Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att skrifva för theatern, var för honom lika mycket en födkrok, som ett nöje; denna hans ställning få billige domare ej förgäta.
Men redan för blotta öfversättningarna af åtskilliga sångspel, som i sitt slag tillhöra första ordningen och med rätta gjort oräkneliga åskådares och åhörares förtjusning (sådana som t. ex. ”Konung
Richard Lejonhjerta”, med Gretrys musik), skulle han, i förevarande bildsal, förtjena en tacksam minnesruna.
Ännu afgjordare framstår hans rättighet dertill, när vi betrakta de utmärktaste bland de skapelser, i hvilka han är (mer eller mindre) original.
Än i dag kunna vi hjertligt skratta vid den tokroliga ”Iphigenie den Andra”, der sammansättningen alltigenom yrar af glädje.
Stycket är visserligen blott en farce: men en, som ovärderligt roar,– till och med vid blotta läsningen; också har den på theatern hvarje gång beledsagats med lika oafbrutna skrattsalvor.
Och sannerligen! lustigare kunna hvarken handlingens anledning, beskaffenhet och utveckling, eller de handlande personernas karakterer och skiftande belägenheter förvrängas, än i detta gyckelspel; från den begynnelse, der Iphigenie bland en flock af Dianas ”Pastorskor och Kaplanskor” uppträder såsom deras ”Prostinna” och helsas ”Högvördigaste Fru”, intill det slut, der – sedan man till eftergifvenhet skrämt den alltigenom af vidskepelse och pultroneri darrande Thoas – Pylad och Iphigenie förklara hvarandra sin kärlek, och hela personalen, efter Orests påminnelse att rätteligen ”en smula kärlighet ej i denna tragedi borde få finnas”, sjunger i chor:
Fast en smula kärlighet
Ej finns i Tragedien,
Man den bättre skatta vet
I Parodien!
Alla detaljer sammanstämma till den muntrast komiska verkan: stilen af dialogen, urvalet och anordningen af musiken, de skramlande brandvakter och mångelskor, som omhvärfva och slå den sofvande Orest i egenskap af Furier, den dervid ur jorden med rynkad svepning uppstigande Klytemnestra, som bär armen i band och ansigtet betäckt af plåsterlappar m. m.
Framförallt äro melodierna kostligt valda.
Presterliga hymner och chorqväden sjungas på dans-tonerne af ”Gref Adam på Eden” och Branicula; Orest söfver sig vid vaggvis-ljuden af ”Tussalulla, litet barn”; han och Pylad framsnyfta sin ömma uppoffrings-täflan på Marlboroughsairen, med refrain ”ptupterup, ptupterup, ptupterura” 231; Iphigenie, då hon såsom offerprestinna skall slagta sin broder, helsar honom med dessa ord på tonen af ”Ack, hvad för en usel koja”:
Hvad min syssla jag beklagar,
Och hvad mig ert öde rör!
Er jag visst, min vän! misshagar,
Då i er jag knifven kör?
Ack, mot edra muntra blickar
Och ert blomstrande behag,
Hur i dag
Grymt jag mig skickar!
Men – förlåt Gudinnans lag!
hvarefter följer detta samtal på tonen af ”Förgäfves i mörkret jag famlar”:
Orest.
ni ju på tiden blott drager?
Nej! mörda mig promt utan all compliment!
Iphigenie.
Hvad del i ert öde jag tager!
Hvad godhet!
Ack, hvad genereust sentiment!
(O. s. v.)
Att qvinno-rolerna spelas af förklädda karlar, är ett infall, som både öker intryckets löjlighet och gör den på visst sätt antik-artad.
Iphigenie sjelf föreställdes af den ypperlige komikern Schylander; Pastorskorna anfördes af Widerberg, Kaplanskorna af Åbergsson.
Vet man dessutom, att Orest spelades af Hjortsberg och Pylad af De Land: så vet man tillika, huru det allbekanta såta vänskaps-förhållandet skulle taga sig ut i denna behandling.
Vid det muntra och täcka sångspelet ”Kronfogdarne” behöfver jag ej särskildt dröja.
