Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Ah jo visst, men det var, oss emellan, ett litet högmod af salig gubben – gud fröjde hans själ – ty, ser du . . nå, det vet du förut . . hans mor var ingen fröken, utan en bondflicka från Wärend.
Också skröt han ibland af värendsflickornas höga anor och menade att de voro likså goda som någon adel.
Din farmors stammoder hade gjort så stora ting att hon blef kallad amason, hjeltinna och allt annat stolt, som fins.
Nå, icke bär jag agg till salig menniskan, ty om din farmor haft något att ärfva, så hade det varit rätt lyckligt, eftersom värendsqvinnorna genom denna Blenda fått lika arfsrätt med männerna.
Men hon var fattig, så att i det liknade hon på håret sin man.”
”Men, älskade mamma, jag begriper icke alls huru detta hör hit?”
”Vänta då . . .
Din gode far kallade dig Blenda redan innan du var döpt, ’ty’, sade han, ’med det namnet måste det vara lycka, liksom det är ära.’
Jag teg och sväljde salig farmors namn, ehuru jag var fast öfvertygad att Konkordia skulle ha varit det aldra bästa, och då gubben så såg mig tiga och svälja, blef han rörd och sade:
’hälften hvar, gumma, hälften hvar:
Blenda Konkordia, men Blenda skall tösen kallas’!”
”Ack, min gode far!”
”Ja, han var god som guld, och jag blef också snart försonad . . . men hade han lefvat den dag i dag är, så skulle han fått se om icke jag hade rätt!”
”Hvad menar mamma?”
”Jag menar att det här brefvet, som kan ändra så mycket, kom i går på Konkordiadagen, ja, min flicka, på sjelfva Konkordiadagen – tror du det betyder någonting det?”
Här log fru Emerentia på ett sätt, som innebar den djupaste öfvertygelse om vigten af detta omen.
”Men om det kom i går, hvarföre fick jag icke redan då veta dess innehåll?”
”Derföre att jag ville spara den tröst och det hopp, jag hade att ge dig, tills det bäst behöfdes.
I går kunde du” – här stapplade den beskedliga frun på rösten – ”ännu sjunga om din Egbert vid klaveret; i dag . . .
Se så, gråter du nu igen . . mod, mod bara . . . vill du ens ha klaveret tillbaka, om du kunde få det, mot det villkor att någon af de små skulder, som din far lemnat efter sig, skulle stå obetalt?”
”Nej nej, mamma, jag kunde då aldrig glädja mig deråt . . .
Men är det bara säkert att auktionen betäcker dem alla?”
”Ja men, gudskelof, ty de voro icke så stora.
Likväl ha vi ingenting öfver, mer än det kammarn innehåller; men nog skall försäljningssumman för detta, sammanräknadt med stora lärfts-väfven, som nu är uppe, förslå till respengar för den färden, som jag tänker på.”
”Hvad, en resa – o, himmel – en verklig resa!”
Och liksom genom en förtrollning torkade den sista tåren, som glänste i Blendas öga.
Modern nickade.
”Men säg då . . när vi rest den vägen, hvad skola vi då göra – eller säg först, hvad resa vi efter?”
”Efter lyckan!”
”Åh, min gud, icke kan man ge sig ut efter den så der, mamma, på vinst och förlust?”
”Hvarför icke – ha vi något här, som är säkrare?
Jag kan visst väfva bomullslärft och du brodera nattkappor och dukar, men menar du att det räcker till allt, när vi i höst måste från bostället?
Och se’n, hvem kan få se dig här?”
På detta argument svarade Blenda ingenting, såvida ej hennes blyga rodnad kunde gälla som svar.
”Om salig far fått stanna qvar hos oss, så hade vi naturligtvis lefvat som hittills; men nu är han borta, och det är min pligt att tänka för oss båda.”
”Och hvad har då mamma tänkt?”
”På många saker, du lilla – slutligen beslöt jag mig för en bestämdt.”
”Och det var?”
