Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inne i den mörka riddarsalen hänger ännu hans porträtt, måladt af en samvetsgrann konstnär, som icke förskönat den gamle krigarens drag, men kanske just därför gett åt eftervärlden en så lefvande bild af en människa och af den tid i hvilken hon lefde.
Klädd i full rustning stiger han fram från den mörka fonden; hans ansikte är barskt i uttryck och skarpt i konturerna som vore det skuret i trä.
Pannan är låg och smal, ögonen genomträngande och mörka, näsan spetsig och lång; dess rödblå färgton synes vara ett minne från lägerlifvets dryckeslag.
Mustascherna och pipskägget äro borstiga och svarta.
Sådan blickar han emot oss från väggen, stamfadern för friherrliga ätten Du Camp; och vid hans sida, inom en annan ram, står hans maka och ser på honom, med en min som om hon helt nyss slutat en af sina sparlakansläxor.
— I själfva verket förmäler sägnen, att det stenhus, hvars ruiner man ännu kan se i ett hörn af trädgården, blifvit uppfördt af den tappre öfversten enkom för det ändamålet, att han inom dess murar måtte finna en tillflyktsort undan sin trätgiriga gemål.
I det hela taget har folksägnen åtskilligt att förtälja om denne barske herre och om hans gods och borg.
Han var en svår bondplågare och därför trodde allmogen icke, att han kunnat få ro i sin graf.
Det hviskades, att han hvarje natt kom körande med sitt hvita spann genom skogen rundtom sjön på vägen från Wimmerstad by.
Han sprängde i karriär genom alléen till slottet, öfver bron och in i porten, där han hejdade sina eldfnysande fålar med ett ryck.
Han steg ur vagnen och gick uppför trappan genom riddarsalen in i tornrummet, där sängen i långa tider efter hans död alltid måste stå bäddad.
Om innevånarne i slottet icke iakttagit detta, fingo de själfva icke en blund i sina ögon; men om sängen var bäddad, somnade spökelset lugnt.
Dock tyckes det, som om det en och annan gång stigit upp genom taket till det ofvanför belägna tornrummet i andra våningen, hvilket bar namnet »det förseglade rummet».
Ännu i början af århundradet hade ingen vågat sig in i detta rum, men en betjänt sades genom nyckelhålet ha sett en gråklädd gubbe sitta därinne.
En annan hade mött spökelset en afton, då han vågat sig ut i korridoren utan ljus, och hade med sina händer kommit att beröra den gråe mannens kala hjässa.
— Många år därefter skakades han regelbundet af starka frossbrytningar — särskildt vår och höst — just på den timme af dygnet, då hans händer första gången berört spökelsets hemska hjässa.
Spökandet hade grasserat ohejdadt under många år, och detta kom sig — efter hvad det berättades — däraf, att de Guds ords förkunnare, som tjänstgjorde i trakten, alltid varit stora skälmar och sålunda föga skickade att fördrifva djäfvulen från andra, eftersom de icke fördrifvit honom ur sitt eget kött.
— Hände sig så en gång, att man fick en oförvitlig präst till Wimmerstad.
Hans namn var mäster Staffan och han åtog sig att göra slut på spökerierna.
I sällskap med en ämbetsbroder begaf sig mäster Staffan en natt upp i det förseglade rummet.
När de trädde ditin fanns ingen därinne; men på slaget tolf öppnade sig en remna i golfvet och en gråklädd gubbe uppenbarade sig.
Staffans ämbetsbroder tog ögonblickligen till fötterna vid denna hemska syn, men själf stannade mäster Staffan kvar, i känslan af sin oförvitlighet, och började med myndig stämma läsa högt ur sin bok.
Dock, ju mera han läste, dess högre växte spökelset, och till sist afbröts prästen af dess hånfulla ord: »Så-å!
Är det ingen annan än du, Staffan gåsetjuf!» — Men den oförvitlige herr Staffan höjde sitt hufvud och sade, medan det blixtrade ur hans klara ögon:
»Väl är det sant, att jag i min ungdom stal en gås, men för den gåsen köpte jag en bibel, och det är med den boken, jag nu återskickar dig till helvetet, du lede ande!»
Därmed slog herr Staffan spökelset i pannan med sin bibel; och synen försvann i samma stund.
Men ännu kommer stamfadern en gång om året körande till Aspinge med sitt hvita spann.
»Emedan gamle Du Camp kunde förebrå Staffan en ungdomssynd, kunde han icke åläggas full stillhet.»
