Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men detta förslag kantrade helt och hållet på Thorilds ståndaktighet.
Bland hans handskriftliga qvarlåtenskap finnes ännu det bref till Herders Enka, från Greifswald af den 5 September 1807, der han för ett oförändradt utgifvande af Metakritiken och Kalligone framställde så bindande skäl, att både hans synpunkt antogs, och de angifna skälen – enligt hans önskan – sattes framför dessa verk såsom hans företal.
Väl hann
Thorild ej upplefva deras utgifvande.
Äfven Johannes von Müller, som derefter fick sig anförtrodd den sammanslagna afdelningen ”Zur Philosophie und Geschichte”, bortkallades från värfvet blott ett år sednare, än han.
Men framför Thorilds förord ställdes några rader, med hvilka Müller hade ämnat underrätta allmänheten, att man i afvikandet från den första afsigten rättat sig efter Thorild, ”einen der scharfsinnigsten Denker unserer Zeit”.
Efter en Jean Pauls, en Reinholds, en Jacobis, en Herders, en Johannes von Müllers vittsord, kunna omdömen af
några dii minorum gentium synas likgiltiga.
Att han dock äfven af motståndare betraktades såsom en märkvärdig företeelse, skönjes t. ex. af ett par utlåtanden, dem han sjelf infört i andra häftet af sin ”Gelehrtenwelt”237: det ena, af en ”Jenaer-recensent”, tillerkänner honom ”Geist und Talent, einen Stil zu sententiös, aber hinreissend, und allerdings consequenter zu seyn, als Locke”; det andra, af en ”Würzburger-recensent”, finner honom äga ”originellen Stil und originelle Philosophie, hellen Geist und hellen Blick, kurz, glückliche Fulgurationen eines seltenen Genius”. Jemväl i Kantianen Tennemanns ”Grundriss der Geschichte der Philosophie” (hvarest Höijer äfvenså litet nämnes som hos Ast, hos Rixner, hos Hegel m. fl.), träffas om Thorilds ”Archimetrie, die alles auf Grössenlehre zurückzuführen sucht”, det yttrande: att hon är ”interessant und witzreich”, samt innehåller ”den Keim zu vielen excentrischen Ideen, die später entwickelt wurden”238.
Också i Ast’s ”Grundriss” förekommer Thorilds namn; ehuru visserligen föga mer, än namnet.
Allt vittnar således, att han i Tyskland började väcka många tänkares uppmärksamhet.
Och detta vill säga mycket, då man besinnar, att han med sitt philosophiska reformations-försök uppträdde i – Kants, Fichtes och Schellings tid.
Det var likväl denna omständighet, som –näst intill hans tidiga död – hindrade honom att göra det ännu allmännare och framförallt ännu varaktigare uppseende, hvilket eljest hvarken skulle förebyggts af hans sätt att utgifva sina skrifter i sibyllinska och (mestadels) på boklådorna otillgängliga småhäften, eller af hans auktorliga tystnad under sina allrasista lefnadsår.
Under det första tidskiftet af hans framträdande, då den Kantiska Kriticismen redan närmade sig till sin ålderdom, tyckes hans stämma blifvit mera förnummen, än sedan, då Fichtes lära, och snart derefter den allsidigt genomgripande Schellings, verkade i sin urförsta, all-hänförande, allt-öfverstrålande ungdomskraft.
Att på något utförligare vis beteckna, huru det Thorildska systemet förhåller sig till dessa och till Philosophiens än sednare utvecklingar, vore tvifvelsutan här ett öfverloppsverk.
Hvad ej kan undgå att genast falla i ögonen, är dess o-historiska synsätt.
Vi vilja ej fästa oss vid sådana särskildheter, som t. ex. misstaget om den aristoteliska betydelsen af ”Privation”239.
Större fel var, att anse all philosophi, utom Sokrates’ och Bacos, för ungefär idel villfarelse, eller dels omedveten, dels halfmedveten sophistik.
