Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum, kl 6 e. m.
Vid föredragning af Stats-Utsk:ts d. 9 dennes bordlagda Mein.
N:o 81, i ani. af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut uti åtskilliga frågor, rörande regleringen af utgifterna under Riksstatens 6:te Hufvudtitel, godkände R. o. Ad. de i irsta och 2:dra punkterna föreslagna voteringsproposrna och lade Menut i öfrigt till handlingarne.
Fortsattes föredragningen af sammansatta Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänk.
N:o 1, ang:de vilkoren för bränvins tillverkning. § 3, tillkännagafs vara oförändrad. § 4.
Utskrts första hemställan.
För min del kan jag icke medgifva, att förev:de förslag är välbetänkt.
Då jag i går yrkade på bifall till Utsk:ts förslag i § 1, såvidt det afsåg medgifvande af en friare utöfning af bränvinshandteringen, föreställde jag mig, att det måhända icke vore omöjligt, att bränvinstillverkning i fabrik skulle kunna förekomma på landet.
Jag tänkte då, att, om med 300 arbetsdagar och 1000 kannors daglig tillverkning 300,000 kannor, hvartill 12,500 tunnor råg erfordras, årligen kunde vid ett bränneri tillverkas, skulle många säd amy brännerier med stor fördel kunna anläggas å landet.
Åtminstone de jordbrukare, som drifva sitt 246 Dea 12 Maj f. ra. jordbruk med förlagskapital och således kunna hålla sin spanmål under längre tid, skulle nemi. beredas stora fördelar, om de under sommar- och första höstmånaderna kunde förlägga ett i trakten beläget bränneri med spanmål, och således veta, att de genom en sådan hushållning hade att påräkna en säker afsättning.
Men, om man skulle utsträcka bränvinsbränningen, såsom här är föreslaget, och borttaga maximum, skulle följden deraf blifva, att den kringliggande trakten alldeles icke skulle kunna förmå mata ett så beskaffadt bränneri, utan brännerierna komma att förläggas till de större städerna, der tillgång på spanmål med mera visshet kan påräknas.
Af detta skäl yrkar jag, att det nuv:de maximum af 1000 kannor måtte bibehållas.
Om man, i öfverensstämmelse med det beslut, 11. o. Ad. redan fattat i afseende å bränvinstillverknings utöfvande under hela året, beräknar, att bränvin tillverkas under 300 dagar, skulle, äfven med bibehållande af det nuv:de maximilin af 1,000 kannor, tillverkningen uppgå till 300,000 kannor eller, enligt nu gällande pris, till ett värde af 400,000 rdr.
Det förefaller mig som om redan detta produktionsbelopp är för högt, och jag kan således icke finna gagneligt att tillfälle beredes att utvidga tillverkningen o o O o o ännu mera.
Om, såsom föreslaget är, maximum bortages och tillfälle att drifva bränvinstillverkning i ännu större skala än nu öppnades, skulle det endast i stapelstäderna, der tillgång finnes på import af främmande rudimaterie!’, hufvudsakligen råg och sämre mjöl, blifva möjligt att drifva en sådan handtering, och det är icke osannolikt, att den skulle komma att rotfästa sig der i anseende till de fördelar, som ladugårds-hushållning i städer erbjuder.
Men jag tror icke, att om man tager i betraktande i allmänhet handelns ställning hos oss, det kan vara något statsintresse att uppmuntra en sådan produktion, som hufvudsakligen grundar sig på fremmande import.
Jag vet mycket väl, att den här ifrågasatta ytterligare friheten i bränvins tillverkning står mycket nära tillsammans med de allmänna frihandelsåsigterna, men som jag icke hyser frihandelsåsigter i det hänseende, som andra ledamöter här göra, finner jag det betänkligt och förenadt med stora olägenheter att borttaga det nuv:de maximum, samt förenar mig derföre i Gr.
Liljencrants’ yrkande, att det mätte bibehållas.
Äfvenledes får jag motsätta mig nedsättning af maximum till 200 kannor.
En sådan åtgärd skulle nemligen, enligt min åsigt, innebära en rubbning af de principer, sorn hittills visat sig gagneliga, och icke bereda åtmin - Den 12 Maj f. m. 247 stone de större jordbrukarne några fördelar, utan skulle endast medföra ökade kostnader för staten.
Frih. v. Schulzenheim, David:
Det måste alltid vara med en känsla af ledsnad, som man hör grundsatser framställas, åsyftande att icke ställa den ena medborgaren i full jemnlikhet med den andra.
