Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därför, gode Albert ... ja, gör som du behagar; men jag försäkrar dig, att om du blir härinne, i stället för att sitta i rusket därute över natten, så skall jag hålla det för alldeles ingenting; och jag önskade du ville anse det likaså, ty just då betyder det minst.
Om du blir inne, det skall jag hålla för alldeles ingenting! gick som ett eko genom sergeantens själ, och något så krossande för hans självkänsla, något så grymt och nedslående gjorde honom stum.
--Albert!
... fortfor hon, gick honom nära och tog hans hand ... misstag dig inte på mig, och undra inte.
Om jag undantar de nätter hemma för länge sedan, då pappa ännu levde, mest uteblev, men stundom likväl kom hem och med mycket buller, slagsmål gunås och svordomar for fram till klockan fyra på morgonen, så kan jag försäkra dig, att det för övrigt alltid var så stilla om nätterna i vår verkstad, där vi sov, att inte det minsta glas bräcktes.
Men gå du gärna ut, bästa Albert; ty du finner kanske mycket i den här småsaken, och jag kan inte ändra dig.
Nu måste han le, det kunde inte hjälpas.
Lika gott, svarade han, nu går jag åtminstone till en början ut att beställa hästar för morgondagen.
--Det förstås, att du nu skall gå! ja, inföll Sara hastigt, i morgon är det för sent att få allt i ordning: vi måste vara tillreds tidigt.
Och du blir var du vill i natt, men tag kammarnyckeln med dig, när du går ut, att ingen annan i misstag kommer in: och säg åt jungfrun därnere, att hon inte behöver ta upp ljus, jag ser nog att lägga mig.
Albert gick.
När han stod i dörren, vände han sig om.
Då stod hon mitt på golvet och neg:
God natt, Albert, vi ser varann i morgon!
Han bugade sig, slöt igen dörren och tog ur nyckeln.
Obegripliga! lät det emellan hans tänder.
God natt! vi se varann först i morgon! är det en inbjudning att återkomma i afton?
Och likväl tycktes hennes allra första omnämning luta ditåt?
Jag går och slår slag på gården.
Han fullgjorde affären med hästbeställningen där nere och sade till Annette att inga ljus behövdes, men att kaffe skulle inbäras precis klockan sex på morgonen.
Så spånslog han på gården för att träffa vagnar till sovställe.
Men inga sågs.
Av några uppstående tistelstänger, som han genom springor blev varse i lider, fann han väl tillgång på diverse herrskapsvagnar, men de var inlåsta.
Han gick ned åt den sluttande gården.
Natten såg ut att bli regnig.
Han kom till stallet och knackade på dörren.
Därifrån röt en rusig stalldräng:
Ryk åt hälsingland3!
Det var en hundsfott till gästgivare så ordentlig, som så tidigt stänger alla sina lider, portar och skullar!
Prosit sergeant, här får du roligt, och är avbiten från hela mänskligheten.
Jag går på en minut upp igen, för att se hur Sara håller god min och tar emot mig, och sedan går jag åter hit ned att skaffa mig gehör hos en sån sakramenskad hälsinglands stalldräng.
Till detta förslag drevs han av nyfikenheten.
Men han gick likväl först många gånger fram och tillbaka på den kantigt och gement stenlagda gården, varunder han ofta stötte fötterna och talade för sig själv.
God natt! sade hon, det är sant; men hennes röst darrade litet därvid, det märkte jag: ljuvt, outgrundligt, såsom ifrån innersta hjärtat.
Det kan förklaras som man behagar, och behöver inte betyda en fullkomlig likgiltighet eller ett bestämt godnatt, såsom avsked.
Jag har lust att sätta henne på prov, plåga henne, och inte gå upp.
Vi ser varann i morgon! alltså inte i kväll?
Förut hade det likväl överlämnats åt mitt eget val att bestämma vilketdera jag ville?
Jag skall pröva henne: jag går upp på en minut; en halvminut.
