Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han anade ännu icke, huru hans dotter, Hermione, huru äfven hon, hans stolthet, glädje och enda förtroliga vän, utstod inre strider, för att icke bortföras af denna osynliga magt, till hvars bekämpande han hade egnat sitt lifs verksamhet.
Det var hon, som i de mörka ögonblicken jagade molnen från hans panna och göt olja på hans hopp.
Skulle äfven hon en dag öfvergifva honom?
Han anade icke, att Filippos lefde, att Filippos var kristen prest, uppfostrad i och genomträngd af de grundsatser, som filosofen föraktade: den blinda trons och den blinda lydnadens, och att denne son, hvars minne han nästan afgudade, bar afsky för sin okände fader.
Han anade lika litet, att Karmides, för hvilken han nu åter öppnat sin faderliga famn, och hvars förändrade lefnadssätt beredt honom den enda oblandade glädjen han på länge erfarit – att Karmides var döpt och genom denna handling med oupplösliga band förenad med den kristna kyrkan.
En numera obetydlig man, som om dagen släpade sten till Afrodites tempel och om aftonen hvilade sig i en usel koja på Skambonide, samlade så småningom hans ödes trådar i sin hand.
Detta anade han minst af allt.
Karmides och Rakel.
En afton emot skymningen satt Karmides, samtalande med prokonsuln Annæus Domitius, i aulan till sitt hus.
– Och nu till slut, sade prokonsuln, – några ord om våra gemensamma vänner.
Jag har förlorat flera af dessa älskvärda och glada personer ur sigte, sedan jag lemnade Athen och återvände till mitt Korinthos.
Således min vän, huru befinna sig ... hvem skall jag gifva främsta rummet?
– Olympiodoros?
– Bah, Olympiodoros!
Låtom oss icke tala om honom.
Han är alldeles oförbätterlig ...
– Ja, han fortsätter att dikta dåliga epigrammer ...
– Och fortsätter med sitt vilda lefnadssätt, sade Annæus Domitius; – jag vet det.
Jag träffade honom ännu i dag.
Han är, som jag säger, oförbätterlig.
Tänk blott, han har nu hopskrifvit en ny nidvisa emot den stackars Zeus.
Hvilken gudlöshet!
Han uppläste henne för mig.
Jag kunde icke annat än ogilla henne och varna författaren.
Jag föll i snaran, ty köttet är svagt, min Karmides.
Jag fann, tyvärr försent, att vaktelfäktningen endast var förspelet till en ungkarlstillställning af det der slaget, som du vet, att jag afskyr.
Jag gick från denna tillställning hit.
Jag behöfver icke säga dig, huru det tillgick, ej heller hvilka som utgjorde sällskapets kärna ...
Olympiodoros, Palladios, Athenagoras och de der öfrige outtröttlige veteranerna, nöjets argyraspider, kring hvilka jag till min förtviflan såg att ett yngre slägte af förhoppningsfulla eller förhoppningslösa Epikuréer bildat sig.
Man klagade, att du, liksom jag, har svikit vårt gamla fälttecken; men man var rättvis nog att medgifva, det du hade talande skäl för ett sådant förräderi.
Trefaldt lycklige Karmides, som en dag skulle hemföra den rika Hermione såsom brud!
Men på tal om brudar, min vän, kan du gissa hvar Praxinoa befinner sig?
– Nej, jag har aldrig brytt min hjerna med att efterforska det.
– Som du vet, blef hon genom Krysanteus utvisad från Athen.
Huru förvånad blef jag icke, när jag för några dagar sedan, vid ett besök i Afrodites ryktbara tempel uti vårt
Korinthos, upptäckte henne bland prestinnorna derstädes!
Hon är ännu ganska retande ... naturligtvis icke för mig, som är en trogen äkta man och fått blicken öppen för det oförgängliga ... men jag känner af erfarenheten, att gammalt villebråd har ett visst företräde framför det färska.
Och på tal om gammalt villebråd ... hvar hafva vi den stackars Myro?
Äfven hon synes försvunnen från skådeplatsen.
