Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mellan båda dessa ytterligheter lågo en mängd mellanpartier, hvilka vi här lemne ur sigte.
Förbittringen nådde sin höjd, då underrättelse ankom, att Cortes i Lisabon beslutat införandet af provincial-ståthållarskaper i Brasilien och kallade Infanten tillbaka till Europa.
Mot detta okloka beslut hade Antonio Carlos Andrada, som då var Brasiliansk deputerad, häftigt talat, dock när hans föreställningar icke vunno uppmärksamhet, fordrat pass för att återvända till hemlandet, men han blef med våld hindrad att hemresa.
Dom Pedro gjorde också verkligen, eller låtsade göra, anstalter till den honom anbefallda afresan.
Rio’s tidningar började nu antaga en hotande ton; folkresningar uppstodo å flera punkter i landet; den ene deputationen ankom efter den andra, som förkunnade, att Brasilien skulle förklara sig sjelfständigt, i samma ögonblick Regenten lemnade landet.
Mest kraftigt talade Bonifacio Andrada, som, befriad ur sitt fängelse, blifvit president för Municipal-rådet i San Paolo, uti en adress, som han sjelf öfverräckte Infanten nyårsdagen 1822.
Dom Pedro gaf då vika, och lät kungöra sitt beslut att qvarstanna; kort derefter lät han ock sammankalla en Assemblea geral samt utnämde en ministère, i hvilken bröderne Jozé Bonifacio och Martino Francesco erhöllo platser.
Vid denna tid inträffade fadren, Dom Ignazio, från San Paolo.
Man erböd honom främsta rummet i Senaten, men han emottog det icke.
Just derigenom steg hans anseende, och Brasilien erkände honom för den mäktigaste i hela landet; hvaremot
Regentens popularitet med hvarje dag mer och mer sjönk, utan att han sjelf visste hvarföre.
Tidningarne berättade, att vid den åldrige Patriotens inträde i palatset, hade Infantinnan Leopoldina, med sin treåriga dotter, Maria da Gloria, vid handen, mött den gamle och, i det hon upplyftat barnet på hans arm, utlåtit sig: ”Beskydda denna värnlösa: hon är landets barn, liksom ni, och behöfver eder tjenst; Brasilien och min gemål taga era insigter och er fosterlandskärlek i anspråk.”
Öfver Dom
Pedros deltagande i alla dessa rörelser hvilar ännu en djup slöja.
I sina bref till sin fader hade han framställt sitt qvarblifvande och sitt öfriga beteende såsom ett verk dels af tvång, dels af statsklokhet, och blef af honom äfven trodd.
Detsamma står att läsa i många samtida eller kort derefter utkomna skildringar; men många funnos dock, som ansågo allt detta såsom en mellan honom och patrioternes anförare öfverenskommen plan, hvarigenom Infanten skulle synas blifva tvungen till hvad han sjelf gerna önskade.
I fall allt detta och hvad sedermera hände verkligen var en följd af hemliga ränker å dennes sida, så påskyndades fullbordandet af hans yttersta önskningar genom ett beslut af de portugisiske Cortes, som ovilkorligt befallte Infanten genast återresa, förklarade hans alla föregående åtgärder för ogilltiga, upphäfde alla högre myndigheter och inmante alla ministrar i häkte, som afstyrkt prinsens afresa.
Då upphof sig ett allmänt rop om landets politiska oberoende; alla partier syntes hafva glömt sin tvedrägt; i Pernambuco utropades Dom Pedro först till Regent, och detta föredöme följdes snart af hela landet, hvars enthusiasm för honom återigen med dubbel styrka upplifvades.
Kort derefter utgaf Prinsen-Regenten ett manifest, hvaruti Brasilien förklarade sig för ett eget sjelfständigt rike.
Det berusade folket uppreste sig för att erbjuda honom kejsar-kronan, och Stadsrådet i Rio frambar i nationens namn till honom denna önskan.