Han steg sakta trappan uppför, gick den långa gången fram, satte nyckeln varsamt i låset, låste upp, steg in.
Här var tyst.
Han nalkades i halvmörkret.
Saras kläder låg ordentligt på en stol avlagda och hopvikta.
Hon själv?
Han sträckte fram huvudet att se.
Hon sov redan, med ansiktet vänt emot väggen.--Alberts första känsla var en sval hänryckning; ty utan att vara poet, än mindre svärmiskt religiös, men rätt och slätt som underofficer, anslogs han oemotståndligt av en så enkel och stor frihet, en så ren och oskrymtad dygd.
Hon ... utan att veta om han inte ändå skulle återkomma, såsom han nu också i sanning gjorde ... hade lagt sig tryggt och friskt, och genast somnat, utan inre uppror, utan farhågor, utan fraser, utan historier.
Men Alberts nästa tanke var mindre angenäm.
Han fann, att det då mycket säkert varit hennes kalla och fullkomliga allvar, då hon yttrat hur det skulle bekomma henne alldeles ingenting, om han stannade därinne.
Vad betydde han således för henne? detsamma som en stol ... ett bord ... en dörrpost ... ett lika mycket.
Förkrossande! förintande!
En stol tillåter ju den skönaste flicka utan svårighet vara närvarande vid sin toalett?
Alltför smickrande att njuta samma ynnest!
Albert drog av sig stövlarna; gick tyst och sammansjunken ett varv över golvet; tog av sig rocken; och, eftersom han nyss fantiserat om stolar, uppsökte han sig en sådan, och fann en med sidokarmar och ett ofantligt ryggstöd: en av dessa historiska stolar, som ännu sedan 1600-talet återfinns i gamla slott eller i småstäder, dit de kommit genom auktionens världskringspridande välde.
Han bar sakta sin stora karmstol fram till ett fönster, satte sig i den, tittade ut genom rutorna, såg på himlavalvet och ämnade somna.
Men han kunde inte en gång gäspa.
Stolen var mjuk, men i hans bröst kändes stickningar, och hela rummet stod i en mörk, kall vidrighet omkring honom.
Han såg framåt sängen.
Den sken vit, till följd av värdinnans rena, nymanglade örngottsvar.
För övrigt tyckte han, att den var död och meningslös.
Så satt han en stund och blundade, för att något göra.
Men inte dess mindre såg han.
Vad såg han?
En lång arabesk framrullade sig för hans inre syn.
Där framkom alla de små särskilda händelserna under den förflutna dagen, och Saras bild förnyade sig ständigt, men så mild, så glad.
Det var, till en början, ögonblicket i Strängnäs, då de blev du; så, när hon kom med cigarren; så etc etc etc.
Kan det vara möjligt, efter så pass, att hon hatar dig? frågade han sig.
--Dumma sergeant! ropade han halvhögt och stirrade upp emot taklisten: hatar mig?
Det gör hon visst inte.
Hatar man en stol? hatar man ett bord? hatar man en möbel? en likgiltig ... en ingenting ... en mig!
Han lyddes, för att upptäcka om hon ändå inte på något vis skulle sova oroligt.
Sara Videbeck är inte av dem som drömmer, suckade han och slöt sina ögon.
Till slut har hon väl ändå ett glashjärta, hårt och kallt: glänsande, men stelt.
Hon frågar minsann varken efter att hata eller älska.
Men vad är hon då själv för en?
Hon är själv en stol, känslolös: liksom hon hållit mig för en stol, och sagt mig det öppenhjärtigt.
Dygdig?
Kan jag kalla en stol dygdig?
Hon är ingenting alls åt det hållet, som jag menar; varken god eller ond.
Hur kan jag kalla ett ingenting dygd? eller ens last?
Men förlåt, sergeant, du har orätt (fortfor han litet därefter): hon är inte, som du säger, ett ingenting åt det hållet; minns du par exemple de där livliga ögonkasten? den varma munnen?