Men hvart taga de vägen?
– Hvilken oskuldsfull obekantskap med verlden du ådagalägger, sade Karmides.
– Min gode prokonsul, du påminner mig om vargen, som omvände sig och blef ärlig, sedan han förlorat sina tänder.
Myro har gått sina medsystrars af ödet utstakade bana, men endast något hastigare än de.
En sjukdom röfvade hennes behag.
Olympiodoros, som företrädesvis var hennes vän, upplyste henne en dag, att hon var ful och ingaf honom äckel.
Hon aflägsnade sig då, hvarthän det vet jag icke.
Hon finnes icke mer på de solbelysta höjderna.
Måhända dväljes hon någonstädes i det mörka djupet.
Huru befinner sig din sköna maka Eusebia?
– Förträffligt, sålänge jag tillåter henne att vistas här i Athen.
Hon är tyvärr ohjelpligt fången i Kristianernas villfarelser och skulle dö, om hon icke en gång i veckan finge höra den skurken Petros’ straffpredikningar.
Jag har icke velat hindra henne att efter behag tillfredsställa denna sin nyck.
Det är min plikt att göra allt för hennes lycka.
– Du handlar klokt derutinnan.
Den fromma Eusebia kan blifva en mägtig förespråkerska för affällingen Annæus, om ödet skulle foga, att en kristen kejsare ...
– Tyst, min vän!
Inga högförrädiska, förskräckliga förutsättningar!
– Och på hennes förböner torde det vara möjligt, att prefekturen öfver Egypten, som Julianus lofvat dig, icke ginge dig ur händerna ...
– Din politiska djupsinnighet är stor, men strö ej så visa ord för vindarne!
Ser du, min vän, att jag har magrat?
– Nej, vid Zeus, det är mig alldeles omöjligt att upptäcka.
– Eller kanske rättare, jag har icke vidare utvecklat mina former.
Och kan du gissa af hvilken orsak?
För att bibehålla den rörlighet, som fordras för en krigare.
De unna mig ingen nattro.
Jag måste, äfven jag, förvärfva lagerkransar och murkronor.
– Jag önskar dig lycka till din afsigts fullbordan.
Må du blifva lyckligare än Augustus och dygdigare än Trajanus!
När ämnar du begifva dig till lägret?
– Ack, vid Herakles, det torde ännu dröja ett år.
Kriget mot Perserna behagar mig icke.
Jag föredrager de frankiske och allemanniske barbarerna, och hoppas till gudarne, att de ånyo skola börja röra sig.
Medan jag tillbringar mina dagar i det fredliga Akaja, hotar Pylades, min klient och skyddsling, att vexa mig öfver hufvudet.
Han har blifvit illustris och clarissimus, likasom jag, och kommenderar nu en afdelning af kejsarens rytteri.
En vacker dag skall denna uppkomling se sin välgörare öfver axlarne, såvida jag icke skjuter i höjden lika fort som han sjelf.
Det är tid att börja vexa, fortfor prokonsuln och förde handen öfver sin kala hjessa.
–Man skördar ingen ära i fredens värf.
Man förbises och glömmes, när man egnar sig åt en så simpel sak som provinsen Akajas förkofran och utveckling.
Sjelfva gudarne, för hvilka jag uppoffrat så mycket ...
– Till exempel din katekumeniska öfvertygelse ...
– Och dina theologiska studier ...
– Och hvad som är ännu mer: hekatomber af de fetaste slagtoxar ... du har näst kejsaren och Krysanteus varit den frikostigaste offraren i romerska riket ...
– Alldeles, alldeles, och likväl förgäta mig desse otacksamme gudar!
De hafva utverkat mig ett handbref från kejsaren, visserligen mycket smickrande för min fåfänga ... men ... nog af, jag vill ha krig och skörda lagrar.
Du behöfver kriget.
Freden kastar inga kejsarmantlar på vägen.
Hvad är prefekturen öfver Egypten mot imperatorns purpur?
Det är legionerna, som i våra dagar utgöra både senaten och folket.
– Du är rik, min Annæus ...
