Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är naturligt, att alla dessa personer icke kunna hvarje söndag deltaga i gudstjenst, men det är knappt troligt att de skulle göra det ändå; emellertid är det ett faktum att de äro lediga hvar tredje och lill och med hvarannan söndag.
För min del kan jag alltså icke finna några olyckliga följder af dessa jernbanståg om söndagarne, och Herrarne torde lätteligen inse, att den åsigt, som här gjort sig gällande, nemi. att bantågen borde stanna sin fart under gudstjenst, kan gifva anledning till farliga tilldragelser genom tågens sammandrabbande o. s. v. Då dessutom ett tåg, som har lång väg att tillryggalägga, mäste hafva tiden för sin ankomst noga bestämd, och då det icke går an, att vid jernvägståg, der så många menniskolif äro i fara, välja än en tid, än en annan, så torde man utan svårighet finna, att den omnämnda åsigten är alldeles opraktisk i sitt utförande.
Få grund af hvad jag nu haft äran anföra, och med anledning af de uplysniugar, som jag funnit mig upmanad att afgifva, anhåller jag att Ekon.Utsk.-ts Bet., som jag anser både välgruudadt och väl genomfördt, mätte bifallas.
Jag tror icke att man med skäl kan förebrå mig att allt för mycket misshushålla med E. o. Ad;s tid.
Jag skulle på grund af denna föresats ganska gerna hafva afhållit mig från att yttra mig i denna fråga; men då såväl på f. m., som äfven nu på e. m., anfallen emot Utsk:ts Betänk, varit så kompakta och först nu genom den sista värde talarens anförande blifvit något hejdade, har jag funnit mig upmanad att 148 Deri 14 Mars e. nr. äfven uttala min öfvertygelse.
Först oell främst tiar jag alltid velat följa den grundsats att lagstiftningen, icke utan på grund af en vunnen erfarenhet om bebofvet att träda emellan, bör göra det.
Att från predikstolarna orda mot sedeförderfvct, lättsinnet och förströelserna, är visserligen i sin ordning; men att i en samling, sådan som denna, vilja påstå att ett bantåg på en söndag kan föras under rubriken af sedeslösa förströelser, det får Jag upriktigt bekänna att jag icke kan fatta.
Hvilodagens bestämmelser äro verkligen, efter mitt och som jag tror efter hela eller största delen af Svenska allmänhetens omdöme, ingalunda åsvltande att man blott skall sitta och läsa och öfva andakt.
Med hvila förstås äfven förströelse från veckans mödor och arbeten, och deruti kan jag icke finna ani. till ingrepp från lagstiftningens sida.
Jag för min dei har under den långa tid, som lustfärder med ångbåtar egt rum, aldrig af dem erfarit hvarken de olägenheter eller obrdnirigar, som här varit förespeglade; oell hvarföre sådant skulle mera inträffa, tilt följd af bantågens afgång på söndagarna, kan jag icke förstå.
Jag tror tvärtom att dessa tåg skola leda mindre till fylleri och utsväfningar, än beklagligt nog hvad som i allmänhet utgjort karakteren al det lägre folklifvet inom vårt land, nemi. att gå på krogen för att i ensamhet berusa sig. och i skymningen släpa sig hem så godt man kan.
— Jag tror att ångbåtsfärderna mera lörädlat än skämt, och jag tror att så äfven skall blifva följden af jernbantågen.
Man säger att man här icke begär något annat än återuplifvande af gamla förbud.
Sjelfva dessa författarns åsidosättande, till följd af allmänna omdömet, torde enl. min upfattning bevisa att de äro stridande mot folklynnet och att de icke. från någon synpunkt betraktade, äro lämpliga.
Man talar örn religionsfrihet, man önskar deu med skäl, och jag gör det äfven med vissa inskränkningar; men på samma gång vill man pålägga den enskilde mannen ett tvång i afstde på hans tyeke och vilja, i så fall att han endast skall få förströ sig på hvilodagen på det sätt, som det re ligiösa nitet behagar föreskrifva.