Det har blifvit ett nationalt, och förtjenar det.
Åtskilliga der förekommande yttranden hafva, sedan mer än sex årtionden, ingjutit sig i alla sinnen såsom evärdliga minnes-verser.
T. ex. denna förklaring af Kronfogden Polycarpus:
När jag dricker, är det rätt;
äfvensom denna hans erinran till den i gungan hängande ämbetsbrodern Bryngel:
Det är ej nog, att vara hängd, –
Man bör ock höflig vara.
Men jemväl i de minst kända af Envallssons stycken träffas ofta rätt qvicka och roliga saker.
Så i ”Musikvurmen”: der en illslug betjent, som utgifver sig vara den store komponisten och virtuosen Da Capo (”i musik än gruflig, än himmelsk, gudomlig och ljuflig”), berättar för den vurmande hufvudpersonen, att han i sina kompositioner med alla sträng- och blås-instrumenters toner också blandar ljuden af allt slags fält-artilleri, och dymedelst i dessa odödliga verk skildrar
En hel batailles blixt och dunder,
Med segrarns fröjderop, de slagnes jemmerskri!
Allt himlens mästerverk och firmamentets under:
Solskenets strålande och tysta harmoni,
En källas lugna sorl och hafvets raseri,
Norrskenets ljungande och månans sympathi,
Midnattens dystra tid och alla dagens stunder, –
Allt målar jag, i en och samma symfoni;
Ja! när jag vill gå långt uti min fantasi,
Jag målar snöbollar, skridsko- och släd-parti,
Cytherens blomsterfält och Lappska drifvans glitter,
Och domsbasunens dön och siskans ömma qvitter.
Engång ville dock Envallsson äfven pröfva sina krafter inom en högre rymd; och så uppkom hans ”Gustaf Eriksson i Dalarne, Drame i tre akter”; ett lyriskt skådespel med musik af Stenborg.
Man har sett, att både Konungen och Hertigarne med sin närvaro hedrade dess första uppförande 232.
Att han ej lagt ringa vigt på detta försök, eller på sin afsigt dermed, ser man af företalet.
Han säger der, bland annat, sedan han omtalt att han nu valt det för hvarje sann Svensk yppersta ämne: ”Vi hafva ännu icke något original af detta slag; och det första måste nödvändigt vara felaktigt.
Jag fruktar ännu mer, när jag besinnar Svenskarnes ständiga kallsinnighet för deras eget, och deras benägenhet, att hellre nöja sig med det slättaste, endast det är på Fransyska.
Men jag flyr i mitt hopp till de upplysta i nationen, och lystrar icke till väderhanar”.
Här anropar han alltså en annan publik, än sin vanliga.
– Men den luftkrets, till hvilken han med slikt val sökte lyfta sig, fordrade spännkraften af starkare vingar.
Det bästa i detta skådespel, – der han föröfrigt ock ger dugliga knuffar åt läran om de ”tre enheterna”, – är Daldrängen Olas ariett i första akten:
Vi Dal-drängar unga,
Vi lefva glade och sjunga
Hvar dag.
De sysslor vi yrka,
Ge helsa och styrka
Och nöjen af hundrade slag.
Arbetet mättar oss,
Arbetet lättar oss,
Arbetet kläder oss,
Arbetet gläder oss!
När du ser drängarna
Ute på ängarna
Brottas och svärma,
Skall du dem härma
Som jag.
Den nu följande skildringen af Daldrängarnes och Dalkullornas lustiga lif har en landtlig friskhet, som ej saknar behag.
Men denna sida var ock den enda, hvari ämnet ej öfversteg behandlarens förmåga.
Måhända tänkte Gustaf III, vid åsynen af denne ”Gustaf Eriksson”, på sin ett par år derefter framträdande ”Gustaf Vasa”.
Det af Leopold berömda sång-lustspelet ”Målaren kär i sitt Modell”233, hvari Thorild lär förekomma parodierad, har jag, oaktadt flerfaldiga efterspaningar, ännu ej varit i tillfälle att få se.
