Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna rigtning var dessutom i mången hänsyn oberoende af den, som i tidens vitterhet föranledde de svagare företeelser, på hvilka den nyssnämnda polemikens ögon uteslutande fästades; man påminne sig t. ex.
Sergel!
Och nu, efter de tre årtionden som förflutit sedan denna uppsats första gången offentliggjordes, äro vi ej nödsakade tillstå, att Gustaf III:s tidehvarf, betraktadt såsom ett tidehvarf för konst, ännu är i Sveriges häfder det enda?
– Det är således ingalunda troligt, åtminstone hvad fäderneslandet beträffar, att Ehrensvärd, om han lefvat nu, skulle kännt sig mera belåten med skönhetskänslans, smakens, konstodlingens, öfverhufvud den högre culturens allmänna beskaffenhet; ingalunda troligt, att han, om det lemnats i hans makt att jemnföra sin tidsålder med vår och välja den med sitt lynne mest enliga, hade gifvit företrädet åt den sednare, eller tyckt sig i nutiden finna mera gensvar och trefnad.
Han, denne store hatare af allt fuskeri, äfvensom af all egoism och materialism; han, som redan i sina dagar fann skäl öfverklaga, att ”alla vilja nu lagstifta”, och att ”penningen, som uppfört njutningslystnaden i moralens högsäte, samt handeln, som begär till sin trefnad alla statsfel och oseder, göra återgången till dygd och måtta omöjlig”: huru skulle han betett sig vid öfverblicken af de dagar, som äro?
Antingen utbrustit i nya epigrammatiska philippiker, dubbelt hvassare än de hvassaste af sina fordna; eller ock – hvilket är sannolikast – af harm inneslutit sig i obrytelig tystnad.
Sägom det alltså frimodigt: sådan, som han var, må han skattas lycklig, att hafva lefvat i en tids-omgifning, mot hvilken hvarje nästföljande skulle synts honom odräglig.
Högaktad och rådfrågad af en Konung, som visst ej var hans jemnlike i ästhetiskt snille, men dock enthusiast för Skönheten, för Konstens Ära (liksom för all annan), och tillbedjare af allt hvad snillrikt var; ägande till vänner Sergel, den sjelf antikt sinnade Adlerbeth, Masrelier, Desprez; hjertligt beundrad af Thorild, och hjertligt värderande denne tillbaka: hvad hade han, med sin frånvaro af all fåfänga, all liten ärelystnad, med sitt system af odi profanum vulgus, kunnat på ett slikt tids-utbyte vinna?
– Tegnér har, på sitt vanliga fyndiga sätt, ej mindre sannt än glänsande, sagt om ”det skimmer som låg öfver Gustafs dagar” (och hvarvid han erkänner åtskilliga beståndsdelars mindre äkthet), att ”det var dock sol deri”.
Det är just solen, – ingenting vidare, – som alltsedan felats oss.
Dåvarande sol var en vårsol; men äfven en höstsol vore bättre, än allsingen.
I stället har trädt en grå nattdimma, der ej ens något stjernskimmer hugnar de ensliga vandrarne åt Konstens land; åtminstone intet annat, än det, som (visserligen ymnigare, än någonsin) tindrar från deras – råckar.
Nekas må emellertid icke, att en följd af åratal varit, då Ehrensvärds höga betydelse för Sveriges litteratur och nationalbildning var mestadels obekant; och har i nuvarande tid, såsom det synes, en fullständigare rättvisa verkligen börjat honom vederfaras, så är detta tvifvelsutan ett bland tecknen, att det ästhetiska begreppet har en smula framryckt i allmännare utveckling.
Den form, hvari han sjelf skriftligen meddelat sin lära, har mera utseendet af infallsvis framkastade fragmenter och antydningar, än af något i system genomtänkt och genomfördt sammanhang.