Men med undantag af Leibnitz, hvars personlighet var sjelf Philosophiens
Historia i ett lefvande sammandrag, saknas öfverhufvud hos den nyare tidens philosopher före Schelling det historiska sinnet, eller åtminstone all klar uppfattning af Philosophiens och dess Historias evolutiva identitet.
Allmänt skattas Höijer för större philosoph, än Thorild; och i formal hänsigt var han det visserligen.
Men då man, liksom Höijer, stämplar till en ”falsk Metaphysik all Philosophi ända ifrån Sokrates till Kant”240, – i hvilket fall den skulle ha börjat just med och från Plato: så kan man gerna taga ett steg till upp i tiden, och, liksom Thorild, låta den falska Metaphysiken begynna med Zoroaster.
I afseende på Thorilds förhållande till Kant, Fichte och Schelling visar sig föröfrigt, att han hade studerat den förste mest; den andre redan något mindre; och den tredje ytligast eller minst.
Ja, han tycks hafva betraktat
Schelling nästan blott såsom en fortsättning af Fichte, och så godt som ignorerat den egna Identitets-lära, som genom den förre utbildades ur en till sin början idealistisk natur-philosophi.
Väl ser man honom icke blott – på ett ställe i ”Gelehrtenwelt”241 (1800) – gifva en släng åt Schellings ”System des transscendentalen Idealismus” (der han alltredan bort kunna skönja den starka afvikelsen från Fichte), utan till och med – i dissertationen Lex Mundi universalissima (1803)– en annan just åt sjelfva Identitets-läran, såsom sådan242.
Lätt begriper man, huru det slags Idealism, hvarur Schellings egendomliga verldsåsigt stegvis utvecklade sig, kunde för Thorilds ögon i det längsta masquera dennas rätta väsende, det hans eget έν και παν var fattadt såsom en Totalitet, lika mångfaldig i sina individuella bestämningar, som identisk i sin substans.
Men hade Thorild verkligen – eller med någon uppmärksamhet – läst sådana af Schellings skrifter, som t. ex. hans i ”Jahrbücher der Medicin als Wissenschaft” (1805) införda ”Aphorismen zur Einleitung in die Naturphilosophie”243, eller hans afhandling ”Ueber das Verhältniss des Realen und Idealen in der Natur” (1806), eller hans ”Darlegung des wahren Verhältnisses der Naturphilosophie zu der verbesserten Fichte’schen Lehre” (1806), så är svårare att förstå, huru han kunde vara blind för den syftning, som dock i dessa skrifter är så påtaglig: syftningen till en vetenskaplig – Empirism, en Sinne- och Erfarenhets-philosophi uti detta namns innersta och högsta betydelse.
Enhvar, som med sakkännedom blickar från Schellings sednaste skrifter och utlåtanden tillbaka åt eller öfver hans föregående, ja äldsta, skall oundvikligt skönja, att den sträfvan, som hos honom velat arbeta sig fram till full sjelfmedvetenhet och klarhet, i grunden varit ända från begynnelsen – just denna syftning; äfvensom, att den ”nyaste”
Schellings traktan icke är någon annan, än att ådagalägga och befästa conseqvensen, eller sjelfnödvändigheten, af en så beskaffad
Erfarenhetsphilosophis utvecklingsgång till Uppenbarelse-philosophi (det vill säga: en äfven vetenskapligt tänkbar erfarenhets-uppfattning af Verkligheten
Frändskaper mellan Thorilds speculation och Schellings – nämligen under den sednares enkom ”natur-philosophiska” stadium – torde, genom min skildring, vara tillräckligt synliga.
