Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har tvärtom hört klagomål öfver att folkmassorna ej respekterat nuvarande flagg på våra konsulater.
De känna den ej.
Vid eskadrars afsändande till aflägsna länder i gemensamt ändamål för båda rikena, skulle ett bättre begrepp om dessas förening och styrka gifvas, derigenom att samma flagg, samma färger blåste från flere fartyg.
Det har t. ex. talats om en expedition tili Japan.
Japanesarne skulle väl svårligen förstå eller låta sig öfvertyga, att en blå gul och en röd-hvit-blå flagg betecknade två förenade folk, en union.
Den gemensamma blå-gula unionsflaggan skulle slutligen utgöra en ständig påminnelse för båda folken om det mål, flen princip, hvarföre de böra sträfva, som äfven antydes, då Tegnér skrifver: »I Norden vara skall en kraft, en enig vilja; Hvad Gud förenat må ej menniskor åtskilja».
Jag tycker ej någon särdeles betänklighet borde å Noriges sida yppa sig mot att återtaga den gamla blå-gula flaggan.
En Den 17 Mars f. m. 221 flagg bl ifver dyrbar för ett folk. derigenom att den påminner ora ärorika minnen från segrens, från motgångens dagar.
Några sådana minnen kunna väl ej fästa sig vid den nuv:de 16-åriga Norska flaggan?
Norige skar, gemensamt med Danmark, sköna lagrar, färgade mången våg med sitt blod.
Men ej kunna viii ändå
Dannebrogsbanerets färger vara sä kära för Norrmännen?!
Jag förenar mig med Hr Brakel i yrkandet att vi måtte få en för båda rikena gemensam och lika unionsflagg.
Deremot måst jag pä det högsta protestera mot det uttryck, som, enligt den välde tal., skulle hafva begagnats om Svenska flaggan.
Något sådant har jag aldrig hört och tror att alldraminst någon man af yrket kunnat fälla ett sådant yttrande
Under några år begagnades ett, af bjerta brokiga färger sammansatt, befälstecken.
Möjligen torde
Hr Brakel hört ett sådant uttryck fällas derom eller kanske om unionstecknet, men aldrig har dermed menats flaggan.
Jag vill nu ej längre uptaga R. o. Adis dyrbara tid, utan får blott, med vördsam yrkan på bifall till Utsk:ts förslag i dessa punkter, uttrycka den förhoppning, att, i den underdåniga skrifvelse, som Exped.Utskit., till följe af R.
St:rs sannolikt blifvande beslut, kommer att till K.
M:t aflåta, vederbörligen framhålles vigten och nödvändigheten af en för Sverige och Norige gemensam och lika unionsflagg.
Hr Lagerhjelm, Gust.
Reinhold, anförde skriftligen:
Det må visserligen anses öfverflödigt, att i den vigtiga fråga, som nu utgör föremål för R. o. Ad:s öfverläggningar, äl ven jag upträder med anspråk att uptaga R. o. Ad:s tid, isynnerhet som jag icke har att åberopa mitt votum och min öfvertygelse på någon annan utredning af frågan än den, som af Ekon.Utskottet redan är gjord, som af flere ledamöter inom detta
Hus redan är uttalad samt dessutom varit föremål under flera månaders tid, ej allenast för den offentliga pressens förhandlingar, utan äfven på ett särdeles uplysaude sätt varit aniedn. till en vetenskaplig strid emellan Sveriges förnämste Historici.
Men det finnes ögonblick inom det politiska lifv et, dä det för en leprtsentant ej allenast är en skyldighet att offentligt uttala sig — utan ett behof — och det må ursaktas mig, att jag nu begagnar min grundlagsenliga rätt, att öppet deltaga i en rådplägning, som rörer Sveriges rätt och Sveriges ära — ty det är om denna rätt, och ingenting annat, hvarom Svenska representationen nu öfveriägger.
