Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle äfven af den anledning, att en beväringsskyldig kan blifva genom lottdragning uttagen till beväringssoldat och således underkastad längre vapenöfningar, antalet af dem, som behöfva friköpa sig anses fördubbladt, ja tredubbladt, så uppginge det icke till mera än 3,000 man eller */7:del af en godkänd beväringsklass under senare åren, och med all sannolikhet bör således kunna antagas att om '/5:del eller 4,400 man få friköpa sig, detta antal icke är för lågt.
Då det emellertid kan inträffa, att på ett mönstringsställe flere än 7ä:del önska friköpa sig, men få eller inga på andra, är det ock billigt att förhållandet mellan antalet godkände och friköpte ordnas inom större områden och helst länsvis.
Beväringssoldat kan naturligtvis icke få friköpa sig, men då alla billiga lättnader vid beväringspligten böra tillåtas, om staten deraf icke har någon skada, kunna ock byten mellan beväringssoldat och annan beväringsskyldig medgifvas under vissa villkor.
I öfverensstämmelse härmed föreslå kommitterade:
Att vid mönstring antalet af dem, hvilka mot afgift få befria sig från vapenöfning, icke må öfverstiga en femtedel af de till krigstjenst godkände beväringsskyldige.
Anmäla sig flere, bestämmes genom lottning hvilka må befrielsen åtnjuta.
Att derefter beväringssoldaterne bland de öfrige uttagas, nemligen först de som frivilligt anmäla sig och fyllnaden i antalet genom lottning.
Att efter slutade mönstringar inom länet, konungens befallningshafvande må, — om antalet friköpte på det hela icke skulle uppgå till en femtedel af dem som blifvit till krigstjenst godkände, — intill detta antal medgifva befrielse mot stadgad afgift för dem, som vid mönstring deraf icke kunnat komma i åtnjutande, eller sedermera sig dertill anmäla; dock alltid med undantag för beväringssoldater.
Att om ytterligare någon beväringsskyldig skulle önska mot stadgad afgift vinna befrielse från de för beväringen i allmänhet föreskrifne vapenöfningar, underdånig ansökan derom måste till Kongl. Maj:t insändas.
Att byte mellan dem som genom lottning blifvit till beväringssoldater, och dem som blifvit till allmänna beväringspligten bestämde, må vid mönstring af mönsterherrn, och efter mönstring men före vapenöfning af konungens befallningshafvande medgifvas.
Att beväringssoldat, som derefter önskar sådant byte ingå, må derom hos Kongl. Majit göra ansökan med anförande af de skäl, som kunna tala för bifall till bytet.
Att de, som sålunda ingått byte, inträda i hvarandras skyldigheter och rättigheter i afseende på beväringspligten, dock så att beväringssoldat alltid skall genomgå ett 62 dagars möte och derefter 15 dagar under 3:ne år.
Att den, som genom byte upphör att vara beväringssoldat, icke derigenom får ringare pligter än det öfriga beväringsmanskapet.
Byte med beväringsskyldig, som ingått i reservklasserna bör väl icke i allmänhet vara medgifvet, men om beväringssoldat, som fullgjort sin pligt i krigsförstärkningen. vill ånyo ingå antingen såsom frivillig eller genom byte, kan detta icke vara annat än fördelaktigt och bör icke förmenas, såvida icke en längre tid förflutit sedan han upphörde att vara beväringssoldat.
I öfverensstämmelse härmed föreslås:
Att beväringssoldat som fullgjort sin pligt i krigsförstärkningen må, om han från denna tjenstgöring företer hedrande intyg, inom ett år ånyo ingå såsom beväringssoldat och be - 56 frias då från rekrytmöte.
Ingår han såsom frivillig, gör lian 15 dagars vapenöfning i 4 år; ingår han genom byte gör han vapenöfning i så många år, som det ålegat den bytande att möte bevista.
Att den som sålunda frivilligt ånyo blifvit beväringssoldat i 6 år, tillhör krigsförstärkningen.
Att om han genom byte ingår, han då öfvertager den bytandes tjensteår i krigsförstärkningen.
Att den, som genom bytet upphörde att vara beväringssoldat, fullgör sin återstående beväringspligt bland allmänna beväringsmanskapet.
Vapenöfningsfrihetsafgiften är nu bestämd till 100 Rdr, men kan dock af Kongl.
Majit höjas eller sänkas med 20 Rdr.