Påståendet, att bränvinslagstiftningen är en undantagslagstiftning i alla länder, är visserligen sannt så till vida, att bränvinstillverkningen måste omgärdas med kontroll och att Staten af densamma hemtar en stor dol af sina inkomster, men man måste dock besinna, att der bakom finnes en rätt, som icke får trampas under fotterna.
Hrr:ne måste ihågkomma, att den bränvinslagstiftning, som nu i viss mån behöfver jemkas, är en öfvergångslagstiftning och icke kan under 100 år stå på samma punkt.
Sedan grundsatser om näringsfrihet tillämpats å nästan alla andra näringar, vore det att demoralisera begreppet om rättvisa, om man behandlade vissa klasser, såsom om de icke förtjenade att uppmuntras i lika grad som andra.
Den som valt till yrke att producera sprit, i den fulla öfvertygelsen, att det för hans jordbruk är nyttigt, är i sin goda rätt, att anses såsom lika hederlig karl som någon annan och att hans handtering icke på förhand skall stämplas såsom dålig eller brottslig.
Då man icke fordrar af bagaren, att han skall på förhand anmäla, om han vill tillverka 200 eller 300 bullar, eller klädestillverkaren huru många alnar kläde han kan komma att vid sin fabrik producera, är det orätt att tvinga en bränvinstillverkare att på förhand uppgifva, huru stor produkt han tror sig kunna åstadkomma med de rudimaterier, han eger.
Det är Hrr:ne bekant, att i vissa delar af landet, i följd af jordmånens beskaffenhet, potatis företrädesvis måste produceras, och det är Hrr:ne lika väl bekant, att denna växt ofta är föremål för en hastigt påkommande sjukdom.
Under de år, då potatisen håller sig frisk, yppar sig tillfälle att köpa sådan vara först småningom, då deremot under de år, då sjukdomen utbreder sig, marknaden hastigt öfversvämmas af nämnde vara.
Kan det vara rätt att förvägra bränvinstillverkarne att begagna sig af de olika konjunkturer, som sålunda erbjuda sig?
Jag skall taga ett annat exempel.
Om ett fartyg, lastadt med spanmål, strandar och det blir nödvändigt att med det första använda lasten, bör det då vara en bränvinstillverkare förbjudet att anmäla sig till att under en månad förvandla denna last i bränvin?
År det deremot icke en nationalvinst, om sådant kan ske?
Staten bör utöfva sträng kontroll öfver bränvinstillverkningen, så att Staten för hvarje producerad kanna erhåller den derföre stadgade skatt, men något annat har
Staten 248 Den 12 Maj f. m. icke rätt att fordra af denna handtering.
Jag är visserl. öfvertygad om, att, derest tiden för bränvinsbränning bl ifver utsträckt och minimum för dagliga tillverkningen i sammanhang dermed nedsatt, ingen kommer att anmäla sig för tillverkning öfver 1,000 kannor, utom vid sådana undantagsfall, som de af mig omnämnda; men just för sådana undantagsfall bör frihet existera, ty då länder den såväl_ jordbrukaren som landet till stort gagn.
Annu en gång upprepande, att det är orätt att icke medgifva bränvinstillverkningen samma frihet som alla andra näringar, får jag anhålla om bifall till Utsk:ts förslag.
Då under nästföregående plenum en temligen liflig strid fördes ang. utsträckning af tiden för bränvinsbränning, ville jag icke deltaga i densamma för att ej onödigtvis förlänga diskussionen.
Jag är dock fullt öfvertygad om att det då fattade beslutet är riktigt, och detta af tvenne skäl.
Det ena är det, att genom en utsträckning af tiden jernnäs förhållandet mellan produktion och konsumtion, enär bränvinstillverkarne icke såsom förut behöfva börja bränna ungefär samtidigt, utan att veta huru många anmälningar inkommit och utan att kunna rätta sig efter prisförhållandena.
Nu deremot kunna de hålla sig tillbaka, då de af de låga bränvinsprisen finna att öfverskott af produktion eger rum, men kunna i motsatt fall börja handteringen, hvarigenom uppstår ett vida jemnare, år efter år räknadt, förhållande mellan produktion och konsumtion, hvilket länder till fördel, ej endast för till— verkarne sjelfva, utan äfven för Staten, som endast derigenom med säkerhet kan beräkna huru stor konsumtionsskatt å bränvin kan åsättas.