Under det att dessa händelser, hvilka vi endast flygtigt antydt, tilldrogo sig, hade Agostinho återsett sin vackra dansarinna på festen i Rosario.
Den fägring, som man då beundrade i dess knoppning, hade nu hos den trettonåriga flickan utvecklat sig till en fullare blomstring.
Vid deras första möte var Villaflor sjelf ännu för ung, för att åse henne med stort andra känslor, än dem, hvarmed man åskådar en vacker, doftande blomma.
Nu mera gjorde den mera mognade Clementina på ynglingen ett helt annat intryck.
Han sjelf hade äfven utvecklat sig till sin fördel: den förut framfusiga barnsliga trotsigheten hade afslipats genom tiden och umgänget på hofvet, utan att derigenom den eld och djerfhet, som var honom egen, ändock led någon minskning.
I Dom Ignazios hus blomstrade ännu en annan ros.
Det var Donna Elvira, som nu återkommit från sin pension.
Hennes återseende gjorde på Dom Pedro samma intryck som Clementinas på Agostinho.
Från denna dag besökte han ganska ofta den gamle Patriotens hus, som icke märkte att dessa besök mindre gällde honom sjelf än hans vackra systerdotter.
Emedan
Villaflor var anstäld vid hofvet och Regentens gunstling, hade han ofta tillfälle att dit följa sin herre, och således, att ofta råka Clementina, som han, i följe af den af Dom
Miguel anställda förlofningen, vågade kalla sin unga brud.
Verkan af dessa samtal var den, att Villaflor en morgon infann sig hos
Dom Ignazio, och utan många omsvep och såsom en sak, hvarvid han icke väntade många betänkligheter, utbad sig hans dotters hand.
Gubbens ansigte mulnade: han gaf ett undvikande svar, och, då friaren blef mera enträgen, uppsköt han svaret, till dess han fick förvissa sig om sin dotters böjelse.
Det var dock icke derom, hvarom han ville förvissa sig, ty sin dotters böjelse för den unga officeraren var honom redan ingen hemlighet; det var alltså icke Clementina, utan hennes bröder han ville rådfråga.
Desse upptogo anbudet med harm och förakt: de hatade redan då Oliveira, för hans, enligt deras mening, förderfliga inflytande på Regenten; de hyste ovilja emot
Villaflor, såsom hans slägting och såsom till börd och tänkesätt Lusitano; de befarade dessutom att denna förbindelse med en Portugis skulle minska deras popularitet och göra dem misstänkte hos patrioterne.
De besvuro således sin fader, att afslå detta anbud, och Bonifacio erböd sig att derom underrätta den stolta friaren.
Den gamle Andrada suckade, ty han kände huru djupt det skulle smärta hans dotter; men han älskade ännu mera sina söner, sin slägts inflytelse, och sitt fädernesland, hvilket han genom dem ville förlyckliga.
Han försökte väl några invändningar, men dessa strandade alldeles emot sönernas beslutsamhet och deras fasta förklaring att i sådant fall öfvergifva statsrodret.
Den gamle måste gifva efter: och detta beslut antog således i hans ögon färgen af en uppoffring åt fäderneslandet, åt enigheten mellan familjen, så nödvändig att bibehålla under dessa stormens och tvedrägtens tider.
Följande morgon inträdde Bonifacio i Villaflors rum, och tillkännagaf, med kall höflighet, detta fadrens beslut.
Ynglingen blef mållös af bestörtning, smärta och förödmjukad stolthet.
han något hämtat sig, efterforskade han orsakerna.
– Min fader har icke befallt mig meddela sådana, förmodande sig i denna enskilda angelägenhet icke vara någon redo skyldig, svarade Dom Bonifacio och lemnade, med en afmätt bugning, rummet, innan den öfverraskade friaren ännu rigtigt hunnit återkomma till sig sjelf.
Det var nu den 12 October 1822.
Vi förmoda att ingen läsare är så okunnig, att han icke känner hvilken betydelse denna dag äger i Brasiliens historia: denna dag, Dom Pedros födelsedag, var bestämd till hans utropande som Kejsare, och derigenom till hela landets pånyttfödelse.
