Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om till exempel nu för LandtMarskalkshordet utsatLes en Månadtlig Summa af 2000 R:dr B:co; så svarade den, vid den ira äfven nedsatte VäxelCoursen icke lill mera än 900 R:dr B:co vid det emellan åren1777 och 1808 stadgade Penningevardet.
Om nu Högloflige StatsUtskottets förslag om
Täfielpenningarnes indragning på den återstående Riksdagsperioden kunde på något sätt finnas antagligt, så underkastar jag Högvälborne Herr Grefvens och LandtMarskalkens och Ilöglofl.
Ridderskapets och Adelns visa och raisonabla omdöme, om icke det Alternativet åtminstone borde tilläggas, att i annat fall RiksStånden hvar för sig utfästa ett lämpeligt Penningehelopj) för hvarje Månad, efter Riksdagens längd.
Uti den vanliga TalemansConclaven, hvarvid tvenne Ledamöter af hvarje Stånd äro tillstädes, skulle ett sådant gemensamt
Mål bäst kunna beredas, för att sedan i Res|)ective Stånden stadfästas.
Herr Nisbeth, Johan, Georg, anförde skrifteligen: - 410 Den 27 Januarii.
Med anledning af StatsUtskottets afgifne yttrande, öfver den af Grefve Anckarsvärd gjorde Propositionen , rörande indragning af LandtMarskalks- och TalemänsTafllarne, får jag till Högvälborne Herr Grefvens och LandtMarskalkens samt Högloflige Ridderskapets och Adelns bepröfvande vördsammast framställa, om ej lämpeligt vore, att Riksens Ständfer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhöllo, att vid blifvande Riksdagar, cj något anslag till nämnde Tafflar gjordes, förr än så väl Ständernas Plena, som StatsUtskottet hunnit sättas i verksamhet, och först afgjordt huruvida de ansågo något anslag till ofvannämude ändamål nödvändigt eller ej.
Maj:t skulle af denna Piiksens Ständers underdåniga anhållan, ej endast erhålla ett vedermäle af dess trogne Undersåtares tänkesätt, att i sparsamhet och möjliga indragningar efterkomma en mild Konungs Landsfaderliga förmaningar, utan äfven emottaga en anledning, att vid kommande Riksmötens början, inställa det ifrågavarande anslag.
Om Kongl. Maj:t Nådigst för godt finnér uppfylla denna Riksens Ständers underdåniga framställa!!, skulle i framtiden förekommas den möjliga händelse, att flera veckor framskrida under Tafflarnes fortfarande, oaktadt Riksens Ständers allmänna önskan vore deras indragning.
Att detta mitt vördsamma anförande, måtte jemte StatsUtskottets Utlåtande till Proposition föreslås, och i händelse det ej blefve anlaget, det då måtte jemte Ulskoltels yttrande Den 27 Januarii. 411 blifva till nämnde Utskott remitteradt, får jag vördsamt anhålla.
Friherre Cederström, Rudolf, hade inlemnat ett Memorial, hvilket upplästes, så lydande:
Ehuru jag erkänner det vara en förtjenst hos Högloflige StatsUtskottet att iakttaga all inöjelig Hushållning med Statens medel, tror jag dock denna berömliga omtanka varå för långt sträckt, då Utskottet tillstyrker indragning af LandtMarskalks- och TalemänsTafflarne för denna Riksdag, och velat framställa denna besparingsanstalt, som ett slags ledande efterdöme för blifvande Ständer vid framtida Riksdagar.
Ingen lärer neka, att värdigheten af den plats en LandtMarskalk eller Stånds Taleman tillkommer, medförer skyldigheten, att förskaffa sig sådana rum, och underhålla en sådan lefnad att den med detta förtroende hedrade Person må kunna hos sig se ofta församlade Ledamöter af både sitt och de Öfrige Stånden.
