Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När Nina gick ned från ett besök hos sina föräldrar, blef hon ofta stående i trappan och såg ut genom det öppna fönstret på den botaniska trädgården.
»Var det för detta jag gaf hela mitt lif», tänkte hon.
Hon kände sig sjelf och dem alla så hjelplösa, så utan orsak nedsjunkna i en stum, liflös resignation.
En tröst, en kort glädje hade hon under dessa år.
Det var underrättelsen om, att hennes kusin Fredrik hade förlofvat och gift sig.
Underrättelsen om Ninas giftermål hade först gjort honom så förtviflad, att han i hopp att aldrig komma tillbaka mer tog tjenst på ett mycket dåligt norskt skepp, som gick till Calcutta.
Men som vanligt dö aldrig de som önska det, och Fredrik kom stark och solbränd hem igen.
Året derefter reste han till Kina, och det tredje året förlofvade han sig med en konditorsdotter från Kiel, en liten nätt flicka af tarfliga föräldrar, som hade väckt Fredriks ömma känslor genom sin slående likhet med Nina, enligt hvad han tyckte.
I verkligheten hade de icke den aflägsnaste likhet med hvarandra.
Men Fredrik var lycklig, utomordentligt lycklig, och förde sin brud hem i triumf.
De besökte båda Nina, och hon hade den tillfredsställelsen att se, att de voro mycket förälskade.
Hon lyckliggjorde den lilla frun med en ljusblå sidenklädning och vann hennes varma och barnsliga hängifvenhet.
Det hade varit en ständigt mörk fläck i Ninas tankar, att kanske en menniska skulle gå och vara olycklig för hennes skull, och hon föll ned på knä och tackade Gud, då denna börda föll från hennes samvete.
Nu hade hon icke annat än sina egna sorger att bära på, och hon önskade ibland, att det skulle vara en verklig sorg, en hjertesorg, och icke blott en tomhet, ett behof och en längtan efter något starkt och lefvande, efter något, som behöfde henne och som hon kunde älska.
Då Nina hade varit gift i fem år, dog hennes far.
Det kom plötsligt, efter endast ett par dagars sjukdom, och hon tyckte, att hon först nu märkte, hur högt hon hade älskat honom.
Det var som om all skönhet, all poesi hade gått bort från lifvet med honom.
Alla de andra voro så hårda, så simpla, när hon jemförde dem med sin far.
Ock dock ville hon icke önska honom tillbaka.
Det hade alltid varit som om han och hon ständigt hade väntat på, att det skulle hända honom något stort.
– Detta stora hade nu kommit, — det var döden.
Ett år derefter gick modern bort.
Hon hade allt för tråkigt, och icke allt yllegarn i verlden kunde uppfylla tomheten efter hennes förra verksamhet.
Hon hade en lång, svår sjukdom, och Nina skötte henne som ett litet barn.
Under denna sjukdom såg Nina, hvilket trofast, varmt hjerta bodde i denna qvinna, som ofta hade förefallit henne endast intresserad af yttre och obetydliga sysselsättningar.
Hon var så tacksam, så rörd öfver Ninas kärlek och omvårdnad.
Hon hade alltid varit van vid att de båda endast tänkte på fadern, och hon var nästan skamsen öfver all den uppmärksamhet, som nu visades henne sjelf.
Då hon var död, tyckte Nina, att hon var ensam i hela verlden.
De år, som hon efter föräldrarnas död lefde med sin man, stodo nu för hennes minne som en rad af idel arbetsdagar.
— Hon hade gripit tag med hufvud och händer.
Hon satte sig in i så mycket som möjligt af allt som tillhörde hennes man, och hon var medhjelparinna vid så många fattigföreningar, syskolor m. m., att hon alldeles icke hade någon tid öfrig att tänka på sig sjelf.
Då hon var tjugonio år, blef hon enka.
Det kom så oväntadt och plötsligt, att hon i början icke kunde förstå det.