– Åh, icke öfver höfvan ...
– Och frikostig ...
– Du smickrar mig.
– Nej, vid Zeus, jag menar att du är frikostig, der frikostigheten understödjer dina afsigter.
Rikedom och frikostighet äro egenskaper, som alltid eröfra soldatens hjerta och nu hafva desto större utsigt att göra det, som Julianus ingalunda bortskämt sina härar med öfverdrifna skänker.
Låtom oss fortgå i uppräknandet af dina förträffliga egenskaper.
Du har ett vinnande sätt att vara, en egen förmåga att göra dig omtyckt af hopen ...
– Godt. Än vidare?
– Du är dygdig med de dygdige, fräck med de fräcke, patricisk bland patricier och plebejisk bland plebejer ...
– Karmides, du öfverdrifver mina förtjenster, sade prokonsuln blygsamt.
– Nej, nej, jag öfverdrifver icke.
Du är homousian och homoiusian efter omständigheterna, du erkänner många gudar, en enda gud eller ingen, allteftersom förhållandena bjuda ...
– Karmides, du strör rosor för mina fötter ...
– Du är skarpsinnig, förutseende, förslagen, verldserfaren, listig, verksam, outtröttlig, lugn och kallblodig ...
– Håll, jag dignar under bördan af så många egenskaper, min vän.
Öka dem icke, jag besvärjer dig!
Lägg icke sten på börda, Karmides!
– Jag tror till och med, att du är tapper och har fältherreförmåga.
– Härutinnan öfverensstämmer min öfvertygelse med din.
– Nåväl, hvad fattas dig då, min Annæus, för att en gång vara egare öfver din Karmides’ och alla öfriga romerska medborgares hufvuden?
– Att du, en patricier och Senecas ättelägg, med gammalt romerskt blod i dina ådror, bör kunna vinna samma lycka, som kommit söner af illyriska bönder och arabiska röfvare till del.
– Karmides, du talar i gåtor.
– Jag förutser möjligheten, att diademet skall pryda dina lockar.
– Mina lockar?
Elake vän!
Mina lockar äro offrade på statens och en gagnlös theologis altaren.
Mitt hufvud är kalt som Julius Cæsars.
– Nåväl, gör som han.
Diademet är eftersträfvansvärdt, om ej för annat, så emedan det döljer en skallig hjessa.
– Jag börjar förstå dig och måste varna dig.
Ditt tungomål närmar sig högförrädarens.
Julianus, min vän, är yngre än jag.
– Perserna äro goda skyttar och Kristianerna vana giftblandare.
Det kringlöper spådomar, som icke lofva kejsaren lång regering.
– Styr din tunga!
Om du fortfar med detta gudlösa tal, måste jag bryta upp och försaka den enkla supé, hvarpå jag gjorde räkning, för att i afton njuta ditt angenäma sällskap.
Skymningen är inne, och jag återvänder först i morgon till Korinthos.
Jag har dessutom till dig ett särskildt ärende, som jag icke får förgäta.
Du känner min svaghet för min Eusebia.
Eusebia har bland andra nycker äfven den att vilja omgifva sig med vackra ansigten.
Hon har sett din unge Alexander och uppmanat mig att köpa honom.
Hvad är ditt pris?
– Jag säljer honom icke.
– Bah, du säger det endast, för att göra mig mer angelägen.
Vi skola till dess uppskjuta underhandlingen om saken.
Du har förmodligen afsagt dig spelets nöjen?
– Jag kunde vänta detta af Krysanteus’ blifvande svärson och Hermiones trolofvade.
Vi skulle annars rafflat om slafven.
Märkvärdiga öde!
Hvad vi begge inom kort tid blifvit förvandlade!
Vi äro nu stadgade och sedliga menniskor.
Mig sjelf tillräknar jag detta ingalunda såsom förtjenst, ty jag är fyratio år och derutöfver ... min mognadsperiod är inne.
Jag anmärker det blott såsom ett förvånande bevis på tvenne enskilda menniskors förmåga att omskapa verlden och ingjuta den en bättre anda.
