Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"jag tycker om dig för din flit och rättrådighet, min kära bror, och värderar du detta, så emottager du min dotter till julklapp!"
Julhelgen hade just blifvit firad till slut, då jag erhöll bref ifrån prosten E... med anbud att emottaga en informatorsbeställning i hans hus.
Detta inbjudningsbref hade jag emottagit med synnerligt välbehag, om ej fruktan att imellertid förlora min barndoms ledsagarinna kommit imellan.
Segerman ansåg tillbudet som en lycka för mig, hvilket ofördröjeligen borde emottagas; men Johanna lät mig förstå, att hon vid min afresa skulle förlora sin högsta trefnad, sitt lifs glädje, sitt allt.
Jag sjelf, ehuru skakad af farhågan för förestående ledsamheter, tröstade henne gladt med hennes egna ord:
"Som en bölja med den andra, Så vi följa må hvarandra."
"Jag måste ju ila ur fadernehyddan, Ila ur barndomsdalen och friden; O, hvar skall jag finna min hamn?"
På det nya årets första dagar, begaf jag mig åstad.
Jag var hvad man kallar en fattig kandidat af lifvet, sliten af önskningar, af förhoppningar, af ovisshet om fröjder och qval.
I en sådan sinnesstämning gör hvarje menniska, som man möter, ett eget intryck.
Vägen var ej särdeles lång; men skjutsombytena voro ändock så många, att man kunde finna ett eget nöje i sina kamrater: skjutspojkarne.
Många af dem hade ock sina åsigter i politiken, och följde med sin tid, så mycket som en villig häst och släda det tillät.
Men stundom hände att, under det de talade om åtskilliga stora och beskedliga herrar, och de drickspenningar de af dem erhållit, de glömde att påminna sina tröga hästar, hvilken påminnelse dock stundom skedde medelst obarmhertiga ryckningar i tyglarne, hvarvid hästarne tvingades att resa sig på två ben, då fyra imellertid synes vara det minsta, hvarmed dessa djur kunna draga sig fram i verlden.
Ändtligen anlände jag till prostgården, kl. 4 eftermiddagen, på tredje dagen af min resa.
Välkomsthälsningarne voro hvarken varma eller kalla, utan af den gyllene mellansorten; för öfrigt såg der hvarken trefligt eller otrefligt ut i prostgården, endast fundersamt.
Huset var gammalt och indeladt i stuga, gästkammare och handkammare, hvartill prosten låtit bygga ett par gafvelrum på hvardera ändan å vinden; detta utgjorde hela åbyggnaden på denna sidan om gården.
Den stora stugan var i den gamla enkla stilen.
Uti en väldig spisel, som om sommaren pryddes med björklöf och med en utkrusad krans af ängsblomma och blåklockor, lågade -- ty nu var det vinter -- en brasa af sprakande ved.
Sanningen att säga var rummet just icke synnerligen väl konditioneradt.
I ena ändan stod en klocka, hvars fodral i det närmaste hade utseende af en holländare med sitt tjocka hufvud och stora underlif, och längs ena väggen stod en lång soffa, klädd med vackert hemväfvet, blårandigt bomullstyg.
Midt på väggen hängde en spegel med förgylld ram och glasmålning, föreställande en Vestal med blå kjortel och tegelröd slöja.
Framför ena fenstret stod en väfstol af gamla sorten, och i en vrå ett skrifbord, vid hvilket prosten sjelf hade sin plats, när han författade eller afskref sina predikningar.
Hans bibliothek, som utgjorde en samling af pergamentsklädda folianter, var inklämdt i gästkammaren, och rördes sällan derifrån; hvilket man också kunde märka af dammet, som till en tums tjocklek betäckte de vördiga volumerna.
Mig, fattig gosse, förestod nu att egna all uppmärksamhet åt hvardagslifvets små egenheter och att göra mig tåld af alla.
Med en viss högaktning betraktade jag min blifvande principal, och trodde mig redan af hans bemötande kunna se, att han fullkomligt förtjenade densamma.