Emellan det egentliga Rio och den nya, på den tiden nästan ännu blott tillämnade staden ligger en stor plats, kallad Campo de Santa Anna.
I hänseende till storleken var detta torg visserligen värdigt att blifva centralplatsen i det nya ofantliga kejsarriket, ty det är icke mindre än 286 brazas långt och 155 bredt: men i hänseende till sina byggnader svarade det fullkomligt till den ännu halfvilda, ofärdiga statens beskaffenhet, ty man såg vid dess ofantliga sidor på glesa afstånd blott några hus, af hvilka de flesta ännu stodo under byggnad.
Det hela gaf således anblicken af ödslighet: det var en tom, sandig ödemark, midt i en stor, lysande hufvudstad.
Annorlunda var dock dess utseende denna högtidliga dag.
Der var det, som hyllningen skulle anställas, der var det, som den praktfulla kejsarthronen stod upprest; detta var den medelpunkt, dit alla de otaliga folkströmmar, som hvimlade på Ruas de Alecrim, da Alfandega, do Sabᾶo, de San Pedro och andra större och mindre gator, nu i täta vågor rigtade sitt lopp.
Det skådespel, som der snart skulle begynna, är för högt för vår pensel, och fordrar rikare och präktigare färger än som stå oss till buds.
Vi måste alltså afstå från teckningen af denna stolta tafla och smyga oss i stället blygsamt in i ett sällskap, som hade intagit en fördelaktig plats på en byggnadsställning, och lyssna till dess samtal.
För att dömma af deras klädsel, tycktes dessa menniskor icke tillhöra någon af de högre samhällsclasserna, men just icke heller de sämsta.
En Qvinna.
Ändtligen ha vi då en ordentlig fest, hvaraf vi icke sett tecken till, alltsedan vår gode konung öfvergaf oss!
Ah! o bom bonacheirᾶo 5!
Dock bättre som bättre skett.
Nu lära vi väl då engång slippa hugg och slag och bajonettstyng, som annars vankats så ömnigt på dessa sista tiderna, ty jag kan icke tro, att detta kan höra till dagens lustbarhet.
– En gosse.
Men jag kan icke säga, att detta just varit så otrefligt: vid dessa tumulter går det helt lustigt till och är inte farligt, om man bara håller sig på afstånd och då och då kastar sin sten.
Jag undrar dock. om här skall vankas kröningspengar, som gamla Pecho påstår.
I det fallet hoppar jag ner, säger jag mamma.
– Fadren.
Pojke, det är ju bara hyllning ännu; kröningen sker sedermera.
– Gossen.
Hvad det är roligt ändå, att ha en Kejsare; då är det alltid något att se och få.
Corpo de Christo!
Se, pappa, se bara, hvad det är för trängsel der nere; hvad de armbågas!
Hvad detta torg, som jag annars alltid ansett för så ofantligt, i sjelfva verket ändå är litet.
– En yngre man.
Men är det rigtigt sannt, fader Antonio, att hela Brasilien hädanefter skall bli ett Kanaan?
Så säger hela verlden, men hur skall det egentligen gå till?
Genom constitutionen, min vän.
– Dottren.
Alla menniskor bära nu det namnet på tungan, men ingen vet dock riktigt hvad det är.
Är det intet sannt, pappa, at A Constituciᾶo är en rigtigt lefvande person; det skall ju vara drottningen af rika Arabien, som kommer hit och gifter sig med Kejsarn och utdelar bland oss sina öfverflödiga skatter.
Hvar medborgare lär få 1000 crusader, och hvarje flicka en half skäppa juveler.
Hon lär också ha med sig stora skeppslaster med myrrha, rökelse och balsam, men med sådant hade hon inte bordt göra besvär, den goda damen!
Sådant kram fråga vi inte efter.
– Modren.
Du tar mycket miste, min dotter.