Hon hade alltid trott, att hon skulle dö före sin man.
Han var ju så stark och kraftig.
Han kunde lefva i många år, och hon väntade alltid blott sin befrielse i att hon sjelf skulle dö.
Och nu, plötsligt, var hon ensam, fri och ensam!
Hon satte sig i rummet der den döde låg och satt der i långa timmar.
Medan hon såg på honom, gled minnet af hennes förflutna lif förbi henne, och hon tyckte, att just sådan som han låg der, död och kall, just sådan hade han alltid varit för henne.
De voro icke längre ifrån hvarandra nu, än hvad de alltid hade varit.
Det var en hemsk, isande tanke!
Att ha lefvat så många år tillsammans med en menniska och icke komma henne ett steg närmare, och att nu, då han var död, icke kunna sörja!
— Hon kände sig lika kall och stum som rummet, der hon satt.
Hon förstod så väl, att alla de vackra blommorna kring kistan icke doftade.
Hon satt der inne medan solen gick ned och vintermörkret föll på, och det hvita ansigtet i den svarta sammetskistan blef ännu hvitare.
Då reste hon sig sakta, gick ut och stängde dörren i lås.
Begrafningen försiggick med stor högtidlighet.
Der höllos två långa tal, som beskrefvo den dödes mångfaldiga upphöjda förtjenster.
— Det var fyrstämmig sång från orgelläktarn och en öfverflödande mängd af blommor; deputerade från banken, från jernvägsstyrelsen o. s. v. deltogo i tåget.
Den unga enkan satt ensam i kyrkbänken, blek, med sin långa svarta slöja, men utan tårar i ögonen.
Då och då tittade folk nyfiket på henne, och alla sade:
»Hvad hon är märkvärdig att kunna beherska sig!»
Strax efter begrafningen reste Nina bort på några dagar.
Då hon kom tillbaka, hade man på hennes befallning flyttat om i rummen.
De rum, som hennes man hade bebott, voro låsta, och hon hade låtit flytta ned sin sängkammarmöbel från öfre botten, så att hon sjelf bodde i de rum, som vette ut till trädgården.
I sjelfva trädgårdsrummet hade hon sitt skrifbord och upphöll sig helst i detta rum och i den mindre salongen innanför.
Nina satt för det mesta ensam och sydde och tänkte.
Hennes tankar sväfvade omkring så underligt otydliga, utan att kunna få fotfäste någonstädes.
Det var som en paus i hennes lif, en förväntningsfull, lång paus, der hon blott satt med återhållen andedrägt och väntade.
Ännu var icke testamentet öppnadt, och hon visste icke, hur hennes yttre ställning skulle blifva.
Några planer hade hon icke, icke heller någon bestämd längtan eller lust till någonting.
Det föreföll henne, som om hon hade blifvit qvarlemnad på en obebodd ö, och nu stod och spejade ut öfver hafvet, om icke ett segel skulle komma, något lifstecken, som åter skulle föra henne åstad mot ett mål.
Då testamentet öppnades, befans det, att Nina var insatt till sin mans universalarfvinge, med undantag af en rätt stor penningsumma, som Curtmann efterlemnade till sina barn och deras mor.
Alltså hade hon nu blifvit rik, rik och sjelfständig.
Hon förstod det icke riktigt i början.
Det var som om hon skulle ha fått en dyrbar drägt, som hon icke visste hvad hon skulle göra med, och hon gick omkring i sitt hus, det hus, som nu var hennes, som om hon varit en främmande hos sig sjelf.
Det led redan mot våren, men snön hade legat länge, och först under de sista dagarna var jorden alldeles bar, och regnskurarna hade börjat.
Men så vaknade Nina en morgon vid att det var vår.
Hon märkte det redan till hälften i drömmen.
Foglarna sjöngo på ett annat sätt, det klingade, som när luften är klar.
I rummet bredvid hennes sofrum hade man öppnat verandadörrarna.
Hon kände den milda luften svepa in med solskenet.