Många liknande historier förtäljas om Aspinge, och slottets dystra läge har säkert i sin mån bidragit till att ge fart åt sägnerna.
Det är som om öfvernaturliga, onda makter lurade här på de små människobarnens steg.
— I alléen, som från landsvägen leder fram till slottets trädgård, där händer det alltsomoftast, att bonden möter ett liktåg af hvita spöken — när månskenet glittrar på alarnas stammar och dimman stiger i ljusa sommarnätter.
Ve den, som skådar detta liktåg!
Han kommer att dö — ty nattdimmorna äro farliga här, och trakten är osund.
Allting bidrager till att höja det intryck af dysterhet, som ligger öfver denna gamla borg, där den sofver inbäddad i den höga furuskogen, från hvars djup ufven om höstaftnarne låter höra sitt hemska uhu.
Det är som om den mörka skogen för hvarje år ryckte mer och mer inpå lifvet af detta slott och utestängde solen därifrån.
Men solen glittrar fritt öfver sjön därutanför, öfver hela den arkipelag af små öar och holmar, som, när träden löfvas, stänga utsikten helt och hållet och endast lämna en smal strimma öppen, genom hvilken man ser den hvita villan i löfskogsbrynet på insjöns andra strand.
Ekonomibyggnaderna och hela den areal af odlad mark som hör till gården ligga söderut, på andra sidan skogen.
Slottets herrar ha alltid själfve brukat sin jord.
Aspinge är fideikommiss och har ärfts genom generationer af äldste sonen till ättens hufvudman.
Inne i riddarsalen hänga porträtten af dessa stamfaderns ättlingar i rakt nedstigande led; och de flesta ha i anletsdrag och uttryck bevarat någonting af den gamle krigarens typ.
Det är ett stycke genealogi i bilder, man har framför sig.
Men de sju generationerna tyckas beteckna lika många grader af fysisk och psykisk degeneration.
Rasen har icke förädlats; den har försämrats med hvarje nytt släktled.
Här och där tycker man sig skönja bättre ansatser.
Ansiktsdragen bli mindre hårda, stamfaderns brutala och djärfva uttryck försvinner; men i stället för brutaliteten kommer snart slappheten, och i de pussiga ansiktena tycker man sig ännu tydligare skönja spåren af en smygande last, fortplantad från släktled till släktled.
Alla dessa ättlingar af den gamle krigaren äro afbildade som han, i uniform, och uniformerna, med deras olika gradbeteckningar, bekräfta det intryck man mottager af ansiktena, ty galonerna bli färre allteftersom det kraftigt barska uttrycket försvinner ur dragen.
Längst till vänster ser man porträtt af fideikommissets nuvarande innehafvare och af hans maka.
Porträtten äro nya, de upphängdes den 9 oktober 1867, den dag då baronen blef 50 år och erhöll sitt afsked från armén.
Baron Gustave Du Camp presenterar ett pussigt ansikte med smal panna, omgifven af gråsprängdt hår.
Han bär infanterikaptens uniform men utan den obligatoriska svärdsstjärnan.
— Det sades att vederbörande, genom att icke föreslå honom till erhållande af detta nådevedermäle, velat straffa en oduglig militär — liksom en kolerisk gentleman straffar en försumlig kypare genom att inhibera de vanliga drickspengarne.
Du Camp var sin icke mycket begåfvade faders — kaptenen och riddaren af svärdsorden Casimir Du Camp — icke mycket begåfvade ende son.
Om hans många förtviflade och hopplösa försök att bli student, cirkulerade på sin tid otaliga anekdoter i den sydsvenska universitetsstaden, till hvars notabiliteter »Skälen» hörde.
— Själfva detta smeknamn var ett minne från ett misslyckadt examensförsök, hvarvid Gustave
Du Camp utmärkt sig på ett alldeles särskildt sätt — i den stil, som nu en gång för alla var honom egen.
Han hade redan genom sitt svenska scriptum lyckats öfvertyga sina domare om, att hans kunskaper i tre viktiga examensämnen voro underhaltiga; och detta genom en enda liten mening på mindre än två skrifrader!
Han hade nämligen valt ämnet:
»Om människans odödlighet» till föremål för sina spekulationer, och därvid bland annat, försäkrat, att »Skälen, såsom en materiell del af kroppen, nedstiger i grafvens tysta djup».
