Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han såg på mig, som man betraktar en rasande människa, hvilken kommit i uppror och blindt slår omkring sig, endast af begäret att slå, utan att beräkna, hvar eller hur slaget träffar.
Jag kände ringaktningen, som låg i detta lugn, och jag satte mig med en föraktlig åtbörd vid skrifbordet, i det jag utan ett ord till förklaring vände honom ryggen.
Jag hörde honom resa sig upp och gå, men jag vände mig icke om, förr än jag kom ihåg, att nyckeln var urtagen.
Då sprang jag upp och stängde hårdt igen dörren efter honom.
Sedan dess har jag sett honom ofta, men vi ha aldrig talats vid.
Jag har mött honom ensam, liksom när jag kom i sällskap med Gertrud.
Han har sett på mig från sitt bord på en restaurant, liksom jag betraktat honom från mitt.
Han har varit för mig en af de tusen likgiltiga i denna värld af likgiltiga människor.
Och nu när grämelsen slagit sin klo i mitt hjärta, kommer han åter emot mig på gatan, trycker min hand, som om ingenting händt, och i hans ögon finns samma anspråk på rätten att störa min ensamhet, som städse väckt min förbittring.
Är han skickad för att störa min fred?
Här finns intet att störa, intet att se.
Jag tror, att jag kunde hata honom.
Att vara isolerad har det med sig, att till och med den, som söker ensamheten, understundom plågas däraf.
En dag, när jag skulle gå hem från skolan, fick jag plötsligt lust att se andra människoansikten än dem, hvilka plägade betrakta mig i skolans korridorer eller genom den stora byggningens fönster.
Jag var dessutom rädd för min långa eftermiddag, och lydande en plötslig impuls, gick jag in på Du Nord för att äta middag.
Knappt hade jag kommit in i matsalen och vikit förbi glasskärmen, förrän jag befann mig ansikte mot ansikte med Kristian Sundin.
Han satt vid ett af fönsterborden, var ensam som jag och hälsade.
Jag var så oförberedd på hans närvaro, att jag ej ens hann samla mina tankar för att handla med öfverläggning.
Som om jag varit under inflytande af en främmande makt, närmade jag mig honom, och när han frågade, om jag var ensam, svarade jag utan vidare ja och satt i nästa ögonblick midt emot honom vid bordet, hållande matsedeln i hand och diskuterande om middagen.
Jag var i detta ögonblick liksom förtrollad, mindes icke det förflutna, gjorde mig icke reda för det närvarande.
Men allt hvad som omgaf mig, blef tydligt, som om jag sett världen genom skärpta glas.
Min hörsel var också på något egendomligt sätt skärpt.
Hvarje ord, som talades, syntes mig komma fram med förstärkt klang, liksom distinktare, klarare än i hvardagslag.
Jag hade samma förnimmelse som i mellantillståndet mellan dröm och vaka, och jag erinrade mig på ett besynnerligt sätt den vålnad i djurskepnad, som följde mig från rum till rum, och som jag ej kunde undkomma.
Jag satt och undrade på, hvad min kamrat egentligen skulle säga, när jag plötsligt hörde hans röst, som frågade mig, om jag icke ville dricka vin.
Jag spratt till och svarade ja, som om jag aldrig tänkt på något annat.
Och inom mig undrade jag, om han ej skulle göra mig några vidare frågor.
Men han satt lugn, som om han träffat mig hvarje dag under flere år.
Han log till och med emot mig, och så småningom märkte jag, hur min spänning gaf vika, och jag tyckte, att allting omkring mig började återtaga sitt naturliga utseende.
De röster, jag hörde omkring mig, blefvo mjukare; hvad jag såg, hade ej längre dessa hvassa konturer, som nästan gjorde ondt; och till sist såg jag, att den man, som satt midt emot mig vid bordet, hade förändrats med åren.
Det slog mig, att jag först nu såg honom alls.
