Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det fins arf att få, och han är angelägen att resa; dock tvekar han, ty på postkontoret fins för tillfället en hel del pengar stående – redovisningen för kvartalet.
Han frågar Isabella om hon vill åtaga sig att vaka öfver dem, och hon lofvar att ansvara för pengarne med sitt lif.
Hon ber blott att få låna en revolver – hon har en aning om, att den kan komma att behöfvas.
Hon får revolvern, men postmästaren yttrar tvifvel beträffande hennes förmåga att handtera den.
För att öfvertyga honom om sin skicklighet riktar hon då från långt håll en kula mot en liten rund prick i pumpstocken på gården – hon träffar den och den imponerade postmästaren reser, lugnad med hela familjen.
Isabella är ensam i huset.
Två bofvar med svärtade ansigten intränga på postkontoret, der Isabella vakar i mörkret med revolvern.
Hon skjuter den ene, och den andre tar till flykten; folk tillkallas och den skjutne bofven visar sig vara postmästarens piga, förklädd till karl – samma piga, som stulit det rekommenderade brefvet och stuckit dess kuvert bakom Isabellas byrå.
Nu börjar knuten lösa sig.
Isabella insjuknar emellertid omedelbart och medan hon ligger i feberyrsel får en mot henne vänligt stämd dam genom ett bref på hennes bord veta, att Sirénen just samma natt ämnat afsluta sin ärelösa tillvaro.
Afskedsbrefvet är adresseradt till postmästaren.
»— — jag eger intet att lefva för, intet att hoppas, allt är för mig öde och tomt, ack, det har tyvärr varit så länge – ganska länge; men jag har ansett mig på sätt och vis skyldig att släpa på den börda lifvet är för mig.
— — — Hedern har varit min religion, mitt allt; mitt sjelftagna namn är brännmärkt – och jag går min väg.
Jag är trött, trött af mitt ödsliga, andefattiga lif; jag gitter ej att strida der jag ej eger något att vinna — — »
Så småningom tillfrisknar hon emellertid; och nu är hedern räddad.
Än mer, en gammal rik man, som älskat hennes mor en gång, adopterar henne och ber att få ge henne sina rikedomar.
Sex veckor derefter är han död och Isabella eger en million.
Denne gamle rike onkel är ingeniör Mark Holsts verklige onkel; följaktligen bli Mark och Isabella ett slags kusiner och börja dua hvarandra.
Före gubbens död har också Isabella blifvit inackorderad i Marks hem; och Mark anländer snart också dit.
Saken är emellertid långtifrån klar.
Isabella får, strax då den ädle ingeniören anländer, en mycket stark känsla af, att det är millionen han vill åt.
Hon bemöter honom derför med öppet hån – hvarpå han tager henne i moralisk upptuktelse och till sist svär en helig ed att aldrig begära hvarken henne sjelf eller hennes million.
Då lugnar sig den sköna Isabella så småningom; och så småningom blir det också klart för Sirénen att hon älskar.
Mark har svurit att aldrig begära henne till hustru och i morgon skall han anträda en längre utrikes resa.
Knuten stramas än ytterligare.
Isabella har i skogen träffat på löjtnant Adler.
Denne demoniske herre har nu blifvit förädlad genom sin hopplösa kärlek.
Sedan Isabella hållit ett långt förmaningstal till honom, deri hon låter honom förstå, att han bör gifta sig med systern, som han en gång förfört – hon har sedan dess varit gift med en man vid namn Sandholm, hvilken nu är död – faller han ödmjukt på knä och lofvar bot och bättring i det han kysser hennes händer.
Denna scen har Mark varit vittne till – och missförstått.
Isabella har en älskare och Mark är olycklig.
Intrigen löses i slutkapitlet, hvilket torde förtjena att anföras som prof på Tardifs berättarkonst:
18 Kap.
Keinen Blick
Der Liebe? Keinen Händedruck zum Abschied.
