Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med nedslagna ögon slet sig Elisabeth från Rudolph och ilade skakad och sökande skydd hos sin make, vid hvars bröst hon gömde sitt blossande ansigte.
Leonhard upplyftade leende hennes hufvud och såg med förvåning några klara tårar glimma på den nu bleka kinden.
Han kysste ömt bort dem och sade vänligt: ”Tag din guitarre och sjung en liten sång för oss.”
Hon gjorde det, och under sången lugnades hennes oroliga sinne.
Tonerna blefvo allt högre och klarare, hon glömde allt och alla och lefde blott i sången.
Betagen lyssnade Leonhard, och Rudolph satt drömmande med pannan lutad i handen och armen stödd mot divanens kuddar, under det blicken, mörk och forskande, var fästad vid sångerskan.
De voro så olika, dessa begge män.
Leonhard var ljus och glad och hans vackra, öppna anlete och lätta, flärdfria väsende ingaf förtroende och vänskap; det fanns någonting oemotståndligt tilldragande hos honom, något som gjorde, att man genast fann sig väl och hemmastadd i hans närhet.
Dessutom strålade hans stora, mörkblå ögon af så mycken godhet, och redbarheten hade tryckt sin stämpel på den höga, skönt formade pannan, lätt beskuggad af ljusbruna lockar.
Rudolphs drag deremot voro mörka och dystra, det kolsvarta, glänsande håret föll rakt och stripigt ner för en oftast rynkad panna, som, ehuru ovanligt hvit och fin, dock bar ett omisskänneligt drag af djerfhet och trots.
Samma uttryck uppenbarade sig äfven i linierna kring den hårdt tilldragna munnen, i den romerska näsans böjning och i hela hållningen af den höga, raska, ehuru smärta gestalten.
Ögonen voro svarta och glödande och den blick af hat, förakt eller kärlek, som utgick ifrån dem, måste oemotståndligt träffa sitt föremål.
Hela väsendet, ehuru fullkomligt flärdfritt, förblef kallt och fremmande, en viss frånstötande stolthet var grunddraget deri.
Men nu tycktes hans väsende upptinas, det syntes som om isen i hans hjerta bortsmält i Leonhards och Elisabeths närvaro och när hon slutat sången och glad och upprymd språkade med de båda vännerna, deltog han muntert i samtalet.
Då han efter slutad qvällsvard tog god natt, utbad han sig tillstånd att få anse sig som en medlem af deras familj, och på Leonhards svar, att han skulle vara hemmastadd hos dem, sade han skämtande:
”Tack! men om jag trifdes här så väl, att jag skulle alla dagar återvända?”
”Så mycket bättre!”
”Måtte du aldrig tycka annorlunda!” med dessa ord gick han.
”Nå hvad tyckte du om Rudolph?” frågade Leonhard sin maka se’n de blifvit allena.
”Han såg ståtlig ut, men det låg en köld i hans väsende som jag ej tyckte om.
Inte liknade han dig.”
”Inte det?
Nå! hvilkendera tycker du mera om?”
”Hvilken fråga!
Var det ej ditt öppna, kärleksfulla väsende jag först fäste mig vid?
är det ej derföre jag älskat dig?”
”Kanske! det är godt! men tro ej att Rudolph är sådan han synes, i hans bröst lågar nog kärlek till allt godt och stort, allt ädelt och skönt.
Sådan var han som gosse och jag tror ej att hans sinnelag se’n dess förändrat sig.”
Hvarföre rodnade Elisabeth vid dessa ord?
Ack! en aning sade henne, att hennes makes vän ej var den samme som förr, och denna aning spred en viss oro i hennes hjerta; dock teg hon dermed och sade endast: ”Möjligt!”
Rudolph Berg.
Haf tack! min räddare och vän, Vi träffas väl en gång igen! ~Anonym.~
Rudolph Berg var född i H....
Hans fader var en förmögen handlande derstädes, och den ende sonen utgjorde hans stolthet och glädje.