Han hade fått helskägg, håret hade glesnat på hjässan, ansiktet hade markerade linier, som skvallrade om lidande.
Men på samma gång hade han något af behärskadt lugn, som meddelade sig åt mig och kändes som hvila.
Utan att jag reflekterade däröfver, kände jag, hur naturligt det var, att vi båda sutto samman och talade.
Som en fläkt af lif, fick jag den välgörande förnimmelsen, att jag ett ögonblick glömde mig själf.
Hans person eggade mig att tala, och min långa tystnad och ensamhet hvilade ut i detta samspråk med en gammal vän, efter hvilken jag nästan tyckte mig hafva längtat.
Som om intet passerat från den dag, då vi skildes, och till den, som förenat oss, knöto vi samman tråden mellan det förflutna och det närvarande.
Och mellan oss började den upplifvande lek, som ligger uti att vid ett glas vin blifva talför och meddelsam.
Det är sant, att lifvet vidgat, omformat, utvecklat och kanske förhårdnat mycket af ungdomens lätta och kategoriska tankegång, men vi kände dock för en stund, att vi båda voro unga – eller det föreföll mig åtminstone, som om vi vore det – och det dröjde ej länge, förrän vi lämnade filosofins rymder och kommo direkt tillbaka till gamla Upsala.
Och då stego minnena fram.
Som vänliga kamratansikten le ur molnen af tobaksrök på ungdomens fester, som de le emot oss, färgade af bålens safter och det gula skenet från darrande gaslågor så logo också dessa minnen oss till mötes.
De logo fram ur töcknet från de många år, som kommit emellan och skilde oss från den tid, då dessa minnen voro lefvande verklighet, och dö hade hela det varma, glada uttryck, som afståndet förlänar äfven de största vedervärdigheter.
Vi hörde klang af ungdomssånger, sågo valborgseldarna blossa, värmdes af entusiastiska tal, logo åt kärlekens lycka – och förirringar, kände som varma handslag af vänner, hvilka länge sedan spridts kring Sveriges och världens skilda vinklar och vrår.
Och öfver alltsammans sken som en evig vårsol, ljummande upp luften omkring oss, smältande gammalt agg och gamla missräkningar, så att grollet slungades bort, som när isflakarna fordom sköljdes ned under Islandsbron, följda af dånande jubelrop och ungdomens vårtankar.
Vi bytte ut matsalen mot kaféet, och ännu räckte den besynnerliga förtrollning, under hvilken jag befann mig.
Men plötsligt kände jag, att jag helt enkelt var trött.
Det blef en paus i samtalet.
Och denna korta tystnad var tillräcklig för att föra mig tillbaka i min föregående tankegång.
Med ens syntes mig allting, som nyss varit så naturligt – främmande, underligt, nästan förhatligt.
Hvarför satt jag här?
Hvad ville mig denne främmande man?
Hade han sökt mig eller jag honom?
Jag fick en absurd misstanke, att han setat och väntat på mig, följt mina steg, som han förr vaktat på mina handlingar i Upsala, och fast han ej med ett ord hade antydt sina afsikter, hade han hela tiden utforskat mig, förföljt mig, gjort sig till min förtrogne.
Nu satt han och trodde sig ha vunnet spel, trodde mig vara öfverlistad.
Jag kunde ha brustit i gapskratt, slagit handen i bordet och sagt honom, hvilken dumbom han var.
Jag fick lust att göra det.
Men jag lade band på mig för att icke röja mig själf, steg i stället upp och förklarade, att jag måste gå.
Han räckte mig helt lugnt handen till afsked, och sjudande af vrede öfver, hur väl han kunde behärska sig, besvarade jag hans handtryckning och gick.
Denna afton irrade jag länge omkring på gatorna, innan jag ändtligen vågade vända om till mitt hem.
Aldrig har denna vårens ljusa, långa aftondager plågat mig så outsägligt som denna kväll, när jag utan mål vandrade omkring de nybyggda kvarteren som omgifva det hus, där jag bodde och där jag i dag icke vågade inträda.