Om dess beskaffenhet kan jag således ingenting yttra.
Jag förmodade, att ett annat bland Envallssons stycken, som heter ”Sekten, Moraliskt Lustspel” 234, skulle äga en dylik syftning: men det är rigtadt mot religiöst svärmeri af den art, som nu allmännast kallas ”Läseri”.
En slagtare, en hökare och en sadelmakare, på hvilka predikoandan plägar falla, narras der af en skenhelig skrymtare, som är deras profet, att kläda sig i hvar sin säck och sålunda, inknutna i dessa säckar till halsen och ställda på framscenen i rad, liktidigt predika; hvarunder skrymtaren bestjäl dem och ämnar rymma, men ertappas på färsk gerning af en förståndig man, som genomsöker huset, bringar tokarne till förnuft och förhjelper till giftermål ett par unga älskande, hvilka dittills varit offer för sina föräldrars galenskap.
– Ett ställe, som uppenbart går ut på att parodiera Thorilds ”Passioner”, finnes deremot i ”De Muselmanniske Pelegrimerne, eller det oförtänkta mötet” (öfverhufvud en af de mest poetiska bland Envallssons komiska operor, och första gången uppförd den 20 Juni 1786).
Det deklameras af Vertigo, en förryckt och vid hvarje häntydning på ”äktenskap” i raseri råkande Målare, samt lyder så:
Afgrund! dunder och blod! hvad syn för mitt häpnade öga!
Verda!...
Sjelf Hymen jag ser ju, blixtrande, faslig, behornad!
Dunbäddens Behemoth!
Manliga själars Leviathan!
Nattens tjusande skallerorm, dagens frustande dunderhäst!
Digra Sphinxernas Drott, Vaggornas gnisslande Furste,
Sött-ljuft-smilande, falsk:
Hydrophobisk-slickande! mordisk!
Ack! O! Eja! och Ha!
– Ej din Furie-fackla förskräcker;
Statt stilla!
Blif här!
– Du flyr? pultronisk? kujonisk?
Halt!...
Min pensel din bild till verldens fasa vill måla.
I allmänhet synes Envallsson hafva ansett Hexametern såsom särdeles passande till framställningar af svulstig löjlighet.
Derföre låter han ock, i första scenen af Iphigenie den Andra, ”Prostinnan” i rimmade hexametrer förtälja sin af hiskligheter uppfyllda dröm; hvarefter Pastorskornas anförarinna utropar:
Så rysligt aldrig än i verlden man fått höra!
Det var en dröm af första rang.
Huru välklingande denne mans verser kunde vara, eller en och annan gång verkligen äro, visar t. ex. denna ”ariett”, i hvilken målarn Vertigo berättar, att han på en oförliknelig landskaps-tafla, bredvid
– en flod i största fall,
Som rusar ned utför en klippa,
har med samma hänförande konst målat
En liten bäck,
Så klar och täck,
Som fram igenom ängen bryter,
Slingrar sig och flyter ...
Blommor, röda, blå,
Rundt kringom bräddarne stå,
Som, medan böljorna gå,
Stolta sig spegla få.
På den guldsand bottnen bär,
Sig vattnet tumlar;
Floden, som han vore kär,
Sakta mumlar.
Och då ljufligt han sorlar förbi,
Tyckes han hela naturen söfva;
Hör nu:
Cla, cle, cli, clo, clu!
Han bort våra sinnen vill röfva,
Då så ljuflig han sorlar förbi;
Spherernas harmoni,
Ej så alljuf, så alljuf kan bli.
Sista häftet af hans ”Nya Acerra Philologica, eller Läsning till Nytta och Nöje”, underrättar oss genom sitt företal, att han då (1806) var blind – och fattig.
Hans afgud, den ”stora” Allmänheten, hade glömt honom; och troligtvis kände han sin döende förmåga vara en af dessa otaliga citroner, dem dess njutningslust utkrammar och bortkastar.
Han straffades – icke derför, att han ofta hade uppvaktat med uselheter; utan derför, att han icke framkom med nya.
Schröderheim.