”Att skrifva till halfsyster min, Regine Sofie i Stockholm.
Vi voro goda vänner i vår ungdom, och ehuru hon äfven i sitt andra äktenskap – det första varade icke år och dag – gifte sig till förmögenhet med sin rådman . . tänk bara, kära barn, en rådman i Stockholm, det måtte väl vara något det . . så blef hon ändå aldrig högfärdig mot mig (nånå, han var icke adelsman heller såsom min gubbe), utan skref mig till i långlig tid hvart och hvartannat år tills hon på de sista alldeles upphörde.”
”Och till henne vände mamma sig?”
”Ja, ty jag sade till mig sjelf: vore hon död, skulle hon, som är så noga, bestämdt ha sagt till om notifikationskort till sitt eget kött och blod – vi fingo gudbevars ordentligt sorgbref, när hennes andra man dog . . den första, kapten Blücher, hade förkommit på sjön, som var hans yrke.”
”Ack, söta mamma, låt oss ej uppehålla oss med det der!
Mamma skref således?”
”Alldeles, och förtäljde om vårt djupa betryck och huru vi ändå i gudsfruktan och undergifvenhet tackade Gud för det vi kunde klara oss från skuld och kraf; och så sa’ jag: ’Kära hjertans, Regine Sofie, du som alltid varit klok, gif oss stackars fruntimmer ett godt och förnuftigt råd!
Min dotter, hvars fagra ansigte är hennes minsta prydnad, är en riktig liten arbetsmyra, och jag sjelf har gudskelof förmåga att arbeta för två, så lefva kunna vi nog, om vi komma på en ort, der arbete fins och arbete betalar sig; och om du, värdaste syster, vill, så kan du visst vara oss till gagn.’
Jag aktade mig väl att säga huru jag alltid drömt om lycka och välstånd, bara vi kunde komma till hufvudstaden, ty jag mindes att Regine Sofie mången gång förebrått mig mina enfaldiga och narraktiga inbillningar, såsom hon kallade dem.”
”Och svaret?”
”Läs det sjelf!”
Med darrande hand tog Blenda brefvet, och då hon såg den raka, stela stilen och den stela öfverskriften: ”Syster Emerentia”, kände hon emot sin vilja en på intet sätt behaglig beklämning.
”Beklagande din svåra förlust, vill jag dock icke upprifva sorgen genom att tala om den, ty jag har sjelf i bedröfvelsen aldrig kunnat lida tomma tröstegrunder, således till den andra saken.
Sjelf i ganska medelmåttiga omständigheter, vill jag dock ej undandraga mig en kristens och slägtinges gemensamma pligt att gifva ett råd, då sådant efterfrågas.
Jag skulle tro att nästan hvarje landsort lemnar lika mycket tillfälle till arbetsförtjenst som Stockholm, ty de flesta af dem, som komma hit med två tomma händer, finna sig sämre här än på det ställe, som de kommo ifrån.
Stockholm är en mycket dyr stad, och man kan få lefva här hela år, det vill säga nära nog svälta ihjäl, utan att få arbete för en riksdaler i veckan, ty det vill till att bli känd – och det, min kära Emerentia, faller icke på allas lott.”
”Det här låter just icke uppmuntrande?” sade Blenda och afbröt läsningen för att se på sin mor.
”Läs vidare!”
Och den unga fröken återtog:
”Men om det är din fulla mening att uti allt rätta dig efter de råd, jag gifver, så skulle jag – ehuru vi endast äro halfsystrar och jag således kunde undandraga mig allt trassel, som tyvärr ofta blir följden af visade tjenster – ändå kunna tillstyrka dig att taga din dotter med dig och komma hit.
Jag tänker icke lemna dig på bar backe, utan skall du med din lilla Blenda få bo hos mig i mitt hus på Styrmansgatan å Ladugårdslandet n:o . . , der jag har en vindskammare, ganska snygg, att aflåta; och vi skola genom mina relationer – som visst icke äro många, men dock några – se till att arbete icke kommer att fattas.
