Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Strömberg har ej Behrens ' sonora röst men genomförde det oaktadt en mycket tillfredsställande, värdig och stolt klosterfurstes bild.
För resten — och trots hr Odmans Fernando — sluta vi med den önskan, att » Leonora » icke måtte släpas fram ur sin förtjenta graf annat än med någon konstnärinna af första rangen i titelrolen.
Detta har icke händt se ' n Tre-belli var här — men » Leonora » har icke förty gifvits flera gånger, hvilket flera tidningar tvekas ha glömt bort.
Fröken As debuterade ju för några år sedan i titelrolen.
Med samma förbehåll skola vi passa på tillfallet att ödmjukast undanbedja oss öfriga seriösa Donizetti-operor, hvaremot de komiska, som så länge saknat«, äro ogement välkomna, till och med » Linda », trots sitt » graciösa vansinne », men främst » Kärleksdrycken », » Regimentets dotter » och » Don Pasquale ».
Af de svallande konsertvågor, som äfven denna vår böljat öfver vår goda hufvudstad, vilja vi i denna revy endast stanna vid fru Wilhelmina Norman-Nernda, som onek-ligen var denna musiksäsongs lejoninna, liksom fru Sophie Menter höstens.
Violinen har ju denna vinter sa flitigt trakterats af än den ena än den andra resande celebriteten att det onekligen maste vara en talang af än högre ordning, som skulle kunna fördunkla så lysande minnen som till exempel tvillingstjernan Sauret-Ysaye.
För en talang, en blott och bar talang, låt vara af aldrig så framstående slag, hade detta säkerligen alldeles icke lyckats.
Nej, hvad som fordrades och hvad som gafs var något som alltför sällan uppenbarar sig i våra konsertsalar, der applåder så ofta smattra åt idel konstmakeri-arbeten och hexmästerier, det var en flägt af den stora, upphöjda, så att säga förandligade konsten, sådan den endast ter sig förmäld med snillrikhetens sällsporda gudaskänk.
Ty det är snille, käck och fri ursprunglighet i fru Norman-Nerudas spel, som deraf eger denna onämnbara trollmakt, den man ej beskrifver, men endast känner.
Det är denna geniets hemlighet att beherska sin publik, att hålla den fangen i sitt trollnät från första tonen till den sista, ja, än längre, och derunder än tända skämtets bloss i dess ögon, än kalla till lifs vemodigt ljufliga känslor i det drömmande hjertat, än purpra kinden med förhoppningarnes och lifslustens skimrande rosor, än trolla fram själens diamant
— tåren — ur äfven det torraste öga, ja, med ett ord, dominera sina åhörares själsrörelser efter suveränt behag och göra detta på ett sätt så att dessa åhörare erfara den Ijuf-vaste och ädlaste njutning af sitt slafveri.
Redan Neruda-konserternas program visade, att man här hade att göra med en verkligt stor artist, en som icke uteslutande höll sig på den flacka virtuositetens allmänning med dess Vieuxtemps, Wieniawski (hvilka visserligen skrifvit mycket i sanning skönt, men ock mycket glitterguld), Sa-rasate, Allard, de Bériot etc. — utan en som med förkärlek kultiverade » le grand art » med musikens heroer sådana som Bach, Beethoven, Mozart, Spohr, Viotti och framstående » dii minorum gentium » som Rust, Nardini, Leclair m. fl.
Ja, det ville till och med synas oss som den utmärkta konstnärinnan kände sig mest k son aise i klassiska mästerstycken, ehuru väl hennes häpnadsväckande smidighet räcker till för hvarje olika konstart, det storartade likaväl som det genremessiga, det allvarligt höga likaväl som det glittrande glada.Understödd af ett magnifikt instrument, utmejslar fru Neruda sin ton till fylligheten af en sonor menniskostämma, rill klarheten af en glänsande kristall.
Den ljufliga sangen i denna ton störes deijemte aldrig (åtminstone högst, högst sällan) af denna omusikaliska raspning, som i synnerhet störde hos Sauret, hur förträfflig denne i öfrigt än var.
Detta har Wilma Neruda gemensamt med Pablo de Sarasate, hvilken eger en ännu mer sensuelt bestickande ton men ingalunda den okonstlade milda värme, som är den förras stora hemlighet.
