Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Döpelseprocessionen, anförd af pager med hvita vaxljus, upptog icke mindre än 31 särskilda grupper.
Den 12: te i ordningen bestod af det kungliga balnet, buret på ett hyende af drottningen, understödd af tvänne excellenser, grefve Curt von Stedingk och grefve Mathias Rosenblad, samt uppvaktad af grefvinnan Aurora Brahe, hvarjemte grefvinnan Sofia Adelsvärd, grefvinnan Ebba Piper, grefvinnan Jaquette Gyldenstolpe, grefvinnan Sofia Lewenhaupt, grefvinnan Augusta Mörner och friherrinnan Ulrika Lager-bjelke uppburo ändan af hennes maj: ts släp.
Det kungl.
barnet uppvaktades af hofmästarinnan Christina Taube, och släpet af barnkläderna uppbars af kronprinsessans kammarfröken grefvinnan Mariana Lewenhaupt och hoffröknarna friherrinnan Mariana Ruuth och fröken Karen Anker.
Då det kungliga barnet blifvit döpt i silfverfunten, i anseende till den kalla årstiden uppstäld i konungens yttre stora sal, af erkebiskop Rosenstein, gick processionen tillbaka och barnet lades på paradvaggan, hvarjemte den furstliga kronan placerades på ett blått sammetshyende vid dess högra sida.
Såsom vi redan äntydt, är den kungliga bamdops-literaturen öfvermåttan rik, och vi frukta att vårar
läsares tålamod skulle sättas på ett alltför hårdt prof genom ett större urval af alla de fröjdebetygelser som på vers och prosa regnat öfver de kungliga vaggorna.
I stället skola vi anföra en liten skizz af Grusenstolpe, hvilken icke blifvit i nyare tid reproducerad, och hvilken såsom en dessert på de andra barnkammarhistorierna torde vara på sin plats.
Den har till titel uEn kunglig risbastu “ och är intagen i Nytt Lördagsmagasin för 1860, lydande som följer:
I slutet af oktober månad 1779 förläde deras då regerande majestäter sitt residens till Gripsholm, dit den späde kronprinsen Gustaf Adolf medfördes.
Utom den vanliga uppvaktningen inbjödos af den högsta umgängeskretsen så många utrymmet på lustslottet medgaf att herbergera.
Hofvet ämnade der tillbringa några veckor.
Under tideil inträffade kronprinsens födelsedag den 1 november.
Den firades på ett sätt hvartill väl icke något sidostycke lärer kunna uppletas i andra länder, lika litet som hvarken förut eller efteråt i Sverige.
Gustaf III, så snillrik, var i ändå högre grad vidskeplig.
Till hans öron hade kommit utsagan af en gammal enfaldig gumma, att barn, som agas med ris på sin födelsedag, i synnerhet den första, blifva i alla^ afseenden efterdömliga, och konungen beslöt att verkställa rönet på sin egen son.
Vid frukosten yttrade han till dennes öfverhofmästarinna, grefvinnan (slutligen riksrådinnan) von Rosen, född Stenbock, i närvaro af alla hoffruntimren: “ Kronprinsen skall få ris i dag. “ Öfverraskningen blef allmän och flere frågade på en gång: hvarför?
— “ Han fyller ett år i dag “, svarade konungen i mystisk ton.
— “ Men, min Gud!
han har ju ej gjort något ondt! “ utbrast statsfrun friherrinnan Gederhjelm, född grefvinna Stenbock.
Kallt och bestämdt yttrade konungen: “ nej; men det skall ändå ske. “
Derpå begaf konungen sig in i rummet der hans son slumrade i sin vagga.
Den höge fadren väckte barnet och retade det, till dess han lyckades förmå det attskrika af ilska.
Nu ropade han på kammarfrun Söderberg, att bära fram ett ris till konungen.
Hon blef öfver denna tillställning på en gång så bestört, att hon svimmade.
Dennas ogifta dotter, som sedermera blef erkebiskop Lindbloms hustru i hans senare äktenskap, fullgjorde i stället befallningen.
Lifmedikus Dalberg höll den stackars oskyldige prinsen och konungen sjelf förrättade exekutionen.
Som en löpeld spridde sig kring alla slottets invånare underrättelsen om kronprinsens risbastu och enskildheterna dervid.
Drottningen sväljde i mjugg sina tårar; hela frun-timnierspersolen talade högt om omensklighet och barbari.
