Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu tyckte jag det kändes litet ruskigt, ty det var tydligt att han trodde på hvad han sa, men så förstod jag, att det var idel grannlagenhet af doktorns själ att låta Gustafs själ tro, att han alltid gjort sin plikt (d. v. s. alldrig släppt ut Gustaf utan mig.)
Litet senare följdes vi åt ut.
Vi tittade som barnungar i bodfönstren, drack kaffe i Strömparterren och åt kväll på Hasselbacken.
Det var förtjusande allt igenom.
Dagen därpå tyckte jag allt det var litet besynnerligt att inte få vara ensam medan jag stökade litet i rummen, skref bref och sådant där, men på samma gång kändes det så innerligt godt och tryggt att kunna nicka åt Gustaf i hvar femte minut.
Tillbringade dagen som den föregående, utom det, att vi tittade på »Skansen», en faslig smörja, gamla bondstugor, renar och lappar och sådant där skräp, som man har rent på näsan hemma.
Hade nästan lika roligt som dagen förut.
Tredje dagen började jag tycka, att jag stötte emot Gustaf hvart jag gick.
Till sist sa jag:
»Ska du inte gå ut och gå litet, gubben?»
»Jo, om du går med.»
Jag var inte mer hågad för en promenad den stunden än för att dansa slängpolska, men det hjälpte inte: ut måste jag!
Det rägnade, och när vi kom hem på kvällen, sura och trötta, hade vi inte haft en enda smul roligt.
Fjärde dagen riktigt brann jag af begär att få skrifva litet, men tror nå’n människa att jag kom åt!
Gustaf satt som om han varit fastlåst i soffhörnet.
Naturligtvis hade han kunnat gå sin väg, om han bara velat, men nu var han trilsk.
Det sa jag också åt honom, och därpå flyttade jag in skrifdonen i det inre rummet samt började att skrifva.
Men det gick inte alls bra.
Bara det där medvetandet att det satt någon därute som undrade hvad jag gjorde var nog för att kväfva hvarenda inspirasjonssmula, och så fick jag inte vara i fred.
Han kom efter naturligtvis.
Jag kände mig riktigt utledsen.
Men så fick jag en ingifvelse!
Hvarför skulle inte min sug-djes-sjon kunna vara lika bra som doktorns?
På kvällen, när Gustaf somnat riktigt godt, flyttade jag lampan i ett hörn, så att inte ljuset skulle väcka honom, och så smög jag mig fram till hans säng, iklädd tofflor, underkjol och nattmössa, ty prata hvad de ville om nattmössorna, så håller jag fast vid dem såsom både respecktingifvande och hårbevarande, och sedan jag öfvertygat mig om att han sof ordentligt, började jag att fara med händerna framför hans ansikte i alla möjliga riktningar, ty, tänkte jag, är det inte riktigt på ett vis, så är det väl riktigt på ett annat.
Därpå sa jag i den strängaste ton jag någonsin kunde åstadkomma:
»I morgon går du ut och går ensam, hör du ensam!»
Gustaf snarkade.
Det tog jag för ett godt tecken.
»Och så spelar du biljard, hör du biljard, minst två timmar om dagen.
Hör du?»
Gustaf snarkade igen, Gud ske lof.
»Och så dricker du öl – hör du öl – och blir som förr – hör du – som förr!
Jag – vill – det!»
Nu drog Gustaf en den allra raraste långa timmerstock, och därpå smög jag mig tillbaka till min säng förtjust öfver mitt tilltag, fast fasligt skamsen på samma gång.
Tänk om någon sett mig stå invid min Gustafs säng, befallande honom att dricka, spela och öfvergifva mig, sin lagvigda hustru!!!
Men det finnes tillfällen i lifvet, när man inte bryr sig ett dugg om sin moral, och nu befann jag mig vid en sådan grind.
Men min sug-djes-sjon måtte inte ha varit af den rätta sorten, ty dagen därpå var Gustaf rent faslig.
Han hängde efter mig som en kardborre.
Till sist tyckte jag, att jag hvarken kunde röra mig eller andas, och då beslöt jag att vi skulle ta bot där vi tagit sot.