Tidigt blefven moderlös, var han lemnad utan all närmare tillsyn, ty fadren, upptagen af sina affärer, kunde blott sällan egna sonen någon uppmärksamhet.
Detta, i förening med fadrens nästan klemande ömhet och eftergifvenhet för alla hans nycker, gjorde, att han redan som gosse var häftig och vild, men dyster, tyst och sluten.
Likväl var hans hjerta godt, han var slösande gifmild, och för hvarje lidande hade han tröst och råd, men aldrig sågs, ens i späda år, en tår i hans mörka öga.
Det var ett slags behof hos honom att göra godt, men denna godhet förlorade sitt värde genom den köld, med hvilken den utöfvades.
Hans kamrater och jemnåriga drogo sig undan för den ”stolta, högmodiga pojken,” som de kallade honom, och aldrig sågs han deltaga i deras allmänna lekar på fristunderna.
Likväl må man ej tro, att han var likgiltig för sin ålders fröjder; tvärtom njöt han dem mera och oftare än någon af sina jemnåriga, ehuru för det mesta ensam.
Ingen pojke i hela nejden var så snäll skridskolöpare, eller klef så vågsamt efter fågelbon i de högsta trän och åkte i så svindlande fart kälke nedför de högsta berg och backar.
Dessa ofta farliga färder gjorde, att hans kropp blef stark och härdad, van vid köld och värma.
Invid hans faders stora, prägtiga stenhus, stod ett litet, obetydligt af träd, som egdes af en fattig, men hederlig handtverkare, vid namn Lindmark.
Också han egde blott en enda son, hans största skatt, hans ögonsten, den han ville uppfostra till något annat än handtverkare.
Han ville ej, att hans enda barn skulle känna det armod, som ofta blir den idoga arbetarens lott på hans ålderdom, se’n yngre och skickligare medtäflare uppstått och bemägtigat sig all arbetsförtjenst.
För dessa olycklige gamle, om de icke lyckats spara något ihop från yngre åren, återstår endast brist och fattigdom, och mången gång få de händer, som förr varit idoga, tvina bort i elände.
Lyckligtvis äro de fall sällsynta i vårt land, då de fattiga drifvas ända till hunger; men också nödgas mången, som i sin ungdom varit idog och skicklig, på sin ålderdom lida brist och nöd utan eget förvållande.
Kunde det icke vara annorlunda?
I vårt land hafva snart alla stånd pensionskassor; månne ej en sådan äfven kunde och borde inrättas till hjelp för de handtverkare och arbetare, hvilka genom olyckshändelser, eller eljest utan egen medverkan råkat i brist?
Eller skola så många nyttiga samhällsmedlemmar ännu framdeles dö i fattigdom, för det deras bemedlade kamrater vilja lefva i öfverflöd och pragt?
Ja pragt! ty till den grad har fåfängan och öfverflödet gripit kring sig i vårt land, särdeles bland borgare- och handtverksklasserna.
Vi vilja hoppas, att vår tid, så upplyst och varm för det rätta, skall afhjelpa äfven detta missförhållande.
Rudolph Berg och den unge Leonhard Lindmark voro grannar och skolkamrater, men endast sällan gingo de tillsammans.
En dag, de var i början af vintern, fingo gossarne lof att åka skridsko nere på hafsviken under deras stad.
Glada skyndade de alla ut, försedda med skridskor och kälkar.
Äfven Rudolph och Leonhard voro med; men nu, som vanligt, skilde sig den förre ifrån de öfrige och skrann ensam.
I vida cirklar kretsade han, snabb som en fågel, och ingen kunde mäta sig med honom i vighet och styrka.
Slutligen begaf han sig längre fram på isen, icke aktande de andras varnande rop och böner att återvända.
Högt skrattande och triumferande, svängande mössan öfver hufvudet, ilade han endast snabbare längs den glatta isen utåt sjön, men på engång hördes ett hemskt, ihåligt brakande, och han försvann för kamraternas häpna blickar.
