Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. bifölle att förevide motion jemte derom afgifne yttranden remitterades till Riddarh.Utsk., ropades
Ja jemte ett eller annat Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han funnit
Då jag nu, såsom vid förra Riksdagen, går att väcka ett förslag om kommunalstyrelses införande eller, rättare sagdt, återinförande i vårt land, anser jag mig böra förutskicka några inledande betraktelser i detta behjertansvärda och, såsom jag hoppas, allt mer och mer behjertade ämne.
Hr Tersmeden följande motion:
En verldshistorisk erfarenhet visar, att i de samhällen, der folket utöfvat sin anborna rätt att inom de af natur, sed och odling anvista kretsar bestyra om sina egna angelägenheter, en ren, ädel samfundsanda, en lugn ordnad verksamhet uppenbarat sig och haft ett välgörande inflytande på det egentliga statslifvet, hvilket, för att kunna ega bestånd och utvecklingskraft, måste hvila på kommunal grund.
I de samhällen åter, der antingen främmande eröfring eller ock en systematisk utpumpning af allt innehåll ur de gamla formerna qväft eller förlamat kommunalandan, har följden häraf blifvit, dels ett stelt envälde, eller ock våldsamma omkastningar från en med några toma representativa former utstyrd diktatur till en form- och tygellös anarki.
Bevisen för denna sats finner man å ena sidan i Englands och de Nordamerikanska fristaternas, Nederländernes och Norges historia, å andra sidan i Rysslands och Frankrikes.
Yäl invändes härvid, att goda och folkenliga grundlagar, bestämmande Statsmakternas och Riksrepresentationens förhållanden, dels ersätta bristen på ett ordnadt kommunalväsende, dels ock, en gång väl införda, lätt förmå framkalla ett sådant.
Lika litet som hjertats funktioner förmå göra de öfriga pulsarne i menniskokroppen öfverflödiga, så kan ej heller den bäst afvägda regeringsform eller riksdagsordning undvara stödet af det stilla, verksamma, jerant pulserande kommunallifvet* Den 12 November. 161 oafbrutna gång.
Förbises denna sanning, så blir sjelfva statslifvet, i st. f. en fullständig, allsidigt verkande organism, en slags intermittent feber, periodiskt omvexlande emellan osund hetta och förslappande köld.
Öfvergå vi nu från dessa allmänna betraktelser till en öfversigt af vår egen historiska utveckling, våra närvarande egendomliga förhållanden, så möter oss i förra hänseendet en erfarenhet, som af mgen med våra häfder närmare bekant lärer på allvar bestridas, den nemi, att i Sverige af ålder det politiska lifvet utgått från en kommunal grund, att folket redan i de äldsta tiderna på det mest fria, sjelfständiga sätt besörjt sina lokalangelägenheter, att Sveriges urgamla författning var en härads- en landskapsförfattning, hvilken, efter att ha öfverlefvat länsväldet, först under Carl XI:s och Carl XILs envälde förqväfdes för att lemna rum åt en centralisation, en all- och allenastyrelse, hvilken fortfor äfven sedan regeringsmakten öfvergått i Ständernas hand.
Huru efter 1809 års Statshvälfning röster tid efter annan höjt sig för återvinnandet af detta folkfrihetens urgamla palladium, och denna opinion äfven uttalat sig i ett K.
St:s beslut år 1835, är lika bekant som de förslag, hvilka på sednare Eiksdagar i ämnet blifvit väckta; hvilket allt finnes klart och utförligt uptaget i Frih.
Alströtners reservation, vid sisth Eiksdag afgifven emot Ekon.Utsk:s Betänkande M 110.
Vill man vid reorganisationen af Sveriges kommunalväsende taga andra länders förhållanden till ledning, hvilket ingalunda innebär en stel härmning, och dervid, med förbigående af det egentligt formella, skärskåda det karakteristiska i de olika kommunalförfattningarne, så finner man till en början inom Europas båda mäktigaste kulturstater, Frankrike och England, en märklig olikhet ega rum.
Under det i sistnämnde rike kommunalväsendet fritt utvecklat sig i de enklaste, konstlösaste former, men derjemte så genomträngt folkets hela politiska lif, att all byråkratisk centralisation blifvit en omöjlighet, så har deremot Frankrikes kommunalväsende, af ålder temmeligen rent, under 17:da och 18:de seklerna efterhand förlamats.