Enhälligt ingicks öfverenskommelsen att gifva konungen en allvarlig lexa, utan att likväl i ord och åthäfvor brista i uppmärksamhet mot majestätet; ty i dessa omständigheter förstod Gustaf III sig ej på skämt.
Alla hoffruntimren delade sig emellan riset, hvarmed prinsen blifvit så orättvist agad, och hvar och en af dem satte en qvist deraf i sin hufvudbonad.
Så utstyrda, instälde de sig vid middags-taffeln.
Konungen studsade och bet sig i läppen, men ’ yttrade intet ord som förrådde hans missnöje eller att han fann sig träffad.
Han låtsade ej ens märka det besynnerliga tillägget i fruntimrens hufvudprydnader.
De fortforo emellertid att bära det hela dagen, äfven under spektaklet på aftonen och vid supén.
Gustaf III använde hela sin sjelfbeherskningsförmåga för att synas vara vid det bästa lynne, ehuru förtrytelsen gi * odde i hans bröst.
Hans maj: t var rätt belåten att genast efter supén få upplösa sällskapskretsen och draga sig undan dess uppmärksamhet i sina inre rum, der han otvifvel-aktigt gjorde sina betraktelser öfver den stumma men begripliga censur hans hjertlösa vidskepelse varit underkastad.
När följande dagen hvarken i hoffruntimrens uppsyn ellei; på deras hufvudbonader syntes ringaste spår efter hvad den föregående dagen förelupit, återfick konungen sin otvungna glädtighet, och man tycktes å ömse sidor hafva glömt hvad som ett ögonblick stört den inbördes harmonien.Men Gustaf III glömde ganska säkert icke den skarpa lexa han vid detta tillfälle erhållit; och aldrig blef fråga om att lira höga födelsedagar med någon kongl.
risbastu.
Anekdoten är hemtad ur efterlemnade egenhändiga anteckningar af hofmarskalkinnan Jennings, född friherrinna Rosenhane.
Nya bidrag till H. C. Andersens karakteristik.
Till den danska bokverldens nyheter hör ett af etatsrådet E. Collin utgifvet verk med titel " H. C. Andersen og det Collinske hus " (Kjöbenhavn, G.
A. Reitzel, 1882).
Hur populär “ Äfventyrets skald " än är äfven i vårt land, antaga vi att denna volym på grund af sitt stora omfång (695 sidor) icke hos oss erhåller många köpare; vi tro oss derför göra våra läsare ett nöje, då vi ur detta vimmel af bref och anteckningar utvälja ett och annat af allmänt intresse.
Andersen var i ordets vidsträcktaste bemärkelse en offentlig karakter, personligen känd af många, genom sina skrifter känd af otaliga, känd och misskänd.
Han var dessutom — oafsedt hans skriftställareverksamhet —, en så ovanligt “ personlig " företeelse.
Han har i “ Mit livs eventyr " så detaljeradt framstält sitt lif och hela sitt väsen, han har karakteriserat sig sjelf och sin omgifning, men allt detta efter sitt i god mening ensidiga betraktelsesätt.
Han hade vänner, tillbedjare, förgudare — men likväl stod han ensam i verlden.
I det rörliga lif han förde, kunde han glömma, och glömde verkligen också stundom denna sorg; men när ensligheten lät sig formärkas, kände han den också så mycket djupare, han fann sig då öfvergifven af alla.
Från sådana stunder förskrifva sig hans bittra uttalanden.
I sin tidiga barndom förlorade han sin fader, i sin ungdom hade han ännu en moder.
Den föreställning, man fått om henne genom vissa tryckta bref ifrån henne till sonen, är icke riktig, ty brefven äro skrifna af andra.
7 dersen undvek helst att tala om henne, men hon och hennes förhållande lågo honom dock tungt på hjertat., Ständigt måste han höra hennes förebråelser för det han gjorde så litet för henne; hon kräfde honom till och med för “ de penge, som hun skyldte contoirist Höst for at skrive de to sidste breve Andersen kunde väl också hysa tvifvel, om hennes nöd verkligen var så stor, när hon lät skrifva: “ Mange gode folk bevise så mange godheder imod mig; ofte giver de mig overflödighed af spise “.
Och allt detta under en tid, då han sjelf icke kunde uppehålla sig förutan andras hjelp.
I föreliggande bok meddelas nu utdrag ur ett bref som hon sjelf har skrifvit.