Besynnerligt vore, att Thorild, i fall han någonsin läst den nyssnämnda lilla skriften ”Ueber das Verhältniss des Realen und Idealen in der Natur”, ej skulle der ha igenkännt åtminstone det allmännaste af sina egna föreställningar om Totalitet, Materia, med mera, eller ej studsat vid de afslutande förklaringar, som der på de sista bladen (sidd. 34–38) gifvas; bland annat i afseende på motsatsen ”Immanenz und Transscendenz”, hvarvid ock följande ord kunnat märkas: ”Eine vielfältige Erfahrung hat mich gelehrt, dass den Meisten das grösste Hinderniss der Auffassung und des lebendigen Verständnisses der Philosophie ihre unüberwindliche Meynung ist, dass der Gegenstand derselben in einer unendlichen Ferne zu suchen sey; wodurch es geschieht, dass, während sie das Gegenwärtige anschauen sollten, sie indess alle Anstrengung des Geistes nöthig haben um sich einen Gegenstand zu schaffen, von welchem in der ganzen Betrachtung gar nicht die Rede ist. ...
In dieser Philosophie finden keine Abstractionen statt, als welche man vermöge jenes Wahns in sie hineinlegt” o. s. v.
Likaledes är uppenbart, att skriften mot Fichte, i afseende på den abstracta Reflexionens philosophi, på Naturen, på det Onda, och så vidare, innehåller förklaringar, med hvilka Thorild borde funnit sig alldeles öfverensstämma.
Å sin sida skulle visserligen Schelling, som ej synes haft tillfälle att om Thorild taga ringaste kännedom, kunnat hos denne finna åsigter och utlåtelser, dem han knappt sjelf torde annorlunda yttrat.
Så t. ex. säges i ett af Thorilds bref till Reinhold: ”Wer hat erwiesen, dass Sinn und Gefühl wesentlich Materie sey? oder dass die Form, phänomenisch, keine Materie sey?
Ist nicht Materie offenbar ein Phänomenon, welches in lauter Eigenschaft, Kraft, Leben, göttliches Etwas ins Unendliche, sich verliert?
Die Materie ist lebendiges Wesen, wahres Seyn; die Abstraction der Form von der Materie, ein Hauptzug ungeheurer Roheit, giebt nur den Schein eines Scheines.
Was aber nun Materie heisst, ist nur das dunkelste Chaos des Schultraums”.
Hvem måste ej vid läsningen af ett sådant ställe erkänna, att det skulle kunna, rentaf oförändradt, förekomma i hvilken som helst af Schellings naturphilosophiska skrifter?244 – Med få ord: bredvid Schellings system, som sjelft i sitt hela är ett sublimt fragment, är Thorilds ett ojemnförligen mera bristfälligt, outfördt, till både väsendet och formen ofulländadt; men der röjes ändock en aningsrik (och icke obetydlig) grad af gemensamhet i sträfvan.
Då likväl denna grad aldrig, så vidt vi veta, blef af Thorild insedd: så måste han känna sig desto ensammare under sin kamp mot hvad han kallade ”verldens gallo-kantiska barbarisering”, eller mot den dubbla verlds-uppnedvändningen genom Fransosernes politiska och Tyskarnes metaphysiska transcendentalism.
Att han ofta, utan citationer, i sina tyska och latinska skrifter anbringar tankar ur sina svenska, och det ej sällan i ordagrann öfversättning: deröfver torde knappt ens någon mikrologisk granskare undra.
Snarare skulle en sådan kanske tadla, såsom endast maklighet, att Thorild understundom tillåter sig en lika ordlig öfverflyttning ur de latinska skrifterna till de tyska, eller tvärtom; ja (ehuru blott någongång), en insättning i Dissertationerna af hela ställen, tagna ur Litterae saeculares.
Men vid dylika tillfällen bör märkas, att han icke afskrifver sina tankar utan att commentera dem, eller utan att belysa deras innehåll medelst platsen i en ny context.
Hvad särskildt beträffar ”die Gelehrtenwelt”, så var den i sjelfva verket en förberedelse till ”Archimetriens” tillämnade öfversättning.
– Vigtigare är den slutpåminnelse, att Thorild icke hann fullt utreda sin philosophiska lära ur den theologiska, den politiska, den ästhetiska amphiboli, hvarmed hon, vid hans bortgång, ännu var behäftad.