Sådant aflöper icke utan en kostnad, sorn billigheten icke lärer kunna ålägga den enskildte mannen.
Det synes mig innebära en orättvisa mot nuvarande LandtMarskalk och Taleman, äfvensom ett illa beräknadt förslag i afseende på framtiden.
Eller bör man då besluta något, sorn skulle nödsaka Kongl. Maj:t att till dessa vigtiga förtroende-poster endast välja de rikaste Personer i Landet, för hvilka kostnaden kunde vara likgiltig?
Skulle man anse värdigt 412 Den 27 Januarii, alt till exempel, LandtMarskalken om Han ej förut vore bosatt i Hufvudstaden, tvungen af knappa omständigheter eller tillgångar att bo i en Vindskammare och äta på ett Värdshus.
Ärendernas gång skulle visserligen icke vinna på ett sådant beslut.
Man må icke anse den Summa, hvilken bestås LandtMarskalk eller ett Stånds Taleman såsom blotta Taffelpenningar.
•Hen är en ersättning för alla de kostnader, som åtfölja dess befattning, Hushyra, Erpiipage, Betjening med mera.
Betänkandet måtte afslås edler ock med denna anmärkning Återremitteras.
Friherre Cederström, Jacob: Om ett Folk vill hafva en Representativ Constitution, bör det så laga, att Cheferne för de Representative Corpserne, hvilka innehafva de högsta Värdigheterna, icke af egna medel ovilkorligen förlora, om de emottaga ett sådant uppdrag.
Då Riksens Ständer alltid anslagit Stater åt Rikets Embetsman, men under ett Riksmöte icke något Arfvode eller serskild
Lön, Ståndens Taleman tillägges, måste jag bekänna alt det förekommit jnig underligt, alt fråga någonsin kunnat uppstå om indragning af TalemänsTafllarne, helst Cheferne för Nationens Representativa Corpser nödvändigt måste se både Representanterne och Statens Embetsman hos sig understundom församlade, hvaraf följer, att dessa Chefer böra förses med en lämpelig Våning och Taffel.
I anledning häraf får jag för min del anhålla att
Betänkandet antingen malte afslås eller ock återremitteras, Den 27 Januarii. 413 Friherre Boije, Ludvig:
Ja g delar med liela detta Stånd en oinskränkt aktning för den Ledamot, som gjort denna Motion; men jag tror att han, så väl som Utskottet i sitt Betänkande, lemnadt runi för anmärkning, att icke hafva varit nog tydelig.
Tallarne äro i Betänkandet ansedde böra upphöra; oell Klubbarne äro ansedde böra bibehållas; men jag tror att ännu en tredje anstallt finnes, som icke kan hänföras lill någondera af dessa benämningar och om hvilken så väl Motionen, som Betänkandet icke nämner något serskildt, men dock torde vara inbegripet inom ämnet.
Utan att träda någon ömtålighet för nära, torde jag få yppa den förmodan, att Staten bestrider kostnaden till de Sammankomster af Riksdagsmän, som Herr Grefven och LandtMarskaiken har den godheten att hös sig, på OperaHuset alla aftnar emottaga; och om meningen också är, att dem afskaffa, så afstyrker jag sådant på det skäl, att jag anser dem äga en allmän nytta.
Min tid har icke tillåtit mig, att mera än sällan, och då blott för få stunder dem bevista; men jag tror; att den lätthet, som ett närmare umgänge ger Riksdagsmännen, att sine meningar öfver allmänna ämnen hvarandra meddela, kan ofta mera än annat, leda till jemnande af skiljaktigheter, och bereda en snarare upplysning.
I detta afseende begär jag Återremiss till Utskottet; men skulle Höglofl.
Ridderskapet och Adeln icke anse skäl dertill vara; och jag alltså bör genast yttra mig till ettdera, Ja eller Nej, åt 414 Den 27 Januari!.
Betänkandet; så måste jag säga
Nej; och jag går att anföra mina skäl.
