Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det kom i hans drag detta uttryck, hvilket vi ofta taga fram som på kommando, när vi behöfva blifva kvitt en vädjan till vårt hjärta eller vårt ädelmod, och som en afvisad tiggare kände jag mig till mods, när jag gick vid hans sida och fåfängt sökte efter något, som jag kunde och ville säga.
Jag fann heller intet, och jag skildes ifrån honom, utan att kunna möta hans blick.
Så liten, så fattig, så utestängd från hela lifvet kände jag mig genom denna lilla händelse, att jag för att undvika de mötandes blickar tog af på en af de små bigatorna och gick, som om jag hade gått i sömnen nedåt Berzelii park.
Det föll mig in, att allt var sig likt, så som det varit för endast några minuter sedan, och jag försökte öfvertyga mig själf om, att jag gått ut för att slå mig lös, för att njuta en eftermiddags ostörd glädje.
Men i samma ögonblick försvunno plötsligt alla gycklande inbillningar, och jag kände skarpt och klart endast en sak.
I ängslan för tystnaden, lugnet och mig själf hade jag gått ut för att finna buller och förströelse, se larmande människolif, höra främmande röster, och inom mig fanns endast en enda längtan, den att jag sutte hemma vid mitt eget bord och efter måltiden finge stänga mig inne på mitt rum och hvilande på min soffa låta mina tankar spinna vidare på den tråd, som jag blott kunde återfinna, när jag var ensam.
Jag hade en dunkel känsla af, att jag äfven längtade efter min hustru, efter att tala med henne, betro mig till henne, bedja henne hjälpa mig att jaga bort detta underliga spöke af lifvets smärta, hvilket kastade som en skugga öfver lifvet, och allt hvad i lifvet fanns.
Och hade jag mött henne då, jag hade gått henne till mötes, tagit hennes arm under min, som i ungdomens dagar hade jag fört henne med mig långt utom staden, och i ett rum, där solen föll in genom gamla aflöfvade träd, hade jag talat till henne, som jag aldrig kunnat, sagt henne, att hon ej skulle undra öfver, att jag bar sorg, då jag vid hvarje steg jag tog, tyckte mig följa lik, som skulle i jorden.
Men jag mötte henne icke, och jag blygdes att gå hem.
I stället gick jag ensam in på en liten restaurant, där sedan länge alla sorgliga existenser plägat stämma möte.
Jag satte mig ensam vid det bortersta bordet med flit så, att jag kunde se ut öfver hela salen.
Med ett slags besynnerlig sympati betraktade jag de många förfallna gestalter och föga tilltalande anleten, hvilka där mötte min blick.
Det var, som om här alla de undangömda existenser, hvilka draga sig undan från öppna platser, funnit hvarandra, och medan jag åt och drack, blef jag varm, mätt och nöjd.
Jag kände mig icke ensam.
Jag var tvärtom omgifven af olyckskamrater, hvilka hunnit längre utför det sluttande planet än jag, ja, det var icke fritt, att jag erfor en känsla af aristokratisk öfverlägsenhet, när jag märkte, hur man kastade misstänksamma blickar på min ännu oklanderliga dräkt.
Och allra mest njöt jag i det låga kaféet, som synes ligga alldeles under jorden, och där gasen brinner vid ljusaste middagstid.
Det föll öfver mig en matt ro, som döfvade mina tankar, och när jag gick därifrån, kände jag åter motvilja mot att gå hem.
På måfå dref jag omkring på gatorna.
Utan att veta hvarför jag gick, eller hvem jag mötte, vandrade jag från stadens ena ända till den andra, ständigt sökande de mest undangömda och otrafikerade gator.
Det blef afton, och de promenerandes skaror glesnade allt mer.
Det blef natt, och jag gick där ensam, fylld af en besynnerlig känsla af njutning, när någon af dessa nattens olycksbarn gick mig förbi, tilltalade mig eller vid skenet af en gaslykta tillkastade mig en förförisk blick.
Jag kunde gå efter dessa kvinnor, genom det ena kvarteret efter det andra, fylld af ett obestämdt begär, på ett sällsamt sätt njutande af den råa atmosfär, som omgaf dem, och med välbehag mottagande deras simpla ord och obeslöjade tilltal.
Åter spann jag vidare på min tanketråd, och jag fann en tillfredsställelse i att draga fram det obestridbara föreningsbandet mellan människor, af hvilka den ena säljer sin kropp och den andra sin själ.