Man kan genom följande rader lättare förstå sonens förstämning:
“ Jeg takker for di Penge som du sende Guldbergs Di lo
• kiöbe Læret * til en Særk til mig men i mit Liv har jeg aldrig eiet Saa grov en Særk det var som det groveste Sægetoi ... hva du har bedt mig om Skal jeg nog la være men at misondelig Mennesker skildrer mig Saa Slet kan jeg (ikke) gjore ved.
Bespisnings anstalter har nu begönd og ieg faaet Ma engang.
Det er jo kun tönt men Saa bær det dog navnet af varm Ma. “
Och när man tänker på, att detta bref är till honom som senare skref “ Historien om en moder “, då blir förhållandet hjertskärande.
— Han sörjde som en god son vid hennes död och kände sig derigenom stå alldeles ensam.
Hvad beträffar andra hjertesorger — vållade af det täcka könet — så hade Andersen äfven sådana, ehuru han aldrig gerna ville direkt tala derom.
Tiga dermed för sina vänner kunde han dock icke, och han kunde icke heller låta verkten vara alldeles ovetande derom (det kunna ju skalderna aldrig!).
En och annan antydning derom finner man alltså redan tidigt (Mit livs eventyr s.
90^91), men han är likväl diskret — hvilket skalderna annars icke alltid äro.
Bland hans efterlemnade papper ha dock påträffats &lt; både bref, känsloutbrott och namn, vitnande om hans ömma
* Lærred
Dessa sorger tyckas icke hafva slagit djup rot hos skalden, men de visa åtminstone att han var lätt an-täridlig.
' Knapt någon af Andersens menskliga svagheter föll så mycket i ögonen och var så allmänt bekant, som hans fåfänga, men man har dock icke haft riktiga föreställningar om dess beskaffenhet.
Den Gollinska boken framlägger flera lustiga drag.
Vi utvälja blott ett:
Han var icke stolt öfver sitt utseende.
Han fick under sin uppväxt Köra många hånande anmärkningar derom; äfven sedermera, då han med tilltagande andlig mognad äfven i kroppsligt afseende rörde sig med större frihet, gjorde han sig dock inga illusioner i denna sak.
Emellertid hade han en vacker hårväxt, och det kände han till; han tyckte om att hafva håret i ordning och lät sig ofta “ krölle ".
Utan att vara grann, var han mycket noga med sin toalett.
Men hvad man ofta fäste sig vid var, att han icke kunde gå förbi en spegel, utan att betrakta sig deri.
Gollin, som känt honom mycket noga, är öfvertygad att han icke gjorde detta i förväntan att fmna någonting vackert, utan såsom ett försök att genom grimaser frambringa någonting genialiskt i uttrycket.
Med älskvärd öppenhet tillstod han sjelf, att han bemödade sig om att se genialisk ut; derför kunde hans vänner vid hvarje ny fotografi af honom se, att han wsat et genialt ansigt op “.
Man har alltid haft mycket att göra med Andersens barnslighet, men — säger Gollin — detta berodde på en fullständig missuppfattning af hans väsen, och han skrattade sjelf deråt, men den var mycket allmän.
Det gick till och med så långt, att en festkomité, åt hvilken han skrifvit en sång, tackade honom för hans “ barnsliga tillmötesgående ".
Troligen är det hans tidigare sentimentalitet, som blifvit förvexlad med barnslighet, och missförståndet har blifvit bestyrkt genom hans stora förmåga att sätta sig in i barnets tankegång och tala i dess språk.
Det är till och med tvifvel underkastadt, om han var én egentlig barnavän.Gollin kan väl påminna sig, att medan hans barn voro små, sysselsatte sig Andersen mycket med dem och roade sig åt deras anmärkningar (hvilka han sedan också, efter som det föll sig, använde); men den kärlek till barn i allmänhet, hvilken yttrar sig hos den utpräglade barnavännen, som vid hvarje tillfälle tager ett barn på armen och smeker det, fans icke hos Andersen.
Att han sjelf icke gjorde anspråk på att anses som en barnavän, visar sig deraf, att då han kort före sin död * gick att betrakta de utstälda skisserna till hans monument, yttrade han sig häftigt och hårdt om dem, på ' hvilka barn voro anbragta.
Inför Gud betraktade sig Andersen som ett barn, men i förhållande till denna verlden var han humorist.
Hans humor visade sig äfven deruti, att han ofta skämtade öfver sina egna svagheter.
Det var alltså icke utan en stark anstrykning af sjelfironi, han sade till Gollin under sin sista sjukdom: “ Jeg gad egenlig nok kige ned og see, hvordan det gaaer til ved min begravelse.