... då och då ... nej, nog har hon sinne, var viss på det: men om jag är den rätte, se det är en annan fråga.
Vad är hon då för en?
Liderlig? hut åt hälsingland! det kan inte falla mig in.
Men ett mellanting är hon, som jag inte begriper, om jag bråkar sönder tinningen på mig: jag ville bli poet igen, jag är ju blott tjugofem år?
--Ack, fortsatte han, om jag fick somna!
I morgon blir det bra.
Oaktat denna önskan, såg han dock nu som allra bäst ut genom fönstret och upp emot himlavalvet igen, vilket blivit klarare och började visa några stjärnor.
Han gnuggade med sin hand på rutan, för att få bort all imma.
Vad är själva denna ruta? började han monologisera.
Vad är här i världen en glasruta?
Den är ett mellanting, den också, ett mellanting emellan inne och ute: underbart nog; ty själv syns rutan inte, och skiljer likväl så bestämt emellan den lilla människovärlden
Inne och det omätliga stora Ute?
Jag kan i rutan själv se intet, men genom den ser jag likväl nu himmelens stjärnor.
Rutan är obetydlig, kanske föraktlig; inte just en låg varelse ändå, tycker jag; men inte heller mycket hög i värde; ja, just som par exemple jag själv!
Ack, jag ville så gärna rista in mitt namn i rutan: jag har blott en flinta här i västfickan, jag har lust att försöka, om hon sagt sant, då hon påstod, att därmed kunde glas icke skäras.
Han tog upp och försökte.
Men antingen flintan var för trubbig, eller han inte tordes åstadkomma buller genom större ansträngning: med ett ord, han kunde inte rista något märke.
Du är utan diamant, Albert! blunda och sov ... och fäll ihop dina anspråk!
Allt dimmigare vart det för hans inre syn; allt trubbigare och gråare gestalterna därinne.
Pulsarna slog utan hetta: helt långsamt och dovt klappade hjärtat.
Universum var ganska ledsamt.
Han somnade.
3 Hälsingland, begagnat till svordom, kan ju få lov att skrivas med litet h?
Femte kapitlet
Mycket, mycket blir nog övrigt ändå, som vi får tacka varann hjärtligt för, menar jag: och som inga pengar kan gälda
Om morgonen knackade det näpet på dörren.
Albert for upp i sin stol: även en liten rörelse förmärktes där borta på täcket.
Den i låset utanför kvarglömda nyckeln vreds helt vackert om, dörren gick upp och in trädde Annette med en kaffebricka.
--Förlåt, sötaste herrskap, att jag dröjt med kaffet! sade hon, talför och beskäftig, såsom det stundom händer uppasserskor i småstäder att vara.
Herrn är redan uppe, ser jag? förlåt! jag vet, att resande annars helst dricker på sängen, men Gud vet hur det kom sig i dag, klockan är redan halv sju; de många baronerna höll oss länge i sväng i går afse, innan allt vart skräpat till lags som de ville ha det.
Gud låte det nu smaka och vara klart!
Sara höjde huvudet och satte sig litet mot kudden.
Annette gick fram till sängen, neg och bjöd, och vände den sidan av skorpkorgen, där den skönaste skorpan låg och lyste, fram åt s'ta frun att ta.
Albert hade emellertid dragit på sig stövlarna.
En knappt märkbar nick ifrån Saras huvud utgjorde ett tyst god morgon.
Detta lilla sken ifrån hennes nyvakna glada ansikte var för honom en uppfriskande morgonrodnad.
Han tyckte sig bli varse, att hon vinkade åt honom; han gick fram och satte sig på den breda sängkanten, varigenom den under natten obegagnade delen av bädden töjdes ned.
Annette bjöd nu honom sitt kaffe.
Han tog och det smakade.
--Befaller herrskapet mer? frågade hon beställsamt i dörren.
Varför inte, sade Albert.