När jag uttröttad i alla lemmar, tung till sinnet och fylld af alla de fantasier, hvilka oroat mig, kom hem, satt min hustru ännu uppe.
Hon satt vid mitt skrifbord, och jag såg, att hon väntade mig.
Jag kan icke beskrifva, hvilken känsla af olust, som bemäktade sig mig, när jag fick se henne inne i mitt rum.
Det erinrade mig om den tid, då hon alltid satt i mitt rum, utom när jag arbetade, och hon var rädd, att hennes närvaro skulle störa mina tankar.
Men icke ens då var hon alltid borta.
Ibland kom hon in af sig själf, och när jag såg upp från mitt papper, mötte hon mina frågande ögon med en blick, så bedjande och varm, att jag log mot min vilja till svar och med en nick vände mig åter till mitt arbete.
Då satt hon stilla och tyst under timmar vid min sida, och jag kände hennes närvaro och njöt af att veta henne där.
Eller ock kunde jag själf stiga upp från mitt arbete och ropa henne in, emedan jag längtade att veta henne i min närhet.
Allt detta mindes jag nu, när jag såg henne sitta här inne.
Men det verkade ej med minnets blida makt.
Det slog ned i mig, som när någon omildt berör ett öppet sår.
Det var, som om en döfvad smärta plötsligt blifvit väckt till lif och slagit sin skarpa klo i mitt bröst.
Ur stånd att dölja min misstämning, frågade jag henne i en skarp ton, hvarför hon ej gått till sängs.
Hon såg upp och fick tårar i ögonen.
Dessa tårar väckte på ett besynnerligt sätt mitt raseri, och det var med en sällsam önskan att såra, se henne sorgsen, veta henne lida, som jag gick ett par steg öfver golfvet och i en hård ton förklarade henne, att jag icke tyckte om, att någon annan satt vid mitt skrifbord.
»Någon annan?» sade hon långsamt.
»Ja,» svarade jag kort.
»Någon annan,» upprepade hon mekaniskt.
Och då jag ingenting svarade, gick hon långsamt ut och stängde dörren efter sig.
Jag stod ensam kvar, och jag visste hur djupt jag sårat henne.
Jag visste, att jag sårat henne lika djupt, som jag tyckte, att hela världen sårat mig själf, därför att för henne var hela världen detsamma som jag.
Jag kunde hafva gått efter henne, talat vid henne, smekt henne, men jag visste, att intet ord af mig, ingen ömhetsbetygelse, ingen försäkran skulle hafva räckt till för att utplåna det intryck, jag gjort på hennes sinne.
Ensam och törstande efter en människa, som kunde möta mig med sympati, hade jag denna dag utan mål irrat omkring, och under tiden satt den enda, hvars hjärta alltid slog mig till mötes, ensam och väntade på den lyckan att blott få höra ljudet af mina steg.
Jag visste, att jag ref all lycka på jorden itu med att tala, som jag gjorde.
Och dock gjorde jag det.
Ty jag kunde icke annorlunda.
Jag kunde ej finna hvila i mig själf eller i mitt hem.
Jag kunde rifva sönder min lycka, drömma om lycka, längta efter lycka, men aldrig njuta den.
Jag visste dunkelt, att det var så, och att mitt handlingssätt var en dåres.
Men denna aning – eller detta medvetande – förmådde ej göra sig gällande och inverka på mitt handlingssätt.
Det låg dödt inom mig som salt i ett öppet sår och tjänade blott att öka ångesten i mitt själstillstånd.
Hela mitt nervsystem var i uppror, och jag gick länge fram och åter i mitt rum, därinne fortsättande den plågsamma irrfärd, från hvilken jag återvändt hem.
Jag gick där, till dess att jag plötsligt blef skrämd af själfva tystnaden omkring mig, och i en obestämd fruktan, att något kunde hafva händt, öppnade jag dörren för att gå in i sängkammaren och förvissa mig om, att hon icke gjort sig själf något ondt.
Men när jag kom in i salen, där det var mörkt, hörde jag bakom mig ett ljud, som kom mig att spritta till.
Det var ljudet af en människa, som andades.
Och när mina ögon vant sig vid mörkret, såg jag min hustru sitta på den stol, som stod närmast min dörr, och utan att göra en rörelse stirra ut i mörkret.
Aldrig har jag känt bådas vårt elände så häftigt och djupt.
Det kändes, som om för ett ögonblick något mjukt och varmt vält fram inom mig, brytande igenom ett hårdt skal, och i det jag kastade mig på knä framför henne och slog mina armar om hennes lif, brusto vi båda i gråt.