Föreningen emellan de båda Skandinaviska folken, under århundraden sävidt åtskiljde genom statsförfattning, kultur och historia, men genom naturens intimaste band förenade, är en stor idé, som gått i arf till Nordeus framtid från en man, hvilken, sjelf utgången ur iolket, genom sitt eget snille och sin egen kraft samt genom det Svenska folkets fria val satte på sitt hufvud Sveriges Krona och, genom de Svenska vapnens makt, äfven Noriges; men som likväl, sjelf genomvärmd under sm ungdom af frihetens sol i Södern, kvilke. n såg honom födas, och val vetande att bland Nordens berg en - 222 D en 17 Mars f. m. dast friheten kan trifvas, genast till en pant of sin seger förklarade
Noriges oafhängighet och sjelfständighet för everdeliga tider och emottog det Norska folkets fria val af Konung Carl XIII till dess Konung.
Aldrig har uti historien friheten blifvit gifven ett folk, mera egnadt att emottaga den och mera kraftigt att kunna vårda den.
Men att en förening mellan tvänne folk, hvilken eger sin egentliga tillkomst genom vapen, ehuru den genom lagar och fördrag högtidligen är förklarad att hvila på en ömsesidig frivillig öfverenskommelse, skall under de närmast lefvande generationerne vara föremål för en viss retlighet och misstänksamhet i deras inbördes förh:den, är en oundviklig följd ej allenast af sjelfva föreningens tillkomst, utan äfven af de båda nationernas olika lynne och deras vidt åtskiljda historia samt utvecklingsbana.
A ena sidan inom denna förening står nemligen ett ungt kärnfullt folk, med nyss återvunnen frihet efter en, i politiskt hänseende, fyrahundraårig dvala, först sedan 4 5 år uptaget i det Europeiska samhällets förbund, med liflig känsla af sin sjelfständighet och om sina rättigheter, ytterst känsligt i frågan om sina skyldigheter, och likt alla naturens barn i känslan af sin egen kraft, alltid trotsigt i sina fordringar.
Ä deri andra sidan en gammal väl bepröfvad nation, hvars svärd1 mer än en gång har tyngt på Europas vågskål, som på dess slagfält spilt sitt blod och sina krafter i sanningens tjenst, som i känslan af sin egen rätt väl vet att erkänna andras, och som vet att vårda andras frihet, emedan den offrat strömmar af blod för att bevara sin egen.
Hvem kan förneka att i föreningen mellan 2:ne sådane nationaliteter ligger en stor framtid, om en förening, som upfyller sitt stora ändamål1, verkeligen kan tillvägabringas; men ali förening hvilan främst på ömsesidigt förtroende och på en aldrig slocknande känsla af gemensam rätt.
Sveriges rätt eller, med andra ord, dess statsrättsliga förhållande inom unionen, sådant detta i denna dag sig befinner, är betingad genom konventionen i Moss af den 14 Aug. 1814 af dåvarande Svenska Kronprinsen.
I denna konventions 2:dra artikel heter det:
Konungen af Sverige underhandlar direkt med Stortinget genom en eller flera kommissarier, hvilka han utnämner; samt i 3:dje artikeln : Konungen af Sverige lofvar att antaga den utaf de deputerade uti Riksförsamlingen i Eidswold utarbetade konstitution.
H. M:t vill icke deruti föreslå andra förändringar än dem, som gro nödvändiga för de båda rikenas förening, och förbinder sig att icke göra några utan enligt öfverenskommelse med Storthinget.
I öfverensstämmelse härmed och med fullmakter af Konung Carl XIII, hvilka voro försedde med Svensk kontrasignation, inställde sig fern Svenske män uti Kristiania, hvilka till det dä församlade
Stortinget framlemnade förslag till konungariket Noriges Grundlov uti 100 paragrafer, hvilket efter särskilda underhandlingar den 4 Nov. 1814 antogs till gällande Grundlov uti 112 §§ och som under samma dag af de Svenska kommissarierna påtecknades, med förbehåll af Sveriges R.