Isen hade brustit och han låg tyst, arbetande att rädda sig ur afgrunden; men med hvarje tag brast den svaga isen och vaken blef blott större och större.
Intet rop om hjelp gick öfver hans läppar, men hjelparen var dock nära.
Sedan den första häpenheten var öfver, ilade Leonhard Lindmark snabbt utåt isen, ropande: ”kamrater, kommen! vi skola rädda honom!” men då han såg, att ingen följde, ropade han med vredens rodnad på sina, af köld och ångest, bleka kinder:
”krukor! efter I ej ha’n mod att rädda en menniska, som drunknar, skall jag försöka hvad jag ensam, med Guds hjelp, förmår.” Och Gud tycktes gifva honom vingar, ty med ljungeldens fart flög han fram öfver isen och stod snart vid kanten af vaken.
Ännu syntes
Rudolphs hufvud öfver vattnet, men endast svagt förmådde han mera arbeta att hålla sig uppe.
Hans händer, äfvensom hela kroppen, voro stelfrusna. ”Gud ske lof! du lefver!” utbrast Leonhard och kastade sin gördel, som han redan under vägen löstagit, till kamraten, förmanande honom att hålla väl fast.
Sedan, lindande den andra ändan kring sitt eget lif, borrade han skridskorna fast i isen, hvarest den kändes som starkast, drog med hela sin styrka på gördeln och lyckades äfven bringa kamraten upp.
Hans glädje var stor, men ännu tog Rudolph hans hjelp i anspråk; han var nemligen så stelfrusen, att han ej mera förmådde skrinna tillbaka.
Leonhard ilade derföre till de andra och återvände genast med en kälke, på hvilken han lade Rudolph, band kälkens snöre om sitt lif och återförde honom sålunda till stranden.
Hemkommen, sade Rudolph till den öfver hans utseende förskräckta fadren: ”Jag har fallit i sjön och skulle drunknat, om ej Lindmarks son räddat mig.
Han var den enda, som vågade sitt lif på den svaga isen, för att frälsa mitt.
Jag vill belöna honom.”
Fadren gaf glad sitt bifall och Rudolph gick till sin räddare.
”Leonhard!” sade han och föll honom om halsen, ”du har räddat mig, vi äro således nu bröder.
Kan jag göra något för dig igen, så nämn det blott: du vet att min far är rik och att han både vill och kan löna dig.”
”Min gerning förtjenar intet pris,” sade Leonhard, ”men om du vill göra mig en tjenst, så utverka, att jag blir antagen på din fars handel.
Jag har länge i hemlighet önskat det.”
”Gerna!
Och du skall få resa ut till Lybeck och Hamburg och Paris för att fullkomna dig i yrket, likasom Anton C... och Calle B...”
”Det vore mer än jag någonsin kunnat drömma om.”
”Men icke mer än du förtjenar.
Lita på mig, att du det får.”
Ännu samma dag flyttade Leonhard till Bergs, och se’n han derstädes inhemtat de nödigaste kunskaper i handel, fick han medel att på ett par år företaga en utrikes resa för att ytterligare utbilda sig.
Under denna tid hade han den olyckan att förlora sin välgörare, och återvände, straxt efter inhemtad underrättelse derom, till H... igen.
Med förvåning varseblef man nu att Bergs affärer, ehuru ej dåliga, dock på långt när icke voro i det blomstrande skick, man allmänt trodde, och med grämelse såg sig Rudolph bedragen i sin förhoppning, att kunna öfverlemna hela fadrens handel åt den för honom så kärblefne räddaren.
Likväl anslog han en betydlig del af sitt arf åt Leonhard, hvilket denne dock icke emottog, och se’n alla affärer voro utredda, skiljdes de båda vännerna åt.