Som denna afgift bör motsvara den verkliga uppoffring vapenöfningspligten kan medföra, men hvarken vara så hög, att den endast af de mera förmögne kan erläggas, ej heller så låg, att den uppmuntrar till otidigt begagnande af friköpet, är dess rätta belopp, under förändrade förhållanden med beväringspligten, ganska svår att bestämma.
Då erfarenheten i detta afseende är den bästa vägledaren, och af det sätt, hvarpå friköpsrätten årligen begagnas, lätt kan bedömas om afgiften motsvarar sitt ändamål, synes det vara mindre lämpligt, än ett i lag, om ock inom vissa gränser, bestämdt pris finnes, utan att detta bör för hvarje år af K. M. fastställas.
Så sker äfven i andra land, der ett sådant friköp är medgifvet, och der det visar sig att saken på detta sätt bäst regleras.
Kommitterade föreslå derföre: att vapenöfningsfrihetsafgiften för hvarje år af K.
Hvarje befrielse från beväringspligten, som nedsätter antalet af dem, bland hvilka beväringssoldaterne skola uttagas, är en obillighet för de öfrige.
Om en sådan befrielse skulle allt för långt utsträckas, kunde till och med svårighet uppstå att erhålla den styrka, som borde undergå längre vapenöfning.
Häraf torde och följa att den för medlemmar af frivilliga skarpskytteföreningar i vissa fall medgifna befrielse från första årets vapenöfning med beväringsmanskapet, icke kan tillämpas på andre än dem, som ej vid mönstring blifvit till beväringssoldater behörigen antagne.
Enligt nu gällande föreskrifter är beväringsskyldig, »om han för vapenöfning eller tjenstgöring varit frånvarande endast en kortare tid, högst 8 veckor» ur enskild tjenst, berättigad att i sin tjenst återgå, »men i annat fall må det på husbonden eller mästaren ankomma, att »honom i tjensten återtaga eller icke».
Till följd af beväringssoldaternes 9 veckors öfningstid få kommitterade föreslå: att den tid, inom hvilken beväringsskyldig, som för vapenöfning eller tjenstgöring varit ur enskild tjenst frånvarande, må vara berättigad, att i tjenst eller lära återgå, må utsträckas till 12 veckor.
Den »stående arméen« har allt sedan 1812 haft rättighet att värfva och rekrytera äfven bland beväringsskyldige, såvida desse icke blifvit »till rikets försvar» uppbådade, och hafva beväringsskyldige, genom tjenst för nummer vid »stående arméen«, ansetts fullgöra sin beväringspligt.
Med beväringssoldaternes ändamål att utgöra en öfvad förstärkning för arméen kan det emellertid icke vara förenligt att de på förhand ingå bland stammen, hvarigenom den påräknade förstärkningen minskas.
Afgången bland stammen kan på annat sätt fyllas, men afgång bland beväringssoldater kan icke ersättas.
Kommitterade föreslå derföre: att den »stående arméen» ej må hafva rättighet att värfva eller under fredstid rekrytera bland de beväringsynglingar, som blifvit till beväringssoldater antagne, och att beväringssoldat, som antingen i fredstid, efter i sådan egenskap fullgjord beväringspligt, tager tjenst för nummer vid »stående arméen», eller under krig insättes i »ledigblifvet ordinarie nummer» må i afseende å pension beräkna de år han varit beväringssoldat.
De stadganden angående påföljd för uteblifvande från mönstring eller tjenstgöring, som genom 1860 års beväringslag blifvit införde, hafva ökat det förut ringa ansvaret för dylika lag - 57 öfverträdelser och skola, genom att minska möjligheten att undandraga sig beväringspligten, äfven minska antalet uteblifvande.
Dessa stadganden äro, utom vitesbot och hemtningsäfventyr — hvilka ensamme hafva föga verkan, då vanligen den uteblifnes vistelseort är okänd, — att den som undanhåller sig från mönstring eller vapenöfning qvarstår för hvarje gång ett år längre i beväringen, dock i intet fall längre än till fyratio års ålder.
Genom den längre vapenöfning, som ålägges beväringssoldater kan emellertid benägenheten att söka undandraga sig mönstring ökas.
Något lämpligare sätt att tillintetgöra en sådan benägenhet torde icke finnas, än att den, som undandrager sig mönstring, är skyldig att utan lottning blifva beväringssoldat.