Jag tror att det sällan inträffar att hvisselpipan från en ångbåt, på något, sätt stör en gudstjenst, och jag vill i detta fall taga andra länders exempel till jemförelse.
I det lilla Belgien, der man tryggt kan säga att ett järnvägsnät öfverspinner bela landet, har jag aldrig hört omtalas att med den mängd tåg, som derstädes dagligen och stundligen af'gå någon oordentlighet inträffat.
Jag tror att det är orätt att anse vår allmänhet så mycket sämre än andra länders, att vi måste med förbud söka uprätthålla allmänna ordningen.
Jag kan icke tro oss stå så långt tillbaka i civilisation.
Den siste värde talaren har, till följd af den erfarenhet, han eger om den jernbana, som är honom närmast, ådagalagt, att lian såsom K. M:s Befide i orten icke haft någon ani. till klagomål öfver inträffade oordningar.
Om man betraktar den jernvägskarta, Born här är tillgänglig, och de derpå framställda jernvägs-sträckningarne inom detta stora och vidsträckta land, så skall det genast falla i ögonen huru liten del deraf, som kommer i beröring med Ö en 14 Mars e. m. 149 dessa jernvägar, och huru svårt det måste blifva att dessa förströelser, som man så mycket talar om, skola kunna upmuntras.
Jernvägarne äro ju ett kommunikationsmedel, ett medel för att underlätta menniskornas beröring med hvarandra, och då vill man förbjuda det.
Det är minsta delen af folket, som har tillfälle att på arbetsdagarne begagna detta medel, och jag hemställer då hvad det ligger för tanke uti att förbjuda den klass af medborgare, som deltagit i kostnaderna för dessa jernvägar, men kanske aldrig eljest komma i åtnjutande af deras fördelar, att någon gång förströ sig på dem.
Jag har i ani. af denna fråga blifvit verkligen förvånad öfver en theoiogisk föreläsning, sorn här hållits och hvilken förekom mig såsom hade den varit hämtad från 1400-talet, men ingalunda ämnad att a‘höras å Svenska Riddarhuset under detta århundrade.
Men säger man, man anser det vara så oskyldigt att begära t. ex. att icke trupper skola färdas på söridagarne, eller att icke allmänheten skall då få förströ sig, och man säger att det är orätt att Regeringen skall föregå med exempel i detta fall.
Det är mycket illa om Regeringens eget verk gifver elaka exempel; men jag är för gammal för att taga allt detta såsom varande så litet betydande, som man vill låta påskina.
Mig förekommer det som om man ville återgå till den tid, då man lade bommar på vägarne vid kyrkorne för att hindra de vägfarande att under gudsfjensten passera kyrkan.
Det finues kanske ett och annat ställe ännu i Sverige, der dessa bommar stå qvar, och som säga oss att ingen resande fordom der fick komma Iram under gudstjensten.
Hrr, jag hade föreställt mig att denna tid vore helt och hållet förbi.
Huru litet det för öfrigt sedan äldre tider ligger i Svenska folklynnet att på hvilodagen allenast ligga och sofva och sitta och sjunga psalmer och göra bön, ber jag att få belysa genom åberopandet af en ganska intressant, afhandling, skrifven under Drottning Christina af Engelska ambassadören Whitlock under bevistandet af någon högtidlighet.
Han skrifver i sin berättelse från Upsala, och omtalar på ett ganska beskedligt och humant språk, men med ett slags missnöje öfver att Svenskarna kunde vara så litet puritaner, huruledes han var bjuden till middag hos RiksKansleren Axel Oxenstjerna på en söndag och att der togs fram bålar och pokulerades ganska flitigt.
Tiderna hafva nu förändrats och bålarne hafva försvunnit, men jag tror i alla fall att det. är omöjligt att stifta lagar i strid mot folklynnet.