Aterväckt derpå till fullt lif och verksamhet under den första revolutionen, blef det år 1800 i sina grundvalar rubbadt af Napoleon, som borttog kommunernas valfrihet, och derigenom egentligen grundade sitt envälde, i det kommunalanstalterna, ehuru förträffligt reglementerade — likasom allt i Frankrike — i trots af alla revolutioner hufvudsakligen blefvo, och ända intill närvarande stund förblifvit ett bihang till regeringsmakten.
I de Nordamerikanska fristaterna var folkets sjelfstyrelse redan Englands öfverherrskap fullt utbildad.
Kommunerna utgöra der, i allt hvad som endast rör dem sjelfva, fullkomligt oberoende samhällen.
Men sina allmänna medborgerliga pligter måste de fullgöra.
Staten penningar, så kan detta ej af kommunerna vägras; men i afseende på skatternas fördelning handla de helt och hållet efter eget godtfinnande.
I Amerika är det ej konstitutionen som gjort kommunalförfattningarne, utan tvärtom de sednare som gjort den förra. 152 Den 12 November.
I Belgien finner man en ganska utbildad kommunalfrihet, fallständigt erkänd i sjelfva konstitutionen.
Häruti ingår äfven en i de flesta delar sjelfständig provincialstyrelse.
Norges kommunalförfattning, som daterar sig ifrån d. 14 Januari 1837, och hvars välgörande verkningar bevittnas såväl af regering och embetsman, som af sjelfva folket, utmärker sig egentligen genom den skilnad deruti updrages emellan den beviljande myndigheten, det s. k. rcprescnlanlskapet och den förvaltande, förmanskapet, samt genom det nära sammanhang, som eger rum emellan de kommunala myndigheterna och Statens.
Efter denna hastiga öfversigt af främmande länders kommunalförfattningar, af hvilka några kunna tjena oss till ledning, andra till varning, vilja vi betrakta det för oss vigtigaste, nemi. de grunder, som ännu återstå af vårt eget urgamla kommunalväsende.
Dessa grunder äro Socknen, Häradet, Länet.
Af dessa tre är den förstnämnda den, som blifvit minst rubbad, till följd af dess mera oförstörbara natur.
Man har oek i sednare tider, med anledn. af Ständernas yttrade önskan, i och med den s. k. sockennämnden sökt gifva en form åt socknens kommunalmakt, hvarvid likväl enbetsmyndigheternas beqvämlighet företrädesvis blifvit afsedd, och byråkratismens gamle
Adam sålunda bekommit en hjelp, till hvilken han sig hålla må.
Genom en utvidgning af kretsen för sockennämndernas verksamhet, genom ett bestämdt och specifieeradt updragande åt dessa myndigheter af en viss polismakt, vägtillsyn m. m., och framförallt genom deras ställande i sammanhang med högre kommunalmyndigheter, skulle emellertid dessa nämnder kunna organiseras till en fast grund för ett genomgripande system, i st. f. att såsom nu stå isolerade, maktlösa, försmådda.
Af häradernas urgamla betydenhet återstår numera föga annat än deras egenskap, att utgöra kretsar för lagskipningen, samt deras befogenhet i åtskilliga ekonomiska mål.
Då de i förra hänseendet icke kunna ingå i ett kommunalsystem, i det sednare åter deras plats lätteligen kunde ersättas medelst socken- eller länsombud, synes det mig mindre lämpligt att nu tillerkänna dem någon kommunal karakter, hvarigenom ock det hela skulle erhålla en mera invecklad sammansättning.
Hvad länen deremot angår, så utgöra dessa i vår tid den enda egentliga medellänken emellan socknen och Staten, och böra derföre intaga en plats i ett ordnadt kommunalsystem.
En sådan medellänk igenfinner man ock i alla de kommunalförfattningar, af hvilka jag halt tillfälle taga kännedom, med undantag af de Nordamerikanska, der de särskilda Staterna intaga den plats, som i andra länder tillkommer provinserna.
Föremålet för den verksamhet, en inrättning sådan som i de flesta förslag blifvit kallad LänsNämnd, men åt hvilken jag af skäl, som snart skola upgifvas, hellre skulle vilja gifva namnet LandsTing, borde och kunde enl. min åsigt blifva: 1:0 Bestyret med allt hvad som f. n. updrages åt särskilda komitéer; 2:o
Lagstiftande rätt i allt hvad som rörer länets ekonomi, och hvarom ej i allmänna lagar och författningar särskildt blifvit stadgadt; 3:o
Den vidsträcktaste petitions- och motionsrätt inför
153 de båda Statsmakterna.
