Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så att jag tackar dig till, när du vill tala med mig.
En författare bör lära sig förstå allt menskligt, äfven det, han aldrig tänkt skrifva om; hela hans tankeverld blir rikare och djupare genom det.
Det förvånar dig kanske, att allt tycks vara så nytt för mig, ty jag har ju talat om, att jag en gång för länge sedan slutit ett »fostbrödralag»; men skilnaden är stor.
Inte hvad det personliga förhållandet beträffar, ty en flerårig och daglig samvaro förtog naturligtvis hvarje tvång ur vårt sätt, och som vi haft så rundlig tid att pröfva hvarandra, så fans det ömsesidigt förtroende.
Men hans arbete var icke mitt, och så fort det gällde vårt fack, kände vi oss främmande.
Der egde vi intet medel att göra oss begripliga för hvarandra: jag förstod inte hans och han förstod inte mitt.
Det blef vänskap – långt omsider efter många slitningar, men kamratskap var det icke.
Och dock skulle jag aldrig ha kommit till den literära ståndpunkt, jag nu innehar, om icke det dagliga umgänget med en oppositionsman väckt till medvetande hvad som förut endast låg och halfsof i mitt sinne.
Och jag skall alltid vara honom tacksam för det han till sist glömde qvinnan för menniskan; hur många skulle ha gjort det?
»Det adlade djuret» – ah! det piskrappet sved ju redan då i mitt ansigte.
Men han var en gentleman, en gentleman, till och med då jag retade honom så, att ansigtet hvitnade, och han skulle aldrig tillåtit sig ett vågadt yttrande i min närvaro.
Kamratskap var det inte.
Men hvarför skulle inte en bildad man och en bildad qvinna kunna tala till hvarandra om allt, som den ena menniskan öfver hufvud taget talar till den andra om?
Ja, se der fånigheten!
(Hörby) Måndag 1815/1284.
Hela dagen hade jag icke kunnat skrifva ett ord, ty flickorna hade kläder till manglings i rummet bredvid, och som det med mina »länsmansöron» är alldeles omöjligt att ej höra hvad som talas i nästa rum, så hade jag ingen annan råd än att fördjupa mig i »La syphilis du cerveau», som för närvarande är min lektyr, eller rättare har varit, ty jag har nästan läst ut den nu.
Åh, så intressant!
Och Fourniers stil är beundransvärd, så lättläst som trots någon roman, och så klar och tydlig.
Det är ett verkligt nöje.
Och jag läser vanligtvis högt, för prononciationens skull.
Nå, hela dagen hade jag hållit på, inte för det jag ej sedan haft godt tillfälle att skrifva, utan derför, att Fournier blef till den grad intressant, att jag omöjligt kunde lägga honom ifrån mig.
Ja, och så kom posten – massa tidningar och så mitt manuskript.
Jag slet upp konvolutet – jo, ett långt bref!
Ho hej, hurra!
Men tro inte, jag läste det.
Nä-ä.
Tidningarne först.
Så lemnade jag dem och tog mig en lång – promenad.
Ja, har du hört på maken?
Jo, du.
Jag var så glad – jag kunde rakt ha hoppat i taket – brefvet var ju så långt.
Och så föresatte jag mig, att inte ett ord fick jag läsa, förr än jag var lugn som en kogubbe igen.
Det tog en vacker tid!
Slutligen blef den stränga fru B. belåten, kände Ernst på pulsen, skrattade åt det puts, hon spelat honom, och så fick han gå in till sitt bref.
Men det blef sju gånger värre!
– Jag undrar om det fins många menniskor, som kunna bli så oresonligt, så ohejdadt glada som jag.
Det kan många gånger vara en småsak, ett ingenting – en vas med friska blommor, en strimma solsken eller fliken af en blå himmel – och nu dethär brefvet, omedelbart, oöfverlagdt, skrifvet i flygande fläng, och så fritt!