Om syster nu är hågad, så ställ så att ni har med er åtminstone ett par byttor smör, en skinka och några ostar.
Sådant kan ni visst skaffa er, och i Stockholm är allt hvad födoämne heter att se på.
När jag blifvit underrättad om er afresa och med hvilket ångfartyg ni gå, så skall jag vara er till mötes vid ankomsten.
De mina ha gudskelof helsan.
Anhållande om framförandet af min helsning till lilla Blenda, förblifver jag, min kära Emerentia,
din bevågna och välvilliga vän
Regine Sofie Thorman.”
”Således ett litet hem i Stockholm!” utbrast Blenda, i det hon fällde brefvet i knä’t.
”Jo, jag visste att den nyheten skulle friska upp dig – du känner dig väl liksom du ville flyga?”
”Nej, det kan jag icke säga.”
”Huru – du är icke nöjd?”
”Inbjudningen var så kall, så formlig, så beskyddande!”
”Kära barn, om allt vore fullkomligt på en gång, så hade man ju ingenting att vänta och hoppas på.”
”Det är väl sant, men . . .
”Låt oss framför allt icke vara oförnöjsamma!
Din tant är en mycket välsinnad menniska, som utan all fråga menar bättre än hon intrycker sig; och skulle hon än ha sin lilla stolthet, är ju icke så mycket att säga derpå: hon är i välmakt, och vi behöfva hennes beskydd.”
”Dessutom”, tillade Blenda, ”lofvar hon oss tillräckligt arbete – vi komma således icke att ligga henne till last.”
”Rätt, barn, vi kunna också ha vår lilla stolthet.
Och sedan, efter arbetet, sådana njutningar!
Om vintern spara vi in till ett par spektakelbiljetter i månaden – föreställ dig, du lilla, att sitta på kungliga operan i Stockholm . . . jag ser redan hur söt du skall bli i en liten fin sidenhatt, och huru de skola gapa på dig . . du vet ju hur ofta vi läst om fruntimmer, som blifvit observerade på teatern.”
”Åh, mamma!”
”Och sådan ofantlig grannlåt att skåda sedan – rad på rad med menniskor . . hela hofvet för sig sjelft . . och sjelfvaste scenen då, med riddare och damer, månsken och eldsprutande berg, alltsom de vilja ha det . . vatten och vågor, båtar och hästar, du lilla . . och vagnar och åska och blixt – de kunna visa allting.”
Blendas ansigte återgaf vältaligt ett vexlande uttryck af förtjusning och förbländning: med häpnad uppfångade hon orden från sin mors läppar.
”Än om sommarn då?” stammade hon, medan fru Emerentia drog andan.
”Då njuter man tusen saker för intet!”
”För intet?”
”Ja, bevars!
Din tants hus ligger nära den kungliga djurgården, som jag likväl hört sägas icke skall ha några djur nu för tiden, utan bara en ofantlig promenadplats med alla slags lusthus, bersåer och villor, bilder och blomstergårdar och ett vackert slott, der kungen och drottningen och alla de krångliga äta, så att folket får se på dem genom fönstren . . och musik se’n af regementerna . . och vagnar med jägare och förnäma damer i – och officerare, du lilla, som rida på hvita och svarta hästar, och en mängd folk, som går fram likt en sjö.
Der är äfven ett spektakelhus, men jag vet icke precist om man får gå in der också utan betalning . . .
Och tänk nu – gud bevare landet – om det bure till så lyckligt att gamle hans majestät doge, då finge vi se den kongliga begrafningen och kröningen och rikets herrar och pager . . och kröningshästarna med de kungliga schabraken!”
”Ack, det är aldrig möjligt att vi komma dit!” suckade Blenda, hvilken nu först, då hon rätt kunde uppfatta det perspektiv, som modern höll framför henne, började betrakta svårigheterna.
”Jo, du är så säker att vi skola dit, och det om en månad ändå!”
Blenda skrek till – hon kunde ej tro dessa ord.