Med förbigående för öfrigt af all egentlig reglementering, hvilken mera lämpligt torde böra updragas åt andra än den enskilde motionären, vill jag här blott nämna, att val till Landstingets ledamöter bör, enl. min tanke, förrättas af sockennämnderna, sedan dessa erhållit en ändamålsenligare organisation, samt att Ordf:de och vice Ordf:de måtte utses af och inom Landstingets ledamöter.
Skälet, hvarför jag velat kalla ifrågav:de institution LandsTing i st. f. LänsNämnd, är att jag tänkt mig berörde Ting böra inom länet intaga samma plats som sockenstämman inom församlingen, och sålunda böra vara en rent lagstiftande, rådslående och förslag väckande myndighet, men ingalunda en förvaltande.
Vill man, såsom bruket är i åtskilliga andra länder, och hvilket jag äfven för vårt land skulle vilja tillstyrka, i Provinsförvaltningen inrymma ett kommunalt element, så kunde det lämpligast ske medelst ett Utsk. af Landstinget, en LänsNämnd, hvilken vid Laudshöfdingens sida, under hans ordfskap, rådgifvande och uplysaude deltoge i länets ekonomiska förvaltning, med rätt att sin från den allena beslutande Ordf:dens skiljaktiga mening inför K. M. i form af reservation framlägga.
De skäl man vanligen, och särskildt vid sisth Riksdag, anfört emot tillvägabringandet af den vigtiga samhällsreform jag här förordar, äro: l:o de dermed förknippade besvär och kostnader; 2:o obehöfligheten deraf, enär de nuvar:de hushållssällskaperna förmenanades fullkomligt upfylla det härmed åsyftade ändamål; 3:o en befarad inblandning och inskränkning i K.
Befilndes verksamhet.
Emot det förstnämnda och ostridigt vigtigaste af dessa skäl, det nemi. som afser besväret och kostnaden, må först och främst erindras, att besvär ingalunda är något främmande för Sveriges jordbrukare, att någon egentlig ökning deruti icke genom en länsrepresentation vore att befara, enär man härigenom befriades från inställelse i de otaliga komitéer, hvilka sammanlagda torde förbruka en vida större massa af besvär och tidsspillan.
Hvad invändningen om kostnaderna åter vidkommer, så har densamma redan vid innev:de Riksdag blifvit besvarad af en värd motionär, hvilken, i likhet med hvad af en annan ledamot vid förra Riksdagen föreslogs, hänvisade på den till länens behof anslagna delen af bränvinsskatten, hvartill kan läggas de enskilda kassor, hvilka åtskilliga län ha till sitt förfogande.
Om man för öfrigt genom- ett offer af besvär och penningar kan förvärfva sig en vinst i inflytande och utveckling, så lärer väl ingen tvekan upstå hos Svenska Eolkets högsinnade och frikostiga representanter.
De båda öfriga invändningarne emot förslaget ha redan vid förra Riksdagen på ett så öfvertygande sätt blifvit vederlagda af en värd ledamot, att jag här anser mig blott behöfva uprepa följande ur hans anförande i ämnet: »Man säger, att hushållningssällskaper finnas inom länen, och man åberopar hvad dessa kunna uträtta.
Jag erkänner detta vilIjgt, men på hvad sätt hafva dessa sällskap tillkommit?
Jo, derigenom, att deras egna ledamöter välja dem de finna lämpliga att blifva sina medbroder, ulan att vederb. menigheter, hvilkas ombud 154 Den 12 November. de skulle vara, någonsin blifvit hörda, eller fått afgifva sina röster.
Hushåll ningssällskaperna sakna alltså den väsendtliga egenskapen att utgöra länens lagliga representanter.» »Man har sagt — och jag har hört det ofta nog uprepas — att Landsh:u skulle i LänsNämuden få sig en förmyndare, hvilken kunde blifva honom vid åtskilliga tillfällen rätt besvärlig.
Ja, det kan verkligen hända.
Men sådant beror på Landsh:ns personliga duglighet, ty det har inträffat, såsom en hvar torde känna, och på sätt jag åtminstone hört berättas, att Hushållningssällskapet i ett visst län tillvällat sig ett sådant förmynderskap.
Kan detta ske på ett ställe, så kan det äfven hända på flere.
Vid sådant förhållande är det bättre att hafva förmyndare, som äro valda af länet, än an dra, som icke äro det.»
(Hr von Hartmansdorff^ yttrande till K. o. Ad:s prot. d. 21 Juli,1854.)