Sådan kejsaren är, sådant blir hans folk.
Och hvilken trogen väktare kejsaren eger i Krysanteus!
Han sätter oss i skola och vakar med riset i handen öfver vårt uppförande.
Den ädle Krysanteus, jag kan icke nog berömma honom.
Tanken på honom har alldeles förqväft min sinnliga natur.
Jag studerar nu min Platon på fristunderna mellan embetsbestyren, och våndas mycket, för att blifva delaktig af den gudomliga extasen.
Du kan gerna framkasta en antydan härom till Krysanteus, när du nästa gång träffar honom.
Jag vill, att han skall känna sin prokonsul af Akaja i botten.
Huru är det?
Brefvexlar Krysanteus lika flitigt, i trots af vapenbrak och marscher, med kejsaren?
– Ja, min vän.
Medan samtalet fortgick i denna ton, anmälde Alexander, att supeen var färdig.
Denna var af en så rörande enkelhet, att prokonsuln misstänkte, det Karmides ville skämta med den stränghet i lefnadssätt, som prokonsuln nu hycklade.
Domitius höll emellertid god mine, förrättade med from uppsyn den öfliga libationen åt vinguden, talade om nyttan att i tid vänja sig vid fältlifvets besvärligheter och beslöt inom sig sjelf att inbjuda Karmides till Korinth, för att der uppvakta honom med en supé af samma asketiska slag.
Efter supéens slut lemnade Annæus Domitius sin vän Karmides och begaf sig såsom en ordentlig äkta man till sin Eusebia, för att supera för andra gången i sällskap med henne.
Kort efter att prokonsuln hade aflägsnat sig, iklädde sig Karmides sin mantel och lemnade sitt hus.
Qvällhimmelen var stjernklar, utom i vester, der en svart molnslöja hängde öfver synranden.
Karmides vandrade ett stycke nedåt Piræiska gatan och derefter genom en af de i „Långa Murarne“, anbragta porthvalfven till ett ensligt, af bäcken Ilissos vattnadt och af åldriga träd beskuggadt fält.
– Jag kommer något sent till mötesplatsen, tänkte han, – men jag betviflar icke, att jag ännu skall finna henne på det betecknade stället.
Desto bättre.
Det skall förkorta mötet.
O J gudar, gifven detta en lycklig utgång för både mig och henne!
Med denna bön styrde han kosan till en grupp af pilar, som vexte vid bäckens rand.
Här stannade han och såg sig omkring.
– Skulle hon hafva aflägsnat sig? tänkte han, då han ingenting såg och allt var tyst omkring honom.
– Har hon blifvit sårad af mitt dröjsmål eller förskräckt för mörkret och ensligheten?
Desto bättre!
Men nej, jag får icke låta behaga mig, att det nödvändiga uppskjutes, hur oangenämt det än må vara.
Är hon nu borta, så måste jag i morgon söka ett annat tillfälle till förklaring.
Hvad som skall ske, bör ske snart.
Hon underhåller en oupphörlig oro i min själ.
Detta tillstånd måste brytas.
I nästa ögonblick hörde han ett prasslande i sitt grannskap, och upptäckte en gestalt i skuggan af pilträden.
Det var Rakel.
Karmides kände, då han fattade Rakels hand, att hon darrade.
– Har du väntat mig länge? frågade han.
– Jag vet icke, svarade Rakel, – men det är väl, att det är du.
Jag satt i mina tankar, då jag såg din gestalt.
Jag tyckte i mörkret, att det var min fader.
– Du fryser, Rakel, sade Karmides.
– Jag känner, att du darrar.
– Nej, behåll din mantel och låt mig frysa! känn här, hvad det är som du kallar köld!
– Rakel, du är sjuk, sade Karmides.
– Du måste återvända hem.
– Ja, jag är sjuk till döden, svarade Rakel med darrande röst.
– Gif mig då din arm och låtom oss gå härifrån.
Det blåser kyligt från hafvet.
– Nej, sade Rakel, – nattvindens köld är behaglig.
Den kommer icke från ett kallt och otroget hjerta.