I det stora hvardagsrummet på Björksätra sutto Isabella, Hilda och Mark; det var just dagen före den sednares afresa.
Isabella hade hela dagen varit särdeles ombytlig och orolig; nu satt hon nästan tyst och det var mest de båda syskonen som lifligt språkade, än om gamla minnen, än om sina framtidsplaner.
»Nej, nu går jag efter äpplen», sade Hilda, »så skola vi sitta riktigt och agera vinterqväll, när pappa och mamma komma hit in; ack hvad jag är förtjust i långa qvällar, stora brasor, slädföre och skridsko-is!»
»Ja, och slädpartier och skridskofärder med Carl Zanders» ifyllde Mark.
Hilda skrattade och stängde dörren efter sig.
Isabella och Mark blefvo ensamma sittande hvar i sitt soffhörn.
»Mark, jag kommer att sakna dig alldeles orimligt, när du rest», sade Isabella i det hon med nervös häftighet drog och slätade på Kings öron.
»Åh du vänjer dig snart vid att icke se mig», svarade Mark med ett skälmaktigt leende tittande fram under mustascherna.
»Jag har berättat dig hela min lefnadshistoria», återtog
Isabella utan att se upp, »men du har icke alls berättat mig något om dig».
»Åh, der fins heller rakt ingenting att berätta om.»
»Jo visst fins der det, om du ville.»
»Hvad då?
Nåja; vid 10 års ålder kom jag till latinskolan, vid 15 års ålder konfirmerades jag, vid 19 år blef jag stud ...»
»Fy Mark» afbröt Isabella.
»Fy?
När jag ändå gör precis hvad du ber mig!»
»Du vet nog att jag ej menade så.»
»Hvad vill du då veta?»
»Något annat – hvad som heldst.».
»När jag byggde min första bro?» Mark skrattade retsamt.
»Och detta är sista qvällen, vi äro tillsammans!» sade Isabella med vemodig bitterhet.
»Fråga mig då om hvad du vill veta!»
»Mark, har du aldrig varit – kär?»
»Jo, många, många gånger.»
»Och alltid lika?
Det låg tydlig förtrytelse i tonen.
»Åh nej, än mera, än mindre.»
Mark betraktade i halfdunklet Isabellas vackra profil och den starka rodnaden på hennes kind; der låg en smula skadeglädje i denna blick.
Åter uppstod en paus i samtalet.
»Kan din resa omöjligt uppskjutas?» återtog Isabella.
»Omöjligt.»
»Ack hvad här blir tomt.»
Isabella slog sina armar om Kings hals och tryckte sin glödande kind emot hans kalla nos.
»Kanske du gerna ville behålla King till sällskap?» frågade Mark i det han gjorde en retsamt likgiltig min och lade nacken på soffkanten.
»Mark, du är både elak och tråkig!»
»Och ändå ämnar du sakna mig.»
»Nej, den som inte bryr sig om mig bryr jag mig heller inte om.
Jag skall nog trösta, mig»
Hon stod och blickade ut på gården, der det vackra septembermånskenet gjorde att allt såg så lugnt och högtidligt ut; de stora almarne på gården stodo der så majestätiska och deras blad glittrade emellanåt som silfver.
Då hörde hon några milda ackorder från pianot och derefter Marks fylliga, vackra röst sjunga den lilla skotska romansen »Katleen Mavourneen».
Hur innerligt sjöng han ej denna sköna, kärleksfulla melodi!
Isabella lutade sin panna emot den kalla rutan och tår efter tår smög sig utför hennes kinder.
»Vi skiljas för år, och vi skiljas för alltid, och ändå du tiger, Katleen Mavourneen», ljuder det i smältande, längtansfulla toner.
Då sången tystnat stod Isabella vid sångarens sida.
»Mark, jag kan icke — — o, Mark!
Har du hjerta att lemna mig — — utan att säga mig — — ett vänskapligt ord.»
»Kära, lilla syster Bella »
»Säg stackars Bella, ty jag har skänkt bort mitt hjerta till en som icke vill ega min hand.
