Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror det vara ett obestridligt faktum, att adjunkteme vid akademierne i närv:de stund hafva sämre lönevilkor än adjunkterna vid elementarläroverken, ty dessa sednare kunna efter en jemförelsevis kort tjenstetid eirna en lön af 3,000 rdr.
Hela den summa, som skulle åtgå till den ifrågav:de löneförbättrinaen, belöper sig för Upsala universitet till 3,000 rdr, och för Lunds universitet till enahanda belopp; man kan således ej säga att summan är afskräckande.
Jag vågar således hemställa, att R. o. Ad. måtte, till förbättrande af adjunkternas löner, på sätt jag uti min motion föreslagit, anslå ett belopp af 3,000 rdr till hvartdera af universiteterna i Upsala och Lund.
Jag vill visserligen ej bestrida, att adjunkternas lönevilkor möjligen kunna tåla vid någon förbättring, men jag hemställer, huruvida det kan vara riktigt att på grund af en enskild motionärs framställning vidtaga en så genomgripande förändring som att höja samtliga adjunktslönerna vid Upsala universitet med undantag endast af tvenne.
Om frågan är af den vigt som den siste talaren förmenar, så kan man vara öfvertygad, att K.
M:t kommer att taga saken om hand, och då kommer ärendet att i vederbörlig ordning för representationen framläggas.
På grund häraf får jag vidhålla min förut framställda anhållan.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels utaf Frih. af Ugglas, att R. o. Ad. måtte bifalla Stats-Utsk:ts hemställan i 26:te punkten af Utlåt:t N:o 66, och dels af Hr Olivecrona, att R. o.
Ad., med afslag å nämnde hemställan, måtte för sin del besluta, att, till förbättrande af adjunkternes inom de verldsliga fakulteterna vidruniversiteterna i Upsala och Lund lönevilkor, skulle anslås ett årligt belopp af 3,000 rdr för hvartdera universitetet.
Härefter framställde Hr Gr. och Landtm, propos. på bifall till Stats-Utsk:ts ofvannämnde hemställan och, då dervid svarades många ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Utsk:ts hemställan bifölls. 3:dje—6:te punkterna.
Deli 82 Msj. 445 Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 16 och 18 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 90, i ani. af väckta motioner om ändring i vissa delar af gällande författning ang:de fattigvården.
Utsk:ts hemställan å sid. 4.
Det har visserligen ej varit lätt för Utsk:t, att lotsa sig fram mellan de fordringar, som i förev:de hänseende blifvit af åtskillige motionärer framställde; men Utsk:t har dock sökt sammanfatta de olika åsigterna till ett helt, medelst den alternativa form, det gifvit åt sin hemställan.
För min del får, under erkännande af dessa bemödandens goda syfte, jag emedlertid förklara, att jag i denna angelägenhet hyser olika åsigter med Utsk:t.
Staten öfverlemna att bekosta underhållet för sådane fattiga personer, hvilka under någon längre tid varit från sina kommuner frånvarande, skulle enligt min tanke medföra många olägenheter.
Först och främst att de fattige ej blifva angelägna om att ordentligen låta mantalsskrifva sig; och att likaledes hos kommunerna alstrades likgiltighet för antecknandet af deras fattige; vidare att, om Staten skulle bekosta fattigvården, den efter all sannolikhet komme att blifva vida dyrare, än för närv:de är händelsen; samt slutligen att äfven om Staten skulle upprätta ett eller annat Långholmen, der de fattige skulle sysselsättas, så vore dock fara värdt, att de derstädes ej skulle komma att finna sig serdeles väl, utan blifva hårdt och kärlekslös! behandlade.
Inom orterna, der befolkningen på nära håll ser de utarmades nödlidande belägenhet, blifver omvårdnaden mera mild, mera mensklig, än som kan väntas på ett arbetseller tukthus.
Denna omständighet har visserligen inom Utsk:t blifvit uppmärksammad, men anförd just till stöd för den mening, som der gjorde sig gällande, i det flere ledamöter ansågo en fördel ligga deruti, att de fattige, derest de ej genom arbetsamhet sökte förbättra sina utsigter till bergning, egde ett mindre lockande perspektiv för sin framtid.
Men, Mina Hrr! icke får man stämpla fattigdomen såsom ett fel; den behöfver ju ej alltid vara sjelfförvållad!