Han anade icke, att han på grund af detta påstående, skulle bli underkänd i modersmål, kristendom och filosofi, ty i sitt bref hem till sin far framhöll han just med stolthet denna samma sats, tilläggande, att han »nästan tyckte sig ha själ att vara stolt däröfver».
Ortografien var i det hela taget aldrig »Skälens» starka sida; och många år senare lyckades han genom ett nytt alster af sin penna förvärfva sig en lika stor och lika smickrande ryktbarhet.
Han hade i något ärende farit in till staden en lördagsafton, och hade på något outgrundligt sätt förlorat sin hufvudbonad.
När han vaknade följande dag, voro alla butiker stängda, och »Skälen» måste, för att kunna resa hem anständigt klädd, låna en hatt af en vän i staden.
Det var denna persedel, som han dagen därefter återsände från Aspinge jämte en biljett af lakoniskt innehåll:
»Käre vänn.
Härmed sender jag haten tack för jag hatten.
Du C.»
Efter alla misslyckade försök att aflägga studentexamen, hade det slutligen blifvit bestämdt, att Gustave Du Camp skulle försöka vinna officersgrad genom att gå den s. k. långa vägen; och han inskrefs som volontär vid det linie-regemente, där fadern tjänat.
— Han hade relationer och avancerade snart genom underofficersgraderna.
Sju år efter det han fått sin första underofficersbeställning blef han officer vid regementet.
Längre var vägen icke.
Men som officer dansade Gustave Du Camp icke på rosor.
Det dröjde icke länge innan kamraterna upptäckte, hvilket material till ett driftämne man hade i detta klena hufvud, och snart blef »Skälen» hela officersmessens »Kioku».
Alltid var det han som fick kläda skott för kamraternas mustiga kvickheter, och när något skämt planerades, var han alltid det beskedliga offret — som alltid gick i fällan.
— Detta bidrog icke att öka »Skälens» själfaktning eller höja hans själfförtroende.
Han skonades aldrig; äfven när det gällde affärer — små växlar och lån — var det han som fick släppa sitt namn till.
Transaktionen försiggick alltid på ett sätt, som om det hela varit ett lustigt skämt; men för »Skälen» blef det alltid allvar, när förfallodagen kom.
Han avancerade emellertid vid regementet; han blef löjtnant och han blef kapten.
Kompanichef blef han aldrig, men han förde dock kompani ibland, och detta var hans skräck.
I bataljonsexercisen visste han hvarken ut eller in, och förste pluton-chefen måste alltid hviskande underrätta honom om, hvad han hade att kommendera.
Då lyckades »Skälen» ibland få in sitt kompani på dess plats i anfallskolonnen eller linien.
Men ofta hörde han fel i hastigheten och ofta hörde han icke alls; då stod han förlamad af rädsla, och hans kompani stod stilla med honom, medan hela bataljonen för öfrigt var i rörelse ... och långt i fjärran hörde man chefens gälla röst spörja, »om fan farit i sjette kompaniet».
När regementet var formeradt på linie efter slutad exercis och korum hållits, blef då alltid kapten Du Camp kallad fram för fronten för att mottaga en skrapa af sin chef.
Och »Skälen» stod inför öfversten med darrande knän, som en beväringspojke inför sin löjtnant, utan att våga röra handen från mösskärmen, mottagande alla snubbor med en undergifvenhet, som hade sin grund, däri, att han var helt och fullt medveten om sin svaghet.
— Men bakifrån sedd, tedde sig »Skälens» figur vid sådana tillfällen icke mycket imponerande.
Värst mådde han emellertid under fältmarscher och fältmanövrer.
Han hade tidigt blifvit maklig och fet och han kunde, sedan han blifvit kapten »och fått mage i stället för kompani» — som kamraterna sade — icke gå tusen steg utan att känna ett oöfvervinneligt behof af hvila.
Vid hvarje fältmanöver var »Skälen» en stående kund på trossen, och slutligen uppfann han den metod, som han sedermera alltid praktiserade: att rapportera sig sjuk redan vid marschens början.
Då gick det alltid en böljning af munterhet genom lederna, när — långt innan man tillryggalagt den första kvartsmilen — nyheten kom, att »Skälen» gått på trossen.
Där satt han under hela marschen, drickande konjak och sodavatten, torkande sin panna, från hvilken svettdropparne pärlade lika ymnigt som om han marscherat i spetsen för kompaniet.