Sjung romansen en gång till!»
Isabella skyndade åter bort till fönstret och gömde ansigtet i sina händer.
Mark betraktade ett ögonblick det vackra, lockiga hufvudet och den fina gestaltens mjuka konturer, hvaröfver månen gjöt sitt milda sken; derpå gick han fram till henne.
»Och jag» sade han vekt, »jag älskar den, jag lofvat aldrig begära till hustru».
»Men som beder att få bli det», hviskade Isabella sakta.
Icke vet jag om det var Marks eller Isabellas skull att det lilla, lockiga hufvudet nu hvilade på Marks breda bröst och att båda hennes små händer slötos i hans, under det han med andra armen tryckte henne till sitt klappande hjerta, och icke behöfver jag heller säga om det var af sorg eller glädje som Isabella snyftade, lik ett barn, som i en älskad moders sköte finner lugn och tröst för sin smärta; men nog vet jag att icke endast glädje, utan tacksamhet lyste ur den blick, Mark höjde emot den klara, ljusa himlen.
»Inte syster Bella längre ... min Isabella, säger Mark gladt i det han sänker blicken emot detder lockiga hufvudet.
»Reser du i morgon?»
Nu är det hennes tur att skratta.
»Åh nej, jag väntar allt till dess ...»
Jag har min hustru med mig.»
Herrar, damer bärare, paraplyer, koffertar, stadsjungfrur och hattaskar, allt i brokigt virrvarr.
Man pratar, skrattar, gråter, trycker hvarandras händer eller knuffas, allt efter omständigheterna.
Ångbåten skall gå om fem minuter; vid landgången står ett sällskap som under ifrigt samspråk vexlar trofasta handslag med ett ungt par, synbarligen nygifta; den unga fruns ansigte är ovanligt vackert och de korta, bruna lockarne kastas fram och tillbaka af det lilla hufvudets lifliga rörelser.
»Nej Mark, nu drages landgången in», säger hon i det hon sticker sin lediga hand (den venstra sticker hon under sin mans arm) åt ett ungt, djupt sorgklädt fruntimmer. »Farväl
Louise, Gud välsigne dig.
Har du ej lagt bort den der när jag kommer åter?» säger hon och pekar på sorgdrägten.
»Nej, jag ämnar aldrig bära någon annan drägt», svarar den sorgklädda med ett visst eftertryck.
Åter vexlas handtryckningar och omfamningar med det öfriga sällskapet och vårt unga par skyndar öfver landgången, hvilken genast drages in.
Propellern stampar, ångan frustar och nu klyfver fartyget de glittrande vågorna.
Det unga paret står i aktern och blickar tillbaka emot land.
»Hvad tänker min Bella på?» frågar den unge äkta mannen.
»Jag tänker på den gång, du sade till mig: en gång skall den rätte komma, och kärleken skall då lära er, att lifvet eger rik lycka.
O Mark!
’Mer än lefva fann jag var att älska’, säger skalden, han har rätt.»
Hon lutade hufvudet emot sin mans axel, morgonens solljus hvilade öfver det sköna anletet och solljus strålade derur.
Synbarligen var det en mycket lycklig maka, som åtföljde vår vän Mark, då han nu begaf sig på sin resa för att »utbilda sin fackkunskap» – som ingeniör och som äkta man.
(Slut.)
Fredagen den 13 oktober 1876 – en tvefald olycksdag – började Sirénen införas i Sydsv.
Dagbladet
Preliminärerna, som föregingo dess antagande, finnas i nedanstående korrespondens med D:r Carl Herslow i Malmö.
Redaktionen af Sydsvenska Dagbladet Snällposten.
Malmö den 10/10 1875.
Min bäste Herr Tardif!
Ideen att ändtligen skaffa eder ett svar genom att tillsända oss ett särskildt frågeformulär vittnar fördelaktigt om edert praktiska sinne; tyvärr är ni ej lika praktisk vid frågornas uppställande: de kunna visst icke besvaras med rena ja eller nej.