Leonhards öde, från hans ankomst till .... känna vi redan, och hafva nu sett orsaken till den vänskap, som herrskade mellan dessa olika personer; en orsak, den Leonhard troget förtegat äfven för sin maka, då han deremot aldrig upphörde att omtala all den godhet, han åtnjutit af Rudolph och hans far.
Rudolph åter kom in som auskultant i Åbo Hofrätt och gjorde sig snart känd som en skicklig jurist, men ändå mera genom sin fåfänga, sin slösaktighet och sitt underliga, dystra lynne.
Hans intressanta, icke obehagliga utseende, hans stolta hållning och väsen samt mången vacker talang gjorde honom till damernas gunstling.
Ur mången blomma sög han honing, utan att förmås qvardröja.
Ett par gånger tycktes han väl allvarligt fästad, men länge varade det ej, innan han åter var fri.
Den första af dessa flickor var vacker, rik och af en ansedd slägt, och tycktes älska honom af allt sitt hjerta.
Det var, hvad man kallar, ett godt parti och alla Rudolphs kamrater lyckönskade honom varmt, under det mången i tysthet afundades denna lycka.
Äfven han sjelf syntes en tid ovanligt glad och belåten, men plötsligt blef hans förhållande mot sin trolofvade kallt och tvärt och slutligen övergaf han henne.
Bittert tadel mötte honom nu från alla sidor; ty man såg ingen orsak till detta hans handlingssätt, och den öfvergifnas bleka kinder och sorgsna väsen, hvilka talade tydligt om en ännu ej öfvervunnen kärlek, väckte allmänt deltagande.
Han tycktes ingen uppmärksamhet fästa dervid, ej heller vid den köld, som öfverallt mötte honom, utan framgick stolt och lugn som vanligt.
Åter förlofvade han sig med en ung, mycket vacker, men enfaldig flicka, som emot sina föräldrars vilja, blott följande sitt hjertas val, lofvade honom sin tro.
Äfven henne öfvergaf han snart och, ledsen vid den ort, der han numera ingen glädje kunde finna, sökte han borgmästare-tjensten i ....
Ryktet om hans tvära, frånstötande väsen hade föregått honom och stämmt sinnena till hans nachdel, och endast Leonhards ifriga bemödanden förskaffade honom rum på förslaget.
Sålunda ville han ännu en gång bevisa sin vänskap och tacksamhet.
Vi vilja nu återföra läsaren till den afton, då Rudolph, hemkommen från sitt första besök hos Lindmarks, inträdde i den våning, Leonhard hyrt och möblerat åt honom.
Rummet, der vi inträda, är stort och dystert, endast svagt upplyst af en dunkel lampa i taket.
Vid dess sken se vi ett fortepiano, öppet och betäckt med musikalier; på ett litet bord vid ena väggen ligga en hop böcker och ofvanpå dessa en flöjt; midt emot står en stor imperialsäng, beskuggad af mörkgröna taftsgardiner, och i de tre fönstren prunka en liten samling utsökta pragtblommor i höga alabasterurnor.
Allt i detta rum, från den prägtiga, turkiska golfmattan, till den fina doft af utsökta vällukter, som var kringspridd öfverallt, talade om lyx och ett sträfvande att göra lifvet så behagligt som möjligt.
Endast egaren sjelf syntes så vida skiljd från all fåfänga och flärd, att det gjorde contrasten så mycket skarpare.
Han hade aflagt rock och halsduk, och påtagit en nattrock af mörkröd sammet.
En högre rodnad än vanligt betäckte hans ansigte, pannan var slät och ögonen blixtrade gladt.
Han satt i skuggan, med hufvudet lutadt mot handen och, som det tycktes, försjunken i djupt begrundande.
Slutligen uppsteg han hastigt, gick några varf häftigt upp och ned i rummet och talade dervid halfhögt för sig sjelf, med åter rynkad panna:
”Man säger, att lidandet renar och höjer själen öfver all låghet, all uselhet.
Jag har lidit mycket, lidit djupt, ehuru obemärkt.