Jag anser detta icke vara någon småsak, fy jag vet icke hvar vi skulle stanna, om vi skulle framgå på denna bana.
Jag skulle derföre vilja tillstyrka att vi förblifva vid hvad |vi äro, ty att omskapa oss till ett
Paraguay elier till ett helt läsaresällskap tior jag icke låter sig göra, oeh jag anser derföre att sjelfva försöket dertill bör tillbakavisas l’å dessa grunder, äfvensom på dem, som förut blifvit anförda begär jag bifall till Utsktts Betänk., och jag motsätter mig åter remiss af det skäl, att jag auser den tjena till ingenting.
Jag tror, att om man också emot Utskits motivering kan hafva ett eller an nat att anmärka, så kan en återremiss, i afsigt att derutinnan erhålla någon förändring, icke leda till något annat än tidsutdrägt. fren 14 Mars e. m. Gr. Taube, Henning Adolf:
DS jag på f. m. i dag hörde en stormlöpning, såsom den sista värde talare» ut tryckte sig, emot Utsk:ts Betänk., erkänner jag att jag verkligen tvekade huruvida jag skulle våga upträda, särdeles som de föregrd.; talarne med så mycken theologisk insigt yttrat sig.
Då jag emellertid tillhört majoriteten inom Utsk:t, ansåg jag mig skyldig att här upträda, för att framlägga åtminstone någon del af de motiver, som ligg» till grund för Utskrts framställning. -lag har nu hört två löregate talare försvara Utsk:ts Betänk, och kari således ganska betydligt inskränka mitt yttrande.
Här har i allmänhet blifvit anmärkt, att Ut.skrt icke rätt viii motiverat sitt Utlåt.; men jag kan icke finna annat än att, då alla de talare, som yttrat sig emot Betänk:t, ansett att genom lagstiftning icke någon sann religiositet kan upsla, utan att lagbud skol» finnas endast för att de, som vilja hålla sabbaten helig, icke skola störas af de andra, — jag kan icke finna annat säger jag, än att dessa talare verkligen måste anse Utskrts motivering tillräcklig.
Om ifrågavrde talare vilja genomläsa icke blott detta Betänk., utan äfven det, som af Utskrt afgafs vid förra riksdagen, tror jag att de skola finna, det denna fråga blifvit behandlad just från den synpunkt, hvarifrån de sjelfva utgått.
Ett bland de motiver, hvarvid dessa talare fästat sig, är följande: »Att det åsyftade hägn-äudamålet — sabbatens värdiga begående —- ej kan genom lagar åstadkommas, utan fast heldre bör blifva en frukt af en ytterligare fullkomnad religions-undervisning, till följd hvaraf Utskrt, som hyser den förhoppning att berörda undervisning skall fördelaktigt inverka, derest en början till afhjelpande af många anmärkta missförhållanden i presternas ställning till församlingen och till hvarandra inbördes kommer att vid detta riksmöte ske, nu ansett sig, i ani. af de väckta motionerna, ej böra någon K.
Stms åtgärd tillstyrka».
En af de värda talarne, som äfven anförde detta motiv, yttrade sjelf, att om ett bantåg afgår, då gudstjenst börjar, och alla rusa ut ur kyrkan, hvar skall då preste» göra af Guds ord?
Skall han kasta ut det på landsvägen ?
Jag tror deremot, att om man tillsluter kyrkan och, så att säga, innestänger folket deruti, då skall Guds ord icke göra mycken verkan, utan då blir det i sanning utkastadt på landsvägen.
Utskst har tänkt sig, att då inom ganska många församlingar missförhållanden egde rum einellen pastor och församlingsboarne, hvilka missförhållanden till stor del äro en följd af aflönings-sättet, församl i ngarne, ju mera de voro fästade vid sin» prester, desto större begär skulle de få att af dem höra Guds ord predikas.
