Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Propos., hvaruti K. M. förklarade, att någon granskningsrätt af gamla passevolancefonden icke kunde medgifvas; ett förklarande, som K.
M. dessutom flera gånger ofticielt afgifvit.
I sammanhang med den Nåd.
Propos. hade Utsk:n till behandling företagit tvenne i ämnet inkomna motioner från BondeSt. derom, att den behållning, hvilken i mötespassevolance-cassan möjligen kunde förefinnas, måtte till rust- och rotehållarne utdelas efter förutgången vederbörlig redovisning.
Bust- och rotehållare hade ej gjort ett sådant förbehåll af utdelning af passevolancefondens behållningar.
B. St. ansågo således en utdelning ej böra ske, äfvensom en revision, begärd endast för att se, hvad som kunde utdelas, således ej tjenade till något.
Men då betänkandet dessutom var en följd af en K. Propos., som förnekade Ständerna granskningsrätten, frågar jag, hvad man väl annat hade att göra, än låta motionerna förfalla, hvarigenom Ständerna, vid ett sådant förhållande, dock icke i principen bifallit, att granskningsrätten vore dem lagligen betagen, ehuru jag icke tviflar, att sista Ständer äfven skulle afsagt sig densamma, om man önskat ett sådant beslut af dem och låtit någon göra motion de rom; hvax’emot jag hoppas, att närvarande Ständer skola vara litet mera måna om sin rätt.
I den tolkning, Gr.
Horn gjort af Hr Grips yttrande, kan jag icke instämma.
Jag tyckte mig nemligen höra den sistnämnde ledamoten yttra den önskan, att den olyckliga och orättvisa strid, som blifvit förd med B. St., måtte upphöra.
Det är i samma anda, som jag yttrat mig; och jag instämmer på det sätt med Hr Grip, att jag anser oss böra sluta striden med att använda medlen till för Staten nyttiga ändamål, hvilka Konungen ansett af behofvet påkallade, helst jag icke kan fatta, hvartill denna strid, såsom den blifvit förd, skall tjena.
Konungen kan ju icke hafva någon vilja, skiljd från Bikets sannskyldiga väl; Konungen behöfver ej och bör ej eftersträfva en fond af statsmedel, hvars användande B.
St. ej få controllera.
Till extra utgifters bestridande disponerar Konungen en särskild summa, som, om den icke är tillräcklig, efter behofvet kan ökas.
Om förhöjning lili detta anslag vore begärdt, skulle jag, när denna fråga förekom, ej vara emot en tillökning, likväl under vilkor, Dtu io April f. m. att man slipper se det ständiga bemödandet att vilja undandraga Ständerna deras granskningsrätt.
Det liar gått så långt, att för 1829 års passevolanceafgift, sorn är särskildt redovisad, Konungen anbefallt utskrifning af 2:ne särkilda räkenskaper, på det att Ständerna icke skulle få det minsta med den att göra; oell Konungen har särskildt förbehållit sig dispositionen af räntan.
Är första hufvudtiteln för liten, bör man begära, att den ökas, hellre än att man kastar ut misstankar i landet om statsmedels disponerande till enskilda ändamål.
Hvar och en vet, att gamla passevolancefonden icke användes till sitt bestämda föremål, utan till en extra utgiftsfond.
Vi veta, att man i Kammarrätten kan få se, huru fonderna användas; och då kan jag icke annat än finna det oformligt, att en slik granskningsrätt skall vara Revisorerna betagen; och det är detta, som jag, lika med Hr Grip, ansett för en orättvis och olaglig strid med 1.
St:r, ehuru Hr Grips ordalag måhända äro något för stränga mot Regeringen.
Frih. v. Schulzenheim:
Då jag begärde ordet, var det i anledn. af ett af Hr Gr.
Horn fäldt yttrande, att Konungen vilkorligen medgifvit granskningsrätten af passevolancefonden; hvarvid jag får upplysa, att hvad den före år 1829 tillkomna gamla passevolaiicefonden beträffar, Konungen alltid ovilkorligen afslagit all granskning deraf, samt att Konungen åter i afseende på de från och med år 1829 influtna passevolancemedlen ovilkorligen tillåtit desammas revision, hvarvid endast fastades vilkoret af Konungens dispositionsrätt öfver medlen, på sätt som förut ägt rum, hvilket är något helt annat, än ett vilkor för medgifvandet af sjelfva revisionen.