Hon satte sig upp i sängen och log, och i ett ögonblick hade hon stuckit fötterna i sina sidentofflor och sprang in i trädgårdsrummet.
Det gjorde riktigt ondt i ögonen på henne, så darrade solen i vattenpussarna.
På denna enda natt hade bladknopparna på syrenerna svält och dufvorna flögo med sväfvande vingslag öfver gräsmattorna, som började blifva gröna.
En ny, förunderlig lycka genomströmmade hela hennes väsen.
Det var som om hon skulle ha sofvit hela sin ungdom och nu hade vaknat upp till en verklig och ny ungdom, som om hon nu skulle börja sitt lif om igen.
Hon log hela tiden, medan hon flätade sitt tunga, glänsande hår och sträckte sina hvita armar högt upp ur de lösa ärmarna på kamkappan.
Hon log mot sig sjelf i spegeln, som mot en god vän, som har kommit tillbaka efter en lång resa.
– Hon var ju vacker, ung och frisk!
Det gladde henne sjelf att se.
Då hon hade klädt på sig, sprang hon ut i trädgården.
Hon bredde ut armarna som för att fånga luften och sprang den lilla trädgården rundt ett par gånger i sträck.
I ett hörn fann hon en liten blekröd hyacint, som hade spruckit ut i den varmaste rabatten.
Hon plockade den och satte den i bröstet på sin svarta klädning, och så sprang hon in igen uppför trappan, rundt omkring i alla rummen ofvanpå och så ned igen.
Hon gick ut i sina handkammare och skafferier, låste upp dörrarna till sitt tunga linneskåp och mönstrade packorna, som lågo der i god ordning.
Så gick hon in i den stora salongen och slog upp flygeln.
Den hade stått stängd i lång tid.
— För sin far hade hon i sina flickdagar spelat hans älsklingsmelodier, men då hon blef gift, förlorade hon lusten för musik, eller snarare upprörde den henne för mycket.
Den förde med sig en sådan längtan och så många drömmar, som icke fingo lefva längre och som det var bäst att glömma.
— Men nu längtade hon efter toner.
Hon satte sig för att spela, — och hon märkte, att hon var nära att spela en vals, men hon gjorde blott några raska löpningar öfver alla tangenterna, slog an några fulltoniga ackord och stängde åter flygeln.
Så gick hon åter ut i trädgården och gick länge omkring der, stilla och långsamt, för att riktigt inandas luften och solskenet, och slutligen stannade hon i trädgårdsdörren.
Hon kände en sådan lifskraft, en sådan fullhet af värme, glädje och handlingskraft!
Men hvad skulle hon använda det till?
Hon tänkte på att gå upp i syskolan eller till barnhuset och se till sina fattiga, men hon hade icke alls något behof deraf i dag.
Nej, det var icke andras lycka hon i dag längtade efter, det var efter sin egen, efter någon verklig, varm, hänförande lycka för henne sjelf!
Hvar var den?
Skulle hon aldrig vara ung?
Skulle hon aldrig få lefva ett lif med sitt eget hjerta, för något, för någon, som hon älskade.
Det sjönk åter tillsammans inom henne med denna underliga, trötta smärta, som när en stark sinnesrörelse har varit förgäfves.
Hon tog sin sömnad och satte sig vid sitt arbetsbord.
Midt på förmiddagen kom en af jungfrurna och anmälde, att herr Tofte nu var här, och frågade, om frun ville taga emot honom.
»Herr Tofte?» återtog Nina frågande.
»Ja, den nye häradshöfdingen, som frun skickade efter.»
»Ack ja, det är sant!» sade Nina och reste sig hastigt.
»Låt honom komma in.»
Efter sin mans död behöfde Nina en juridisk hjelp, som kunde anvisa och råda henne angående penningeförhållandena, och man hade rådt henne att vända sig till en ung häradshöfding, som ansågs vara en duglig och insiktsfull man.
Nina hade icke sett honom förr.