Af manliga violinister kommer måhända Eugène Ysaye henne närmast deri, utan att doek kunna frambringa en sådan egendomligt fint poetisk verkan som fru N. med sin delieiösa » Berceuse slave », en af perlorna i hennes rika juyelkrans, på violinen framandad med en nästan ödmjuk innerlighet, en smältande vek ljufhet, en musikalisk omedelbarhet, som bar det borna geniets sköldemärke.
Man har sagt, att fru N. icke besitter den lätta obesvärade teknik, som den belgiska skolans koryféer, hennes passageverk är mera tungt, säger man.
Men man glömmer dervid, att hon också är mera ärlig än dessa ofta nonchalanta stråkhoppare, och att hennes teknik med all sin » tyngd » likväl förmår ge liffulla och humoristiska intryck af långt kraftigare natur än desse nervöst öfverretade herrar.
Det är något friskt och sundt hos Wilma Neruda * såväl då hon talar det stränga allvarets högstämda språk hos Beethoven och Bach, som då hon leker med i skämtets mest yrande hvirflar i kompositioner af yngre datum.
Och denna friskhet är synnerligen att sätta värde på i vår tid, då » la grande nevrose » dessvärre gör alltför stora härjningar inom alla möjliga konstgrenar.
Af gamla bravurnummer, som fru N. här spelat, då hon var ung flicka i tiden, var » Lyktgubbarnes dans » ett kärt återseende.
Man ihågkom den unga graciösa violin-elfvans (den tidens Tua i förbättrad upplaga) roliga föredrag af detta kostliga nummer, der man tycker sig se roliga små lyktgubbar som blänkande stjernblixtar hoppa upp och ned, jagande hvarandra i tokstollig ifver, komma trattande den ena efter den andra, den ena på den andra, en liten kullerbytta här, en liten kullerbytta der, upp och ned, ned och upp hela tiden, oafbrutet, oafbrutet — allt i den stilla, svarta natten.
Om ock den nuvarande Neruda ej trollade fram detta skämt med fullt samma sprittande verve ochöfversiggifna skalkaktighet, som den vi ha i kärt och outplånligt migne från fordom, sa var det i dess ställe numera naturligtvis ett långt större mästerskap i ciseleringen af de utsökta tekniska detaljerna, en ädlare sång i de kantabla partierna, en finare men derför ej mindre intagande humor bredd öfver det hela.
Med entusiasm hyllades nu som förr den stora konst-närinnan, en entusiasm, som tydligt ropade efter den försvinnande violindrottningen: » Kom igen, och kom igen snart, och kom igen många gånger! »
L&gt;iyi Liz-CJU uy ' Ur våra dagars uppiinningar.
Om kraftuppsamlare.
Karl af Geijerstam.
Den mest omfattande naturlag menniskan hittills upptäckt lyder sä: all kraft, liksom all materia, är oförstörbar.
Ju mera bekant menniskan blifvit med naturlagarna, ju mera hon sä att säga hunnit orientera sig i de förhållanden, hvari hon lefver, desto mer öfVertygad har hon blifvit, att allt livad hon ser, och hvaraf mycket först synes henne som förstörelse och förintelse, i själfva verket endast är en förvandling, en omsättning.
Huru länge trodde man icke att vid hvarje förbränning den brinnande kroppens beståndsdelar förintades, och är icke denna föreställning ännu i dag for-herrskande?
Visserligen läras de första grunderna af kemien i våra folkskolor, men huru länge dröjer det icke, innan en sådan sats som den om materiens oförstörbarhet hunnit så genomtränga alla sinnen, att den blir en axiomatisk, som ligger till grund för all naturbetraktelse.
Det som ögonen icke se, betraktas af de fleste som icke existerande; när någon derför ser en molntapp uppstiga på himmelen och tillväxa, så tror han i allt för många fall, att den uppkommer af intet eller åtminstone af försynens skickelse, genom en särskild skapelseakt, af gud, som har makt att skapa, och då något förbrmner, anser man, att kroppens beståndsdelar blifva till intet, då i verkligheten hvarje atom af det förbrunna återfinnes i de gaser, som vidförbränningsprocessen bildats.Men ora den generella lagen om materiens oförstörbarhet icke är tillräckligt spridd och uppfattad, är detta i ännu högre grad förhållandet med lagen om kraftens eller energins oförstörbarhet.
Afven om kraften gäller den satsen: af intet kommer intet, och något kan icke blifva till intet Denna sats är fullt så viss som den föregående.
Genom noggranna experiment har man ådagalagt, huru krafterna kunna omsättas i hvarandra.
Värmen t. ex. är icke något annat än en särskild form för energiens uppträdande.