Det andra alternativet, som Utsk:t framställt, eller att ifrågav:de underhåll skulle bekostas af landstingen, har visserligen mera skäl för sig, men skulle dock, enligt min tanke, bättre och ändamålsenligare inledas hos landstingen 446 Den 22 Mai. sjelfva, sådane nemi. der de lokala förliållanderne dertill kunna befinnas gifva anledning; ty uti vidsträcktare län förutser jag, att landstingen ej derpå ingå, af orsak att en sådan anordning ej skulle aflöpa utan svårigheter, ja äfven komma att vålla ej ringa olägenheter.
Jag vågar derföre hemställa att R. o. Ad. behagade afslå Utsk:ts hemställan i förev:de punkt.
Ce derström anhåller äfven jag, att R. o. Ad. behagade afslå denna punkt; och jag eger så mycket större skäl till denna anhållan, som, enligt hvad jag tror mig veta, Borgare- och Bonde-Stm redan fattat enahanda beslut.
Efter härmed slutad öfverläggning framställdes först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvarvid svarades nej, och sedermera propos. på afslag derå, som med ja besvarades.
Utsk:ts hemställan å sid. 5.
Föredrogs, men begärdes af flere ledamöter ånyo pä bordet, Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-
Utsk:ts den 19 dennes bordlagda Betänk.
N:o 16, i ani. af väckta motioner ang:de skogshushållningen i riket.
Frih. von Sehulzenheims, David, den 18 dennes bordlagda förslag om inbjudnings aflåtande till Hederv. Bonde-St. att biträda R. o.
Ad:ns beslut i afseende å 2:dra punkten i Stats-Utsk:ts Utlåt.
N:o 80, i fråga om anvisande af medel till fortsättning af arbetena å den s. k. norra stambanan.
För min del vidhåller jag den mening, jag vid ett föreg:de tillfälle uttalat, att nemi. det rättaste vore att ej bifalla Frih. von Sehulzenheims ifrågav:de förslag.
Inbjudningar må vara lämpliga, när de åsyfta att sammanjemka beslut, hvilka i hufvudsaken äro öfverensstämmande, ehuru de i detaljerna kunna vara något skiljaktiga; men att inbjuda ett Stånd att frånträda ett beslut, som det efter mogen öfverläggning fattat, anser jag högst oriktigt.
Väl har jag ofta hört, att man genom en inbjudning vill ernå ett positivt resultat, men deremot har jag ej hört motsatsen, eller att en inbjudning skulle hafva till syfte att förmå ett Stånd att ej fatta något beslut, Enär jag dessutom för min enskilda del alltid mot - Den 22 Maj. 447 satt mig aflåtande af inbjudningar, anser jag mig äfven nu böra följa enahanda princip; och är det på grund deraf jag anhåller om afslag å förev:de hemställan.
Det skulle visserligen ej kunna falla mig in att vilja handla mindre grannlaga emot ett Med-Stånd; men jag är så mycket mera öfvertygad, att ifrågav:de åtgärd ej skulle kunna stämplas såsom ogrannlaga, som jag erinrar mig, att just Bonde-St:t för icke längesedan till K. o.
Ad. aflät en inbjudning att, med afträdande af dess i fråga om anslag till nordvestra stambanan fattade beslut, biträda den mening, som inom nämnda Stånd gjort sig gällande, att nemligen, under form af uppskof med frågan, vägra allt anslag till nämnda bana.
Som emedlertid redan tre Stånd fattat beslut i motsatt rigtning, föranledde berörda inbjudning icke till någon propos.
Ingen kan med skäl förebrå mig, att jag är särdeles ifrig för inbjudningar; tvertom anser jag, att de i möjligaste mån böra undvikas.
Men då de ej äro förbjudna och hafva gammal sedvänja för sig, kan jag icke finna, hvarför man skall förneka sig att någon gång använda dem, när det just kan ske till nytta för det allmänna.
Med afseende å ifrågav:de inbjudning måste man besinna, först och främst att den kan tillskynda Staten en besparing af en summa, som onekligen ej väger obetydligt i vår utgiftsstat; och för det andra att den bansträckning, hvarom här är fråga, är synnerligen omtvistad.
Härtill vill jag lägga, att enligt min tanke en summa af 500,000 rdr ingalunda är tillräcklig för att utlägga en bana från Upsala i rigtning mot Sala till en sådan ändpunkt, hvarigenom Staten skulle kunna tillförsäkras en trafik, sorn beredde den någon ersättning för en sådan uppoffring.
Jag vågar äfven hemställa till Frih. af Ugglas, huruvida han anser denna bansträckning vara synnerligen förmånlig.
