Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den store, den mäktige anden hade fallit, han, som brutit sin väg rakt som viggen genom trädet, orörd af smicker, löften och hotelser, orörd af tadel och hån, blott lydande hvad han ansåg för rätt.
Eller såsom en af hans fiender om honom klandrande uttryckte sig:
”Herr Klas var en enfaldig man, som ej förstod sig på annat, än att gå raka vägen fram”, ett tadel, jemngodt med det skönaste beröm.
Allmänna sägen var, att Klas Fleming dött af trollskott från Österbotten.
Några stämmor höjde sig, som påstodo att hertig Carl låtit förgifva honom; alla voro öfverens derom, att han fallit för ett hemligt nidingsdåd.
Utan fruktan vågade nu alla skymfa den fallne.
Icke allenast hertigens anhängare sågo sig nu hafva fritt spel, men äfven många, som hittills tvekat hvilket parti det vore säkrast att luta sig till, hopade nu öfver den döde alla skymford, alla lögner och beskyllningar, för att sjelfva fria sig från misstanken att hafva hållit med honom.
Och ända till vår tid har ett återskall trängt af den dom, som öfver den store döde fälldes af hans fiender; ty snart blef en tid då hvar och en, som velat freda hans minne, nödgades tiga för att icke på sig sjelf fästa en farlig uppmärksamhet.
Men historiens dom revideras stundom.
Ur archivernas damm framdragas åter gömda och glömda handlingar, som undgått den förödelse, hvilken oftast drabbar det besegrade partiets skrifter.
Ändteligen hafva de skuggor börjat skingras, hvilka man hopat öfver Klas Flemings minne.
Det blef Enevald
Finckes sorgliga uppdrag, att till Fru Ebba frambära den sista helsningen från hennes make: ”Kort blef den tid honom unnades till beredelse”, sade denne, ”men han syntes ock genast beredd, när han anade att det var döden som nalkades.
De sista jordiska omsorger, som sysselsatte hans herrlighet, voro tanken på huruvida han kunde få se hos sig eders frudöme, ”min kära och älskeliga maka och mina kära barn.”
Lugnt och förtröstansfullt var det samtal, han förde med presten, som han låtit kalla.
Hans sista ord voro: ”Gud, konung, maka och barn.”
Fru Ebba satt blek och tyst.
Om hon hörde hvad som talades, visste man ej.
Endast på fållarna af doket, som betäckte hennes hufvud, kunde man märka en darrning.
Hennes döttrars omsorger, sonens hjertliga ord, intet syntes kunna väcka hennes uppmärksamhet.
Endast då Johan Fleming, hennes unge, ridderlige son, kom för att säga henne farväl, då han skulle resa för att åtfölja sorgetåget till Åbo, då slöt hon honom under våldsam rörelse till sitt bröst.
Långsamt rörde sig tåget framåt.
Rastade, som till ståten hörde, länge på hvarje hviloställe.
Mat och dryck skonades icke.
Flera tunnor öl, åtskilliga får, dussintals harar och fåglar, fläsk utom mångahanda andra slags matvaror förtärdes hvarje dag.
Det var som om en furstlig person skulle, enligt tidens sed, blifvit beledsagad till sitt hvilorum.
Slutligen hann sorgetåget dock Åbo.
Den döde skulle här bisättas, till dess allt hunnit ordnas för begrafningen, som skulle ske i Pargas kyrka, under hvilken godset Qvidja lydde.
Kring den på en katafalk hvilande likkistan, hvars lock var aflyftadt, stodo fru Ebba och hennes döttrar, jemte andra adeliga fruar, anförvandter till den hädangångne.
Alla till saken hörande ceremonier voro förrättade.
Sorgetåget aflägsnade sig till de rum, der mat och dryck för gästerna var anrättad.
Äfven Johan hade åter intagit sitt rum i tåget och följt bort dermed.
Nu skulle äfven fruntimmerna gå att intaga sin plats i sorgrummen.