St:rs konstitutionella rätt i de Den 17 Marai f. m. 223 delar, som medförde ändring eller jemkningar i Sveriges Rikes RegeringsForm; hvarpå Konungaval skedde, sedan de Sveuska kommissarierna anmiilt alt de antogo Norska grundlagen pä Hans Svenska Majus vägnar.
Noriges grundlag är sål. ovilkorligen det fördrag., på hvilket sjelfva unionen hvilan, och från den 4 Nov. 1814, då grundlagen antogs, till den 6 Aug. 1815, då Riksakten beslöts, var denna grundlag det enda dokument, som låg till grund för unionen i sitt, nuv:de skick.
Norska folket känner också ganska väl att dess, likställighet inom unionen är fullt försäkrad genom denna deras grundlag, samt att dess fullkomliga frihet och sjelfständighet är högtidligen erkänd, likväl med vilkor nf föreningen med Sverige, äfvensom att Sveriges, ställning till unionen är densamma som Noriges, med undantag af det stadgande* som eger rum i den 14 g, der Konungens rätt att till Riksståthållare i Norige utnämna en Norrman eller en Svensk är uttryckt, och genom hvilket stadgande Sverige ofelbart under vissa förleden intager en principal ställning.
Det har blifvit en tvistefråga för dagen, huruvida en sådan principal ställning verkligen finnest samt huruvida stadgandet i 14 § af Noniges Grundlagom det Norska Jliksståthållareembetet är ett unionellt stadgande eller ej.
Att Sveriges företrädesrätt inom unionen i politiskt afs. just ligger uttryckt i denna paragraf, är utom allt tvifvel och kan väl icke ifrågasättas, under andra förleden än att det Norska folkets aktningsvärda finkänslighet för sin egen rätt, äfven utom gränsen af densamma, söker att göra den gällande.
Men att inom Sverige en meningsskiljaktighet kan upstå, som urartar till den häftigaste tidnings polemik, måste väcka förvåning.
Hulan den omständigheten att i denna g en Svensk man kan utnämnas till Riksstathållare i Norige, måste vara nog bevis, att det är för unionens skull, som sjelfva stadgandet eger sin tillvaro, oberäkuadt dess historiska tillkomst och just det faktum, att stadgandet har sin plats i sjelfva Norska grundlagen, hvilken genom vissa paragrafers tillvaro i densamma just utgör det primitiva föreniugsdokumeutet, sådan töreningen nu är.
Man har stämplat
Svenska folkets nationella åsigter i denna fråga som en intervention i den Norska grundlagen, som ett attentat på Noriges frihet m. m.
En Svensk intervention i ett fritt, folks fri och rättigheter strider mot all historisk sanning, niet Svenska lolkets nationalkarakter, och borde icke kunna misstänkas ett folk, —som, med en hand full soldater, i hjertat af Europa erölrade tankens frihet åt menskligheten, hvilken eröfring blef beseglad med dess ädlaste hjeltes blod. — som i utbyte mot en annan provins emottog Norige af Europas stormakter, men likväl gaf det sin frihet och sjelfständighet, hvaraf Norige under århundraden icke varit i åtnjutande.
Det tillhör likväl Svenska folkets representanter, hvilka nu befinna sig i nödvändigheten att uttala Sveriges och Noriges gemensamma rätt, att tolka lagen, sådan den är, för att kunna med sitt votum ansvara inför nationen samt inför sitt samvete, dagens opinion må för öfrigt vara hurudan som helst.
Det 221 Deri 17 Mars f. m. iir historien, som på fadernas Allshärjareting kommer att i sista hand pröfva sanningen.