Ett sådant finnes der likväl; men det var länge – och är tilläfventyrs ännu – för flertalet af läsare fördoldt eller förklädt, genom det alltid sinnrika, men alltid afbrutna, alltid ytterst lakoniska och esomoftast paradoxa skrifsättet.
Detta, tillika med bokens långvariga okändhet, gaf anledningen till det med oväntad uppmärksamhet belönta ynglings-försök, hvars afsigt var, att, genom en sammanbunden och lättare öfverskådlig framställning, bereda en möjlighet för mera utbredd och fruktbärande kännedom.
Dervid var billigtvis meningen, att så litet, som ske kunde, afvika från urskrifternas ordalag, eller att så mycket, som görligt, bibehålla det egendomliga i uttryckens tankdigerhet, träffande uddighet och fina förskuggningar; samt alltså icke heller våga någon tillsats, hvars behörighet ej kan bevisas af ställen i dessa skrifter, eller framförallt af deras i sin lefvande helhet uppfattade anda.
Ur samma synpunkt har den förnyade bearbetningen utgått.
Föga vanlig var alltid förmågan, att i någonting, som bär utseendet af det minsta och mest sparsamma, genast skönja närvaron af det största och mest rikhaltiga.
I en tid, som så gerna slösar och braskar med ord, har denna förmåga näppligen hunnit redan blifva så allmän, att icke ännu mången läsare torde med nöje mottaga en anvisning, huru han bör rätt förstå och njuta detta i stenstil, ja ofta blott i hieroglypher sig meddelande snille.
Källor, som vid nyssnämnda försök voro oss obekanta eller otillgängliga, hafva sedan blifvit upplåtna.
Sjelfva Promemorian till Konung Gustaf III var då ännu icke kommen till vår kunskap!
– I det värdiga Minne, som Svenska Akademien egnat åt Sveriges djupsinnigaste och naivaste tänkare öfver de Fria Konsterna32, har man ock, bland annat, erhållit en öfverblick af de genialiska sinnebilder, i hvilka han användt sitt mästarskap i teckning att framställa sin åsigt af fäderneslandets
häfder.
Men särdeles ovärderliga äro de med flerahanda utdrag ur hans bref och öfriga handskrifter försedda underrättelser, som innehållas i Beskows nyss utkomna förträffliga afhandling33; en af de i Sveriges nuvarande litteratur högst sällsynta företeelser, der man ser ett ämne behandladt med insigt och kärlek, eller en författare, som förgätit sig sjelf, för att med tacksamhet och grundlighet göra en annan författare rättvisa.
De Fria Konsters Philosophi.
En artist behöfver mycket.
Icke nog
ha vett, icke nog ha eld; han skall,
som en ungdom känner kärlek, kän-
na det Ädla.
De glada behofven.
Det Högsta Sköna.
Första grunden till allt Skönt är densamma, som första grunden till allt Sannt: Enheten.
Verlden, i och för sig sjelf, är endast Ett.
Väl består hon, i en summa af fullkomliga och ofullkomliga tal, hvilken, utan vidare början och slut, innebäres i detta ursprungliga Ena; men hon bevarar sin enhets-egenskap genom deras sammanbindning och sammanslutning till ett symmetriskt Helt.
– Också älska vi blott sådant, som är i enhet med oss.
Och hvad annat, än Enheten, eller ett klarskådligt uttryck deraf, är det i skön konst egentligen vackra ?
Vore denna Enhet en inom sig stillastående, så vore hon intet annat, än Död.
Men i henne är en med henne sjelf lika evärdlig Tvåfald, som ståndigt försätter henne i ändring, vexling, utveckling.
Vi kalla den Frid och Oro, eller Hvila och Rörelse.
Det är förmedelst denna tvåfald, som hon visar sig vara idel Lif, och utgår i otaliga lifs-verkningar.
Så är Materien, så är Naturen, så är Sede-verlden (såsom en högre Natur) blifven; hvardera för sig, äfvensom tillsammans, en hopfattning af lefvande partiklar, som alla äro smärre enheter.