Jag skyllde på, att jag måste tala vid doktorn en gång till, och så larfvade vi i väg en vacker morgonstund samma väg som sist.
Den här gången var det 12 fruntimmer före oss, och i karusellen satt två herrar som tycktes behöfva få sug-djes-sjon för dåligt humör.
Slutligen blef det vår tur.
När Gustaf väl satt sig, spände doktorn bara ögonen i honom, och så sof han tvärt med detsamma.
»Nå, hur är det?» frågade doktorn. »Super han lika styft?»
»Super!
Hva falls?» sa jag alldeles häpen.
»Min Gustaf supa!»
»Ja, det var ju mot det frun begärde hjälp.»
»Nå du min skapare», snyftade jag.
»Som om det inte vore nog med elände förut, utom att jag till på köpet ska beskyllas för att ha spridt ut en sådan svart lögn, som att min Gustaf är en supare!
– Han som knappast smakar starkt!
Men nu förvånar det mig inte alls, att det har gått som det har gått, när doktorn satt i honom en fyll-bullts-sug-djes-sjons-själ.
Hvad i all världen skulle vi med den att göra!»
Gud vet hvad doktorn sökte bland sina papper, men han måtte ha varit förfärligt ond, ty det lät alldeles som om han gnisslat med tänderna, och när han lyfte upp hufvudet, så var han alldeles blodröd i ansiktet.
Men så sa han barskt:
»Har frun läst sagan om gumman och korfvarna?»
»Nej, det har jag inte», svarade jag ödmjukt, »men jag ska mycket gärna läsa den, om doktorn bara är så innerligt artig och lagar att Gustaf blir sådan han var.
Han var alldeles utmärkt, alldeles lagom, alldeles sådan jag ville ha honom.»
»Och om jag nu sa åt honom att han skulle dricka öl hela dagen?»
»Åh Herre Gud, doktor!» skrek jag.
»Och att han skulle spela biljard hela natten?»
»Det vore gement», sa jag med kraft.
»Och att han alldrig skulle gå ut i sin hustrus sällskap?»
Nu började jag att storgråta, men då kastade doktorn ändtligen krigsmasken af sig och sa riktigt hyggligt, fast bra bestämdt:
»Jag ville bara visa frun, hur pass bra det tar sig ut att leka med vetenskapen.»
Ja, så befallde han Gustaf att bli som förr, men inga pängar ville han ha den här gången häller.
»Jag tar bara betaldt för de sjukdomsfall jag behandlar», sa han.
»För öfrigt är det jag som är er gäldenär.
Mjuka tjänare.»
Jag kände mig allt bra stukad, men rättvist stukad, och då håller man till godo med hvad som hälst.
Hvad jag erfor, när vi på hemvägen gick förbi ölkällaren, kan jag inte ens beskrifva.
Det kändes alldeles som när man är ute på fiske och ser en stor aborre nosa på betet.
Skulle han skulle han inte!
»Vet du, Lova», sa Gustaf, »jag tror jag går ner och tar mig en bock.»
»Ja, gör det, hjärtans Gustaf», sa jag strålande. »Det kan du just riktigt behöfva och jag med.»
»Jag begriper inte», fortsatte Gustaf, när vi väl fått oss hvar vår sejdel, »men jag har rent varit som rädd för öl en tid?»
»Du hade kanske fördruckit dig», sa jag och tog mig en djup klunk, så han inte skulle se hur röd jag blef.
»Troligtvis, troligtvis!
Men så smakar det så mycket bättre nu då!
Skål gumman!»
Ja, Gud vet, när jag ska våga tala om den här historien för Gustaf!
Naturligtvis skall han ha reda på den, men inte ännu.
Jag börjar alltmera förstå, hur illa jag burit mig åt – – och för att erkänna det så – så!
Ja med ett ord, man måste ha tid på sig – dessutom är jag alldeles för uppskakad ännu – –
I går afton larfvade Gustaf i väg ut som vanligt, och i dag har han spelat biljard med stoffilen!