Genom den kraft, som utvecklas, då man slår med en hammare, kan man fa en jernplåt varm, och genom värme kan man åter alstra rörelse.
Den mängd värme, som genom en viss mängd rörelse alstras, är konstant, liksom den rörelse, som genom en viss mängd värme kan åstadkommas, på förhand kan beräknas.
Man känner således icke allenast, att värme och rörelse kunna omsättas i hvarandra, utan äfven huru stora mängder af det ena slagets energi, som svara mot en viss mängd af det andra.
På sanmia sätt kan man visa, hur den kemiska kraften kan omsättas i värme och elektricitet, hur dessa kunna alstra rörelse, ljus, ljud o. s. v.
Om man rätt fattat denna mening om krafternas förvandling och eqvivalens, måste man tydligen inse, att huru storartade de uppfinningar, som blifvit gjorda, än kunna vara, måste de vara oändligt obetydliga i förhållande till dem, som troligen i en framtid komma att göras.
Hvilka oerhörda resurser stå icke menniskan till buds!
Hvilka krafttillgån-gar eger hon icke i alla vattenfall, i vindens kraft och framför allt hvilken outtömlig kraftkälla ligger icke i det från solen utstrålande värmet!
Att tillvarataga dessa krafttillgångar, att omsätta denna kraft så, att den kommer att specielt främja de menskliga syftena, det är nutidens tekniska uppgift.
De största svårigheterna, som därvid äro att öfvervinna ligga deri, att man saknar medel att tillvarataga kraft, som utvecklas på ett ställe, der den icke är lämplig för människans syften t ex. kraften af ett aflägset vattenfall, och öfverföra den till en folkrik trakt, der den kan användas för produktiva ändamål.
En sådan krafttillgång, som t. ex. vattenfallet vid Elfkarlebv erbjuder, kan under närvarande förhållanden endast delvis tillgodogöras.
Man har visserligen föreslagit att begagna dess kraft till att upplysa åtskilliga stader, men den förlust, somuppstår genom den långa ledningen, blir så betydlig, att företaget kanske blefve mindre ekonomiskt lönande.
Om man deremot kunde uppsamla den på ett stålle befintliga kraften i smärre maskiner, dela ut dem i små portioner, vore ju dermed mycket vunnet Med nutidens billiga kommunikationer kunde dessa kraftuppsamlingsmaskiner utan för stor förlust sändas från den ort, der de erhållit sin kraft, derde blifvit laddade, till alla de olika trakter, på hvilka man hade bruk för dem.
Man skulle på så sätt dela sönder ett vattenfalls energi och skicka ut delarna öfver hela landet
Af alla nyare uppfinningar på elektricitetens område är säkerligen den, för hvilken i denna uppsats skall redogöras, den 8. k. accumulatorn den, som är mest lämplig att använda vid tillgodogörandet af alla de kraftkällor, som nu rinna bort obegagnade.
Såsom namnet angifver afser den att uppsamla elektricitet Den elektriska strömmens egenskaper torde vara temligen allmänt bekanta.
Det är den elektriska strömmen, som åstadkommer det elektriska ljuset; medelst elektriska strömmar kan man sönderdela kemiska föreningar och åstadkomma de finaste aftryck af allehanda industriella föremål (galvanoplastik), medelst elektriska strömmar kan man slutligen åstadkomma rörelse; man kan drifva maskiner, större och mindre, man använder elektricitet som drifkraft vid spårvägar och mindre elektriska jernbanor m. m.
Vid alla dessa tillfallen gäller det att erhålla en elektrisk strö ».
För erhållandet häraf tager man nu mera nästan alltid i anspråk spänstigheten hos vattenånga (en ångmaskin) eller den drifvande kraften hos ett vattenfall genom användande af en vattenkraftsmaskin af ett eller annat slag.
Accumulatorn är en maskin, i hvilken elektriska strömmen kan magasineras.
Man kan ladda accumulatorn på er ort medelst de elektriska strömmarna, som erhållas från en stark dynamo-elektrisk maskin, och sedan tillgodogöra sig den elektriska strömmens kraft på hvad tid och ort man behagar.
Under det man förut var beroende af en sorts ångmaskin eller vattenkraftsmaskin, kan man nu medels användande af sådana nu nämda maskiner med ringa besvär använda elektrisk kraft till hvaijehanda industriella arbeten
4utan att nedlägga mycket kapital på en dyrbar maskin, som man dessutom endast med stor kostnad och besvär kan flytta från en ort till en annan.