Oh, det är det bästa af allt – så utan en anteckning, utan en baktanke, så utan tvång eller en skelande sidoblick – just som jag skrifver detta.
Jag vet icke hvad jag kommer att tala om, inte en tanke på, att det skall jag tala om eller det är det klokast att tiga med, och icke en »lapp», ingen tvekan.
Sätter jag ett ord, som icke är det bästa, så vet du hvilket jag skulle ha satt, om jag fått tid att tänka mig om.
Pennan löper öfver papperet, som om den vore vild, ty i dag är jag upplagd för att skrifva och det bekymrar mig inte hur långt brefvet blir: jag har ingenting att stryka.
Jag kan icke säga något, som du skulle missförstå.
Hvilken härlighet!
Nu först om ditt arbete.
Att din stil skulle vara maniererad på så sätt, att du skulle ha putsat den till att vara det, har icke ett ögonblick fallit mig in.
Jag vet nog, att det är skrifvet burdus.
Nej, detta är ett manér som har vida djupare rötter, ett för hvilket du aldrig gjort dig reda och som icke ens jag skulle ha spårat, om jag ej gjort en jemförelse mellan stilen i dina bref och stilen i dina utkast.
Särskildt om jag nu vill jemföra det bref, jag fick samtidigt med »Årstider», blir kontrasten bjert.
Tro icke att jag vill beröfva din stil ett centigram af dess ursprunglighet eller dess individualitet!
Att jag ville ha din stil sådan som min – nej, nej!
Men du eger sjelf i den vägen så mycket mer, än du vet om, mycket som är för godt att ej taga vara på.
Du vet ej, hur smidigt ditt språk skulle vara, om en smula omsorg gåfve det en rikare utveckling, om du ej halft omedvetet lade an på att vara råhuggen.
Jag älskar kraften, hänsynslösheten att aldrig väja för ett ord, om det bättre än allt annat säger hvad man vill ha sagdt; men jag skulle vilja, att samma stämma, som kan slunga ut ett ord så hårdt, att man rycker till och håller för öronen, jag vill att samma stämma skall ha makt öfver hela skalan, att det icke skall finnas en rörelse i en menniskosjäl, för hvilken den ej eger ett tonfall.
Det råhuggna är din starkaste sida, men all entonighet blir tröttande.
Ack, hvad jag afundas dig friheten!
Jag måste ännu länge vara bunden af hänsyn.
Jag får ej mejsla en staty så naken och kraftfull, som jag skulle kunna; det vore att förlora spelet.
Men tror du, att jag derför skulle vilja binda dig, om det stode i min makt?
Åh, aldrig!
Utveckling, det är frihet.
Nej, det retar dig icke, att jag har »ett finger med i spelet» när du gör ett godt arbete, ty om jag icke hade det – hvad vore vi då för hvarandra!
Ingenting – absolut ingenting, och det ville du inte.
Aldrig faller det mig in att förargas öfver att du har ett finger med i mitt arbete.
Åh, det är en glädje.
»Societetens gäss» må han gerna säga, och en grofhuggare har jag ingenting emot.
Jag fordrar blott en sak: intelligens.
Ja, och så det, att han lefver.
Icke allenast i skogen, utan att han hela tiden är en varelse af kött och blod och att man förstår honom.
Det om qvinnofrågan kan bli af ypperlig effekt, när det bara blir verkligt lif i dialogen – och när samtalet kommer att inverka på berättelsens gång.
Och det bör det.
Det är just det som skall visa honom, hur tröstlöst förtorkad hennes inre menniska är.
Hur ensam den, som kämpar iör qvinnornas sak oftast kommer att känna sig, när han står ansigte mot ansigte med dessa stackars förkrympta varelser, åt hvilka han vill skänka friheten och som ej veta hvad de skola göra med den.
