samtal då vi gingo hem från prinsessans lilla fest?
Jag sade er ...
– Aha, jag erinrar mig nu, att ni skulle besinna er.
Nå, det vore på min ära lustigt, om vi varit rivaler utan att jag vetat derom.
– Men hvad var det då ni nyss gjorde mig den äran att säga mig?
– Er, mylord?
– Att ni sjelf sett någon annan föredragen.
Vikomten utbrast i det mest hjertligt sårande skratt.
Ni är förträfflig, mylord, i logiken.
Det fattas blott att den stödjer sig på en verklighet ...
Ack, nej, det är hvarken ni eller jag som kunna smickra oss.
Hemligheten är den, att vår sköna romarinna älskar sin kusin markisen Montefiori, fattig som hon sjelf, men skön som antikens ideal, det får jag tillstå, och med denna litet löjliga gammaldags romantik, som förflyttar de unga ättlingarne tillbaka in i den gamla tiden.
Lorden syntes allvarsamt stungen.
– Ni tror då att hon älskar denna stackars patrisiske tiggare.
– Jag vet att de brefvexla.
Jag har sett Gaetano smyga omkring hennes boning, sedan natten inträdt.
– På ert hedersord?
– På mitt hedersord!
Men märk: jag vet icke en bokstaf mera.
Jag är obekant med hvad välde förhållandena kunna hafva på henne eller om hon eger minsta hopp för denna förening, hvilken synes mig ej anstå henne.
Måhända skulle hennes familj öfvertala henne att ...
– Det må ni pröfva, om det anstår er, vikomt, icke jag.
Ingen öfvertalas att bli lady Stouthead.
Jag skall i förbigående denna afton nämna hennes kusin, och om jag då af hennes sinnesrörelse märker någonting, så är det slut.
Jag har ej komprometterat mig.
– Nej, på intet sätt.
Men ni sjelf?
Reser ni verkligen?
– Önskar ni ha den fullständiga sanningen, så säger jag er att jag vill resa och icke resa tio gånger i timman.
Kanske är jag borta innan morgonen, kanske stannar jag qvar.
– Sådant narrspel tillåter jag icke mitt förstånd att drifva med mig ...
Har ni varit uppe och sett åsnan ännu?
Det är utan fråga den beundr...
– A revoir, mylord ... jag uthärdar ej så hastiga vexlingar i ett samtal.
Om jag är qvar, skall jag helsa på er i morgon.
Men redan samma afton fick Ville-Rosny en biljett från lorden af innehåll:
»Min käre vikomt!
Res eller blif qvar.
Hon rodnade ända upp öfver hårfästet.
Er förbundne
Stouthead.
Om ni kan säga mig huru jag skall komma åt palatsets antika dyrbarheter, skulle jag anse er hafva gjort mig en ny väsentlig tjenst.»
Vikomten jublade.