Accumulatorn består af en trälåda, inuti hvilken finnas tvenne med ett mönjelager öfverdragna och tillika med svaf-velsyradt vatten omgifna blyplåtar.
Dessa äro tillika starkt veckade for att de inom ett litet rum skola erbjuda så stor yta som möjligt Beklädnaden med mönja är anbragt på båda sidor och omgifven med pergamentpapper och filt, så att hvar och en af blyplåtarna är innesluten i en filtbeklädnad, som skyddar mönjelagret Från de båda blyplåtarna gå trådar af samma metall till lådans båda ändar, hvarest de äro förenade med tvänne klämskrufvar.
För att kunna ådagalägga, hur accumulatorn verkar, vill jag erinra om uppkomsten af den elektriska strömmen inom en vanlig stapel.
I en sådan omsättes den kemiska kraften i elektricitet Man kan icke i en stapel erhålla någon elektrisk ström utan att den kemiska kraften kommer i tillfälle att verka.
Genom vissa ämnens upplösning i en syra erhälles den elektriska strömmen, hvilken sålunda icke alstras endast genom beröring mellan de vätskor och fasta ämnen, som ett elektriskt batteri innehåller.
Lika litet här som någon an-nanstädes alstras $n ny kraft: det är den kemiska fränd-skapskraften, som omsättes i elektricitet Vore icke detta fallet, så skulle en galvanisk stapel vara ett slags » perpetu-um mobile ».
En elektrisk stapel är ju dock långt ifrån beständig, ty de i den samma befintliga fasta kropparna upplösas så småningom, och vetskorna sönderdelas; det är just genom dessa de olika ämnenas omsättning, som man erhåller den elektriska kraften.
Liksom man genom kolets förbränning erhåller värmet, erhåller man den elektriska strömmen genom t. ex. zinkens upplösning i svafvelsyra.
Accumulatorn är icke en galvanisk stapel af vanlig konstruktion, ty inom den finnes icke förutsättningarna for utvecklandet af en kemisk verksamhet, som kunde omsättas i en elektrisk ström.
Men om man förenar de ofvan nämda klämskrufvarna, som sitta i accumulatorns båda ändar och hvilka stå i förbindelse med blyplåtarna inuti accumulatorn, med trådarna till ett elektrisk batteri eller ledningstrådarna till en dynamo-elektrisk maskin, med ett ord med ledningstrådarna till en maskin hvilken som helst, som åstadkommer elektriska strömmar, så komma dessa strömmar att sön-derdela mönjan, som finnes på * blyplåtarna.
Detta är en af den elektriska strömmens vanliga verkningar.
Strömmen kan uppkomma genom tvenne ämnens kemiska förening, men kan också sjelf blifva orsake^ till ett sammansatt ämnes sön-derdelning.
Så t. ex. kan man med en elektrisk ström sönderdela vattnet i dess enkla beståndsdelar.
Nu utgöres mönjan som bekant af en kemisk förening mellan bly och syre.
Genom den elektriska strömmens inverkan kommer det ena mönjelagret att afgifva sitt syre, hvilket upptages af det andra mönjelagret, som derigenom förvandlas till blysuperoxid.
Från att hafva varit tvenne i kemiskt hänseende lika element kommer det nu att finnas tvenne olikartade: förut fans inom accumulatorn tvenne blyplåtar öfverdragna med mönja, efter &lt;Jen s. k. laddningen kommer det att finnas en blyplåt öfverdragen med blysuperoxid och en blyplåt, som möjligen innehåller något kemiskt bundet syre.
Efter denna process kan accumulatorn gifva upphof till en elektrisk ström.
Om man förenar de båda kläm-skrufvarna på accumulatorn med en koppartråd, kommer denna att genomlöpas af en sådan.
Hurudan den kemiska förändringen inom accumulatorn skall vara, bör af det föregående vara tydligt: blysuperoxiden kommer att afgifva sitt syre till den blyskifva, som förut blifvit beröfvad sitt syre, så att när elektricitetsu t vecklingen är slutad, man erhåller tillbaka de båda blyplåtarna belagda med ett mönjelager.
En accumulutors verksamhet kan sålunda icke vara längre, än till jämnvigten iiiöm densamma blifvit återstäld.
Accumulatorn blir sålunda en elektricitetsuppsamlare, och man begagnar sig dervid af den elektriska strömmens förmåga att sönderdela kemiska föreningar.