De i Kongl, förordningen den 9:de Februari 1861 § 11 stadgade vitén synas äfven vara nog låga och äro hälften mindre än de af 1858 års komité föreslagna.
Med en ökad beväringspligt måste ock följderna för öfverträdelsen af beväringslagen skärpas.
Detta påkallas icke allenast af lagens ändamål, utan ock af rättvisa mot de laglydige.
I öfverensstämmelse härmed föreslås: att beväringsskyldig, som utan laga förfall eller andra dermed jemförliga skäl (Kongl, kungörelsen den 13 November 1860 § 20), undanhåller sig från mönstring, är sjelfskrifven till beväringssoldat, om lian vid en påföljande mönstring dertill befinnes antaglig; att nu stadgade böter för uteblifvande från mönstring må höjas till de af 1858 års komité föreslagna belopp, af 10 Rdr första gången och 20 Rdr hvardera af påföljande gånger, samt äfven derutöfver, om sådant fordras för missbruks hämmande; att nu gällande föreskrifter, att beväringsskyldig qvarstår ett år längre i beväringen för hvarje år han utan laga förfall undandrager sig vapenöfning och öfverflyttas till den klass, med hvilken lian bör vapenöfvas, må tillämpas äfven på den utsträckta beväringspligten och beväringssoldaternes fleråriga vapenöfningar; att beväringsskyldig, som med laga förfall uteblifvit från mönstring eller möte, väl skall åligga att följande åren fullgöra föreskrifna vapenöfningar, alltefter han är beväringssoldat eller tillhör den öfriga beväringen, men att i detta fall skyldigheten att undergå vapenöfning upphör med sjette beväringsåret.
Bristen på ett fullständigt redovisningssätt för beväringsmanskapet mellan och efter vapenöfningarna och deraf följande obekantskap om beväringens styrka och hvar de beväringsskyldige finnas, har länge varit insedd och öfverklagad såsom ett af de väsendtligaste felen i beväringsinrättningen, hvarjemte saknaden af alla band på de beväringsskyldige mellan vapenöfningarna och synnerligast sedan dessa blifvit fullgjorda, med allt skäl ansetts verka försvagande på den känsla af att tillhöra landets stridsmakt, som borde finnas hos beväringen, och lätt kunna leda till den föreställningen att med den sista vapenöfningen pligten såsom landets försvarare äfven vore fullgjord.
Till afhjelpande häraf har ofta blifvit ifrågasatt att indela hela beväringsstyrkan på stamkompanierna samt att befälet skulle öfvertaga redovisningen af de beväringsskyldige.
Men oafsedt att vidsträckta delar af landet finnas, der befäl icke är att tillgå, fordrade genomförandet af detta redovisningssätt, om det skulle blifva verksamt, att beväringen äfven i sin hembygd åtminstone i vissa fäll ställdes under militärisk lydnad.
En mot hittills rådande begrepp om beväringsinrättningen så stridande åtgärd har emellertid af mången ansetts betänklig.
För ändamålet: redovisning och kontroll, kan den heller icke vara behöflig.
Detta bör på hufvudsakligen civil väg kunna åstadkommas, hvilket ock kan anses mera öfverensstämma med vår bevärings fullkomliga frihet från alla militära pligter mellan vapenöfningarna och uppbådet till krigstjenst.
Dessa åsigter delades äfven af 1858 års komité för beväringspligtens ordnande.
Ett förslag till nytt »kontroll- och redovisningssystem», utöfvadt af civil myndighet, blef af denna komité uppgjordt.
Det grundade sig på fullständigare mönsterrullor; mönstring af båda de klasser, som skulle vapenöfvas; beväringsjournalers förande af kronobetjeningen öfver alla inom beväringsåldern; utfärdandet af beväringsbesked, såsom villkor för erhållande af prestbevis; särskilde mönstringskommissariers antagande för hvarje län; förslags upprättande och ingifvande af konungens befallningshafvande LandtförsvarsJcommitt Bet.
I. 8 58 för hvarje år öfver länets approberade beväringsmanskap, samt slutligen särskild mönstring af beväringsmanskap, som uppbådas till krigs tjenstgöring.
En del af detta förslag har blifvit antaget och derpå grunda sig föreskrifterna i 1860 års beväringslag och 1861 års förordning om beväringens mönstringar och möten; dock med uteslutande af åtskilliga vigtiga omständigheter, såsom mönstring af andra klassen, beväringsjournaler och beväringskostnad samt särskilde mönstringskommissarier.