Att sluta af prostinnans sätt att emottaga mig, måste jag hafva vunnit nåd för hennes ögon.
"Välkommen herr Hamster!" sade hon, "välkommen i vårt hus.
Min lilla 'Trogen' -- så kallar jag min allrasom sötaste knähund -- har nog spått fremmande i dag: ja har han så, han är för rolig den kanaljen.
När han spår fremmande eller resande, så sitter han ute på förstugubron och lyssnar och tittar åt gärdet, ja den lilla söta 'Trogen!' -- Herr Hamster kan aldrig göra sig ett begrepp om hans förstånd, fast han ser så tårögd ut; men det härrör af en svår halssjuka.
ni må tro min ångest, mitt lidande dessa tider.
Min syster förlorade sin åtta års gamla flicka för fyra veckor sedan, och vid samma tid var äfven min 'Trogen' ganska svårt angripen af sin halssjuka, och jag bekänner, att jag sörjde af fruktan att förlora honom, mera än min syster sitt barn; ty jag är fullkomligt så hundkär som barnkär.
Mal kaffe för lefvande lifvet, Kaisa Lena," sade prostinnan och satte sig i rörelse, "ty nu skall just en kopp kaffe smaka bra.
Stig in herr Hamster -- pappa! stig in -- bed barnen komma ned och hälsa på magistern."
Och nu fördes jag in i förmaket, det vill säga ett rum, der man ej vanligen bodde, och som i hvardagslag begagnades blott när man bakade, då brödet derinne fick stå att gäsa; eljest stod det städadt och förmörkadt af de styfva hemväfda nettelduksgardinerne, och med sin kinesiska blomsterkruka midt under spegeln, som åter i sin tur hade att bakom sig förvara alla notifikationslappar och sorgbref.
Soffan var gammalmodig med inåtsvängda gaflar och klädd med ett lysande grönrandigt möbeltyg, som aldrig skådade dagens ljus oftare än vid jul.
Så snart vi druckit kaffe, gick gumman ut och lät ej se sig på mycket länge, emedan hon i hast måst baka rån, sedan sockerskorporne tagit slut.
Till qvällen kommo några främmande från grannskapet.
Sådane voro alltid välkomna.
Prostinnan anrättade allt så rundeligen; det nästan såg ut, som hon ansett sina gäster för skeppsbrutna, hvilka ej ätit på någon månad.
Bordet svigtade under sin börda och prostinnan hade den lilla ovanan att truga mat i folk i all sköns välmening; och den som åt dugtigt gjorde den goda gumman mycken glädje och en heder åt hennes kokkonst, något som prosten sedan fick höra omtalas hela veckan.
Prosten E----s lif var enformigt, men fridfullt.
Vanligen steg han upp om morgnarne kl. 4 och väckte upp folket, hvarefter han stoppade sin stora silfverbeslagna sjöskumspipa, en gåfva under hans adjunktstid af skriftebarnen.
Då komministern eller länsmannen kommo på besök, öppnades alltid brädspelet och då sutto prosten och hans gäst ifrän kl. 6 till 10 och hamrade, hvilket skedde rätt ljudeligt, emedan spelbordet ej var fodradt med kläde, utan endast måladt med ljusblå botten samt svarta och röda uddar.
Hos de unga damerna hade jag god fides.
Ibland fick jag heta ett beskedligt nöt, ibland en qvick kanalje.
Alla titlar ansåg jag imellertid lika.
Att vara menniska är första vilkoret, och sedan detta är uppfylldt, är det först tillåtet att vara antingen ett snille eller ett dumhufvud.
När herrskapet var bortbjudet fick jag alltid följa med: jag saknades aldrig uti familjen.
Af döttrarne i huset hette den äldre Beat Sofi, var sexton år och egde en imponerande figur.
Längden var försvarlig: på näsan märktes en liten rodnad, som imellertid tagit sig bättre ut, om den funnit plats på läpparne.