I dessa uppenbarar sig den stora, redan genom deras egen tillvaro; men allramest genom deras öfverensstämmelse med hvarandra till en enda gemensam helhet.
Resultatet och fortsättningen af de fullkomligaste lifsverkningarna är Menniskan.
Hos henne måste derföre yppa sig företrädesvis, hvad som utgör lefvande väsendens högsta lycka och förträfflighet: en tillvarelse, som befinner sig i harmoni med det Hela – med Naturen i största mening – och derigenom tillika med sig sjelf.
Hon är den förnämsta delen af Naturen: derföre har hon den allmänna förebilden för sitt Vara och Göra just i Naturens egenskap, att, såsom ett sannt Helt, i alla sina delar harmoniskt lefva och samlefva.
Naturen åter hörsammar deruti den ursprungliga Enhetens allbestämningskraft, som i vighet och skönhet afmåttar Hvilans och Rörelsens vexlingar, samt dermed äfven alla derifrån utgående verkningar, till en ständigt fortsatt harmonisk lifsskapelse.
Såsom denna kraft, är Enheten Gud.
Närmare sedt, kan således idealet för mensklig verksamhet ej vara något ringare, än Gud; hvilket, såsom vi snart skola finna, är en grundsanning för menniskan jemväl såsom konstnär.
Inga verkningar kunna uppkomma, utan att en verkande kraft försättes i rörlighet.
Frågas nu: hvilken är den makt, som rycker Menniskan ur hvila till rörelse?
– Vi svara: förmågan af behof.
Man torde förundra sig, om vi säga, att Behofvet är den första öfverdjurliga rörelsekraft, som sätter Menniskan i verksamhet: ty behof finnas ju äfven hos Djuret?
Ja, men icke behofvens förmåga; nämligen i egenskap af djurets egen.
Hvad som i djuret behöfver, är i sjelfva verket det slägte, hvartill djuret hör, och hvari den allmänna Materien, här ännu blott physiskt lifvad, har antagit en viss skepnad, som hon af ren naturnödvändighet sträfvar att nära och vidmakthålla.
Deraf kommer, att djurens behof aldrig kunna utveckla sig till reflexion, eller aldrig höja sig ur instinktens mörker.
Menniskan kan tvifvelsutan sägas dela vissa behof med djuren: men i allmänhet är den stora grundskillnaden, att hon äger de behof, af hvilka djuren ägas.
Derföre visar sig snart, att hos henne innebära dessa behof äfven andra och högre, som tillhöra Mennisko-varelsen ensam.
Redan de med djurlifvet gemensamma behofvens fyllnad söker Menniskan på det vis, att hon hänför dem till sig såsom ett Jag, med en (mer eller mindre) sjelfmedveten bestämning af sitt förhållande till det ändamål, som åsyftas.
Den i denna bestämning liggande nödvändigheten, att uträkna och utfinna medlen, måste småningom föranleda eller framträda i en mångfald af yttringar, som motsvarar mångfalden af de för mensklig åsyftning möjliga ändamålen.
Häri alltså det lyckliga tvång, som drifver till vettighet, uppfinningar, odling af förmögenheter: kort sagdt, till allt, hvad vi nu kalla Cultur.
Culturens framskridande från de första begynnelserna beror derpå, att en tvåfaldighet af menskliga själsverktyg kommer till utveckling.
Det ena slaget må kallas de angelägnaste organerna, emedan det är inrättadt för menniskans jordiska angelägenheter, och emedan all annan odling är möjlig blott så till vida, som dessa organers uppodling förutgått.
Det andra slaget deremot består af de organer, hvilka må heta de finare, emedan genom dem tillvägabringas den förfining eller förädling, som åtföljer vaknandet och fyllandet af menniskans högre behof.
De förra äro våra fem sinnen, och kroppens uthärdighet; de sednare, i sin samverkan, utgöra Inbildningskraften, Eftertankan, Forskningsdriften.