Detta samtal bör ej vara så abrupt i början, låt honom komma med något af verldsmannens afslipade sätt i de första replikerna, låt honom värmas af ämnet, eldas af hoppet, att denna träbild skall förstå honom, efter hon sjelf börjat tala om »qvinnofrågan», låt honom ryckas med af sin egen ifver, låt plumphuggaren komma fram – den oförfalskade naturen – låt honom »piska dem deras skam i ansigtet», som han säger (har jag minne!) låt honom vara hänsynslös, var det sjelf – och jag skall icke invända ett ord.
Men jag vill, att han lefver, att man hör hur sinnesrörelsen griper honom steg för steg, hur harmen och oviljan sjuda i hvarje hans ord, hur hans själ krymper sig som Loke under smärtan att icke vara förstådd.
Jag vill ha fram kontrasten, skärande, skriande; jag vill att läsaren sjelf ryckes med – andlöst, häpet; jag vill att man drager ett tungt, djupt andetag af förtviflan, då han hopplös måste uppgifva kampen om denna själ, som konventionalismens Gud dragit undan hans makt.
Jag vill att skymningen faller så tung öfver hans tysta själsqval, att läsaren sjelf känner den hvila som en sten öfver sitt flämtande bröst.
Jag vill att slutstämningen gräfver sig fast i ens minne med all den makt, som konst och natur ega i förening.
Om jag icke trodde, att det bodde rika möjligheter i »Årstider», skulle jag då ha varit så elak?
Sporrar man den häst, som man vet icke ega makt att göra språnget?
Och hon – gör henne till en qvinna af tretton på dussinet, »bildad», oförvitlig, alldaglig, belefvad, god till och med – tag en i högen, det fins så godt om dem.
Gör henne till inkarnationen af det »passande», regelrätta; icke karrikerad, icke chargerad, endast så bedröfligt sann, att man tycker sig ha skakat hand med henne många gånger.
Res barrièren »det går ej an» och låt henne stå der och gapa, låt henne längta till andra sidan – om du så vill.
Låt henne ega vilja, men en slapp vilja, det är det eländigaste man kan se – och det vanligaste.
Hvilken himmelsvid skilnad på att våga och inte vilja, samt å andra sidan att vilja och inte våga!
Låt det komma fram.
Jag kan föreställa mig, hvilket godmodigt bondgrin, du fick åt mina 24 öre14.
Tror du jag bryr mig om det?
Jag önskar, att du kunde se, hur jag sjelf breder ut min bruzelianska mun till ett godt grin åt mitt påhitt – och så en imaginär kastagnettknäppning med fingrarne åt alltihop.
Åh, det käns så skönt att kunna skratta eller bli utskrattad af hvarandra; sådana löjen fruktar man inte.
Och det fins inte spår till tvång.
Ja, jag är ond på mig sjelf, att jag nämnde det ordet »vänskap».
Det ger ej intrycket af, hvad jag menade, och det fins inte heller något annat ensamt ord, som säger det.
Men jag vill klargöra min uppfattning, så att du vet, hvad jag ville hafva sagt.
Det jag säger, är icke allmänna fraser, jag talar icke om andra, jag talar om dig och mig.
»och så att känna sig tillbakastött af en brutal konstform — — — känna sig eländig i den tanken, att man ej varit trofast».
Jag skref det der i en vemodig stämning, sådan den ofta kommer öfver mig, jag skref det visst omedvetet för att betäcka ett möjligt återtåg, det sades under förkänningar af kommande samvetsförebråelser, med ett ord: vid tanken på, att det kunde vara jag som drog mig tillbaka.
Ty jag är alltför mycket skeptiker, för att obetingadt tro på vare sig mig sjelf eller andra.
Du tycks ha uppfattat det så, som skulle jag redan i förtid känna »Skuffelse» vid tanken på, att du kunde glida undan.
Trots min »blodhundsförbittring».
Den kom endast deraf, att jag trodde, du misstydt mitt handlingssätt, samt deraf, att en brytning är något så helt annat än en upplösning.
Det första mellan dig och mig det är och blir: frihet.