Att döma af de åsigter, han vid ett föregående tillfälle uttalat, tror jag ej det vara händelsen.
Under sådane omständigheter kan jag i sanning ej fatta, hvarför man i förevarande fall ej skulle draga fördel af en redan häfdvunnen sedvänja, äfven om man skulle önskat, att denna sedvänja aldrig blifvit införd; en from önskan, som nu komme för sent.
Hvad beträffar Frih. af Ugglas’anmärkning, att ifrågav:de inbjudning ej har något positivt syftemål, så har han, då han häri ser en anledning till afslag, endast skenbart rätt; ty jag vet i sanning ej någon lag eller ens sedvänja, som föreskrifver en sådan begränsning för inbjudningar.
På grund af dessa i korthet anförda skäl vågar jag anhålla om bifall till Frih. von Schulzenheims förslag. 448 Deu 22 Maj.
Enligt min tanke gör man orätt, om man i afseende å denna fråga ytterst tänker på det ändamål, man med inbjudningen vill vinna; man bör, sorn jag tror, helt enkelt göra för sig klart, huruvida det medel, man vill begagna, är fullt lämpligt; och Frih.
Cederström har, såvidt jag kunnat finna, icke vederlagt det skäl, jag anfört för ifrågav:de medels olämplighet.
Frihm har i sådant hänseende sjelf åberopat den inbjudning, BondeSt:t aflät till R. o. Ad. i afseende å nordvestra stambanan.
Jag är dock öfvertygad, att om denna inbjudning förekommit till behandling hos R. o. Ad., skulle Frihm hafva anfört samma skäl, som jag nu tagit mig friheten omnämna; och hvad sorn är rätt i ena fallet, torde väl äfven böra vara det i det andra.
Huruvida ifrågav:de inbjudning skulle hos Bonde-St:t blifva välkommen eller ej, anser jag ej böra inverka på R. o. Adrns beslut; och då R. o. Ad., såvidt jag kan erinra mig, i allmänhet ej fogat sig efter ankomne inbjudningar, tror jag deruti ligga ett ytterligare skäl att afslå förevarande förslag.
Nog har jag under innevarande riksdag sett och hört många konstiga saker; men ännu har jag aldrig varit vittne till något sådant, som att man skulle inbjuda ett Stånd att återtaga, hvad det en gång gifvit.
Må vi blott gå till oss sjelfva!
Om någon gifvit en sak till en annan, så hemställer jag, om han sedermera gerna återfordrar denna sak med förklarande, att han ångrar sin gifmildhet.
När man nu ej sjelf vill göra sig skyldig till något dylikt, så måste man naturligtvis så mycket mindre vilja öfvertala en annan person, — eller i förev:de fall ett annat Riks-Stånd, — att återtaga, hvad som en gång blifvit gifvet.
Mig skulle det vara ganska vidrigt att deltaga i en sådan inbjudning; och om den komme att aflåtas, skulle det ej förvåna mig, om Bonde-St:t helt enkelt sände den tillbaka.
Hvarje inbjudning måste väl hafva till ändamål, att förmå ett Med-Stånd att frångå ett redan fattadt buslut, ty annars skulle den ju sakna all betydelse.
Också har R. o. Ad. för ej mångå timmar sedan på Hr von Franckens begäran aflåtit en inbjudning rörande pension åt frami.
Komminister Ignells enka.
Då var dock blott fråga om ett ganska ringa belopp; men nu, när man möjligen kan inbespara en half million, heter det, att man bör strängt vidhålla den grundsats, att ej aflåta några inbjudningar.
Hr von Francken har till och med gått så långt, att han förmodar, att ifrågav:de inbjudning skulle
Den 22 Maj. 449 skulle af Bonde-St:t återsändas, utan vidare handläggning.
I sådant fall skulle dock Bonde-St:t handla i högsta grad inkonseqvent, enär samma Stånd för ej längesedan till oss uti ett annat ärende aflåtit en i syftningen ungefärligen enahanda inbjudning.
Visserligen är det sannt, att nämnda inbjudning ej blef föremål för behandling, enär tre Stånds beslut lade hinder i vägen derför; men det var en särskild omständighet, som Bonde-St:t förmodligen ej afvetat, och hvilket ej bör utöfva något inflytande på förevarande fråga.
Jag anhåller fortfarande om bifall till Frih. von Schulzenheims förslag.
Det är ingalunda stridande mot lag eller häfd, det är af en nyttig, penningebesparande syftning, och förtjenar bifallas.