– Men det säger jag, att en sådan där sug-djes-sjon är en förfärlig sak, isynnerhet om den råkar komma i orätt person, och hvad Vår Herres rådslag angår, så ska jag alldrig klaga öfver dem vidare, alldrig, ty att de är visa, det vet jag nu, om jag inte vetat det förr.
Men se’n kommer det konstigaste af alltsammans!
Jag sofver, sofver som en stock, bara i glädjen öfver att allt är som förr!
En middagsbjudning.
En fatal fiskfärs och än fatalare Verdandister!
Här om dagen kom bjudningsbref från doktorns till middag klockan 5.
Middag klockan 5!
Det hade jag alldrig varit med om förr, och hade jag fått som jag var sinnad, så hade jag inte kommit med på det nu häller.
– – Jag var inte en enda smula hågad – rent ut sagdt var jag blyg – men naturligtvis måste vi gå, när de varit så innerligt snälla och bjudit oss!
Om jag åtminstone visste hvad jag skulle ta på håret!
Sömmerskan, som jag frågade, sa plymer, men plymer och Lovisa Petterkvist!
Nej, don efter person!
»Jag tycker du har så vackert hår så du gärna kan vara utan», sa Gustaf.
»Jag tycker tant Lova ska ta lefvande blommor», sa Villy.
Om bara Ester kom hem, vore det ingen nöd!
Till sist beslöt jag mig för en fin hvit spets fastsatt med ett par lefvande narsissor.
Klädningen är utsökt vacker, men jag undrar hvad de skulle säga hemma, om de fick se mig med en såuppdan framvåd och med lefvande blommor till?
De åt mig med hull och hår, det är säkert!
Samma dag bjudningen var, stötte Krycke och Villy ihop här vid två-tiden.
Villy kom först.
Han såg ut som en retad ungtupp.
»Hvad är det åt dig?» frågade jag.
»Åh, just ingenting.
Men förbannadt oförskämdt är det.»
»Jo, att bjuda mig så här på sladden.»
»Är du bjuden?», sa jag strålande.
»Nå men så roligt det var!»
»Det är möjligt det.
Men jag ämnar alls inte gå.
– – Skylla på att de inte fått rätt på adressen!
Känner sådana där öfverklass-snobbar, jag.
Tänker visst inte krusa!»
»Kära du», sa jag.
»En ungherre är väl inte alltid att ta på hyllan.»
»De kunde ha hört efter på byrån.»
»Det är ju alls inte sagdt att de vet, att du arbetar på en byrå.»
»Nå, än här då?»
»Se så, min gosse, var inte sticklig nu.
Tant Lova skulle bli så glad, om du kom med.
I detsamma knackade Krycke på.
»Jag skulle bara titta in och säga att vi träffas på middagen», sa han vänligt.
»Doktor Holzen har nyss bedt mig, mest därför att hans Norrlandsvänner inte skulle känna sig så ensamma, det erkände han ärligt.»
»Så hjärtans snällt!» sa jag.
»Och du tänker värkligen gå på en sådan där öfversittarbjudning?» snäste Villy, »bjuden för andras skull!»
»Ja, hvarför inte?
Hur många tror du är bjudna för sin egen skull?
Jag går gärna – af många skäl.»
Villy brummade en hel mängd saker, puttrade och fräste som en gryta, men slutade med att rusa i väg hem för att se efter om han hade någon hvit halsduk, ifall han skulle besluta sig för att gå.
Besynnerligt med karlar!
Vara hur hyggliga de vill, så kan de alldrig räkna ut hur lång tid ett fruntimmer behöfver för att klä sig.
Där satt Krycke så lugn och treflig jag någonsin kunde begära, utan att en smul känna på sig att jag satt som på nålar.
»Åh», sa han skämtande, »ännu har fru Petterkvist god tid att göra sig vacker på.»
»Förstås», sa jag litet närvöst, »men man har alltid litet att sy.»
»Har man?»
Han såg på mig tankfullt.
Nog vet jag hvem han i det ögonblicket såg framför sig med nålen i hand.
»Hvad jag tycker om kvinnor!» sa han sedan tvärt.
»Gör ni?» svarade jag litet långsamt, ty man får medge, att det var ord som kunde tas både si och så.