”Riksdagsman och jag ha alltid varit vänner . . han skall försälja det lilla vi ha, sedan vi äro borta.
Emellertid lägger han ut pengarna i förskott – jag lerkar nog med gubben, jag!”
”Men smörbyttorna, skinkan och ostarna?”
”Än Blackros då, som jag sjelf födt upp – min enda, kära ko, som vi skulle haft att lefva på, om vi blifvit qvar – nämdemans-mor vill för afvelns skull ha henne så gerna som hon vill lefva, och nu, när hon får betala något i varor, går det af sig sjelft.
Men gudbevars en del kontant måste det vara, ty vi skola köpa oss hattar i staden, och du får nödvändigt ha dig en shal och . . låt mig se . . ett par nya, nätta skor och handskar och en florslöja.
Jojo, min kära Blenda, det vill något till, när man skall resa på ångbåt – men Blackros skall icke svika!”
”Mamma vet då råd för allt . . .
Men, mamma lilla, antag nu att vi redan äro der, så blir det ända en omöjlighet.”
”Nå, den skulle jag vilja se i synen – hvad är det för en omöjlighet?”
”Jo, jag tänker att vi två ensamma fruntimmer icke gerna kunna besöka teatern eller den stora promenaden utan något sällskap.”
”Hm, det vet jag just icke.
Jag är mycket fallen för anständighet, och jag hoppas att ett par adliga damer alltid böra vara respekterade.
Äfven gissar jag att det är hans maj:ts pligt, såsom förste ädlingen och kavaljeren i sitt rike, att skydda äfven den fattigare delen af frälseståndet . . .
Men i alla fall kommer jag nu ihåg något.”
”Jo, att syster Regine Sofie har två söner, en ur första och en ur andra giftet, och dessa herrar, dina kusiner, göra oss visst den tjensten att följa oss.
Den ene af dem är lärftskrämare . . ”
”Lärftskrämare?” upprepade Blenda.
”Ja, en person som säljer ut lärfter.
Den titeln låter ingenting, men jag bryr mig också icke om huru den låter, ty gudbevars icke vill jag att du fäster dina ögon på någon af de herrarna, om de också hade tio gårdar – utom all vänskaplighet, förstås, såsom slägtingar höfves.”
”Och min andre kusin, mamma?”
”Jo, han – den äldste – har, efter hvad Regine Sofie en gång skref, en galanterihandel!” yttrade fru Emerentia med en viss förlägenhet.
”Huru, mamma?”
”Kära barn, de ha deruppe i stora verlden så många namn, som man härnere icke blir klok på.
Jag hoppas att det är ett aktningsvärdt och hederligt yrke, ehuru det, sanningen att säga, låter besynnerligt att handla med galanterier.”
”Ja, mycket besynnerligt – mins mamma den boken, der det förekom ett . . .
”Åh ja, jag kommer nog ihåg att det var tal om ett slags contor, dit man vände sig för att uppgöra icke blott, såsom det heter i romanerna, ett ridderligt galanteri – jag förmodar att ordet galanteri har sin upprinnelse från riddartiden, ty riddarne voro ytterst galanta karlar – utan också verkliga giftermål.
Men sådant är nedrigt.
De kunna nog ha tillräckligt med sina annonser . . .
Här måtte likväl vara fråga om något annat, ty Regine Sofie är alltför ärbar och sträng i sina seder att hon skulle tillåtit sonen öfvertaga en sådan rörelse.”
”Vi få nog se, mamma lilla!
Emellertid är min sömn nu borta för både denna och många nätter.”
Såsom man redan torde funnit, tillhörde fru Emerentia v.
Kühlen en af dessa karakterer, hvilka njuta det privilegiet att alltid sjelfva anse sig för lyckliga.
Hos denna qvinna fans en undransvärd blandning af förnuft och enfald, sjelfklokhet och högmod, tilltagsenhet och godsinthet, men ingendera af dessa egenskaper den andra så öfvervägande, att den stod i vägen för det helas utveckling.