Att nu gällande föreskrifter för beväringsmanskapets redovisning äro att föredraga framför de äldre, är ostridigt, men att de icke äro eller kunna vara tillräckliga, derom kan intet tvifvel uppstå.
I intet land, der beväring finnes, är denna sak så försummad som i Sverige.
Sålunda saknas hos oss föreskrift att rulla öfver beväringsskyldige i andra klassen skall upprättas och tillställas det befäl, som skall denna klass mottaga och vapcnöfva.
Kontrollen och redovisningen efter mönstringarna och vapenöfningarna äro föga fullständiga.
Chefsembetena sakna all kännedom om förändringarna med det dem tilldelade beväringsmanskap.
Äfven de högsta myndigheterna få genom landshöfdingarnes förslag öfver länets beväringsmanskap endast en summarisk redogörelse öfver från mönstring eller möte, uteblifne, friköpte och vapenöfvade; men sakna efter första klassens mönstring all kännedom om afgång, vare sig genom död, värfning eller utflyttning; om de från möte eller mönstring uteblifne haft elier icke haft laga förfall; om de i senare fället blifvit ertappade och till laga påföljd befordrade; med ett ord, om de påräknade beväringsklassernas styrka samt om de stadgade påföljderna för uraktlåtna pligter äro för ändamålet verksamma.
Beväringsinrättningen är emellertid en stor nationel angelägenhet, som fordrar en upplysande och säker statistik, hvarförutan beväringspligten icke kan blifva fullständigt genomförd eller det sätt hvarpå dess fullgörande öfvefvakas blifva känd.
Kommitterade anse derföre, i likhet med 1858 års komité, att beväringsinrättningen inom hvarje län behöfver en särskild för dermed sammanhängande göromål ansvarig embetsman eller myndighet, i stället för att dessa göromål nu icke kunna vara annat än ett bihang till landsekretcrarcns mångfaldiga öfrige åligganden.
Det måste ock vara nödvändigt att fullständiga och fortlöpande rullor föras öfver beväringens alla klasser, icke allenast i länets hufvudort, utan ock i mindre områden, der manskapet lättare kan med tillsyn följas.
I andra land egnas den största omsorg åt denna angelägenhet, som der utgör en särskild styrelsegren, under myndigheter, oftast bestående af både civila och militärer, någongång äfven af kommunal sammansättning.
Den fullständigaste anteckning af manskapet begynner redan flere år före beväringsåldern och förtsättes intill denna ålders utgång.
— Det är nödvändigt att militärbefälet, om det ock icke kan utöfva den egentliga tillsynen öfver beväringsmanskapet, dock derom får en tillförlitlig kännedom, och angeläget vore att detta manskap, efter slutade vapenöfningar, åtminstone en gång årligen, underginge upprop i militärbefälets och kronobetjeningens närvaro, hvarigenom icke allenast rullor kunde granskas, utan ock manskapet erhölle en erinran om sin fortfarande beväringspligt.
Hvad beväringssoldaterne särskildt angår, är det af yttersta vigt att befälet, om det icke öfver denna del af beväringen utöfvar en mera omedelbar uppsigt, än öfver den öfriga, får om detta manskap säkra upplysningar och att icke flyttning från en ort till en annan må ske utan vederbörandes vetskap.
Utan intrång i den rätt, som bör tillkomma beväringsmanskapet, lika med den öfriga befolkningen, att välja sin vistelseort, hvarhelst utkomst eller andra skäl föranleda, bör dock såsom grundsats stadgas, att en hvar tillhör beväringsmanskapet i den ort, der lian vid inträdet i beväringsåldern är mantalsskrifven, såvida han icke anmäler sig att till annan orts beväringsmanskap blifva öfverförd.
Om icke en sådan lika enkel som naturlig utgångspunkt för redovisningen finnes, skall hon alltid blifva med stora svårigheter förenad.
På denna grundtanke hvilar ock den nuvarande redovisningen, ehuru den icke blifvit fullständigt uttalad och genomförd.
Enligt nu gällande föreskrifter skall beväringsmanskapet, då det kallas till krigstjenst, undergå särskild mönstring, men i afseende på manskapets uppbådande vid dylika tillfällen kommer att förhållas på sätt kan varda i nåder stadgadt, hvilket gifver vid handen att dylikt 59 uppbåd kan ske äfven utan afvaktan på att kungörelser blifvit utfärdade och upplästa i kyrkorna.