O! om de vetat, dessa menniskor, som dömt mig så hårdt, för gerningar, hvilkas orsaker de ej kännt, eller ens kunnat begripa, om de också kännt dem, — om de vetat, huru djupt deras orättvisa grämt mig, och det midt under det förakt jag visade derför, — de hade häpnat och förlåtit mig.
Och dock, hvad hade jag brutit?
Har jag icke dyrkat skönheten i allt, i natur och handling?
Har ett ansigte, en blomma, ett djur, som varit vackert, en handling skön och ädel, halkat undan min beundran?
Var det icke för hennes skönhets skull, jag tillbad henne, hon med de ljusa lockarne och den strålande blicken?
Ack! när den så öm och kärleksfull häftades på mig, huru darrade jag ej af glädje och förtjusning.
Hon såg så mild, så huld ut.
Jag ansåg den sköna yttre omklädnaden såsom en reflexionsspegel, troget återgifvande det inres renhet och glans.
Hur jag bedrog mig!!!
Den morgonen glömmer jag aldrig då jag obemärkt inkommen, såg henne slå en stackars tjensteflicka, under det hon öfverhopade henne med förebråelser i ordalag, som aldrig böra gå öfver en qvinnas läppar.
Det sköna ansigtet var vanstäldt af vrede och nästan oigenkänligt.
Vid min röst vände hon sig om och bleknade djupt för den blick, jag slungade mot henne.
Gråtande kastade hon sig i mina armar och stammade: ”Förlåt mig! jag skall bättra mig!”
Jag lade henne ned på en soffa och sade kallt: ”För din egen skull vill jag hoppas, att så sker: mellan oss är det slut för alltid.”
Kanske var det hårdt af mig, men bedraga mig sjelf och henne ville jag icke, ty efter denna stund förblef mitt hjerta kallt för henne, och den ånger och sorg, hon visade, förmådde ej uppvärma det.
Men mitt varma hjerta behöfde kärlek.
Jag såg mig åter ikring; då varsnade jag en flicka — god och älskelig såg hon ut att vara; — jag trodde henne bli nog för mig, men hennes förstånd var dunkelt, hon begrep mig ej.
Hvem tadlar den, som af sin blifvande maka fordrar likstämmighet och deltagande i sina sträfvanden, eller till det minsta önskar att ej se sin längtan misskänd?
Och dock blef jag så hårdt dömd af verlden.
Nu återstod mig, efter denna andra skiljsmessa, ingen annan kärlek än till stjernor och blommor och musik, och det var en kärlek, som ej kunde, gäcka mina förhoppningar.
I två år har jag uteslutande älskat er,” fortfor han, tankfullt strykande de vackra bladen af en blomma, ”men denna kärlek har ej varit nog, den har ej gjort mig lycklig.
I afton känner jag det åter djupare än någonsin.
Leonhard!
Hvarföre är du så lycklig? hvarföre?
Dock du förtjenar det, dig vill jag icke afundas.
Men ändå huru skön, huru ljuf är ej hans maka!
Jag har aldrig sett en sådan englabild.
Månne också hon kan bedra?
Jag tror det ej, hon såg så ren ut.
En sådan maka att lefva, att sträfva för — det vore ett paradis på jorden; men jag fruktar hennes like icke finnes.
Hade jag sett henne förr — så —” stampande med foten häftigt i golfvet — ”dock nej, hvarför dessa tankar, jag bör icke hysa dem!
Kanske finner jag en syster till henne i inre och yttre skönhet.
Hon är ju från denna stad; kanske finnes här hennes like?
Jag vill lära känna det snart; men huru?
Jo jag har det!” utropade, han glad, efter en paus. ”Jag skall hålla en bal.
Dit komma alla, som kunna ega döttrar, värdiga den förebild, jag utsett till jemförande.
Då skall jag se och välja, och blifva lycklig, utan att behöfva afundas andra.
Så är det bra! det var en ljus idée.”