Gång på gång gick jag förbi min port, emedan jag ej kunde besluta mig för att trycka på den lilla svarta knappen, som skulle hafva öppnat vägen till mina afstängda rum.
Ständigt kom jag tillbaka, och när jag till sist gick uppför trapporna, var jag så trött, att jag endast med möda släpade mig fram.
När jag kom in till mig, märkte jag, hur tyst där var, och med en plågsam känsla af att vara allena, tände jag lampan och fällde ned gardinerna.
Det var för tidigt att gå till sängs, och jag lade mig därför på min soffa i tanke, att tröttheten snart skulle gifva vika.
Det var vinet, samtalet, den långa promenaden ...
Alltsammans hopade sig för att få mina nerver att domna.
Och utan att jag märkte det, slöto sig mina ögon, och jag föll i sömn.
Hur länge jag sofvit, vet jag icke.
Men just därför att jag tyckte mig hafva sofvit länge, är jag böjd för att tro, att det måste hafva varit på sin höjd en kvarts timme.
Då tyckte jag mig – om det var i drömmen, eller just när jag vaknade, kunde jag omöjligt afgöra – höra en stämma, hvilken suckade som under trycket af en obeskriflig plåga.
Denna stämma liknade på det underbaraste sätt, något, som jag tidigare tyckte mig hafva hört.
Och stel af förskräckelse, låg jag stilla, medan jag ansträngde min yttersta nerv för att lyssna.
Då jag intet kunde urskilja, reste jag mig upp och började gå omkring i mina rum, som om jag velat öfvertyga mig om, att ingen var därinne.
Jag gick in i mitt sofrum, tände ljus, såg under möblerna, men fann naturligtvis ändå ingenting.
Det besynnerligaste var dock, att jag hela tiden var alldeles öfvertygad om, att jag heller ingenting skulle finna.
Mina undersökningar skedde för syn skull, jag visste det mycket väl, och jag stannade till sist framför dörren, som ledde till den tomma våningen, hvilken en gång varit mitt hem.
Jag hade ju nu kommit in i maj, och på veckor hade jag ej ens tänkt på denna våning, hvars dörr jag själf stängt en afton i april.
Den hade funnits bredvid mig stängd och öde, och inga röster därifrån hade förmått mig att öppna dörren ditin och gå fram genom de tomma rummen.
De voro ju så tomma för mig, att de ej ens gömde på minnen.
Nu föreföll det mig plötsligt, som om jag lämnat kvar därinne hela mitt lif för att därutanför begrafva mig själf.
Och jag visste alldeles bestämdt, att därinnifrån hade den suck kommit, som väckt mig, eller som jag hört, när jag vaknade.
Om det hade gällt mitt lif, skulle jag dock icke hafva vågat att gå dit in.
Obeslutsam om, hvad jag skulle göra, tog jag en bok och försökte att fördjupa mig i dess innehåll.
Men det var mig naturligtvis omöjligt att läsa, och plötsligt hörde jag åter denna djupa suck, som nyss hade förskräckt mig.
Den var denna gång så tydlig, att jag ej ens hann försöka att betrakta den som en hörselvilla, och i det jag äntrade upp från min stol, gick jag fram till dörren för att bättre kunna lyssna.
Då såg jag till min outsägliga fasa, att en nyckel satt i låset.
Jag sprang tillbaka till skrifbordet, drog ut den låda, där jag en gång lagt ned nyckeln, och började leta efter densamma.
Den fanns icke.
Jag genomsökte de andra lådorna, i tanke att jag hade lagt den på ett annat ställe, och att jag blott mindes fel i fråga om platsen.
Jag genomsökte min byrå, till och med mina bokhyllor.
Den var ingenstädes till finnandes.
Jag förstod alltså, att jag icke längre var ensam.