Då det genom elektriska strömmen sönderdelade ämnets beståndsdelar så småningom åter förenas med hvarandra, uppstår en elektrisk ström, som i styrka närmar sig till den, som användes vid laddningen.
Den förlust, som uppstår vid laddningen, kan uppskattas till ungefar 10 procent, och vid urladdningen uppgår till den omkring 15 procent.
Således blir hela förlusten i energi omkring 25 procent eller en fjerdedel af hela beloppet, hvilket naturligen icke är obetydligt.
Om man användt en elektrisk ström af en viss styrka till drifvandet af en maskin, och denna maskin dervid utvecklat 4 hästkrafter,skulle samma elektriska ström, om den förut magasinerats i accumulatorn, endast utvecklat 3 hästkrafter.
Accumulatorns användning ' är ganska mångfaldig, den kan användas som drifkraft vid mindre kraftbehof, så t ex. kan man med tillhjelp af en elektromotor d. v. s. en kraft-öfverföringsmaskin, vid hvilken elektriciteten är den verkande kraften, drifva en symaskin.
Till att drifva mindre båtar torde den vara synnerligen lämplig.
I detta fall medför användandet af accumulatorn en stor fördel framför användandet af en ångmaskin, den nämligen att accumulatorn tar ofantligt mycket mindre rum.
Hela den betydliga plats som ångpannan tager skulle kunna användas till nyttiga ändamål.
Som drifkraft för spårvagnar har accumulatorn säkerligen en stor framtid.
Hästkraft, som här i Sverige användes, är synnerligen olämplig, då djuren mycket snart blifva förstörda, till följd af de allt för stora ansträngningar, de måste göra, då vagnen skall sättas i gång.
Man har vid spårvägar användt komprimerad luft som drifkraft men detta är ock en ganska olämplig drifkraft af det skäl, att den utströmmande luften erhåller en så låg temperatur, att alla smöij&lt; medel frysa.
I utlandet finnes elektriska spår-vägar, som drif-vas med elektricitet * Dock användes här enfast elektricitets-maskin, från hvilken den elektriska strömmen ledes antingen genom skenorna eller genom en särskild ledning till en elek-tricitetsmaskin, som finnes i vagnen och hvilken i sin tur sätter hjulen i rörelse.
Om man i stället för denna vidlyftiga anordning, som gör det nödvändigt att isolera skenorna eller den särskilda ledningen, kunde använda accumulatorn, så att drifkraften funnes om bord på sjelfva tåget, så skulle der-igenoni icke obetydlig minskning i anläggningskostnaden kunna göras.
Dock hafva accumulatorerna ännu allt for stor vigt i förhållande till den kraftmängd, som de innesluta, for att det skulle vara ekonomiskt fördelaktigt att använda dem.
Ett par användningar af accumulatorn tillåter jag mig citera efter prof. Dahlanders arbete Elektriciteten:
Af de tillämpningar man gjort af accumulatorerna nämna vi i första rummet Dupuys elektriska lokomotiv, hvilket sedan några månader tillbaka är i verksamhet vid en stor industriell anläggning i Breuil-en-Aure i Frankrike.
Vid ett blekeri derstädes, som är upplyst med elektriskt ljus efter Regniers system, användes nämligen den elektricitets-inaskin, soin under några timmar underhåller lamporna, denhärför ej behofliga tiden till att ladda accuraulatorer, hvilka drifva ett lokomotiv.
Detta begagnas för transporten af väfnader, hvilka mellan två efter hvarandra följande operationer i fabriken utbredas på ängarna.
För utbredningen och upptagningen af väfhaderna på de flere meter från fabriken sig utsträckande fölten, finnes en jernbana af 2 kilometers längd med många korsningar och skarpa kurvor.
En vanlig elektrisk jernbana skulle under sådana förhållanden icke vara möjlig, men deremot passa accumulato-rerna härtill förträffligt Spårvidden är 0,8 meter och af-ståndet mellan axlarna blott 0,7 meter för att medgifvå passerandet af kurvor med 18 meters radie.
Lokomotivet är försedt med en tender, innehållande 60 accumulatorer af Faures system, ehuru något modificeradt Hvaije accumu-lator väger 8 kilogram och kan magasinera 24000 samt åter-gifva 14400 kilogrammeter * nyttigt arbete.
Men det uppgif-ves, att denna mängd skulle kunna mer än fördubblas, 0111 man reducerade vigten till den minsta möjliga.
Accumula-torernas laddning verkställes under 6 à 8 timmar, hvarigenom magasineras den elektricitetsmängd, som erfordras för två timmars gång.