M:s förbehåll af lika dispositionsrätt som förut grundar sig på Dess Nådiga Propos. till Ständerna i Jan. månad 1829, angrde förnyad instruetion för R.
St:s Revisorer, och angår icke blott passevolancecassan, utan alla öfriga cassör, som ditintills endast hade blifvit granskade i Kammarrätten, men som då blefvo underkastade granskning af R.
Jag kan icke, på sätt en annan värd talare yttrat, medgifva, att min deduetion, ang:de Ständernas fattade beslut i afseende på den gamla passevolancecassans revision, skulle vara så alldeles hårdragen, och jag ber derföre att få ännu en gång fästa uppmärksamheten på Stats- samt Allm. Besv.- och Oeeon.Utsk:ns betänk, i den del, jag förut nämnt.
Utsk:n yttra nemligen pag. 60, i anledning af de begge Riksdagsfullm:ges af BondeSt. väckta motioner om passevolancecassans revision och behållningens utdelning: ”så och enär ”R.
St., vid bestämmandet af den nu tilländagångna termin ”för truppernas underhållande vid möten genom en allmän ”anstalt, icke fästade något förbehåll om särskild redovisning eller utdelning till rust- och rotehållare af det öfver - Den io April f. m. ”skott, som vid passevolancens slut möjligen kunde befinnas.”
Denna stroph i Utsk:s betänk.: ”icke fastade något förbehåll om särskild redovisning,” antyder fullkomligen åtminstone Utskrns åsigt.
Såsom skäl för Ständernas granskningsrätt af passevolancefonden har äfven blifvit åberopadt i mom. af 58 §.
Eeg.F., som stadgar: ”Vid hvarje Riksdag läte Konungen uppvisa Statsverkets tillstånd i alla dess delar, till inkomster och utgifter, fordringar och skulder, för det StatsUtsk., som. R.
St. utvälja.”
Konungens vägran af revision a passcvolancefonden har deremot just tillkommit derföre, att Konungen icke ansett passevolancefonden utgöra statsmedel och således icke vara föremål för 58 §.
Behållningen af gamla passevolancefonden åter kan icke annorlunda betraktas, än såsom ett saldo eller en rest, tillkommen genom ett entreprenadcontract.
Helt annat är förhållandet med den nya passevolancecassan.
Propos. af d. 24 Febr. 1839 uttrycker sig K.
M. om dessa medel medföljande ord: ”Viljande K.
M. medgifva Ständerna att med revisionen af räkenskaperna må förhållas i öfverensstämmelse med hvad K.
IM. uti Dess till Rikets nu församlade St. afgifna Nåd.
Proposition om instruction för R.
St:s Revisorer föreslagit.”
För öfrigt tror jag mig böra upplysa, hvilket säkerligen hvar och en, som vill begagna den af Gr.
Cronhjelm omtalade tillgång till räkenskaperna, äfvenväl skall finna, att den gamla passe volancecassan icke blifvit använd till ändamål, som icke ägt större eller mindre sammanhang med Armeens underhåll.
Orsaken, hvarföre passevolancecassans räkenskaper för år 1829 äro skiljda från de öfriga, är så tillräckligen utvecklad i HofCancellersEmbetets af StatsUtsk. åberopade svar till R.
St:s Revisorer af d. 3 Nov. 1802, att dervid är föga eller intet att tillägga.
Jag anhåller, att detta mitt förnyade yttrande må få åtfölja återremissen.
Jag har haft äran begära ordet, för att sluta den olyckliga strid emellan Grefvarna Horn och Cronhjelm, hvartill jag varit en oskyldig anledning, och får derföre förklara, att Gr.
Horn lika riktigt fattat min mening, som densamma af Gr. Cronhjelm blifvit riktigt uppfattad.
För att afgöra tvisten, huruvida passevolancemedlen äro statsmedel eller icke, borde det vara utredt, huruvida de icke blifvit använda till Statens behof.
Man har påstått, att de icke blifvit använda till föremål, främmande för 3:dje hufvudtiteln.
Man kunde dervid göra en eller annan anmärkning och fråga t. ex., huruvida kyrkbyggnader m. m. dylikt hörer till 3:dje hufvudtiteln.
Men om de äfven icke blifvit använda utom 3:dje hufvudtiteln, äro de dock ämnade att bestrida indelta Armeens exercis, såsom författningarna stadga.
Det åligger Staten att bekosta alla Den 10 April f. m. 71 vapenöTn ingar derutöfver; och hafva dessa medel dertill blifvit använda, mäste de anses såsom statsmedel och följaktligen äfven redovisas.