Härvid får jag endast ytterligare tillägga i afseende på Hushållningssällskaperna, att de med all sin omfattande verksamhet likväl icke visat sig kunna göra alla andra LänsKomitéer öfverflödiga, och att, hvad K.
Bef:h:de vidkommer, genom det kommnnalsystem, hvars grunder här ofvan blifvit antydda, ingen minskning i bemälte embetsmäns lagliga maktfullkomlighet blifvit föreslagen.
Det mål, jag här hufvudsakligen haft i sigte, är att söka till vägabringa ett återinträdande på den bana af fri sjelfverksamhet, som det Svenska folket af ålder med så mycken ära beträdt, och hvarifrån det vid införandet af Carl XI:s envälde lockades att afvika; att detta folk, genom en jemn, oafbruten sysselsättning med allmänna värf, i dessa må vinna den för representanten så nödiga kännedom och erfarenhet; att det samband, som i äldre tider hos oss förefanns emellan socknen, länet och staten, måtte återknytas; att slutligen i en tid då alla myndigheter visa en afgjord benägenhet att koncentrera sin makt, äfven den äldsta af dessa myndigheter, alla de öfrigas källa, folket, måtte följa exemplet och samla alla sina spridda krafter till utöfvande af en jemnt fortgående, en välsignelsebringande verksamhet.
Då, såsom redan här blifvit antydt, min mening med denna motion icke varit, att framlägga ett fullständigt lagförslag, hvilket jag af flere skäl icke funnit ändamålsenligt, och då den form, hvilken Frih.
Alströmer vid sistförflutne
Riksdag gifvit åt sitt förslag i ämnet, synts mig lämpligast, får jag härmedelst vördsamt föreslå: att R.
St:r måtte i und.het anhålla, det K■
M läcktes åt sakkunniga personer i yåder updraga utarbetand l af ett fullständigt förslag lill Lag för Socken Nämnder samt Länsrepresenlalioner, och, sedan öfver berörde förslag vederb. myndigheters äfvensom menigheters infordrade utlåt.n inkommit, detsamma för R.
St:r framlägga.
I öfverensstämmelse med motionärens efter upläsningen häraf framställda begäran, blef denna motion remitterad till Allm.
Ekon.Utsk. samt kommunicerad de öfriga RiksSt:n.
Den 12 November. 155 Frih.
Jag får härmedelst anmäla min reservation emot remitterandet af Hrr Thacas och Brakels motioner.
Au g. upläste 3: ne motioner af följande innehåll: 1:0
Bland de många drag af högsinthet och rättvisa, som utmärka den närv:de tiden, framstår det allt högljudare uttalade erkännandet af qvinnans betydelse, hvarigenom hon erhåller den ena efter den andra af de rättigheter, som tillkomma henne såsom medborgarinna uti en fri stat.
Den lika arfsrätten lossade de bojor, sorn hindrade henne att upstiga till mannens sjelftagna ställning i samhället; och när hennes myndighet en gång erkännes, så skola de skrankor ramla, som nu förlama hennes fria verksamhet.
Men så godt och billigt detta än må vara, så synes det mig icke kunna leda till det dermed åsyftade målet, om icke Staten tillika drager försorg, att tillfälle må beredas äfven för qvinnan att erhålla en för sin bestämmelse tjenlig bildning och upfostran.
Början härtill är visserligen gjord, i det folkskolorna mottaga barn af begge könen; men för flickor, som hafva af nöden högre insigter än det obetydliga och för det praktiska lifvet så oväsentliga, som i nämnde skolor kan inhemtas, har Staten hittills icke aktat nödigt att göra något, oaktadt behofvet deraf länge varit insedt och offentligen uttaladt.
Man har bestridt lämpligheten af Statens inblandning i qvinnans upfostran, hufvudsakligen på den grund, att hennes verksamhet är inskränkt inom familjens trånga krets, och att hon egentligen bör bildas för det »husliga lifvets ordentlighet, trefnad och renhet», hvilket lättast och säkrast kan åstadkommas inom familjen.
Ehuru de nyssnämnde egenskaperna äro oskiljaktige ifrån hvarje ädel och väl upfostrad qvinna, så äro de dock icke på långt när tillräckliga, om hon skall upfylla sin bestämmelse som maka och mor.
Såsom maka skall hon vid mannens sida deltaga i lifvets skiftningar, lätta hans mödor, lifva hans krafter, vara hans tröst i motgången och hans glädje i medgången samt genom exemplet af sina dygder förädla hans hjerta; såsom mor skall hon icke blott kroppsligen vårda sina barn, så att de utvecklas till kraft och helsa, hon skall ock dana dem till goda, redliga och nyttiga medlemmar i samhället.