»Ja», sa han, »barn är ofta gamla, men kvinnor är alltid barn, det är det som ger dem en sådan charm.
– – Men nu ska jag värkligen gå!»
Och så gick han ändtligen, men utan att göra sig någon brådska, det ska Gud veta.
Gustaf hade redan plockat fram alla sina saker och höll som bäst på att tvätta, borsta och fila sig.
När han ska bort, byter han hvarenda tråd och är så kinkig på borstning, att vi använder fyra slags borstar hemma, innan han blir nöjd.
Nu hängde han läpp och såg olycklig ut.
Jag förstod genast hvarför.
»Vänta», sa jag, »så ska jag dufva om dem ett tag.»
Litet hvar vet nog att man inte i ett huj borstar rock, byxor och väst, i synnerhet när de varit hotelborstade först.
Innan jag hade slutat, var klockan nära 3, och just som jag väl fått på mig litet, ville Gustaf att jag skulle hjälpa honom med halsduksrosetten.
»Kära du», sa jag, »nog kunde du begagna köpta halsduksrosetter som annat folk, i stället för de här gamla repen, som det ändå alldrig blir något snyggt af.»
Endera var jag fumlig, eller också var remsan för hårdt stärkt.
Alltnog – rosetten blef hisklig.
»Jag tror jag försöker själf», sa Gustaf.
»Var så god», sa jag.
Därmed satte jag på mig min släpkjol men trampade loss ett långt stycke af garneringen i detsamma.
»Det här börjar åtminstone trefligt», sa jag undergifvet, ty när någonting visar lust att gå riktigt på tok, blir jag alltid ovanligt foglig i detsamma.
Se’n var det omöjligt att finna kammkoftan.
»Har du sett kammkoftan, Gustaf?» frågade jag.
»Nehej», svarade Gustaf, som stod framför spegeln, eldröd och med sammantryckta tänder, som om det gällt att bita ihop halsduken, i stället för att knyta ihop den.
»Kom hit, din stackare», sa jag, »så ska jag väl hjälpa dig, fast det naturligtvis sedan blir mitt fel, om vi kommer för sent.»
Gustaf kom genast.
»Så vackra armar du har, Lovisa», sa han i detsamma han stack fram hufvudet.
»Äsch», sa jag.
»Och så vacker hals sedan!»
Mamsellen, nej fröken med spelmarkerna må säga just hvad hon vill, så tyckte jag om Gustafs lilla komplimang ändå.
Och hvarför man inte i all anständighet kan få visa en hygglig hals lika så väl som ett hyggligt ansikte, kan jag då rakt inte begripa.
Emellertid hittade jag kammkoftan till sist under Gustafs egen rock; hur den kommit dit, vet han bäst själf, den skälmen, och strax därpå knackade hårfrisörskan på dörren.
Först hade jag alls inte velat höra talas om, att jag inte skulle kunna kamma mig själf, men Ville hade varit envis, och när jag nu såg hur bra de hvita spetsarna tog sig ut på mitt finurligt krusade mörka hår – ännu har jag inte ett grått strå, Gud ske lof–var jag riktigt glad, att jag gifvit vika.
När hon slutat, så sa den hyggliga människan:
»Kanske får jag bjuda på litet puder?»
Därmed for hon öfver ansiktet på mig med en mjuk sudd doppad i litet mjöl, och dämpad var min väl höga färg med ens.
»Det var bra», sa Gustaf belåtet.
»Nej du», sa jag, »inte något fusk.
Sådan Vår Herre skapat Lovisa Petterkvist, sådan visar hon sig också.»
Därmed tog jag min spetsnäsduk och slog bort mjölet, fast bra försiktigt, det måste jag erkänna, ty nog såg jag, att mörjan klädde mig, och man är väl ändå inte mer än en svag syndig människa!
Gustaf, som var klädd i ytterrock presis 20 minuter före 5, sa ingenting, men han hade ett sätt att se på klockan som höll på att jäkta ihjäl mig, och man vet väl hur det går, när man ska skynda sig!
Som jag sa!