Ingenting af tvång, af löfte eller förpligtelse.
Om jag kunde tro, att du hade en halfdragen tanke på »pligt» emot mig, skulle jag känna mig olycklig.
»gå; du har aldrig förstått mig!
Om jag tänkte, att du skref ett enda bref, eller sade ett enda ord till mig derför, att du menade, jag skulle bli bedröfvad, om du ej gjorde det, då skulle jag känna det i luften och draga mig tillbaka.
Ty det är endast i känslan af frihet, som själslifvet hemtar fulla och djupa andetag, det är endast det, som håller det hela friskt.
För mig är du fri som fågeln i luften; jag skall icke hålla dig qvar med en finger.
Det kunde jag naturligtvis inte ha gjort; och derför är det bättre att vara utan.
En kastagnettknäpp till allt, hvad du kan säga om den saken!
Om du fattade mitt innersta »jag» vid håret och drog det fram för en annans blickar, då skulle jag hämnas af outsläckligt agg.
Och allt hvad du säger mig i dag, ålägger dig ingen pligt att säga liknande i morgon.
Om jag å andra sidan ger dig min tid och mina krafter i dag, så är jag icke derför skyldig att upprepa det i morgon.
Om jag upprepar det, så är det emedan det i morgon gör mig samma djupa, innerliga glädje som i dag, och då anser jag mig för den vinnande parten.
Och jag skulle icke för allt i verlden vilja, att ett enda sådant fäste dig vid mig.
Kan du växa ifrån mig så gör så!
Det är omständigheterna, som fört oss tillhopa – det fans alla förutsättningar.
Jag ville visa dig, hvad en qvinlig kamrat kan vara värd, och på så sätt visa dig, af hvilken vigt qvinnofrågan är.
Men du skulle ha gjort det så, som man strider för en teori – med abstraktionens vapen.
Nu måste det bli annat.
Nu skall det komma lif och kraft i framställningen, ty nu vet du, att du icke bygt på ett uppkonstrueradt system utan på lifvet sjelft.
Det är detta, jag velat gifva dig: vissheten att först då de två (mannen och qvinnan) gå upp i samma sträfvan, skall arbetet bli så fullfärdigt, som naturen ville, att först då utvecklar själslifvet alla möjligheter.
Och sedan jag lyckats gifva dig denna visshet, sedan må du gå, hvart du vill och när du vill.
Icke med ett ord skall jag hålla dig qvar – om du kan gå; ty saken är allt och jag är intet.
Det kan låta egenkärt (betyder ingenting!) men jag känner qvinnorna.
Märk väl: icke heller jag lofvar någon »evighet».
Men du skall veta, att denna ohyggliga sjukdom hänger alltjemt öfver mitt hufvud som ett Damokles-svärd.
Ena timman kan jag vara frisk och kry, i den nästa kan jag känna feberrysningar och domen vara fäld.
Det vore ett intet! – ty dö skall man ju i alla fall; men dessa förfärliga plågor, denna smärtans egoism, som bemäktigar sig alla sinnen, och denna årslånga fångenskap, som långsamt marterar en till döds!
Ack, då skall jag vara så fattig, att jag icke längre eger mer än ett matt leende för allt, hvad jag ställt högst i verlden!
Jag kan slå mig på att arbeta, om jag mot förmodan blefve äregirig.
Men ett vet jag, och det är, att hur vi ock må skijjas, och när det än kommer att ske, så skall du icke vara samma menniska, som då vi möttes först.
I bådas utveckling skall för alla tider finnas spår af den andres inflytande, spår af samarbetet och af lyckan att ha fått vara utan mask.
Och jag kan ej tänka mig möjligheten, att vi någonsin med bitterhet skulle se tillbaka på denna tid.
»tänkte du ett dugg på om det passade sig, när du läste min anmärkning» (om Selmas bröllop).
Nej, jag fann inte alls något märkvärdigt i det.