Vi tvifla ej, att han, vid förlängd lefnadstid, skulle framskridit ansenligt längre i denna trefaldiga tvetydighets besegrande.
Obekymrad, som
han var, både om den stora hopens dom245 och de kritiska tongifvarnes, kunde han i alla fall, och oaktadt sin läras brister, med gladt medvetande gifva henne det vittsord:246 ”doch weiss ich aus Erfahrung, dass, wenn man das Innere meiner Worte erst merkt, so werden viele grosse Herzen etwas ihrer Würdiges fühlen”.
Thorilds Skaldskap.
Så långt hafva vi följt vår hjelte på hans lefnads- och författarbana, att numera återstå blott dess allrasista dagar; under hvilka han ingenting utgaf.
Det är tid, att, framför skildringen af dessa, fylla de luckor i taflan, der hans särskilda förhållande till sitt fosterlands Vitterhet ännu ej blifvit framställdt med den åskådlighet, som det genom hela sin djupt ingripande förebådnings-egenskap förtjenar.
För det första: i hvilken mån och art var Thorild Skald?
– Tagen i sin allmänlighet, har frågan blifvit redan i föregående delen besvarad 247.
Det fullständigare svaret skall gifvas nu.
Thorilds ästhetiska omdömeskraft, i de flesta afseenden djup och skarp, var likväl i andra begränsad af vissa brister, som – hvad den artistiska utbildningen beträffar – äfven på hans eget skaldskap inverkade menligt.
Mången af mina läsare torde redan veta, att Lidner plägade underställa sina skaldestycken Thorilds granskning, och att det skick, hvari de yppersta af den förres dikter befinna sig, till betydlig del härrör från den sednares pröfvande, utgallrande och ordnande behandling.
Man skulle häraf tycka, att Thorild bort kunna använda samma skarpsynthet och fina takt på några af sina egna arbeten, der de likväl nog kännbart saknas.
Men den enhet, som i all verklig poesi oskiljeligt sammanbinder känsla och bild, tanka och uttryck, sak och föredrag, halt och form, har två sidor: en natur-sida, och en konst-sida; och för Thorild var endast den förra fullt klar.
Den sednare, som hos Lidner genom instinkt kom till en större utvecklingsgrad, fattades af Thorilds begrepp aldrig tillfyllest.
Den trånga föreställning om poetisk konst, som i allmänhet herrskade hos hans svenska samtida, dref honom till stark bevågenhet för den motsatta ytterligheten, att anse en diktskapelse vara färdig genom det blotta poetiska i materialet (d. v. i saken, i känslan, i tankan); eller dermed, att detta uttalade sig med högsta mått af lif, – om ock föröfrigt nästan huru som helst.
Likväl åsyftar all ästhetisk menniskodikt ett Skönt, som väl i ett afseende fortsätter, men ock i ett annat afseende öfverstiger det Natursköna såsom sådant.
Måste således det Konstsköna ännu ögonskenligare uttrycka den allmänna lag, att allt i sak eller tanka skönt är ett skönt endast så långt, som det i en sinnlig framställning eller bildsyn verkligt uppenbaras: då fordras till detta uppenbarande en form, så beskaffad, att den sinnlighet, hvari den sköna tanken der afspeglar sig, är en verkligt fullmotsvarig.
Men sådan blifver den blott i samma mån, som den är en fulländadt artistisk.
Till den artistiska formen hör, i Skaldekonsten, väsendtligen, Versen: såsom den fullkomligaste skepnad af det för henne egna språk, hvilket lika väl kan vara ett metriskt som ett rimmadt (och tvärtom), men är i båda fallen ett rhythmiskt, ett oafbrutet mellan tal och sång sväfvande, och derföre bör i båda fallen lika sorgfälligt regelbinda till en bestämd harmoni denna sin fria tonsväfning, hvars frihet allsicke derigenom upphör.
