Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Väl hafva vi temligen hjeltemodigt försvarat våra rättigheter, men att vi i fosterlandskärlek eller i förbättrings-förslag, när det behöfts, stått tillbaka för de andra Stånden, lärer icke med skäl kunna påstås; tvertom tror jag, att en blick på just detta Riksmöte, då stora företag med verklig ifver samtyckts af R. o. Ad., då förändringar och förbättringar i alla riktningar här vunnit genklang, skall bevisa motsatsen.
Jag tror således, att icke heller denna förebråelse bör gifva anledn. till någon förändring.
Man har, jag mins icke hvar, men jag har sett det till min leda, framkastat anklagelser om falhet vid fullmakter; det är visserligen sannt, att fullmakter mer än en gång utlemnas mot penningar; men jag vill dock med temlig visshet antaga, att missbruket deraf icke är så stort, att det utgör något annat än ett undantag.
Emellertid hetes denna falhet vara en auktion på upslag; jag vill icke yttra mig derom, men jag frågar, om de samhällsklasser, i hvilka auktionen går på afslag, äro mindre fritagna från denna förebråelse?
Åtminstone är det temligen väl kändt, att äfven inom de andra Stånden man helst tager den till Riksdagsman, som kostar minst.
Jag finner således äfven i denna måtto icke något skäl för R. o. Ad. att ingå på den föreslagna reformen, ehuru jag viserligen vill medgifva, att det omnämnda förhållandet tarfvar en nödig och lätt möjlig rättelse.
Den 16 J anu ari. 63 Ytterligare liar man förebrått oss, att vi, till följd af vår organisation och de rättigheter vi besitta, komma ganska talrika till Biksdagarna; lliksdngstnän från de olika lands-orterna skynda dit, lifvade af den bästa vilja för sin provins, sin ort; de inkasta en mängd motioner och se till att de komma till behörigt Utsk., men derefter återvända de, vare sig till följd af familje-förhållanden eller saknade medel för vistelsen i hufvudstaden, lyckliga om deras motioner återkomma till Stånden, hvilket icke alltid är händelsen.
Följden häraf har varit, att de angelägnaste ärenden erhålla siri första handläggning med ett ganska mångtaligt liiddarhus, och afgöras understundom med ett så fåtaligt, att det ofta knappt motsvarar en tiondedel af det ursprungliga.
Detta gravamen måste jag till min smärta bekänna vara fullkomligt grundadt.
Det är naturligt, att stora pligter måste åtfölja de rättigheter vi så ofta och med skiil åberopa att vara representanter; ty ingen rättighet existerar, mine Hrr, utan motsvarande pligt, och är jag ifrig att underhålla och försvara mina rättigheter, måste jag vara lika ifrig att iakttaga den motsvarande pligten.
Det liar blifvit en oundviklig följd af förhållandena, att vårt
Stånd ansetts representera egoism och likgiltighet för stats-angelägenheter.
Beklagligen kan icke allt detta undanrödjas; icke så sorn om jag ej vore öfvertygad om, att i hvarje riddersmans hjerta finnes de känslor, som böra lifva en sann riddersman; men hänförda af den stora frihet, som vår BiddarhusOrdn. gifver oss, hafva vi mången gång blifvit förledda till sjelfsvåld; bekännom det öppet och villigt!
Denna sista förebråelse, hvars sanning jag tror icke kan jäfvas, påkallar således en reform, hvilken jag anser vara högst nödvändig.
Om de tankar, jag nu haft äran framställa, kunnat bibringa mina Ståndsbröder den öfvertygelse jag eger, att det både är vår pligt och vår stora fördel att företaga en så beskaffad reform, som kan med allo borttaga de tvenne enda grundade skäl, som jag anser vara för handen för en förändring, så tror jag att tiden dertill är lämplig.