Nu står det hvar och en fritt att i Kammarrätten taga kännedom om förhållandet härmed, hvilket äfven jag gjort och dervid funnit, att medlen till största delen' blifvit använda på ett sätt, som icke öfverensstiimmer med rust- och rotehållarnes åtagna förbindelser.
Det är på dessa grunder, som jag icke kan förklara, huru man kunnat vilja bortraisonnera, att medlen äro statsmedel, på samma gång som man medgifver, att de användas till statens behof.
M. vilkorligen bifallit revision af medlen, bevisas af Frih. v.
Schulzenlieims sista yttrande, hvilket således äfven innefattar ett erkännande, att de äro statsmedel och följaktligen äfven underkastade revision; och jag kan således icke annat än finna det småaktigt att från revision undanhålla medel, om hvilkas användande hvar menniska kan göra sig underrättad i Kammarrätten.
Frih. v. Schulzenheim har vid den citerade strophen utur Utsk:ns betänk, begått det felet att icke läsa till punkt.
Om man derföre läser hela perioden, finner man, att der blott är fråga om rust- och rotehållarnes rätt att återfå sina penningar; men der afhandlas icke Ständernas granskningsrätt.
Emedlertid har Frih. v. Schulzenheim börjat med att påstå, det Ständerna medgifvit det oriktiga i granskningsanspråket.
Från denna position har Hr Frih. retirerat till en annan bakom liggande och yttrat, att om Ständerna icke bestämdt biträdt principen, att granskning af passevolancecassan icke tillkornme dem, de åtminstone tyckts antyda det, då de beslutat, att frågan ronde den gamla passevolancecassan skulle förfalla; hvarifrån Hr Frih. ytterligare fortsatt reträtten till en långt bakom den sistnämnda belägen position och åberopat Stats- och Oecon.Utskms åsigt vid sista Riksdag.
I denna position vill jag gerna lemna Hr Frih. i ro; emedan vi icke äro skyldiga att rätta oss efter dessa Utsk:s åsigter, hvarföre denna position ej är för mig på minsta sätt vådlig.
I öfrigt har Hr Frih. sagt, att behållningen endast vore en rest, ett saldo efter ett entreprenad-contract.
Jag skall ett ögonblick medgifva det, om man derigenom blott kan få rätt på entreprenören.
Men kan entreprenören ej igenfinnas, så tror jag, att behållningen icke kan betraktas såsom rest på en entreprenad, utan såsom allmänna medel, hvilka kunna komma Staten till gagn, när utgiftsbetänkandet förekommer till afgörande.
För öfrigt skulle det vara interessant och skulle äfven bilägga många stridigheter, om det vore Representationen möjligt att få reda på, hvarföre denna vägrade granskning blir fullföljd, enär det är medgifvet att i Kammarrätten få upplysning om dessa medel.
Konungen äger ingen fri dispositionsrätt af statsmedlen, utom af 72 Dtn io April f. m. extra utgiftsfonden, som Konungen efter behag disponerar samt slutligen Cabinettscassan.
Till intet af dessa slag kunna ifrågavarande medel hänföras; de kunna således icke vara annat än statsmedel.
I anledn. af Gr. Horns och Hr Grips tvist, hvaruti jag blifvit inblandad, får jag förklara, att i det olika begrepp, hvarom de tvenne ledamöterna stridt, jag anser Hr Gr.
Horn hafva lika fullkomligt rätt som den andra ledamoten fullkomligt orätt.
Jag får hufvudsakligen hänföra mig till hvad Gr.
Cronhjelm anfört.
För min del tycker jag, att frågan, huruvida passevolancemedlen iiro statsmedel elfer icke, är ganska enkel, då man nemligen för besvarandet deraf endast behöfver fråga sig, huru passevolancemedlen tillkomma.
Detta är ju genom tillskott af statens medborgare, och det ligger följaktligen i sakens natur, att de äro statsmedel och att således Svenska folkets ombud , K. St., äga granska, luiru deras egendom användes och förvaltas.
Den omständigheten, att Regeringen hitintills afslagit en sådan granskning och bestridt folkets rätt i denna del, kan icke hindra oss att ytterligare begära och Regeringen att slutligen finna sig vid att medgifva samma rätt.
För öfrigt kan jag icke annat än uttrycka min högsta förundran deröfver, att StatsUtsk. icke anfört något annat skäl för sitt betänkande i frågan, än att Utsk. af K. M:s Nådiga förklarande funnit sig lörhindradt att tillstyrka någon åtgärd i anledning af Revisorernas framställning.