Det är sant, att hon egentligen skall upfostras för familjen; men denna ingriper så väsentligt uti det allmänna, att man icke kan tänka sig en bildning för det husliga lifvet, som icke tillika omfattar lifvet i allmänhet.
Qvinnan måste således lära känna lifvet sådant det är, för att kunna utbilda familjen till en del af det hela, och icke göra den till en vanprydande utväxt på Statskroppen; och hon måste hafva ett odladt förstånd, för att med klar och oförvillad blick kunna bedöma den verld, hvaruti hon lefver och verkar.
Men såsom förhållanderna nu äro, hvar skall hon inhemta dessa insigter?
Månne i hemmet under en gouvernants 156
Den 12 November. ledning? eller uti de s. k. pensionerna?
På intetdera af dessa sätten vinnes detta mål, och ett tredje gifves icke.
Den flygtigaste blick på närv:de förhållanden vid qvinnans upfostran skall lätt öfvertyga hvar och en, att denna upfostran, långt ifrån att vara lämpad för familjen, tvärtom sträf var i en alldeles motsatt riktning.
Hela hennes bildning går nemi. ut på förvärfvandet af några ytliga insigter uti de första skolstudierna, men framför allt på odlandet af de s. k. talangerna, icke för att sprida trefnad i den husliga kretsen, utan för att smickras och beundras i sallskapslifvet.
De kunskaper hon inhemtar äro för obetydliga att öfva förståndet, och de talanger, hvaruti hon inlåres, äro icke egnade att förädla hjertat.
Religionslära!! t. ex., så nödvändig för menniskans moraliska tillvaro, hennes lycka och hennes förhoppningar, bibringas blott genom en tröttande Kathekesläsuing, i st. f. att göras lefvande geno n kunskapen om naturen och dess under.
Menniskoandens arbeten under årtusenden till slägtets utveckling blifva henne obekanta, under det hon fäster i minnet historiska namn och årtal utan betydelse och sammanhang.
De lefvande språken, så nyttiga att känna för den allmänna sammanlefnaden, numera icke inskränkt inom fäderneslandets gränsor, och så oumbärliga för att fatta och förstå de tankar, som blifvit uttalade för att skärpa eftertanken och rena hjertat, inläras blott såsom en salongsprydnad.
Uttalet är det väsentligaste, sjelfva språkkunskapen en underordnad sak.
Och af de egentliga qvinliga arbetena, nyttiga och nödvändiga för den husliga trefnaden, lärer hon föga eller intet, såsom att sticka och sy enkel slätsöm, att klippa till och uplaga sina egna, sin mans oell sina barns kläder, under det hennes färdighet upöfvas i fina broderier och konstig tapisserisöm o. s. v.
Hvad som dock uptager den mesta tiden är musiken.
Der anlag dertill finnas böra de naturligtvis upodlas, men att utan sådana anlag bortnöta en dyrbar tid för att förvärfva en blott mekanisk färdighet i fingrarna eller strupen, är lika grymt, som att tvinga menniskor att åhöra det själlösa hamrandet på ett piano.
Med ett ord: det är lätt att inse, det qvinnans bildning och upfostran är falsk.
Erfarenheten visar oss följderna deraf: olyckliga äktenskap, söndrade familjförhållanden samt fåfänga och osedlighet hos det upväxande slägtet.
Någon synnerlig förbättring häruti skall säkerligen icke inträffa förr än Staten tager om händer äfven qvinnans bildning.
De enskilda läroanstalter, som nu finnas, kunna aldrig motsvara sitt ändamål.
De inrättas ofta af qvinnor, hvilka sjelfva icke ega några insigter eller några begrepp om barns handledning, blott såsom försörjningsinedel, och utan att stå under upsigt af någon slags auktoritet.
Dessa föreståndarinnor för pensioner kunna icke vara i tillfälle att anskaffa tillräckligt rymliga lokaler för antalet af de barn de mottaga, hvilka således ofta blekna oell förtvina under inflytandet af 5—0 timmars stillasittning i skolrummens skämda luft.
Sjelfva okunniga, måste de öfverlemna undervisningen åt särskilda lärare, hvilkas arbete de icke mäkta löna, och hvilka således blott sköta sitt kall såsom en bisak.
För alt bibehålla sina elever Den 12 November.