Om lifvet »i fält» således icke var af angenämaste slag för den arma »Skälen», så var lifvet »hemma på roten», som han sade, i ännu mindre grad angenämt.
Han hade, strax efter det han blifvit officer, låtit förleda sig till ett mycket obetänksamt steg, i det han ingått äktenskap med sin dåvarande kompanichefs syster, en bedagad, spetsnäst adelsjungfru, som medförde i boet ett gallsjukt lynne, och som kanske just i kraft af denna sin hemgift tog sig för att se ned på sin herre och man.
Detta giftermål, som från början var planeradt som ett skämt — alldeles som växeltransaktionerna — blef för den stackars »Skälen» till ett ännu bittrare allvar.
Men kanske hade det i alla fall skänkt honom en eller annan stund af glädje, ty — »mot förmodan», sade kamraterna skrattande — äktenskapet blef välsignadt först med en son och sex år därefter med en dotter.
Sonen, Casimir, artade sig från barnaåren som en äkta Du Camp.
Han hade släktens traditionella »dåliga läshufvud», och det hade icke slösats mycket arbete på dess utbildning.
De kunskapsfrön, som en energisk informator trott sig kunna bibringa den unge Casimir, buro ringa frukt, och när en guvernant, mamsell Andersson, försökte fullfölja sin manlige företrädares verk, blef resultatet icke stort bättre.
Casimirs syster, Gerda, upphann utan svårighet sin broder på läxornas vädjobana, och sedan dess vandrade de båda långsamt framåt, hand i hand.
Resultatet blef för Casimir, att han vid 15 års ålder nödtorfteligen lärt sig att läsa, räkna och skrifva.
Särskildt hans ortografi lämnade dock, liksom faderns, åtskilligt öfrigt att önska.
Däremot lyckades han, i och för konfirmationen, samvetsgrant instudera Luthers lilla katekes, hvilket säkerligen kan betraktas som den största seger, han i hela sitt lif vunnit på kunskapens fält.
Det hade aldrig funnits någon trefnad i det hem, där han och hans syster växte upp.
Förhållandet mellan föräldrarne hade icke varit godt så långt barnen kunde minnas tillbaka, och det blef icke bättre under årens lopp.
Modern hade alltid en min som om hon blifvit djupt förorättad af sin make.
Det hände också ibland, att det kom till skärmytslingar mellan de två, och barnen hörde då sin mor utslunga förebråelser mot fadern »därför att han inte var någon karl».
— Han teg alltid så länge skuren varade.
Men när den uppretade kvinnan försvunnit, smällande dörren igen efter sig, började »Skälen» reflektera öfver — och han tänkte alltid högt — hvad glädje och lycka denna furie egentligen skänkt honom i lifvet, eftersom hon trodde sig ha rätt att göra honom förebråelser.
— Aritmetiska problem voro i allmänhet icke hans starka sida, och han visste det själf; men att facit i detta fall måste bli noll, det trodde han sig kunna svära på.
Kom han då händelsevis att se upp och varseblef han barnen i någon vrå af rummet, sökte han alltid bortförklara den scen, de varit vittne till; och det slappa ansiktet lyste så småningom upp, blef nästan vackert.
Han höll af sina barn.
Den kärleken var det bästa han känt i lifvet, ljuspunkten i en tillvaro där allting eljes varit jämnmulet grått.
— Han sörjde icke däröfver, och han hade kanske aldrig ens tänkt sig, att det kunde vara annorlunda.
Han tog tillvaron sådan den var och bar den med samma jämnmod som en oxe bär sitt ok.
Också modern höll af sina barn, fastän hon aldrig visade det.
Och egentligen var det kanske endast sin dotter, hon höll af.
Den förstfödde påminde henne alltför mycket om sin far, då däremot dottern föreföll henne vara ett skott af hennes egen stam.
När hon drömde om sin ungdoms kärlek, föresväfvade det henne ibland, som en hallucination, att Gerda var ett barn af den man, som hon älskade en gång, men hvars hjärta hon aldrig vann.
De båda barnens guvernant, mamsell Andersson, var en medelålders, spetsnäst ungmö, som friherrinnan Du Camp, förunderligt nog, hedrade med sin svartsjuka.
Att »Skälen» gifvit henne någon rimlig anledning därtill, torde få anses tvifvelaktigt; han var nu en gång för alla ingen initiativets man.