Mönstring af äldre beväringsklasser, som uppbådas, är visserligen behöflig, äfven derföre att manskapets tjenstbarhet kunnat undergå förändring, men ett vilkor för uppbåd och mönstring är just, att rullorna öfver beväringsmanskapet alltid äro fullständiga.
Då de förslag till svenska arméens organisation, som af kommitterade i underdånighet framläggas, grundar sig på att alltid en del af krigsmakten, antagen till 50,000 man, skall kunna hastigt sättas i fält, och just deruti organisationens förnämsta styrka ligger, är det ock nödvändigt, att icke allenast beväringssoldaternes alla klasser, utan äfven åtminstone en klass af det öfriga beväringsmanskapet, den som senast undergått två års vapenöfningar, må kunna utan omgång och tidsutdrägt uppbådas, så att under alla omständigheter arméen kan öfvergå på fullständig kiigsfot och försvaret icke utsättas för de menliga följderna af en från början bruten organisation.
Då kommitterade nu angifvit de hufvudsakliga brister, som enligt deras åsigt, vidlåda redovisningen öfver beväringsmanskapet, hafva de likväl icke ansett sig tillkomma att uppgöra ett fullständigt förslag i detta afseende, hvilket, då det skulle grundas hufvudsakligen på civila och möjligen till en del kommunala myndigheters verksamhet, fordrar andra insigter, än, hos militäre embetsmän kan förutsättas.
Det mål som borde vinnas har dock blifvit antydt och kan sammanfattas i följande punkter: att en säker redovisning öfver beväringsmanskapet införes, grundad på fullständiga och fortlöpande rullor öfver beväringens alla klasser; att redovisningen så ordnas, att hon utvisar icke allenast beväringens verkliga styrka i hvarje del af riket, utan ock de förändringar, hon undergått, samt i hvad mon stadgad påföljd för öfverträdelser af beväringslagen drabbat de försumlige; att regementsbefälet alltid erhåller en säker kunskap om alla de beväringsskyldige, som årligen skola bivista vapenöfningarna; att regementsbefälet sättes i tillfälle att i sina förslag med säkerhet upptaga äfven den öfriga beväringen som är regementet tilldelad; att med de beväringsklasser, som icke mönstras, upprop en gång om året verkställes i mindre afdelningar eiler sockenvis, i närvaro af militärbefälet och kronobetjeningen, för redovisningens granskande och rullornas fullständigande; att åtminstone beväringssoldaterne af alla klasser och den klass af det öfriga beväringsmanskapet, som senast undergått tvänne års vapenöfningar må, när helst behofvet fordrar, kunna utan omgång och tidsutdrägt kallas till tjenstgöring; samt att årligen en fullständig sammanfattning för hela riket af redovisningen öfver beväringsmanskapet verkställes och offentliggöres.
I anseende till beväringssoldaternes längre vapenöfningsskyldighet, det nära samband de böra hafva med stammen och den rättighet de i vissa fall skulle ega, att såsom tjenstetid beräkna de år de varit beväringssoldater, måste det blifva nödvändigt: att beväringssoldaterne vid hvarje regemente uppföras i särskilda rullor och fördelas, efter sina hemvist på regementets stamkompanier, i rullorna antecknas de möten de bivista och alla med dem inträffade förändringar, intill deras afgång från regementet; att hvarje beväringssoldat vid sitt första möte, såväl för egen säkerhet, som lättad redovisning, tilldelas ett betyg på tryckt blankett, hvarpå vid hvarje mötes slut ifylles tid och ställe för mötet, hvilket bestyrkes med kompanichefs eller befälhafvares namn; att då beväringssoldat från ett till annat regemente öfverföres, utdrag af strafltjournal det senare regementet tillställes, så att beväringssoldat, om han så önskar, kan få betyg öfver det sätt, på hvilket han fullgjort sin tjenstgöring.
Redan 1812 års beväringsförfåttning stadgar »att beväringsskyldige, som undergått vanhederliga straff» eller voro »för vanfrejd och liderlighet kände», icke borde »ställas i led med de öfrige utskrifne fäderneslandets försvarare» utan skulle »af slike utskrifne särskilda kom O - 60 panier med särskild uniform upprättas», att till sådane arbeten användas, som Kongl. Maj:t i nåder förordnade.