Jag kan icke finna, att Utsk. kan af någon K. förklaring blifva hindradt att tillstyrka, hvad helst Utsk. för sin del anser lagligt och nyttigt och som icke strider emot grundlagen.
Det är endast denna lag, som bör utgöra Utsk:s rättesnöre; och då jag följaktligen finner det af Utsk. anförda skäl fullkomligt meningslöst, mäste jag, under åberopande i öfrigt af de utaf Hr Gr.
Cronhjelm och Hr Cederschjöld framställda grundade anmärkningar, yrka åtcrremiss af betänkandet i denna del, under anhållan, att detta yttrande må till Utsk. åtfölja.
Jag hade icke tänkt att bryta en tystnad, som jag helst iakttager under en tid, då jag hör sä många nya satser och påståenden blifva gällande och med ett sällsamt sjelfförtroende försvaras.
För min del vet jag, att då jag 1809 var ledamot af StatsUtsk., föreställde vi oss icke, att
Ständerna ägde rättighet att granska passevolancceassans medel.
Under Statsverkets tillstånd och behof a Wigo vi det inbegripas, som ingår till StatsCont., som utgör Statens ordinarie inkomster och derföre äfven utgör föremål för den allmänna redovisningen.
Under namnet passevolancé, 0111 man enkelt fattar det, inbegripes entreprenad-contract: förbindelse ä ena sidan Den 10 April f. m. j3 och tillskott å den andra.
Rust- och rotehållarne hafva tillskjutit en summa i stället för de prestationer in natura, hvarmed de annars borde aflöna soldaten.
Detta skedde i fordna tider genom särskilda aftal och contract.
Vid sednare Riksdagar har det skett genom Ständernas särskilda förklarande; men då Ständerna vid 1812 års
Riksdag åtogo sig passevolancen för bestämd tid, ej från år till år, var detta ett contract med Kronan.
Kronan åtog sig att bestå visst till soldatens underhåll och Ständerna att dertill lemna ett visst tillskott.
När Kronan uppfyllde sina åtagna förbindelser, hade den rättighet att disponera medlen.
De hafva blifvit disponerade, icke för enskilda behof, utan för allmän nytta.
Deras användande har blifvit granskadt i vanlig väg.
Men att underkasta dessa medel Revisorernas granskning, vore en annan fråga, som blefve ledsam derföre, att R.
St:s Revisorer så ofta utöfvat sin granskningsrätt på ett sätt, föga öfverensstämmande med hvad som dermed åsyftas; de hafva fästat sig vid en mängd småsaker och gått in i detailler, som i intet annat land skulle utgjort föremål för en Representations uppmärksamhet och granskning.
Om Ständerna, i stället att fästa sig vid dessa små detailler, hade hållit sig vid det stora allmänna, huruvida armeens behof blifvit uppfyllda, om vapenöfningarna blifvit verkställda på ändamålsenligt sätt, soldatens behof icke förbisedda; så tror jag ej, att fråga skulle varit att neka en vidsträcktare granskning.
Men det är Ständerna, sorn utsträckte sina yrkanden, och icke Konungen, som vägrat dem deras rättigheter, emedan det först är i sednare tider, som fråga blifvit väckt om granskning af passevolancecassan, nemligen vid 1818 eller 1823 årens Riksdagar, eller åtminstone vid en af de sednare Riksdagarna, då Ständerna aldrig tillförne väckt fråga derom; och det är således Ständerna, sorn utsträckt sina påståenden, och icke Regeringen, som vägrat dem någonting, och man kan då säga, att det är concessioner, .sorn Ständerna begärt.
När passevolancen ingicks, var det under särskilda vilkor.
Passevolancecassan är tillkommen genom allmänna bidrag och består således icke egentligen af statsmedel.
Man bar frågat, hvem den tillhör.
Det är icke fråga om, att den kan tillhöra någon annan än det allmänna, utan endast 0111 dispositionen och revisionen deraf, likasom fråga icke heller är att undandraga den den allmänna nyttan.
Men frågan är, om medel, för hvilka Regeringen har uppfyllt sina åtagna förbindelser, skola vara underkastade en granskning, som Utgår från en falsk synpunkt, vida utsträckt utöfver den, som åsyftas genom Reg.- F:s stadgande.
Reg.F. stadgar, att Statsverkets tillstånd och behof skall för R.