Det fanns någon i denna afstängda våning, några steg ifrån mig, någon, som gått dit in, och som alltså när som helst kunde komma tillbaka.
Besynnerligt nog var det dock ej detta, som närmast sysselsatte mig.
Att jag ej var ensam, var tydligt nog.
Men hvad jag grubblade öfver, var, hur nyckeln kommit ur min låda.
Ingen hade sett, när jag en gång lade den dit.
Ingen kunde ens veta, att jag tagit ur den, eller att den öfverhufvud var gömd.
Själf hade jag icke återsett den sedan begrafningsdagen, och om den nu satt i låset, måste den alltså hafva blifvit stulen.
Ett ögonblick funderade jag på att beväpna mig och gå in för att jaga ut den objudne gäst, hvilken troligen nu som bäst undersökte mina hemligheter.
Men jag kunde ej besluta mig härför, utan ehuru ingenting kunde förliknas vid den tortyr, som jag nu af idel obeslutsamhet ålade mig själf, stannade jag i stället kvar och afvaktade, hvad som komma skulle.
Jag vågade ej längre promenera på golfvet, emedan jag då alltid åtminstone under något ögonblick skulle blifva tvungen att vända ryggen åt denna dörr, bakom hvilken hemligheten var gömd.
Jag satte mig i stället, så att jag kunde se låset.
Jag tog ej mina blickar därifrån, utan fixerade oafbrutet nyckeln, hvilken på ett nästan öfvernaturligt sätt syntes mig hafva kommit på sin plats i dörren.
Jag lyssnade på hvarje ljud, hörde aflägsna steg i trapporna, röster, som talade i angränsande våningar, steg, som trampade golftiljorna öfver mitt hufvud.
Det knäppte i väggarna omkring mig, drog i skorstenspiporna, smällde i stenläggningen under mina fönster.
Intet ljud undgick min till det yttersta skärpta uppmärksamhet.
Min nervositet var uppdrifven till en sådan grad, att en verklig uppenbarelse ur andevärlden knappast skulle kunnat försätta mig i starkare själsskakning, än hvad jag redan var.
Jag kunde ej fatta något slags beslut, huru jag skulle handla.
Men jag visste, att hvilket ögonblick som helst kunde Greta komma för att göra mitt rum färdigt till natten, och som en fix idé regerade mig den tanken, att hennes ankomst skulle göra slut på den olidliga spänning, i hvilken jag befann mig.
Jag afvaktade därför med otålighet det ögonblick, då jag skulle höra det skrapande ljudet af tamburdörren, som hon plägade öppna med sin egen nyckel, eller åtminstone de släpande ljuden af hennes tunga steg, när hon gick i trappan.
Då hörde jag plötsligt ett nytt ljud inifrån den dörr, hvilken jag fortfarande betraktade, som om jag med mina ögon ville genomtränga dess hemlighet.
Tydligt och klart hörde jag ljuden af steg.
De kommo ej från trappan, där jag väntade dem.
De kommo från den tomma våning, som jag ej vågade beträda, ibland afstannade de, ibland hördes de å nyo, och för hvarje gång tyckte jag, att de närmade sig dörren.
Ur stånd att längre uthärda denna ångestfulla väntan, reste jag mig upp och ställde mig bakom stolen i försvarsställning, ansträngande min hörsel ännu skarpare än förut.
Under loppet af ett par minuter flög en serie af de mest bizarra fantasier genom min hjärna.
Att min hustru dött, sjönk för mitt medvetande undan som en fantasi, om hvars overklighet jag hela tiden varit medveten.
Hennes begrafning föreföll mig som ett narrverk, hvilket om det någonsin inträffat, varit tillställdt för att dölja det faktum, att hon ännu bebodde de rum, där jag inspärrat henne.
Ty det var jag, som stängt henne inne, lefvande begraft henne i dessa öde rum, utanför hvilka jag själf lefde som en hemlighetsfull fångvaktare, själf afstängd från all gemenskap med andra människor.