Det andra skälet är det, att derigenom bortfaller det förhållande, hvaröfver man hört bränvinstillverkarne klaga, eller att de, då de endast lingö bränna en kortare tid, icke kunde konkurrera med utlänningen.
Såsom sagdt, anser jag således det ofvannämnde beslutet vara rigtigt.
Deremot kan jag ej förneka, att genom detsamma en ej obetydlig förändring i bränvinshandteringen kommer att inträffa, enär dels de mindre brännerierna ej hädanefter kunna konkurrera med de större, dels ock de stora fabrikerna ej kunna anläggas på andra orter, än der lätthet finnes att samla ett betydligt förlag af den råvara, som skall användas.
Vid sådant förhållande torde en häftig öfvergång vara skadlig.
Ett korrektiv deremot torde vara att ej på samma gång utsträcka tiden och borttaga maximum, enär, om det senare bibehålies, öfvergången måste ske mera småningom; och får jag derföre anhålla, att K. o. Ad. ville, med afslag å Utsk:ts hemställan, bibehålla stadgandet om ett maximum för bränvins tillverkning af 1,000 k:r.
Deu 12 Maj f. m. 249 Frih. von Schwerin, Jules:
De talare, som förut haft ordet i denna fråga, tyckas egentl. hafva fästat sig vid den inländska marknaden och förbisett den stora fördel, vi skulle hafva af att så ordna vår bränvinshandtering, att vi äfven skulle kunna uppträda på den utländska marknaden.
För icke många år sedan kunde man definiera bränvinshandteringen såsom en näring, hvilken var sa reglerad, att man med största möjliga produktionskostnad skulle skörda minsta möjliga vinst.
Lyckligtvis har man nu öfvergifvit sådane åsigter och börjar inse det rigtiga i att äfven gifva denna näring friare tyglar.
Då vi nu veta, att Holland skördar stor vinst på bränvinshandeln, ser jag ej något skäl, hvarföre icke äfven Sverige skulle kunna på ett för sig förmånligt sätt uppträda på verldsinarknaden såsom ett bränvinsexporterande land, men derföre fordras naturligtvis, att hvar och en erhåller rätt att producera så mycket han önskar af denna vara.
Man har här uttalat den farhåga, att genom medgifvandet af en sådan rätt bränvinsnä ringen skulle öfverflytta^ till städerna.
Ehuru jag icke skulle hafva något deremot, emedan alltid rik stad gör rik landsort, tror jag dock ej att städerna i detta fall kunna med fördel konkurrera med landet, enär de ej i lika grad som landet kunna profitera af en af bränvinsbränningens biprodukter, nemi. jordbrukets s. k. guldgrufva.
Jag yrkar bifall till Utsk.ds hemställan i denna punkt.
Hr v. Kraemer, Anders Robert:
Jag hemställer till R. o. Ad., huruvida det skulle vara i öfverensstämmelse med R. o.
Ad:ns i går fattade frisinnade beslut, hvilket innebar ett frångående af de gamla principerna att reglementera för bränvinshandteringen på annat sätt än för alla andra näringar, om, säger jag, det skulle med ett sådant frxsinnadt beslut vara öfverensstämmande att nu afslå Utsk:ts förslag i denna punkt, hviket går i precis samma rigtning.
En talare här har yttrat, att, då man beslutat att tillåta bränvinstillverkning alla tider på året, vore det en loflig försigtighet att bibehålla maximum, men jag får upprigtigt bekänna, att jag icke kan fatta detta raisonnement.
Ändamålet med utsträckningen af tiden för bränvinstillverkning var naturligtvis, att handteringen skulle kunna drifvas med största möjliga fördel.
Hvar och en, som har något begrepp om denna handtering, vet, att man under vissa årstider kan bränna med större och under vissa nied mindre fördel, allt efter temperaturförhållandena.
Är det då rimligt, att, örn större fabriker äro anlagda, icke tillåta deras innehafvare att drifva sin handtering i större skala under en årstid än under en annan; d. v. s. till ett belopp öfverstigande det nuvarande maxi - 250 Den 12 Maj f. m. mum under den fördelaktiga årstiden.
Dessutom låter ett tillverkningsbelopp af 300,000 kannor visserligen ganska mycket, men det är dock alldeles icke otänkbart, att någon skulle kunna linna fördelaktigt att drifva handteringen i ännu större skala.
