Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I det förslag, som 1832 gillades af Ingeniör-komitén (Comité de Génie), antogs den sistnämnde åsigten med bibehållande af de s. k. mur d’octroi, som endast är en ringmur, som omger staden.
Förslaget framlades för Kamrarne: men väckte der en så oerhörd storm, icke mot saken, men emot de detacherade fästena, att det måste återtagas.
Man hade nemi. trott sig up täcka i dessa fästen afsigter. som voro riktade mera mot staden sjelf, än att de hade dess försvar till föremål.
Sedan man haft tid lugna sig och med stöd af Napoleona egen samt Vaubans auktoritet äfvensom på grund af sakens egen beskaffenhet det blifvit tydligen ådagalagdt, att ändamålet med befästandet af Paris var uteslutande strategiskt, blef förslaget sluteligen antaget med några förändringar, som afsågo att sammanjemka de stridiga meningarne och kom till utförande efter hvad jag vill erinra mig 1840.
Bland dem som vid tillfället äfven hade afgifvit ett förslag till befästande af Paris var General Rogniat hvilken, så framt jag icke irrar mig, antog systemet af detacherade fästen, men i förbindelse med ett befästadt läger på sidan om Paris, sålunda till någon del, dock icke alldeles afvikande från de åsigter, han uttalat i sina skrifter.
Paris hafva i sednare tider flera andra stora, förut obefästade städer blifvit omgifna med fästningsverk, deribland jag nu erinrar mig Warschau med något öfver 160,000 invånare som befästades under åren 1832 till 1835, samt Posen med omkring 50,000 personers folkmängd.
Verona med ännu något större befolkning har från en öppen stad, som den var då jag besökte densamma i början af 1820-talet blifvit förvandlad till ett af Österrikes starkaste bålverk i Italien.
Med Den 28 Januari f, m.
Erfurtli, Lintz, Rastadt och flera andra är förhållandet enahanda, hvarförutan det torde böra ånmärkas att tvenne andra af Europas hufvudstäder nemi.
Venedig och Rom i de sednare tiderna sjelfmant omgifvit sig med tillfälliga förskansningar eller uprättat sina förfallna murar, dervid den förra uthärdade en hårdnackad belägring under tre månader eller från Maj till Aug.
Huru länge Roms belägring varade, påminner jag mig icke nu.
På grund af alla dessa sammanstämmande omständigheter, tillåter jag mig att mot Rogniats sats: att hufvudstäder icke böra befiistas, upställa en annan:
Eller: alt det ar de .strategiska punkterna i ett land som mäste befästas och der dessa sä ohjelpligen sammanfalla med lägel af en hufvudstad eller annan stor stad, som förhållandet är med Slockholm, del då är staden sjelf som mäste befästas.
Anckarsvärd anför: att tanken på städers befästande härleder sig från medeltiden och borgarnes behof att försvara sig emot feodalväldets inkräktningar.
Då denna sats påtagligen innefattar ett misstag, som Hr Gr:n sjelf redan torde hafva anmärkt, borde jag måhända icke nptaga den, men då någon möjligen häraf kunde låta sig missledas, har jag icke ansett mig kunna förbigå densamma.
Befästningskonstens historia är lika gammal som Staternas och försvinner liksom dessa i tidernas natt.
I de äldsta tider voro inom dc delar af vår verldsdel dit civilisationen i en högre mening hade trängt, begreppen om Stat och stad i de flesta fall nästan liktydiga.
Behofvet att befästa städerna upkom då af samma anledn. som i våra dagar, eller af nödvändigheten för folken att försvara sig emot hvarandras inkräktningar.
Rom erhöll redan sina murar af Servius Tullius.
Jag behöfver för öfrigt, för att belysa denna omständighet icke åberopa de af oss alla välkända namnen Sagunt, Humantia, Carthago, Tyrus.
Det är sannt det var borgarne som försvarade dessa städer, men de fältherrar som anförde belägringen voro inga feodalherrar.
De voro sorn vi känna Scipionerna.
Hannibal och Alexander den Store.
Anckarsvärd har vidrört November-traktaten.
Jag har äfven läst denna traktat i sammanhang med Statsministerns för Utrikes ärenderna derpå följande cirkulär och lika med Gr.
Anckarsvärd funnit andemeningen af denna traktat innebära det mest obetingade erkännande å tvenne af Europas hufvudmakters sida: att den Skandinaviska halfön utgör en så vigtig och inflytelserik länk af det Europeiska Statsförbundet: att dess sjelfständighet och oberoende icke i ringaste mån kunna förnärmas, utan att härigenom jemnvigten i det hela siöres.
