Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Van vid ovanliga resande, gick hon beskedligt sin väg, tigande och utan undran.
Då ropade han henne tillbaka, och hon kom åter.
Hörde du vad jag begärde? röt han.--Ja, herre.--Så låt det gå fort, medan jag sitter här och väntar!--Inte har herrn väntat på mig, så mycket vet jag, sade hon stött och gick ut med en liten fnurr.
Ack, vad jag väntar på dig! utbrast han suckande inom sig, utan att ha hört på den utgångna flickan.
Teet kom, hett och starkt.
Själva hon som bar det, såg förargad ut; ty tålamodet kan förgå på vem som helst; och när sergeanten förde koppen till läppen, brände han sig så fördjävlat, att han ropade:
Det var fan!
Kunde du då inte ha väntat litet med det? utbröt han; jag är inte skapt att skållas.
--Inte jag heller, svarade lidköpingsflickan vigt.
Är du rasande?
--Nej, det behövs inte mer än en sådan.
Jag vill lägga i mera socker och grädde, så svalas det av, anmärkte sergeanten, återkommen till visdom och bättre lynne.
--Det rör mig inte.
Du är dock f-n given.
--Skall det vara en kopp till?
Jag ser att klockan är snart nio, och intet bud! bädda åt mig i rappet, jag vill lägga mig, så har jag något att göra ja, slå i en kopp till!
--Skall den drickas på sängen?
Slå i och låt den stå där, så får jag se.
Jag går ut på gatan, att se mig om; men kommer något bud, så ropa genast upp mig.
Och bädda emellertid.
En konstig offsér! sade flickan, sedan han gått ut; men han väntar bud, och jag bryr mig inte om honom.
Hon bäddade hastigt och raskt: hon var ond: kuddar och lakan for som kanaljer fram och åter under hennes händer.
I rappet ... som han begärt ... vart sängen färdig.
Verkligen melankolisk, huvudet sänkt emot bröstet och blek återkom sergeanten.
Har intet bud hörts av? frågade han med den allra beskedligaste stämma den utför trappan nedhoppande uppasserskan.
Nej; men allt är i ordning däruppe.
Hon försvann i de undre regionerna.
Han gick trappan upp.
Kommen till sig, sade han intet.
Han kastade ännu en blick genom fönstret på gatan, för att erfara om inte ...
Men ingen syntes.
Han satt länge vid rutan; men ingenting hände, mer än att det blev allt gråare omkring honom.
Jag lägger mig! sa han slutligen högt, men långsamt och likasom i letargi.
Emot detta hans påstående hördes ingen invändning.
Ingen var närvarande att bestrida honom det allra minsta.
Letargiskt klädde han av sig, lade sig och somnade, svept i källarmästarens lakan och gråspräckliga sidentäcke, dyrbart i sig själv, men utan värde för sergeanten.
Morgonen därpå ... som var en torsdag igen, för att döma efter aftonen förut, vilken varit en onsdagskväll ... morgonen därpå inträffade, att sergeanten vaknade.
Ingen hälsade på honom, ingen steg upp vid hans sida, ingen nickade; till och med ingen kom in, ty frukost hade han aftonen förut i bedrövelsen alls inte beställt.
Dock var han så pass karl för sig, att han steg upp och ställde sig på golvet.
Obegripligt! tänkte han.
Han tvättade huvudet med kallt vatten, klädde sig så elegant, som uniformens snitt medgav, och steg slutligen fram för en stor väggspegel att ordna det övriga.
De genom sin blekhet finhyllta kinderna, de stora, mörka och nu smäktande ögonen, det grant lockade håret: hela den bilden i spegeln såg ut som om han i sanning avancerat till fänrik.
Förargelse vaknade härvid, emedan han på en tid fått ett avgjort och outgrundligt begär att stanna på underofficersgraden.