Jag var fullkomligt öfvertygad om, att Gertrud lefde därinne, och när trampandet på golfvet åter hördes, tyckte jag mig känna igen hennes steg, som med hvarje ögonblick kommo mig närmare.
Jag var fullt beredd på att möta henne ännu lefvande, och medan dessa vanvettiga tankar blixtsnabbt genomflögo min hjärna, såg jag, hur dörren långsamt och ljudlöst öppnades.
Med händerna knutna om ryggstödet på min stol, bakom hvilken jag ställt mig, afvaktade jag ankomsten af det fantom eller den människa, hvilkens närvaro jag motsåg med en onämnbar ångest.
Och i själfva verket kom Greta ut genom den öppnade dörren och tycktes vilja nalkas mig.
I samma ögonblick, som hon blef mig varse, stannade hon, och jag behöfde flere minuter för att vid hennes åsyn återvinna min fattning.
Hela min öfverretade sinnesstämning försvann ej, den tog blott, när jag igenkände det förmenta spöket en ny riktning, bytte om färg och form.
Det hemlighetsfulla fanns där fortfarande, fast ej så som jag tänkt mig det.
»Greta!» utbrast jag, gick fram och tog den gamla tjänarinnan – ty det var verkligen hon – i armen.
Den gamla syntes bestört öfver att se mig, och hon framstammade något om, att jag ej skulle vara ond på henne.
Jag märkte, att mitt upphetsade utseende måtte hafva skrämt henne, och i det jag så godt jag kunde lade band på mig, upprepade jag min fråga:
»Hvad gjorde du därinne?»
Den gamla såg skyggt på mig:
»Jag satt där och tänkte på den stackars frun, som är död,» svarade hon.
Detta svar upptände på ett egendomligt sätt hela min fanatism å nyo, och i det jag åter bröt ut som i vrede, nästan skrek jag till henne i den högsta upphetsning:
»Men, människa, hur har ni kommit dit?»
Hon såg alldeles förskrämd ut, betraktade mig med något af den ångest, med hvilken man möter en farlig dåre.
»Jag gick dit in, innan lektorn kom hem.»
»Ja, men hur kom du in?»
»Genom dörren.»
»Hur kom du in genom dörren?»
»Jag har ju min nyckel.»
»Till tamburen, ja.
Men till denna dörr!
Hur kom du in genom denna dörr?»
Jag pekade på den ännu ej stängda dörren, och jag ropade som i vrede för att ändtligen få denna gåta löst.
»Nyckeln satt ju i, vet jag.
Dörren var inte låst.»
»Var den inte låst?»
»Det vet väl lektorn.
Den har inte varit låst allt sedan den första kvällen.»
»Hvem har öppnat den, säger jag?
Hvem?»
»Det har lektorn gjort själf, vet jag.
Nyckeln satt i på morgonen, när jag gick här och städade.»
Jag släppte mitt tag och betraktade den gamla med misstänksamma blickar.
»Stäng dörren,» sade jag.
Hon uppfyllde motvilligt min tillsägelse.
»Tag ur nyckeln!»
»Stoppa den i din ficka.
Tag den med dig.
Jag vill icke att den skall vara här.
Förstår du?»
Den gamla gjorde som jag sade, och under darrande tystnad ämnade hon börja bädda.
Men jag var för upprörd att tåla någon människa i min närhet.
Jag förklarade, att jag kunde hjälpa mig själf, sade kort godnatt och bad henne gå.
Hon gick också, och jag såg, att hon var glad att slippa vara ensam med mig.
Ett rof för de pinsammaste tankar, började jag, sedan jag själf ordnat min bädd för natten, att kläda af mig för att gå till sängs.
Jag tog ett tag i den förfärliga dörren för att öfvertyga mig om, att den nu verkligen var stängd.
Därefter satte jag mig halfklädd ned och försökte tänka öfver aftonens händelser.