Det är också, mina Hrr! hög tid att Sverige sent omsider börjar att se till sin goda rätt i unionen, att se till, om icke slatsklokheten bjuder att taga det Norska folketss beundransvärda klokhet, enighet och fosterlandskänsla till exempel och undersöka om föreningen verkligen utvecklat sig till någon praktisk nytta äfven för Sverige; eller hvilken fördel i politiskt hänseende har Sverige af denna union?
Har det Norska folket och det Norska Stortinget beredvilligt gått Sveriges Konungs och Svenska Ständernas billiga önskan till mötes att ställa sitt försvarsverk så, att det i farans stund till lands och sjöss kan, i ett rättvist förhållande till sina anspråk inom unionen, blifva fullt användbart till gemensamt försvar?
Hafva, oaktadt gjorda bemödanden, våra handels- och tullförhållanden så kunnat ordnas, att någon fördel för de båda nationerna kan ega rum till gemensam utveckling?
Än våra rättsförhållanden, hvilka ovilkorligen i följd af de båda ländernas läge äro ömsesidiga, och då klagomål vid hvarje riksdag från gränsorterna upstå, hafva dessa i rättvisans heliga namn kunnat ordnas till ömsesidig nytta och fördel?
Aro slutligen i financielt hänseende de båda nationernes skyldigheter så afvägde, att
Sverige icke lår vidkännas drygare andel i gemensamma omkostnader, än hvad rättvisa och billighet kräfver?
Jag instämmer med de ledamöter inom detta Hus, som redan förut gjort dessa frågor, och hvilka tillräckligt besvaras af de sednaste årens förhandlingar de båda rikena emellan, och hvilka öppet visa, att unionen betraktas af det Norska Stortinget som en bisak, ett nödvändigt ondt (och ingenting är mera olycksbådande för Sveriges och Noriges gemensamma intressen och deras sjelfständighet) — detta till tacksamhet för alla de medgifvanden för unionen, Sverige redan gjort, som bland annat, för att tillfredsställa brödrafolket, t. o. m. fått underkasta sig att låta sin urgamla flagga, hvilken svajade, då Svenska flottan lade ut från Elfsnabben iJuni 1 (>30, för att föra öfver hafvet en liten oförfärad hop Svenskar under dess störste hjelte mot Europas öfvermakt, den katholska hierarkien, fått underkasta sig, säger jag, att låta denna ärans symbol genom ett penndrag stryka flagg.
Jag tillstyrker EkonomiUtsk:ts Betänkande i lista och 3:dje pun kterna.
Efter tillkännagifvande att 14 ledamöter hade anmält sig att ytterligare anföranden i ämnet afgifva, hemställde H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, att, som tiden nu vore långt framskriden, öfverläggningen måtte upskjutas till eftermiddagens plenum, och sedan härtill lemnats bifall, åtskiljdes Ståndet kl. V4 till 4 e. m.
In fidem, O. Brakel. D t w 1* Mars e. ni. 225 Lördagen den 17 Mars 1860.
Fortsattes öfverläggniugen rörande l:sta och 3:dje punkterne uti Allm.
Ekon Utskds Betänk.
N:o 37. i ani. af väckta motioner rörande Sveriges och Noriges ömsesidiga förhållanden.
Hr Tersmeden, Per Beinhold: DA enl. B. o. Ad:s beslut tvenne frågor skola här på en gång alhandlas, så måste man nu taga dem båda i betraktande.
Hvad den första punkten vidkommer, så har jag efter de uplysande anföranden, som derom blifvit afgifna, ingenting annat att säga, än att jag till alla delar förenar mig med Frih.
Sprengtporten, såväl i afs:de å det slutresultat, hvartill han kommit, som ock oen motivering, han här föreslagit.
Öfver tredje punkten ber jag deremot att få yttra mig något utförligare.
I detta ämne har redan så mycket blifvit ordadt, ej mindre utom än inom Bepresentationen, så många skäl framlagda, så många uplysningar meddelade, att hvar och en, som velat, äfven ganska lätt kunnat derom bilda sig ett omdöme.