Först igenom dessa sistnämnda kan en cultur i egentlig bemärkelse uppkomma.
De folkslag, som ännu behöfva blott de angelägnare organernas uppodling, äro derföre vilda; de åter, för hvilka odlingen af de finare blifvit ett lika trängande behof, civiliserade.
Men endast i lagoma (tempererade) klimater, såsom Greklands och Italiens, är civilisationen en frivillig följd af jordens och mensklighettens lynne.
I allmänhet gäller den sats, att de i physisk mening bästa luftstrecken icke äro de bästa i ethisk; eller att hårdare klimater äro för civilisation mera gynnsamma.
Ty med de förra plägar följa, att menniskorna der behöfva blott sig sjelfva; hvaremot i de sednare alla behöfva hvarandra.
Ett hårdt klimat ger många behof; derföre måste der allting påtänkas, och allas krafter samfäldt till inbördes bistånd påkallas.
Ur denna källa upprinna vetenskaper och sällskapsdygder.
Orätt skulle dock häraf slutledas: ju sämre klimat, ju mer civiliserade folkslag.
Första villkoret för civilisation är ett viss beqvämlighet, ett visst mellanstånd af nöd och lycka.
Det gifves en nöd i klimatet, som förtager eller förqväfver all drift och mångtanka; det gifves en lycka i klimatet, som gör dem umbärliga: båda två lägga således lika stora hinder i vägen för uppodling.
Man finner derföre, att de mest civiliserade folkslagen hafva lefvat i sådana klimater, som hvarken stämplas af nödens eller af lyckans öfvermått.
I de andra dukar menniskan under, antingen för träl-lefnaden, eller för väl-lefnaden.
Grönländarn måste använda all sin kraft till att skydda sig mot den utifrån öfverallt påträngande förstörelsen, och hans enda sällhet, efter en med otroliga mödor anskaffad rå föda, består i att kunna förlänga mellanskofven af en djurisk hvila:
Negern åter arbetar föga eller intet, emedan Naturen gifver honom allting till skänks; hettan föranleder hos honom samma benägenhet till dvala, som arbetet hos Grönländarn, och han förblifver ett ouppfostradt barn hela sitt lif igenom.
Bägge hafva fått Naturens ytterligheter: och ingendera har, mellan de allraförsta behofvens fyllnad, någon mera tid öfrig, än den han tillbringar att hvila sig på.
Också är hos bägge lika ögonskenligt, att menniskor i sådana förhållanden kunna för det mesta vara utan hvarandra.
I den förkylande zonen är hvar och en tillräckligt sysselsatt med att hjelpa sig sjelf, i den brännande åter känner man förmycket att man kan hjelpa sig sjelf: samhälligheten stannar bäggestädes vid ytterst lösa förbindelser.
Skall hvilan ej blifva dåsighet och beqvämligheten sömn, så fordras klimater, der något arbete ger mycken vinst, och någon möda mycken styrka i behåll.
I dem hvilar man sig mindre; och i dem äger man råd, att upptäcka glada behof i naturen.
Äro icke alla behof, som kunna fyllas och bli fyllda, glada behof?
I allmännelig mening, tvifvelsutan; men icke i egentlig.
Sannt är, att Naturlifvet i sitt hela är en vexelverkan af behof och njutning, hvilken sista består i behofvens fyllnad.
Allt behof är i sig sjelft, såsom sådant, en nöd; allt behof, som är fylldt, är, såsom sådant, en lycka: och lifslyckan öfverhufvud grundar sig derpå, att man å ena sidan erhåller fylldt hvad man behöfver, under det man å andra sidan ej behöfver annat, än hvad som kan fyllas.
Men behof gifvas, hvilka äro i den art nödvändiga, att de måste räknas bland mödor; och i deras fyllande är mera en stark, ja öfverväldigande kroppslig lifskänsla, än den frigjorda själsliflighet, som innehåller eller alstrar glädje.