I besparingsfrågor förvandla sig ofta Convenancens Lagar till, Rättslagar, de enda att följa.
Hvarje Besparing, äfven en så liten som denna, är god att vidtaga, då den icke goi*es på bekostnad af NationalRepresentationens yttre anseende.
Vi lefva icke i Sparta; och till Fornålderns första enfald i Seder; till Republikanismens sträfva tarflighet, kunna Vi icke mera återgå.
Det är fåfängt att tro, det ett högt yttre anseende kan vårdas, utan en deremot svarande kostnad i lefnadssätt.
Ständer hafva förut funnit det, då Taffelpenningar blifvit anslagne åt flere af Executiva Magtens Embetsman och att nu handla annorledes, då frågan gäller FolkRepresentationens högsta Värdigheter, vore att bryta mot samma principe, som i anseende till nyssnämnde Embetsman ännu är gällande.
Utom dessa allmänna skäl, synes mig, att frågan också för det närvarande mötes af serskildta Considerationer.
Vi känna att för Herr Grefven oell LandtMårskalken personligen torde utgången af denna fråga vara likgiltig; men åf de andra Ståndens Taleman äro icke alla i samma belägenhet.
Då de emottogo det dyrbaraste af allt, Kongl.
Majrts Nådiga förtroende, kunde de icke förutse denna förändring; och sedan de redan ingått i en viss kostsammare lefnad, så skulle det naturligtvis vara dem en obehaglighet, att för den andra hälften af Riksdagen nödgas sluta till sina Hus, och förändra deras Ben 27 Januarii. 415 lefnad, eller ock äfventyra att förstöra sig.
Att förminska Embetsmannens vilkor sedan lian, pä god tro till dem, Embetet emottagit, har aldrig varit ansedt billigt,; och det är här, i min tanka så mycket mindre rätt handlat, som man torde, utan att öfverskrida granlagenhetens gräns, kunna betvifla, om af Talemännen, just alla emottagit deras kall, derest deförutsedt denna nya besparingslära, bär förut icke känd, hvarken före eller efter 1772 års Revolution.
På alla dessa grunder blir min tanka, vid ämnets sluteliga afgörande, den, att Betänkandet bör afslås.
Herr Grefven och LancltMarskalken hemställde om Ridderskapet och Adeln ansåg de gjorde Anmärkningarne hindra antagandet af Utskottets Utlåtande, samt på sådan grund behagade detsamma till Utskottet återremittera.
Ja och Nej. Herr Grefven och LancltMarskalken föreslog derefter, huruvida Ridderskapet och Adeln ansåg Utskottets Betänkande böra afslås.
I anledning hvaraf Herr Grefven och LancltMarskalken å nyo. hemställde, om icke Utskottets Utlåtande borde tillika med de dervid gjorde Anmärkningar, till Utskottet återremitteras; hvilket bifölls. 416
Föredrogs å nyo LagTJtskottets den 8 dennes afgifne, samt den 20 i samma månad på bordet lagde Utlåtande, angående föreslå» fen ändring uti det genom 14 §• af' Kongl, orklaringen den 11 December 1766, stadgade ansvar för Hållkarl, som alford rar resande
Drickspenningar eller dem med otidighet bemöter.
Herr Gyllenhaal, Lars Herrman, anförde sk rifteligcn:
Vid förehafvande uti tet af den fråga, som innefattas i det nyligen uppläste Betänkande, har jag ifrån Utskottets Beslut varit af skiljaktig tanka, och då ämnet nu till profning förekommer, anhåller jag vördsammast, att i korthet få anföra de skäl, som föranledt denna skiljaktighet.