Väl kunna stundom i compositionens väsende ligga skäl, som befoga till Versens utbytande mot Prosans rymligare skick; och då adlas visserligen Prosan sjelf till ett Poesiens tungomål.
Men detta sker icke genom något upphäfvande af Prosans egendomliga lagar; utan derigenom, att prosan, med dessa lagar bibehållna, ändock upplyftes till en eljest för henne främmande grad af harmonisk skiftrikhet, colorit och glans.
Ett yngre slägte kan frestas att undra öfver den oklara uppfattning af dessa förhållanden, som ej sällan – under hans ungdom – förde Thorild in i den afart, hvilken både han sjelf och hans motparter, ehuru i ganska olika mening, kallade ”prosaisk poesi”.
Men det får ej glömma de anledningar, som i dåtiden lätt kunde vålla den synvilla, att just den anmärkta afarten vore Poesiens på engång sannaste och friaste yttringsmedel.
Gessner, genom sin inskränkta och nog blöta sinnesdaning fångad af idel halfbegrepp, men föröfrigt en skald af oneklig täckhet, hade redan för Idyllen tillskapat en egen poetiserande prosa, som skulle i behag öfverträffa Versen; ett högre motstycke till Gessners diktspråk var Ossians, i Macphersons ryktbara, då ännu med nyhetens hela behag verkande öfversättning; bägge voro länge i besittning af Europas förtjusning.
Den sistnämnda är det, till någon del, ännu; också låter den ganska väl försvara sig; den tolkar en verklig poesi, hvars urform, änskönt ingalunda troget efterbildad, likväl öfverallt genomskiner och genomklingar.
Men annat är att sålunda tolka ett visst original, och annat att göra ett, som liknar en så beskaffad tolkning.
Otaliga voro mellertid de, som tyckte sig i Gessner och Macphersons Ossian äga sjelfva ideal-mönstren af ett Naturens eget skaldespråk.
Härtill kom Goethes Werther, hvars stil länge betraktades såsom en tredje skepnad af samma omedelbara naturpoesi.
Man besinne, att Thorild hade hämtat sina första begrepp om Poesi från Gessner, sedermera från Ossian och Werther, samt liktidigt från Young och Klopstock, hvilkas orimmade diktverk tyckas förekommit honom såsom affattade visserligen i vers, men enligt inga andra lagar än en något bestämdare afmätt rhythmisk och deklamatorisk betonings-vexling.
Tvifvelsutan kan man då förstå, dels möjligheten af de med namnen ”prosaiska oder” o. s. v. betecknade försök, i hvilka han trodde sig begagna sjelfva det obundna talet såsom ett (genom sin tvånglöshet) egentligare utrymme för Poesiens innersta och högsta skönhet; dels möjligheten af det sätt, hvarpå han t. ex. i sina ”Passioner” ville göra den Klopstockiska Hexametern inhemsk.
Den förra afvägens märkvärdigaste resultat är stycket ”Inbildningens Nöjen”, hvarom Hammarsköld träffande säger, att det ”fullkomligen liknar en exercitii-öfversättning af ett skönt poem”.
Oberäknadt de sinnrikare af de vidfogade ”Anmärkningarne”, interesserar detta mellanting af prosa och vers nu mest genom sin vackra – tillegnan till Kellgren.
Mera ett ”poem i form”, oaktadt sina tvifvelsutan temligt formlösa sträckor af utrop och namnregister, är lärosången ”Passionerna”: der samma naturalistiska Känslo-philosophi, hvars sista utbildning
Archimetrien är, helsar oss i sin första uppränning.
Väl delar detta ungdomsverk med ”Inbildningens Nöjen” så långt både vissa förtjenster och vissa lyten, att understundom skulle Hammarskölds utlåtelse kunna tillämpas äfven här: men form, – jemväl såsom bristfällig, – är dock alltid att föredraga framför oform.
Den här valda hexametriska versen har Thorild, såsom nyss antyddes, ej rigtigt förstått sig på; Stjernhjelms hexametrer äro, i allmänhet, långt bättre gjorda.