Med de behof deremot, som vi här äga i sigte, förhåller det sig tvärtom: och derföre äro dessa, i sin åtskillnad från de nyssnämnda eller rent nödvändiga behofven, de rent glada.
Hvilket likväl bör så förstås, att äfven dessa glada behof äro nödvändiga, – i en högre betydelse; de skulle eljest ej finnas till i Naturen: ty nödvändigt är allt, hvad der finnes.
I viss mening nödvändiga äro de för somliga folkslag, af den orsak, att der, hvarest en lindrig möda ger en lindrig hvila, skulle i denna hvila inträffa ledsnad, om icke just i sjelfva hvilan upptänktes och gjordes arbeten, som äro enkom afpassade för henne.
I högsta mening nödvändiga äro de af den orsak, att på dem grundar sig alla sedliga vetenskapers och konsters tillvarelse.
Ty deraf, att menniskans sinnesverktyg skilja sig i angelägnare och finare, äfvensom af den motsvarande skillnad, hvarigenom hennes behof dela sig i nödvändiga och glada, uppkommer äfven en Culturens och Litteraturens tvådelning i allvarsamma och vittra kunskaps-arter.
De allvarsamma äro de physiska och praktiska; de vittra äro de ethiska, de humana, de enkom menskliga (eller som angå menniskan omedelbart såsom menniska).
Inom vitterheten måste alltså äfven philosophi, moral och skön konst inbegripas.
De allvarsamma vetenskaperna uppdaga Naturens dolda verk.
De vittra vetenskaperna utvisa lifslagarnes och lifsverkningarnas betydelser: sammanhanget mellan physiken och moralen, mellan känslan och tankan, mellan våld och frihet, mellan mörker och upplysning, mellan fördomar och sanning.
Den ena klassen är för menniskans physiska understöd; den andra är för hennes sedebehof: båda äro förbundna i samma harmoni, som skapat vår verld i sammanhang.
– Föröfrigt bör väl numera begripas, att de vittra vetenskaperna också äro allvarsamma; i den mening, hvari de fina organerna också äro angelägna, samt de glada behofven också nödvändiga.
Härvid en anmärkning af vigt.
Med uppbrukandet af de skickligheter, som förmedelst de finare organerna utveckla sig ur de glada behofven, följer en underlägsenhet i utbildandet af de skickligheter, som närmast sammanhänga med de nödvändiga.
Att så är, visar hvarje jemnförelse mellan vilda och civiliserade folk; äfvensom, inom dessa sednare, mellan de mer eller mindre odlade samfundsklasserna.
Detta kan ej hjelpas, och kommer deraf, att menniskans lif och physik ha en gräns.
Kunde man bevara det ena slaget af skickligheter, under det man förvärfvar det andra, så skulle menniskorna stiga till gudar: men det enas förkofran gör det andras förlust.
Menniskan har af Naturen undfått en viss och lika summa; deraf skulle tyckas, att alla menniskor äro jemnlika: men summan är icke delad på ett lika sätt.
Detta är grunden till all olikhet mellan menniskor.
– Ännu ett.
Det är på summans ursprungliga delning, som klimaterna utöfva sin hufvudsakliga inflytelse.
Den brist i harmonisk lifsordning, som härigenom inträdt hos i sämre klimater boende nationer, kan fyllas endast genom en öfverenskommen ordning, utgående från menniskorna sjelfva.
Det är denna, som lagstiftning och seder böra åsyfta.
Taga vi nu de glada behofven i närmare skärskådning: så blifva vi varse, att de, i allmänhet, äro behof af ett ordnadt för ögat, ett klart för eftertankan, ett behagligt för känslan: således behof af någonting, som åt våra sinnen – yttre och inre tillsammans – gifver ett fullkomligt intryck af fullkomlig väldaning.