Allt beror på, om man tror, att den andre tänker något »oanständigt» vid det; jag menar: om han säger det i någon dålig afsigt.
På den fot, vi stå med hvarandra, skulle du icke kunna säga mig något, som det skulle genera mig att höra.
Det är, som hade vi kommit in i ett själens oskyldighetstillstånd, så att fikonalöfven blifvit öfverflödiga, liksom de voro i början.
Du säger, att du aldrig känt ängslan öfver att ha gått för långt.
Ett af dessa bref i oriktiga händer — — öppnadt, läst — — !
Och ändå fins det icke ett ord, för hvilket mitt eget medvetande kan förebrå mig.
Du ber mig säga dig symptomerna till dender lifsledan.
Det är inte hvad du beskrifvit i »Lycka».
Lifsledan i »Lycka» är äldre, den jag kände då var ung, grön, lidelsefull.
Det var en så liflig längtan efter lifvets skönhet, efter motsvarighet, efter själslif, att den slog öfver i en längtan efter döden.
Jag trodde, att det, som jag saknade, icke fans i verlden, och hela denna verld syntes mig så tom, så flack.
Jag hade spelat ut min roll der; det fans ingenting mer att hoppas.
Jag hade trott, att jag skulle tvinga en till att älska mig som menniska, icke som qvinna, och jag hade misstagit mig.
Mitt inre »jag» frös och svalt, det var den mest hopplösa öfvergifvenhet.
Alla möjligheterna voro dömda till döden, jag hade ju icke rätt att börja sökandet på nytt.
Det var ensamheten i en öken.
Jag fick leda för den.
Jag skrifver mina bref omedelbart, just som tanken skjuter fram i min hjerna.
Men dermed vill jag icke ha sagt, att jag aldrig skrifver en mening på »lapp», innan jag sätter den i brefvet.
Ibland gör jag det, ibland icke.
Om jag icke alls finge göra det, skulle min kamrat få mycket korta bref, ty blotta tanken på, att jag ej kunde ändra ett ord, som illa uttryckte min mening, vore nog att förtaga sinnesspänstigheten: känslan af frihet.
Tanken stryker jag aldrig, men jag utbyter de ord, som skulle göra satsen till dålig svenska.
Det är min natur, att i allting göra min flit – gifva det bästa jag kan – det må nu gälla stort eller litet.
Detta är hufvuddraget i min karaktär, just det – som drifvit mig fram.
Och jag fordrar rätt att vara mig sjelf.
Hela min styrka ligger i, att jag aldrig skyr någon möda.
Min begåfning är icke något att tala om – så innerligt vanlig, men jag eger en arbetsförmåga, som trotsar all beskrifning genom sin outtröttliga ihärdighet.
Hörby 18 28/12 84.
Jag är så glad, att du sjunger ut till mig, ty hur skulle vi annars bli bekanta – och ännu är bara början gjord – jag tackar dig derför särskildt, för det du sade, att mitt sista bref var uppstyltadt.
Jag menade allt, hvad jag sade deri, men hela detta bref var visst bara en enda kolossal dumhet.
Jag skäms också grundligt.
Det får jag visst ofta göra, om jag skall fortsätta att skrifva så här obetänksamt och på rak arm.
Det är så mycket förargligare för mig, som så ärligt sträfvar efter att hålla mig nykter.
Men det är mig så svårt att vara lugn, när jag skrifver, då kommer det fram allt möjligt, som jag aldrig — — d. v. s. sådant, som jag inte fullt så lätt skulle sqvallra om muntligt, ty då har jag ju skyggheten, som håller igen.
Det är derför, jag så sällan skrifver bref; jag är rädd att komma i frestelse att säga för mycket om mig sjelf.
Du och brefven till dig äro ju undantag.
Så fort jag känner, att jag kan få kasta bort maskeraddrägten, så kommer brushufvudet fram.