Om jag å ena sidan medgifver, att Resande och Hållkarlar äro uti ett ganska stridigt förhållande till hvarandra; att de förra bora i Hagarne äga ett säkert skydd, emot all slags öfvervåld från de sednares sida, och att vilkoret för de
Resandes trygghet och lugn ligger uti de band, hvarmed Hållkarlar tillförbindas, att fullgöra de skyldigheter, som i följd af deras befattning, dem åligger, samt i det strängare ansvar, som för dessas öfverträdande bör vara stadgadt; så lärer dock å den andra, icke kunna motsägas, att proportionen emellan Brott och Straff uti förevarande fall blifvit vida öfverskriden.
Mig synes det åtminstone hvar - Den 27 Januarii. 417 ken billigt eller rättvist, att en Hållkarl blott derföre, att han af en Resande fordrar några skillingar som
Drickspenningar, skall kunna beläggas med ett straff, mycket öfverstigande det, hvarmed mången gröfre Brottsling får umgälla sin förbrytelse, och hvars öfverdrifna stränghet gör detsamma o verkställbar t; hellst jag icke rimmeligen kan föreställa mig någon Resande till den grad hård eller hämdelysten, att han för en så ringa förseelse, skulle vilja befordra tillämpningen af detta strängare ansvar, som, utom det kroppsliga lidandet, tillika, enligt det begrepp, som Allmänheten dervid fästadt, medförer ett offenteligt kränkande, af den straffades medborgerliga existimation.
Tvifvelsutan skall man härvid insända, det blotta medvetandet af, att ett så beskaffadt straff existerar, är tillräkligt att förekomma hvarje försök till de Resandes ofredande.
Jag svarar derpå, att troligen de fleste Hållkarlar af öfvertygelsen om straffets otillämpelighet och vissheten, att detsamma katt luinda ännu aldrig blifvit utöfvadt, hämta anledning, att, om ej föragta, åtminstone aldrig frukta den Lag, som stadgar ett sådant straff.
Jag har derföre trodt, att om straffet mera lämpades efter förbrytelsens beskaffenhet, skulle just derigenom möjligheten för dess användande beredas, oeh sjelfva denna möjlighet innefatta ett ännu kraftigare medel till förekommande af alla slags oordningar.
D«n 29 Maj f. m. 601 ka verkliga satser de grunda sina argumenter, hvilka vilja borttaga skyddstullarne, oell att, om det finnes några verkliga satser, han ville vara den förste som skulle ingå derpå.
I det fallet vill jag hänvisa till de grundsatser, som Frih. Gripenstedt och Hr K ramier hafva framlagt.
Hamilton har nästan allt för mycket underkänt vigten af theorien.
Han har t. o. m. gått så långt, att han beskyllt theoritici att de icke fråga efter om landets ställning går alldeles ikull.
Sådana beskyllningar äro nästan hårda mot Hrr theoretici.
Hamilton talat om den täflan, som det Svenska jernet är underkastadt med det Engelska.
Vi veta alla att det med träko! smidda Engelska jernet är af så ringa betydenhet att det aldrig kan täfla med det med träkol smidda Svenska jernet.
Det skulle således endast vara med stenkolsjernet, som det skulle komma i fråga, och äfven detta skulle endast i afseende på qvantiteten kunna täfla med det Svonska jernet; i afseende på qvaliteten h.ar jag aldrig hört någon påstå att det Engelska jernet kan jemföra» med det Svenska.
Man har äfven talat om att man bör gå varligt och småningom tillväga.
Detta tycker jag att man har gjort; först har man borttagit exportförbudet på tackjern, sedan har man så småningom minskat den å denna vara satta exporttull, och nu vill man taga sista steget genom att h. o. h. befria den från all tull.
Jag påminner mig huru en ledamot af detta hus sade en gång, då det var fråga om denna exporttull, nemi- att man gerna kunde göra denna tull så låg som helst och t, o. m. h. o. h. taga bort den, blott man ställde jernbruksegarne i sam-- ma kategori som andra fabriksegare.
Må man först göra bruksrörelsen fri, sedan må man gerna äfven göra handeln fri.