De gråtande flickorna medfördes af de andra fruntimmerna, men fru Ebba gjorde en vink med handen att hon önskade qvarstanna.
Hon lemnades slutligen allena.
Nu lutade hon sig ned öfver den döde och brast i en häftig och våldsam gråt.
Dock icke länge lemnade hon sig åt detta utbrott.
Snart reste hon sig åter, lade sin hand på den dödes bröst och sade: ”Död hafva de nedlagt den ädlaste, men hans anda skall lefva.
Må du i himmelen höra mitt löfte.
Svag är min qvinliga hand, svagt är mitt sinne, som hittills endast slutit sig till sitt stöd; men här lofvar jag heligt, vid detta stoft, som en niding skiljt från den ädlaste själ, som bott i mensklig hydda; här lofvar jag att ditt verk icke skall falla, så länge en qvinnas hand kan hålla det oppe.
Må din ande gifva mig den styrka, jag behöfver.
Aldrig, så länge jag förmår något, skall din mördare ohelga din hvilostad med sitt välde – aldrig, om Ebba Fleming kan hindra det.”
Nu reste sig fru Ebba och lemnade kyrkan med jemna steg.
Den bittra, tröstlösa sorgen syntes hafva gifvit vika.
Hon framgick med säker hållning och uppfyllde med lugn och ordning sin plats som värdinna för en talrik mängd gäster.
Sedan de sorgliga högtidligheterna voro förbi, började fru Ebba sjelf att påskynda sin sons afresa till Polen.
Honom tycktes nu tungt att lemna sina kära i deras sorg, men fru Ebba ville att ynglingen skulle i den yttre verlden förströ sitt sorgliga sinne.
Dock ansåg hon att han borde till konung
Sigismundus frambära sin faders sista helsning och tillika förklara sin egen beredvillighet, att egna sig åt hans tjenst.
Dertill skulle han redogöra för förhållandena i Finland och bedja om undsättning för dem, som höllo konungens sak oppe.
Midsommardagen afreste unge Johan Fleming.
Med tungt hjerta lemnade han mor och systrar i ett oroligt land, utsatta för möjligheten af ett anfall af hertigen.
Dock hoppades han att hertigen ej skulle våga lemna Sverige, af fruktan för att konungen emellertid kunde inträffa der.
Ännu tyngre var skiljsmessan för fru Ebba och hennes döttrar, och de anade dock icke att intet återseende skulle dem förunnas.
För den unge, som beger sig ut i verlden, med hjertat fullt af lysande och glada förhoppningar, skingras snart nog alla mörka tankar.
Ett utmärkt vänligt emottagande vid hofvet, konungens nåd och alla sköna damers välvilja, mötte den unge, älskelige sonen till honom, som varit det trognaste och mäktigaste stödet för konungens makt i hans fädernerike.
Sigismund utnämnde genast unge herr Johan Fleming till sin kammarherre, och hoffolket täflade om att visa honom artighet.
Då nu efter Flemings död endast fruntimmer funnos qvar i sorgehuset, och dertill förhållandena blefvo allt osäkrare och mera hotande för Finland, ville Peder Banérs föräldrar icke längre qvarlemna honom der, utan begagnade en lägenhet, som yppade sig, att återhemta honom hem.
Peder öfverraskades af påbudet att komma hem.
Far och mor och syskon voro kära, men att fara från Åbo, det hade dock sina bekymmer.
Johan var nu väl borta, och det var allt ledsamt, men att lemna Hebla isynnerhet, var högst tråkigt.
Då Peder knotade sade Hebla: ”Veli, Veli”, och utan att hon tillade mera, förstod Peder hennes mening, och bjöd till att lugna sig.
Med outtröttlig ifver arbetade fru Ebba på fästningsverkens noggranna iordningställande och slottets provianterande, emedan ett anfall af hertigen fruktades.
Hon anordnade allt på det noggrannaste
, ställde försvarsanstalterna i det bästa möjliga skick.
En stor förändring syntes hafva föregått hos henne.