Hade jag fått vara i fred, hade jag varit färdig mycket förr.
Nu gick allt på tok!
Ett par handskar sprack, och tre gånger knäppte jag klädningslifvet snedt.
Men lyckligtvis måtte det ha varit fler som haft samma äfventyr, ty när vi kom in i doktorns tambur, fann vi den full af folk, men så var också klockan bara 5 minuter öfver tiden, hur mycket Gustaf än hade tittat!
»Vi följer med strömmen, så är det ingen som ser oss», hviskade jag litet modstulet, ty det var allt bra svårt att inte se ett enda bekant ansikte.
Men den som såg oss, det var den hyggliga doktorn, som, hufvudet högre än alla andra, stod vid dörren och tog emot.
Han följde oss tvärs igenom rummet in i salongen och fram till sin hustru.
»Mina kära Norrlandsvänner, Hilma», sa han så högt att det ekade.
Jag kände mig riktigt chenerad men flatterad på samma gång, och blygheten var som bortblåst i detsamma.
Frun var utmärkt väl klädd i ljust lilla siden och såg för innerligt bra ut.
Bredvid henne stod en fyllig, vacker flicka klädd i skärt siden, som hon presangterade som sin halfsyster; och i en länstol satt en äldre dam, hvilken befanns vara hennes mor och som tog mig om hand på det vänligaste vis i världen.
Gustaf försvann sedan han bockat sig, men som jag känner hans förmåga att kunna tiga, när han befinner sig bland främmande, så var jag inte rädd att han på något vis skulle dumma sig.
Så fort jag kom åt, så började jag att se mig omkring.
Alldrig har jag sett ett besynnerligare rum!
Och fast sakerna i och för sig var alldeles utsökt vackra, så – – –
Sammetsbord och porselinssoffor, björnhudar och para,soller fjäderbuskar och mässingstallrikar; en stor hvit jättebyst och en brandgul pojke med ett blått sammetsskynke kring magen, sidengardiner med släp och alla möjliga slags möbler, som alls inte hörde ihop – allt var hoprördt huller om buller!
Men så förstod jag hur det hängde samman.
Troligen hade de snälla människorna fått så mycket saker i lysningspresent, att de rakt inte vetat hvad de skulle ta sig till!
Och att hyra flera rum bara för möblerna hade ju varit en stor misshushållning.
Nej, då var det bättre att ha det sådant det var, om det också såg litet tokigt ut.
Nu kom min kära
Villy svängandes med uppvridna mustascher, sprättig och fin.
Han bugade sig djupt för värdinnan, hälsade på flera personer och tycktes vara vid sitt allra bästa lynne, Gud ske lof.
Kort därpå kom Krycke.
Han däremot hade tydligen vändt afvigsidan till.
Pannan var hoprynkad, kring mun låg hans allra försmädligaste grinmin och sedan han gjort en knapphändig knyck för värdinnan, drog han sig undan i ett hörn utan att se sig om hvarken till höger eller vänster.
Och han, som hade varit så glad att få komma!
»Vi brukar alltid ha sittande bord», upplyste den gamla frun, »men i dag var det omöjligt.
70 personer bjudna och bara 15 återbud!»
Det var riktigt roligt att sitta och titta på alla utmärkt väl klädda, hyggliga människor, som kom in.
»Söta», hviskade jag, »hvem är den där bleka, porösa, feta, flintskalliga äldre herrn, som just nu bockar sig och som blir så innerligen väl emottagen?»
»Det är brukspatron Hägervinge», svarade den gamla frun med en suck.
»Han är mycket, mycket rik!»
»Det kan han just behöfva, stackare», sa jag medlidsamt.
»Det måtte inte vara roligt att gå omkring och se ut som en fiskfärs i all sin tid!»
Mitt sällskap gaf mig en konstig blick, men nu började gästerna att röra på sig.
Värdinnan fördes af en herre, som hade så mycket ordnar, att jag inte begriper, hur en enda människa kunnat hinna få så många meriter.
Brukspatron ledde systern, och doktorn konvojerade en gammal »hennes nåd», brukspatronens för detta svärmor.