Men ingenting kunde jag förklara, det hela syntes mig hundra gånger mera underbart, hemskt och otroligt, än om min fantasi blifvit verklighet, och min hustrus vålnad verkligen kommit mig till mötes.
Jag vågade ej släcka lampan, ställde den endast ett stycke bakom min hufvudgärd, så att skenet ej skulle falla mig i ansiktet, gick därefter till sängs och somnade, nästan ögonblickligen, som om jag varit uttröttad af ansträngande kroppsarbete.
En oredig massa drömmar måtte hafva stört min sömn.
Ty jag vaknade upp ett par gånger af ljud, hvilka läto, som om jag själf jämrat mig i sömnen.
Men lika hastigt som jag vaknade, somnade jag in igen i en tung, dvallik slammer, och när jag slutligen på allvar slog upp ögonen, skedde det med en besynnerlig blandad förnimmelse.
Jag tyckte att något tungt tryckte mig till jorden, så att jag segnade ned, och på samma gång kände jag närvaron af min gamla, djurlika följeslagare från föregående drömmar.
Jag tyckte mig behöfva göra en våldsam ansträngning att blifva fri från en oerhörd tyngd; och när jag ändtligen kom till fullt medvetande, såg jag, att jag icke låg i min säng, utan stod på golfvet, hållande med min hand i låset till den stängda dörren.
Själf var jag till hälften begrafven under en klädhängare, som stod nära dörren, hvilken jag i sömnen på något sätt dragit öfver mig, och hvaraf jag fått intrycket af den olidliga tyngden.
Jag tyckte mig med ens förstå det hela.
Jag var helt enkelt en sömngångare; öfverretad som jag var, hade jag ej kunnat motstå alla de själsrörelser, hvilka hopat sig öfver mig, utan drifven af gud vet hvilka impulser under natten gått de vägar, där jag om dagen ej ville sätta min fot.
Fridlös som en skugga hade jag vandrat från rum till rum i min tomma våning.
Själf hade jag tagit nyckeln ur lådan, själf hade jag öppnat dörren.
Och som ett stort, svart djur hade min sorg följt mig ur rum i rum och försvunnit, när dagern kom och mina vanliga tankar började arbeta i min hjärna.
När jag nu verkligen var utestängd och min nyckel borta, hade jag vaknat af den våldsamma ansträngningen att öppna dörren med handkraft.
Det var klart dagsljus, lampan hade brunnit ut.
Jag såg mig frysande omkring i rummet, och med bäfvan kände jag, hur hela mitt väsen var liksom klufvet i tu, och hur oförsonligt dessa jagets båda hälfter syntes stå i strid med hvarandra.
Från denna stund fruktade jag ensamheten, och när jag om aftnarna måste gå hem för att sofva, vidtog jag det försiktighetsmåttet, att jag band mig själf vid sängstolpen för att hindra mig från att irra omkring under natten.
Jag förstod naturligtvis, att detta ej gaf någon trygghet, och att jag kunde lösa detta band i sömnen, lika väl som jag kunde utföra annat.
Men det gaf mig dock en slags inbillad ro, och det hjälpte mig understundom att sofva.
Jag har emellertid kommit till slutet af maj, och jag befinner mig i den största förlägenhet, när jag tänker på, hvartill jag egentligen skall använda de långa feriemånaderna.
När jag redan nu har så svårt att fördrifva mina lediga eftermiddagar, hur skall det då gå, när jag måste vara ledig från morgon till kväll?
Jag känner en obestämd fruktan för denna sommar, som nalkas, och under det att dagarna gå, finner jag ständigt nya förevändningar för att slippa vistas i mina rum.
Jag gör långa promenader utanför Stockholm, äter middag på något värdshus och tillbringar timmar, sittande på en veranda, rökande cigarr efter cigarr, medan mina ögon hvila på det nyutspruckna löfverket i vajande björkar eller betrakta den ljusa grönskan, som afbruten af hvita sippor betäcker marken på kullar och fält.