Då denne Gustaf III:s ryktbare gunstling (eller fastmera vän) här ställes i sista rummet: sker det af intet annat skäl, än att han sjelf – såsom litteratör – ansåg sig blott för en vitter dilettant, eller oberättigad att räknas bland egentliga författares antal.
Och likväl var det endast hans statsmannalif, som hindrade honom, att i sitt tidehvarfs vitterhet, och särdeles på Lustspelets fält, blifva en af dess utmärktaste och troligen äfven fruktsammaste idkare.
Jag instämmer till och med helt i det omdöme, hvarmed hans efterträdare i Svenska Akademien yttrar: ”Hade tidens tillräcklighet hos honom kunnat svara mot snillets, så skulle Svenska Scenen i honom hafva funnit den store komiske författare hon ännu saknar”.
Längesedan skildrad af flera, – särdeles i Svenska Akademien af Blom samt i Vitterhets-, Historie- och Antiqvitets-Akademien af Adlerbeth, – har denne (med alla sina svagheter) lika älskvärde som beklagansvärde man blifvit i våra dagar af tvenne förtjenstfulla biographer ånyo tecknad: med mycken utförlighet, och mycken hårdhet, af Wieselgren i fjortonde bandet af Palmblads ”Biographiska Lexikon”; med större korthet, och större billighet, i Inledningen till den Hädangångnes nyligen utgifna ”Anteckningar till Konung Gustaf III:s Historia”; memoirer, i hvilka han föröfrigt sjelf, både med och utan sin vetskap, har målat sig med klaraste åskådlighet 235.
Frestelsen är stor, att försöka en ny behandling af ett bland de för lefvernesbeskrifning angenämaste, sorgligaste och lärorikaste ämnen; men då bristande utrymme tvingar mig emotstå den, finner jag mig lycklig att kunna hänvisa till så ymniga och lätt tillgängliga källor.
Jag må derföre nu inskränka mig till några korta erinringar.
Elis Schröderheim föddes i Stockholm den 26 Mars 1747, såsom äldste son af dåvarande Kongl. Hofpredikanten, sedermera Biskopen i Carlstad Jöran Schröochder hans maka Margareta Elisabeth Elis, hvars tillnamn sonen vid dopet erhöll till förnamn.
Till namnet Schröderheim adlades han (jemte sina syskon) 1759.
Fadern var högt aktad såsom theolog, andlig vältalare, själavårdare, styresman och i allo dygdig föresyn; modren säges varit känd för en from, men till sjuklig mysticism benägen sinnesart.
Hans följande utveckling ådagalägger, att han bråddes icke blott på fadern i vältalighet, utan äfven på modren i en viss böjelse för mystik; som dock hos honom aldrig blef särdeles djuptgående.
Nämna vi godsinthet, glädtighet och qvickhet, ett snille, lika snabbfattande och mångsidigt som lekande, en umgängesgåfva, lika lysande som behaglig och förbindlig, så hafva vi tillika nämnt hans grundegenskaper; och med dem kunde han så mycket mindre förfela att väcka Gustaf III:s synnerliga uppmärksamhet, som han redan under barnaåren hade lekt tillsammans med denne furste i parken vid Drottningholm, der Schröderheims fader vistades några somrar såsom dåvarande Kronprinsens handledare i Christendomen.
Tidigt – eller redan vid sjutton års ålder – förvandlad från Upsala-Student till Extraordinarie Kanslist i Inrikes Civil- Expeditionen, hade han 1768 hunnit till Kopist, då Gustaf, just vid den tidpunkt då han bevekte sin fader att nedlägga regeringen, återknöt banden af den fordna goss-bekantskapen.
Efter hans thronbestigning, och revolutionen 1772, följde befordran tätt på befordran.
Utnämnd 1773 till Ordinarie Kanslist, och samma år till tjenstgörande Protokolls- Sekreterare för Konungens Konselj, blef barndomsvännen 1774 Härold vid alla de kungliga Ordnarne, och 1775 förste Expeditions-Sekreterare vid Inrikes Civil-Expeditionen, – men med en befattningskrets, som hädanefter, i sjelfva verket, gjorde honom till Minister för Inrikes Ärenderna.