Här har blifvit nämndt att sabbatslagarne skulle gälla hela dagen och att till följd deraf jernbantågen skulle inställas för liela söndagen.
Men så är icke förhållandet, ty i 8 g 3:dje kap.
Kyrkolagen är det förbjudet att under gudstjenst på söndagen företag» resor, till lands eller sjös, men, som nu gudstjenst icke hålles hela dagen, så måste det ej vara förbjudet att resa på mellantiderna.
Då nu jemväl af en talare blifvit uplyst att vid södra stambanan tjenstemiinnen hafva ledighet hvar 3:dje söndag och hinder
Den 14 Mars e. m. 151 således icke möter för dem att helighålla söndagen, så torde det icke vara något skal att åstadkomma ett hämmande af rörelsen på dessa banor.
Här har blifvit, så vä! i motioner, som i utgifna brochyrer anfördt, att i England celi Skottland år 1851 utkommit en författa, i enahanda syltning, sim den här i frågast ii llda; och stiger man, då man i dessa länder, der större religiositet finnes än hos oss, kan göra detta, så bör man äfven kunna göra det i Sverige.
Men jag ber att få fästa upmärksamhet på att förhållandena äro helt olika i detta afsule.
Inom England, Skottland och Irland finnas nemi.
243 enskilda jernvägar, men af alla dessa är det allenast 5, som icke gå, och vid sådant förhållande tror jag att en lag i omförmälda rigtning icke skulle vara lämplig.
Gå vi dessutom till oss sjelfva, så är det väl sällan sorn man i enskilda familjer kan hvarje söndag låta alla sina tjenstehjon bevista gudstjensten; utan vanligen låter man dem sjelfva öfverenskomma om ordningen att få ledigt, men någon måste alltid vara hermna.
Här har äfven blifvit omnämnde de petitioner, som i detta ämne ingått; jag liar också sett dero, men icke funnit ett så be tydligt antal namn under dem att de förtjena afside.
Ty då jernvägar sträcka sig på en längd af 17 mil och genomgå provinser, befolkade med hundra tusentals innebyggare, samt då man ändock icke kan upvisa mer än några hundra namn på petitiouerna, så är sådant af föga betydenhet.
Vidare har man sagt att dessa lustresor skulle vara så förderfliga och att arbetsklassen derigenom skulle gå sitt förderf till mötes.
Denna anm. har redan blifvit vederlagd genom den berättelse, man lemnat om huru det tillgår på södra stambanan.
— Jag vill härtill lägga hurudant förhållandet är vid vestra stambanan.
Det inträffar verkligen att i Götheborg åtskilligt förekommer, som måhända icke är så ordentligt, ty der utströmma hela massor af menniskor om söndagarne för att lefva i sus och dus.
Detta förhållande har likväl nu mera aftagit.
En värd talare har äfven nämnt att på Orebro—Hult-banan afgick ett bantåg till kyrkan och sådant har äfven inträffat i Norrland, emedan presten, som predikade i landskyrkan, var omtyckt af allmänheten.
Jag tror verkligen för öfrigt att, för att hafva en sann religion, är det icke nödvändigt att hvarje söndag gå i kyrkan.
Jag tror att vår Herre talar till oss icke blott genom prestens mun, utan ur allt hvad vi se.
Jag tillhör sjelf en tjenstebana, som gör att jag mången dag vistas ute i den fria naturen hela dagen, och jag försäkrar att jag ofta der känt mig mycket närmare det högsta väsendet än under utkörandet af en predikan.
Jag har hört yrkandet om återremiss, synnerligen på det att, såsom det säges, Utskit må taga motionerna i närmare öfvervägande.
Utskit icke tanklöst behandlat detta ärende, utan man har ganska grundligt öfvervägt detsamma.
Jag tror icke att en återremiss skall verka mycket, enär frågan redan är afgjord af Borgare- o. BondeStm, hvadan det således icke kan blifva annat än en opinionsyttring från Ii. o. Adis sida.