Ni kan dessutom ega anspråk på ett något fullständigare svar.
Alltså:
Edert opus – jag har efter edert sista bref tagit upp det ur lådan för literära »enfants perdus», dit det efter genomögnandet af de första sidorna förpassades, och nu verkligen genomläst det – är grönt i högsta möjliga grad, alldeles spenatgrönt.
Karaktererna, till sina grunddrag gripna på rimlighetens utkant, äro i detaljerna psykologiskt inkorrekta och händelserna bära ofta osannolikhetens pregel.
Och dock – är eder produkt såsom förstlingsalster alldeles icke så illa.
Ni eger tydligen allt författarskaps lifsvilkor, en skapande fantasi; den är ännu ej tillräckligt kraftig och mogen, för att frambringa helfärdiga foster, men den ger lif åt dem redan nu, halfgångna som de äro.
Inledningen, fröken Isabellas vistelse i stads- och salongslifvet, är onekligen det klenaste.
Dialogen är hvarken tillräckligt ledig eller tillräckligt pointerad, edra båda löjtnanter äro ett par riktiga träkråkor, och en historia sådan som den, då fröken Isabella genom ryktet om herr Thures sjelfmord lockas in i lejonets håla och får kämpa för sin oskuld med sabeln i hand1, få vi ej ens en symamsell att tro på.
Men när vi väl hunnit till postkontoret, blir det vida bättre; har man förut endast af föresats läst vidare, så drages man nu af intresset att raskt vända bladen.
Både Isabella och de öfriga personerna börja här att bli verkliga menniskor, i stället för figurer hoptimrade af beskrifvande fraser.
Visserligen finnas äfven här osannolikheter nog.
Jag vill t. ex. endast påvisa den småsaken, att ni låter Isabella, som både i stad och på land glänser i eleganta och moderna toiletter, ha – 100 kr. lön att lefva af.
Min bäste unge herre – damtoiletter äro tyvärr i våra dagar långtifrån så »spottfeil»; ni får nödvändigt skaffa vår hjeltinna något litet arf med ett eller annat hundratal i ränta, eljest är hon för evigt dömd att gå i vestgötatyg.
Nu ett ord i allmänhet!
Hvad som fattas er är studier, ej af böcker utan af verkligheten.
I edert ställe vore klokast, att nu till en början ej skrifva långa romaner, utan inskränka eder till teckningen af den verklighet, som ligger eder närmast; studera den så noggrant in i dess minsta drag, som målaren studerar sitt ur naturen gripna ämne; nöj eder ej förr, än ni fått den med fotografisk trohet återgifven och släpp ej till mer än en mycket liten dosis fantasi.
Sänd mig en gång någon sådan silhouett; jag måste veta om ni eger förmågan att »träffa».
Hvad särskildt nu angår det föreliggande manuskriptet, så – sänd mig fortsättningen och slutet!
Visar sig detta sådant, att arbetet möjligen kan offentliggöras så får ni omarbeta början.
Jag skall i så fall försöka biträda eder.
Märk väl, att jag ännu alldeles ej lofvat att publicera edert opus.
Ännu ett ord, min bäste herre!
Jag tror knappast att ni eger anspråk på denna titel.
Bedrager jag mig ej alltför mycket, så äro så väl den farlige löjtnant Thure som den grymma, oerhördt sköna men sin skönhet föraktande Isabella, ej en pojkes utan en flickas hjernfoster.
Med denna uppfattning borde jag kanske varit litet artigare; men finnes det ruter i eder, så vill ni hellre ha sanning än komplimenter.
Och nu har ni fått svar.
Jag beklagar dess längd, men anser mig ha rätt att nu i min tur pröfva edert tålamod.
Eder Carl Herslow.
Tardifs svar till d:r Herslow.
På det hjertligaste tackar jag för edert bref, hvilket jag i går hade glädjen att emottaga.