Drottningen af Saba eller Rika Arabien är död för många tusen år sedan – och A Constituciᾶo har intet alls att göra med Bibeln, som du väl kan höra af namnet.
En dame är det visserligen, men en helt annan än du hört; det är dottern af sjelfva Kejsarn i China, som rymt, för det att fadren velat tvinga henne att gifta sig med Gram Caõ, stora Hundturken, som hon icke kan tåla.
Hellre tar hon vår kejsare: han är väl just ej så vacker, men han har åtminstone icke något hundhufvud.
Hon är hedning än, och derför, begriper du, är väl Fradre Ambrosio så ond på henne: men hon låter väl omvända sig af sin man, tänker jag, sedan hon kommit i ett christligt land.
Sådana tokerier!
Hvem har inbillat er allt detta?
Dom Pedro är ju redan gift och god katholik dessutom, så vidt jag vet.
Tror ni, att presterne skulle tillåta honom ett dubbelt giftermål?
Kära Benedicta, du är inte en smula klokare än Bella.
Hur kan ni sätta tro till sådana fabler?
Ni hade ju långt för detta kunnat fråga mig?
– Dottern.
Nå, så säg, goda pappa, så säg oss då, hvad hon är för en dame?
Hon är ingen dame, ingen lefvande person, utan helt simpelt en maschin!
En maschin!
Och deröfver skulle man göra så mycket väsende?
Ja, Bella, men en maschin, som gör guld, en centner i minuten.
Den är uppfunnen i England, och det är den, som har gjort folket der så rika, så mäktiga och så sturska.
Också ha de så mycket guld, att gatorna i deras hufvudstad skola vara belaggda med tjocka quaderskifvor af guld, ehuru det annars skall vara ett rätt bedröfligt land.
I flera hundra år hafva de der hållit denna inrättning hemlig, men i sednare tider lärer den först blifvit utfunderad af Fransoserne, och sedan eftergjord i Spanien och Portugal.
Nu har ett annat exemplar af denna maschin kommit hit från Lisabon, med senhor Antonio Carlos Andrada, han, som talade så dugtigt för vårt lands rättigheter inför de galna Cortes och slog näfven i bordet midt för presidenten, så att hela protokollet öfversköljdes af bläck; väl blef han derföre insatt, men har nu rymt hitöfver.
– Sonen.
Skönt, pappa, hur ser den ut, den der maschinen?
Få vi se den nu, skall den göra prof i dag?
Icke det jag tror.
Det skall först ske när Assemblea geral kommit tillhopa, i begge kamrarnes närvaro.
Ännu står den hos senhor Andrada, och tillhör egentligen honom.
Nu begripen J, hvarföre denna slägt är så rik, och kan stata så mycket, och hvarföre Dom Pedro och alla andra fjäsa och krusa så mycket för det herrskapet.
– En bättre man.
Fabler, fabler, fader Antonio, idel torres de vento 6.
Men ni är ändå något när på trafven. A Constituciᾱo är detsamma som a carta: det är helt simpelt ett ark papper, men af engelsk patent, och innehåller talismaner och magiska tecken, jag vet icke hvilka; säkert är likväl att hela verlden derigenom blir lycklig.
Orimligt, orimligt.
Tycker ni, senhor, att Dom Pedro, som är bom christiano, skulle befatta sig med slika signerier, och hämta dem från kättare! – (Lång Paus.)
– Modren, Bom Jesu! Hvad här är hett!
Vår Kejsare kunde dock mera skynda sig och icke låta sina undersåtare så stekas i solbaddan.
Men hör, nu ringa redan klockorna.
Nu kommer snart tåget!
Ah! här ha vi redan början:
Se der rider lifvakten, kan jag tänka.
Så präktigt, så vackert!
Hvem är den unga, vackra, olivebruna officeraren, som rider oss närmast, nästan sist bland lifvakten?
Kära Bella, känner du då inte Capitaõ Villaflor, som skall vara den vackraste man i hela Brasilien?
Han är född Lusitano, och derföre är han så stursk: i dag känner jag dock inte igen honom: han tycks verkligen se bra nedslagen ut.