Pannans lugn stördes icke af de ögonblickliga sinnesrörelserna.
Själens grundegenskaper höll hon helt och hållet förborgade.
Den andra i ordningen, Lotta, om fjorton år, var en qvick och liflig själ och lofvade att bli en god och intagande flicka.
Nöjen af alla slag egde rum härstädes, ehuru i icke stor skala.
Detta oaktadt förflöt ingen dag utan att jag tänkte på min Johanna, henne som alla beundrade.
Huru skulle jag icke vid min hemkomst finna henne utbildad till ett ideal af fullkomlighet, tänkte jag!
Hennes sätt är säkert lika oskuldsfullt och värdigt som alltid.
Hvilken glans lyser ej i hennes blick, hvilken klang i hvarje ord, hvilket oefterhärmligt behag i hvarje åtbörd! -- I hennes närvaro log hela verlden emot mig uti morgonens glans.
Huru hastigt ilade ej den tid, jag fick dela med henne, och huru tomt kännes ej lifvet nu, när jag är skild ifrån henne!
Huru enformigt, huru enstafvigt blir det icke, när man ej är rätt belåten.
Konversationen, som ej allenast är en rättighet, utan ock en skyldighet, bevisar ibland en tafatthet som är öfver all beskrifning.
Jag har mången gång erfarit, att just under bemödandet att inleda en konversation, som icke vore tråkig, en oöfvervinnerlig stelhet bemägtigat sig mitt talredskap.
Först begynnes hostningen, hvarmed man banar vägen och ändtligen höres knarrandet af konversationsdörrns öppnande:
-- Huru befinner sig min herre i denna värma?
-- Så der, å ja, går väl an.
-- Det är grufligt hvad det är hett inne.
-- Det är fasligt kallt derute i dag.
-- Ack, om det skulle komma litet regn; det vore behöfligt.
-- Det var ett oerhördt yrväder, som aldrig vill taga slut, o.s.v.
Alla dessa ord och tankar om helsa, väderlek, värma och köld, med flere dylika högvigtiga ämnen, beledsagas vanligen af bemödanden att pelsa på dem en mängd långa fraser, så att det åtminstone till det yttre ser ut, som om lifligheten vore vid sin middagshöjd.
Sålunda tillgick det äfven bland min närvarande omgifning, under det den ena dagen räckte den andra handen.
Härunder tycktes dock en hvar, åtminstone till det yttre, vara nöjd, och jag så med.
Men inom mig tänkte jag:
Min barndomsbygd, min moders hus, Ack, mina fromma lekars hem
Af älskade gestalter fullt, Jag längtar åter bort till dem.
"O jord! med dina berg och gröna dalar, Som många sekler på din hjessa bär.
Allting hos dig om herrlig ungdom talar, Med hvarje vår du än densamma är, Och lockarna med friska blommor kröner, Omhägnad mildt af alla verldars Far; Och huldrikt än du gifver dina söner De skatter, du uti ditt sköte har."
Vintren förflöt småningom.
Jorden började ikläda sig den för ögat så behagliga sommarskruden och endast här och der vid gärdesgårdarne låg ännu qvar några trasor af dess utslitna hvita snötäcke.
Liksom njutande af sin återvunna frihet, dansade bäckar och floder, fullare och gladare än någonsin, i tusende bugter öfver fälten.
Allt andades lif och fröjd och "i menniskans hjerta vakna lefnadslust och mod och hopp", såsom skalden sjunger.
Hos prosten E... var allt i ordning till firandet af första maj, som utgör den egentliga nyårsdagen i presthus.
Beställsam vandrade den trefliga husmodern omkring, åtföljd af den tårögde "Trogen," aftorkade minsta stoft från möblerne och tillsåg att allt gick ordentligt till i köket.
I sitt embetsrum såg man gubben prosten, med sitt försilfrade hår, sysselsatt med -- författandet af en predikan, förmodar läsaren?