Det har sagts mig af vänner, med hvilka jag i ämnet samtalat, att hela saken vore onödig; B. o. Ad., säges det, besitter ännu så mycken fosterlandskärlek, så mycket mod att försvara sin rätt mot våld och orätt, att icke någon inkräktning af dess rätt som
Stånd kuride vara att befara.
Latona oss undersöka den saken !
Adis svåra perioder infalla under tre olika sekler.
Sjuttonde seklets vidrigheter gällde icke Ad. i allmänhet, utan HögAd.; dess vinstbegär, dess maktlystnad och högdragenhet mot alla klasser måste förr eller sednare framkalla Nemesis divina, hvilken också upträdde i den unga och kraftfulla konunga-gestalt, som passade på tillfället att på samma gång krossa den rika och högmodiga Ad., och i följd deraf bemäktiga sig enväldet.
Men ehuru i synnerhet HögAd. drabbades af ett visserligen hårdt, men delvis förtjent straff för sitt öfvermod, var dock aldrig fråga om något bortsopande af Ad. såsom en korporation, och det kan således icke hafva något inflytande på hvad nu kan göras.
Den andra vidrigheten, som träffade B. o. Ad., egde rum under en snillrik Konung, som, sträfvande efter sina politiska ända - 61 Deu 16 J ann ari. snål, ansåg sig böra uprätthålla Staten mot fiender, och i synnerhet mot den del af Ad., hvilken han misstänkte vilja inkräkta på hans rättigheter.
Men äfven denne Konung, som gjorde sig en heder af att vara le premier gentilhomme de son royaume, ville ingalunda borttaga sin Ad.; han älskade för|smycket att med den omgifva sig, och han var för mycket politisk för att vilja tillintetgöra ett Stånd, hvilket, om lian också ansåg sig böra qväsa det, dock var nödvändigt för hans Kike.
Så icke i nittonde seklet!
Mången af oss har öfverlefvat två perioder, då ingalunda fråga var om sådana tillfälligheter, som jag nyss andragit, utan helt enkelt om att uplösa oss såsom politisk korporation och låta oss upgå i det demokratiska stora samhället, och förlora oss i allmänna val, eller under masken af allmänna val, hvilket kan vara detsamma.
Då höjde äfven jag min stämma vid flere tillfällen för att försvara oss. och jag tror, att It. o. Adis motstånd både var rättmätigt och hedrade Ståndet.
Anfallet var häftigt, var förberedt, i synnerhet af det demokratiska parti, som förmodligen hyser den öfvertygelse, att detta styrelsesätt är det för vårt land lyckligaste.
Jag vill följa en värd talares exempel, att göra min politiska trosbekännelse, Jag tillhör icke det demokratiska partiet, utan det monarkiskt konstitutionella, eller, rättare sagdt, jag tillhör det parti, som framför allt hyllar Grundlagen, öfvertygad otti att vårt sjelfbestånd består uti att bibehålla våra fyra Stånd, så tungrodda de än äro, starka och beredda på de stormar, som varda kommande.
De sist omnämnda anfallen mot vårt sjelfbestånd och vår existens, förbereddes af demagogien och demokratien; vi minnas alla de smädelser, som Ad. under dessa tider måste höra och läsa; men vi veta också att denna doktrin var, så att säga, i sin linda.
Vi skola kunna upräkna de första stiftarne af denna demokratiska lära; de voro icke många; men jag frågar I?. o. Ad., hvem som i dag kan räkna antalet af denna läras apostlar?
Tidningspressen, visserligen redigerad med mindre talang, men med lika djerfhet och oförsynthet, infiltererar den icke dagligen sina demagogiska läror i alla de samhällsklasser den kan komma åt?
Jag fruktar icke att i denna del kunna vederläggas af någon, och om således mina ord innebära en sanning, hemställer jag, om icke dessa satser, eller detta system, som ingalunda har sitt ursprung i vårt laud, utan kommer långt ifrån och nu är utbredt öfver halfva Europa, om icke detta system skall blifva orsaken till öfvergångar, dem vi icke kunna motstå, så framt vi förbise de pligter vi hafva såsom representanter.