Ni säger mig kunna ega anspråk på utförligare svar än rena ja och nej.
Ack, herr redaktör, när man känner med sig sjelf att man är en riktig »stympare» då har man ej sådana der anspråk, så dum är jag icke att jag låter egenkärleken eller fåfängan helt och hållet förblinda mig.
Jag gjorde mig just ej några illusioner i fråga om Sirénens» framgångar och hvad som inträffat har verkligen öfvergått mina djerfvaste förväntningar.
Jag fruktade för att ni aldrig skulle anse mig värdig ett svar och jag ville om möjligt hafva ett sådant – jag är uppfinningsrik och ihärdig, det gläder mig på det högsta att jag lyckats.
Att mitt literära försök är »grönt» i högsta möjliga grad, det visste jag innan jag skickade det till eder, men jag var då gripen af ett slags förtviflan, jag saknade lust att tänka öfver mina händelser och karaktärer.
Jag tänkte att det ändå aldrig skulle kunna duga och derför skref jag alldeles på måfå, allt efter stundens ingifvelse.
Inom mig fans dock något som väsnades och ville fram.
Jag vet i denna stund icke om det endast är ett oroligt sinne som ej vill nöja sig med att låta tankarne vända sig kring dagens enformiga göromål, eller om det är medfödda anlag för något, jag vet icke rätt hvad – penseln eller pennan.
Penseln har man tagit ifrån mig, pennan återstår.
»Sirénen» är den första idée som tagit någon slags form i min hjerna och jag skref den nästan blott för att förjaga en dödande ledsnad, men denna första idée har efterlösts af många andra – långa, långa rader – men ännu äro de tokiga, onaturliga, vilda, med ett ord de äro »gröna».
Jag förvånar mig verkligen öfver er godhet att ingå i en så pass detaljerad kritik öfver mitt opus.
Jag skall emellertid alltid bevara denna er godhet i tacksamt minne och ännu mera de råd ni så välvilligt gifvit mig, jag har känt mig så uppmuntrad af ert bref att jag tryggt kan säga, att om jag någon gång med framgång kommer att egna mig åt författareskap så har jag i främsta rummet er att tacka derför.
Hvad den anmärkningen beträffar att Isabella endast hade 100 kronors årlig lön så var det långtifrån min mening att hon icke derjemte hade andra inkomster, såsom omyndig dotter till en afliden postmästare hade hon årlig pension äfvensom räntan af sitt fädernearf, visserligen ej stort, men dock ett ganska godt bidrag till garderobens underhållande, fast det ej var tillräckligt för henne att lefva på utan eget arbete derjemte – så var min mening.
Jag inser fullkomligt riktigheten af de råd, ni gifver mig, jag ämnar också följa dem samt uppfostra och tämja min fantasi på samma gång jag med flit och allvar studerar verkligheten.
Det har alltid varit mig ett stort nöje att studera min omgifnings karaktärer, men i Sirénen har jag varit dum nog att förr gripa till tomma hjernspöken än verkliga menniskor.
Jag tog mina personer ur min inbillning i stället för ur mitt minne, derför blef också berättelsen sådan den är.
Tusen tack för tillåtelsen att få sända er någon »silhouett» eller bild af verkligheten, jag skall längre fram begagna mig af denna tillåtelse.
Fortsättning eller rättare slutet på »Sirénen» skall jag skicka när jag får renskrifvit det, men jag tror att jag måste stryka så många händelser att väl knappast något kommer att återstå och ingalunda kan berättelsen offentliggöras i sin nuvarande form, det blir allt bäst att skrinlägga eller bränna den, kanske kan en ny fågel Phoenix uppflyga ur dess aska.
Jag vill visst icke söka att öfvertala er att publicera den, jag längtar icke efter offentligheten, jag längtar att kunna frambringa rediga bilder af det som rör sig utom och inom mig, jag har ej så brådtom och och heter ju – Tardif.