Hut vekling! mumlade han: mörka blixtar uppstod i ögonvrårna, och han slungade åt sin vederpart innanför glaset vreda, morska blickar, som den där i spegeln av begripliga skäl genast återgav.
Så uppmuntrade dessa bägge herrar varann, och inom en stund såg sergeanten ut som en svensk Akilles.
Någon kom trippande, dörren öppnades, och uppasserskan steg in med anmälan, att bud i går afton avhämtat sakerna, och att de där rummen, som skulle hyras ...
Bud? och jag har inte förrän nu fått höra om det!
Åskor hotade i dessa ord.
Flickan vek hastigt mot dörren, men hämtade sig och förklarade, att budet inträffat så sent, att herr majoren då redan längesedan somnat, och att hon visst inte vågat ...
--Varifrån var budet?
Från Videbeckskan.
--Videbe ... (åter en åskblick: dock kunde han inte neka sig, att så just kunde rätta termen låta för det där mellantinget, som han så mycket grubblat över.
Själv nändes han likväl inte tala ut namnet så).
Ja, eller ifrån det huset, rättare sagt, fortfor flickan; ty Videbeckskan själv hon är då äntligen borta.
Men lärpojkarna kände riktigt igen sakerna och bar dem till sin döda matmors hus.
--Döda! vad säger du? himmel och fasa? död? nej ... och jag fick inte veta något i går?
Flickan svarade häpen:
Budet sade att de där rummen, som ville hyras, de kunde nu få hyras, och att klockan åtta på morgonen i dag skulle de beses.
Därför tyckte jag det inte var värt att störa herr majoren förrän nu på morgonen klockan sju.
--Beses klockan åtta, sade budet?
se här! klockan är åtta om en kvart.
Men ... evige Gud!
Det är omöjligt! omöjligt! omöjligt!
Han störtade ut och frågade i dörren efter vägen till Videbeckska huset.
Uppasserskan berättade och tecknade det, så gott hans otålighet och hennes bestörtning tillät.
Denna morgon var undransvärt vacker.
Sergeanten kom ned till en av gatorna vid Lidan: dagens friska, nya sol, jämte det blåa, det gröna, det vita, i luft, på trän, på ... ack, nog borde väl sergeanten haft sinne att se och glädjas åt så mycket?
nog borde han av berättelserna under föregående dagar nu kunnat finna, att det var Videbeckskan, modern, och alls inte Videbeckskan, dottern, som dött.
Men han var så tankfull, att han gick utan all eftertanke.
Slutligen såg han ett litet rött trähus med Strängnästycke, dock välbehållet.
En lång rad strött granris på gatan mötte honom: det klack till i bröstet: han hade nu dödsspåret att gå efter.
Genom en plankport med klinka kom han in på en rymlig, nysopad gård.
Han steg upp på en låg, men bred farstutrappa.
Själva farstudörren, tämligen stor, var sirad med lönn- och björkruskor.
Körvel och färskt älggräs doftade ifrån farstugolvet.
Denna milda vällukt mötte honom således; men hans knän darrade, ty han anade, att den, såsom bruket var, hade för ändamål att dölja ångan av det förskräckliga.
En åldrig kvinna kom honom till mötes: snygg, men ytterst enkelt klädd, en blandning av bekymmer och godhet i anletet.
Åter skar det i hans hjärta.
Detta är säkert gamla Maja! tänkte han.
Vad skulle han säga? hur skulle han begynna?
Slutligen stammade han:
--Jag har fått höra, att här skulle finnas rum ...
Att hyra! ja, en trappa upp, om jag får lov att visa herrn.
Han gick åt trappan; men han ryste, ty om hon verkligen var död, vad i herrans namn skulle han då med rummen?
Hans fot höll på att snava över första trappsteget, han vände sig om till den gamla tjänarinnan, han ville fråga något, men tungan vägrade att lyda.
För att dock något göra, sade han:
Innan jag går upp, låt mig veta hyran?
Tjugo riksdaler riksgälds på år, men tolv på halvår, min herre.