Efter en stunds förlägenhet anmärkte han:
Bästa Sara, jag inser hur du med rätta förargas över de falska titlar folket ger dig och mig; men under resan besparas oss många ledsamma uttydningar och dumheter, om detta får ha sig så som det en gång tagit sig för att begynna ... eller ...
Jag har insett detsamma, svarade hon, och förargas inte.
Jag skulle för ingen del ha velat utsprida en osanning, men då den gjort sig själv, så ... och ...
Albert, jag är mycket glad, att du nyss inte missförstod mig, eller misstyckte, då jag vinkade till dig att komma hit och sitta ned den där delen av sängen ... det är en förskräckligt bred och rar säng det här, jag har sovit som en drottning ... men jag vill inte att flickan skulle märka, att den där delen varit obrukad: hon skulle därigenom fått underliga tankar om oss.
Albert tog på sig sin rock, nalkades dörren och sade:
Jag skall gå ned och se efter, att de spänner för.
Han gjorde så.
De beställda hästarna hade kommit; också en parvagn, hö och halm hela bottnen full, samt två sitsar, bestående av vanliga hårda bondstolar.
Hon tycker inte om de här bondsakerna hon, det har jag hört: gästgivaren måste låna mig en sits med dyna, sade han för sig själv.
Han gick, och efter en stunds parlamenterande fick han en sådan: den bands med nya grimskaft fast över framvagnen.
Men, tänkte Albert åter, här mitt över axeln emellan framhjulen skakar det förbannat.
Det är bättre, att bonden själv sitter där och kör, och vi sätter oss i eftersitsen mitt emellan axlarna, där.
Annars är jag själv mest road av att köra och sitta längst fram; men Gud vet om hon blir glad åt att ha hästsvansarna så nära sig: nästan ända in på fötterna.
I synnerhet då det bär utför och hästarna håller igen, har man dem ända upp i knäet på sig.
Sådant roar mig: men hon, tror jag säkert, muntras inte av så lantliga upptåg: jag skall gå upp och fråga var hon vill sitta.
Sergeantens artiga omtänksamhet gick här kanske ända till barnslighet.
Emellertid hoppade han elastisk och glad uppför trappan, var vid dörren, låste upp och gick in.
Sara stod redan på golvet, påklädd och färdig från topp till tå.
Hatten var likväl inte ännu anlagd, och den sex kvarter långa hårflätan inte hopvirvlad i sina ringar, för att ligga ovanpå nacken till kamfäste.
--Nu riktigt god morgon! sade hon.
Vi har inte ännu hälsat på varann?
Jag har sett genom fönstret, att vagnen där på gården redan är framme.
Men ... tillade hon med en mild, helt sakta och litet svävande röst ... du har farit bra illa för min skull i natt?
I hennes gestalt, där hon stod på golvet, låg härvid ett uttryck av stor tacksamhet, förenad med nöjet av ett obegränsat förtroende till hans person: och till på köpet låg ändå i det uttrycket en inte så liten blandning av kvinnlig skämtsamhet.
Albert svarade inte.
Men det var omöjligt för honom att i detta ögonblick inte göra det han gjorde.
Han tog henne i famn och kysste henne helt hastigt.
Sara Videbeck gick strax därefter bort till deras packning, för att se över och betänka hur allt skulle läggas i vagnen för att fara väl.
Då Albert stod i dörren för att gå efter bonden, vilken skulle bära ned sakerna, vinkade hon honom tillbaka och sade:
Jag har överlagt något.
Det är bäst att du ensam skriver i dagboken under resan och likviderar skjutsen, ty skjutspojkarna kan sällan addera, och de förargar mig så när jag skall räkna med dem, att jag mister humöret.
Men se här min andel i skjutsen, beräknad härifrån och till Mariestad, ena hästen för mig, 24 skilling milen, 15-1/2 mil, gör 7 rdr 36 sk.; vagnpengarna 46-1/2 sk.; ökad skjuts ifrån städerna Arboga och Örebro (flera städer får vi inte), och nattkvarter, alltihop tillsammans 11 rdr 6 sk.