Jag påpekar ännu en gång, att man tyckes hafva alldeles bortglömt den fara, hvarom man under debatten angående Franska traktaten ordade så mycket, eller konkurrensen med Franskt drufbräuvin.
År det förståndigt, är det statsekonomiskt klokt att icke lemna den motsvarande näringen inom vårt land fria tyglar, så att den kan täfla med utländsk import?
En värd talare har såsom skäl mot borttagande af maximum anfört, att en sådan åtgärd ginge i frihandelsrigtning och skulle föranleda import af mjöl, men jag hemställer, huruvida det är bättre att genom bibehållande af maximum föranleda import af fremmande bränvin?
Jag kan icke finna något skäl, hvarföre icke bränvinshandteringen bör hafva samma frihet som alla andra näringar?
Man måste komma från den der föreställningen, att denna handtering är något blott, till hälften tillåtet, något som man väl ej kan hindra, men vill söka minska genom att chikanera den.
Det är, i sanning, skäl att öfverge denna föreställning, då nu redan, sedan så många statsregleringsperioder, budgeten till så stor del just är byggd på denna samma handtering.
Det vore verkligen under sådana förhållanden en himmelskriande både orättvisa och otacksamhet att fortfarande betrakta den såsom endast en paria, hvilken existerar blott för att beskattas!
Jag får bekänna åsigter, som för det närvarande sannolikt anses vara alltför gammalmodiga, då de deremot vid föregående riksdagar ansetts vara allför mycket framom sin tid.
Jag har nemligen förut påyrkat större frihet i bränvinstillverkningen, men kan deremot icke gilla det verkliga fyrsprång, man nu vill taga.
I likhet med flera föregående talare önskar jag, att maximum måtte bibehållas, hvilken åsigt jag grundar på flera skäl.
Bland dessa först må nämnas lam,seq vcnsen, som fordrar att, 0111 man, såsom föreslaget är, vill bibehålla minimum, man äfven bör bibehålla maximum.
Frill. v.
Schulzenheim har yttrat, att borttagande af maximum vrre nödvändigt, emedan potatisen ofta ruttnar om hösten och måste då hastigt användas, men den värde Frih:n måtte icke hafva gjort sig reda för, huru mycket potates kan med 1000 kannors daglig tillverkning hinna förbrukas på en månad.
Jag tror mig kunna upplysa, att för en månads tillverkning af 1000 k:r dagk, erfordras circa 3000 tunnor potates i södra Sverige och circa 4000 L>cm) |2 Maj f. 111. 251 i norra; — en skillnad, som uppkommer af den olika storlek den s. k. potatistunnan har i olika delar af riket.
Det finnes väl icke många egendomar, som producera så mycket potates, som erfordras för en dylik afverkning under vintermånaderna, — få ställen, der så mycket potates kan uppköpas inom lämpligt afstånd för transporten.
Frill, v. Schwerin har fästat sig dervid, att vi skulle beredas stora fördelar, om vår bränvinstillverkning ställdes så, att vi dermed kunde uppträda på verldsmarknaden.
Jag är mycket tillfredsställd med R. o.
Ad:ns beslut, att restitution af bränvinsafgiften medgifves, då varan exporteras, men jag vågar dock icke hysa några förhoppningar om, att vi på verldsmarknaden skola kunna konkurrera med Holland, och skulle anse det vara mycket intressant att få höra någon exportort för vårt bränvin uppgifvas; möjligen skulle något kunna exporteras till Westindiska öarne, men denna export skulle dock komma att utgöras af högst obetydliga partier.
Frih. v. Schwerin har vidare yttrat, att han icke skulle hafva något emot, att bränvinstillverkning företrädesvis komme att bedrifvas i städerna, emedan rik stad gör rik landsort.
Men hvem har sagt, att bränvinsbränning skulle göra städerna rika?
Erfarenheten vittnar åtminstone, att de landsorter, inom hvilka mycket bränvin tillverkats, blifvit fattiga.
Borttagande af maximum skulle möjligen komma att utgöra ett lockbete till anläggande af bränneriet* i städerna, men föga sannolikt att sådana anläggningar skulle lyckas bättre än det stora ölbryggeriet på Kungsholmen; och skulle så, genom en förändrad lagstiftning vid en påföljande riksdag, deras innehafvare nödgas att nedlägga dem, åstadkommes åter en stor statsekonomisk förlust.
Jag anser det vara klokt att uppmuntra alla näringar så, att deras idkare kunna påräkna en fortfarande säker inkomst af dem; ej att vid den ena riksdagen uppmuntra anläggningar, som vid en påföljande göras omöjliga.