Kalla, dystra, skärande ord! men jag skäms att inte gå upp, då jag kommit hit, tänkte han.
Visarinnan förde honom in i tvenne små rum med rosiga tapeter.
Var så god och sitt ned och bese dem emellertid, sade hon, gick ut och låste dörren.
Sitta ner? nej minsann.
Store Gud, vad skall jag här och göra?
Vilka rum likväl? trevliga! himmelskt trevliga!
Här är nyss skurat, som om det skett i natt? ordnat, fejat, och springfärska gardiner uppsatta.
En gäst har väntats, det syns.
Och levkojor i fönstren?
Se, vilka speglar med ramar?
Dimmor
På en välvillig förläggares anmodan har jag funnit mig uti att offentliggöra åtskilliga fantasier och små historier, som jag haft bland mina papper förvarade, delvis såsom minnen från en tid, då inbillningskraften var rikare än sjelfkritiken stark.
Om man nu äfven kan finna sig uti att läsa dem, så vore det för förläggarens skull väl.
Med rätta älskar den stora allmänheten att se en väl inriden pegasus, känslig för hvarje minsta ryckning i förståndets tyglar.
En god skolhäst är värd att prisa.
Men den, som burit mig på dessa mina ungdomliga utflygter, var sin egen herre: han fick föra mig hvart han ville, och så bar det af in i töckenhöljda, månskensbelysta nejder, der alla föremål tedde sig med ovissa, sväfvande linier.
Der trifdes jag också väl den tiden.
De som göra så ännu skola ursäkta mig och möjligen här igenfinna sina egna intryck, sin egen känslostämning.
För andra än dem duga dessa historier svårligen, om icke, i brist på annan läsning, någon kulen höstqväll, då regnet slår på fönsterrutorna och brasan är tänd på härden.
Samlingen af dem börjas här med „Singoalla“, ett kuriosum, som för flera år tillbaka varit offentliggjordt i någon oläst kalender och nu, efter en mild skärskådning af sin upphofsmans öga, för andra gången framlägges.
Ifrågavarande berättelse förutskickas såsom en pröfvosten, ty läser någon den till slut, kunna andra väl uthärda de öfriga.
SINGOALLA.
En fantasi.
FÖRRA AFDELNINGEN.
Slottet i skogen.
På en holme i en af Smålands insjöar låg i fordna tider ett slott, som tillhörde en gren af den mäktiga slägten Månesköld.
Det var väl endast af trä, men förtjente heta slott, ty det var en stor tornprydd byggning, uppförd af eketimmer och medelst en fallbrygga förenad med fasta landet.
Rundtomkring insjön speglade sig granitbranter i dess böljor, och öfver klipporna susade furor.
Den mörka barrskogen sträckte sig vida åt alla sidor kring Eköns slott.
Men på ett ställe sänkte sig stranden öppen mot insjön; der var mellan klipporna en däld, prydd af hvitstammiga björkar, och mellan dessa träd framblickade den trappformigt uppstigande gafveln af ett munkkloster.
Frågar du, hvad detta kloster hette, kunna vi ej gifva svar.
Dess namn finnes väl i något af de gamla permebref från 1300-talet, hvilka förvaras i riksarkivet; men vi hafva ej haft tid att forska derefter.
Vi kalla det derför, såsom allmogen gjorde, rätt och slätt klostret.
Allt, som nu återstår af detsamma, är dess stenfot, och äfven den är till hälften dold under jorden eller öfvervext af vilda rosenbuskar.
Dock vet folksägnen ännu, att dessa stenar äro lemningar af ett kloster; han vet ännu mer, ty han säger, att det blef öde under en svår pest, kallad svarta döden, och efter den tiden förblef obebodt och fick förfalla.
Omkring år 1340 var riddar Bengt Månesköld herre på Ekö.