Jag hemställer dock huruvida en opinionsyttring inför K.
M 152 f>en 14 Har» e. m. i denna fråga skulle vara lämplig, då Ingar i förev:d'e hänseende redan finnas och opinionsyttringen således blott skulle innebära att den lagskipande makten icke tillämpar dessa lagar.
Hr Ca r 1 h eira-Gy 11 ensk j ä 1 d, H e n r i k
Ad oJf Os k a r:
(Se slutet af hält.
Bil. N:o 1).
Hå jag' anmälde mig, hade alla talare, som då yttrat sig, klandrat Utsk:ts Betänk.
Sedan dess hafva åtskilliga andra haft ordet oell uttalat sig till fördel för samma Betänk.
Jag skulle således kanna afstå från att yttra mig, men, emedan jag har ordet, ber iag få i korthet göra åtskilliga tillägg till hvad de näst föregående tal. sagt.
Jag har inom Utsk:t bi t ra dt det sist, hvartill Htskrt kommit, och jag har gjort det af öfvertygelse; ty jag har ieke kunnat hysa några stora farhågor för de olägenheter, som gifvit anledning till motionerna.
Det enda skäl, jag kan finna för Frih.
Posse» motion, är att man bör tillse, det ieke jernvägstågen blifva hindrande eller störande för dem, sorn af egen känsla ledas till att gå i kyrkan.
De äro dock hindrande endast i det fall, att jernbantåget stryker förbi en kyrka under gudstjenst.
Vi äro aflägsnade från den tid, då man genom preventiva åtgärder ville befordra religiositeten.
J de ingifna petitionerna har också blifvit såsom störande åberopadt bantågens nära passerande förbi en kyrka.
Jag medgifver att detta är händelsen på vestra stambanan,som blifvit anlagd i en trakt, der civilisationen ännu så litet framträngt, att jernvägståget der skall väcka en större upmärksamhet.
Men å andra sidan mäsle också medgifva?, att detta är ett orrdt, som är pass:gert; det har siri öfvergång.
När man blir van dervid, så fäster man sig ej vid saken; och skall man nu i början lägga hinder 1 vägen för den oafbrutna trafiken, blott till följd af en omständighet, som ingen fäster sig vid eller finner vara något ondt?
Denna ifver att, så snart det visat sig en tillfällig olägenhet af något förhållande, genast vidtaga en lagstiftningsåtgärd, anser jag icke vara lämplig.
Man tror att allt kan åstadkomma» genom lagar och författningar, och att, blett man får en nv lag, så skall en olägenhet försvinna.
Jag tror tvärtom, att man »kulle vinna bättre resultater, om man icke ginge sa tillväga.
Föregående talare hafva sagt, att det icke beredes jernvägstjenstemännen någon ledighet på söndagen.
Vill man drifva de» sats, som desse talare framställt, till sina yttersta konseqvenser, nemligen att ingenting får företagas på söndagen, så kommer man till sådana vidunderligheter, som ingen kan försvara.
Sjelfva Kyrkan kan ju icke undgå att tvinga folk till arbete på denna dag, och sålunda hindra dem från att gå i kyrkan.
Jag vill ieke tala om de missbruk, som ega rum, utan blott om hvad sorn tillhör de kyrkliga ceremonierna, t. ex. den, som ringer klockorna, den, som upvaktar prosten m. fl.
Aro dessa lemnade åt samma frihet i sin andakt, som andra?
Man märker icke detta derför,att det är en eller annan person, sorn det gäller.
Men vid jernvägstågen är det flere personer, och det faller oekså lättare i ögonen.
Ren 14 Mars v. m 153
För öfrigt ser man blott olägenheterna, men eke fördelarna.
Der jernvägar kommit, till stånd, der nphöra nästan alla andra förbindelser; skulle då på söndagen ali annan kommunikation vara förhindrad?