Den milda qvinnan, alla nödlidandes hjelperska, som så ofta försonande trädt emellan, då herr Klas varit nära att låta sin vrede drabba, hon stod nu som en djerf och kraftfull borghöfding i spetsen för krigarne, och ledde försvarsanstalterna.
Det bästa manskapet inkallade hon till slottets försvar, och inbjöd sig till råd och biträde de pålitligaste höfdingarne.
Och Flemings enka åtlyddes.
Herr Erik hade, jemte andra krigsöfverstar, varit sysselsatt att vidmakthålla ordning bland knektarne, och tillhålla dem att ej betunga allmogen mera, än oundvikligt var, och att qväfva uppror och oordningar, som ännu här och der utbröto.
Djupt och af redligt hjerta, sörjde han Flemings död, så väl för den oersättliga förlust, som drabbat konungens sak, som för den enskildta vänskap, han hyste för sin höge vän.
Han skulle nu gerna hafva återfört Siri hem, sedan lugnet tycktes temmeligen återstäldt och ej heller biskopen mera syntes erna göra någon sak af Siris föregifna öfvergång till katholicismen; men Karin och Hebla bådo så hjertligt att hon måtte qvarstadna, dem till tröst och trefnad, att han ej ville motsäga dem.
De unga flickorna voro glada, att stundom få utbyta slottets tjocka murar och små fönster, emot det vackra Qvidjas parker och lundar.
Äfven fru Ebba sjelf reste någon gång ditut, för att låta ordna sin herres graf.
Hon ville icke låta flytta hans stoft bort från Åbo, innan allt vore färdigt.
I Pargas kyrka hvilade redan förut hans fader, herr Erik Fleming; invid dennes stora grafsten skulle nu grafven muras för herr Klas och anläggas så, att äfven fru Ebba sjelf der med tiden finge hvila.
Äfven skulle ett monument uppsättas öfver grafven.
På Qvidja reste sig ett högt gråstenstorn; det qvarstår der än i dag som en skepnad från forntiden, och talar om den tid, då Klas Fleming och hans ädla maka brukade vistas derinom.
Men i de rum, derifrån ofta Klas Fleming, enväldigare än mången konung, styrde Finland, der gnaga nu råttorna på de rika sädesförråderna från Qvidjas vidsträckta åkrar.
De första årtiondena af detta sekel stodo ännu de tvänne rum, som utgjorde tornets tredje våning, i gammaldagsdrägt.
I de djupa fönsternischerna funnos stolar med Adam och Eva broderade, jemte kunskapens träd, på hvarje dyna.
Färgerna voro urblekta, och det hela såg ut som om det kunnat vara en återstod af dessa rums utseende för 200 år sedan.
Gerna älskade man då att tänka det här, i dessa rum, en gång vistats den mäktige Klas Fleming, den stolta Ebba Stenbock, deras unga, glada döttrar och den ridderlige, ädle, unge Johan Fleming; han, hvars korta lefnads sorgliga slut blifvit en af de sägner, som barnet redan hör med andlöst deltagande, och som sedan bo i hjertat, så länge det kan klappa varmt.
Herr Erik Liljeholm vistades ofta med de unga flickorna på Qvidja, såsom deras stöd; stundom fick då Enevald
Fincke äfven göra der ett besök och var hos alla de unga en välkommen gäst.
Hebla påstod att han bestämdt var den vackraste af alla de unge ädlingarne i Åbo.
Karin skrattade åt hennes barnslighet, Siri teg och rodnade och sade ingenting.
Då hände väl att Hebla skrattade och påstod att Siri var ond på unge herr Enevald.
Siri hade ej ens åt de båda systrarna anförtrodt sin hemlighet.
Nu brydde henne Hebla åter: ”Du är bestämdt förtretad på honom, du vill ju knappt tala med honom.
Och han, som är så vacker, så ståtlig.
Och hur han dansar, och hur han tumlar sin häst.
Nej, i sanning, nog syns det ändå på dem, som vistats i utlandet; de ha annan syn med sig, än våra dabbiga finnar.”
”Nå, tråkiga äro ni båda två.