Men skulle han verkligen vid något tillfälle ha tagit miste på sin hustru och sin guvernant, så har det säkert skett i all ärbarhet och misstaget har från början berott därpå, att mamsell Anderssons skarpa profil och platta, kantiga figur i mångt och mycket påminde om friherrinnans, sådan den var när hon var ung.
Andersson var dock till sina inre egenskaper en fullkomlig kontrast till sin matmor: hon var en ödmjuk och godsint kvinna och hyste den allra största respekt för allt hvad som kallades grefve eller baron, således också för den arma »Skälen», för hvilken hon på alla sätt visade sin beundran.
— Det var säkerligen första gången Gustave Du Camp framkallat denna känsla hos någon människa; också kunde han icke neka sig nöjet att mottaga en eller annan yttring däraf, och det var detta som vållat friherrinnans svartsjuka.
Bland alla dessa tre fanns ingen som barnen helt och odeladt kunde sluta sig till.
För modern hade de alltför stor respekt, och sin kärlek till fadern vågade de icke visa; ty fastän modern icke fordrade af barnen hvad hon själf icke gaf dem, vakade hon likväl med ett par afundsjuka ögon öfver, att icke någon ömhet kom hennes make till del.
Under sådana omständigheter växte syskonen upp.
Det föreföll dem ofta, som hade de ingen här i världen att älska, utom hvarandra, och känslan af öfvergifvenhet gjorde, att de slöto sig till hvarandra med en sällsynt innerlighet.
Den våren, då Alfred Johnson med sin hustru flyttade till Granudden, var Casimir 18 år och Gerda 12; och just då inträffade en händelse, som för de båda syskonen fick en djupt ingripande betydelse.
Deras mor afled helt plötsligt i lunginflammation.
Det var som om denna tilldragelse för några månader ryckt upp fadern ur hans försoffning, och under sommarens lopp grubblade »Skälen» allvarligt öfver hvad som borde göras i och för barnens uppfostran.
Resultatet blef, att Casimir på hösten sändes till en landtbruksskola i Skåne och Gerda till en pension i Schweiz, som doktorinnan Johnson rekommenderat och där hennes egen dotter befann sig.
— Mamsell Andersson stannade kvar på Aspinge.
Pension Biedermann, Villa Alhambra, Lausanne (Schweiz) den 9 nov. 1868.
Käre Kisemir.
Nu är det verkligen icke för tidigt, att mitt utlofvade långa bref till dig anländer!
Tack för dina rader, roligt var det, att du trifs så godt, från pappa har jag haft bref och han är frisk och kry, men det vet du väl, som är honom mycket närmare än jag.
Jag lofvade att skrifva hur här är i Schweiz, jag ångrar nästan att jag lofvade det, för här är så rysligt vackert.
Du minns vi läste i Geografien om Geneversjön eller Lac Léman (det uttalas Lemang, och inte Lemann, som mamsell Andersson sade), aldrig hade jag tänkt att den kunde vara så blå!
Och så höga berg, det kan du aldrig tro, så rysligt höga och på afstånd flera snögubbar, däribland en som kallas Dent du Midi, d. v. s. Söderns tand.
Du kan tänka dig hvad allt det här är roligt att se för den som aldrig varit utom vårt kära Småland?
Men det bästa af allt har jag gömt till sist och det är min bästa vän, kan du gissa hvem det är?
Hon är dotter till doktorinnan Johnson och heter Maria Lindenow och hon är mitt ideal, hon är ett år yngre än jag, men jag beundrar henne och önskar att jag vore som hon.
Hon var ju äldre här på platsen och van också, och jag var ju nykomling och kunde inte språket, så jag hade ingen annan som förstod mig än hon, men hur rysligt, rysligt snäll, hon varit kan jag inte uttrycka.
Om du visste, hur vacker hon är, hon har de blåaste ögon jag sett i mitt lif och så ljust silke till hår och hon är den duktigaste och snällaste af oss alla, hon är af mycket förnäm släkt (grefvinna), och hennes mamma är visst också det fastän hon låter kalla sig bara doktorinna, men det passar ju också bättre till Johnson.
Skrif nu snart till din egen syster och hälsa pappa när du skrifver
från Gerda.
Här är nästan sommar ännu.
Vet du om vårt lilla hvita föl vuxit mycket därhemma?
Villa Alhambra, Lausanne (Schweiz) den 27 april 1869.
Det är nu rysligt längesedan jag såg dig, är det inte? och jag längtar mycket, men får ju stanna ute denna sommar i stället för att resa hem som jag hade tänkt.