Jag instämmer med Frih. af Ugglas och Hr von Francken derutinnan, att ifrågav:de inbjudning är i högsta grad olämplig.
Om densamma blefve till Bonde-St:t aflåten, skulle det ingalunda förundra mig, om den besvarades med inbjudningar från samma Stånd, deruti B. o. Ad. uppmanades att frånträda sina beslut i fråga om öfriga anslag, hvilka B. o. Ad. bifallit, men Bonde-St:t afslagit; och det skulle kunna leda till ett inbjudningsväsende, som ingalunda vore önskligt.
Då denna fråga sednast var före, yttrade jag några ord; och jag vidhåller fortfarande den åsigt, jag då uttalade, nemligen att det ej är lämpligt att inbjuda ett Stånd att frånträda ett fattadt beslut.
Att begära, att det skall göra modifikationer deri, kan väl låta säga sig, och det har ofta varit brukligt; men att uppmana Ståndet att fatta ett beslut af alldeles motsatt beskaffenhet mot hvad det förut beslutat, anser jag både olämpligt och ohöfligt.
Visserligen är det sannt, att det icke finnes något direkt förbud mot inbjudningar; men jag får för min del förklara, att jag ej hyllar den grundsats, att allt är tillåtet, som ej är med tydliga ord förbjudet.
Jag yrkar afslag å förev:de framställning.
(Yttrandet, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera icke af honom blifvit återlemnadt.)
En föregående talare har upplyst, att B. o. Ad. på sednare tider alltid hyllat den grundsats att icke till Med-Stånden aflåta inbjudningar i syfte att förmå dem att ändra sina beslut.
Jag får H. V. 29 450 Dea 28 Maj. då erinra derom, att då frågan om Danskars och Norrmäns rätt att här i landet utöfva vissa yrken förevar, fattade R. o. Ad. det beslut att ej medgifva Danskar den rätt, Utsk:t i sådant afseende tillstyrkt.
Då föreslog en ledamot, — och hans förslag vann gehör, —- att R. o. Ad. skulle aflåta en inbjudning till Bonde-St:t att förena sig om den inskränkning, R. o. Ad. i afseende å Utsk:ts berörda förslag beslutat.
Detta var hvad Hr von Francken så ädelt kallade att söka förmå ett Stånd att återtaga, hvad det en gång gifvit.
Det angick visserligen ej en penningegåfva, men det angick dock gåfvan af en rättighet, på grund hvaraf penningar kunde förvärfvas.
Vid detta tillfälle biföll R. o. Ad. förslaget om inbjudning: men nu vill man ej gå till väga på samma sätt, då det dock är ett medel att bespara statsverket stora utgifter och att förekomma, att frågan blir föremål för köpslående i förstärkt Utsk., — ett uttryck, hvilket man med allt skäl kan begagna, då man besinnar, huruledes vid voteringarne olika intressen utbytas emot hvarandra.
Jag yrkar bifall till förevarande förslag.
Jag kan ej begära, att den siste talaren, som under mitt förra anförande var sysselsatt med en spatsertur på stora gången, skulle lemna någon uppmärksamhet åt hvad jag då yttrade.
Jag får då upplysa den värde talaren, att jag icke sagt, att R. o. Ad. aldrig under sednare tider aflåtit några inbjudningar.
Alen jag har sagt att inbjudningar, hvilka kunna vara lämpliga då fråga är om sammanjemkande af beslut, hvilka i hufvudsaken äro öfverensstämmande, men i en eller annan detalj skiljaktiga, i sådana frågor som denna, icke äro på sin plats.
Så länge jag kan minnas tillbaka, har det varit en sedvänja att göra inbjudningar i frågor, der två Stånd stadnat emot två.
Hvad särskildt förev:de fråga beträffar, så anser jag, att då Bonde-St:t med en majoritet af endast en röst fattat sitt beslut, så kan det ej vara för detta Stånd något stötande, att R. o. Ad. hemställer, huruvida det ej skulle vilja instämma uti dess beslut.
För min del vill jag så mycket som möjligt spara med Statens medel; och som ifrågav:de inbjudning leder till ett sådant resultat, kan jag ej annat än tillstyrka bifall till Frih. von Schulzenheims förslag.
Jag har så mycket hört talas om lagligheten af denna fråga till och med af jurister, att det är fara värdt, att mitt omdöme i saken deraf kan blifva förvilladt.
Emedlertid har jag klart för mig, att om R. o. Den 22 Maj.