I hufvudstaden delade han nu göromålen med Stats-Sekreterarn; under Konungens resor och vistelser på lustslotten skötte han Stats-Sekreterare-ämbetet merendels ensam.
1780 blef han Riddare af Nordstjerne-Orden (i den tiden en stor utmärkelse), och Riks-Härold, med Seraphimer-ordensstjernan fästad på en gullmedaljong att bäras i ett bredt blått band omkring halsen; på frånsidan stod: ”detta ordenstecken gifves af Konung Gustaf III till dess förste Expeditions- Sekreterare Elis Schröderheim den 28 April 1780”.
Egentligen mottog han titeln och lönen af en syssla, hvars verklige innehafvare han redan varit i sju år, då han omsider 1782 formligen till Stats-Sekreterare för Inrikes Civil- Expeditionen utnämndes i de ärofulla ordalag, att det skedde med anledning ”ej mindre af bepröfvad trohet och oförfalskadt nit för Kongl.
Maj:ts och Rikets tjenst, än af den utaf honom till Konungens höga nöje och välbehag vid flera tillfällen och på längre tid berömligen bestridda förvaltningen af Statssekreterare-ämbetet, samt städse ådagalagda skicklighet, drift och erfarenhet vid förekomna ärenders varsamma vård och skötsel, hvarmedelst han således fullkomligen uppfyllt det nådiga förtroende, med hvilket Kongl.
Maj:t honom redan hedrat och omfattat”.
– Lätteligen förmodas, att det höga förtroendet sträckte sig vidt utom kretsen af hans enkannerliga ämbetsverksamhet; och så förhöll det sig: det försatte honom i beröring med så många och till stor del så olikartade ämnen, att han, en tid framåt, nästan var Konungens allt i allo.
Man ser honom vid riksdagarne tjenstgöra, såsom Sekreterare i Bondeståndet 1778, såsom Sekreterare i Hemliga Utskottet 1789 och 1792; man ser honom vara Ledamot i General-Tull- Direktionen 1783–91; Ordförande i Nummer-Lotteri-Direktionen 1791–92; Ledamot i Förvaltningen af Magasiner och Hushållningen med Spannmål (i hvilken egenskap han ”betydligen bidrog till de nödlidandes räddning under tiden af den svåra spannmålsbristen”); tillförordnad Landshöfding i Upsala län 1786; förrättare af General-mönstrings-Kommissarie-sysslan 1790, när Konungen lät för sig mönstra Stockholms Borgerskaps Infanteri- och Kavalleri-Corpser; tillförordnad Hof-Kansler 1792; för att ej omtala hans ledamotskap i Direktionen öfver Barnsängshuset Pro Patria, i Patriotiska Sällskapet m. fl. Härunder ökades ock andra utmärkelser: han blef Riddare af Vasa-orden 1786; Kommendör af Nordstjerne-orden 1787 (hvarvid han tog till valspråk:
Fide et Labore); och blott med möda afböjde han, att vid slutet af Gefle-riksdagen upphöjas till Friherre (dock – enligt sin egen bekännelse – ”ej insensibel deråt, icke heller deciderad att resignera dertill för alltid”, men ohågad att synas ”få belöningar såsom för riksdagsmeriter”).
Att först Vetenskaps- och derefter Vitterhets-Akademien (den sednare 1791) valde honom till medlem, skedde dock lika litet af blott artighet mot
Konunga-gunstlingen eller den förnäme Statsmannen, som Konungen sjelf bestämdes af någon dylik synpunkt, att 1786 kalla honom till en af den då instiftade Svenska Akademiens ledamöter.
Det af Fru Nordenflycht bildade vitterhets-samfund, som var skingradt efter hennes död och sedan Creutz bortrest till Frankrike, hade just Elis Schröderheim åter församlat och nyinrättat till det bekanta Sällskap Utile Dulci, ur hvilket (jemte honom)
Oxenstjerna, Adlerbeth, Kellgren, Leopold, m. fl. inom Svenska Akademien upptogos.