Ofta skref Andersen i den Gollinska familjen tillfällig-hetsvisor, men när han i dylika alster ville slå in i den muntra stilen, gick det på tok.
I det muntliga samtalet deremot var han oändligt roande; han kunde då med sin qvick-het förgylla de obetydligaste drag, utan att bekymra sig dm korrektheten.
Nästan hvarenda dag hade han en löjlig be-rättelse om ett eller annat som skulle hafva händt honom, och man kan icke förvåna sig öfver att kommendör Wulff en gång efter en sådan berättelse tog sig i peruken och utropade: “ det er lögn, det er Djævlen gale mig lögn, sådan noget passerer jo aldrig os andre “ — en scen som Andersen sedan con amore utförde.
Dessutom hade han ett stort förråd af skolhistorier och anekdoter sådana som den, då han i Tyskland gick in på ett apotek och begärde “ Ameri-kanisches Oel “.
Ingen förstod honom, men dä han sökte göra sig begriplig genom åtbörder, utbrast personalen: “ Ah, Ricin-Oei. “ Öfver hufvud saknade Andersen anlag för språk.
Han kände ofta denna saknad och var sjélf den förste * att göra sig lustig deröfver.
Så t. ex. berättade han, att på en ångbåt i Dardanellerna påträffade han en perser, och till denne sade han Bereschit bara, b varti 11 persern svarade Yes.
Detta var dock blott ett skämt; deremot var det icke skämt, när han skulle röra sig bland tyskar, fransmän och engelsmän utan att kunna deras språk.
Han kom tidigt till Tyskland.
Här var det icke fråga om en konversation sådan som^den med persern; här kom han in i familjelifvet, och här hette det: “ Hier hilft kein Maulspitsen, hier muss gepfiffen werden. “ Att han aldrig var i stånd att lära sig det tyska språket så, att han kunde skrifva det, gjorde honom emellertid ondt; under hans vidsträckta brefvexling med tyskar var det ju också snöpligt att begagna andras hjelp.
I samspråk kunde han dock alldeles ogeneradt uttrycka sig, men så ogrammatikaliskt som möjligt.
Blott ett exempel: då han från en tysk vän fick ett bref som började med Verehrter Hr.
Professor — sade han: “ Han måste ju vara ond på mig, annars skref han alltid: “ Theures liebe Freundu.
Det franska språket var naturligtvis ännu mera främmande för honom.
Hans utmärkta minne hjelpte honom att taga vara på en mängd glosor, men han kunde icke sammanfoga dem till en sats; han redde sig genom att bruka alla verb i infinitiv, och de flesta substantiv voro för honom feminina.
Då en glosa fattades honom, tog han sin tillflykt till omskrifningar eller pantomimer.
Med engelskan gick det knappast bättre; åtminstone har han sjelf berättat att Dickens sade till honom: “ Tala hellre danska, det förstår jag bättre.
“ Äfven skall i England följande besatta tilldragelse hafva passerat med honom.
Man rådde honom i London att uppteckna namnet på den gata, ' der han bodde, för att — i fall han gick vilse — kunna visa en poliskonstapel detta.
Han följde rådet, stannade vid gathörnet och uppskref de orden: “ Stick no bilis “ (förbud mot att uppslå plakater).
Han gick derpå vilse, men visade då för en konstapel hvad han uppskrifvit.
Följden blef, att han fördes till ett poliskontor och icke frigafs förr än den danske konsuln infunnit sig och förklarat att han icke var galen.
Saknade Andersen språktalang, så hade han dock åtskilliga andra beträffande honom mindre bekanta och tem-ligen oförmodade talanger, bland hvilka vi göra början med den tidigast utvecklade, som var den att kunna sy.
Förmodligen var det detta naturanlag, som hos hans moder väckte de sedermera felslagna förhoppningarna att han kunde blifva skräddare.
Men det lustiga är, att hans kärlek till denna sysselsättning fortfor alltjemnt.
Han gjorde aldrig en resa utan att vara försedd med nål och tråd; han sydde sjelf knappar i sina byxor och stoppade sjelf sina strumpor.
Ordet “ stoppa " är likväl icke alldeles korrekt, ty han sönderklippte en strumpa och lagade dermed de andra.
Och framtager man hans större manuskripter, så finner man i många, att ändringar, uteslutningar och tillägg äro företagna derigenom att han har sytt ett blad ofvanpå det andra, rundt omkring på alla sidor, täckande det gamla med det nya.
Vidare hade han talang för teckning och för klippning m. fl.
dylika små sällskapstalanger.