Nej, icke denna gång.
Han hade äfven sinne för denna verldens fröjder och trodde att ett rätt begagnande af dem, mången gång äfven kunde förädla själen.
Med ungdomsminnen i hjertat och fridens leende kring läpparne, stod han der och -- brygde en bål punsch.
Beat Sofi, den sextonåriga dottren, prydde bordet, som stod dukadt i salen, med grönt gräs samt blå och hvita sippor.
Allt syntes så festligt, och trefligt skulle det blifva, mente Beat Sofi, ehuru gästerna ingalunda blefvo talrika.
Just som hon lade de sista blommorna kring den midtpå bordet smakfullt brutna servietten, hördes en klatsch och bullret af en schäs, som stannade vid trappan.
Länge hade Beat Sofis blickar hvilat utåt landsvägen, som gick alldeles förbi gården.
Nu ilade hon ut och emottog i öppna armar den ankommande, en ung man, som skulle blifva adjunkt i huset och för länge sedan var utsedd till Beat Sofis försörjare.
Föräldrarne blandade sina välkomsthelsningar med hennes och man läste återseendets glädje i allas ansigten.
Snart såg man det lilla sällskapet församladt kring middagsbordet.
Ehuru litet det förra, och ehuru tarfligt det sednare var, kunde dock säkerligen intet af de många ståtliga samqväm och läckra måltider, hvarmed denna dag firades, kryddas af en renare sällhet, än detta.
Muntra samtal och hjertliga välgångsskålar utbyttes.
Man drack icke allenast märg i benen, man insög äfven nytt lif i sinnet genom växlandet af glada, fridfulla tankar.
Prostens skämt framkallade mången ny ros på Beat Sofis kind, då han för den nya gästen beskref, huru hon varit bestyrsam, medan hon väntade Alfred, så hette den lyckliga fästmannen.
Sedan bordet var afdukadt och Beat Sofi således ledig, samt under det prosten tog sig en middagslur, gingo de unga arm i arm för att andas den friska vårluften.
Gumman följde dem ut igenom farstugudörren och nickade åt dem ett fryntligt farväl, under det deras gestalter med elastiska steg försvunno i den höga furuskogen, som sträckte sig ned mot en liten insjö, på andra sidan omgifven af löfträn, hvilka dock ännu stodo bruna och bladlösa.
"Aldrig finns ett par mera passande för hvarandra", hviskade modren -- och klara tårar perlade i hennes öga, vid tanken på den lycka, hon i framtiden såg omgifva dottren -- "utom min Lars och jag," tillade hon, och minnet af egen sällhet öfvergjöt den åldrigas drag med ungdomligt lif.
Lång och ljuf var de ungas vandring.
Många ord vexlades ej under vägen, och de behöfde ej heller tala.
Foglarne, som lifvade skogen med jublande sånger, tycktes gifva språk åt deras känslor.
Det uppspirande gräset, de späda sippornas doft, allt syntes dem vara bilder af deras unga hjertans förhoppningar.
"Hvad de tänkte vet Freija och skalden det vet" -- och jag som älskar, jag vet det väl jag! --
Men jag skulle väl ej alltid blifva endast ett vittne till andras lycka.
Tiden förflöt så, att jag åter borde fortsätta mina studier.
Jag lemnade derföre mitt goda prostherrskap jemte mina tvenne elever, prostens yngsta söner, Lars och Henrik -- om hvilka jag icke förut nämnt det ringaste, emedan desse icke äro några framstående personer i min berättelse -- och begaf mig åter hem till mamma Segerman, för att hos henne rasta någon tid och derefter med förökad kassa anträda resan till akademien.
"Flicka! jag bjuder dig blygt de ungdomliga tonernes hyllning.
Leende flicka! för dig, glömmer jag himmel och jord."
Då jag nu åter hemkom och fick se min barndomskamrat, min jungfruligt uppblomstrande Johanna, vaknade hos mig en egen känsla; men det var ej densamma, som jag så ofta rönt vid åsynen af en älskvärd flicka.