Blott en enda sak kunde hos henne kallas allsmäktig, nemligen inbillningskraften, hvilken numera, nästan uteslutande, koncentrerade sig kring hennes dotter.
Olyckligtvis hade dock alla karakterens drag lånat stoff till den allrådande makten, hvadan denna också ständigt skiftade i flera färger.
Liksom sin halfsyster Regine Sofie hade äfven fru Emerentia kunnat blifva gift med en förmögen borgare, men af ädel stolthet föredrog hon den fattige ädlingen, ty, sade hon – sjelf en välboren fattig fröken – ”lika barn leka bäst” . .
Också blef hennes äktenskap rätt lyckligt, ty hon lät kalla sig hennes nåd, och så länge hennes man lefde, kunde det väl stundom tryta bröd och andra nödvändighetssaker i huset, men hoppet tröt aldrig, lika litet som fru Emerentias sträfvan och glada lynne; och hur fattigt man än lefde, var man ändå med kommissariens och komministerns i kompani om den årliga afgiften för böcker från närmsta lånbibliotek.
Och när efter några dagars romanfastande ett stadigt paket ankom, skulle man hafva sett moderns och dotterns forskande blickar, medan salig fänriken försigtigt – till besparande af segelgarnet – löste, i stället att skära af, knuten.
Ändtligen ligger der herrligheten för öppen – fruntimren kunna knappt andas af bäfvande förtjusning.
”Ha vi fått de böckerna vi begärde, min vän?” hördes gemenligen då fru Emerentia yttra.
”Är Naturmenniskan med, är Arkadien med, är det Bortauktionerade Barnet med?”
”Alltsammans, mor, alltsammans!”
Och vidt och bredt från början till slut, ända ned till de imponerande orden ”Tryckt hos Lindh i Örebro,” läste fänriken hela titelbladet.
Med blyg röst frågade nu Blenda: ”Är der ingen riddarroman, pappa?”
”Åhjo . . . här ha vi ju Rudolph von Werdenberg.”
Nu voro alla belåtna, ty om mamma och pappa helst fröjdade sig åt la Fontaines ömsom humoristiska och idylliska familjmålningar, klappade dock aldrig Blendas hjerta så hårdt som då fadern med sin uttrycksfulla röst läste de vackra riddarböckerna, der tornerspel, mystiska hjeltar med slutna hjelmar och borgfröknar, sömmande i guld och silke, hvimlade om hvarandra med bakgrund af vindbryggor, götiska torn, hemliga domstolar och framför allt dessa tjusande varelser, som nämdes kringvandrande trubadurer, under hvilkas skepnad så ofta en förklädd älskare, stundom en älskarinna, dolde sig.
Men vare sig nu att böckerna handlade om familj- eller riddarlifvet, kände sig dock den lilla slägten så fängslad – fruntimren vid sina sakta surrande spinnrockshjul, som tycktes gå af sig sjelfva, fänriken vid pipan och sitt föreläsarekall – att eftermiddagen och aftonen flögo bort som en vindfläkt; och om ofvanpå all denna själsnjutning man icke hade annat än kornmjölsgröt för kroppen, så betydde det visst ingenting, ty, sade husmodern, sedan hon likväl först ur skafferiet uppsökt en bit kallt kött åt far:
”man äter ju endast för att lifnära sig, och om det ock slutligen stannar vid hafremjölsgröt, så har jag icke ledsammare för det.”
Aldrig en enda gång föll det den beskedliga frun in att betänka det all denna poetiska och lösa föda, njuten till sådant öfvermått, kunde skada hennes älskade Blenda – nej, i Blendas hufvud fingo fritt hvimla riddare och pager, fröknar och trubadurer; och ehuru hela denna skola, jemte den lafontainska och kotzebueska med sin högspända och utsträckta känsloflygt, redan då var gammal, och den öfriga verlden hänfördes af den nya eller walter-scotska, var det likväl icke värdt för waverleysnovellerna, med sitt nyktra förstånd, sina beundransvärda naturbeskrifningar och kraftfulla, men, enligt gamla smaken, oromantiska karakterer, att på fänriksbostället sticka ut sina föregångare.