Jag började just att känna mig litet öfvergifven, men så kom doktorn strax därpå tillbaka och hämtade mig.
»Se så, fru Petterkvist», sa han, »nu ska vi ha trefligt!
Vi har ställt i ordning ett riktigt litet bra Norrlandsbord i den ena fönstersmygen.»
»Kära doktor», sa jag, »ni skämmer alldeles bort oss.»
Men nu skrattade han sitt bullrande skratt och sa något vackert, som jag nog tror att han menade, ty han är nu en gång så genom hygglig den karlen, att han bestämdt menar hvad han säger, åtminstone när han säger något vackert.
Gustaf hittade vi vid bordet, som var prydt med blommor.
Strax därpå kom
Villy ledande en ung flicka i krem, och kort därefter Krycke ensam.
Alla damer och deras kavaljerer fick sitta – de andra måste reda sig bäst de kunde.
»Nu är det skönt att inte höra till fotfolket», sa Villy belåtet.
»Det antar jag det alltid är», sa Krycke.
»Ja, bättre trampa än trampas», sa Gustaf.
»Usch»! sa jag.
»Men söta ni, hvad är det där för en konstig herre, som trampar omkring som en äggsjuk höna?»
»Det är en poet, som vill läsa upp sina värser», svarade Villy.
»Nej», sa jag strålande.
»Vill han!
Så förfärligt snällt!»
Fyra vaktmästare med hvita handskar och frackar på händerna, passade upp, och ett värdfolk hade vi som var alldeles utmärkt!
De talade med alla, drack med alla, men inte såg jag dem förtära en bit själf.
Slutligen kom doktorn fram till oss med en upprågad tallrik i handen.
»Finns här husrum?» frågade han muntert.
»Tror jag det», svarade jag nytert.
»Både husrum och hjärterum!»
Det var riktigt roligt att se honom hugga in på maten lika friskt som i fordna tider.
»Åh, hvad mat är godt!» sa han med en suck.
»Kommer strax!» ropade han därpå tvärt till svar på hustruns vackra ögon, som betraktade honom med riktig fasa.
Och borta var han, sedan han stjälpt i sig ett par glas rödvin å rad, för att bocka sig för den gamla änkenåden.
Nio glas hade vi framför hvarje kuvärt.
»Hvad tror du, vi ska göra med dem?» sa jag sakta åt Gustaf.
»Dricka förstås.»
»Vi är väl inga kalfvar häller?»
På bordet låg en präntad matsedel i form af en fana.
»Behöfs inte», sa Villy, »det finns bara en matsedel i Stockholm!»
»Prata inte», sa jag.
»Fråga Krycke – och fröken här!»
»Ja», sa Krycke, »den är som skolundervisningen – obligatorisk.»
Det var riktigt roligt se hur uppmärksam och näpen brukspatronens unga dam var mot sin otrefliga granne.
»Är hon inte söt?» sa jag.
»Nej», svarade Krycke, ohöfligt.
»Nå, då går det an att jag vet en till då, som inte är söt», sa jag stött.
Stämningen och sorlet höjdes rätt efter rätt – alldeles som bevillningen, sa Villy, – och när vi var vid champagnen och de blandade kötträtterna, hade doktorn riktigt svårt att göra sig hörd, när han knackade i sitt glas och i helt knappa ord föreslog en skål för – »Brukspatron
Hägervinge och hans unga svägerska som i dag firade sin förlofning.»
»Hur är det, tant Lova?» frågade Villy ifrigt.
»Mår du illa!»
»Ja – nej – det var – bara en fiskfärs – som fastnade mig i halsen!»
Att tänka sig att jag hade kallat fästmannen för något så fasligt, och det inför hans blifvande svärmor till!
Kan jag då alldrig lära mig att hålla mun!»
Alla bord steg upp och drack med de nyförlofvade.
Det blef ett klingande, ett nigande och bockande utan all ände.
»Nå, fröken», frågade Krycke i detsamma
Villys unga dam, som också varit borta och skålat med de nyförlofvade, »hur tar sig fästmannen ut på nära håll?
Förgyllningen är väl äkta?