Han var då redan gammal och satt hemma i lugn hos sin kära husfru Elfrida, tänkande på det myckna han i sin ungdom pröfvat; ty han var en erfaren man och hade stridt både under Mats Kettilmundsson för de olycklige hertigarnes sak, och i Skåne mot de holsteinske herrarne.
Dock derom talade han föga, om icke då pater Henrik, prior i det närbelägna klostret, besökte honom och pröfvade hans hembrygda öl eller fjerran hemtade vin.
Var det då en höstafton, och insjöns vågor brusade kring ön, der slottet var beläget, och vinden tjöt i barrskogen, och regnet föll i strida strömmar på slottets spetsiga tak; då tändes en väldig brasa uti spiseln i salen, riddaren och patern satte sig i länstolar, med fyllda bägare, vid ekebordet i brasans grannskap, men fru Elfrida och hennes tärnor hade sin plats längst bort i salen, der de läto sländorna surra i kapp, medan de då och då med vandt öra uppfångade några ord af slottsherrens och den fromme munkens märkliga samtal.
Men på en pall vid munkens fötter satt, uppmärksamt lyssnande den unge Erland, riddar Bengts och fru Elfridas enda barn, den vilde gossen, hvars ögon skimrade af oroligt lif, och hvars gula lockar som en lejonman nedföllo öfver kinder, färgade af ungdomspurpur.
Riddar Bengt talade om sina krigsäfventyr ... och gossens händer grepo med styrka kring stålbågen, hvarmed han plägade slunga pilar efter skogens vilddjur; pater Henrik talade om sin vallfart till den heliga grafven, om den grekiska kejsarstadens prakt, om Roms hedniska ruiner och kristna kyrkor, om nejder, der fikonträden blomma och palmer höja sig mot en högblå ether ... och gossen lät bågen falla, och hans blick sväfvade drömmande kring salens väggar.
Pater Henrik var en vidtberest man, och fastän han lefde i ett kloster djupt inne i Smålands skogar, visste man dock förtälja, att hans anseende såsom andlig och såsom lärd var stort, ja större i fjerran länder än i Sverge; man visste, att konung Magnus sänkte sin hjessa lika djupt för denne prior, som för sjelfve erkebiskopen i Upsala; ja man berättade till och med, att bref med långväga resande ankommit till patern, bref, som voro skrifna af sjelfve påfven i Avignon och af de höglärde herrarne vid universitetet i Paris.
Detta visste munkar och prester förtälja om pater Henrik, men han var anspråkslös och hade afslagit de högre värdigheter, som erbjudits honom.
Nöjd med det lugna lifvet i sitt kloster, studerade han och afskref han der i sirliga bokstäfver på hvitt pergament de romerske författare, som han älskade, ehuru de varit hedningar; och icke blott romerska böcker afskref han, utan äfven andra med underligare bokstäfver, om hvilka de öfrige munkarne sade: græca sunt, non leguntur (det är grekiska, sådant läsa vi icke); men pater Henrik kunde läsa dem, ty han hade, såsom nämndt är, vistats i den grekiska kejsarstaden Konstantinopel.
Patern var unge Erlands lärare i bokliga konster.
Och till bevis, att undervisningen ej varit fruktlös, lät han stundom om qvällarne sin lärjunge läsa högt för riddar Bengt, fru Elfrida och husfolket ur en bok med grannt målade bokstäfver på första bladet; det var en bönbok, och Erland läste så väl, att fru Elfridas hjerta klappade af stolthet, och riddar Bengt, som sjelf ej kunde läsa, försäkrade, att gossen borde blifva en andlig man.
Men på sådane ord svarade Erland med en mörk blick, och ofta vägrade han läsa, när icke munkens ögon hvilade på honom.
Mer än studierna i paterns cell älskade Erland att jaga i skogen.
Ofta hemkom han med en vingskjuten örn, en ännu i döden vildt grinande varg.