Men sjelfva bemödandet att begränsa sig inom denna form har verkat förmånligt; den uppbär med en visserligen ojemn, men åtminstone ofta lyckad flygt, en mängd i sanning höga tankar.
Detta poem har dymedelst blifvit ett utkast till en stor Natur-lärodikt: sjelft endast styckevis utfördt; men hvaraf, med största lätthet, ett förträffligt helt skulle kunna göras.
– Synbart är, att han mer och mer, och slutligen alldeles, öfvergaf den såkallade ”prosaiska poesien”; bland hvars ”oder och elegier” dock åtskilliga intaga genom en egen poetisk vältalighet, som liknar musikaliska fantasier af ord.
Från dessa ynglings-försök införde han – å ena sidan – i den verkliga prosan all sin andes verkliga poesi, och blef derigenom en så stor prosatör, att i månget afseende kan en större ej på svenskt språk uppvisas.
Vi känna der ännu icke något prosaiskt föredrag, som på ett så egendomligt vis förenar sublimitet och qvickhet, samt dervid i lika mått utmärkes af en den äktaste och renaste svenskhet; icke heller något, der man får så fåfängt söka ett drag, som står för blotta frasens skull, eller som ej innebär någonting verkligen tänkt, verkligen sagdt, verkligen träffande och målande.
Nog händer stundom, att sublimiteten urartar till slöseri af utrop och vissa högljudande älsklingsord (t. ex. ordet ”gudomlig”); äfvenså, att qvickheten behagar sig i kanske förmycken burlesk: men om ”stil” – enligt Thorilds egen definition – är snillets konst att göra en sak lefvande för dem inför hvilka den blir framställd, så skall han alltid förblifva en stilist af högsta ordningen; ehuru ett vådligare maner till efterlikning, än hans, icke gifves.
Å andra sidan, grep han likväl ännu ofta till lyran; och då röjde han, ju äldre han vardt, en desto större benägenhet att hylla bestämdare techniska och versificatoriska lagar.
Redan den mot
Kellgren rigtade ”Straff-sången”, – till stor del bestående i en mosaik af de utsöktaste skällsord, – går ut på mera compacthet, mer artistisk form; och har, ehuru eljest i sin art lika excentrisk som ”Inbildningens Nöjen” i sin, verkligen förvärfvat den.
Han fortgick på denna väg.
Och onekligt är, att bland både hans orimmade och rimmade stycken finnas många, som stämplas af långt mera praktiskt formsinne och långt större fogsamhet efter dess bud, än flertalet af äldre och nyare granskare honom tillerkännt.
Enligt Kellgrens omdöme, och sedermera jemväl Leopolds, fanns i Thorilds skaldförmåga en blott sporadisk närvaro af verklig snillekänsla och snilletanka, eller af en sannt poetisk sinnesstämning och syftning, men en ständig böjelse att derifrån förirra sig till dimmiga skysväfningar, vid hvilka uttrycket ömsom förtunnades till yttersta abstracthet, ömsom upjagades till öfverspändaste svulst, ömsom (i följd deraf) äfven brådföll till den lägsta platthet.
Detta omdöme förenade ytlighet med öfverdrift och orättvisa: men utan all sanning var det icke.
Hade de mäktat eller velat förstå, att han var en stor poetisk natur, så hade de ock kunnat både rigtigare och billigare inse, hvari orsaken låg, att han icke blef fullt ut en lika stor poet.
(Vi säga ”fullt ut”: ty att han ”icke var af Naturen kallad till Skald”, är en af de Hammarskölds domar, hvilka vi för ingen del kunna bekräfta).
De omständigheter, som derifrån hindrade honom, voro tre: nämligen, i samverkan med den (theoretiskt och praktiskt) ofulländade uppfattningen af Poesiens formala konstfordringar, ett ifrån begynnelsen afgjordt öfvermått af didaktisk eller philosopherande syftning, och dervid en lika afgjord benägenhet, att sätta hennes egentliga väsende nästan blott i ”Sublimitet” och ”Pathos”.