Om honom utlät sig dervid Stiftaren: ”Den vittre man, som med en så ädel skrifart vet att pryda de allmänna författningar, som utgå af det ämbetes skyldighet han i Staten bekläder, och som enligt den pligt, honom i mina Ordens-lagar är föreskrifven, tolkat med så mycken sanning och vältalighet den ålderstigne Riddarens 236 äreminne, hvilken, sedan han börjat sin lifstids lopp i Nordens Alexanders tjenst, grånat och slutat sina dagar i mitt hof, har visserligen rätt, att räknas för en värdig medlem af ett samhälle, hvars syftemål är vältalighet”.
Alla de tal och andra offentliga uppsatser, som Schröderheim efterlemnat, bekräfta Konungens utsago; och än mera förökades denna ”rätt” sedermera genom de lustspel, hvilka då ännu ej voro författade.
Allt detta är likväl blott ena sidan af Schröderheims mångverksamhet.
Den andra bestod deri, att han tillhörde Konungens enskilda umgängeskrets på det närmaste, omedelbaraste och förtrognaste vis; deltagare, ofta anställare, af hans nöjen och tidsfördrif; härold och medarbetare vid hans tornerspel; sällskapare i mystikens, visionernas, spådomarnas irrgångar; tröstare och sorgförskingrare ömsom vid hans politiska, ömsom vid hans husliga bekymmer.
Han var (såsom Wieselgren träffande anmärkt) för Gustaf III, hvad Lindsköld var för Carl XI; och hade, liksom denne, alltifrån första morgonstunderna sitt förmak fullpackadt af allt slags folk, – ända tills hans stjerna under några år bleknade för Armfelts.
Med en och hvar talade han; allvarsam med de allvarsamma, skämtande med de glada, from med de fromma, enfaldig med de enfaldiga, snillrik med snillena, gjorde han alla nöjda; åtminstone ingen nedslagen.
Lika fryntlig och upprymd inkom han sedan, med alla de ansökningar och bryderier han inbergat, till Konungen, och framlade sin skörd till lättfattlig öfversigt.
Så var han, i hvarje betydelse, sin Herres ”rolighetsminister”.
Såsom sådan, upprätthöll han ständigt både sitt och Konungens mod; äfven vid de ytterst sällsynta tillfällen, då det sednare började svigta.
Det fanns t. ex. ett (ehuru flygtigt) ögonblick, då Gustaf III, vid det inom hans här i Finland utbrustna upproret, tänkte på thron-afsägelse såsom sin enda räddning; och det var då Schröderheim, som, äfven nu varande tillhands, förhindrade hvarje steg af det slag, hvilket Konungen skulle innan kort hafva bitterligen ångrat.
Lika rastlös, som Gustaf var i uppfinningar af ämnen och behof af omvexling, lika fruktbar på utvägar var Schröderheim, att utföra de förra och tillfredsställa de sednare.
I slik outtömlighet och outtröttlighet förmådde ingen af denne monarks gunstlingar jemnlikna honom.
Också fortfor det enskilda vänskaps-förhållandet emellan dem äfven under de år, då i allmänna ärender hans råd och biträde föga äskades eller nyttjades, – de år, då han af Toll och Nordin var undanträngd från sin plats såsom statsman, och af Armfelt från sin plats såsom favorit.
Hans umgänge, hans bref, voro jemväl nu för Konungen oumbärliga.
Och han upplefde den tid, då det fordna konungsliga förtroendet till honom återvände fullständigt: men dessa dagar voro de, som närmast föregingo och utgjorde slut-akten af den Tredje Gustafs tragiska bana.
Betydningsfullt nog är, att Schröderheims namn var det ord, som i dödsstunden sist hördes från Konungens läppar, och Schröderheims hand den sista, som han på jorden tryckte.
Men han upplefde ock den för honom sjelf återstående slut-akt, som åt hans egna öden gaf en ingalunda mindre tragisk fullbordan.