I sitt allrainnersta tagna, äro de alltså behof af Skönt: ty med det namnet beteckna vi det Fullkomliga, när det i en varelse, eller öfverhufvud ett föremål, visar sig såsom ett sinnligen uppfattligt, hvilket der förenar den fullständigaste harmoni af innehåll för vår känsla och innehåll för vårt begrepp.
Naturen, ursprungligen och i sitt hela, är sjelf en sådan harmoni: men vi förmå blott öfversinnligt – eller endast genom tankan – tillegna oss detta hela.
I sinnligheten, eller för vår närmaste förnimmelse, förekommer det såsom ett deladt; och af dess delar synas då många snarare föreställa ett chaos, än en verldslag.
Blott när ögat får se något Skönt, råkar det just en bild af det harmoniska Natur-hela: det råkar nämligen då en ordning, en lefvande lag, som sätter saken för vårt sinne i ett outsägligt begrepp, der man på samma gång känner allt och begriper allt; i en själens handling, som är hvarken känsla såsom känsla eller begrepp såsom begrepp, men en osöndrad och oupplöslig enhet af bägge.
Det är klart, att häri ligger den renaste lycksalighet; eller, om hvarje fylldt behof är en lycka, att ingen lycka kan tänkas ljufvare, än de glada behofvens fyllnad.
Vi upprepa fördenskull ännu engång: dessa behof äro ingalunda mindre nödvändiga, än de mödosamma, som slafva under villkoren för animaliskt, ekonomiskt, statistiskt bestånd; men de äro nödvändiga blott för de menniskor, som i odling stigit nog, att antingen hafva uppnått, eller vara på väg att uppnå, civilisationens finaste spetsar.
Menniskan har således ett väsendtligt behof af det Sköna; och detta sälla behof yttrar sig öfverallt, der hon njuter ett erforderligen sundt och beqvämt tillstånd.
Men detta behof har en ännu djupare betydelse: ty, såsom ett behof i allmänhet af Skönt, är det äfven – och innerst – ett behof af det Högsta Sköna.
Och hvar finnes den Högsta Skönheten?
Blott i det Högsta Väsendet; emedan den icke annorstädes kan finnas.
På frågan om det Skönas egentliga Urbild, är alltså vårt svar: Gud.
Naturen har sin mönster-skönhet endast igenom Honom; såsom hans allmänna reflex eller återglans.
Gud är icke synlig såsom Person.
Vore han, eller gjorde han sig, på detta sätt synlig: då skulle hans skönhet så öfverträffa vårt begrepp och gripa våra känslor, att organerna vid hans åsyn försattes i en rörelse, som förstörde menniskovarelsen.
Detta kan slutas deraf, att, när man i allmänhet erfar något Stort och Förträffligt, blir man betagen.
Men emedan Naturen är det stora hela af Guds väsendes lifsverkningar; och emedan Menniskan är icke blott en del af detta gemensamma lif, utan tillika sjelf äger en hufvud-andel deraf: så är oss derigenom en möjlighet gifven, att skildra Gud; hvilket ock nästan alla uppodlade folkslag hafva gjort.
Att skildra honom, är att framställa honom för vår åskådning i någon skapnad, som genom sin fullkomlighet förmår vara hans sinnliga liknelse.
Naturen, lemnad sig sjelf eller af inga tillfälliga små lagar hämmad, är alltid skön: af Naturens former åter (så långt vi känna dem) är den vackraste, och den mest färdiggjorda, Menniskoskapnaden i sin friskhet.
Vi säga ”i sin friskhet”; ty med det ordet bör, i rent språk, menas natur-organisationens fullkomlighet.
Är med denna friskhet också förenad samma fullkomlighets möjligast fullkomliga uttryck, så dömma vi med skäl, att en sådan skapnad är skön; hvarmed då äfven är sagdt, att den yttre välskapnaden der betecknar närvaron af en inre, eller en lika väldanad och på ädla verkningar igenkännlig själ.
Det är således blott af menniskoformen, – nämligen den friska och äkta, – som den skapnad bör tagas, hvilken vi åt Gud gifva; och han är, af samma orsak, genom den verkligen skildrad.