Jag har ansett detta erkännande vara värdt att taga vara på, och då för öfrigt ett lands försvarsplaner i väsendtlig mån måste bero af dess politiska ställning och af det begrepp man på grund häraf måste göra sig om beskaffenheten af de anfall, som skulle kunna riktas mot detsamma, har jag kommit till den 136 Dan 28 Januari f. m. öfvertygelsen, som jag uttalat i min motion, att Stockholm och Carlskrona böra befästas. Gr.
Anckarsvärd har icke ingått i någon vederläggning af de skäl jag- anfört till stöd för denna min åsigt; jag behöfver sålunda icke uprepa dem. men jag begagnar tillfället tillägga: att det är ett vådligt företag att öfverföra en Här. den må vara huru stark som helst, öfver hafvet, för att företaga en belägring af en starkt befästad stad, under ögonen af en anryckande armée, och då den angripande hvarje ögonblick äfventyrar, att genom ankomsten af en öfverlägsen sjöstyrka se sig afskuren från sina förbindelser mod eget land.
Skulle man häremot invända att anfallet i sådan händelse kunde riktas mot någon annan punkt på våra kuster, så svarar jag: att det vore ett oklokt företag, att emot något eller några af våra landskap rikta ett anfall, hvars utförande vore begränsadt inom en ganska kort tidrymd och af hvilket under sådane omständigheter ingen annan vinst vöre att skörda än den, att hafva tändt en krigslåga, som med en annan vind ganska hastigt skulle öfverföras till den anfallandes egna kuster.
Anckarsvärd har yttrat: att det snart sagdt är en omild tanke, att blottställa en stor befolkning för de gräsliga olyckorna af en belägring och ett bombardement.
Jag har icke missförstått detta Hr Gr:ns yttrande, som, jag är viss derom, Hr Gr:n velat tillämpa icke å mitt förslag, utan å systemet i allmänhet att befästa städer.
Jag anhåller också att Hr Gr:n ville på samma sätt. förstå don antithes, sora jag till vederläggning häraf hämtar ur Hr Gr:ns eget anförande.
Krigets Genius — det är sannt — är icke mild.
I hans spår växa inga andra blommor än dem, om hvilka skalden säger: rBlodiga rosor han strör öfver ljungen^, men jag frågar, om det är en omild tanke, att vilja skydda en hufvudstad från de oerhörda förödmjukelser och de oberäkneliga förluster, som skulle följa af en oocupation, äfvensom från de vådor, som krigets tillfälligheter kunna medföra och ofta medfört, äfven för obefästade städer, synnerligast då dessa innehaft en så herskande strategisk belägenhet som Stockholm.
Kiler är det mildare att öfvergifva denna stad, lemna den åt sitt öde, och att under återtåget, på sätt Hr Gr.
Anckarsvärd anfört, förvandla det genomtågade landet till en ödemark, i ändamål att förhindra fiendens framträngande.
Jag får slutligen tillägga att enl. den nyare hefästningskonstens reglor, befästningarne aflägsnas så långt från städerna att dessa i möjligaste måtto äro oåtkomliga för det fiendtJiga artilleriets eld.
Och annorlunda har jag icke tänkt mig befästningen af Stockholm.
Anckarsvärd har anfört, att man icke borde vänja nationen vid att fästa allt för stor betydelse vid bibehållandet af Stockholm genom att förvandla det till ett bålverk, på det folket icke skulle anse sin sak förlorad, om det blefve intaget.
Den 28 Januari f. m. 127 Jag delar icke i delta fall Hr Gnns åsigt.
Jag tror att Svenska folket skulle bittert ångra, om i följd af bristande förutseende eller illa beräknad sparsamhet, dess hufvudstad med allt hvad den innehåller dyrbart, i sin fulla blomstring, folie i fiende väld, men jag tror icke att vårt folk mer än andra som befunnit sig i denna belägenhet, skulle låta modet eiler händerna falla, derföre all ett af dess bålverk föll.
Spanien förlorade under befrielsekriget, hvarefter annan, efter tappert försvar, de liesta af sina fasta platser Saragossa, Tortosa, Valencia.
Badajotz m. fl., men detta eldade endast ännu mer det Spanska folkets känsla och föresats alt hämnas sina oförrätter, intill des att det orättvisa och öfvermodiga anfallet slutligen bröt sig mot Cadix och Torra Vedras vallar.