Vid sådane tillfällen fyllde riddar Bengt sin bägare, drack sonen till och klappade honom på hufvudet; men fru Elfrida borttvättade blodet från hans ansigte och händer, och slöt honom i famn, som om hon fruktat att förlora honom.
Inne i skogen funnos visserligen många upprödjade platser med hus, åkrar och ängar, der riddarens underhafvande bodde; men de unge bondsönerna skydde junkern, ty han var häftig och stolt, och hans lekar voro hårdhändta, ofta blodiga.
Hans trognaste sällskap voro tvenne jagthundar, stora, lurfviga, med blodsprängda ögon och skarptandade gap, ödmjuke mot sin unge herre, vänlige mot Eköns husfolk, men en skräck för alla andra.
Då ung Erland på sin ystra fåle, såsom ofta skedde, red tvärs öfver folkets åkrar, och den sparsamma grödan nedtrampades af dennes hofvar, då kände sig folket ofta böjdt att strängt handskas med junkern, men Käck och Grip, som med röda uthängande tungor följde honom, och hans eget sinne, som ej tvekade att rikta bågen mot menniska som mot vilddjur, kommo dem på andra tankar.
Älskad af folket var Erland icke.
Dock hata honom kunde de icke heller, ty ofta visade han ädelmod och frikostighet.
Till stafkarlen kunde han bortgifva silfversmyckena på sin rock, ja allt hvad han egde, utom bågen, hästen och hundarne.
Der den högsta hällen lutade öfver insjön, der plägade Erland från en svindlande höjd kasta sig i vattnet.
Mest behagade honom att simma, då blåsten upprörde böljor på sjön och slungade skum på stranden.
Till hans nöjen hörde äfven att vandra bland skogens klippor, sjunga sina egna sånger och lyssna till deras genljud.
Om då en qväll, när månen sken öfver furorna, folket i sina kojor hörde vilda, men behagliga toner djupt inifrån skogens mörker, då sade de till hvarandra:
– Hör! vilde Erland är i skogen!
Ty vilde Erland kallades han af folket.
Så vexte han upp och var vid sitt sjuttonde år en ståtlig yngling, på hvilken fadrens ögon med välbehag kunde hvila.
Men fru Elfrida suckade ofta öfver hans häftiga sinnelag och skulle varit ännu mera bedröfvad, om icke pater Henrik
tröstat henne dermed, att allt hafver sin tid, ungdomen sin och det mogna förståndet sin.
Denne, som var enkeman, egde en skön blåögd dotter vid namn Helena.
Herr Bengt och herr Gudmund tyckte, att de unga passade för hvarandra; de voro begge af förnämlig slägt, begge de enda barnen, och egendomarne lågo så, att de just vore egnade att förenas.
Fäderna öfverenskommo derför, att Erland och Helena i framtiden skulle blifva äkta makar; detsamma var fru Elfridas älsklingstanke.
Visserligen voro ynglingen och jungfrun ännu skygga i hvarandras sällskap, men denna skygghet tillhörde deras år: de voro ännu nästan barn.
Äfven kärleken har sin tid.
Singoalla.
Så hände en sommardag att Erland återvände från en jagt.
Öfverst på en kulle i skogen vexte en gran, ung och smärt, men högre än alla omgifvande träd.
Hennes topp syntes från slottsfönstren öfver den kringliggande skogen, och när hon aftecknade sig mot en röd aftonhimmel, var det, som om hon längtande blickade ut i verlden och önskade sig fjerran till det solbeglänsta land, der palmer susa för balsamiska vindar.
Nedanför kullen sorlade en bäck öfver kiselstenar på sin väg till insjön.
Bäcken hade längre in i skogen en besvärlig vandring mellan mosslupna stenar och hundraåriga trädrötter, men här utbredde sig hans stränder till en gräsmatta, på hvilken blå, hvita och röda blommor prunkade.
Här brukade vilde Erland stundom hvila; hit riktade han äfven nu sina steg, för att dricka af bäckens friska vatten.