St. uppvisas; men den förbehåller i 64 §< Konungens disposition såväl
Rikets ordinarie statsmedel och inkomster, som äfven hvad under namn af extraordinarie ut5 H. io Den io April f. m.
Jagor eller bevillningar till Statsverket af R.
St. anslås, att till de af R.
St. pröfvade behof efter den upprättade staten anordnas.
Det är således Konungens dispositionsrätt, sora är öfverskriden, och om Ständerna icke uppmärksamt iakttaga gränsen för deras granskningsrätt, om de icke afhålla sig ifrån att inkräkta på den dispositionsrätt, som tillkommer Regeringen, kunna de mycket snarare bereda frihetens undergång än annars; ty de kunna gifva anledning till sådana skakningar, hvilkas utgång man icke kan beräkna.
Jag kan icke följa en af de sista talarne i de reträttoch anfallspositioner, som han med mycken skicklighet utfört; äfvensom jag ej heller kan upptaga allt, hvad han yttrat, icke heller hvad en annan talare anfört, emedan jag icke kunnat fästa det i minnet.
Men jag vill nämna, att det är mycket lätt att säga, att man vill göra det eller det, när man yrkar utvidgning af Ständernas rättigheter den ena gången efter den andra; men det är icke lika lätt att förutse Statens behof: och när man känner, att granskare komma, som icke nogsamt kunna känna alla Statens behof, eller fästa tillräckligt afseende derpå, så är det ej underligt, om man icke vill underkasta de medel, för hvilka alla genom entreprenad-contractet iklädda förbindelser blifvit uppfyllda, en annan granskning än den, som sker inför allmänna Verken, och att R.
St:s Revisorer således dermed icke böra besväras, hvilken öfvertygelse R.
St:s Stats- samt Allm.
Besv. och Oecon.Utsk. äfven synas hafva delat, då de yttrat: ”sorn hade Ständerna, för att icke äfventyra några fyllnadsbidrag af statsmedlen för den nya passevolance-inrättningens möjliga bestånd, haft för afsigt att åt K. M. öfverlemna att, efter Dess Nåd. pröfning, med rust- och rotehållare afsluta om reg:ternas underhållande; och härtill kommer, ej mindre att den träffade öfverenskommelsen å K.
M:s sida blifvit uppfylld genom manskapets omsorgsfulla proviantering och sjukvård samt hästarnas utfodring, så ofta reg:terna varit under vapen sammandragna, än jemväl, att rust- och rotehållare, vid undertecknandet af de härom upprättade contract, icke gjort något förbehåll att efter passevolancetidens tilländagående befintliga besparingar till deras förmån få disponera, anse Utsk:n, för sin del, den härom väckta fråga så mycket hellre böra förfalla, som den af R.
St. och deras Revisorer redan tillförne gjorda und. anhållan, att redogörelsen för den gamla mötespassevolance-cassan få granska, icke blifvit af K- M. bifallen, samt R. St., emot K.
M:s sålunda redan förklarade Nåd. beslut, icke äro i tillfälle alt någon åtgärd i detta fall vidtaga.”
Ständerna hafva således sjelfva högtidligen förklarat, att någon granskning icke kunde äga rum.
Lika med Hr Grip anser jag den strid, som här blifvit förd, just derföre vara orättvis, att den angår medel, Den 10 April f. m. för livilka alla förbindelser äro uppfyllda och som utgöra genom hushållning uppkommet öfvei-skott, hvilket det måste tillkomma Regeringen att använda för samma nyttiga ändamål, nemligen vapenöfningarna, utan att behöfva underkasta detsamma Revisorernas mindre insigtsfull granskning.
Den siste talaren har behagat förklara, att han icke trott sig nog skicklig att kunna följa mig uti de reträtter, jag åstadkommit, och de anfall å positioner, jag utfört.
Jag får såsom en genhöflighet svara, att jag icke tilltror mig att följa honom på den vidlyftiga terrain, han med särdeles taktisk skicklighet öfvergått; emedan jag skulle blifva alldeles förvillad af den mängd olika terrainföremål, som han på samma gång omfattat.
Talaren har, såsom Konungens Rådgifvare, förklarat, att det var med ledsnad, han bröt tystnaden under en tid, då han hörde så mångå nya satser och påståenden söka göras gällande.