Jag trotsar någon alt i Stockholms omgifning upptäcka ett Torra Vedras.
Det enda som erbjuder sig är Stockholm sjelf. Gr. Anckarsvärd anser icke befästningar obehöfliga, men stödjer hufvudsakligen sitt system om Landels försvar pä en nationalbeväpmng och en skärgårdsflotta.
Hvad den sednare angår, lager jag för alldeles gifvet, att dess användande i hufvusaklig män ingår i planen för Stockholms befästande.
Hvad beträffar folkbeväpningen, är jag långt ifrån att underkänna dess värde, ehvad den upstår oorganiserad, som t. ex. det skett i Spanien, i Tyrolen och i våra dagar ännu förekommer bland de Kaukasiska bergsfolken, eller om den erhållit en organiserad form, så som i Schweitz i de Österrikiska gränsländerna eller för att hämta exemplet närmare ifrån, hos oss på Gottland.
Jag skulle sannerligen anse det blifva af stor praktisk nytta, 0111 ett system af folkbeväpning kunde införas i våra norra provinser, hvarest folket är från ungdomen danadt till skytter och sjelfva landet är särdeles passande för del lilla kriget.
Jag anser med llr Gr.
Anckarsvärd vårt
Bevärings-system vara allt för litet utbildadt och alt skyldigheten, att i farans stund försvara fäderneslandet borde vara längre utsträckt samt genom lag stadgad, men jag tror icke att någon del af vårt försvarsväsende bör utbildas ensidigt på bekostnad af en annan del, titan att det bör få utveckla sig till eli harmoniskt helt.
Ty mina Hrr! hvad är väl krigaren utan vapen?
Och hvad äro väl fästningar och krigsflottor annat, än ett medel att på det fördelaktigaste sätt använda vapnen.
Anckarsvärd yttrar: att det icke skulle vara välbetänkt af K.
St. att bevilja medel för Stockholms befästning eller alt taga initiativet i denna fråga, genom att till Konungen framföra några önskningar i detta hänseende.
Om detta vore opåkallad! eller icke, är en hemlighet, som framtiden får afslöja.
För min del hade jag föreställt mig att rätta tidpunkten till att grundlägga ett sådant företag som Stockholms befästning, om det för öfrigt pröfvas nyttigt, just då är förhanden, när Sverige inträdt i de nya politiska förhållanden från hvilka åtgärdens nöd - 128 Den 28 Januari m. vänlighet i väsentlig män härleder sig och under det verlden antm åtnjuter en fred hvars varaktighet är omöjlig att beräkna.
Ehuru jag tillåter mig antaga alt Hr Gr.
Anckarsvärd icke betraktat den meningsslrid, som oss emellan upstått i denna fråga, annorlunda, än som ett ömsesidigt bemötande att för försvaret af vårt fädernesland, för hvilket vi ledas af samma känsla, utfinna det rälta och bästa, hade jag likväl för sakens egen skull lifligt önskat att finna ett stöd för mina åsigter hos Hr Gr:n, hvars fosterlandskärlek och mångsidiga erfarenhet äro så rättvist af alla upskattade och erkända.
Ålskillige ledamöter yttrade härtill bifall. liv Nordenfelt:
Då jag bär upträder för alt besvara och, såsom jag hoppas, äfven vederläggga några af de satser, som blifvit framställda af en ibland veteranerna inom detta hus af mig högt aktad för mänga dess stora egenskaper, hans ihärdighet att förfäkta hvad han anser rätt och ledande till fäderneslandets sanna fördel, haus stora parlamentariska talang, hvilken, jemförd med min ringa förmåga. sätter mig i förhållandet af en skolgosse till sin mästare, — _ är jag verkligen villrådig om sättet att framföra hvad jag ämnar säga, enär jag fruktar att min varma åtrå att bevisa hvad jag anser vara sanni, möjligen kunde förleda mig att fälla något yttrande, som skulle såra min högt värderade motståndare.
Jag förklarar derför i förväg, alt om något sådant skulle inträffa, skor det mot min vilja och är endast ett bevis på min oförmåga att lägga mina ord så, alt de icke kunna missförstås.
Jag har fästat mig vid Gr:ns yttrande i hvad det rörer Indelmsverket.
Gr:n säger härom på ett ställe »Svenska Indelmsverket är så föråldradt, att det numera hvarken kan uprätIbållas eller förtjenar att förvaras».