För öfrigt, hvad bryr du dig om, att jag är sjuk, att jag snart skall dö?
– Rakel, huru kan du fråga mig så!
– Det är du ... du Karmides ... som ger mig döden.
Äro mina ord då hårda och orättvisa?
– Rakel, du är upprörd och betänker icke hvad du säger.
Vi mötas nu för sista gången.
Låtom oss då begagna tillfället, för att skiljas såsom sig bör: lugnade, tröstade, stärkta i en ömsesidig, varm och varaktig vänskap.
Låtom oss tala om de lyckliga stunder, vi skänkt hvarandra och om den hårda nödvändighet, som bjuder oss att skiljas.
Förmår du icke detta, och synes dig denna nödvändighet ännu som en grym magt, så lägg ditt hufvud till min barm såsom till en broders, klaga för sista gången öfver ett öde, som är oundvikligt, och lyssna tillika till din förstvalde vän, som vill intala dig mod och styrka.
Hvarför drager du din hand tillbaka, min Rakel?
Vill du dermed uttala en anklagelse emot Karmides, så är det du, som gör dig skyldig till hårdhet och orättvisa.
Är jag brottslig, så är det endast min kärlek, som gjort mig dertill.
Säg mig, Rakel, är det jag, som uppbyggt den oöfverstigliga skiljemuren mellan dig och mig?
Ack, jag anade icke dess tillvaro.
Jag skulle annars aldrig yppat min låga, aldrig sökt vinna din genkärlek.
Skall du anklaga någon, så måste det vara din fader, hvilken föraktade och försköt mig såsom en främling för hans folk.
Då jag begärde din hand, tillbakavisade han mig på det mest skymfliga och upprörande sätt.
Jag är svag nog att harmas ännu, när jag erinrar mig detta ögonblick.
Han kunde i mindre hårda och hånande ordalag uttalat domen öfver vår olyckliga kärlek.
Men i grunden hade han likväl rätt, ty det gifves ärfda tänkesätt och plägseder, som äro heliga och som man måste vörda.
Du, Rakel, som är ett barn af Israel och en from mans dotter, borde veta detta.
– Jag vet, sade Rakel.
– Jag vet, att vi måste skiljas.
Den ton, hvari du talar, öfvertygar mig bäst derom.
– Må vi då försona oss med vårt öde och finna vår tröst i ett troget uppfyllande af nödvändiga plikter.
Det var om dessa jag ville att vi skulle talat med hvarandra.
Du är dotter af ett folk, som är förspridt kring verlden och hvars enda styrka ligger i dess trohet mot ärfda stadgar och kärlek till det gemensamma namnet.
Du har föräldrar, hvilkas hopp du är och hvilkas sällhet du bör bereda genom lydnad och ömhet.
Och om de fordringar, de ställa på din lydnad, äro hårda, så lyd likväl!
Din gud skall belöna dig samt skänka dig en ny och högre lycka för den, hvilken du uppoffrar på den barnsliga undergifvenhetens altare.
– Jag tror detsamma, men jag har ingenting mer att offra och ingen lycka mer att begära.
– Säg icke så, min Rakel!
– Låtom oss icke tala mer derom, fortfor Rakel.
– Jag har dock ännu något, hvarom jag kan bedja mina fäders gud, och det är om döden.
Jag har gifvit dig allt, Karmides, utom detta usla lif.
Det är allt, hvad jag eger qvar.
Tag äfven det, om det kan vara dig till någon glädje.
För mig är det nu endast en börda.
Då jag gick hit, så egde jag ännu en förhoppning.
Jag var svag nog att i vissa ögonblick inbilla mig, att det kalla sätt, hvarpå du besvarade mina bref, var hyckladt; att du ville plåga mig, för att se min svartsjuka, att du var grym emot mig, emedan du älskade mig.
Jag ville understundom icke tro hvad alla sade mig, att du älskar Krysanteus’ dotter och går att trolofva dig med henne.
Jag påminde mig, att du hade lofvat mig evig kärlek, och ville icke låta öfvertyga mig, att jag skulle blifva bedragen af honom, som jag en gång gaf mitt hjerta, emedan han var olycklig och behöfde det.