Detta yttrande kan jag icke lemna obesvaradt, dels emedan det är sällsamt att finna en Konungens Rådgifvare uppfylla sitt kall derigenom, att han ålagt sig tystnad på ett rum, der han borde försvara Styrelsens principer och åtgärder, dels emedan jag tror detta yttrande hufvudsakligen vara riktadt mot mig; och jag får då förklara, att min mening visserligen icke varit och aldrig skall blifva att förmå den värde talaren att bryta den tystnad, han sig ålagt på detta rum, men att det förundrar mig, att han brutit den på ett sätt, som ådagalägger, att han förgätit den fordna tidens satser på samma gång, som han klandrar den närvarande tidens.
Talaren har nemligen åberopat 1809; lian har klandrat, att nutidens satser med sjelfförtroende försvaras.
Af en Konungens Rådgifvare är det förunderligt att höra Representationen bestridas att hysa sjelfförtroende till sina satser, åtminstone så länge de icke blifvit vederlagda, eller så länge man icke är öfvertygad, att de äro oriktiga; men då han förklarat, att han icke kunnat instämma i åsigter, som äro rakt motsatta dem, han hyste 1809, och då han yttrat, att han den tiden, såsom ledamot af StatsUtsk., och många med honom icke föreställt sig, att man skulle kunna år i834 tillvägagå såsom nu sker; så ber jag att få instämma i talarens sats.
Jag tror nemligen, att man icke då föreställt sig, huru de constitutionella förhållandena skulle utbilda sig, på sätt som skett under denna mellantid; och jag tror, att om jag ett ögonblick ägde i min förmåga att återförsätta dessa 1809 års män i den ställning och de tänkesätt, de då hade, skulle de förundra sig öfver deras egen obegripliga förmåga att förneka nästan allt, hvad de förut yrkade.
För att bevisa detta, behöfver man blott läsa den sista talarens förträffliga ytranden vid 1809 års Riksdag.
Talaren har åberopat
Ständernas högtidliga förklarande om nya passevolancen vid förra Riksdagen.
Var det en högtid, så var det åt - Den 10 April f. m. minstone en sorglig högtid, emedan den åtföljdes af hela BondeSt:s protest, hvarföre den ej heller kan åberopas såsom en högtidlig förklaring.
Det var ett af de olyekligaste mål, som någonsin passerat R.
St.; ett mål, der den skattdragande allmänheten protesterade mot ingrepp uti enskilda contract.
Det var sorgligt äfven derföre, att såväl den siste talaren som flera andra Konungens Rådgifvare frångingo sin contraproposition, antogo Konungens och på detta rum försvarade den utgång, målet erhöll; hvilken, om den, efter sådana procedurer, skall kallas högtidlig, äfven måste heta sorglig.
Vidare har samme talare sagt, att Konungen äger disponera medlen.
Jag ber blott att få tillägga de orden:
"”enligt det ändamål, hvartill de blifvit bestämda.” Talaren har vidare påstått, att behållningen uppkommit genom god hushållning.
I det fallet hänvisar jag talaren sjelf och hvar och en, som derom vill göra sig underrättad, till Kammarrätten, hvarest man kan öfvertyga sig, att öfverskottet till— kommit, oansedt en verklig misshushållning i fordna tider Sigt tum.
Hvad talaren yttrat om den allmänna syftningen 1809, har jag i mitt första yttrande besvarat.
Dernäst har talaren i något stränga ordalag tillvitat Ständerna och deras Revisorer, att de vid deras granskningar fasta sig vid småsaker och ingå i sådana minutiösa detailler, som i intet annat land blifva föremål för en statsgranskning samt föranleda till split Statsmagternå emellan, samt att de åsidosatt nationens stora interessen och v ig t i ga samhällsangelägenheter.
Jag vill icke bestrida, att ju, synnerligast vid sista Riksdag, så tillgått.
Men all god gåfva kommer ofvan ifrån; och jag tror, att i samma ögonblick och samma man Representationen sett de stora ingripande interessena och reformerna komma ofvanifrån , i samma mån skulle Representationen ansett sig böra medverka till det stora och nyttiga ändamålet samt funnit sig lifvad att understödja ett sådant Styrelsens fosterländska handlingssätt.
Styrelsen ej haft de stora interessena till föremål, måste man ej undra, om en Representation, sådan som vår, icke heller haft det.
Hvilken af Statsmagterna, som förtjenat förebråelsen, lemnar jag åt hvarje opartisk bedömare att afgöra.
Ytterligare har talaren sagt, att det oupphörliga sträfvandet till klander mot den andra Statsmagten och det oupphörliga bemödandet att utvidga gränsorna genom inkräktningar på dess område är, att begära oupphörliga concessioner af densamma.