Ingendera säger ett ord”, fortfor Hebla om en stund.
”Har han kanske icke varit nog artig emot jungfrurna?”
”Artig, det är han visst alltid”, svarade Karin, ”och visserligen en hygglig ung junker, och galant och förekommande.
Men jag vet ej huru han, när han är som artigast, förefaller mig som om han ville ställa en i glasskåp likt en helgonbild.
Hans hustru ville jag åtminstone aldrig bli.”
Hebla skrattade.
”Nå hvad har du emot att vara ett helgon och sitta i glasskåp och dyrkas och se alla karlar för dina fötter?”
”Nej jag vill vara en menniska med lif och rörelse, och få uträtta något, som gör mig och andra meniskor nytta och glädje.
Icke ville jag vara en helgonbild, som man knäböjer för, men som ändå i det hela ej är något annat än en påklädd docka i sin ägares hand.”
”Bäst man talar om trollet så kommer det”, utropade Hebla.
Der kommer han ju nere på vägen.
Siri, Siri, hvad rodnar du nu åter så orimligt!
Jag tror presist att du icke vore så emot att komma i glasskåp.
Men hvem är den andre herrn, som följer honom?”
”Det är ju min far”, sade Sigrid.
”Honom igenkänner ej Hebla, men väl den unge herrn”, skämtade Karin.
”Men i sanning, Hebla, du pratar mycket mer än en ung flicka bör tala.”
”Nå ja, något måste jag väl också få prata om!
Tacka vill jag när Peder var här, då fick jag med honom slabbra bäst jag ville.
Men nu skall allt vara så klokt, kantänka, när man talar med stora syster.
Men pratar jag för mycket, så förpratar åtminstone Siri sig icke, det är då säkert.”
”Derföre är också Siri dubbelt klokare än du.
Siri pratar icke mycket, men derför säger hon också icke så många dårskaper som du.”
Hebla neg.
”Tackar ödmjukast.
Ja, och moraliserar ej heller så förnuftigt som du!
Men kom nu, så gå vi ned.
Herr Erik kommer ju gerad hit.
Herr Enevald syns gå in i fogdbyggningen.
Nå, nog vet man att han måste borsta dammet af sina fötter, fast ej vägen från stranden är lång.”
Siri hade stått och sett utåt vägen, men så gerna hon än velat, så gick det ej an att springa emot Enevald.
Nu, sedan denne lemnat herr Erik, var Sigrid som en fågel utför trapporna och hann ännu helsa sin far på gården.
”God dag, min lilla flicka.
Se så rask och glad du ser ut.
Allt rödare bli dina kinder här på Qvidja.
De syntes mig hafva bleknat en smula i våras.
Men nu kommer jag för att hemta jungfrurna och dig till Åbo.
Fru Ebba längtar efter sina döttrar.”
Under detta tal hade herr Erik och Sigrid hunnit in.
Nu inträdde äfven Enevald.
Sedan han helsat Kathrina och Hebla vände han sig till Sigrid, som stod blyg bredvid sin far, och då han tog hennes hand för att helsa, märkte hon i hans handtryckning så mycken mening, att hon rodnade ännu mycket djupare.
Nu tog herr Erik till orda och sade, att fru Ebba önskade, det de unga skulle komma till staden.
”Hennes frudöme rädes att hertig Carl dock möjligen ännu i sommar, kunde komma för att belägra fästet, och han kunde väl lätt skicka en liten galeja hit ut i skärgården, för att kapa bort det fagra bytet härifrån Qvidja, och sedan hålla det som en gisslan att dermed tvinga henne till eftergift.
Hon längtar nu ock mycket efter att hafva sina unga döttrar omkring sig.”
”Ja, vi komma genast”, svarade straxt Hebla, och Karin tillade: ”Herr Erik, vill ni väl utdela befallning om slup och roddare?”
”Vi äro just hitkomne, Enevald
Fincke och jag, för att exportera jungfrurna lämpligen till staden.”