Nu står det verkligen bruksegarne fullkomligt fritt att i hvilket afseende och i hvilken skala som helst göra bruksanläggningar; derföre tycker jag äfven att bruksegarne nu skulle kunna gå in på att medgifva fri export af tackjern, men i stället beklaga de sig öfver att de frukta för att de skulle bli ruinerade allt för hastigt, och begära ett anstånd af 2 år, liksom 2 år skulle betyda någonting, då man haft 40 år att bereda sig derpå.
Jag hade föreställt mig, att de, sorn klagat så mycket öfver vårt lands tillbakaskridande i financielt hänseende, skulle med nöje omfatta ett tillfälle, hvarigenom vi kunde betala vår stora skuld i utlandet.
Detta skulle till någon del låta sig göra, om man medgaf att malmen fick tullfritt utföras, men härpå vilja de ej ingå.
Oaktadt de se att jordbruket gjort stora framsteg qcli äfven bergsbruket icke aftagit, att skeppsfarten ökats och att sjöar och floder hvimla af ångfartyg; oaktadt de se huru man bygger stora fabriker i städer och på landet, som tillverka fabrikater, hvilka kunna täfla med dem, som tillverkas i utlandet, så beklaga de sig öfver en skuld af 2 å 3 millioner, hvilken när som helst kunde betäckas, blott med landtbruksinventarier; men när det är fråga om att betala denna skuld genom att utföra malm, hvarpå finnes så rika tillgångar att de icke på (lera hundra år komma att tryta, så motsätta de sig detta.
602 Den 29 Maj f. m.
Jag vill återvända till sjelfva ämnet och i afseende på detta ber jag att, i likhet med en annan ledamot, få hänvisa till Statsrådet Malmstens reservation.
Man har sagt att regeringen inom sig icke varit ense i detta fall.
.lag får med anledning häraf fästa uppmärksamheten på att Frih. Gripenstedt, som i vissa fall skiljde sig ifrån Statsrådet Malmsten, i sjelfva grundsatsen öfverensstämde med honom.
Det synes tydligt af Stats-Rådsprot:t att det egentligen endast var med afseende på tidpunkten när exporttullen skulle borttagas, som de voro af olika mening.
Som jag anser att Statsrådet Malmstens nyssnämnda reservation innehåller en så fullständig utveckling af frågan som möjligt, så vill jag icke tillägga mera, utan anhåller blott om bifall till Utsk:ts förslag.
Diskussionen öfver förev:de ämne var redan börjad, då jag begärde ordet.
Det var mig således obekant att en man med stor talang att utveckla hvarje ämne, som han behandlar, nemi.
Hamilton, skulle yttra sig i denna fråga.
Han har så fullständigt utvecklat den, att han stadfästat mig i de åsigter, jag förut hyste, och gjort det öfverflödigt för mig att inlåta mig i någon närmare utveckling af ämnet.
Som jag likväl begärt ordet, så vill jag anföra några skäl till försvar för mina åsigter.
Utsk:t har i sitt Betänk, sagt, att »frågan i hvad mån dessa utförselafgifter böra fortfara eller icke, väsendtligen beror derpå, dels om den inkomst, sagde tull nu inbringar, må vara för statsverket oumbärlig, dels om afgiftsbestämmelserna kunna anses ega den betydelse vid blifvande underhandlingar om en handels- och sjöfarts-traktat med Frankrike att af sådan anledning någon ändring nu ej bör göras.»
Utsk:ts pluralitet har kommit till den åsigt, att statsverkets tillstånd är så godt att det icke skulle betyda någonting, om man beröfvade staten denna inkomst.
Afven har det, i likhet med Statsrådet Malmsten, ansett, att detta förfarande icke skulle inverka menligt på den blifvande traktaten med Frankrike.
Det är utan allt tvifvel att Statsrådet Malmsten, på hvars yttrande Utsk:t stödt sitt beslut, är en utmärkt man, och isynnerhet en utmärkt theoretiker.