Jag vill derföre nu endast söka i möjligaste korthet blotta halten af några bland de hufvudgrunder, på hvilka Utskit ansett sig böra stödja sitt med ani. af Hr
Dalmans motion här afgifna förslag.
Utskit yttrar pag. 34: »Af dessa förhållanden anser Utsk:t klart framgå, att Noriges Grundlag af d. 4 Nov. 1814 tillkommit genom underhandlingar mellan Sverige, å ena sidau, representeradt af dess Konung genom hans Kommissarier, och. å den andra, Norige genom dess Storting, att de mera vigtiga af de, stadganden, som rörde båda länderna, blifvit med afs:de på det inflytande, dessa kunde hafva på'Sveriges grundlagar, hanskjutna till B.
St:rs pröfning, och, till följd af dessas beslut, intagna i en särskild HiksAkt, hvars bestämmelser icke kunna utan B.
St:is bifall andras; men att de, flera stadganden i Noriges Grundlag, hvilka äro af beskaffenhet att röra äfven Sverige, utan att dock hafva fått plats i BiksAkten, härigenom icke förlorat sin egenskap att vara mellan Sverige och Norige aftalade föreningsbestämmelser, och att följaktligen, ehuru ej egande sammanhang med Sveriges grundlagar och derföre ej, såsom konstitutionel! unionela stadganden, B.
St:rs beslutande-rätt underkastade, dock såsom uuionsbestämmelser e kunna utan samtycke från Sveriges sida uphäfvas eller förändras på sådant sätt, att Sveriges rätt derigenom H. IV. 15 22S Den 17 Mars e. m. minskas.»
Då Utsk;t här säger, att »Noriges Grundlag af d. 4 Nov. 1814 tillkommit genom underhandlingar mellan Sverige, å ena sidan, representeradt af dess Konung genom hans Kommissarier, och, å den andra.
Norige genom dess Storthing» — så innebär detta påstående, enligt min öfvertygelse, ett lika väsendtligt som betänkligt misstag.
Kommissarierna representerade nemi. vid detta tillfälle ingen annan än Sveriges dåvarande Konung, och denne ingen annan än sig sjelf, i egenskap af Noriges Konung, i kraft af Kielertraktateu. samt af Norsk Thronkandidat, til! följd af sitt eget begifvande.
Det ,var icke Sverige, som här kallades att regera öfver Norige och att der utöfva några jura regalia.
Och det är likväl till någonting dylikt, till ett sådant, om ock medelbart och indirekt regerande, sora man kommer genom strängt konseqvent tillämpning af denna förutsättning om Svenska folkets deltagande uti Norska Regeringsformens stiftande; en förutsättning, som genomgår Utsk:ts hela argumentation, och som måste förefalla så motbjudande, icke blott för hvarje Norrman, utan ock för hvar och en under ett fritt samhällsskick född och upfödd man, emedan den ytterst innebär någonting, som hvarje friboren måste finna för sin fosterlandskänsla mest sårande, mest uprörande, någonting, för hvilket han skulle föredraga en inländsk, ja en utländsk despots förtryck; och detta något är — ett folks herravälde öfver ett annat.
Må man derföre uphöra att förvånas öfver, att Normännen heldre vilja se
Riksståthållareembetet för evärdliga tider qvarstå, än medgifva ett annat folk rättigheten att med anspråk på auktoritet diskutera deras Grundlag.
Hvilken Svensk man skulle väl vilja tålmodigt åse sitt gamla, ädla rike förvändladt till ett ståthållaredöme, än mindre en främling der intaga främsta platsen — och likväl skulle hvar och en ibland oss tusen gånger heldre underkasta sig detta, än att en främmande representation finge, om ock blott — såsom här synes åsvftadt — med en liten sammetsbeklädd klo tränga sig emellan Konung och folk.