Denna stund kan vara aflägsen, den kan vara nära; men likasom den financiella orkan, som nu öfvergår vår verldsdel och hvaraf, mine Hrr, äfven vårt land lider, likasom den kom oförutsedt, lika lätt kan en politisk orkan öfvergå vårt land och Europa.
Det torde lör en del af Ståndet vara obekant, att för två eller tre dagar sedan en ganska betänklig händelse tilldragit sig i Paris.
Den man, sorn f. n. styr Frankrike, och hvars jernhand och kloka hufvud verlden nu, i några år åtminstone, haft att tacka för lugn och ro, denne man har varit Den 16 Januari.
Varit nära att förgås.
Incendiösa machiner hafva kastats mot honom vid hans inträde på Operan och sårat öfver ,20 personer, bland andra äfven hans egen gemål.
Han sjelf korn oskadd derifrån.
— Lugn och fred råda i Europa f. n.; men vi kunna icke se de politiska minor, som anläggas mot denna fred; ämnen fattas icke!
Jag anser det vara nödvändigt att vi följa hvad som utom oss föregår; ty ett lyckadt skott på ena stället, ett välvilligt eller illa taget mått och steg af en Regering på något annat håll, kunna föranleda utbrott, som, att döma efter förfarne måns åsigter, lätt kunna åstadkomma en vulkanisk eruption öfver hela Europa.
Med de bearbetningar, som hos oss fortgått och ännu fortgå; med en tidningspress, der hvarje dag de skändligaste artiklar stå att läsa för hvar och ensom kan stafva, mot allt hvad som hittills ansetts fridlyst och vördnadsvärd!, skulle vi under sådana förhållanden kunna tro, att icke äfven hos oss ett utbrott kan ega rum?
Må ingen af mina Stånds bröder tro, att de ord, jag har uttalat, äro framkallade af fruktan, eller af en upjagad inbillning, en vanlig följd af en långt framskriden ålderdom.
Jag är icke bland dem, som lätt upväckas af sådana föreställningar; men jag tror, att det tillhör den framskridna åldern att varna sina yngre bröder för öfverdåd oell trots, då faran måhända står nära att öfverflygla både oss och andra.
Jag tror derföre, att tidpunkten för möjliga förbättringar inom detta Stånd är den lyckligaste, som någonsin kan inträffa.
Ytan är nu lugn öfver allt; detta Riksmöte, så utmärkt för verkligen stora företag i fosterländsk syftning, större än jag tror att några al våra häfder kunna upvisa, har äfven utmärkt sig på ett annat sätt, som vi på det sorgfälligaste böra akta oss att störa, nemi. genom en oenighet, som jag, under de Riksdagar jag uplefvat, icke förr sett.
Meningarna kunna och måste vara olika om rätta ordningen för framläggandet af en fråga; men den bitterhet, den bestämda motståndskraft, som vid föregide Riksmöten visat sig, har jag med glädje funnit nu icke vara för handen.
Vore det då skäl, mine Hrr, att med förnäm stolthet, derföre att ett reformförslag ang:de vår ombildning, på ett obehörigt sätt, jag raedgifver det, blifvit framstäldt af eu ledamot, tillhörande ett ofrälse Stånd, och behandladt af Konst.Utsk.; vore det klokt, försigtigt och rätt, att med förnäm stolthet kasta detta förslag öfver bord, på samma sätt som vi gjorde då påträngningen var allmän, oeh då fordringarna gällde vårt uphörande såsom Stånd?
Frågan är rut af helt annan beskaffenhet; här är en fredlig fråga, kanske med flit. men måhätrda också utan afsigt, upställd på orätt sätt.
Vi skulle handla oärligt och orättvist mot oss sjelfva, om vi så skulle behandla denna fråga.