Men då nu föredragande Dep:ts-Chefen, Frih.
Gripenstedt, som äfven är en utmärkt theoretiker, det oaktadt kommit till ett annat resultat, så torde man val vid detta tillfälle böra göra något afseende på hans åsigt, helst som denna blifvit den segrande inom konseljen.
Jag ber derför att, såsom vederläggning af hvad Utsk:t anfört, få uppläsa ur Betänk:t Frih.
Gripenstedts yttrande öfver denna fråga till Stats-Råds-prot:t: »Med föranledande häraf har föredragande Hr Dep:ts-Chefen åter, jemte erinran att icke med säkerhet linge förutsättas, att ju icke äfven frågan rörande utförseltarifen kunde blifva föremål för yrkande från Fransk sida och således komma att ingå i den förestående traktatsunderhandlingen, i underdånighet förmält.
Den 29 Maj f. ra. 603 att i allt fall, och utan att taga i betraktande förlusten af den statsinkomst — uppgående 1860 till 239,000 rdr och 1861 till 132,000 rdr — som skulle bli en följd af exporttullarnes afskafTande, borde dervid dessutom tagas i betraktande, dels att endast 2 år förflutit sedan utförseltullen för såväl tackjern som malm nedsattes till blott hälften af förra beloppet, och att en allt för stor eller hastig förändring och deraf möjligen följande brytning i sådana vigtiga näringsgrenar, hvilka under en lång följd af år, på grund af särskilda förhållanden, utbildat sig i vissa rigtningar, icke kunde vara önsklig.» Således har den man, som för resten delar de theorier, som Statsrådet Malmsten i sin reservation anfört, likväl på praktisk väg kommit till detta resultat.
Det förundrar mig, att de, som hylla dessa theorier, icke göra något afseende på de åsigter, hvilka hysas al denna praktiskt utmärkte man, som står på samma sida som de sjelfva.
Detta bevisar att det hufvudsakligen varit theorierna, som föranledt pluralitetens beslut inom Utsk:t.
Här är icke någon lärosal, der vi skola granska theorier, utan det tillkommer blott representationen att bedöma theorierna, lämpade på praktiken.
På grund af hvad jag anfört, får jag anhålla att den gamla tullen på tackjern måtte bibehållas.
Att för ett lands export lägga sådana hinder i vägen, som göra det omöjligt lör detta land att afyttra sina produkter, torde icke vara fullt statsekonomiskt, men då man i vårt land har haft dels skyddstull, dels exportförbud för de artiklar, som nu äro i Iråga, så anser jag å andra sidan att det icke vore välbetänkt att på en gång borttaga dessa och rubba en mängd närvarande förhållanden.
Vid betraktande af denna omständighet har jag, dels inom Utslut och dels i en detta Betänk, bifogad reservation, föreslagit, att tullsatserna på tackjern och malm skulle nedsättas från 25 till 10 öre pr centner.
Jag har föreslagit detta derföre att jag anser att den nuvarande tullen på malm är så hög att den är densamma som ett exportförbud.
Hvad tackjern beträffar, så medgifver jag visserligen att denna artikel kunde bära en större tull än malmen; men, då dessa artiklar alltid följas åt, så här jag icke velat föreslå en särskild förändring i detta hänseende.
Om man vidtager den åtgärd, som jag föreslagit, tror jag att allas intressen skulle blifva tillgodosedda, så väl deras, som önska en fullkomlig tullfrihet, som äfven deras, hvilka önska att åtminstone någon tull måtte qvarstå.
Som jag i min reservation utvecklat mina skäl, så anhåller jag nu endast om propos. på att export-tullen på malm och tackjern må nedsättas till 10 öre pr centner.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6. e. m. Frih. Tersmeden, Wilh. Fredrik:
Jag begärde egent ligen ordet i anledning af den begäran, som Gr.