Jag afvaktade tillfällen att närmare betrakta denna Hermione, om hvilken man talade så mycket, och som jag kände mig böjd att hata.
Ja, hon var skön och värd att älskas af dig, Karmides; men jag sade mig till tröst, att mina ögon äro mer strålande än hennes, och att mina lockar och icke hennes ega den färg, som du föredrager.
Hon syntes mig för öfrigt så kall och marmorartad, och jag visste, att du älskade en värma och hängifvenhet, sådan som min.
Det var då endast hennes vishet, jag fruktade; men när jag erinrade mig, hvad du sagt, att du älskade min enfald, emedan du sjelf var vis, så lugnade jag mig äfven i det hänseendet ... åtminstone för ögonblicket, ty jag har varit grufligt plågad under denna tid af tvifvel, svartsjuka och bedröfvelse.
Jag har tillbragt mina nätter med gråtande, och dagen med väntande.
Jag har setat der uppe på altanen med ögonen riktade på kullen, bakom hvilken jag så mången gång i fordna dagar såg dig framträda och vinka mig ...
Men hvarför talar jag nu om detta?
Jag inser nu, likasom du, nödvändigheten, att vi åtskiljas.
Det tjenar då till intet att tala om mina sorger eller öfverhopa dig med förebråelser.
Och eftersom vi nu mötas för sista gången, så återlemnar jag den ring, du gaf mig, Karmides.
Rakel lade ringen i hans hand och tystnade, ty tårarne, som hon icke längre kunde bekämpa, hotade att qväfva hennes röst.
– Rakel, sade Karmides, – dina fäders gud må skåda i mitt hjerta och döma det!
Har jag handlat orätt emot dig, så må han straffa mig, såsom den hämnande rättvisan fordrar!
Och om jag synes hård emot dig, så må han utransaka, om icke mina handlingar bestämmas af mina önskningar för din lycka.
Hvad skulle jag göra, sedan din fader visat mig tillbaka och utplånat hvarje förhoppning om ditt egande?
Huru borde jag handla, sedan jag börjat inse, att heliga plikter mot ditt folk, din religion och dina föräldrar ålägga dig att ur din själ aflägsna hvarje tanke på Karmides?
Rakel, du skall glömma mig och åter blifva lycklig.
En tid skall komma, då din faders och ditt eget val bestämmer åt dig en make, som är värdig att ega ditt hjerta.
Vi skola då måhända återse hvaiandra och påminna oss det förflutna endast som en dröm blandad af bitterhet och ljufhet ...
– Det är nog, nog, inföll Rakel.
– Tala icke så!
Du är en usel tröstare, och dina ord, i stället för att lugna mig, bringa min själ i uppror.
Jag kunde säga dig något, som skulle isa ditt blod, men när jag icke längre eger ditt hjerta, försmår jag ditt medlidande och vill icke tala till ditt samvete.
Karmides bleknade vid dessa ord, hvilkas betydelse han plötsligt anade.
Men han vågade icke framställa någon fråga, hvars besvarande kunde bekräftat hans aning.
Han teg och lät Rakel fortfara:
– Låtom oss derför skiljas.
Vi hafva intet mer att säga hvarandra.
Farväl, Karmides!
– Gif mig din hand och låt mig föra dig härifrån, sade Karmides, då Rakel förblef sittande på den plats hon intagit.
– Nej, Karmides, svarade hon; – lemna mig!
Jag vill vara ensam med mina tankar, innan jag återvänder till mitt hem.
Hon vände sig bort och lade slöjan öfver sitt ansigte.
– Det börjar regna, sade Karmides.
– Natten är mulen och kylig.
Jag får icke lemna dig här.
Låt mig ledsaga dig åtminstone till Piræiska gatan.
Rakel svarade honom icke.
– Skola vi skiljas på detta sätt? sade Karmides i bedjande ton.
– Vår skiljsmessa är nödvändig, men hvarför gestalta henne till ett dystert och nedtryckande minne?