Det var ett barndomsminne, hvilket tid efter annan legat doldt i hjertats innersta.
Från en späd, outslagen knopp hade hon nu utbildat sig till en full blomma, som berusade mig med den ljufvaste doft.
Huru ofta under min bortavaro föresväfvade hon mig icke under fantasiens irrande utflygter, huru ofta kändes icke hos mig den lifligaste längtan att återse henne!
Men denna bild och denna längtan voro endast såsom matta kornblixtar, jemnförda med solens herrligt skinande bloss.
De lemnade intet spår efter sig och voro icke nog starka att oafvändt fängsla sinnet vid det kära föremålet.
Men nu, vid fulla åsynen af den herrliga himlabilden, betogs jag helt och hållet af denna underbara, oförklarliga känsla, denna saliga, namnlösa oro, som alltid är den första kärlekens förelöpare.
Ju mer jag bemödade mig att bibehålla den vanliga fattningen, ju förlägnare och tafattare fann jag mig blifva, tills jag ändtligen, då känslans pokal blifvit allt för rågad, omfattade ett gynnande tillfälle att göra min kärleksförklaring och tillika tillkännagifva min böjelse att vilja söka min framtida utkomst genom att studera mensklighetens elände och blifva läkare.
"Min goda Johanna -- började jag -- jag har högt och uteslutande älskat dig ifrån min spädaste barndom; mina tankar hafva troligen icke varit fremmande för dig, ehuru jag hittills undvikit att yppa min kärlek för dig, innan jag hunnit stadga och utsigt att försköna dina dagar, såsom jag det önskar och dina dygder förtjena.
Jag tror, att den som nedlagt känslor och begär hos menniskan, han som sjelf är idel godhet och kärlek, icke skall vredgas öfver en böjelse, som ursprungligen leder sin upprinnelse från honom sjelf. -- Du har hört min önskan -- vill du dela den?"
Vid denna fråga framträngde tårar, klarare än daggens droppar, i det hon framstammade:
"Stiftade moder ej lag -- Evigt jag vore då din."
"Jag har lofvat min mor att aldrig tillhöra dig; lofva mig att icke göra henne någon fråga derom: hon säger sig hafva sina skäl dertill, och det vore endast att öka bitterheten af hennes dagar."
Jag anade något ondt; men högaktande för mycket den, hvilken jag var så mycken erkänsla skyldig, tryckte jag vänskapens och kärlekens första kyss på hennes läppar ech tänkte vid mig sjelf:
Nu som en rök försvunnen
Är hoppets barnsliga vårdröm; Liksom en dimma du sjönk Gryning af kärlek och sällhet.
Farväl, för alltid farväl!
Skönaste ynglinga-dröm.
Att på allt sätt söka qväfva en låga, som tillvexte med hvarje timma, att använda hela kraften af min öfvertygelse, för att uppfylla det löfte, jag gifvit henne, sådan var den dubbla pligt, som Johanna hade ålagt mig.
Men vid nogare eftersinnande tänkte jag överträda mitt löfte och ovillkorligt bönfalla hos min fostermor om Johannas hand.
Mitt beslut var fast och oåterkalleligt fattadt: jag skulle af mamma Segerman sjelf blifva förvissad om Johannas hand.
Ty huru ofta är det ej just vid nedgången, som solen genombryter töcknet, för att omstråla oss med sitt ljufvaste sken.
Alltså yppade jag för mamma
Segerman min outsläckliga kärlek till Johanna och anhöll på det enträgnaste om hennes bifall, med löfte att alltid forblifva Johanna värdig.
Min son -- sade gumman -- du har hunnit till en stadgad ålder.
Du är redan man, och jag måste nu uppfylla mitt löfte till din rätta mor, i det jag gör dig bekant med henne, hennes lidanden och öden.