Han tystnade nu och tog flöjten från bordet, der den låg, och långt in på natten ljödo toner från hans rum, toner så herrliga, att nattväktaren stannade förvånad, lyssnande till dem.
De inneburo en ljuf, lefvande förhoppning, Ack! — —
”Hur strålar din skönhet i högtidens glans!
Hur blomstrar i locken den grönskande krans!”
Baldagen inföll.
Klockan hade nyligen slagit half 6.
Elisabeth stod färdigklädd framför den stora spegeln i sin sängkammare.
Aldrig hade hon varit missnöjdare med sig sjelf och ändå hade hon aldrig klädt sig med mera omsorg än i dag.
Också kan man knappast göra sig en föreställning om det förtrollande behag, som var utbredt öfver denna af spegeln fördubblade gestalt.
En ljusröd sidenklädning föll i djupa veck ned till de små, i hvita sidensargeskor beklädda fötterna, helt och hållet betäckande dem genom sin längd.
En tjock silfversnodd gick kring lifvet och slutade i rika tofsar vid klädningsfållen; lifvets urringning och de korta ärmarne omgåfvos af dylika.
Det ljusa, glänsande håret var fängsladt i en rik och prägtig fläta, som, smyckad af hvita rosor, lik ett diadem omgaf det lilla, förtjusande hufvudet.
Några halsband hvita perlor kring den vackra svanhalsen och en bukett utsökta, doftande blommor — en skänk af Rudolph några timmar förut, — fästade vid bröstet, voro för öfrigt hennes prydnader.
Ett oändligt, ljuft behag uppenbarade sig för öfrigt denna afton, ännu mer än vanligt, hos henne, och en rodnad, så skär och fin, som det innersta af en rosenknopp, betäckte hennes kinder.
Länge fick hon ej stå så, försjunken i betraktandet af sig sjelf, ty Leonhard inträdde.
Han stannade betagen af den syn, som mötte honom.
”Hvad du är skön!” utbrast han med ofrivillig beundran, och säkert har ännu ingen man, som i sex år varit gift, kännt en sådan förtjusning vid åsynen af sin hustru.
Leende kastade sig Elisabeth om hans hals och sade: ”Du får ej skämma bort mig genom smicker.”
”Jag smickrar ej, det är mitt hjertas mening,” svarade
Leonhard med en kyss på hennes rosenläppar.
”Men min afsigt, då jag kom hit, var egenteligen icke att säga dig artigheter, utan att påminna dig om nödvändigheten att afresa, ty snart infinna sig gästerna och det är ju din skyldighet, som tjenstgörande värdinna, att taga emot dem.”
Elisabeth var genast färdig.
Hon kastade en lätt svart sidenkappa öfver axlarne och, efter en kyss på de hemmablifvande barnens pannor, gick hon vid sin makes arm att sätta sig i den mjuka, beqväma kursläden, förespänd med två ystra, svarta hästar, och nu bar det af med ilande fart.
Mareschaller flammade vid porten och på gården till det hus, Rudolph bebodde, och ur de många fönstren utgick ett bländande ljussken.
Lyx och rikedom mötte ögat i de ännu folktoma rummen, och för förfriskningar och beqvämlighet var det sörjdt på allt upptänkligt vis.
Ensam gick Rudolph upp och ned i den stora salen.
Armarna voro korslagda på ryggen och hufvudet nedböjdt mot bröstet; han såg dyster och tankfull ut.
Hans svarta drägt var enkel som alltid, men buketten i knapphålet vittnade dock om en smula poesie, hvilket eljest icke röjdes hos honom.
”God afton!” ljöd plötsligt en klar röst från den öppna dörren.
Rudolph spratt till och såg sig om; i dörren stod Elisabeth.
Upplyst af det klara skenet från salongens många ljus, såg hon förtrollande ut.
Med samma blick som nyss af Leonhard, betraktades hon nu af Rudolph, men han teg.