Lyckligtvis får inte
Mia heller resa hem utan får stanna här också, stackaren! det blir på tredje året som hon inte varit hemma i Sverige, men hon vill inte hem.
Jag är nu hennes bästa vän och har hennes förtroende, men det är icke mycket hon talar om emedan hon är så rysligt sluten och talar aldrig om sig själf men är den mest deltagande, uppoffrande vän när det är fråga om någon annan att hjälpa eller råda eller så, men så mycket har jag räknat ut att det är det att hennes mamma gift om sig, som gjort henne sådär, ja, för hon är inte som vi andra, hon är så, jag skulle säga »lillegammal», men det låter fult och fult är ingenting hos henne, men hon är så allvarlig och skrattar inte så som vi andra och allt detta kommer sig visst af att hennes mamma gift om sig och därför vill hon inte hem, nu har hon för resten fått en liten bror, det skref en tant som hette Sofie, och hon skref att hon fått honom af storken, men det tror vi inte, och att Mias mamma var sjuk.
Men Mia sade att hemma på hennes mormor grefvinnan Wiedes gods, en stor herregård i Skåne, bruka ett par svarta storkar komma när någon skall dö och då är det ju icke omöjligt att de hvita kunna komma när någon skall födas, hvad tror du?
Jag har visst aldrig berättat hvad
Mia sade när hon för första gången kom in i den katolska dômen i Lausanne, ett par kamrater som voro här då, ha berättat det för mig.
Hon hade förut bara varit i reformerta kyrkor, som har hvita kalkväggar som våra kyrkor därhemma, men hennes mormor hade sagt henne att i kyrkorna bor Gud, som ju också är sant, Mia sade ingenting, men tyckte väl att det såg kallt och naket ut på väggarna, för hon är så förfärligt känslig för allt som är vackert, men när hon då en vacker dag kom in i den katolska kyrkan, där allting är så vackert så du kan aldrig tro det, hon var då nyss kommen ut och tio år, så frågade hon lärarinnan, som hon gick med, »hvar är Gud?» hon ville se honom, förstår du, men nu får jag sluta för nu ringer det strax till middag och jag får kamma mig först, hälsa pappa om du skrifver och skrif snart till din syster
Gerda.
Villa Alhambra, Lausanne (Schweiz) den 3 mars 1870.
Min käre bror.
Jag är så förfärligt glad för nyss kom Mia och berättade att hon skulle resa hem i maj i år, och jag skall ju också resa hem då och det skall bli så förfärligt roligt, du kommer väl också, lille Kise? du kommer då att träffa
Mia för hon blir väl en månads tid på Granudden, sedan skall hon till Norrbyholm till sin mormor grefvinnan Wiede, men nu vill jag säga dig, att du skall vara mycket artig emot henne och inte behandla henne som en barnunge fast hon ser ut så för hon är klokare än både du och jag tillsammans, men du kan tro att jag vuxit på dessa år, ja, det kan du aldrig tro, jag har fått figur, hvad tycker du? och är riktigt generad för att gå i korta kjolar också lägger jag ner dem så långt jag kan för det passar sig ju inte för en vuxen dam att ränna rundt sådär, det säger Mia också, men egentligen skall man ju gå och läsa först innan man får långa kjolar och jag skall ju inte gå fram förr än om två år jag undrar verkligen hur jag skall ta mig ut till sist, som den tjocka prostinnan Pettersson i korta kjolar nästan, men Mia klär det med de korta, hon är så spenslig och fin alldeles som ett barn som hon ju också är förstås utom med afseende på hufvudet för hon är klokare än de flesta stora, men kom nu ihåg lille Kise att när du träffar henne får du inte tala till henne som till ett barn utan vara artig och uppmärksam som emot en stor.
Från Pappa har jag nyss haft bref och skref till honom i går, nu är du väl snart riktigt duktig i landtbruket så att du snart kan öfvertaga Aspinge när du kommer hem?
Skrif snart till
din syster Gerda.
I början af juni kommo de båda flickorna hem, Gerda till Aspinge och Maria till Granudden.
Det var då nära tre år sedan Alfhild Johnson sett sitt barn, och Maria hade brådmognat under denna tid, det märkte modern genast.
Det var icke längre två barnaögon, som blickade henne till mötes.
Hon anade nog hvad som vållat förändringen och hon kände ett sting i hjärtat, som om ett gammalt samvetsagg å nyo huggit sin klo däri.