”Men säg mig”, utbrast Hebla, ”Arvid Eriksson är ju kommen.
Är han allt lika glad?
Det skall bli roligt att få någon att skämta med!
Alla äro här så högtidliga och tråkiga.”
”Tror jungfru
Hebla att en gammal karl, som har vigtiga förrättningar, skall hinna med att mycket bry sig om en så der liten jungfru?”
”Liten, alltid liten, jaha, just som det vore så vackert om jag vore så lång som J, herr Erik; ja det vore rätt, det är visst, låt se att hur liten jag än är, skall han nog prata med mig.
Gammal karl! ja hvad sen, han är glad och icke en sån der trumf, som ni alla med edra kyrkminer.
Farkär var än mer gammal han, men nog höll han ändå af sin barnsliga Hebla”, och så trillade stora, klara tårar ur hennes lifliga, blå ögon.
Arvid Eriksson Stålarm, af Sigismund tillsatt att öfvertaga högsta befälet i Finland, hade inträffat i Åbo.
Han hade just låtit anmäla sig till besök hos fru Ebba, då de unga flickorna nyss inträffat på slottet.
Mötet var i början något stelt.
Eriksson hade visserligen stått i skyldskap till hennes make, genom sitt gifte med Elin Fleming, men emellan riksmarsken och Arvid Eriksson, hade på sednare tider rådt ett spändt förhållande.
Stålarms vänliga och fryntliga väsende tillät dock ej fru Ebba, att länge vara honom obenägen.
Sedan de en stund samtalat, sade Stålarm: ”Eders frudöme ville nu låta gömdt vara glömdt.
Knottrade jag ibland mot herr Klas, så kunnen J vara viss på, att han icke gaf mig sämre igen.
Men i ett afseende stämde vi dock alltid öfverens, och det var i vår trohet mot vår konung.
Väl kunde man mången gång bli flygande ond på honom; men så lofvade han ock slå hufvu’t af mig, och så var det qvitt, det ena med det andra.
Och nu, ädla fru, har jag äran vara eder riddare och denna unga dames (här böjde han lätt ett knä för Kathrina) och ber jag eder icke försmå mig, sådan jag här synes.
Sköna damer ha i mig alltid haft en trogen tjenare.”
”Ändå jag då, mig låtsar käre farbror alls icke om”, sade Hebla, som i detsamma hoppade fram.
”Har då käre farbror alldeles glömt mig?”
Arvid Eriksson betraktade henne ett ögonblick, tog henne derpå med båda händerna om lifvet, lyfte opp henne och kysste henne.
”Se på att du blifvit så stor, att jag knappt känt igen dig, yrväder.
Men nog får du ännu äta några kakor bröd, innan du växer helst så der högt.
Och förr än du blir åtminstone så lång, lär väl ingen ung herre ens böja knä för dig, än mindre gamle Arvid Eriksson.”
Fru Ebba log svagt.
”Ack herr Arvid.
Tiden är för sorgelig att skämta nu.”
”Ånej, käraste eders frudöme, ju sorgligare tid, ju bättre behöfs skämtet.
Intet blir bättre med att sitta i knuten och gråta.
Klas är borta, och en pelare var han, det må jag säga på hans mull; men visst vilja vi dock se till att ej hertigen får klösa öronen af finska björnar.
Jag tänker väl han för i år icke skall våga nässja hit; men hur det än går, skulle man än råka i hans klor, så må man då gladeligen slå sitt lif i backen för sin kung och sin heder.
Dock vill jag tro att räfven ej vågar springa ut ur kulan i år, ty han kan ej veta hvad stund vår laglige konung och herre sjelf infinner sig i sitt rike, och då vet hertigen nog att hans välde skulle ta ett snöpligt slut, om han ej vore hemma sjelf för att vakta det.
Och gifve Gud att hans majestät redan vore kommen till sitt arfrike, att försvara sitt land och sin krona.”
Oaktadt Stålarms ankomst, fortfor dock fru Ebba att vara fullt verksam, egentligen med provianteringen.