Fast vi icke sade ett ord, vet jag, att hon förstod mitt lidande liksom jag hennes, och vår gråt var icke en försoning.
Den var ett förtviflans utbrott öfver ett gemensamt öde, som vi båda visste, att ingen makt på jorden kunde hejda.
Den 25 oktober 1890.
Mitt lidande växer.
Det har blifvit till en fix idé, som behärskar mig och icke lämnar mig någon ro.
Och det är i synnerhet en sak, som oroar mig mera än något annat: åsynen af de oerhörda packor af utländska tidningar, hvilka hvarje morgon, färska och olästa, vänta mig på min pulpet.
När jag vaknar om morgnarna, kan jag erfara en förnimmelse, som om en oerhörd tyngd låge öfver mitt bröst, och jag söker att somna om som ett barn, hvilket vet, att det vaknar upp till sin första, tunga sorg.
Men när jag då vaknar, är det ingenting annat än denna oerhörda tidningspacke, hvilken vid ungefär samma tid, som när jag vaknar, håller på att ordnas på min pulpet.
Medan jag kläder mig och äter frukost, medan jag språkar med de mina och säger dem farväl, medan jag går min vanda gång fram öfver gatorna och söker förlänga själfva vägen genom att stanna och se in genom bodfönstren, sysselsätter mig tanken på denna packe tidningar.
Ju närmare jag kommer mitt mål, desto starkare tänker jag på den, desto mera pinar mig medvetandet, att denna packe tidningar väntar på mig.
Den förstoras genom min fantasi.
Den blir till en symbol för all den uselhet, som under en dag sysselsätter en hel världs tankar och tvingar andra att sänka sig lika lågt för att gå denna värld till mötes, och när jag kommer in i det rum, där jag vet, att den ligger, måste jag göra våld på mig, för att ingen skall se, att jag hyser fruktan för denna här af papper och trycksvärta.
Till sist sätter jag mig ned och börjar lyfta på dessa blad, hvilka nästan förefalla mig som lemmar, tillhöriga en plågoande, hvilken jag aldrig kan möta och aldrig förgöra.
Jag läser i dessa spalter, fyllda med allt det nonsens, som är samladt i de tidningar, hvilka publiken läser, detta nervkittlande, hetsande, kryddade, förvrängda och förvrängande godtköpskram, hvilket är bestämdt att intagas vid måltiderna af öfverretade hjärnor, hvilka icke ens i vaket tillstånd tåla att ett ögonblick befinna sig i hvila.
Medan jag läser, försvinner småningom hela den besynnerliga känsla, hvilken kommit mig att frukta den stund, då jag skulle tvingas att röra därvid med mitt minsta finger, och jag blir hvad jag förbundit mig att vara, en ödmjuk tidningsneger, hvilken låter udda vara jämt och för resten gör sin skyldighet.
Jag öfvar mig i konsten att söka ut bagatellerna, som äro pikanta, och lämna allvaret, som endast är värdefullt, åt sitt öde.
Och jag skrifver, skrifver och skrifver.
Naturligtvis i den stil, som är angifven, och som skall begagnas.
Jag gör mig en alldeles ny moralprincip.
Jag skrifver nämligen aldrig mot min öfvertygelse.
Detta blir mig så mycket lättare, som i hvad jag skall skrifva aldrig några öfvertygelser komma i fråga.
Och det synes mig oändligen löjligt, att jag har eller haft en öfvertygelse.
Det är kanske inte så säkert, att jag ens har någon sådan.
Beskrifver icke Darwin utförligt och med sakkunskap, huru vissa organ hos människan saknas, under det att de finnas hos djuren.
Men af dessa organ förekommer ett rudiment, hvilket på ett skämtsamt sätt erinrar om, hvad som tillhör öfvervunna stadier.
Dessa organ hafva försvunnit genom att de icke blifvit begagnade, och att de icke blifvit begagnade, kommer däraf, att de befunnits onödiga vid en stigande utveckling.
Så lär till exempel vara med svansen, hvilken människan slutat att använda mot ohyra, sedan hon lyckats öfva upp de för detta framfötterna till händer.
Men månne icke vår så kallade öfvertygelse kan blifva en sådan svans, som krymper ihop till en löjlig, osynlig stump, hvilken döljes innanför skinnet?
Man skulle kunna tro det, när man ser, hur föga den kommer i fråga att användas.