Käck och Grip, de begge hundarne, följde honom.
Hunnen upp till kullens topp stannade han förundrad, ty nedanför skådade han något ovanligt.
Han såg ej hennes ansigte, ty hon blickade icke åt honom, men han såg ett svall af kolsvarta lockar gjuta sig öfver blottade skuldror och öfver en mörk drägt, sirad med mångfärgade band.
Flickan doppade lekande än den ena, än den andra af sina små nakna fötter i bäcken.
Hon fröjdades visst åt den behagliga svalkan, kanske ock åt de vattenbubblor, som föddes af denna lek.
Och hon sjöng, ja hon sjöng med en gäll, men välklingande röst, som gaf genljud, lik trastens, fjerran i skog.
En bygdens dotter var hon icke, det märkte Erland af hennes later, hennes drägt, hennes sång, som ljöd helt annorlunda än de visor, nejdens flickor brukade sjunga, när de sökte boskapen i skogen.
Kanske en elfva eller en förtrollad prinsessa?
Tyst och undrande stod vilde Erland på kullen, och han kände något i sitt hjerta, något hemligt, oförklarligt, något hemskt och ändå lockande.
Men Käck och Grip riktade sina ilskna ögon på flickan och murrade argt.
Erland ännu stod fördjupad i sin åskådning och sina tankar, rusade Grip nedför kullen, såsom om han velat slita den obekanta i stycken.
Då märkte Erland hennes fara, och hans röst kallade hunden tillbaka.
Men innan detta skett, hade flickan med en snabb rörelse vändt sig om, rest sig upp och, just som hunden med hvassa tänder fattade i hennes klädning, stuckit en dolk i hans hals.
Med ett stycke av flickans klädning mellan tänderna tumlade Grip till hennes fötter, och hans blod färgade med purpur den gröna stranden.
Vilde Erlands ögon flammade af vrede, då han såg sin trogne Grips ofärd; han glömde, att flickans eget lif sväfvat i fara, och han ropade, medan han med hastiga steg nalkades den obekanta:
– Hvem är du, som vågat detta?
Men flickan riktade tvenne stora, svarta, blixtrande ögon på ynglingen, hennes bruna kinder voro färgade af hög rodnad, hennes små läppar darrade, och hon svängde den bloddrypande dolken, så att de röda perlbanden, som omgåfvo hennes nakna armar, skramlade:
– Vill du kanske döda mig? frågade hon i en trotsig ton, som hade en främmande brytning.
Och hon höjde dolken till försvar mot den andre hunden, hvars rörelser tydligen tillkännagåfvo, att han ville hämnas sin kamrat.
Först nu insåg Erland, att han haft orätt.
Han befallde
Käck lägga sig ned, och då denne icke genast aktade sin herres befallning, gaf han besten med bågen ett svårt slag, så att han tjutande drog sig tillbaka.
Ynglingens och flickans ögon möttes; det var å ömse sidor trotsiga blickar, men i Erlands låg dock redan en hemställan (ty bön kunna vi icke kalla det) om ursäkt för den nyss timade händelsen.
I hans barm rörde sig den manliga ridderlighetens medfödda drift, dock ännu bekämpad af stolthet och vrede.
Efter ett ögonblicks förlopp drog sig flickans läppar till ett leende.
– Jag fruktar dig icke, sade hon och kastade med en plötslig rörelse dolken, så att den hvinande skar luften och fastnade med udden i ett träd, som stod ett stycke derifrån.
– Du är en besynnerlig flicka, sade han, och äfven han log; – men illa vore det, om jag ej i manliga idrotter kunde täfla med en qvinna.
Och dragande sin jagtknif ur dess slida, kastade han den med en skicklig rörelse mot samma träd.
Knifven inträngde bredvid dolken i trädet, men så djupt, att halfva dess blad doldes i dess bast och bark.
Derefter gick han till trädet och lösryckte begge vapnen, sköljde dolken i bäcken och återlemnade honom till hans egarinna.