Åd. i dag fattar ett positivt beslut uti en fråga, så eger icke R. o. Ad. rätt att i morgon ändra eller omintetgöra detta beslut, äfven om flere af dess ledamöter yrkade det.
Har nu ett Stånd ej rätt att af egen böjelse ändra sitt eget beslut, så vinner det icke denna rätt derigenom att ett annat
Stånd inbjuder till ändringen, och synes det mig deraf tydligen följa, att ett Riks-Stånd icke bör inbjuda ett annat Stånd att göra hvad det icke vill göra sjelf.
Detta är för mig ett fullt talande skäl; och jag får i följd deraf vidblifva min anhållan om afslag å Frih. von Schulzenheims framställning.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till det förevule förslaget och dels afslag derå, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma, hvarvid svarades ja och nej i blandning, samt sedermera propos. på afslag derå, då svaren likaledes utföllo med blandade ja och nej; och föl-klarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Uppsattes och justerades följande voteringspropos.: »Den som bifaller Frih. von Schulzenheims förslag om inbjudnings aflåtande till Bonde-St:t att biträda R. o.
Ad:ns beslut rörande 2:dra punkten i Stats-Utsk:ts Utlåt.
N:o 80, röstar Ja; Den det ej vill. röstar
Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. detta förslag.»
Nej — 18. R. o. Ad. åtskiljdes kl. j4 e. m.
452 Den 23 Maj.
Justerades 2 prot.-utdrag för den 22 dennes.
Då det, i anseende till Frövi-Falu-banans stora betydelse, är af vigt att frågan derom inkommer till näst sammanträdande riksdag i så utredt skick som möjligt, vågar jag föreslå, att R. o. Ad. ville inbjuda Preste-St:t att förena sig i det beslut, R. o. Ad. rörande nämnda bana fattat.
Till följd af R. o. Ad:ns den 2 dennes fattade beslut, föredrogos nu i ett sammanhang ej mindre Sammans.
Stats-, samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskts den 21 sisth April och 1 dennes bordlagda Betänk.
St:r, ang:de förändrade bestämmelser i fråga om upplåtande åt enskilda af Kronans mark i Norrland och Stora Kopparbergs län, samt om dispositionen af stubböresmedlen, dels en i ämnet väckt motion, än äfven Sammans.
Lag-, samt Allm. Besv.- o.
Ekon.-Utsk:ts den 19 och 22 dennes bordlagda Betänk.
Härvid förekom till en början: lista punkten i Betänkt N:o 7 och lista punkten i Betänkt N:o 16.
De punkter, som af Sammans.
Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:t i Betänkt N:o 7 hafva blifvit behandlade, anser jag för min del vara i och för sig sjelfva icke allenast goda, utan befrämjande det åsyftade ändamålet med en skogslag, men jag tror likväl icke, att med dessa punkter ensamt man L .
Den 23 Maj. 453 kan komma derhän, att de kunna anses ange hufvudgrunderna för en allmän skogslag.
Nu innehåller visserligen Sammans.
N:o 16, att man har att förvänta en fulländning i detta hänseende, men, som jag tror, att dessa punkter i Betänk:t N:o 7 till en god del tillkommit genom en fullständig utredning af frågan, dels genom en komités, dels genom R.
St:rs behandling, så finner jag icke något skäl för R.
St:r att nu icke göra annat än fatta beslut öfver de af Regeringen framstälda punkterna, derföre att de äro i och för sig goda, utan jag tror fastmer, att R.
St:r böra i samma rigtning som hittills upptaga de punkter, som de hittills upptagit genom sednaste riksdagsbeslut af 1863, och fulländande dessa punkter genom detta riksdagsbeslut i de fall, der förbättring af det sednaste riksdagsbeslutet genom dessa punkter icke förhindras.
Jag anser således, att först och främst punkterna böra antagas, men att de böra fulländas genom de punkter, som af R.
St:r för sin del, hvilka äro berättigade att deltaga i lagstiftningen i detta ämne, beslutat, och som sednaste riksdagsbeslut innehåller.
Så länge man lefver, gör man emellertid nya erfarenhetsrön.
Det finnes i sednaste riksdagsbeslutet en punkt, som lyder sålunda: »R.
St:r hysa alltså den åsigt, att i orter, der sådant af klimatiska eller ekonomiska orsaker kan vara erforderligt och tillfälle dertill sig yppar, skogbärande eller till skogsodling tjenliga marker, må för Kronans räkning förvärfvas, i den mån medel för sådant ändamål redan af K.
St:r dertill anvisas.»