Hennes ögon voro oaflåtligt vaksamma.
Tidigt och sent var hon i rörelse, öfverallt såg hon med egna ögon, hvarje råglår som fylldes, hvarje köttunna, hvarje brödspett höll hon räkning på och eftersåg att allt skulle vara godt och ordentligt förvaradt, så att besättningen ej behöfde lida, hvarken af knapp, eller dålig föda.
Öltunnorna fylldes med godt öl, maltet eftersågs att det icke fick unkna.
Några af de unga flickorna åtföljde henne vanligen på hennes vandringar inom slottet, oftast var det Sigrid, och hon blef snart väl underrättad om allt hvad i slottet fanns, och om alla anstalter, som vidtogos till dess befästande och försvar.
Härunder blef hon allt mera känd af folket i slottet, eller huset, som det kallades, och de gamle, uttjente, gråa krigare, som hade sig anförtrodda åtskilliga af de fredliga befattningarna inom slottet, sågo alltid vänligt efter den unga flickan, der hon så stilla gick sin väg fram, logo godt i sina gråa skägg när hon talade vid dem, eller vänligt hjelpte dem att utfundera något godt sätt att ordna hvad dem ålåg, eller hemtade ett stop öl åt en gubbe der han stod i sommarhettan och mätte in den dammande rågen eller dylikt.
Under konung Johans tid, hade en ny mur blifvit uppförd i halfrundel neromkring slottsträdgården på uddens yttersta spets, sålunda att man kunde gå omkring den ytterom, när ej vattnet var högt.
Äfven denna eftersågs nu, att intet fel skulle vara derpå, ehuru ifrån den plats, som af muren inhägnades, icke fanns någon port till slottet.
En liten lucka i muren, anbragd för att derigenom kunna utsopa ogräs och stök ur trädgården, eftersågs äfven, beslogs fastare och fastgjordes genom en hake, som ej kunde öppnas af någon annan än den, som dertill kände mekaniken.
Åt denna sida vette endast det gamla slottets höga tjocka väggar och här och der högt uppe någon liten glugg, men fru Ebba ville icke lemna något försigtighetsmått oiakttaget.
Åter en dag gjorde fru Ebba, åtföljd af Sigrid och en gammal tjenare, sin rund för att efterse om några arbeten, dem hon anbefallt, blifvit rätt fulländade.
Vid en vändning omkring ett af slottstornen emot trädgården, mulnade hennes blick, och hon sade: ”Gamle Hans, hvad betyder detta, der står ju ännu rönnen, som jag befallte dig låta nedhugga.”
”Ack”, utropade Sigrid, ”måste den bort.
Den är så vacker, der den rotat sig mellan stenarne och synes minsann nog ha svårt att slå sig ut, med så litet mull, som den kan finna der.”
”Den kan ej få stå, den kunde bli en hjelp för någon som ville klättra opp här mot muren, och derofvanföre är en glugg att krypa in igenom.
Gluggen har visserligen galler, men äfven det är af tiden något angripet och icke att lita på, och kan nu icke alldeles snart blifva ersatt med ett nytt.
Man får ej försumma ens den ytterligaste försigtighet.”
Derpå vände hon sig åter till Gubben: ”Nå Hans, hvad betyder det att rönnen ännu står qvar?”
Hans stod ödmjukt och höll i handen sin mössa, hvilken han vred och vek i många bugter.
Slutligen sade han: ”Nådige fru, det vill ej gå att hugga ned den rönnen.”
”Det vore besynnerligt.
Skaffa hit en karl med en god yxa, jag tror det skall vara snart gjordt.”
”Förlåt, eders frudöme, men tillåter eders nåde mig att säga huru det hänger ihop med den rönnen?”
”Nå, så säg då.”
”Jo, nådiga fru, det var så, att det fanns engång en herre, som var en stor och mäktig konung, men sen blef han en stackars, fattig fånge; det var nyss efter det herr Thure hade begärt från Stockholm jern och koppar, för att låta göra fjettrar åt honom.