Kanske begriper han, att han och alla de andra blyfötterna 7 snart måste komma att dansa ur landet.
Stursk?
Ja, mot sina likar, men icke mot sina underhafvande.
Så säger cousin Pacheco, som tjenar under honom, och håller mycket af honom, så blyfot han är.
– Men, hvem kommer efter dessa?
Våra Deputerade!
Hvilka många besynnerliga drägter, och hvilka figurer till, – en del af dem nemligen.
Men, pappa, hvilka äro dessa sex ståtliga herrar i de långa purpurröda mantlarna?
Det är våra Ministrar.
De två, som gå främst, äro bröderna Andrada, Bonifacio och Martino.
Gud välsigne dem!
Men litet mindre stolta kunde de ändå se ut.
Man kunde rigtigt ta dem för Castilianer.
Men hvar är gubben sjelf och hans tredje son?
Der, sist bland de deputerade!
Dom Ignazio går bredvid sin son, Dom Antonio Carlos.
Gubben ser rigtigt hederlig ut: men denna Antonio Carlos – gubevars: han ser ut, som han skulle vilja äta oss opp allesammans!
Tem o diabo no corpo 8.
Men ändock skall han vara den starkaste patrioten: man kallar honom Brasilianska frihetens sköld.
Må vara; men han ser mig ut som en haj.
Vi få akta oss.
Bara det inte går med den der frihetshjelten och oss, som det heter i ordspråket: os peixes maiores comem os menores 9.
Men hör nu, hvilket ändlöst hurrande, hela gatan uppföre!
Nu kommer väl kejsarn?
Gapa nu inte, pojke, utan hjelp till att hurra!
Hals plär väl inte annars fattas dig.
Hvilken ståtlig häst! det är väl en äkta Andalusier, pappa?
Honom ville jag ändå helst rå om af allt, hellre än sjelfva Andradas guldmaschin och sjelfva kejsarkronan!
Hvad han ser nådig ut, hvad han helsar och småler mildt!
– Hvad kejsarn ändå ser bra mycket hyggligare ut, än alla våra patrioter! – Sonen.
Tacka honom hin för det.
När jag blir kejsare, lofvar jag mamma att skicka mig lika belefvadt, och se ändå bättre ut.
Ja, det är i sjelfva verket skada på hela denna tillställning, att precist hufvudpersonen skall vara så ful.
Jag tycker som många andra, att denna krona skulle klädt Dom Miguel bättre.
Dom Pedro rider ändå inte illa.
Men är det sannt, pappa, att han kör sex hästar ensam?
Och skrifver de allra vackraste francezes och valtzar, och de allra små nättaste seguedillas.
Ack, hvad vi komma att bli lyckliga under honom!
– En äldre man.
Lappri, flicka; han har skrifvit en patriotisk hymn, som vi straxt efter hyllningen få höra.
Det kan vara något att tala om.
Ah, se der kommer också kejsarinnan i den stora förgylda sexspända vagnen!
Kors, hur god, hur mild hon ser ut!
Nu småler hon och ser på sin lilla dotter, som ser oändligt söt ut.
Jag skulle rigtigt vilja kyssa det vackra barnet.
Märk, Bella, hur anständigt, hur snällt och hyggligt den lilla Maria da Gloria sitter vid sin moders sida!
Du kunde rätt ta henne till mönster, fast du är så många år äldre.
Men nu äro de framme.
Hans Kejserliga Maj:t stiger redan upp på thronen.
Bli inte rädd för skotten, Bella! – Skada bara att den gode Dom Joᾶo och drottningen inte äro här!
Hvad de skulle glädjas på sin sons ärodag! – Fadren.
Hon glädjas!
Vackert glädjas!
Kunde dessa skott höras ända till slottet Quelus, så tror jag, att det skulle vara så godt som en kula i hennes hjerta.