"Af hvad jorden oss beskär Kärleken det bästa är, Säga jublande med löje Menskobarnen jemnt ändå."
"Att din kärlek, arma jord, Dock är blott en lögn, ett mord, Som till frukt bär qval beständigt -- Säg, hur skall man det förstå?"
Kaptenskan Segerman begynte:
"Jag hade en vän -- hon var det ifrån den tid, då i vänskapen ännu ligger något af passion, då man svärmar i vänskap, likasom man vid en mer framskriden ålder svärmar i kärlek. -- Således icke en af dessa förbindelser, som knytes i mognare år, der sympatierna oftast bero af gemensamma intressen och bilda ett slags bolag: vänskap med lika inkomst och lika utdelning, der den enas aktier äro bestämda att stödja krediten af den andras.
Min vän dog vid tjugufyra års ålder.
På sin dödssäng hade hon förordnat mig att taga vården om hennes efterlemnade bo.
När jag anlände till stället, hade man ännu icke hunnit undanrödja spåren af den dagen förut för sig gångna begrafningen.
De för fenstren uppfastade hvita lakanen flägtade af och an i den ljumma sommarvinden, blommorna hängde med halfvissnade hufvuden öfver alabaster-vaserna, och golfvet derinne var beströdt med granris, ty
Finland har inga cypresser; det lånar sina dödsinsignier från granen.
Men ingen bitter klagan skar mitt öra; ingen fullgråten näsduk var kastad på någon af de enkla trädsofforna; intet kunde märkas, som bar spår af afskedets tår; ingen lukt af döfvande medikamenter lät ana tillvaron af en sorg, som vill stjäla sig undan medvetandet af sig sjelf.
Min vän dog ogift och efterlemnade hvad jag här nedan skall omnämna.
Jag skred till fullgörandet af mitt uppdrag och bröt förseglingen på den aflidnas chiffonnier.
Jag öppnade den med ungefär samma känsla, som man öppnar dörren till ett grafkapell.
Allt derinne talade till mig om förgängelse och minne.
Jag trädde inom det område, som den aflidna haft hemligast och heligast och tyckte mig känna en rysning, lik den man erfar, då man stiger ner i en grift.
-- Den första lådan jag utdrog, innehöll minnen från min väns första kärlek -- ett par pressade förgät-mig-ej, sammanknutna med ett grönt sidenband, och en pappersrimsa, på hvilken en vacker handstil i tysta drömmerier tecknat, ibland annat, äfven hennes namn som nu var död, m.m. -- allt ordnadt med den omsorg, som minnet egnar sina reliker.
Dessa kärlekens leksaker egde i sig en slags historia, åskådlig, men död, talande, men med stämman af en vålnad.
I andra lådan, hvad låg der?
Ack! bilden af ett helt misslyckadt lif. -- Huru många misslyckade förhoppningar, huru mycket inre missnöje, huru mycket tyst sjelfogillande fanns ej tecknadt på det inneliggande papperet?
Minnena uti den första lådan voro de af en barnsligt blyg kärlek, på hvars vingar ännu oskuldens doft hvilar qvar -- men dessa -- --.
Och denna min vän hade ändå en natur, rikare begåfvad än vanligt, som sålunda gick vilse om sin bestämmelse och förirrade sig på en bana, som förkortade hennes lif.
I andra lådan fanns endast ett papper innehållande detta:"
"Min egen ungdom ack! hur ville jag ej njuta
Dess frid och hopp och oskuld om igen.
Hos samma Gud min lefnadsafton sluta, Som var mitt hopp uti begynnelsen!"
Min trogna vän!
Emedan allt visar att mitt slut nalkas, vill jag, inan de lidande händerna öfvergå till förgängelsens stoft, samla de få krafter, som ännu äro öfriga, för att tala till ditt hjerta.
Om du kände min fridsstörare, såsom du känner hans nedbrytande våld; om du kände hans namn, såsom du känner min besegrares öfvermagt -- för dig kunde då ej mitt lidande vara likgiltigt.