Om så är förhållandet, skulle mina ord vara förspillda och jag visa bristande grannlagenhet genom att taga 11. o. Ad:s dyrbara tid i anspråk, ty min afsigt är verkligen, att försvara detta odugliga indelmsverk.
Grut yttrar »Indelmsverkets hufvudgrund ligger i rust- och rotehållet, men ingalunda i befälets aflöning».
Hvad första delen af denna sats vidkommer, så öfverensstämmer den fullkomligt med min öfvertygelse, såvida man utsträcker nyttan af Indelmsverket derhän att det omfattar icke blott rust- och rothål— Jares skyldighet att uderhålla soldat, utan äfven det förhållandet att soldaten skall bo på deras jord.
Men jag vågar tillägga att ehuru della är den egentligaste grundidéen med idelmsverket, finnas likväl flera andra, bland hvilka jag vill nämna hufvudsakligen 2:ne.
Den ena är att befälet för indelta trupper skal! bo bland dem. för att städse hafva tillsyn öfver manskapets förhållande, för alt lära känna icke allenast deras förmåga att göra granna handgrepp och verkställa ståtliga marscher, utan äfven deras seder och lynne och för att tillvinna sig deras förtroende, hvilket mycket mer, än alla exercisfärdigheter, inverkar på truppens håg och förmåga att följa sitt befäl vid de tillfällen, då det gäller allt hvad menniskan skattar högt och dyrbart i lifvet.
Den andra grund - Den 28 Januari f. m. 129 idéen är, att inrätta befälets aflöning så alt den, oberoende af varuprisens förändring, alltid må vara tillräcklig för befälets bergning.
Dessa 3:ue grundsatser äro, enligt min tanke och hvilket svårligen kan förnekas, sjelfva idéen med indeln:sverket, och näppeligen kan delta, sett ur sådan synpunkt, betraktas såsom föråldradt.
Rigtigheten af det påståendet, att det blifvet en vana att kalla detta indeln:sverk ett storverk, lemnar jag derhän, men jag beder Hrr:ne taga i betraktande, om ej en organisation, som under 130 år eller något derutöfver, icke tarfvat någon förändring, och som, sedan en förändring försiggått, likväl ännu hufvudsakligen qvarstå, hvarjemte dessutom af ganska många belviflas, huruvida denna förändring varit fullt ändamålsenlig, — må anses stå ganska högt, och likaväl förtjena benämningen af storverk, som mången annan inrättning af mindre vigt och kortare varaktighet.
Indeln:sverket har dessutom en annan egenskap, som ej bör förbises, nemi. den, att sä länge en indelt aimée linnes spridd och upvext inom alla landets delar, såväl med afseende på trupp som befäl, blir denna armée så införlifvad med folkets åsigter och vanor, med detsamma, deltagande uti dess mödor, dess fröjder och dess lidanden: blir så sammanväxt med folket, att så länge en sådan armée linnes, är det icke tänkbart, att någon revolutionär rörelse kan upkomma eller af hvad anledning som helst sättas i utöfning.
Det blir icke möjligt att förvandla det gamla Konungariket Sverige, hvarken till republik eller tili Kejsardöme, så länge det gamla indeln:sverket står qvar, så vida icke hela folket gillar och önskar den åsyftade förändringen.
Stockholm kan aldrig i förhållande till Sverige blifva hvad Paris är till Frankrike, så länge den indelta- arméen finnes.
Detta är, som mig synes, en vigtig och ilall denna äfven ingått i Carl XI:s beräkning, så lägger den en ytterligare vigt i vågskålen för Hans förtjenster Hans odödlighet.
Det har någon gång fallit mig in att tänka, det denna omständighet måhända vore en af ådrorne till din källa, från hvilken så många tårar runnit i vissa Tidningars spalter deröfver att det sega indelmsverket icke kan undanrödjas, oaktadt ständiga bemödanden, men denna tanke bar jag förkastat, emedan jag hvarken har lust eller anser mig berättigad. att se dåliga motiver någorstädes, der bättre kunna finnas.
Vidare har Gr:n rörande sjelfva saken yttrat att någon likhet i löneförhållanden för lika grader icke kan på annat sätt upkomma än genom räntornas och boställenas indragning till Staten.
Jag vill icke förneka rigtigheten af denna sats; ty det är uppenbart, att om man vill hafva en likhet uttyckt i siffror, som betyda penningar, så kan detta icke ske på annat sätt än att alla natura prestationer, tillkomna på livad sätt som heldst, ingå till Staten, öfversättas i penningar och derifrån utdelas i de bestämda proportionerne, efter det recept, som man kallar löningsstat.