Det tilltagande kanondundret afbröt fortsättningen af detta samtal; och vi låta förlåten falla öfver hela denna högtidliga dag, med all dess ståt, och allt det hänryckta, svindlande folkets jubel, som varade ända till den sista lampan slocknade i den festligt illuminerade staden.
Några dagar derefter, då Villaflor i Oliveiras sällskap var ensam med Kejsarn, blef den sednare varse den djupa bedröfvelse, som alltför märkbart var tecknad i ynglingens ansigte.
Dom Pedro, som var vid ett förträffligt lynne, frågade honom leende:
Du ser sur ut, som en af våra patrioter, och rigtigt desperat som en Exaltado.
För närvarande är du, tror jag, den enda malcontenta i detta stora rike.
Hvad fattas dig, min son?
Har du varit i något slags gräl?
Har du slitit ondt som ”blyfot”?
Eller har kanske lilla Clementina sett vänligt på någon annan?
Villaflor försökte att bortleda frågan, men snärjde sig.
Kejsarn skrattade.
Filisberto, jag befaller dig, förklara mig huru det står till med gossen!
Oliveira berättade händelsen, och underlät icke, att, fastän icke betydligt afvikande från sanningen, framställa den på ett för famillen Andrada mindre fördelaktigt sätt.
Den dervid åsyftade verkan förfelades också icke.
Ett afslag åt dig? ropade Kejsarn!
Åt visconde
Villaflor, som dock är vida äldre och förnämare till börd, och icke fattig till.
Hvad vill då denna högmodiga slägt?
Försmår man dig, för det att du är Lusitano?
Eller måste du lida för det att du är mig trogen och gynnas af mig?
Jag sjelf känner mig kränkt af detta hånfulla afslag.
Men misströsta icke, min gosse, detta skall göras om.
Villaflor teg, och på hans ansigte uttryckte sig intet hopp.
Dessutom förekom honom den erbudna kejserliga bemedlingen nog motbjudande för hans stolthet.
– Dom Pedro fortfor:
Du misströstar, du vågar tvifla, Agostinho?
Jag har ju sagt dig, att din kejsare sjelf skall tala för dig, och kan du då tveka, så högt dessa herrar än bära sina hufvuden?
Jag är dessutom nyfiken att känna dem på pulsen, mig lyster veta hur högt de vilja flyga.
I denna qväll hade jag i alla fall ämnat mig till den gamle Andrada.
Infinn dig kl. 10 i mitt palats!
Men gå nu, min son, jag har åtskilligt att tala med Oliveira om, som icke behöfver din närvaro.
Aftonen förflöt.
Villaflor försummade icke den anvisade tiden.
Men Kejsaren hade ännu icke återkommit, och ännu inemot en timme måste den afvisade friaren tillbringa i den pinsammaste ovisshet.
Vid inträdet i samlingsrummet gaf Kejsaren honom en vink att följa sig.
Villaflor sökte under vägen att läsa utgången i sin herres ansigte, men detta var, när ingen häftigare lidelse stormade i hans inre, ett ogenomträngligt glas, på hvilket man vanligen blott skönjde en kall liknöjdhet.
Vid inträdet i kabinettet, antog dock detta ansigte ett varmare uttryck, utan att dock Villaflor deruti kunde läsa hvarken lycka eller olycka.
Han stod stum, blicken stel och fästad vid jorden; men hans kropp, som skalf, antydde att våldsamma stormar föregingo i hans inre.
Dom Pedro, som tycktes road att småpina sin gunstling, låtsade icke märka detta, utan tilltalade honom:
Du frågar inte, Agostinho?
Du ser helt kall och liknöjd ut, som en marmorbild.
Hade jag vetat att partiet låge dig så litet om hjertat, så skulle jag sparat mig den mödan.
Nådigste herre, började Villaflor, jag vågar icke tro ... har det verkligen kunnat lyckas, att ....
Begriper du, gosse, att denna tviflande fråga innebär en förolämpning emot din herre?
Kort och godt: din sak står på goda fötter!