— Hr v.
Kraemer har hufvudsakligen hållit sig vid, att ett ogillande af Utsk:ts förslag skulle strida mot den frisinnade princip, R. o.
Ad. i går följde, då fråga var om utsträckning af tiden.
Jag vill icke strida mot de der principerna; det är, enligt min tanke, endast, en princip, som man alltid bör följa, den nemligen att fatta sådane beslut, som verkligen äro nyttiga för landet.
Jag får slutligen erinra derom, att, om också maximum bibehålles, icke mera än 50 ä 60 bränneriet' behöfvas för att fylla det behof af bränvin, som i Sverige existerar, under det att för några år sedan 173,000 sådana erfordrades.
Liljencrants’ yrkande om bibehållande af maximum.
252 Den 12 Maj f. m. Gr.
Jag får helt oell hållet instäm - i Gr. af Ugglas’ anförande.
Antingen böra vi fortgå på den väg, vi under de sista 11 åren beträdt, eller ock skola vi underkastas den omätliga olyckan att återkomma till husbehofsbränningen.
När nu så är oell man är på god väg att nå ett bättre mål, är det i sin ordning att en nödig försigtighet iakttages.
Då härtill kommer, att i följd af bränningstidens utsträckande till hela året vid ett bränneri årligen kan tillverkas 300,000 k:r + 30,000 k:r, eller den , som får tillverkas öfver anmälningsbeloppet, således tillhopa 3.30,000 k:r, synes detta belopp verkligen vara alldeles tillräckligt.
Jag yrkar fortfarande bibehållande af det nu stadgade maximum af 1000 k:r.
Då man hol den diskussion, som här i dag föres, skulle man kunna tro, att det vore mycket länge sedan vi afgjorde den första punkten i Utsk:ts Betänk.
Här drifvas nemi. i dag precist samma satser, sorn i går afton vederlädes; då var det bränvinsbränningen under hela året, som skulle störta jordbruket, nu är det borttagande af maximum, som skall medföra denna olycka och för landet omöjliggöra all konkurrens med staden.
Då mina motståndare tillåtit sig upprepa de af dem förut anförda skäl i denna fråga, må det äfven ursägtas mig, om jag återkommer till mina i går framställda och af R. o.
Ad:s flertal gillade motskäl.
Dessa äro i korthet, att jordbrukaren, som uppköper råämnena i sin närhet, måste erhålla dem för bättre pris, än stadsbon, att han har bränsle för så godt som ingenting, att han kan vid bränneriet använda de arbetare han under vintern icke behöfver vid sitt jordbruk, och slut], att han med vida större fördel, än stadsbon, tillgodogör sig den vigtiga biprodukten, dranken.
I afs:de å denna sista omständighet har här visserl. talats om åtskilliga kogubbars i Stockholm förmåga att uppköpa de stora stadsbränneriernas hela dranktillgång.
Jag får dock upplysa, att man vid Hufvudsta’ bränneri, beläget straxt utanför Stockholms tull, icke kunnat afsätta dranken, utan nödgats låta den rinna bort.
Jag kan således ej finna annat, än att landet för idkare af bränvinsbränning erbjuder så många fördelar framför städerna, att man ej behöfver befara se denna handtering förvandlad till en uteslutande stadsmannanäring.
Jag medger dock, att för brä.nvinsbränningen å landet borttagandet af maximum icke är lika nödvändigt som utsträckningen af bränningstiden, enär väl svårligen på landet någon större tillverkning, än 1,000 k:r pr dag, kan ifrågakomma, men denna förändring är deremot alldeles oundgänglig, i händelse man vill uppmuntra fabriksbränning i städerna Gr. af Ugglas har Den 12 Maj f. m. 253 visserligen sagt, att vi ej böra skynda, och Frih.
Raab har varnat oss för att gå i fyrsprång; för min del anser jag, att då man stärfvar till ett godt mål, är det en vinst ju förr man uppnår detsamma, och fabriksbränning är ett godt mål.
Hvad slutligen frågan om möjlig export af bränvin beträffar, är det min öfvertygelse att vi i denna väg med fördel kunna konkurrera med Holland.
Vi ega något, som Holland saknar, våra kalla vintrar, en serdeles vigtig sak vid bränvinstillverkningen; våra arbetslöner och vårt bränsle äro billigare; lika gerna som vi nu sända spanmål till Holland för att der förvandlas till sprit, borde vi kunna här hemma sjelfva verkställa denna process, och derigenom tillskynda oss en del af den stora vinst, Holland nu skördar på sin bränvins-export.