Jag försäkrar dig, att jag är så rädd, nu, medan jag skrifver, så rädd att jag skall slå in på det der uppstyltade igen, att det är som om tankarne torkade in.
Jag har ingenting att säga – måste klämma fram sats efter sats med möda och besvär.
Det blir således ändå ett kortare bref, en gång.
Ellens händer tog jag genast ihop med.
Kan du ha någon nytta af det?
Jag har väntat med renskrifningen af bröllopskapitlet för att se, om du hade något att säga om mitt svar på dina anmärkningar.
Jag kände på mig, att jag skulle komma att jemka något.
Så sker ock.
Sjukdomen jag fruktar är periostitis con fistulo, den angriper benhinnan och kringliggande muskler, och den lär kunna förvandlas till caries, som angriper sjelfva bensubstansen och är obotlig.
Slö blir jag icke, men jag vet af erfarenhet, hurudana plågorna äro, man kan icke äta, icke sofva, och jag försökte, just när jag var som sjukast, att tänka på sådant, som legat mig varmast om hjertat, ty icke ens då kunde jag låta bli att dissekera, och jag fann, att allt var mig likgiltigt, när jag ändå inte hade hopp om att bli bra (och det hade jag icke).
Jag hade gerna bytt bort det alltihop mot det, att jag fått ro – hvad skulle jag icke gifvit för det!
Den som inte försökt, hur intensiv den fysiska smärtan kan bli, den kan ej döma om sådant; jag har försökt det – och inte en enda af de läkare, som skött mig, har kallat mig klemig!
– Nu – då jag skrifver – värker det; men det är vanlig, »mensklig» värk, jag räknar det rakt för ingenting.
De der söndervridande plågorna, som aldrig upphöra för en minut, det är helt annat.
Men – det kan hända, att jag blir alldeles frisk, endast styf i knät.
Det vet ingen, ty orsaken till min sjukdom är både mig och doktorn okänd, hur mycket vi än bråkade våra hjernor.
(Hörby) Nyårsnatten 1885.
Vet du, jag skrifver ytterst sällan i min stora bok nu sedan jag börjat skrifva till dig.
Den var visst bara ett surrogat.
Är det nu något, jag vill ha reda på, så kan det hända, att du bättre än boken kan ge besked.
Genom detta ständiga utbyte få vi ju liksom en gemensam fond.
Tro inte, att du får behålla allt för egen räkning, du egoist der!
Jag skall nog veta göra mina anspråk gällande.
À propos stor bok, så betyder det i sanning inte så mycket, om man har en sådan eller ej, det kan vara nyttigt en och annan gång, men det mesta och bästa har man i hufvudet ändå – i erinringen.
Der lefver det, och det är der man hemtar.
Den som har verkliga författareanlag, glömmer aldrig, hvad som är värdt att minnas.
Det är mera som ett slags torrt protokoll en sådan bok har värde, när man behöfver jemföra datum, årtal, affärsförhållanden och dylikt.
Du skall få läsa en hel del rätt roliga småanteckningar, om vi någongång komma att träffas så, att man kan få prata i fred.
Du – jag undrar hur det skall kännas att tala med hvarandra igen.
Om vi skola vara lika dumt tafatta, som vi voro i somras ibland.
Det tror jag visst att vi skola vara – till att börja med – ty det är ändå helt annat att skrifva än att sitta der och se på hvarandra.
Det är det som är så fatalt.
Derför är det så roligt att prata i skymningen vid brasan.
Det gjorde alltid Bill och jag (»Bill» är min gamle bror).
Men det var nästan alltid han, som talade, och jag, som teg, ty han visste så mycket och jag så litet.
Nu tror jag, att jag gått förbi honom i en hel del.
Som du ser har jag ändrat ett par sidor i bröllopskapitlet.
Jag sänder det.
Men tror du inte, att »fruntimmersmoralen» skall finna sig sårad af en del lätt antydda saker både der och på ett par ställen till?
Jag har nyligen läst Alphonse Daudets »Sapho».