Se här: jag tror inte jag räknat rasande, ty jag är van och kan det.
Räkna ändå över själv.
Förödmjukad och med sänkt huvud svarade sergeanten inte, men höjde inte heller upp handen för att ta emot de ur börsen framrullande silverpengarna.
--Bästa Albert, inföll hon sorgset, kanske har jag misstagit mig, och du reser inte med så långt som till Mariestad?
Jag tyckte i går någon gång, att du sade du skulle till Vadsbo härad och så långt ned som till Mariestad?
Jag beräknade vår gemensamma skjuts dit: har jag haft orätt, så säg mig ...
Inte grubblade jag därpå, svarade han.
Men jag nekar inte till, att det skulle ha roat mig, att få betala all den förbannade skjutsen ensam av mitt så länge, ty jag är inte precis gäldstufärdig; och när jag till slut inte längre fick åka i ditt sällskap, så kunde vi ju alltid då ha likviderat oss emellan sedan ... och ...
Sara såg på honom med stora ögon.
Jaså? sade hon till slut och slog den halvsorgsna blicken litet åt sidan.
Nej, Albert, var inte en sådan där pratmakare.
Alla likvider efteråt blir svåra för folk, som tycker om varann.
Du skulle bli lika förlägen då, som nu, att ta emot min andel; och jag skulle vara ännu förlägnare, ja, sitta som på nålar, för att till slut kanske inte få giva den.
Att stå i sådan där tacksamhet är olidligt.
Min Gud, Sara, är då ömsesidiga tjänster ... är ... ja ... tacksamhet, människohjärtan emellan, en så olidlig känsla?
--Tacksamhet ...
Albert! (hennes ögon höjdes underbart härvid) det finns saker, som man aldrig kan avbörda: ljuv är tacksamheten då, och att stå i evig skuld till någon det är ljuvt då.
Men skjutspengar, och pengar för mat, och för hyra, och slarv, det må vem som vill stå i tacksamhet för, men inte jag.
Nåja, det begrips, att om jag inga pengar hade, så fick jag hålla till godo och ta emot; skämmas, blygas och tacka: gråta och tacka.
Men för att slippa det, ämnar jag låta bli att nånsin lättjas; och så länge möjligt är, tänker jag skaffa mig medel.
Tala inte därom, ta pengarna här i handen, Albert! och var en karl ...
Ack, mycket, mycket blir nog övrigt ändå, som vi får tacka varann hjärtligt för, menar jag, och som inga pengar kan gälda.
Den tår, som härvid hängde glänsande på det yttersta av hennes långa, mörka ögonhår, föll ändå inte ned; den drog sig småningom åter in i ögat.
Således, utan att det vart gråt av, ökades blott blickens sken, och den glimmade överjordiskt.
Albert började fatta, att det alls inte var lågt gjort att ta emot de där pengarna.
Han tog dem; ja, han gick till och med så långt, att han helt noggrant, liksom fångna ur krämarhand, räknade dem.
Han fann summan riktig, och bjöd till att yttra helt kallt och bastant: du har räknat rätt, Sara.
Hon förstod den seger han vann över sig, och belönade honom med en egen slags nick: det visste jag, sade hon men det skadar inte att två adderar; det blir då alltid dess bättre gjort.
Härmed tog hon sin långa fläta, ringlade den nätt under kammen i nacken, satte hatten på och nalkades dörren.
Sergeanten glömde fråga om sitsernas läge.
De kom ned på gården och tillsade skjutsbonden att gå upp efter sakerna.
Han gick och kom ned med det ena efter det andra, vilket allt Sara ordnade i den långa vagnen, under det att Albert gick in till gästgivaren, betalade och skrev i dagboken.
--Pass skulle väl också ses, yttrade värden, men för herrskapet kan det inte behövas.
Ja bevars, se här, om det äskas.