Posse framställt, 604 Den 2!)
M*j f. m. att den nu föredragna punkten skulle delas.
Denna begäran, förmodar jag, härleder sig från ett misstag.
Det syntes nemi. af Hr Gr:ns framställning, som om han trodde att alla kanoner och nickhakar inbegrepos under denna rubrik.
Denna rubrik omfattar endast tackjern, ballastjern samt oborrade kanoner och nickhakar, hvilka naturligtvis icke äro att anse såsom något annat än tackjern.
Således tror jag att någon delning af punkten icke är behöflig, utan får jag anhålla att den måtte föredragas i sin helhet.
Hvad sjelfva saken beträffar, så är om den mycket yttradt, och, som jag tror, temligen fullständigt.
Jag vill likväl fästa uppmärksamheten på några förhållanden.
Hvad tackjern beträffar, så veta vi att denna artikel varit förbuden till utförsel ända till år 1856.
Det är således nu icke mera än 7 år sedan detta förbud borttogs.
Sedermera har vid efterföljande riksdagar tullen blifvit nedsatt, ända till dess den vid sista riksdagen bestämdes till 25 öre.
Följden häraf har varit att exporten af ifrågavarande artikel har sedan 1860 ökats med 60,000 centner.
Stångjernstillverkningen har af gammalt varit omgärdad af mångå privilegier.
Det hufvudsak ligaste af dessa var förbudet mot utförsel af tackjern.
Dessa privilegier hafva så småningom bortfallit, sedan stångjernstillverkningen under deras skydd blifvit spridd vidt och bredt kring landet.
Jag anser visserligen, att det var en riktig åtgärd att borttaga exportförbudet å tackjern, men å andra sidan tror jag, att det är att gå alldeles för långt, om man helt och hållet vill borttaga det lilla skydd, som stångjernstillverkningen i detta afseende ännu har qvar.
Vi veta att vårt
Svenska tackjern kan förvandlas till smidigt jern på (lera olika sätt med olika slag af bränsle, så väl med stenkol som med träkol.
Vi hafva således att i detta afseende täfla med utländningen, i första rummet med Engelsmännen, hvars stora jernverkstäder äro baserade på stenkol, hvilket gör tillverkningen der vida billigare än den kan blifva här i landet.
Onj tullen borttogs, så skulle deraf blifva en följd att stångjernstillverkningen bär måste inskränkas till de orter, hvilka hade någorlunda fördelaktigt läge och lätt att få tackjern.
Ju lättare Engelsmännen kunna få vårt tackjern, desto mindre behöfva de vårt stångjern, ty fördelaine af vårt jern ligga naturligtvis i malmens goda beskaffenhet; men när utländningarne kunna få ut denna malm, och isynnerhet sedan den blifvit smält till tackjern, vid hvilken operation det är af vigt att hafva träkol, så är det icke något hinder för dem att tillverka samma slags jern som vårt Svenska; hvilket de kunna göra för vida billigare pris än vi, emedan vi äro nödsakade att använda träkol, hvilka äro mycket dyra i jemförelse med stenkolen.
St:r att stångjernstillverkningen bör gå under, då vore det ganska riktigt att fatta det beslut, sorn Utsk:t föreslagit; men om man anser, att det är för hela landet af vigt att denna handtering fortfarande blir en af Sveriges hpfvudnäringar, så är det orätt.
Följden af den föreslagna förändringen skulle Den 29 Maj f. m. 605 naturligtvis blifva i början att vårt Svenska tackjern skulle komma att stiga i samma förhållande som tullen sättes ned, men stångjernshandteringen komma att till stor del försvinna; och då utländningen icke mera hade någon konkurrent i Sverige, som begagnade tackjernet, så kom detta att åter i sin tur falla.
Med ett ord, en sådan åtgärd skulle ovilkorligen leda till jernhandteringens undergång i vårt land, så val i den ena formen som i den andra.