Dyra barndomsvän! huru olikartade föremål framstå ej på vår bana? -- förförelsen, sorgerna och lidandet hvimla om hvarandra; de söka oinskränkt befalla, och smygande innästla de sig!
Huru litet kunde jag beräkna de öden jag kallades till!
Hvem tror ej, att jag sväfvat i ett jemnt sällhetsrus!
Allt bär sken af, att jag följt sinlighetens förförande blomsterhöljda stig.
Endast du skall känna min hemlighet; mottag den i ditt sköte jemte min son, och låt grafven gömma allt om mig, i den stund trenne skoflar mull bevittna att jag lidit ut.
"Hvad fann jag? -- skuggor! och hvad vann jag? -- lögn!"
Du är redan sjelf mor; jag känner din uppoffrande godhet, ditt omdömes mildhet: och glöm ej, att ädelmod och välgörenhet strö blommor på mödornas bana!
Huru gerna ville jag ej tala vid dig för att emottaga en lugnande skärf af förlåtelse på vanmagtens och smärtans hårda bädd; men då ödet nekar mig denna lycka, vill jag begagna de få stunder, jag förmår, för att lemna dig några blad af mitt inres historia.
Jag vill göra dig bekant med en hjertlös, fåfäng karl, som härstammade från en obemedlad familj.
Han hade studerat och blef sedan militär samt förvärfvade sig genom sin raskhet, sin oforvägenhet och sitt öppna, ungdomsglada väsen sina höga förmäns förtroende.
Snart blef denna unga man, om tjuguåtta år, som med ofvannämnda goda egenskaper dock förenade en viss envishet, man kunde nästan säga oböjlighet i lynnet, omtyckt af alla och till och med general-en-chef hade förklarat, att han borde bli kapten, innan han anträdda återresan till fäderneslandet.
Ryktet hade föregått honom och bland annat vetat förtälja, att han var den knipslugaste och lyckligaste fruntimmerspratare, som ännu svängt sig i en salong.
När han nu kom hem, rodnade också de unga fromma tärnorna alltid vid den minsta skymten af den unga krigarn.
Alltid hade han, det visste de så väl, någon rolig artighet att säga dem, som nog i alla fall skulle jaga blodet till kinden, eller ett gladt upptåg att berätta, som pröfvade deras skrattmusklers återhållsamhet i de allvarliga matronornas närvaro.
Alla ansågo de honom visst för den allraflygtigaste och i sina tycken mest ostadige; men sådant har i alla tider långt ifrån att utgöra något hinder, fastmer snarare varit gynnsamt för en älskares framsteg.
En hvar tror så gerna det bästa om sig, och ju otroligare segren är, dessto mera lysande blir den ju äfven.
Denna Adonis vistades ett par år i hembygden.
Han erfor, att vår familj var nära bekant med hans egen och skyndade med mera brådska, än man af honom kunde vänta, att hos oss aflägga besök, hvilka tätt och ofta förnyades.
Efter denna tid bemärkte man också en väsendtlig förändring i hans sinnesstämning och uppförande.
Han blef mera fåtalig och sluten inom sig sjelf.
Som nu dessa betänkliga symptomer, allt sedan Adam i paradisets lunder svärmade för sitt drömda ideal, ledt till samma resultat, så kan du lätt gissa, huru det var fatt med honom.
Det var barndomskamraten han hade återsett, den han för längesedan svurit evig trohet.
Det syntes först, att det icke var endast fröjd och hopp, som uttalade sig i den unga mannens blick; det låg i den en plågsam känsla, en oro, som syntes tvilling med hans glädje och som uppvexte, lik taggarne och rosen, på samma gång och på samma stjelk.
Nu skulle vi skiljas.
Vår kärlek skulle ännu blifva en hemlighet. -- -- Det blef för honom ett tidsfördrif att leka med ett hjerta, som ett falskt sken förbländat, och sedan kasta bort det, krossadt och vanhelgadt.