Om skogslagstiftningen skall gå i den rigtning, som Regeringen önskar, och R.
St:r, allt sedan 1856 års skogskomité tillsattes, insett vara behöflig, är dock min öfvertygelse, att man icke för det närv:de kan göra sådana inköp af någon annan jord, för att öka skogarnes tillväxt, än den som redan skett af S väl torna och Tråningshult, men, för den händelse att man icke fäster allt för mycken vigt vid inköp af ny jord, så är, under förutsättning att Regeringens goda plan, att denna skogshushållning skall med sina inkomster betäcka sina utgifter, skall iakttagas, förhållandet sådant, att de årliga inkomsterna utgöra 327,000 rdr.
För att få en fullständig skogsstat PO reglerad erfordras 327,000 rdr, och alltså ser man, att medlen blifva så tillräckliga, att dermed kan bildas, enligt den af Regeringen uppgifna planen, en fullständig skogsstat.
Jag tror, att det är ganska nödvändigt att reglera en sådan så fort som möjligt, och man vet redan, att det finnes öfver 100 utexaminerade elever, som vänta på arbete.
Jag har visserligen aldrig föreställt mig, att en sådan förändring skulle göras i ett nu, utan endast att 454 Den 23 Maj. den borde göras i mån af behof; och det skadar icke, om inkomsterna något år skulle öfverstiga utgifterna, för den händelse att auktionsanbuden understundom af behörig auktoritet ej skulle blifva antagne.
Alltså ser jag för min del i detta hänseende icke något hinder för denna organisation.
I afseende å lagstiftningen för skogar, hvarom miu motion egentligen handlar, så medgifver jag gerna, att de enskilda skogarne uppgå till 27 å 30 millioner tunnland, och att Statens skogar till omkring 2 millioner icke kunna beräknas tillräcklige att i Sverige fortfarande hindra hvarken samtiden eller efterkommande att frysa ihjäl, ifall man icke beträder den serdeles ledsamma väg, som har så mycket emot sig, att på ett eller annat sätt ingripa i eganderätten.
Jag begriper lika väl, att jag icke saknar hjelp i detta hänseende och att det erhållits ett otroligt starkt stöd för att göra ett svagt försök i detta hänseende.
Det finnes en författning af den 21 Dec. 1865, som också är berörd af Utsk:ts Betänk.
Man bör observera att de virkessatser, som der äro omnämnde, att sådane träd, som stå under 6 ä 7 tum skarpkant, icke ingå i de kategorier, som här förekomma, så framt man icke vill tro, att stora vackra träd, som äro mindre, skola begagnas till kolbränning.
Jag anser således, att regeringen har visat oss vägen till komplett exportförbud för alla de dimensioner, som gå under 6 ä 7 tum i lilländan.
Det är derföre som jag verkligen tror, att det vore skäl, att den enskilde ville visa ungefärligen samma fosterlandskärlek, som här indirekt blifvit anvisad.
Detta hör hvarken till frihandelssystemet eller Franska traktaten.
Skogshandteringen har i och för sig sjelf en alldeles egendomlig natur, som gör, att denna fråga af den aldra svåraste frihandlare blifvit på annat sätt behandlad.
Jag kan icke underlåta, då jag har så godt tillfälle, att hembära Regeringen min tacksamhet för den undantagslagstiftning, som den i skogsflugan visat.
Jag var färdig att försöka ett klander mot Författningen af den 21 Dec. 1865.
Man ser nemligen, att de lägsta tjenstemännen ega att hålla syner och att det icke finnes något forum, så framt de, som fått virke, äro belåtna, hvaraf följer, att dessa tjenstemän icke kunna på något sätt kontrolleras.
Det är att lägga väl starkt ansvar af många millioner och åstadkomma stor frestelse.
Jag är öfvertygad om, att det är mycket lätt att åstadkomma någon förändring i detta hänseende, men det föranleder mig på intet vis att anse författningen olämplig.
Det är alltså min öfvertygelse, att i det skick, hvari frågan sig befinner, dessa punkter böra antagas, men att de böra fullständigas genom de punkter, som R.
Skr vid 1863 års riksdag beslutade.
Att jag skall uppläsa dessa Den 23 Maj. 455 punkter, torde Hrrne icke önska, och, då det icke finnes något så farligt som att trötta, då man önskar en saks framgång, vill jag icke
Läsa upp de utmärkta punkterna, hvilka utgöra grunden för en skogslag.
Den finnes här af skogsstyrelsen uppgjord i öfverensstämmelse med dessa punkter.