Den talang, som verlden minst känner till, men som skaffade honom det största reela utbytet, var emellertid den, att han var praktisk.
Denna förmåga, som utvecklades genom ett ytterst noggrant räkenskapsförande på hans första resor, då förhållandena tvungo honom till den allra största sparsamhet, kom honom tillgodo äfven under hans senare resor och för öfrigt under hela hans lif.
Innan han anträdde en resa, hade han först uppgjort en bestämd plan, hvilka platser han skulle besöka och hur länge han skulle uppehålla sig på hvarje ställe; utgifterna voro beräknade in i de minsta detaljer, och beräkningen visade sig i en märkvärdig grad “ stämma " .Bland Andersens idéela talanger är hans förmåga som uppläsare af sina egna alster temligen allmänt bekant.
Dock torde det vara en nyhet i karakteristiken, att han redan som helt ung alltid gicL med ett manuskript i fick ' an och alltid var färdig att uppläsa det samma.
Det märkvärdigaste är, att han visste huruledes dessa uppläsningar voro för åtskilliga af hans bekanta en plåga, men att han dock icke kunde förmå sig att upphöra dermed.
Han försökte sig till och med för en af sina allvarsamma lärare, L.
Muller, som då efter någon tids erfarenhet företog sig att berätta en historia, lydande ungefär på följande sätt: “ Det var en gång en rysk adelsman, som sysselsatte sig med att skrifva vers och berättelser, hvilka han uppläste för sina vänner och bekanta, och omsider blef han till en sådan leda för dem, att de skydde hans sällskap.
En dag, då han just hade någonting färdigt, satt han ensam; modstulen utbrast han: “ Jag skulle i detta ögonblick vara glad öfver hvilken åhörare som helst, om det äfven vore sjelfva fan “.
Denne infann sig ögonblickligen och ett kontrakt upprättades, enligt hvilket fan lorpligtade sig — på vanligt vil-kor — att vara hans ständige åhörare.
Uppläsningen börjar, den onde våndas ömkligen och vill taga till flykten — men innan historien var till ända höll sig A. för öronen och skrek: “ Åh, sluta, sluta!
Jag vet ju mycket väl att det är jag. “ — — Vid ungefär samma tid fick han från Notarius publicus G.
H. Olsen följande egendomliga uppmuntran till sina poetiska sysselsättningar: “ Det glæder mig på den ene side, at de anvender deres tid paa vigtigere gjenstande end poesien, men det synes ogsaa passende nu og da, skjöndt sjelden, at poetisere for ei at komme udaf övelse. “
Som vi redan antydt, innehåller det arbete, hvilket gif-vit anledning till denna uppsats, en nästan oöfverskådlig rad af bidrag till kännedomen om H.
G. Andersens besyn-nerliga personlighet.
Hufvudintrycket af den nya belysningen är emellertid kanske detta, att.
då verlden betraktar Andersen som en Lykke-Peer, så är detta långt ifrån sanningen.
Det gick för honom, så väl på ålderdomen som i ungdomen, knappast en dag, då han icke hade någon plåga;
* fans det icke någon verklig, så skapade hans fantasi en sådan.
Och äfven under de tider, då all jordisk ära syntes strömma öfver honom, kunde hans oroliga ande icke finna hvila i en oblandad glädje; hans melankoliska lynne frammanade ett mörkt minne vid sidan af det ljusa, liksom för att håna detta.
På detta sätt kunde han pina sig sjelf, och det underligaste är att han visste mycket väl huru härmed förhöll sig, men likväl kunde han icke upphöra dermed.
Men var han ingen Lykke-Peer i lifvet, så var han det ännu mindre i döden; han gick icke hädan, som denne, i ett segerrus, men hans sista dagar gåfvo honom i stället lugn att med fattning gå döden till mötes.
Från Ryssland.
Nihilisternas edsförbund.
(Öfversättning åt Dagens Krönika från ryskt manuskript)
En i utlandet bosatt svensk har af en polsk revolutionär erhållit följande nihilistiska stadgar och har åt oss öfversatt dem från ' originalspråket.
Detta i hög grad märkliga dokument talar i eldskrift, tydligare än de längsta afhandlingar skulle kunna utveckla saken, om de upplösningselement som jäsa inom den ryska samhällskroppen.
I. Revolutionären i förhållande till sig sjelf.
Han har hvarken några egoistiska intressen eller personliga angelägenheter, hvarken känsla eller forpligtelser, ingen egendom, nej icke ens något namn, ty allt i honom är absor-beradt genom ett.
enda intresse, en tanke, en lidelse — revolutionen.