Och ännu mer, när man vet, att den är ett hinder för framåtskridandet, hvilket för till medlemskap i aktiebolagets styrelse och stambord på den restaurant, hvilken för tillfället är på modet.
Idealet för en tidning är ett helt rum fyldt med skrifmaskiner, hvilka kunna skötas af en vaktmästare genom att trycka på en enda knapp.
Midt emot mig, på andra sidan om gången, sitter en gammal tidningsman.
Jag tycker bäst om honom af alla mina kamrater, därför att han har minst att säga inom verket, men arbetar mest.
Han är familjefar och har många barn.
Ofta har jag sett honom komma in på morgonen med förgrämdt ansikte och trötta steg, och när han har trott sig ensam, har jag märkt, att han sitter och grubblar som jag, låtsar att skrifva, men söker i själfva verket svar på en gåta, som han icke kan lösa.
Men den gåta, han söker lösa, är penningfrågan, ty han har nio personer att föda, påstår han.
Sig själf, sin hustru, sex barn och en piga.
Han såg mig en gång upprörd, och emedan vi voro ensamma, antydde jag på hans fråga något om, hur jag kände mig till mods.
Han betraktade mig med ett outgrundligt leende och frågade:
»Har du pengar?
Och på mitt nekande svar gemälde han:
»Inte jag heller.»
Jag förstod honom, men frågade ändå:
»Hvad skulle du göra, om du hade pengar?
Han såg ned i sitt manuskript och svarade, medan han skref vidare:
»Hålla mig lugn och begagna dem.»
Jag kände sympati med detta svar, emedan det var uppriktigt och stärkte min teori om organs förvandling till rudiment.
Men för egen del håller jag på att åtminstone icke skrifva emot min öfvertygelse.
Det är min sista stolthet.
Att skrifva för min öfvertygelse är något, som jag länge sedan uppgifvit.
Ändtligen har jag haft en dag, då jag andats ut, andats med fulla lungor, skrattat, jublat, nästan som i ungdomens dagar, och det har skett, tack vare dig, gudomlige Offenbach, du seklets kungliga snille, du suveräne härskare i den andes värld, som jag nu mera än någonsin kan förstå och njuta.
Jag skulle vilja önska dig ur grafven för att få ägna dig min hyllning för den härliga vederkvickelse, som ligger däri att sitta i godt sällskap och under gapskratt acceptera den officiela humbugens strålande apoteos.
Man har under den sista veckan gifvit »Storhertiginnan af Gérolstein», jag har sett detta konstens mästerverk fyra gånger under denna tid, och jag börjar förstå, att Offenbach är mera populär än Wagner samt hemligheten däri, att han icke blir gammalmodig.
Ty som i en hallucination ser jag, när ridån går upp och de sista tonerna af ouverturen ännu ljuda i mitt öra, hela den värld, hvaraf posten dagligen från alla jordens hörn upprullar ett panorama för min blick.
Jag ser med en art af sympati, som är mig omöjlig att beskrifva, dessa landets dignitärer, hvilka spela boll med hvarandra om kärlek, framgång, hedersposter och konungamakt.
Det är ett nöje att betrakta den ståtlige soldaten, hvilken bara behöfver visa sig för att eröfra världen.
Aladdins lampa besitter inga mera förtrollande egenskaper och berättigar icke lifligare till den framgång, som öfvervinner världen, än de vackra mustascherna på detta omedvetna erotiska kraftgeni.
Hur osminkad är icke Eros’ allmakt hos denna envåldshärskarinna, hvilken nappar den stora panaschen från sin gamle afdankade förtroendeman och i en handvändning förvandlar den okände äfventyraren till en uppgående sol.
Och hur superb är hon icke, när hon räcker sin faders sabel till sin nya eröfring och för att göra honom äfven till en eröfrare manar sin släkts multnande ära ur grafven för att lysa kring hans bedårande hårfäste.
Och general Brumm, den gamle hjältemodige general Brumm, mohren, hvilken i alla möjliga afseenden har gjort sin skyldighet, men ändå inte har lust att gå!
Jag vill inte säga, hvem han erinrar mig om.
Men jag tycker om honom.
Ty det är trist att mista panaschen, när man med den mister målet för ett helt lifs ansträngningar och ärelystnad.
Hemligheten i denna värld, som är Offenbachs, är för det första, att där sker öppet och klart, allt hvad som eljes plägar döljas bakom kulisserna.