Han kom nu, och stod med hatten i handen och bugade sig.
Det var en man på trettio år, af medelhöjd.
Han hade håret kortklippt, ett par svarta, liffulla ögon och svarta mustacher.
Han gick hastigt och hade i alla sina rörelser något bestämdt, lifligt, och detta behag, som beror på kraft.
Sedan de helsat på hvarandra, frågade han Nina, om hon nu genast hade tid att tala om affärer.
Hon sade honom, att det passade förträffligt, och de satte sig tillsammans vid skrifbordet.
Nina lade fram för honom de olika papper och dokument, som hon önskade, att han skulle se igenom, och hon stod bakom hans stol och läste öfver hans axel.
Hon visade honom, att tegelverket under de sista åren hade gifvit så god afkastning, att hon icke trodde, att det vore riktigt att sälja det; under den skicklige förmannen som styrde det gick det sin gilla gång, utan att hon behöfde ha bekymmer derför.
Det samma var förhållandet med den egendom, som låg nere i Skåne.
Den hade hittills burit sig bra under en gammal, trogen inspektors uppsigt, deremot ville hon gerna försöka sälja en mindre egendom i Småland, der det var en ny inspektor, och hvilken egendom för hvarje år hade kostat hennes man mycket i underhåll.
Några aktier i ett af jernbruken trodde hon också kunde vara fördelaktigt att få sålda nu, hvaremot aktierna i jernvägen hittills hade varit mycket vinstgifvande.
Den unge häradshöfdingen följde med i papperen och vände sig då och då på stolen för att tala med Nina, höra på hennes anmärkningar och göra henne ett och annat förslag.
Efter en timmes samtal sade han plötsligt:
»Fru Curtmann är ju sjelf så alldeles inne i affärerna, att ni just inte tycks behöfva någon hjelp.»
Nina visste icke riktigt, om det var ironi.
»Naturligtvis har jag måst sätta mig in i ett och annat under min mans lifstid.
— Jag hade ju ingenting annat att göra», tillfogade hon efter ett ögonblick, »men jag har bara en aning om det hela.
I alla detaljer behöfver jag många goda råd.»
»Först och främst är det en sak jag ville fråga er om», fortsatte hon efter en paus. — »Jag ville fråga er något angående min mans testamente.»
»Ja, ni var ju universalarfvinge», svarade Tofte.
»Ja», sade Nina, »men jag vet, att min man flere gånger, i synnerhet under det sista året, talade om att testamentera en större penningsumma till sjukhuset och en annan summa till barnasylen.»
»Men det står ingenting derom i testamentet», invände Tofte.
»Nej, men jag tror bestämdt, att min man hade tänkt bifoga en klausul i testamentet, som just skulle innehålla detta, men hans sjukdom kom så plötsligt, att han aldrig hann göra det.»
»Ja, då kan det i alla fall icke ega juridisk giltighet, men ni kan naturligtvis förfoga öfver edra pengar efter behag», svarade Tofte. »Fru Curtmann kan ju sjelf disponera denna summa.»
»Ja visst», sade Nina och såg något förlägen ut.
»Men jag ville, att det skulle ske i min mans namn — som hans sista vilja».
»Ni kan ju i gåfvobrefvet uttrycka detta: att er man har önskat det och att ni uppfyller hans sista vilja.»
»Kan man inte sätta i tidningarna, att det var i hans testamente?» frågade hon.
Tofte log.
»Nej, naturligtvis inte, eftersom det inte stod i hans testamente, men det är ju ingenting som hindrar, att folk underrättas om, att det var den aflidne grosshandlar Curtmanns önskan.»
»Mitt namn behöfver ju inte nämnas?» frågade Nina.
»Det tror jag inte kan undgås», sade Tofte. »Önskar ni absolut att få er mans namn nämndt —?»
»Ja, det är just det jag vill», sade hon ifrigt.