Han fick dock ibland lof att gå ut i gången inom hvilken hans fängelse låg, och då brukade han stå der vid gallret, och såg och såg utöfver slottsfjerden, dit långt bort öfver vattnet, så långt han kunde se, och då sjöng han ofta med låg röst, men så vackert att det gick till innersta hjertat.
En dag, redan den första hösten han var här, hade jag vakten inne hos honom och han sade till mig: ”Hans, du har ju alltid gerna velat göra mig en tjenst, när du kunnat.
Här sitter jag och vet knappt, om det är sommar eller vinter.
Hemta mig dock några gröna blad, när du nästa gång kommer hit på vakt, om du kan utan att du dermed gör dig sjelf skada.
Nästa gång jag skulle på vakt i kung Eriks fängelse, stack jag i min ficka några gröna löf, och några rönnbär, efter jag just gick förbi en rönn.
Jag hade gerna tagit en blomma med, men det var höst och fanns ej mera blommor.
Och så lade jag alltsammans dit opp vid jerngallret, ty jag visste att han den dagen skulle på förmiddagen slippa dit ut.
Jag var så rädd, att någon skulle taga bort det gröna innan han kom; men det var så litet och låg så tätt tillsamman i ett hörn af gluggen, så att ingen kom att tänka på att det kunde vara ditlagdt för hans skull, och så fick det vara.
Jag stod på post vid dörren när han kom ur sin kammare, åtföljd af vakt, som äfven stadnade nere vid dörren.
Han gick genast fram till fönstret och såg ut åt sjön och suckade, så tungt och så djupt, att det gick genom min själ.
Med detsamma varsnade han de gröna bladen och rönnbären, och tog dem, och kastade en vänlig blick på mig, der jag stod vid dörren.
Och han lutade sitt hufvud i sina båda händer och småningom började han sagta sjunga för sig sjelf; det han sjöng lät som en psalm.
Men i en hast rusade han opp och kastade både blad och bär ut genom gallret och började att stormgråta.
Nästa vår såg jag mellan stenarna här detta rönnträd, det var då en späd planta.
Jag vårdade det och fyllde mull derpå, att det skulle kunna växa, och när den olycklige åter stod vid gluggen, föll hans öga derpå, och han nickade vänligt åt mig, som stod här nere.
Och den lilla plantan syntes mången stund vara honom till tröst.
Jag såg huru han, så ofta han slapp ut i gången, stod och såg på plantan, och hur nöjd han blef när ett nytt blad skjutit ut.
Jag fick aldrig mera vakten i hans rum; jag tror man ansåg mig vara för god emot honom.
Snart hafva trettio år förgått sen den tiden.
Mitt hår har blifvit hvitt och jag duger ej mer till annat, än se efter att ej råttorna äta opp brödet för knektarne.
Jag har varit borta härifrån tidtals, men hvarje gång jag återkommit, har jag gett mull åt och vårdat kung Eriks rönn.
Se, den är ändock så smal och gänglig och har ej en sådan fyllig krona, som rönnar bruka.
Han, som planterade den, hade ej heller någon krona, fast han var född dertill.
Men med sin smala stam pekar den dock opp till fönstret, der kung Erik brukade stå.
Jag har ock bjudit till att rigta den ditåt.
Nådiga fru, jag kan icke förstöra det trädet!”
Fru Ebba var rörd.
Slutligen sade hon, liksom vid sig sjelf: ”Kung Erik var en blodig tyrann, men han har bittert försonat hvad han brutit; kanske bittrare än han förtjenat”, tillade hon, i det hon med handen gjorde en åtbörd åt pannan.
”Han var kanske mera olycklig än brottslig.
Jag vet ej hvad jag bör göra.
Detta träd sitter hårdt rotadt.”
”Men”, inföll Siri ifrigt, ”det kan ju böjas åt annat håll.”
”Svårligen, det är för gammalt.”
Hastigt grep Sigrid tag i en gren, som böjde sig nedåt, och svängde sig med ett hopp och en vig rörelse så, att hon kom att sitta på grenen.