Om egaren af lånbiblioteket någon gång skickade en ”nymodig” roman, skref fru Emerentia och anhöll ödmjukast att hon måtte slippa att få ”sådant der krafs”, hvilket visst hvem som helst kunde skrifva, som sett berg och sjöar – hon betalte för att få ”riktiga” böcker, och finge hon ej sådana, så funnes det gudskelof lånbibliotek såväl i Vennersborg som i Skara.
Efter den betan erhöllo de icke annat än hvad den nymodigt sinnade bokhandlaren kallade gammalt skräp, och på det sättet kom det sig att den lilla familjen ständigt lefde tillbaka och med envishet fasthöll sig i den sfer, der den bäst trifdes.
Bland alla de romaner, som fängslat Blendas unga sinne, var det isynnerhet en som hon så högt älskade, att fadern köpte och skänkte henne den på hennes födelsedag; och detta non plus ultra af intressanta arbeten bar titel af: ”Bertha och Agnes eller Stolthet och Kärlek”.
Den stolta Bertha och den kärleks-veka Agnes älskade begge riddar Egbert Montabor; och riddar Egbert Montabor, ”en stjerna lik” såsom det heter i visan, lyste för dem båda, ty han tillbad den modiga, högdragna Bertha, men hans kärlek tillhörde den ömma, milda Agnes, som bäfvade för hans starka manliga mod, då deremot Bertha ständigt uppeldade honom att söka faran.
Allt detta orsakade inom Blenda en evig strid.
Ena stunden drömde hon sig som Agnes, vandrande mellan blommor, lam och fåglar, än red hon som Bertha förklädd till sin ridderlige älskares läger och trotsade sitt köns blygsamhet för att tillbringa några timmar i hans tält, än åter smög hon, med harpan på armen förvandlad till trubadur, upp till Agnes’ borg för att sjunga om riddar Egbert Montabors bragder: denna sång skulle komma Agnes att förråda sig, hvarigenom Bertha sjelf finge se och dömma om ryktet talade sanning, då det berättade att Egbert, hennes trolofvade, blifvit kär i dottern till den enka, hvars rättigheter han – dertill uppmanad af Bertha – såsom en rättskaffens riddersman gått att i härnad försvara.
”Ack”, sade Blenda till sig sjelf, ”de äro begge så afundsvärda, att jag ej vet hvilkendera jag helst ville vara . . kanske ändå Agnes”, tillade hon rodnande, ”men icke så dufvolik” (Agnes blef slutligen riddar Montabors maka).
Men när i skymningsstunden klaveret öppnades, då var hon åter den frimodiga Bertha, som i trubadurens skepelse besökte Agnes’ borg och sjöng:
”Af tapperhet och mannamod
upplifvas tyska riddarns blod:
från haf till haf, från strand till strand
han flyger ut i alla land.
Men riddar Egbert Montabor,
en stjerna lik,
dock främst bland Tysklands hjeltar står.
Hans härgång liknar stormens dån,
hans mod förfärar långtifrån –
den tyska riddarns mod och gång
förtjenar dans och spel och sång.
Den tyska riddarns kärlek är
förutan svek och lågt begär;
och Tysklands flickors rena dygd
förtjenar trohet, värn och skygd.
Men Egberts Bertha främst dock står,
en stjerna lik –
hon älskar Egbert Montabor.”
Så lefde vår unga hjeltinna i sitt hem, delande tiden mellan sitt arbete, sina drömmar, sitt klaver, sina dufvor och sitt rosqvarter, hvilket sista utgjorde för henne en verld föga mindre intressant än för drottning Semiramis de hängande trädgårdarna: äfven Blenda hade uttänkt huru en liten terras – 6 alnar lång och 4 alnar bred – kunde anläggas på en ur berget utskjutande klippspets; och sjelf hade hon, med pigan och vallpojken, skaffat jorden dit och sedan planterat.