»Jag tror nog han är mycket snäll», sa hon sedan undvikande.
»Och ung och vacker – bara 60 år!»
Nu var han riktigt i håntagen, det hördes på rösten.
»Det kan ju vara ett konvenangsparti.»
»Ja, konvenangspartier har ta mig tusan rättighet att vara till de med», högg nu Villy in.
(Det var första gången han svor under middagen, eljest hade han varit alldeles ovanligt hyfsad och städad.)
»Samma rättigheter som ålderdomsförsäkringar, menar du», sa Krycke och höll sitt vinglas mot ljuset, »skada bara att premierna är – så dyrbara.
»Jag känner många, jag, som tycker om fiskfärs», inföll jag ifrigt, men teg i detsamma och blef blodröd ända upp i pannan.
Alla skrattade, och som jag inte kunde förklara hvad jag menade, så fick jag hålla till godo med, att Villy föreslog en skål för tant Lovas ku-li-nariska (slås upp!) distraksjoner.
Nu knackade värden åter i sitt glas, och så steg poeten fram, stack handen inom västen, vred halsen några gånger fram och åter, kastade hufvudet tillbaka och började att med den vackraste röst uppläsa de vackraste värser jag någonsin hört.
Brukspatron var en grufva, hans hjärta ett guldfält, hans gifmildhet en outtömlig silfverådra.
Lycklig den kvinna som mutat in ett sådant schakt – – .
Och så kom de vackraste liknelser om juveler och pärlor.
– »I hans skattkammare hade det endast fattats den snöhvita pärla, som han i dag – – »
Ja, det var några märkvärdigt granna värser!
Också fick han offantligt med applåder när han slutat, och de var väl förtjänta.
»Söta, hvad är han för slag?» hviskade jag.
»Festtalare», sa Krycke kort.
»Och akademisk pristagare», tillade Villy.
»Nå ja, det måtte väl kunna komma på ett ut.»
Nu drack vi mera vin, och så kom deserten, glass, frukt, ost och käx.
När vi slutat den, reste herrn med alla ordnarna sig upp och bad att herrskapet skulle förena sig med honom i en tacksamhetsskål till det charmangta värdfolket för den charmangta middagen, och tog han sig friheten, att på samma gång han lyckönskade sin gamla högt värderade vän Hägervinge till hans charmangta fästmö, äfven lyckönska honom att ha vunnit inträde i en så charmangt familj.
»Det var en fasligt charmangt herre», hviskade jag åt Krycke.
»Åh ja, något ska han väl vara för alla sina ordnar», svarade den grinstickan.
Nu tågade vi fram i en lång rad och drack med värdfolket.
Det är ett bra vackert bruk det där, fast fruntimren förstås alltid får vin på klädningarna, och herrarna blir trampade på tårna.
Men det skulle inte vara hälften så högtidligt att bara höja sitt glas och säga: »tack!», som Krycke föreslog.
I salongen fick vi kaffe, det utsöktaste kaffe, men – så små koppar!
Fast jag bara smuttade på min, så såg jag ändå botten mycket förr än jag skulle ha önskat, och inte bjöd de om!
»Se här, tant Lova», sa Villy, som kom i detsamma försiktigt balanserande med en kaffekopp i sin öppna hand.
»Jag vet hvad en hederlig Norrländing behöfver, jag!»
»Bara det inte syns?» hviskade jag förtjust.
»Jag ska stå för.»
Och så njöt jag min rara påtår i skyddet af den snälla Villys breda rygg.
»Kära du», sa jag, »Gustaf måste väl alldrig köra fast –?
Tack min gosse, för det rara kaffet.»
»Farbror kör alldrig fast nu för tiden», sa Villy och slog sig bekvämt ned i en stol.
Fästfolket hade tagit plats i en liten blå sidensoffa.
Han hade på de bleka, feta kinderna fått några smala röda fläckar, som såg ut alldeles som kräftstjärtar, (fy Lovisa!) och pratade mycket ifrigt.
Hon var orimligt grann att se på och skrattade oupphörligt åt allt han sa, men nog tyckte jag att både skratt och färg var litet –