Albert vek upp sitt pass för hans ögon.
Han läste.
Serg ...
Serg ... ja, det är mycket bra.
Frun står väl inte nämnd här men det gör ingenting.
Det är alltför bra.
Ja, herr värd, inföll Albert, sanningen att säga, när jag tog ut mitt pass, ämnade jag resa bara ensam.
Men det vet herrn, att man ofta kan ändra tankar, och så tog jag henne med efteråt; fast jag inte ville besvära polisen med att skriva nytt pass.
--Nå, det begrips; vad gör det också?
Ordentligt folk, som reser anständigt och betalar, frågar man aldrig efter pass.
Lycklig resa, herr sergeant! jag hoppas herrskapet skall bli nöjt med hästarna.
Det är mina egna.
Jaså, herr gästgivare.
Nå kanske jag då medsamma får erlägga skjutsen till Fellingsbro, så är det gjort.
--Nej, det behövs inte; fast det kan också gå an; drängen är supig.
Se här ... fem fjärdingsväg ... och se här litet över till ... vart gick Annette? var så god och tag detta för hennes räkning.
--Tackar ödmjukast.
Ett glas, herr sergeant, för min egen räkning, om jag får bjuda! så här på morgonkvisten skadar det inte.
Säg, skulle det inte gå an, att jag fick bjuda frun därute ett glas?
Jag har fin malaga.
Jag räds att Sara inte vill ha, så här tidigt.
--Det måste tillvänjas, herr sergeant.
Topp! jag slår vad om att frun är från Västergötland? ett förträffligt val, som herr sergeanten gjort: jag vill nu önska, att bondvagnen är till lags och inte skakar för mycket; men när man inte har eget åkdon, får man nöjas.
Jag är själv gift från Västergötland, där finns det bästa folket.
Jag är skam till sägandes släkt med en, som är släkt med själva Hörstadius.
Jag har sett herr sergeanten en gång förr: lång, vacker, ståtlig karl! och jag hoppas att ännu en gång få ... på uppresan ... mjuka tjänare ... mjukaste tjä ...
Sergeanten kunde inte neka att dricka; men gästgivarens nästan faderliga huldhet och förtrolighet stötte honom en smula, och påminde honom tydligt om hans egenskap av underofficer.
Utkommen på gården, såg han Sara redan sitta i vagnstolen.
Värden kom efter med sitt glas på brickan.
Tillåt! tillåt! myste han.
Men Sara vände bort huvudet och yttrade förtretat, halvhögt:
Med sådant upptar jag inte tiden, i synnerhet inte om morgnarna.
Albert kände en viss sveda, sade intet, men tog tömmarna jämte piskan, och satte sig upp.
Han körde ut genom gästgivargårdsporten, och höll i sin tankspriddhet på att köra fast.
--Å då, se nu, se nu ... det här går inte an! ropade hon.
Sergeanten förargades, emedan han berömde sig av att köra ganska väl.
Han ryckte till hästarna med tömmarna, gav dem en pisksläng, och for av ut genom porten och sedan bort över Arbogagatorna fram till västra tullen, så att det rök om gatstenarna.
Att vagnen härunder skakade och hoppade, kan man föreställa sig.
Kör vackert, herre! erinrade drängen, som satt i stolen bakom och reste sig till hälften.
Hut, lymmel, sitt ner och håll käften! röt sergeanten.
Man var nu kommen på landsvägen, vilken jämn och ypperlig tillät en ganska hastig fart, utan att någon därav kunde finna sig stött.
Drängen teg också och slumrade in, i synnerhet som det inte var hans egna hästar.
Sara hade suttit småhäpen alltsedan porten, och en eller annan fruktande blick, kastad åt höger, utgjorde en spaning efter om Albert månne var riktigt ond?
När sergeanten körde hästar, var han gärna så upptagen av detta nöje, att han inte såg eller hörde på annat.
En halvtimme, eller hel, yttrades inget svenskt ord.