157 jiro de stundom nödsakade att rätta sig efter oförnuftiga föräldrars fordringar.
Detta oell mycket annat, för en sann bildning oförenligt, sker nu dagligen och stundligen, utan att någon bekymrar sig derom.
Ar detta rätt?
Kan det försvaras?
I sanning, nej!
Kör att tillvägabringa en ' genomgripande reform i qvinnans upfostran
Och bildning, fordrades måhända inrättandet af offentliga skolor för flickor på flera stallen i. riket.
Men då detta skulle vara förenadt med större kostnader än rimligtvis kunde begäras, så tror jag att mycket dock skulle vinnas genom en normalskola i Stockholm, der tillika skickligå lärarinnor kifflde bildas.
Nyttan af en dylik anstalt skulle, eyl- min föreställning, vara: i:o att denna skola kunde arbeta utan afseende på den större eller mindre ekonomiska vin-ten, och således uteslutande hafva till föremål qvinnans sanna bildning; 2:o att böcker, lämpliga för qvinnans upfattning och för ändamålet med hennes undervisning, kunde utarbetas och der pröfvas och godkännas; 3:o att lärarinnor kunde bildas, om hvilkas skicklighet och insigter man vore förvissad, och 4:o att, denna skola kunde vara ett mönster, hvarefter enskilda läroanstalter sedan kunde ordnas.
Jag har icke trott mig böra framkomma med något detaljeradt förslag huru en dylik skola borde organiseras, men. önskar blott i största korthet antyda, att jag föreställt mig den böra så inrättas, att dess styrelse handhafves utaf en genom K. M. i Nåder utnämnd direktion, uti hvilken äfven fruntimmer kunna finnas; att den bokliga undervisningen bestrides af lärare, men ledningen af fruntimmersarbetena öfverlemnas åt lärarinnor, och att prof kunde afläggas och betyg utdelas åt behörigen examinerade lärarinnor.
På grund af hvad jag således haft äran anföra tager jag mig friheten föreslå: att It.
St. behagade bevilja ett årligt anslag af fiOOO Kdr
Rmt för inrättandet i Stockholm af en normalskola för flickor, och besluta, att hädanefter ingen qvinna må öpna någon läroanstalt, eller betjena vid enskild undervisning, som icke blifvit behörigen examinerad och godkänd, samt slutligen att hvarje enskild läroanstalt för unga flickor ställes under närmaste skolstyrelses speciella tillsyn.
Jag anhåller om remiss till StatsUtsk. 2:0
Jag har för någon tid sedan uti allmänna tidningar framkastat en «vink om barnmorskeväsendets sanna betydelse» der jag sökte visa hvilka insigter en god barnmorska bör inhemta, hvilken klokhet, rådighet och själsnärvaro hon bör besitta, och hvilka ansträngningar och försakelser hon måste underkasta sig.
Jag fäste äfven upmärksamheten' derpå, att hon för alla sina vakor, alla sina bekymmer och sina mödor i mensklighetens tjenst endast hade att motse en knapp inkomst, ofta otillräcklig för tillfredsställandet af de dagliga behofven, och att hon missaktades af den allmänhet, åt hvilken hon egnat sitt lif och sina krafter.
Jag har haft den tillfredsställelsen att erfara, att denna min framställning blifvit rätt upfattad, och jag har af många aktningsvärda personer mottagit försäkran, att jag derigenom till icke ringa grad förändrat tunke - 168 Den 12 November. sätten med afseende på barnmorskorna och deras förhållande till samhället.
Detta inger mig mod, att till Rikets nu församlade
Ständer framkomma med en bön att behjerta den sorgliga ställningen af denna nyttiga samhällsklass, och upfyller mig med förhoppningar, att denna bön icke skall blifva ohörd.
Min önskan är ingalunda, att
Staten genom dryga anslag skulle förbättra deras belägenhet medan de ännu hafva helsa och krafter att utöfva sitt yrke.
Nej! den första lärdom, som meddelas dem, ar förnöjsamhet och tillfredsställelsen af det inre medvetandet af det goda de uträtta; men just derföre anser jag det billigt, att de på sin ålderdom, eller när deras kraft är bruten, må vara betryggade för de tryckande bekymren om sitt lifsuppehälle och befriade ifrån förödmjukelsen att såsom fattighjon ligga församlingarne till last.
Denna sednare omständighet torde dessutom i väsentlig mån bidraga till den obenägenhet att förse sig med examinerade barnmorskor, som ännu röjes i många landsorter.