Men jag anser denna likhet icke vara af någon särdeles vigt.
Jag anser hufvudsaken vara att hvarje tjensteman bar så myckel all han derpå kan berga sig.
Deremot lägges icke något hinder hvarken III II. 9' 130 Oell 28 Januari f. ni. genom 1833 års lönereglering eller genom ile förändringar som Chefen för Landtf.
Dep:tet föreslaget och hvilka K. M. i Dess Nåd.
Propos. uptagit.
Att det indelta löningssättet har den egenskapen, att vissa personer inom vissa grader fä en högre aflöning, dels genom deras förmåga att taga större reveny af sina boställen, dels genom andra tillfälliga förhållanden, detta anser jag icke såsom någon olycka.
Deraf finnér jag icke något annat ondt upstå, än att den allmänt kända Svenska afundsjuka)! vinner någon näring : men denna sjukdom, torde i det bröst der den rotat sig, vara lika obotlig, som andra bröstsjukdomar, och den som icke finnér näring för denna ’sjukdom i löneförhållandena inom arméen, söker nog upp andra skäl till missnöje, så alt sjukdomen lärer i allt fall icke kunna utrotas.
Men för att åter komma till saken, så vill jag antaga att Grins förslag hade blifvit verkstäldt åter 1833.
Jag föreställer mig då, (hvilket likväl icke är i förslaget bestämdt uttaladt), att äfven liosladsboställena skulle utarrenderas eller ingå till Staten, ty eljest komme man ej till den likhet i sillran hvilken Grin åsyftar.
Om detta skulle hafva skett år 1833, d. v. s. om en Regitschef fått 3600
Ridr biko, en Öfverstelöjtnant 1800, en andre Major 1200, en tredje Major 1000, en Kapten 800 Ridr biko o. s. v. och dessa siffror qvarstått oförändrade, skulle ovillkorligen, med anledning af det kända förhållande! att en Kompanichef med familj icke kan lefva på 800 Ridr, följden hafva blifvit den, att vid första Riksdagen efter 1833 den klagan skulle hafva försports inom den indelta Arméen att »vi kunna icke berga ossi, en löneförhöjning är nödvändig, och Regeringen skulle hafva nödgats gå in till R.
St. med förslag i detta ämne.
Hade man då icke kunnat göra denna uppoffring, hvilken hittills icke varit behöflig, emedan lönerne ökat sig sjelfva, dä hade säkerligen handt att många af våra kanske mest aktade militärer kommit i en sådan ställning att 18 § Riksd.-Ordn. hindrat dem från att deltaga i dessa öfverläggningar.
Detta är icke taget ur luften; jag kan med arilhmetik bevisa, alt så skulle varit fallet med mig och kanske med många andra.
Deremot skulle den vinst, som nu tillfallit oss, hafva stannat hos tillfälliga arrende-spekulanter, hvilka öfvertagit våra boställen.
Det fins icke något antagligt skäl att förmoda att Kronans ombud år 1833 skulle hafva kunnat betinga högre arrende för boställena, än det pris hvartill de då uppskattades eller möjligen något derutöfver.
Jag har under denna tiderymd innehaft 2:ne större boställen; båda har jag upbringat till fördubblad förmåga att gifva reveny, och som jag icke har någon anledning, att tro det jag i delta fall skulle utgöra något undantag från flertalet af Militärbefälet, tager jag för alldeles gifvet, att förhållandet med deras boställen varit alldeles detsamma.
Hvilka ofantliga summor hade man icke, i detta fall jag vill ej säga bortkastat, ty de hade likväl stannat i svenska medborgares fickor och således på visst sätt varit nyttiga — utan afvändt från dem som voro i behof deraf nemi. löntagarne.
Jag kan icke se, att häri ligger någon så stor fördel, hvarförutan man, äfven om Gr:s förslag hlefve an - Den 28 Januari f. m. 131 taget, icke skulle komma till någon fullkomlig likhet i afseende lönerna, d. v. s. deras beskaffenhet att vara lika tillräckliga för löntagare inom alla regementen, ty det är naturligt att hvilken siffra man än bestämmer, måste den likväl vara olika i särskilda provinser, der varupriserna äro olika; och det måste fordras mer, för att lefva i den provins, som är mycket cultiverad; der folket i allmänhet är rikt och högre lefnadsvanor hafva inrotat sig, äfven om priserna äro lika.