Jag öfverlemnar åt er ridderlighet att söka tro mig vara en herre.
Åtminstone vill jag långt hellre höra sanning än komplimenter, jag afskyr all sötsliskighet, salt är en nyttig artikel, i synnerhet »attiskt salt».
När jag konfirmerades tog jag mig ett valspråk som jag ämnade att följa under mitt kommande lif, detta valspråk är – »arbete och sanning» – jag tänker att vara det trogen.
För att alltid hafva en påminnelse derom lät jag gravera »sanning» på den ring, jag då fick2.
Men mitt bref är så långt att jag fruktar att ert tålamod blir alldeles uttömdt, jag skall också snart sluta.
Ni säger att ni anser er ha rätt att i Eder tur pröfva mitt tålamod – ni pröfvade det visst icke med ert bref – jag ordentligt slukade dess innehåll och sedan har jag läst det omigen flera gånger.
Jag har länge tänkt att börja med några små teckningar ur hvardagslifvet, hvilka jag ämnar att kalla »Kolraderingar i spiselvrån», jag skall taga mig friheten – ni har ju sjelf uppmuntrat mig – att skicka någon af dem, då jag hinner skrifva.
Om natten går det så bra att skrifva i smyg, men man säger att jag »förstör helsan och bränner ljus.»
Det sednare är dock icke sanning, ty jag bränner alltid lampa.
Jag sänder en liten saga ur egen fatabur, icke för att bedja att den skall publiceras, utan blott att ni skall läsa igenom den och kasta den i papperskorgen, jag har blott tecknat upp den »för ro skull».
Nu får jag ännu en gång tacka för er vänlighet samt säga er farväl för en tid.
Eder ödmjuke och förbundne tjenare
Man skall aldrig rätta sig efter min stil, ty jag kan härma alla menniskor.
(12/10 75.)
Den 14 juli 1876 kom ett meddelande från d:r Herslow, enligt hvilket den nu omarbetade »Sirénen» var antagen till införande i Sydsv. Dagbl.
Snällposten och troligen skulle komma att inflyta framåt hösten.
Men för den händelse förf. dessförinnan skulle lyckas placera det å annat håll, stod manuskriptet fortfarande till förf:s disposition.
Härtill svarade Ivar Tardif:
Jag hör till det slags menniskor, hvilka snarare blifva stolta och trotsiga i mot- än medgång och ingenting låter mig tydligare känna min egen ofullkomlighet och ringhet än oförtjent framgång eller beröm.
Men det är dock en uppmuntran för mig och jag tänker: visserligen är denna framgång och denna heder nu oförtjent, men med Guds hjelp skall den dag komma då den är rättvis.
Jag lemnar derför Isabella Bertini i edra händer på nåd och onåd, blir hon glömd eller förskjuten af er så må hon dö, ty hon har tagit form för er och min »stolta Isabella», som ni kallat henne, skall aldrig erbjuda sig åt någon annan och blir hon dömd till glömska eller undergång skall hon troligtvis aldrig efterföljas af några syskon.
Jag öfverlemnar henne således med kropp och själ åt er, antingen ni vill bränna henne å båle eller föreviga henne, men skulle jag någonsin få se henne uppträda i eder ärade tidning skall jag anse den dagen som en bemärkelsedag i mitt lif.
För närvarande studerar jag blott naturen, men jag kan ej göra det utan att nya och oväntade idéer rusa på mig med eller mot min vilja.
Ack, »konsten är lång men lifvet kort».
Hur många oförklarliga gåtor möta en icke i nästan hvarje mensklig karaktär! men så är också detta studium det intressantaste.
Men jag blir för vidlyftig och tröttar er, som redan visat mig så mycket öfverseende.
Mycket fins att rätta och ändra i min lunta och jag är mycket tack skyldig om ni vill ställa om det, här eger jag tyvärr ingen som är i stånd att gifva mig ett enda råd eller rätta ett enda fel, jag får gå min väg helt på egen hand; ibland är jag ledsen öfver att sakna all ledning, men det har dock kanske sin nytta med sig att icke hafva någon mer att lita på än sig sjelf.