Då under de vanliga vapenöfningarna dessa föreskrifter icke kunde i sin helhet tillämpas, men de vanfrejdade, vanligen ett högst ringa antal, icke voro från beväringspligten uteslutne, använde man dem under mötena till förefallande handräckningsarbeten.
Nu gällande 1860 års beväringslag innehåller i detta afseende, att, om bland beväringsmanskapet finnas vanfrejdade personer »må de kunna uteslutas ur led med de öfrige och antingen sär»skildt vapenöfvas eller till andra lämpliga arbeten användas.»
Det är således numera öfverlåtet till befälhafvarens godtycke, huruvida de vanfrejdade skola från de öfrige skiljas eller icke, och anmärkningsvärdt är, att föreskrifterna angående beväringsmanskapets frejd voro strängare 1812 än nu, ehuru fordringarna på krigsmannens klanderfria vandel i öfrigt snarare ökats än minskats.
Under en tid då begreppet vanfrejd var mindre bestämdt och beväringsinrättningen mindre utvecklad, kunde ock tvekan uppstå om personer med mindre goda frejde-betyg borde från beväringsmanskapet uteslutas.
Men alla skäl till en sådan tvekan torde böra försvinna, genom de nya lagbestämmelserna rörande vanfrejd och genom den närmare anslutning af beväringen till stammen, som fordras för stridskrafternas ändamålsenliga ordnande.
Enligt 19 § 2 kap. af 1864 års straff-lag, skall den som blifvit dömd till förlust af medborgerligt förtroende anses såsom vanfrejdad och enligt Kongl, förordningen den 20 sistlidne Januari skall frejdebetyg numera endast innehålla uppgift huruvida sådan påföljd blifvit för alltid eller för viss tid den ifrågavarande personen ådömd.
Då den som är dömd förlustig medborgerligt förtroende väl icke heller kan anses värdig förtroendet att tillhöra rikets krigsmakt, synes ock deraf böra följa, att vanfrejdad beväringsskyldig icke kan till krigstjenst antagas.
Det skulle ock vara en besynnerlig motsägelse om den, som till följd af brott icke kan omedelbart vid arméen antagas, skulle såsom beväringsskyldig kunna ingå i dess led och blifva soldat.
Att låta sådane beväringsskyldige bivista mötena, men der afskiljas från det öfriga manskapet och icke deltaga i vapenöfningarna, är för dem ett ytterligare straff.
Något annat skäl mot deras uteslutande från beväringspligten kan icke finnas, än fruktan för att beväringsynglingar skulle ådraga sig straff, för att undgå denna pligt.
En sådan fruktan kan dock icke vara grundad.
Öm brott i sådant ändamål skulle begås, lärer det straff och den nesa som följer brottet nog afskräcka från efterföljd.
Äfven i land der beväringspligten är vida tyngre än den antagligtvis kan blifva hos oss, och der den medför flerårig verklig tjenst under fanan, har man ansett sig kunna utesluta dem, som begått vanärande brott.
Kommitterade få i öfverensstämmelse härmed föreslå: att vanfrejdad beväringsskyldig må uteslutas från hedern att såsom beväringsman tillhöra rikets krigsmakt.
I enlighet med 1860 års beväringslag och Kongl, förordningen den 4 Febr. 1862 uttagas eliter bland beväringsmanskapet.
Till beväringseliter antagas ynglingar, som under första årets vapenöfningar genom kontrakt förbinda sig att påföljande året genomgå 30 dagars öfning och derefter 15 dagars möte årligen, så länge de i beväringsåldern qvarstå, allt emot särskilde i förfättningarne bestämde förmoner.
Eliter kunna befordras till vice korporaler och i mon af förtjenst till underofficerare.
En del af kostnaden för eliterne bestrides af anslagen för beväringsmanskapets vapenöfningar och beklädnad, en annan del ur allmänna beväringsfonden, bildad af vapenöfningsfrihetsafgifterna.
Genom eliterne skulle således en del af beväringsmanskapet få fullständigare öfning och att biträda såsom underbefäl vid beväringens vapenöfningar, äfvensom under fält-tjenstgöring.
De förhållanden, hvarpå elitinrättningen stöder sig och under hvilka hon skulle gifva ökad styrka åt beväringen, komme dock att undergå en fullständig förändring, om en del af beväringsmanskapet, enligt kommitterades förslag, blefve uttaget till längre vapenöfningar, än hvartill eliterne nu förbinda sig.