Säg dock till afsked ett ord af försoning!
– Må Gud förbarma sig öfver oss begge!
– Tack, min Rakel.
Jag uppfattar dessa ord som ett tecken af ditt hjertas återvändande frid och styrka ...
Men att lemna dig här, ensam under en dyster natt!
Vill du icke följa mig?
Har du ej i grannskapet en tjenarinna, som väntar dig, för att beledsaga dig hem?
– Jo, frukta du icke för mig.
Gå du, Karmides, till din hvila och sof lugnt, eller till Hermione och jollra med henne!
Jag vill vara här, och återstår mig ännu en önskan, så är det blott att få vara ensam med mig sjelf, för att samla mina tankar, ty jag går härifrån till offeraltaret.
Skall du icke återvända till din moders hus?
– Joväl, så ofta dess dörr vill öppna sig för hennes dotter.
Det skall komma nätter, mörkare än denna, när tröskeln skall säga: drag tillbaka din fot, och dörren skall säga: jag känner dig icke.
– Välan, Rakel, sade Karmides, i det han lutade sig ned till henne och fattade hennes hand.
– Mitt sista innerliga farväl!
Min önskan om ett lyckligt framtida återseende, då såren äro läkta och våra gemensamma minnen luttrats från sin bitterhet!
– Må Gud bevara dig för ett återseende!
Det skall måhända kunna grumla din lycka, sade Rakel med rösten af en sierska.
Karmides svepte manteln omkring sig och lemnade sitt offer.
Hon satt orörlig på sin plats vid bäckens strand, i grannskapet af pilgruppen, så länge Karmides ännu kunde skönja henne genom nattens mörker.
Regnet föll nu i strida strömmar, och vinden suckade i den gamla förfallna muren, som skiljde den öde platsen från Piræiska gatan.
Då hon var ensam, gaf hon luft åt den djupa förtviflan, som, tillbakahållen under samtalet med Karmides, hade gifvit henne en skenbar styrka och hämmat hennes tårar.
Hon vred sina
händer, kallade sig en öfvergifven enka, kastade sig till jorden, ryckte slöjan från sitt hufvud och strödde sand i sitt hår.
Mellan dessa utbrott vandrade hon fram och åter vid bäckens strand med krampaktigt sammanknutna händer och de upplösta lockarne fallande som ett sorgedok öfver det bleka afmagrade ansigtet, tills hon plötligt stannade och tryckte händerna mot sin barm.
Hon kände under sitt hjerta en besynnerlig rörelse, hvars betydelse hon anade.
Hon hade under de sistförflutna dagarne mer än en gång erfarit samma känsla.
Hennes krafter sveko henne.
Hon skyndade att sätta sig på den våta marken och luta sig mot en af de gamla pilarne, innan medvetandet öfvergaf henne.
Clemens och Eusebia.
Vi lemnade Clemens i en äfventyrlig belägenhet hos den sköna Eusebia.
Han hade kommit, dels för att utverka hennes förlåtelse åt den arma slafvinnan, som sönderslagit den dyrbara toalettasken, dels för att hålla en straffpredikan öfver den grymhet, hon, Eusebia, understundom utöfvade mot sina tjenarinnor, en grymhet i högsta grad ovärdig en from och kristlig herrskarinna.
Men åsynen af den sköna qvinnan och hennes fråga, hvad han ville här vid denna sena timme, bragte, med den förundran som låg uttryckt i densamma, Clemens helt och hållit ur fattningen.
Hon började förstå, att han af sitt nit och sin godhjertenhet låtit sig förleda till ett mycket opassande steg.
Han stannade vid dörren, blyg och förlägen, samt framstammade slutligen en mycket osammanhängande ursäkt.
Eusebia var ädelmodig nog att sjelf bryta denna förlägenhet.
Hon intog åter sin beqväma plats i den purpurklädda soffan och bad sin fromme vördnadsvärde broder att lemna sin plats vid dörren och säga sitt ärende, som utan tvifvel vore mycket vigtigt, eftersom det icke låtit sig uppskjuta till morgondagen.