Ett nödvändigt vilkor för möjlighetan häraf, är dock att tillverkningen bedrifves i stor skala, hvarigenom produktionskostnaden naturligtvis minskas; dertill fordras borttagande af maximum.
Således, utan borttagande af maximum, ingen fabriksbränning, utan fabriksbränning ingen export, och utan export ingen verklig vinst för landet af denna handtering.
Sparre, Erik: Jag ber Gr.
Björnstjerna om ursägt för det jag nödgas i dag upprepa samma satser som i går, men mina åsigter äro desamma som då, och jag kan icke underlåta att uttala dem, huru liten förhoppning jag än hyser, att huset skall lyssna till min framställning.
Det är tyvärr icke första gången jordbrukets intressen trampas under fotterna på detta rum; vi äro för få jordbrukare här och magta derföre ej göra oss hörda, men man bör komma ihäg, att ju häftigare och oförsigtigare man nu går till väga, ju starkare blir ock reaktionen vid nästa riksdag, ty då, varén öfvertygade derom, Mina Hrr! skall jordbrukarnes röst veta göra sig gällande, och ju hårdare vi nu behandla dem, desto kraftigare och med större’ förbittring skola de då häfda sina rättigheter.
Liksom vi nu vilja till jordbrukets förfång flytta bränvinsbränningen till städerna, så skola de då kanske monopolisera hela denna näring för landet.
Följden måste blifva sådan, ty en reaktion framkallas alltid af att gå för brådstörtadt till väga.
Björnstjerna uttalade den sats, att vill man ett mål, är det en lycka ju hastigare man uppnår detsamma, betyder ju detta i afseende å näringarne revolution, och jag hade derföre minst af honom väntat få höra en sådan åsigt.
Den hänsynslöshet för jordbrukets intressen, en sådan sats innebär, kan jag icke annat än djupt beklaga.
Jag yttrade i går och jag 254 Den 12 Maj f. in. upprepar det i dag, att ingen näring kan så litet rätta sig efter konjunkturerna för dagen, sorn jordbruket, Fabriksidkaren eger många möjligheter att öfvergå till ett annat yrke; jordbrukaren kan det icke, och det våldsamma sätt att gå till väga, som Gr.
Björnstjerna predikar, skulle derföre i grund ruinera vårt jordbruk.
Man talar här om näringsfrihet, och har t. o. m. åberopat det »frisinnade» beslut, vi i går fattat.
Har det nu kommit så långt, att vi skola tillämpa ordet »frisinnad» äfven på bränvinsbränningen, och, för öfrigt, hvad är det väl för näringsfrihet man här vill åstadkomma.
En näring, som man belägger med en skatt, uppgående till varans fulla värde, och hvilken skatt man nu vill höja med 25 proc., kan väl icke sägas vara en näring, som man önskar skola uppblomstra.
Nej, Mina Hrr! låtoin oss ej förneka det, vi vilja ej befordra denna näring, och det är ett tomt tal att orda om näringsfrihet i afseende å en handtering, deiman begränsar tillverkningsminimum och åsätter hög skatt.
Björnstjerna har talat om den glädje, han skulle hafva, att så hastigt som möjligt komma till målet.
Då man nu vet att i bränvinshandteringen är nedlagdt ett kapital af icke mindre än 9 å 12 millioner (här finnas nemligen öfver 600 brännerier, och hvart och ett af dem är minst värdi 15,000 ä 20,000 rdr), så hemställer jag, om det kan vara något glädjande i att på en gång ruinera egarne af dessa millioner.
Ett sådant nöje kan jag åtminstone icke dela.
Hade man redan för 11 år sedan, vid den stora revolutionen i bränvinslagstiftningen, gått så långt, som man nu yrkar, skulle jag icke haft något att invända deremot, men att nu, sedan man konstruerat ett nytt system, och våra jordbrukare hunnit ordna sig derefter, på en gång kullkasta detta system, vore att ruinera landtbruket, och flytta bränvinshandteringen till städerna.
Björnstjerna säger visserligen att dermed icke är någon fara, emedan bränvin skulle kunna produceras vida billigare på landet än i städerna, i anseende till det bättre pris, för hvilket råämnena på förra stället skulle erhållas, men han visar dermed endast, att han icke känner förhållandena.