För en så ung och oskuldsfull varelse som Blenda måste också allt detta vara tillräckligt att finna sig säll.
Men vid faderns sjukdom rubbades den vänliga friden i hennes lif, och enligt hvad vi veta, hade allt varit trassel, mörker och bekymmer, intills denna afton, under hvilken modern utvecklade den stora framtids-kartan, der så många vägar löpte omkring hvarandra.
Såsom Blenda förutsagt, hade hon icke fått sofva särdeles under natten; och de stunder då slummern tillslöt hennes ögon, voro drömmarna desto verksammare.
Men det var nya drömmar:
Än satt hon på spektaklet, under det en förnäm herre med många ordnar artigt lutade sig mot ryggstödet till hennes bänk.
Än såg hon sig, ytterst elegant, klädd, vandra på ”den stora promenaden” med en livréprydd betjent bakom sig och vid sin sida en skön ridderlig gestalt, den der med sina blickar tycktes utgissa hennes önskningar.
Dernäst rullade hon fram half-liggande i en beqväm vagn; och slutligen befann hon sig i ett litet mystiskt kabinett, der hon läsande i en bok afvaktade att dörren skulle öppnas af kammarjungfrun, som fått befallning att insläppa en person, hvars ögon voro förbundna.
Kortligen: den stackars Blenda var helt och hållet förbryllad af alla de olika roler, som hon utan tvifvel skulle komma att spela i stora verlden, der så många rivaler till den stolte riddar
Montabor voro färdiga att täfla om hennes ynnest.
Naturligtvis finge först, innan man hunne till allt detta, ett lif af vedervärdigheter och stora försakelser föregå – sådant hörde till pjesen.
Men då utgången blefve god (och huru kunde man tvifla derpå?), borde förspelet lätt låta bära sig.
Emellertid var vår hjeltinna på intet sätt enfaldig: hon var tvertom en flicka med klart förstånd, och ehuru hon saknade den sorts takt, som umgängeslifvet och vanorna utveckla, saknade hon likväl icke egenskaper att förvärfva den.
Men i följd af hennes lifliga sinne hade den helt och hållet romantiska uppfostran, som hon fått, så sammangjutit sig med hennes varelse, att hon trodde ingenting vara omöjligt, om hon än icke gick så långt i tron på händelserna som hennes mor.
Dessutom sade henne denna mor beständigt att hon – dottern – var skönare än alla de hjeltinnor, som hon läste om; och då Blenda, för att bedömma sanningen häraf, såg sig i sin lilla spegel, förmodade hon att mamma kanske icke hade orätt, och med hemligt välbehag och barnslig naivitet nickade hon då åt sin förtjusande bild, liksom hon velat säga: vi få väl se hvad det kan bli af!
Det bästa hos Blenda var dock hjertat, detta goda, älskliga hjerta, som ofta kom henne att uppoffra alla de granna drömmarna, ja sjelfva romanläsningen, för att hasta till en nödställd likes bistånd; och den hjelp, hon då gjorde, röjdes icke blott i vakande, vård och ömhet, utan äfven deri att hon i tysthet förfärdigade många små arbeten, af hvilka inkomsten var bestämd för dem, som hade mindre än hon.
När så de hulpna hviskade att det var en himlens engel som besökte dem, då log Blenda lik en verklig engel och tänkte, att det aldra skönaste af allt skönt på jorden dock var att kunna tjena och trösta andra . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
”Sjusofverska, vill du ej vakna!” sade fru v.
Kühlen, i det hon smekande vidrörde dotterns rosiga kind.
”Ack, mamma, hvilken tokig sömn och sådana tokiga drömmar jag haft!” Blenda räckte sina armar mot modern, och gömde sitt glödande ansigte vid dennas bröst.
”Jojo, det kunde jag väl tro . . .
Men hör på hvad jag redan uträttat i dag – jag har varit både hos riksdagsman och hos nämdemans-mor.”