»Man har ofta trott, att min man inte tänkte nog på de fattiga, och nu ville jag just bevisa dem, att de tagit miste och att det var hans önskan att»
Hon tystnade plötsligt och blef röd i ansigtet.
Hon visste, att det var på hennes uppmaning som Curtmannn en gång hade gifvit ett flyktigt löfte att kanske testamentera något till de lidande i samhället.
Tofte såg ned på skrifbordet och raspade med pennan.
Nina hade gått bort till trädgårdsdörren och stod och såg ut.
»Ni vill kanske hjelpa mig att uppsätta gåfvobrefvet.
— Vi skola tala mera derom i morgon.»
Strax derpå reste sig Tofte och tog afsked.
Nina satte sig vid skrifbordet för att ordna papperen.
Medan hon satt der, ljödo hastiga steg i den yttre salongen.
»Förlåt», sade Tofte, som stod i dörren. »Jag glömde visst mina handskar.»
Han gick fram till ett litet bord under spegeln och letade.
Det varade ett ögonblick, och då Nina såg upp, mötte hon hans blick i spegeln.
Han hade stått och sett på henne medan han knäppte handskarna.
Han vände hastigt bort ögonen, bugade sig och gick.
Nina reste sig och gick fram och tillbaka.
Hon stannade framför spegeln och såg in i den.
Hon tyckte sig ännu se ett par mörka, forskande ögon fästade på sig.
»Hvarför såg han på mig», tänkte hon den ena gången efter den andra.
Åtta dagar derefter stod det i stadens tidningar:
»Enligt aflidne grosshandlar Curtmanns muntliga önskan, har hans hustru efter hans död öfverlemnat en summa af femtio tusen kronor till stadens sjukhus och en lika stor summa till barnasylen, för hvilken gåfva man icke kan vara den ädle aflidne nog tacksam.»
Den dag detta stod i tidningen var Nina icke i staden längre.
Hon hade rest till landet för att besöka en väninna.
Vid en badort hade Nina en sommar gjort bekantskap med en fru Lindeman, en enka, som bodde på en egendom, som hette Säråker.
Denna fru hade fattat en varm tillgifvenhet för Nina och i flere år korresponderat med henne.
Efter Curtmanns död hade Nina fått upprepade bref med böner att ändtligen en gång komma ut och uppfriska sig hos sin väninna.
Våren började ju komma, skref fru Lindeman, Säråker var det vackraste ställe på jorden och hon, som var enka, kunde ställa allt till Ninas förfogande och skulle icke önska något högre, än att hennes kära, älskade Nina ville komma och tillbringa några veckor eller månader eller, om hon ville, hela sitt lif hos henne.
Nina hyste endast vänliga känslor för sin entusiastiska väninna och kunde icke motstå alla de hjertliga inbjudningarna.
En dag i början af maj packade hon sin koffert och reste dit ned.
— Det var en half dagsresa med jernvägen, och sedan hemtades hon i vagn och åkte ett par mil.
Vagnen, som mötte henne vid stationen, var full af sjalar och kuddar, och i vagnväskan lågo en flaska eau de Cologne och en liten biljett, som innehöll de varmaste välkomsthelsningar och en massa utropstecken.
Nina svepte pelsen omkring sig, lutade sig tillbaka i vagnen och rullade sedan bort öfver fälten.
Det var nu nästan full vår.
Björkarna började till och med slå ut.
Lärkorna sjöngo genomträngande högt uppe i den ljusmättade luften, och alla bäckar forsade med ett rasslande ljud öfver stenarna.
Man plöjde på åkrarna, och den svarta åkerjorden stod så mörk och fuktig bredvid det skärande gröna i den unga rågen.
Allting lyste, forsade, viftade.
Hela naturen hade brådtom med sitt nya lifsarbete.
Efter en timmes åkning kom man in i skogarna, och trakten började bli kuperad.
Der fans en rik omvexling af alla slags träd, och i djupet blänkte den ena lilla sjön bredvid den andra.