Enl. den tankeföljd jag upgjort för mig sjelf, borde jag nu öfvergå till en granskning af Konst.Utskrs förslag; men då jag redan nog länge uptagit tiden, anser jag mig böra och kunna utelemna denna granskning, helst som, om den önskan jag innerligen hyser, att målet i förändrad form måtte återkomma till vår pröfning, vinner bifall, jag då hoppas få tillfälle att yttra de grundskäl, jag har emot snart sagdt hvarje punkt i förslaget.
Jag inskränker XI IL s
Den 18 Januari. wiig således helt enkelt till en enda anmärkn., hvilkeu jag anser af vigt att omnämna, i synnerhet då jag med tacksamhet finner mig nog lycklig att hedras med Ståndets upmärksamhet.
Denna anmärka, rörer sista punkt* n, hvaruti Konst.Utsk. helt enkelt säger, att 11. o. Ad. sjelf skall bekosta underhållet åt sina representanter, samt i sådant ändamål anhålla hos K. M., att få debitera hvarandra.
Detta stadgande har gifvit mig anledn. eftertänka, huruvida verkställigheten deraf vore möjlig; jag tror det dock icke!
Flere talare före mig hafva anfört skäl, som jag anser vara ganska minnesvärda och förtjenta af upmärksamhet.
Men de hafva icke framhållit en sak, som det förundrar mig att den ej långt för detta utgjort föremål för begrundande.
Om dessa Riksdagar äro så nödvändiga för landets sjelfständighet och välstånd, så måste väl också de lagar, som der stiftas, de åtgärder, som der vidtagas, vara för hela Svea land lyckosamma och fruktbärande
Ar det då icke billigt, att, då sådana lagar stiftas, som gifva båtnad åt hela landet, detta land också betalar för dessa lagars tillkomst?
Ar det icke billigt, att de folkklasser, som njuta lika mycket gagn som andra af de lagar, som stiftas, betala dem, som stifta dessa lagar?
Jag anser således, att när denna fråga en gång kommer å bane, bör det förslag göras, att alla Riksdagskostnader, icke en del deraf, betalas af Statsverket.
Ilar Staten en verklig fördel af saken, är det också Statens pligt att bekosta den; har Staten deremot icke någon fördel deraf, då vet jag icke någon orsak, hvarföre någon annan skall betalas.
Detta är den enda arimärkn. jag f. n. vill framställa emot Utsk:s förslag.
Jag tackar eder, mine Ilrr, för det tålamod och den upmärksamhet, hvarmed J afhört mig, och resumerar mig, då jag till eder hemställer, att såsom gemensam tanke uttrycka och förklara följande: »att med godkännande af hufvud-idéen af Konst.Utsk:s förslag, R. o. Ad. dock icke anser någon förändring i Riksd-.sOrdmn vara behöflig, innan R. o. Ad, jemlikt sin befogenhet, hunnit att sjelf ordna sin representation så att den upfyller de andra Ståndens rättvisa fordringar och kan vinna K. M:s Nåd. sanktion, dock alltid de öfriga Stånden deras rätt förbehållen, atf, om, vid genomförandet af en dylik förändring, frågor skulle förekomma, hvilka enligt nu gällande Riksd:sOrdn. tillkomma Stånden att gemensamt afgöra, de äfven må ega full rätt att i pröfningen och beslutandet deraf deltaga.»
Om propos. härå vågar jag hos Hr Gr. o. Landtm, vörd sammast anhålla. ■lag slutar med att för tredje gången tacka R. o. Ad. för dess godhet att vilja afhöra mig, och jag bekänner, att jag hyser en varm oell djup öfvertygelse om sanningen af mina ord och om vådan af att här helt cavalierement kasta detta förslag under bord, i en stund, då sådant möjligen skulle väcka mycken ovilja.