Att uphäfvandet af det Noriges Konung medgilna prerogativ, som ståthållareskapet innebär, skulle kunna minska någon Sveriges rätt eller ens i ringaste mån röra Sverige annor, lunda, än att derigenom möjligen en och annan Svensk ärelystnad betoges en i alla fall temligen osäker utsigt till ett lysande och lönande förtroendeembete — har jag för min del ända från första stunden icke förmått inse.
Satsen, är föröfrigt redan flera gånger och med bindande bevisning vederlagd.
Jag vill derföre nu blott härvid anmärka, att man ju kunde, i fall Sveriges Konung genom någon grundlagsparagraf berättigades att till visst Svenskt embete nämna en utländning, t. ex. en Dansk eller Rysk man, med fullkomligt lika befogenhet påstå, att ändring i ett dylikt stadgande fordrade samtycke från Danmarks ellef Rysslands sida.
Det besynnerligaste i hela detta besynnerliga Betänkande är det väldiga språng, Utsk:t tagit emot slutet af sin argumentation, och det svalg, sora härigenom befästas emellan den sednare och konklusionen.
Efter att nemi. hafva förklarat stadgandet icke kunna, Sverige oåtspordt, uphäfvas, anser likväl Utsk-.t det icke Deri 17 Mars e. m. *27 kvinna dragas under R.
Sttrs pröfning, samt att dessa, enär; 'det icke blifvit i RiksAkten intaget, ej kunna deltaga i beslut om ändring eller uphäfvande af detsamma; men att stadgandets egenskap att varn en före ningshestäm mel se gjorde, att det tillkomme
Unionskonungen att deröfver »slutligen besluta»; och att frågan om ändring deruti bör behandlas i samma ordning, som rörande tillämpning af andra uniotiela stadgande!! varit följd.
Här väntar man sig naturligtvis nu, såsom en nödig slutlänk till dessa så löst och kontradiktoriskt sammanlänkade satser, ett yrkande om sammansatt Statsråd eller någonting dylikt, men finner i stället plötsligen framför sig en anhållan om upskof.
Det synes verkligen sorn om Utskit, under sitt väldiga anlopp emot Norska Grundlagens fästen, just då det hunnit fram till den egentliga anfallspunkten. gjort en tvär halt, och med en hastig vändning retirerande kastat sig in i en annan ny position, hvilken emellertid befinnes ännu mindre hållbar än alla de öfriga.
Och ohållbar måste i sanning denna position förekomma hvar och en, sorn med en smula lugn och oväld vill betrakta saken.
Ty när det väl icke lärer ligga inom möjlighetens gräns att den iäegiirda revisionen kan medhinnas, om ens företagas, innan det nu pågående Storthingets slut, hvad innebär väl då det här framstälda förslag, annat än en underdånig anhållan till Sveriges Konung, att Högstdeusamrae, i sin egenskap af Noriges Konung, täcktes öfverträda 80 $ i den af honom besvurna Norska Grundlagen, hvilken, som bekant är, Irestämdt föreskrifver, att sanktion eller vägran skall under loppet af samma Storthing meddelas.
Och vore väl ett slikt begagnande af deu visserligen oinskränkta petitionsrätten värdigt R.
St:r, värdigt trogna undersåtare, värdigt förnuftiga meouiskor?
Utskit har här visserligen icke tillstyrkt något enda af de i motionen framstälda förslag, hvarken det som afser delgifvande af Storthingets skrifvelse, eller det som rörer utredandet af frågans statsrättsliga del. eller det hvarigenom
Sveriges representanter skulle lemnäs tillfälle att afgifva utlåtande i ämnet — utan man har, begagnande en för mig obekant motionsrätt, framhalt i ljuset ett splitternytt förslag, nemi. detta om upskof; men äfven för detta förslag har lagts till grund den oriktiga föreställningen, att stadgandet rörer båda rikena, samt den ännu olyckligare lörutsättningen om brödrarikets underordnade ställning.