Vid ena ändan af en sådan ljusblå, gnistrande sjö låg mellan mörka granar, nakna ekar och halft utslagna björkar ett stort hvitt herresäte, — det var Säråker.
Kusken slog på hästarna och svängde med mycken aplomb in på den gruslagda gården.
På trappan stod fru
Lindeman med utbredda armar och strålade öfver hela ansigtet.
Det var en dam på ett par och femtio år, något korpulent, med ännu vackra, regelbundna drag.
Håret delade sig öfver pannan i blonda, något rödaktiga lockar, som föllo ned kring kinderna, ögonbryn och ögonhår voro nästan hvita, ögonen ljusblå med stora ögonlock.
De friska tänderna syntes nästan alltid, ty fru Lindeman log största delen af dagen.
»Nå så välkommen, min lilla skatt!» utropade hon och nästan lyfte ned Nina ur vagnen.
»Litet blek om näsan tror jag? — men för öfrigt alldeles lik dig, — ja, vackrare än någonsin!
Gud ske lof att jag har dig väl hos mig!»
Hon gick framför Nina och förde henne in i de två stora gästrum en trappa upp, som voro bestämda åt henne.
Det var två ljusa, solbelysta rum, möblerade i hvitt och blått.
Allting der inne sken af renlighet, ända från beslagen på den gammalmodiga byrån till messingsluckorna på den väldiga kakelugnen.
Det var två mycket stora rum.
Det ena vände ut mot den stora, välkrattade gårdsplanen, det andra hade utsigt öfver sjön med de små öarna, och bergshöjderna långt borta.
»Ja, här skall du nu bo», sade fru Lindeman, då hon såg med hvilket välbehag
Nina gick från det ena fönstret till det andra och skrek till af glädje öfver den stora utsigten.
»Jag säger dig på förhand, att du kommer att tycka om Säråker.
När man en gång är här, vill man aldrig härifrån, och jag skulle inte önska något hellre, än att du stannade här—— Hvad skall du egentligen göra inne i sta’n numera, sedan gubben är död?
— Och inga barn har du.
— Slå dig till ro här hos mig på landet.»
Nina bad att dock få betänka sig litet på ett sådant afgörande beslut och började kläda om sig.
Fru Lindeman blef sittande hos henne.
»Gif mig nyckeln till kofferten», sade hon, »så skall jag hänga upp dina klädningar och lägga ditt linne i lådorna, så ha vi det ombesörjdt», och hon började ordna allt i garderoben och skåpen.
Hon var närsynt och lyfte hvarje klädespersedel tätt upp emot ansigtet för att mönstra den och stryka öfver den med sin feta, hvita hand med de lätt uppåtböjda fingerspetsarna.
»Det är ett vackert mönster du har på spetsarna på dina kamkappor», sade hon och stack näsan djupt ned öfver dem.
»Men jag skall visa dig ett annat, som också är mycket vackert och som går ofantligt fort att knyppla.»
»Ja, jag har verkligen inte knypplat mina spetsar sjelf», sade Nina, »det ger jag mig inte tid till, och för öfrigt fins det så många, som behöfva litet förtjenst.»
»Ja, det är ju sant!
Du är ju rik som en liten prinsessa!» sade fru Lindeman och skakade ut en af Ninas klädningar, innan hon hängde upp den.
»Men ser du, under de långa aftnarna här på landet måste man ha många slags handarbeten.
För öfrigt är det så roligt att knyppla.»
»Hvar äro dina söner?» frågade Nina.
»Åh, de äro på möte båda två.
Du vet väl, att Arthurs lilla fru har fått en gosse!
— Jag hade önskat att det hade varit en dotter, för att gossar äro just inte min svaghet; man har redan allt för mycket karlar här i verlden, men fadern är naturligtvis stolt.
En son!
— Min son!
Han tänker sig honom visst redan med epåletterna på, den stackars lilla mjölkgrisen.»
»Ja, att du redan är farmor», sade Nina, som nu var omklädd.