Men jag har redan talat för länge, och lemnar rummet åt mera öfvade talare, hvilka måhända med otålighet väntat, att jag skulle sluta.
Hr Cederschiöld, Gust.; I motsats till den siste värde talaren, är det just sjelfva hufvudprincipen, som ligger till grund för detta Betänk., hvilken jag ogillar.
Genast då jag hörde detta Dan 16 Januari. 67 förslag omtalas och att det härledde sig från de ledamöter inom tJtsk., h vilka vilja anses för vänner till en representationsreform, frågade jag mig huru sådant vore möjligt.
Den föreslagna förändringen vore, långt ifrån en förbättring, vida snarare ett verkligt tillbakaskridande.
Och kan jag således ieke finna någon annan förklaringsgrund, än att man velat sätta saken på sin spets genom att göra det närvuie så odrägligt, som möjligt, för att sålunda framtvinga en total omstöpning af representationssättet.
Men jag hemställer huruvida ett sådant sätt att behandla vigtiga frågor verkligen är klokt?
Kan det ieke hända, att resultaterne blifva helt annorlunda, än man beräknat?
För att bedöma verkliga halten af förevide förslag, torde det vara nödigt tillse hvari den nuv:de representationens brister bestå och hvad hos den egentligen klandras.
Grundfelet består väl deri att de fyra Stånden icke kunna anses representera nationen, utan endast vissa klasser.
Alla andra anmiirkmr äro mindre väseudtliga.
Antoges nu förslaget, komtne denna brist att blifva ännu större.
Kastväsendet skulle derigenom ännu mera utvecklas och än skarpare utpreglas.
Så, sorn Riddarhuset nu är sammansatt, kan hvarje åsigt der finna sin tolk.
Afven de från majoritetens mest skiljaktiga röster kunna der höja sig.
Sådant blefve icke möjligt, om K. o.
Ad. skulle utses genom val.
Då skulle Ståndets enskilda intresse blifva hufvud föremålet för allas sträfvande.
Hvarje tanka på, att åstadkomma en representations-föräridring, skulle derigenom tillintetgöras.
Eller är det tänkbart, att någon af II. o. Ad. vald ledamot skulle djerfvas att föreslå It. o.
Ad. afsäga sig representationsrätt?
Och likväl kan en verklig reform icke åstadkommas utan en sådan afsägelse.
Långt ifrån att föra till det mål man åsyftade, skulle förändringen än ytterligare fostra och befordra Ståndssplit och kastiutresse.
En vald ledamot å Riddarhuset skulle alltid anse för sin lörsta pligt, att försvara sitt Stånds intresse, det allmännas komme att stå blott i andra rummet.
Han kunde icke, utan att förråda sina kommittenter, gifva sin röst åt någon reform, som afsåge dessa privilegiers uphäfvande eller inskränkande.
Hör man icke alla dagar bland de valda Stånden sådana uttryck, sora att de icke våga det eller det för sina kommittenter?
Det är detta privilegii-intresse, som äfven skulle införlifvas med R. o. Ad.; och det är af denna orsak, som jag motsätter mig den ifrågavide förändringen.
Icke derföre, att jag ej vill hafva en förändring, utan tvertom, just derföre att jag önskar, att en sådan måtte kunna åstadkommas.
Men alla förändringar måste ske på ett naturligt sätt, så att de kunna organiskt utveckla sig.
Endast genom att i det bestående ingjuta en sådan förmåga till organisk utveckling, kan man åstadkomma en varaktig och gagnelig reform.
Yi se också i historien, att alla förändringar, som skett efter utländskt mönster, utan att ega någon grund i för handen varande förhållanden, eller sådane, sora grundat sig på en abstrakt doktrin, aldrig kunnat rotfästa sig, utan störtat vid första häftigare påkänning.
Och kan man derföre i det redan befintliga inlägga en sådan organisk utveeklings-fönnåga, så är detta det enda sättet att upnå det åsyftade 68 Den 16 Januari. målet.