Man har lika litet velat erinra sig, att bland de §§ i Noriges Grundlag, som K. M. i sin Propos. af d. 12 April 1815 upräknar såsom egentligen omfattande de ämnen, som vore för båda rikena gemensamma, den tidliga erkännande af grundsatsen om en fullkomlig jemlikhet emellan de båda rikena i alla de frågor, som röra deras gemensamma styrelse.
Hvar och en, som älskar sitt fosterland, hvar och en, som är vän af unionen samt af dea Skandinaviska Nordens sammanhållning och framtida väl, måste djupt beklaga den agitation, som i denna fråga egt rum.
En agitation, alltid betänklig, men dock i viss mån berättigad, då den rigtas emot en förtryckande regeringsmakt eller ett öfvermäktigt inhemskt parti, kan deremot aldrig
Den 17 Mai» e. m. rättfärdigas, dä den vänder sig emot en genom frändskap och föreningsfördrag förbunden nation.
Och då en nation vill med en annan inleda en traktat eller revidera en redan ingången, så är det väl någonting inom de civiliserade folkslagens historia hittills oerhördt, at.t den ena kontrahenten börjar med att upstapla en. massa af klagopunkter emot den andra.
Sådant brukas visserligen uti krigismanifester och i de diplomatiska handlingar, som föregå eller beledsaga dylika manifester, men aldrig i fråga om vänskapsförbunds afslutande eller reviderande.
Pä ett dylikt sätt lärer ingen traktat kunna med hopp om framgång inledas, ingen revideras.
Hvad man sår, det får man upskära; Irån ogräsfrön upspirar ingen ren säd, af draktänder inga fridsförbund.
Het är med de inre politiska tvisterna, som med de husliga; så länge de hålla sig inom en sluten krets, kunna de lätt biläggas; framhafvas de deremot med buller inför verlden, och bringas i proeessfonn, så kasta de alltid en skugga på de tvistande.
Vaktorn oss derföreatt inför
Europa upföra ett skådespel, sora väl kan förskaffa oss ett visst upseende, men icke något anseende, och hvars blotta förspel redan sannolikt hos en och annan bland dess stormakter väckt planer och förhoppningar, som äro allt annat än Skandinaviska.
Annu ett förhållande af oberäknelig vigt må här omnämnas, ehuru det kan synas vara af ömtålig natur; men det är en pligt att häröfver uttala sin mening.
Het är icke grannlaga, det är ickeädelt, att till sin Konung, som äfven är regerande i en annan stat, frambära ens en önskan rörande den form, under hvilken han der regerar.
En sådan önskan är i högsta måtto obehörig,, och innebär ett försök att försätta honom uti en viss kritisk ställning, och likasom vilja förvrida deu höga ståndpunkt, lian till båda folken intager.
Det är icke för Noriges rätt, Mine Hrr! jag här talal,; man lärer nog vestanfjells sjelf veta försvara sina rättigheter; det är Sveriges högsta och heligaste intressen, jag velat försvara, dä jag nu bemödat mig om att varna mitt lands representanter Krån alt; söka begå en orättvisa, att genom en till intet praktiskt resultat ledande åtgärd göra först den så högt önskvärda revisionen, och derpå sjelfva unionen omöjlig.
Vi ha kommit, in på en äfventyrlig, en vådlig bana; vi befinna oss likasom på en lossnad isbrygga, omgifven af stormfoglars skri, midtiblatid uprörda vågor.
Lfilotn oss då ej kifvas med vår medvandrare på vägen, utan lika vänligt som allvarligt fatta hans hand, och sålunda tillsammans söka hinna det efterlängtade fastland, der en befästad frid och ett sannskyldigt broderskap tillvinka oss en framtid, rik på gemensam storartad utveckling, sedan alla missljud tystnat, den lumpna brodertvisten är vorden en saga, och hvarje bittert minne likt en elak dröm förgånget.