Villaflor, sanslös af förtjusning, var nära att kasta sig i Kejsarns armar, men, besinnande sig, böjde han ett knä och kysste hans hand.
Nå, ändtligen märker jag att det är en smula lusitanisk eld i dina ådror.
I förtroende vill jag säga dig, att detta värf kostat mig någon möda: dock ej just i afseende på gubben sjelf, ty han är både klokare och medgörligare än sönerne, hvilkas föreställningar han tyckes frukta.
Lyckligtvis voro dock desse icke der.
Jag har börjat märka, att min hederliga Ignazio icke så litet står under sina herrar söners toffel, och detta löfte torde väl kosta honom en dugtig sparlakanslexa.
Men saken är nu afgjord, och förlofningen sker i morgon, så vida min unge vän, senhor Villaflor, ingenting
har deremot.
Jag sjelf blir närvarande, ty det skall roa mig att se hvad miner dina tre älskvärda svågrar göra.
Villaflor utgjöt sig i en ström af tacksägelser.
Låt det vara godt, min son!
Ett litet villkor är likväl fästadt vid denna förlofning, hvilket jag å dina vägnar ratificerat.
Den lilla fästmön är, som du väl begriper, ännu mycket för ung att blifva brud, och Dom Ignazio har förbehållit sig, att inom tre år ingen fråga om den saken skall väckas.
Du torde finna det helt naturligt!
Också skall, af politiska skäl, förlofningen ännu tills vidare hållas hemlig och dina besök bli sparsamma.
Boa noute 10, Agostinho!
Redan af detta samtal torde läsaren hafva inhämtat, att familjen Andrada icke stod särdeles högt i Dom Pedros tycke.
Men han behöfde dem, i anseende till deras folkgunst, deras anseende, deras insigter.
De voro den egentliga driffjädern i de mångfaldiga reformer, hvarigenom landet skulle omskapas.
Dessa voro nu också i full gång.
Man införde skolor, upprättade akademier, byggde hospitaler, barnhus, upphäfde dagsverksskyldigheter, servituter och mångfaldiga andra missbruk.
Men i sistnämde hänseende stötte kejsarn och hans ministrar emot åtskilliga vanor och interessen: särdeles blef missnöjet stort, när man indrog en del af de mindre klostren, och kringskar presterskapets privilegier och inkomster.
Å andra sidan tyckte de
Radikale med allt detta ännu var mycket förlitet gjordt; de ville införa den nordamerikanska chartan, då deremot ministrarne höllo sig till den engelska författningen och sökte att skydda de nödvändigaste af thronens prerogativer.
När motståndet blef alltför häftigt, lät
Senaten häkta åtskilliga af de mest pockande demokraterna.
De fängslades vänner, i förening med ministrarnes afundsmän, klubbarne och de hemliga sällskaperna, som voro radikalismens egentliga verkstäder, uppretade folket, som hade väntat underverk af den nya styrelsen men nu tyckte att dess egen ställning i det hela var alldeles densamma.
Man kunde således alldeles inte inse att det nya, som skett, för massan vore någon förbättring, men deremot tyckte den, att hufvudmännen för denna sakernas nya ordning växt andra öfver hufvudet och förrådde folkets sak.
Störst var oviljan emot bröderne Andrada, såsom de mäktigaste, och då desse, efter åtskilliga försök att kämpa mot opinionen, icke sågo sig kunna undvika stormen, begärde de sitt afsked.
Alla tycktes nu vara belåtne.
Men inom kort hade åter folkgunstens vind vändt sig om med en hastighet, som vi icke skulle våga framställa för läsaren, om icke allt detta af historien vore noggrannt upptecknadt, ehuru de hemliga driffjädrarne stundom äro gömda.
Då kejsaren, fem dagar derefter, visade sig på Rocio-torget, eller, som det nu kallades, Constitutions-torget, blef han emottagen med uppenbara tecken till missnöje och ett allmänt rop af: Andrada, Andrada!
I ögonblicket begaf han sig till Martino Francescos landtgård, tog honom i sin vagn, och reste åter till staden.