Jag har tänkt mig saken, icke såsom en del föreg:de talare, hvilka velat inflicka nya elementer i R. o. Ad.
Derigenom skulle icke något väsendtligt vinnas.
De nya elementerne skulle snart tillegna sig de gamla åsigterne; och förhållandet blefve hufvudsakligen detsamma, som nu, endast att Riddarhuset derigenom vunne ny kraft att försvara och vidblifva sina privilegier.
Det är på helt annat sätt man hör söka millet.
Om vi betrakta våra fyra Stånd, finna vi att det egentligen är två bland dem, som hafva karakteren af Stånd.
Hvad PresteSt. beträffar, så är det ett Stånd af embetsman, och embetsmän kunna väl icke såsom sådane anses för nationens representanter.
Egenskapen af embetsman bör icke vara något hinder för att utöfva representantkallet; men ieke kan en embetsmannacorps skäligen göra anspråk på delaktighet i representationen.
PresteSt. kan således aldrig betraktas såsom en naturlig och nödvändig del af en Riksförsamling.
Hvad åter beträffar E. o.
Ad., så iir det ännu mindre något verkligt, något naturligt EiksStånd.
Då Adeln är så beskaffad, som den Svenska, kan den icke. på grund af sin börd, ega giltiga anspråk att inträda i national representationen.
Med en majorats-adel är förhållandet annorlunda.
Jag har dermed icke velat säga att det vöre lyckligt att ega en sådan Adel.
Jag har endast velat påpeka skillnaden emellan majorats-adel och s. k. pergaments-adel, till hvilken sednare kategori den Svenska hör.
När så iir, frågar jag om det i karakteren af Svenska AdelsStåndet ligger något, som berättigar det att utgöra en del af nationalrepresentationen?
Jag svarar dertill obetingadt:
Dermed har jag icke velat säga att inom E. o. Ad. icke skulle finnas elementer, berättigade till inträde och delaktighet i en Riksförsamling.
Sådant bestrider jag ingalunda.
Men de äro dertill berättigade icke till följd af sin börd, utan af andra anledmr.
Vore börden tillräcklig, skulle den egenskapen att vara adelsman i sig innebära något mera än blotta titeln.
Men nu kan man såsom adelsman tillhöra hvilken klass af samhället som helst, ifrån den lägsta till den högsta.
Egenskapen af adelsman bestämmer icke platsen inom samhället.
Den är och förblir en titel, på hvilken något verkligt anspråk på delaktighet i national-representationen icke skäligen kan grundas.
Adeln skulle, efter denna åsigt, endast till följd af lagens stadgande, och icke pä grund af dess egen betydelse inom samhället, utgöra ett EiksStånd.
Ar fråga således att uti de nu befintliga momenter af representationen söka inlägga ett frö, som skall kunna utveckla sig till en fullständig växt, bör sådant icke kunna ske uti något af de två första Stånden.
Återstå således endast Borgare- och BondeStånden.
I deras niirv:de skick representerar det förra ett för ringa och obetydligt materielt intresse, och det sednare innebär uti sig för ringa grad af utvecklad intelligens, för att de ensamt skulle kunna utgöra hela national-representationen.
Men om man med dem förenar öfriga elementer, som dit naturligen höra, skulle derur kunna upstå en verklig national-representation.
Om i BondeSt. alla jordegare, och i BorgareSt. alla egare af stadsfastighet, samt alla in - Den 16 Januari. 60 dustri-idkare vunne inträde, ehvad de tillhörde annat
Stånd eller icke; gå skulle derigenom en hvar, som egde verkligt anspråk på delaktighet i fepresentat ionen, få detta sitt anspråk gällande i endera at dessa två Stånd.
I.cmnades derjemte valbarheten fri, skulle icke någon finnas, som egde skälig anleda, klaga öfver att, obehörigen vara utesluten.