Det finns ingen som blygs öfver sina skurkstreck, därför att ingen misstänker sin granne för motsatsen, och ingen begär några illusioner om sin egen person.
Och just att allt hvad som sker fritt och öppet öfver hela världen, endast täckt med den lätta slöja, som uppfostran i lifvets skola snart lär oss att genomskåda, en slöja, hvilken här icke ryckes undan groft och brutalt, utan endast liksom på lek lyftes och vändes, ungefär som när en dansös visar sig så att säga barhalsad från olika synpunkter – detta är den stora charmen hos denne upptäckare af lastens, bedrägeriets cch de äfventyrliga bofaktigheternas outsägliga lockelse.
Man är medbrottsling i alltsammans, och man behöfver hvarken blygas för sin granne eller för sig själf.
Det är som på en hemlig orgie, där under rusets inflytande brutaliteten synes adlad af champagnens skummande öfverdåd.
Brusande, lekande, lockande och nervkittlande njutning, där allt beror på, att hvarje så kallad ädel känsla uppträder decolletée, och där man skriker af förtjusning, därför att anständighetens gräns visar sig tänjbar som ett cirkelrundt jätteband af kautschuk, hvilket kan spännas rundt kring ekvatorn.
Som eko af mina dagliga beska tankar kittlar denna trolska musik mina sjuka nerver, den lockar med förföriska toner som glittret från ett vattenfall, hvilket förlorar sig i ett osynligt djup, den försätter min själs fibrer i en inre dallring af vällust och hån, den befriar mig från alla skrupler, all tyngd, all sentimentalitet, och när den brusar öfver i en sjudande cancan i den stora final, då alla maktens representanter i yrande dans fira återvaknandet af sin omätliga, otroliga och nästan öfvernaturliga förtrolighet, då ljuder detta för mina öron som depravationens, den allmänna, själfmedvetna, åt sig själf och lifvet gapskrattande depravationens, hänsynslöst stormande triumfgallopad.
Offenbach är Frankrikes ende humorist, ty han har förstått att öfverdöfva sin egen bitterhet, och det gör godt att söfvas vid hans toner, som när hypnotisörens röst meddelar vårt hemligaste själslif den styrka, hvilken ligger i att tro sig lycklig och lugn.
Och det ligger ett omätligt skratt i den tanken, att denna soldat, som eröfrat den stora panaschen och fört fädernas sabel till seger för att lugna en krönt kokotts upprörda nycker, vill gifta sig med den lilla bondflicka, som en gång tryckte sina läppar mot soldatens mustasch.
Han vill detta naturligtvis icke, därför att han älskar henne och är henne trogen.
Han vill det, därför att han är dum och inte förstår, att makten, äran och härligheten väntar honom från den hand, som i besynnerlig glömska af det passande stryker hans hår vid en tête à tête, där han den landtliga oskulden spelar Josephs evigt löjliga rol.
Det är denna naivitet, som gör detta söndagsbarn, denna Aladdin, omöjlig öfverallt, utom där möjligheten af ärelystnad, maktkamp och storhet är förintad.
Och slutet blir därför ett vansinne, hvilket meddelar sig till salongen, hvilken synes jubla af medkänsla med detta sjungande medgifvande åt samhällets helveteskult.
Det stärker mig, stålsätter, lifvar, höjer och befriar mig, hela denna hyllning af lifvets blague, hvilken eljes böjer mig i stoftet som under greppet af en osynlig jättehand.
Jag går hemåt med spänstiga steg, och jag känner mig matt af njutning.
Medan jag går hemåt, erinrar jag mig alla dessa härliga stycken, hvilka synas mig lysa mot aftonrodnaden af detta sekels slut som skarpa kornblixtar, hvilka gifva skenets prakt, utan att skrämma genom åskans dån eller möjligheten att tända, och min tanke stannar vid Orpheus, denna stora hädelse mot fornvärldens lif, där gudar och gudinnor klädas nakna som människor och fira sin häxsabbat vid ljudet af eftervärldens blaserade skratt.
Jag tycker mig förstå, hur vår eftervärld en gång skall kikna af löje, när Jehovah och jungfru Maria, ängeln Gabriel och herdarna vid Betlehem en gång samlas i en olymp af teaterkulisser, för att framtidens dekadenssläkte skall få håna sina egna gudomligheter under masken af våra.
Jag njuter af den triumfkänsla, som ligger i blaguens eviga seger öfver den oläraktiga mänsklighetens skröpliga ideal.