En så beskaffad skildring kan icke vara honom oanständig; icke heller i något annat afseende otillåtlig.
Hafva vi tillstånd att ge honom ett namn på våra menniskospråk, så bör det ej vara oss nekadt, att ge honom en skapnad för vårt öga.
Ja, detta skildrande medför till och med en stor nytta: ty man bör på alla sätt uppväcka menniskornas tankar att rigta sig på honom; och ögat (det inre liksom det yttre) fattar hastigare, fattar mer på engång, än örat, som hör blott ordas om hans majestät.
Otillåtligt är blott, att framställa Gud i ofullkomligare gestalter; t. ex. (såsom vissa folkslag gjort) i djurskapnader: ty derigenom fråntages honom den väsendtliga egenskapen, att vara skön; och den första känsla för Gud, som bör uppväckas hos menniskan, är behaget.
Men denna känsla af behag är tillika en djup känsla af vördnad: ju mindre fullkomlig mängden af menniskor är, desto mera vördnadsbjudande inverka de menniskogestalter, som bära fullkomlighetens stämpel; och desto mera omedelbart synes denna vara en Gudomlighetens liknelse.
En hemlig känsla för fullkomlighet ligger i hvar menniska: hon har en aning derom, att den fullkomligaste form uttrycker inneboendet af det fullkomligaste väsende; hvadan ock Naturens ursprungliga mening är, att den vackraste kropp och den vackraste själ alltid skulle finnas i oskiljaktigt samband.
Obehörig vore således äfven farhågan, att genom en dylik värdig bild af Gud föranleda en ringare vördnad, än den man borde känna vid en skildrad Guds anblick; obehörig så mycket mera, som, i fall möjligt vore att i stället sätta någonting hvaraf menniskonaturen öfverginges, inga rediga känslor skulle derigenom kunna åstadkommas.
Våra organer äro nämligen ej inrättade för andra känslor, än dem, som åtfölja vårt begrepp; och i detta förekommer ingen förträffligare form, än den i sin fullkomlighet fattade menniskans.
Häraf följer, att om konstfärdigheter gifvas, genom hvilka en fri mensklig afsigt kan frambringa Skönhet; och om dessa färdigheter sammanbindas till ett helt af en för dem alla gemensam skapelsekraft, som i dem alla är det Skönas Konst, ehuru med olika medel: så kan all denna konstverksamhets högsta syftning och bestämmelse ej vara någon annan, än att i värdiga sinnebilder meddela en klar åskådning af Guds egenskaper.
Men fåfängt vore, att vilja beteckna dessa egenskaper samtligen i en enda liknelse, en enda figur, och derjemte bibehålla hos figuren ett skönt utseende.
Konstnären, bunden vid menskliga medel, kan ej ostraffad öfverskrida det möjligas gräns.
Genom ett försök, som det ifrågavarande, skulle egenskaper och beteckningar, om icke rentaf chaotiskt sammanröras, åtminstone tillvägabringa blott den mest vidunderliga vanskapnad.
Derföre nödgas man, i konst, beteckna hvarje gudomlig egenskap för sig sjelf eller särskildt; hvar och en med en egen, på sitt vis individuerad figur.
Att skildra Guds egenskaper, är således att personificera dem.
Man äger dertill utvägar, i det skönaste af kön, ålder, styrka; dessutom i betydelser eller attributer, såsom spira, vingar, blixtar, och så vidare.
– Det må vara, ”att Gud skulle kunna helt målas, om man i en menniskoskapnad renast uttryckte en sann hvilande makt”34: men just detta är ogörligt; i en tafla kunna Guds verkningar ej föreställas såsom hvilande.
Det nödvändiga af vår menskliga ofullkomlighet fordrar, att de ställas för ögat i action, om det skall se dem.
Hos Grekerne finner man derföre alltid personificationen och actionen förenade.