Lönerna blifva der mycket otillräckligare än de skulle vara i en annan mera sflägssen landsort, der förhållanderne äro annorlunda.
Jag för min del anser således icke välbetänkt. att sträfva efter en sådan absolut liket.
Chefen för LandtfrsDepart:tet har inslaget en riklig väg och gått ett raskt steg framåt, då han föreslaget en omvärdering af boställena äfvensom en reglering inom hvarje Regemente.
Visserligen kan följden, liksom nu är förhållandet, blifva den att ett Regemente möjligen blifver högre aflönadt än ett annat, men det har vanligen sin grund i lokala förhållanden.
Jag kan t. ex. nämna, att man anser Östgötha Reg-tne för de högst allönade inom arméen, hvilket förmodligen kommer deraf, att dess räntor äro högre och deras Roslällen bättre eller ock af andre förhållanden, som höra till orten i hvilken lefnadskostnaderna äfven äro höga.
Vid ett annat Regemente, som jag närmare känner till nemi.
Elfsborgs, hvilket är förlagdt uti en ort, med fattig befolkning och sämre jordmån, deraf följden blifvit att lönerne äro lägre, der äro älven lefnadskostnaderne mindre.
Sjelfva indelningarnes natur motverkar således den så mycket öfverklagade olägenheten af deras olikhet.
Hr Gr:n nämner äfven i sin framställning, att 1833 års lönereglering var felaktig i så målto, att boställsvärderingen icke var billig.
Deremot kan jag ej invända något annat, än att det var första gången en sådan reglering kom i fråga; och altman då begick misstag i beräkningarne, hörer till de menskliga tingens vanliga ordning.
Men det är också sannolikt, att dessa misstag nu kunna undvikas eller åtminstone betydligt förminskas.
Man säger att det är nästan omöjligt att rigtigt upskatta ett boställe
Detta är ett yttrande som det förundrar mig att få höra i en tid, då jordbruket blifvit updrifvet till en ovanlig höjd, då man, om icke dagligen, åtminstone månatligen, hörer talas om egendomsköp till höga priser, så höga, att jag icke kan föreställa mig ett så stort lättsinne hos köparen, att han icke skulle hafva gjort sig reda för den egendomensvärde, som han köper.
Kunna nu så många köpare bedöma hvad en egendom är värd eller egentligen hvad afkastning den kan gifva, så mätte det väl finnas ett sätt, att äfven utröna, hvad boställen äro vårda, ty den enda skillnaden är ju att boställena egas af Staten och brukas af indelningshafvaren, då deremot de andra egendomarne egas af Säljaren och värderas af Köparen.
Jag kan således icke inse någon omöjlighet, knappt nog någon svårighet all komma till ett approximativt värde af boställets förmåga alt gifva afkastning — jag valde med flit ordet approximativt, ty jag vet att något absolut i sådana förhållanden icke Den 28 Januari f. m. kan åstadkommas och alt förändringar lätt kunna ega rum.
En äldre man som är boställsinnehafvare, kan t. ex. efterträdas af en ung, som kan hoppas att efter naturens ordning få behålla bostället en 6, 8 a 10 år, och om han lagt sig på jordbruk, tager han inom kort tid högre reveny af detsamma, än hans granne kan taga af sin gård, den lian brukar efter ortens gamla sed.
Men detta är ju ingen olycka?
icke ligger det någon skada deruti att denne person får den brukningsvinst som en arrendator eljest skulle hafva fått?
Jag tycker att det skulle vara R.
St., kärt att bereda denna fördel åt de personer, hvilka alltjemt skola vara färdiga, när fäderneslandets behof gör deras verksamhet nödvändig; icke måtte R.
St. missunna deni den vinst, som de sålunda genom sin flit, sitt arbete och sina insigter kunnat förvärfva.
Mot boställena har man vidare anfört att för deras öfvertagande erfordras kapitaler, hvilka äro svåra alt anskaffa.
Så är verkligen händelsen någon gång, men när så händer, är det endast ett undantagsfall.
En Reg:tsChef och en OfficerCorps, som hafva någon omtanka, kunna på månfaldiga sätt ställa en sådan sak till rätta och de fall äro ganska få, då en militär, som lefver ordentligt, icke har nog credit för att kunna åstadkomma det förlag, han behöfver för att sköta ett boställe.
Af alla dessa skäl önskar jag för min del att StatsUtsk. icke måtte fästa afseende vid den ädle Gr:s betänkande, i hvad den rörer denna sak.