Det förvånar mig att ni icke skrattar åt mig, om mina »vänner» visste så mycket om mig som ni, skulle de säkert göra det.
Men ni kan snart tro mig vara ett fruntimmer, oå jag pratar så mycket, derföre farväl!
eder ödmjuke tjenare
I. F.
Tardif.
»Sirénens» uppträdande i Sydsvenska
Dagbladets källarvåning var till ringa glädje både för författaren och tidningen, derom vittnar nedanstående bref, det sista från d:r Herslows hand.
Malmö den 19 dec. 1876.
Min bäste herr Tardif!
Att jag ej skrifvit, kommer sig dels af min vanliga grund – jag kan försäkra er, att min tid är strängare anlitad än de flestas – dels deraf att edert namn (ursäkta sammanställningen!) återför i min erinran en kolossal dumhet – min egen naturligtvis; och sådana hågkomster skyr man.
Då jag intog eder berättelse, skedde det med fullt medvetande om dess omogenhet och öfriga brister, hvilka lågo i öppen dag; men jag trodde att de mindre vanliga goda och lofvande egenskaperna hos dess förf., hvilka för ett öfvadt öga deri genomskimra, äfven af allmänheten skulle varseblifvas och erkännas.
Häri misstog jag mig och detta var min oförlåtliga dumhet.
Jag borde ha vetat, att felen (särskildt i anläggningen) voro af den art, att hvarje bodpojke kunde slå sig till riddare på dem; förtjensterna, hvilka hufvudsakligen bestå i framtidslöften, fordras det bättre omdöme och blick att skönja.
Följden blef emellertid, att de veckor fröken Isabella logerade i mina spalter, ännu i minnet ingifva mig en viss rysning; det gick ej en dag då jag ej uppvaktades med mundtliga och skriftliga glåpord derföre, att jag inlåtit mig med denna äfventyrliga mamsell; och damerna voro elakast.
Jag kan bedyra att jag aldrig haft någon »liaison» af så komprometterande art eller för hvars skull jag varit blottställd för så blodiga sarkasmer; och hade jag vetat hvad jag vågade, skulle hon sannerligen fått vara i fred för mig – äfven utan sabel.
Hvad som särskildt retade mig var, att det var jag och icke ni som fick hagelskuren öfver öronen.
Som flickebarnets fader stod ni dock närmast att bära följderna af hennes uppträdande; och att ni ej må gå alldeles lottlös, innesluter jag bilagda smakbit, som jag i går återfann på mitt skrifbord, räddad från papperskorgen.
Den kan tjena till prof på de angenäma insända saker, för hvilka på den tiden plats begärdes i tidningen3.
Blif nu ej ledsen eller modfälld öfver dessa meddelanden, ty då skulle det göra mig ondt att jag lemnat dem.
Vi ha haft orätt deri, att vi släppt ut ungen för tidigt i verlden; der var sannerligen ej dåligt gry i den, men i utbildningen saknades mycket, innan hon bordt presenteras för en icke välvillig societet.
Gör nu som jag, hvilken hjertligen skrattar sedan duschen är väl öfver; och tag mitt ord för att ni ändock ligger åtskilliga streck öfver det vanliga, och att den nu väl gröna telningen nog i sinom tid slår ut i blom.
Men innan vi ånyo ge oss ut i kompagni, tror jag allt att vi klokast hålla oss någon tid hemma.
Hvad är det ni skrifver om »ett par småbitar», som ni skickat mig?
Jag har ej sett en skymt af några sådana.
Och nu, min gosse – efter ni är en sådan – au revoir! men knappast á bientôt!
Vännen Carl Herslow.
Tardifs svar.
H. herr redaktör.
Hjertligt tack för ert bref och all vänlighet mot den, för hvars skull ni fått utstå så mycken försmädelse.