Jag njuter så våldsamt att det stör min sömn, och jag vaknar vid, att jag skrattat i drömmen.
Men på morgonen möter jag mina utländska tidningar med ett öfverlägset smålöje.
Jag läser dem med nöje, nästan med förtjusning.
Jag skrattar åt deras allvar och faller i hänryckning öfver bagatellerna, och jag vet, att jag vore räddad, om jag ägde energi och förmåga att genomföra denna amputation af mitt eget själslif.
28 december 1890.
På den väg, som Offenbach anvisat, finner jag emellertid icke räddningen.
Långsamt, men säkert försiggår den underminering af min personlighet, hvilken jag sett begynna, utveckla sig och vinna terräng.
Aldrig har jag känt det så starkt som just nu, när julen är förbi.
Denna tid är min värsta på året, och min pina började, när min hustru en dag kom och talade vid mig om, att barnen gladde sig åt julen, och att vi måste fira julen för deras skull.
När hon sade mig detta, var det, som om jag vaknat ur en bedöfning, och jag kände, att jag måste rycka upp mig till intresse, för hvad som sker omkring mig, endast för att ej skaffa de mina den förfärliga plågan att behöfva minnas en ohygglig jul.
Ty hvad betydde julen för mig?
En serie af ansträngningar för att skaffa medel till dess firande, ett par dagar af den utsökta smärta, som ligger i att nödgas träda ut ur det tillstånd af sömn, som börjat bemäktiga sig mig och vaken lefva med i lifvet.
Jag har nämligen kommit därhän, att allt hvad jag gör, allt hvad jag ser, allt hvad jag blott försöker deltaga i, vållar mig plåga.
Denna plåga är af en mycket obestämd och obestämbar natur.
Jag känner den fysiskt, när jag är ensam, och den yttrar sig som en värkande punkt, hvilken sitter i bröstet och städse förnimmes på samma ställe.
Det är en känsla, hvilken borrar sig rätt in och samtidigt sprider sig omkring, så att jag tycker den fattar hela min kropp.
Den har den besynnerliga egenskapen, att den delvis, ehuru aldrig helt och hållet, försvinner, när jag är i sällskap, men på samma gång längtar jag att blifva ensam för att ostördt kunna få känna den.
Det förefaller mig, som om denna fysiska smärta endast vore bihanget eller det kroppsliga uttrycket för den oerhörda plåga, hvilken marterar min känslovärld och spelar en så oerhörd rol i min fantasi.
Ibland tror jag, att allt detta endast är en inbillning, men då blir själfva känslan af olust och kval så intensiv, att jag ögonblickligen får förnimmelsen af dess realitet, på ett obeskrifligt sätt lefvande och förfärlig.
Det hela är egentligen förlamning.
Allt hvad jag förr kände lifligt och starkt, är mig numera endast ett svagt intryck, att jag borde känna, hvad som i grund och botten förefaller mig likgiltigt.
Sorg eller glädje, vänskap eller hat – allt detta är liksom stympadt inom mig, eller rättare – det har karaktären af otillfredsställande skuggförnimmelser, hvilka icke förmå att göra mig hvarken kall eller varm.
I synnerhet är detta märkbart i mitt förhållande till människor.
Jag vet, att jag förr haft något af intensitet i min natur, och det är kanske därför, som kontrasten nu griper mig så mycket starkare.
Om jag sitter en stund i samtal med en person, hvilken förr varit min vän – jag säger med flit »förr», emedan allt i mitt lif synes mig tillhöra det förflutna – då kan det hända mig, att jag plötsligt får den förnimmelsen, att det egentligen icke är jag själf, som sitter i samtal med honom, utan en skugga af mitt förflutna jag, en gengångare, hvars egentliga jag är utslitet, ungefär som en maskin kan komma att glappa i sina fogar och ej förmår att göra tjänst som förr.
Full af fasa, sitter jag då och känner, hur ett stort tomrum vidgas inom mig, jag svarar på hans ord, mekaniskt och frånvarande, så att jag tycker mig höra min egen röst, se mina egna anletsdrag göra automatiska grimaser och mina händer utföra onaturliga rörelser för att inbilla honom, att den döda massa, han har framför sig, ännu är vid lif, och jag förvånar mig hela tiden, att han ingenting märker.
I synnerhet är det ohyggligt, när jag måste skratta.
Ty jag hör alltid detta mitt eget skratt, och jag lyssnar därpå med misstänksam uppmärksamhet för att utröna, om det ej ligger en falsk ton däri, som kan röja mig.