På franska (den svenska öfversättningen är naturligtvis gjord med många strykningar).
Der kunde jag ha lärt mig, att liderligheten (jag ryser för ordet, derför skrifver jag det) kan utbildas till ett slags konst – om jag ej vetat det förut.
Boken är ett mästerstycke – komplett – men så ohygglig, så ohygglig, att jag ibland blef alldeles sjuk och tyckte, att jag inte kunde uthärda att läsa den, bu uh (som du säger) det riktigt qvalmade mig.
Den är ett afskräckande exempel på, hvart fria äktenskap, »faux menage» leda hän, d. v. s. om förbindelser ständigt vexlas och upplösas – från hand i hand, brrr!
– Den bär också dedikationen: »Pour mes fils, quand ils auront vingt ans».
Och jag tycker sannerligen, att de genom den varningen borde kunna bli – försigtigare åtminstone.
Jag skall försöka att få »Penningar» färdig samtidigt med, att du får ditt manuskript färdigt.
Tror du, det vore förmånligt att låta de två följas åt till förläggaren?
Hur har du tänkt dig innehållsförteckningen?
Har du ingenting upplefvadt i ditt minne – originelt – som du kunde kasta på papperet så löst och som det sedan kunde göras något af?
Du har ändå lefvat så pass länge, och du berättar aldrig något – jag tror, att om du riktigt granskade det förfarna, så skulle du kunna hitta präktiga typer.
Du kom så tidigt ut i verlden, och din blick var så yrvaken.
Gif oss någonting – fult eller vackert, det betyder ingenting, bara man känner, att just så var det, just så såg det ut.
Gör ingenting, om det syns obetydligt strax, genom att verka sant, kan det göra effekt ändå och visa, hvad förf. duger till.
Gå långt tillbaka i tiden.
Menniskor, som du mins från din barndom.
Fins det ingen?
(Hörby) 18 13/1 85.
Tack för brefvet samt anmärkningarne till det välsignade bröllopskapitlet.
Hade du egt en hygglighet motsvarande min, så hade du gifvit mig ett par synpunkter i stället för de mystiska orden: »Hvad skulle det inte kunna göras för fina saker af den stämningen!»
Det är emellertid troligt, att jag ännu en gång genomarbetar dender biten för att se, om jag varit sann.
Har jag det, så är den bra, trots dina speglosor.
Det var bra att du tyckte om Ellens hand.
Sjelf anser jag den urstyf.
Jag tycker ännu, att det är det bästa jag gjort i realistisk skildring.
Det förargar mig, att jag inte kan klatscha så duktigt med färgerna på mina egna taflor som på dina, och fast det är min stora glädje att gifva dig det bästa, så missunnar jag dig det ändå.
Hvilken motsägelse!
Förklara den, om du kan – herr psykolog.
Den der lilla biten är skrifven så, att om någon, som kände dig noga, fick se den utan ett ords förändring, så skulle han kunna svära på, att den vore din – ja, tycka sig känna igen både sättet att se och sjelfva orden.
Jag såg det sjelf, innan jag afsände den.
Ändra derför så litet som möjligt, ty den är verkligen bra.
Jag tror, att jag lärt mig se med dina ögon en smula, det tyder på, att vi börja bli bekanta, och det gläder mig.
Jag ämnar verkligen skrifva äfven mitt eget »som om jag hette Axel Lundegård» d. v. s. jag skall sträcka ut bättre – inte hålla igen så mycket.
På mitt skrifbord ligger just en papperlapp, hvarpå jag skrifvit denna fråga till mig sjelf:
»hur skulle jag önska detta ställe skrifvet, om det vore Axel Lundegårds?»
Svaret på denna fråga skall bli en skildring i 6:te kapitlet.
— — Om en fästman någonsin gett sin fästmö en ren kyss? säger du.
Nej, naturligtvis inte i den bemärkelsen, att den skulle vara fullkomligt osinlig.