Det har utan tvifvel sin rigtighet, att Poesien bör framförallt vara – den högsta liflighet af Sanning; äfvenså, att ”sjelfva Naturen är lysten efter Sublimt”; likaledes, att ”det högst Själsbevekande är det högst Poetiska”.
Men hans sätt att fatta och yrka dessa satser led af en oklarhet eller ensidighet, som blottar sig mindre i hans ungdoms ästhetiska utlåtanden, än i hans sednaste behandlingar af hithöriga ämnen; tydligtvis af den orsak, att dessförinnan var, i hans innersta natur, skalden ännu för mäktig.
Hans båda sista ästhetiska uppsatser åter248, ur hvilka nyss anförda yttranden äro tagna, lemna, i samband med den utsträckning han i Archimetrien gifvit åt sin polemik mot fantasiens fictions-lust och bildspråk249, ett förvånande bevis, till hvilken kamp mot den symbolik, som är Poesiens sjelfnödvändiga tungomål, en sjelf så poetisk ande kunnat förvilla sig genom en (i denna hänsigt) alltför abstract uppfattning af ”Naturligt” och ”Sannt”.
Härskriet blef omsider: non Mythos, sed Pathos!250 Ur denna förunderliga sjelfmotsägelse, den han på ett ställe i sin Archimetri ganska naift bekänner 251, lyckades han ej utreda sig.
Hans inskränkta theori om Metaphoren vederlades oupphörligt, så af de vackraste bland hans egna poemer, som till och med af hans egen lära (i sin helhet betraktad); utan att han ändock sjelf tycktes varsna det.
– Slutligen ville han på allvar göra sin lärodiktning så naket sann eller så obildlig, och tillika så folksångs-artad, som möjligt.
Detta var den gamla sjelfmotsägelsen i sin sista gestalt: hvars alster vi äga i de år 1805 författade tretton ”Göta-Manna-Sångerna252.
De ämnades att vara en för svenska folket i verser satt Samhälls- och Lefnads-lära; ur hvars synpunkt han äfven, i det femte af dessa qväden (”Gamla Äran”), har till ”Juleglam för Bonden” gifvit ett sammandrag af Göternes häfder253, och i det åttonde (”Ödet”) sökt popularisera sjelfva det innersta af sin Archimetri.
Handskrifterna utvisa, att han på dessa stycken nedlagt en större möda och omsorg, än kanske på alla sina andra.
Utmärkta genom sin dugtighet af tänkesätt och stil, sitt sunda förstånd, sin bottenärliga svenskhet och varma fosterlandskärlek, intyga de likväl tillfyllest, huru liten uppmärksamhet Thorild hade egnat åt den egentliga Folkvisan; en sak, hvarom han annars hade närmast hos vännen Herder kunnat erhålla tillförlitligt besked.
Äfven på Tysklands språk fortsatte han sitt skaldskap.
De tyska poemer, som funnos bland hans efterlemnade papper, voro följande otryckta: 1) ”Die Grösse; an Napoleon”. 2) ”Das Glück; an Alexander”. 3) ”Die Ruhe; an Johannes von Müller”. 4) ”Lieder im höhern Chor” (diktade 1806); samt ett tryckt, till en i Dresden boende Rysk Furste Putiatin, som hade besökt Greifswald enkom för att lära personligen känna Thorild, och sedan med honom underhöll brefvexling.
Men, sorgligt att förtälja! utom slut-strophen af det sistnämnda, nyttjad till motto öfver en påbörjad uppsats, har jag af alla dessa skaldestycken sett – endast namnen.
De exemplar, som skickades från Thorilds familj till Utgifvarne af hans Samlade Skrifter, voro dess enda; de hafva kommit – Gud vet, hvart; och fruktansvärdt är, att de för alltid gått förlorade.