Detta hvilar mig och bringar glömska för stunden.
Det ger mig ett slags ro, som om jag vore en del af naturen, hvilken lefver sitt stilla lif, oberörd af människans strider.
Liksom förtorkad och kall sitter jag där och betraktar allt detta, som lefver, växer, jublar och värmes.
Jag ser därpå och tänker, att jag står utanför alltsammans.
Det är en ljuflig känsla, hvilken varslar om upplösningens tystnad.
Andra dagar stannar jag i staden, uppsöker okända matställen, vandrar från kafé till kafé, läser i tidningarna eller betraktar genom fönstren gatornas lif.
Jag träffar ingen, talar med ingen – utom med en, och denne ende är Kristian Sundin.
Allt sedan jag första gången träffade honom, är det förunderligt, att det knappast går en dag, utan att jag vid något tillfälle möter honom.
Än kommer han tvärt öfver gatan för att hälsa på mig och säga mig ett par ord, än möter jag honom, just när jag viker om ett gathörn, och följden blir naturligtvis åter, att vi stanna och samtala; än sitter han inne på den restaurant, där jag tillfälligtvis ämnar intaga min middag, och en gång har det till och med händt, att vi möttes som ensliga promenerande i en aflägsen trakt af Djurgården.
Jag har upphört att reflektera öfver, hur det kommer sig, att vi, som i åratal gått hvarandra förbi, nu plötsligt börjat att träffas, som om vi verkligen sökte hvarandra.
Jag tar det som en helt naturlig sak, ja det har till och med händt mig, att jag börjat längta efter, att han skulle fråga mig om detta – detta, som midt under mitt skenbara lugn dagligen sysselsätter mig.
Jag har nämligen börjat erfara ett besynnerligt begär att meddela mig med någon.
Det är, som om jag hade behof att beklaga mig för en medmänniska, ropa ut min smärta, så att jag finge höra den gifva eko i en annans bröst.
Här om aftonen var det ej långt ifrån, att jag hade gifvit Greta del af min sorg.
Hon flyttade nämligen undan Gertruds porträtt på mitt skrifbord för att få plats för brickan med min aftonmåltid.
Jag tyckte, att hon fick en sorgsen min, när hon tog i porträttet, och jag var nära att fråga henne, hvad hon egentligen tänkte om mig.
Det var blott med ansträngning, jag förmådde kufva min talträngdhet, och allt som minuterna skredo, hade jag formlig hjärtklappning af obeslutsamhet, om jag skulle tilltala den gamla eller ej.
Jag kände mig emellertid lättad, när hon gick, och ändå visste jag, att den verkliga lättnaden infunnit sig, om jag kunnat öfvervinna mig själf och talat.
En annan afton ringde det på min dörr.
För ovanlighetens skull var jag hemma, ehuru det var tidigt på dagen.
Jag gick och öppnade, i tanke att det var brefbäraren.
Till min öfverraskning steg Kristian Sundin mig till mötes och frågade, om jag tog emot.
Jag blef hvarken häpen eller otålig, jag tänkte ej på annat, än att nu skulle han få veta det.
Jag skulle sätta mig midt emot honom lugnt och naturligt, därefter skulle jag vända mig till honom, som sökt mig i min ensamhet, och börja berätta.
Men jag kunde ej finna ord för att börja.
Han talade lätt och vänligt om idel alldagliga saker, om utsikten från mina fönster, om våren, om sommaren, som skulle komma, frågade, hvar jag tänkte tillbringa ferierna och berättade om sina sommarplaner.
Hela tiden satt jag och lyssnade på hans ord, svarade och tog upp nya ämnen.
Men jag tänkte endast på, hur jag skulle börja att tala, och jag sökte fortfarande efter ord.
Då reste han sig upp för att gå.
Och jag förstod blixtsnabbt, att just nu borde jag hålla honom kvar.