1 de stora städerna, der, i synnerhet under sommartiden, en stor mängd arbetsfolk strömmar in under veckan för »tt arbeta, vill man beröfva dem tillfallet att på söndagen återvända till landet, för att tillbringa denna dag hos hustru oell barn?
Vill man tvinga dem att gå oell drifva hela söndagen i en stor stad?
Den siste värde tal. har anfört åtskilliga skäl, som voro värda att bemöta ; men jag anser orätt att uptaga R. o. Adis Sid längre.
Jag vill blott nämna, i af», på hvad denne talare yttrat rörande egendomsegare, som undanbedt sig lustresor till sii a egendomar, att det möjligen kan vara amira skäl, iin de af talaren framhållna,, som kunnat föranleda detta, t. ex. farhågan att få sina egor skadade.
Samme talare har specielt fästat npmärksamheten på upträdena i Alingsås.
Jag var der förra sommaren oell bantågen kommo då icke der under gudstjänsten, och under två eller tre söndagar, som jag vistades på stället, kunde jag icke uptäcka den allra ringaste oordning.
Jag anhåller, att I!. o.
Ad. måtte, utan att uttala någon opinion i ena eller andra afseendet, bifalla livad Utskit föreslagit, hvilket jag tror vara det ratta, man må i öfrigt gilla eller ogilla mntiverna.
Den föreliggande frågan är utan tvilvel ganska vigtig; sabbatshelgdcns uprätthållantle å ena sidan, och å den andra nödvändigheten, att icke alltför strängt yrka derpå inom vårt land, äro de ämnen, som R.
St:r härvid hafva att taga i betraktande.
Redan vid första åvägabringandet af denna fråga af Frih.
Posse, har jag, med all högaktning för motionärens ädla syfte, ansett mer än sannolikt, att lian sträckt »ina farhågor nog långt, och sina fordringar i samina mån alltför vida.
Min tanke i detta fall bar blifvit, tillräckligt besannad; ty just de öt v erel ritter» hvartill motionären gjort sig skyldig, hafva utgjort anledningen dertill, att hans i grunden mycken förtjenst egande förslag blifvit af Ut.sk:t helt och håller afstyrkt.
Jag erkänner för min del alldeles icke, att här kan vara fråga om att bigga bruder i vägen för friheten att använda sin söndag på det säti, man behagar.
Sådana hinder böra icke ega rum.
Men A andra sidan tror jag äfven, att det icke är en kristlig stat värdigt, att dels sjelf på söndagar, alldeles såsom voro de hvardag,-ir, sysselsätta en hel tjenstemannakorps, och dels bereda lockelser åt den stora allmänheten att använda söndagen pä annat sätt, än en högre lag bjuder.
Väl har Hr von Troil upiyst, att tjenstemännen vid jernvägarne äro lediga hvar tredje söndag; men Tio Guds Bud säga icke: »tänk på att du helgar hvar 3:dje hvilodag», utan »tauk på, att du helgar hvilodagen,» och dermed menas hvarje till andaktens firande invigd och helgad dag, den dag i veckan, som till gudstjeuts begående är afsedd.
Den 14 Mars e. m.
Man har sagt., att. de oordningar, sorn i början föreföllo vid jernvägarne, numera upliört.
Men jag tror, att man bör se frågan på ett hedt annat siitt.
Om det också icke inträffar eller upstår några grofva osedligheter under söndngarne genom jernbnnetiigen, så är det dock säkert, alt alla de, som äro sysselsatta vid trafiken på dessa jernvägar, aro förhindrade att egna någon del af sin söndag åt Guds ords betraktande, åt andakt och bön.
Sådant hinder bör ej ega rum.
Jag tror emellertid, att den värde motionären misstagit sig då han på f. m. förklarade, att. det icke vore något bevändt med att få gudstjensten fredad, derest man icke får hela söndagen egnad åt andakt.