– Du är en vacker flicka, sade han, – men mycket besynnerlig ...
Vill du, tillade han betänksamt, – att jag skall döda den andre hunden, eftersom han ville angripa dig?
– Nej, svarade flickan, och stack dolken i dess rikt broderade slida, som hon bar i ett bälte kring lifvet; – hunden är oskyldig, ty de djuren blifva sådane, som deras herrar vilja att de skola vara.
Men du sjelf måste vara en hård och elak yngling.
Och den obekanta lockade på Käck, som på en vink af sin herre nalkades henne krypande.
– Förlåt mig, sade Erland, och han rodnade; – du har rätt: jag är hård och elak, men tro icke, att jag hetsade hunden mot dig.
– Jag tror dina ord, svarade den obekanta och såg med en djupare blick i ynglingens ansigte.
– Bor du här i grannskapet? tillade hon.
– Ja, svarade Erland och sänkte ofrivilligt sin panna för denna blick från hennes svarta ögon.
– Farväl, fortfor flickan.
– Vi träffas visst icke mer.
Och hon var redan färdig att ila in i skogen, då Erland, likasom vaknande ur en dröm, höjde sitt hufvud och utbrast:
– Nej, nej, stanna!
Han sade detta med en så bedjande ton, att den obekanta flickan åter vände sig om.
– Låt mig blott veta, hvad du heter, sade Erland och fattade hennes hand.
– Du är nyfiken, utbrast flickan.
– Nej, fortfor Erland med helt förändrad röst, – jag bryr mig icke om ditt namn, om du blott vill säga mig, hvarifrån du är, och hvarför vi aldrig mer skola träffas.
– Jag heter Singoalla, upplyste flickan; – jag är kommen fjerran från och stannar icke å någon ort.
– Och vi träffas då aldrig mer?
– Hvad bryr du dig om mig?
I morgon har du glömt mig, inföll Singoalla.
– Jag glömmer dig aldrig, sade Erland.
I stället för att svara, böjde sig Singoalla ned, plockade en liten röd blomma, kastade henne i bäcken och sprang in i skogen.
Erland stod ensam.
Hans blick sväfvade drömmande efter den försvunna.
Han stod så en stund, tyst, orörlig.
Slutligen väcktes han ur sina drömmar af Käcks sorgsna tjut.
Hunden betraktade sin herre oroligt, ty han var ej van att se honom sådan.
Men Erland såg sig ännu en gång omkring, kastade bågen på skuldran och gick långsamt uppför kullen.
Längtan.
Följande dag återvände vilde Erland till kullen vid bäcken.
Bågen bar han i hand, och Käck följde honom, men på jagt tänkte han likväl icke.
Han tänkte på Singoalla, den bruna flickan.
Han hade om natten drömt om Singoalla, att hon fattade hans hand och tryckte den, att han åter tryckte hennes, att de begge sågo djupt i hvarandras ögon, logo mot hvarandra och kände sig på ett ovanligt sätt lyckliga.
En sådan dröm hade vilde Erland aldrig förr haft; förr drömde han blott om strider med skogens ludne åboar, om kämpaspel och klufna Saracenturbaner.
Han kom till bäcken, men Singoalla var der icke.
Måhända kommer hon, tänkte han, och han satte sig i gräset, der Singoalla förut suttit, och lyssnade länge till bäckens sorl.
Men Singoalla kom icke.
Då var det, likasom bäcken hviskat till honom:
Sök derinne i skogen, der, hvarifrån jag kommer.
Och Erland steg upp och följde bäcken in i mörka skogen.
Han vandrade i granars skugga, klättrade öfver stenar och hällar och kom så slutligen till en plats, afrödjad af skogshuggarens yxa, men ännu obebygd.
Blott en riskoja, en sådan som kolare pläga bygga, stod der bredvid lemningarne af en kolmila; ljung, svampar och ormgräs vexte rundtomkring.