»Det skulle man inte tro om dig, Hilda, som ser så ung ut.»
»Åh, jag ser inte alls ung ut», svarade fru Hilda förnöjd och skakade sina lockar.
»Men det gör alldeles precis det samma hur jag ser ut.
Jag har gudskelof öfverstått all lust att göra intryck på manliga hjertan, och jag är fullkomligt nöjd med att veta, att jag är det ordentligaste och snyggaste fruntimmer, som går på jorden.»
»Kom nu, kom nu, min engel», tillade hon och tog Nina om lifvet.
»Nu skola vi ned och få oss litet kaffe.»
De gingo nedför den breda trätrappan, som var bonad och belagd med gångmattor.
På nedre botten stodo alla dörrar öppna mellan rummen, och der fans en hel lång rad, som alla liknade hvarandra.
Det var mycket högt i taket med stora fönster, så att alla rummen voro så ljusa, som om man varit ute i det fria.
Möblerna voro mest gammalmodiga, stora och massiva; långa mahognisoffor, höga skåp med messingsornament och längs alla väggar en oändlig mängd stolar med ljust öfverdrag.
Vid fönstret stodo många växter, mest blommande plantor, hvilkas blad ännu icke hade slagit ut riktigt.
Öfver de snöhvita golfven lågo öfverallt gångmattor i kors.
En liten brasa brann i den stora kakelugnen, och der doftade svagt af rökelse.
Framför en bred soffa mellan två stora mahogniskåp var kaffebordet dukadt med skinande silfver och en öfverflödande mängd hembakadt bröd.
Öfver soffan hängde ett porträtt af fru Hildas mor som ung, klädd i hvit klädning med kort lif, djupt urringad; hon var starkt röd på kinderna, der två gropar voro synliga, och hade en mängd små bruna lockar ned öfver pannan.
»Är hon inte söt?» sade fru Lindeman, då hon såg att Nina betraktade porträttet.
»Ack, hon var en engel!
Min far var inte värd att upplösa hennes skoband!
— Kom nu och sätt dig, så dricka vi kaffe.»
Hon fick Nina att sitta ned i soffan med en pall under fötterna och satte sig sjelf bredvid.
»Ja», sade hon, då kaffet var islaget och hon förnöjd doppade sin hembakta kaka deri: »Ja, min vän, han dog således.»
Nina såg helt förskräckt på henne.
Hon sade det i en så belåten ton.
»Ja, kära barn», fortsatte hon och klappade Ninas hand, »jag vet ju nog, att du sörjer honom, att han var din man och så vidare, men ingen kan inbilla mig, att en ung enka sörjer så förskräckligt för att en gammal man dör.
Du har minsann dragits med honom länge nog, och du kan nog behöfva att njuta din gyllne frihet.»
»Jag tror inte, att min ’gyllne frihet’ tillfredsställer mig så särdeles», sade Nina.
»Ja, ja, det är så i början.
Man har ännu qvar den gamla känslan af länken kring foten och kan inte riktigt få klart för sig, att den verkligen är borta.
Det var på samma sätt med mig, när min salig Herman dog.
Ja, tro inte, att han inte var en mycket beskedlig karl.
Jag hade sannerligen inte det ringaste emot honom.
Det var ett inklinationsparti.
— Vi voro tärna och marskalk på samma bröllop, unga, lätt antända, nå ja, du förstår.
— Vi lefde tillsammans i nära tjugoett år, och det gick på det hela taget mycket bra.
Men han var ju också bra mycket äldre än jag, och då han sedan tog afsked och inte egentligen hade något att göra, gick han här och fnaskade och lade sin näsa i allting.
— Vill du ha mera kaffe?
— Jag skall sannerligen ha en tår till!»
Hon lade socker i kaffet med näsan tätt öfver koppen, rörde om och fortfor:
»Jo, ser du, sådana der gamla militärer, som ingenting ha att göra, äro verkligen inte till mycken glädje för sin omgifning.