Det är emot denna upfattning, som jag anser att det Svenska nationallynne! protesterar.
Detta tolklynne fordrar väl att söndagen firas med gudstjenst och andakt, men icke att den del af dagen, sorn bl ifver öfver, oaflåtligen åt böner egnas.
Jag anser den Svenske arbetaren, synnerligen i vara större städer, efter veckans sex arbetsdagar, ofta instängd i osunda verkstäder, mörka och hopträngda boningar, vara förtjent at den vederqvickelse, landtluften kan erbjuda, äfvensom att oskyldigt roa sig med åhörandet af musik och med alla andra lofliga nöjen.
Om man derföre inskiänker sig till den önskan, att Regeringen ville så förfoga, att de kommunikationsmedel, som stå under dess inseende, icke måtte användas på det sätt, att de hindra de derstädes anställda tjenstemän att bevista gudstjensten, och icke heller locka andra derifrån, så hade man åstadkommit ett ganska stort gagn.
Ty jag är förvissad om, att den, som med allvarligt sinnelag bevistar gudstjensten och der bekänner sina synder, samt löresatter sig att föra ett kristligt lefverne, han lärer väl icke under den återstående delen af dagen egna sig åt orgier.
Genom att begära för mycket, förlorar man ailt.
Då likväl Borgare- och BondeStandeu bifallit
Utskits hemställan, anser jag att något praktiskt resultat icke för närvarande kan vinnas.
Men ett. sådant beslut från It. o. Adis sida, som det jag här haft äran antyda, kunde åtminstone innebära, att It. o. Åd. icke helt och hållet gillar Utskits Iramstälining, vare sig i afs. ä motiveringen eller å det slutresultat, hvartill Utskit kommit.
Ehuru jag i flere delar gillar hvad Frih.
Alströmer anfört, tror jag alltså ändock, at.t. man bör göra det medgifvandet åt. sabbatshelgdens kraf, att., under gudstjensttiderna, Staten icke framkallar sådana bestyr, som dels hindra åtskilliga personer att bevista gudstjensten, dels innebära en hardt nära oemots.ändlig lockelse för det svaga, obevakade sinnet alt öfverlemna sig ät skadliga förströelser.
Det är ur dessa synpunkter, som jag icke kan annat än önska och yrka, att Betänkit återremitteras.
Vid sakens närvarande ståndpunkt finner hvar och en, att det svårligen lärer framkalla någon speciel åtgärd, men att det säl. i detta läll icke heller föranleder någon tidsutdrägt, hvilket, af Gr.
Anckarsvärd troddes, utan att det endast skulle utgöra en opinionsyttring, som har sitt värde i vigten af Ståndets öfvertvgelser, ang. en fråga af så mycken betydenhet för fosterlandets väl.
Pen 14 Mars e. m. 155 Hr Nordenfelt, Buar:
De tal., som först yttrat sig i denna fråga, hafva fastat sig vid otillräcklig heten oell kuapphiindigheten af Ulsk:ts skal.
En tal. har npbist en del af Utsk:ts Betiink., nemligen slutet, men lian hoppade öfver alla de föregående resonnementerna. hvilka hufvudsakligen gå nt på att visa, det K.
St:r vid sednaste riksdagen, i en likartad fråga, viii icke om jern vägume, men i afs. å ångbåtarna, stannat i det slut, att motionen icke föranledde någon åtgärd.
DA nu Utsk:t aldort hrad det vid förra riksdagen ttpgaf såsom skäl lörsitt tillstyrkande, ansåg man sig icke behöfva vara särdeles vidlyftig.
Utsk:t föreställde sig nemligen, att sådana skäl, som i moliverna till ett Utsk:s-Betiink. anföras, icke bestämma öfvertygelserna inom RiksStåndeii, utan man hyste den tron att Ståndsledamöterna nog bestämma sin öfvertygelse ändå.