De grupperas sex och sex uti vidjekorgar, som utgöra ett så väl varaktigt som lätt och mjukt omhölje.
Vigten af tendern jämte accumulatorerna uppgår till 700 kilogram.
Lokomotivets vigt är 935 kilogram.
Det är an-ordnadt så att det på samma gång framför vagnarna oeh uppsamlar väfven.
Den elektriska motorn * * är en dynamo-elektrisk maskin af v. Hefner-Altenecks system; den väger 104 kilogram och kan utveckla ända till 2,7 hästkrafter.
Ehuru vigten hos lokomotivet med dess tender och sex vagnar utgör 6510 kilogram, kan man uppnå en hastighet af ända till 12 kilometer per timme, men naturligtvis blifver hastigheten mindre, när väfven uppsamlas.
De särskilda väfstyckena äro hopsydda ände vid ände, och de lastas suc-cesivt på de sex vagnarna.
Man kan på 35 minuter uppsamla 5000 meter deraf, hvilket förr erfordrade 7 mans arbete under 4 à 5 timmar.
Man beräknar, att det af accumulatorerna verkligen förrättade arbetet vid maximihastigheten belöper sig till 140 kilogrammeter per sekund.
Kostnaden
* En kilogrammeter
* * D. v. s. den maskin, hvarigenom den ur accumulatorn erhållna
elektriska strömmen omsattes i rörelse.for det elektriska lokomotivet jämte accumulatorerua uppgår till icke fullt 6000 francs (vid pass 4300 kronor), livilket är mindre än om en annan drifkraft än elektricitet skulle användas.
Bland de tillämpningar for elektrisk belysning, som man nyligen gjort med accumulatorerna, vilja vi särskildt omnämna de försök, som man anstalt vid » Theåtre des Variétés » i Paris.
207 glödlampor af Swans konstruktion hafva där underhållits med 256 Faures accumulatorer, vägande tillhopa 10380 kilogram.
På scenen funnos 61 lampor med 56 accumulatorer förutom 24 lampor med 25 accumulatorer vid rampen.
I salongen hade man 90 lampor med 75 accumulatorer.
Samtliga dessa accumulatorer vägde 55 kilogram hvardera.
Slutligen hade man i vestibulen och gångarna 32 lampor, som forsågos med elektricitet från 100 små accumulatorer, hvardera vägande 18 kilogram, intensiteten hos lamporna motsvarade i allmänhet vid pass 25 engelska normalljus.
Den dynamo-elektriska maskin, som laddade accu-mulatorerna, drefs genom gasmotor.
Belysningen af teatern beskrifves som mycket angenäm, men grannarna hafva beklagat sig öfver det buller, som gasmotorn åstadkommer, samt öfver den lukt, som föranledes genom smöijämnet, an-vändt vid denna motor.
En annan dylik tillämpning är gjord vid en butik i Palais-Royal i Paris.
Man gör där bruk af 26 Faures accumulatorer, som lemna elektricitet till 25 Swans lampor, hvilka äro garanterade att ega bestånd i tusen timmar.
Belysningen sker två timmar per dygn, och accumulatorerna ombytas hvaije vecka, enär man icke lämpligen kan ladda dem på stället.
Afgiften är satt lika med den for gaslysning. »
De fördelar, som användandet af accumulatorer skulle erbjuda, kunna i korthet sålunda sammanfattas:
l: o Genom dessas användande kan man taga vara på krafttillgångar, som annars icke komma till användning.
Om man vid en industriell anläggning eger tillgång till ett vattenfall och således erhåller drifkraften utan särskild kostnad, kan man anskaffa en maskin t ex. en turbin för drifvande af en elektrodymanisk maskin, hvilken upplyser hela etab-lissementet Men då upplysningen behöfves endast en kortare tid, skulle maskinen stå obrukad, och vattenfallets kraft icke nyttigt tillvaratagas under större delen af dygnet Om man använder maskinen till att ladda accumulatorer under mellantiderna, hvilka sedermera kunna användas vid åtskilliga smärre kraftbehof, skulle därigenom en icke obetydlig vinst kunna göras.
Således skulle såväl kapital som naturkraft genom användande af accumulatorer komma till bättre användning.
2: o I förhållande till andra kraftutvecklande maskiner intager accumulatorn litet rum.
En accumulator utgöres, som förut nämdt af en trälåda, hvilken är omkring 25 centimeter hög, 50 centimeter lång och 20 centimeter bred.