Jag vill ej uppehålla mig vid hans fall ur Hertigen-Regentens ynnest genom Reuterholms åtgärd; hans afskedande och höfliga bortförvisande till Landshöfdingsämbetet i Upsala (1792); hans invecklande i Armfeltska rättegången på grund af orimliga misstankar och beskyllningar (1794); hans flyttning från Upsala till Järfva, der den yttersta fattigdom förenade sig med grämelse och sjukdom, att snart (den 30 Augusti 1795) afskära hans lefnadstråd.
Till blygd för Gustafs broder förvarar ett outplånligt minne, huru man öfverlemnade honom åt den lott, att (lik Magnus De la Gardie), under den på lasarettet liggande lakejens frånvaro, aftyna utan både uppassning och lifsmedel; äfvenså, huru han fick bredvid landsvägen hugga sin ved, utan att Hertigen och Reuterholm, som just då kommo åkandes, funno för godt att i förbifarten skänka honom ett ögonkast.
Med skäl förundrar sig härvid Wieselgren, att han synes blifvit glömd äfven af sin egen broder; som likväl – och det förmedelst honom – satt i Carlstad såsom Biskop och derjemte Kyrkoherde öfver nio församlingar.
Den nyssnämnde författaren, sträng i sina domar både öfver Schröderheim och öfver hans loftalare, tillerkänner dock Adlerbeths minnesord förtjensten af verklig ”historia”.
Desto hellre låna vi derifrån här denna skildring af Schröderheims karakter:
”I hans mest lysande ställning var det honom en hugnad att återse, omfamna och tjena gamla vänner, öfver hvilkas krets lyckan syntes hafva lyftat honom.
Fåfänga och högdragenhet voro så skilda från hans väsende, som de voro nedanom hans förstånd.
Det var honom ej möjligt, att bemöta någon med hårdhet; knappt att framföra obehagligheter.
Derigenom ådrog han sig den tillvitelse, att vid flera tillfällen alltför lätt hafva gifvit löften eller smickrat med hopp, då det tilläfventyrs varit bättre, att framställa misshagande sanningar.
Om han i sammanlefnaden understundom med mindre varsamhet nyttjade Satireus och Ironiens vapen, var det ej hjertat, som ville skada; det var snillet, som lekte; och glädtigheten gjorde alltid såren mindre svidande, än bitterhetens öfverlagda dråphugg.
Af naturen välgörande, kände han aldrig fägnad af någons ofärd; kunde glömma oförrätter, och förstod konsten att hämnas med ädelmod.
Yppades fråga om hårda eller lindriga utvägar, nyttjade han alltid hvarje tillfälle att befrämja de sednare.
Böjelsen för välgerningar gjorde honom frikostig, och ökade de behof, i hvilka en mindre vårdad hushållning kastade honom.
Dessa behof voro roten till hans flesta både bekymmer och fel: ty få hafva mera behöft och mera föraktat penningar, än han”.
– Det nu anförda förklarar, bland mycket annat, äfven möjligheten af den pastorats-försäljning, som under den tid, då han såsom Stats-Sekreterare jemväl förestod Ecclesiastik-väsendet, lades honom till last – tyvärr! ej utan grund; ett oskick, på hvilket Toll, med Nordin och Armfelt, ganska rättmätigt bevekte Konungen att göra slut.
I sjelfva verket var detta oskick ett ganska gammalt, fastän aldrig tillförne så högljudt öfverklagadt.
Schröderheims fel var, att fortsätta det häfdvunna, från ”Frihets”-tiden testamenterade missbruket; och Konungens, att länge stillatigande tillåta det fortsättas.
Huru han sjelf såg denna sak och för sitt samvete ursäktade den, visar sig af det bref till Konungen af Stockholm den 10 Oktober 1789, hvari han derom yttrar: ”Man tog förvaltningen af mig och lemnade den åt en prest 237, med mindre religion och moral än jag verkligen har ...
Mina enskilda omständigheter tvungo mig att nyttja de förmåner, mina företrädare oklandradt njutit: men, ehuru jag blifvit dömd, kan jag bevisa, att jag icke gjort deras missbruk.