Revolutionären har ända ut i sitt väsendes yttersta fibrer sönderslitit hvarje band med de borgerliga institutionerna och den bildade verlden, med alla lagar och bruk, hvilka antagits såsom allmängiltiga inom den bestående samhällsordningen.
Han är en oförsonlig fiende till desamma, och hans lifsuppgift består endast deri att skoningslöst förstöra dem.
Revolutionären föraktar hvarje lärosystem och har frigjort sig från hvarje vetenskap, öfverlemnande ' dylika åt kommande generationer.
Han känner blott ett studium, studiet beträffande förstörelse.
Derför och blott derför studerar han mekanik, fysik, kemi, medicin och endast för detta ändamål studerar han dag och natt den lefvande läran om menniskan, karaktererna, förhållandena och alla vilkoren för det nuvarande sociala tillståndet, dervid orubbligen behållande det ena målet för ögonen: den snarast möjliga sprängningen af denna afskyvärda sakernas ordning.
Moraliskt är för honom det som befordrar revolutionens triumf, omoraliskt och brotsligt hvad som förhindrar den.
I egenskap af dömd känner revolutionären ingen hänsyn för staten, ingen hänsyn för hela dess ståndsmessigt indelade samhälle, och följaktligen har han heller icke att från dess sida påräkna någon skonsamhet, i det att mellan honom och staten en ständig förbittrad kamp på lif och död pågår.
Hvarje medlem af vårt förbund skall derför öfva sig att fördraga plågor och tortyr.
Sträng emot sig sjelf, måste revolutionären äfven vara, sträng emot andra och undertrycka alla förvekligande känslor af blodsfrändskap, vänskap, kärlek, tacksamhet och till och med ära genom den kalla lidelsen för revolutionens sak.
För honom gifves det blott en njutning, en glädje, en lön och en tillfredsställelse: revolutionens framgång, och blott en tanke och ett mål, den skoningslösaste förstörelse,böra föresväfva honom dag och natt och besjäla honom.
Kallblodigt och orubbligt fullföljande detta mål, eger han äfven att städse vara beredd till undergång och att med sina händer nedrifva allt, som står i vägen for uppnåendet af detta mål.
Revolutionären i sin rätta uppfattning utesluter hvarje romantik, hvarje sentimentalitet, hvarje hänförelse.
Till och med personligt hat och hämnd är honom obekant.
Den revolutionära lidelsen skall hos honom hvarje ögonblick vara parad med kall beräkning, och alltid och öfverallt skall han blott följa det, som dikteras af det gemensamma revo-lutionsintresset och icke hvad hans personliga böjelse inger honom.
Revolutionären i förhållande till medrevolutionärerna.
Vän och välkommen kan för en revolutionär blott den vara, som i likhet med honom sjelf genom någon art af revolutionär handling visat sig såsom en sådan.
Vidden af vänskapen, tillgifvenheten och andra forpligtelser gent emot hans kamrater bestämmes endast och allenast efter graden af hans förmåga att vara nyttig den allt söndersplittrande praktiska revolutionens sak.
Rörande solidariteten är icke mycket att säga.
I densamma ligger just hela vår revolutionsapparats makt.
De sammansvurna stå på lika ståndpunkt i uppfattningen och lidelsen för revolutionen och ega derför att gemensamt rådgöra i alla vigtiga angelägenheter och att besluta så enhälligt som möjligt.
Beträffande utförandet af en på detta sätt beslutad plan skall hvarje medlem så mycket som möjligt räkna på sig sjelf.
Vid utförandet af en kedja förstö-.
relseverk handle hvar och en för sig och tage blott då ioch för rådslag och till hjelp tillflygt till en medsvuren, om detta visar sig vara för framgången oundvikligt.
Hvarje medlem skall ha under sin ledning flera revolutionärer af andra och tredje klassen (Rozrjad), d. v. s. sådane som ännu icke blifvit fullständigt invigde.
Han skall betrakta desamnia såsom en del af det hononi till förvaltning anförtrodda revolutionskapitalet och utgifva detta kapital med möjligaste sparsam het, städse sträfvande att af detsamma draga den största nytta.
Sig sjelf har han att anse såsom ett till revolutionens fullständiga triumf bestämdt stamkapital, hvaröfver han allena och utan samtliga invigde medlemmars medgifvande icke är berättigad att förfoga.