Sara sade en gång:
Det dammar!
Denna sanning var ovederlägglig och således inte vidare att behandla.
Sara sade efter en stund igen:
Det dammar förbålt! jag tror jag tar av mig hatten.
Sergeanten hade emellertid tämligen återkommit till lynne, så att han väl inte svarade på det som sades, men dock frågade:
Vill du hellre sitta i efterstolen? jag ser på blacken där, att han ständigt slår dig med sin långa oklippta svans på kängorna.
--Det har jag inget emot, han dammar av dem.
Nå, det är gott.
Då bryr du dig kanske inte heller om att sitta i eftersitsen?
--Bredvid drängen? har du då här i framstolen inte rum att köra, nu som det är?
Åjo; men drängen skulle kunna få sätta sig hit att köra, och vi satte oss bägge i efterstolen: där skulle det skaka mindre för dig, Sara.
--Jag kan inte säga, att det skakar just.
Värre skakade det på Arboga gator.
Men om du skulle ta av dig hatten för dammet, som du säger, vartill tjänade det?
Inte kommer det att damma mindre för det?
--Nej, men en vit kambrikshatt, som dammas ned, måste genast tvättas: och det är besvär, ty den måste tvättas i själva sjön med borste.
Däremot en silkesschalett far dammet straxt av, bara man slår den ett par slag över handen.
Ja, om du vill byta om på huvudet, så skall jag genast stanna och vi stiger ur.
--Eller om jag skulle ta upp paraplyn och hålla emot dammet?
Dammet bär sig inte åt som regn ... avbröt sergeanten ... vilket blott faller ovanpå en paraply.
Dammet stiger upp inunder och kommer en dessvärre kring huvudet; jag tycker inte om paraply i vackert väder.
Sara teg.
Man åkte åter en kvart utan samtal.
Men vid denna tidpunkt vaknade drängen och böstade så, att det liknade en revolution i bakre delen av vagnen.
--Vad ämnar han företa sig med våra saker! skrek Sara och vände på huvudet.
Albert saktade hästarna och såg sig om: det var ändå inte farligare, än att drängen vridit sig om på den vänstra sidan, för att försöka en lur på den.
Men härigenom kom
Albert tillbaks ifrån sin förstämning, skrattade åt den groteska ställning arbogasovaren intagit under sin inböjda hatt, och sade:
Vet du, Sara Videbeck, efter att vi nu en gång stannat, så håller jag en smula: hästarna kan flåsa ut, vi har kört raskt: och då får du emellertid byta om för dammet allt vad du behagar.
Han hoppade av, gick omkring åkdonet och gav sin reskamrat handen för att hjälpa henne ned.
Hon ställde sig upp, men letade länge efter fotfäste för sin blanka kängspets.
Hjulnavet föreföll henne tjärigt att stiga på.
Sergeanten tyckte hon letade för länge, varför han släppte hennes hand och tog henne i stället hel och hållen, lyfte henne till marken och sade:
Nu skall du få se, att du genom åkningen blivit ovan att stå.
Å, jag mår rätt bra, och nog kan jag stå, tycker jag.
Men visst kör du rätt fort, Albert, i synnerhet på ... vet du, magistraten i Lidköping har gjort ett förbud för resande, att fara på fyren genom gatorna.
--Det var en dum magistrat, Sara.
Jag tör akta mig för att resa till Lidköping.
Men uppriktigt, är du inte törstig i detta hundsfottsdamm?
Jag vet en liten källa här upp i backen.
Tycker du inte, att denna nejd är ganska vacker?
Kallas det här en nejd? har vi långt till Fellingsbro?
--Men har du då inte kärlek för vackra landskapsstycken?
Landskapsstycken? frågade hon och såg sig liknöjt omkring.
De är så sällan naturligt målade, Albert.
Mamma hade ett par landskapsstycken hängande där hemma, sedan pappas tid, på väggen i verkstaden; men jag har låtit bära upp dem på vinden.
--Jaså.