Följden af en sådan förändring klefve snart att alla talanger koncentrerades uti dessa två Stånd, och att de slutligen ansågos ensamma uttrycka nationens tanka.
Adelri och PresteSt. konime att sotdö.
En rättighet, den man gerna må förunna dem.
l)å jag således anser att en ombildning af national-representationen icke bör ske hvarken genom nya elementers inskjutande i Adeln och PresteSt., icke eller genom att låta It. o. Adis ledamöter utses genom val, — ett sätt som skulle i hög grad föröka bristerna i det nuvidc representationssättet och ännu längre framskjuta hoppet om en gagnelig reform, måste jag påyrka afslag å det nu föredragna Betänk.
Hr Gr. o. Landtm, tillkiinnagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. C e. ru.
Mångfaldiga anledn.-r hafva funnits tor mig att icke upträda i denna discussion; men då anspelningar här blifvit gjorda, sora möjligen kunna syfta på de grundsatser jag i detina fråga någon gång förut yttrat, anser jag mig böra helt öppet återföra i minnet, att jag deltagit i det beslut R. o.
Ad. en gång fattade, då Ståndet, såsom en gärd åt fosterlandet, ansåg sig böra på dess altare nedlägga sin sjelfskrifna representationsrätt.
Jag har länge upriktigt beklagat, att denna berömvärda handling under tidernas lopp icke kunnat leda till något för det allmänna önskligt resultat, och jag har fördenskull icke funnit någon anledn. att ändra mina då uttalade åsigter.
Jag tror således, och erfarenheten har ytterligare stärkt mig i den öfverfygelsen det hvarje försök, att inom Adeln reformera Adeln, skall misslyckas, derföre att de, enligt min öfvertygelse, äro overkstälibara.
Jag vill ingalunda följa en värd talare i hans digression i afside på bristerna i Adelns nuvide sammansättning och de anmärknir, som från det allmänna deremot kunna vara gjorda.
Jag vill blott söka hålla mig till det nu under öfverläggning varande Konst.
Utskis Betänk., hvarvid jag icke kan underlåta att yttra någon förundran deröfver, att ett så beskaffad t Betänk, med ett såvigtigt förslag och med så beskaffade brister kunnat utgå från R.
St:rs Konst.Utsk.
Jag hemställer till eder, mine Hrr, huruvida det ens är tänkbart, än mindre möjligt, att antaga ett dylikt förslag till val inom Adeln, utan att man derjemte har en val-lag.
Jaganser således omöjligt att vid detta tillfälle kunna fästa något annat afs.-de vid Utskis Betänk., än att helt och hållet förkasta detsamma.
Jag är ingalunda af den tanken, att det beror på E, o. Ad. sjelfve, att genom sin RiddarhusOrdn. konstituera sig efter behag, ty jag anser hvarje enskildt Stånds konstitution för mycket 10
Pen 16 Jannftrl. inverka på det Leia, att icke de öfriga Stånden derutinnan äfven böra ega sin röst.
Redan i de första raderna af Utsk:s Betänk., finner man, såsom en värd talare äfven anmärkt, en ganska besynnerlig princip utkastad, nemi. att lt. o. Ad., för bekostande af de valde ledatriöternes underhåll, skulle ega att, med Konungens tillstånd, beskatta sina egna medlemmar.
Det har i högsta måtto förvånat mig. att Konst.Utsk. kunnat upställa en sådan grundsats, att ett Stånd skulle i beskattningsväg kunna skiljas från Svenska Folkets allmänna rätt, att på grund af 50 g:ti Reg:sF:n sig sjelf beskatta.
Jag hemställer i öfrigt, huru sjelfva tanken på en beskattning kunnat vinna framgång inom Konst.Utsk., då man betänker det enkla förhållande; att arfvodena för de 70 ledamöter, hvilka skulle sändas till Riksdagarne, komme, efter minst 10