Elisabeth förstod dock dess uttryck och en högre rodnad spred sig hastigt öfver hennes kinder.
Snart sansade han sig och gick glad och artig emot sina gäster, välkomnande dem hjertligt.
Med en hastig blick bemärkte han de blommor, Elisabeth bar, och tackade henne derför.
Länge dröjde det ej innan rummen fylldes af gäster.
Ungdom och ålderdom om hvarandra grupperade sig i salarne och gemaken.
Allt hvad det goda ... egde utmärkt, infann sig här på det bästa utstyrdt, och samlingen var verkeligen vacker och lysande.
Med forskande blick hade Rudolph mönstrat alla de af Elisabeth honom föreställda unga flickor.
Ingen egde detta behag han fordrade; de kunde ej jemföras med henne.
Blott en ung, högväxt, hvitklädd brunett ådrog sig hans uppmärksamhet; Elisabeth presenterade henne som sin kusin; det var Virginia.
Det glada, godhetsfulla uttrycket i hennes småtäcka anlete, behagade honom mycket, äfvensom hennes enkla, oskuldsfulla väsen, hvilket gjorde en skarp contrast emot flere af de andra unga damernas.
Likväl kunde hon ej bli det ideal, han skapat sig, och ifrigt forskade han vidare; men då alla gästerna infunnit sig, och ännu ingen, liknande hans förebild i skönhet och behag, uppträdt, suckade han djupt, ehuru obemärkt, och gick att hos de manliga gästerna uppfylla sina pligter som värd.
Se’n de första förfriskningarna gått omkring, gafs tecken åt orkestern.
Musiken stämde opp; det var en af Straus’s valser, dessa likaså brusande som berusande melodier, dem man aldrig kan höra utan hänryckning.
De unga damerna kastade längtande blickar bort till herrarne, som stodo i grupper vid dörrarne, eller midt på golfvet.
Då nalkades Rudolph Elisabeth med hastiga steg.
Han gjorde en lätt bugning och begärde denna vals.
Hon uppsteg, kastade svandunsboan ifrån sig, och räckte honom handen.
Han lade armen kring hennes smärta lif och de sväfvade fram, lik zephyrer, öfver det glatta golfvet.
De valsade båda ovanligt väl och, unga och starka, glömde de att sluta, så att det ena hvarfvet börjades efter det andra.
Deras blickar voro fästade på hvarandra och hans andedrägt vidrörde lätt hennes panna.
Det var som om ett slags förtrollning hade kommit öfver dem; de tycktes glömma att det fanns en verld ikring dem, en verld som ej är den mest skonsamma i sina domar.
En ung man sade en gång, att han, om han hade en hustru, aldrig skulle tillåta henne valsa med någon annan karl; att om hon gjorde det, han efter denna stund ej mera kunde anse henne uteslutande för sin.
Man log deråt och mången ung flicka ifrade deremot, påstående att en hustru ej behöfde lyda en så orimlig önskan, att qvinnan ej var slafvinna m. m.; det hjelpte ej att han förklarade sig anse mannen bunden af samma skyldighet.
Dock hade han ej så orätt, som man tyckte.
Jag är ej af dem, som anse dans för något ondt, till och med för synd; men må man förlåta mig, om jag ändå tycker, att en maka och mor icke bör finna nöje i dans, särdeles i vals, som hvarken är helsosam, ej heller, då man fördomsfritt betraktar den, är en dans, passande för den, som fattat fot i lifvet och eger dyrbara föremål att lefva för.
Med ungdomen är det annorlunda; den står ännu på flygande fot, den älskar allt, som stormar och brusar; för den är valsen, den kan tjena som afledare för de öfverspända känslorna och således vara nyttig, blott den ej går till öfverdrift.
Rudolph och Elisabeth kunde icke valsa i evighet heller.
Nej! äfven för dem fanns ett slut, men då han förde henne åter tillbaka till hennes plats, bad han halfhögt: ”Gif mig ännu en sådan vals i afton och jag begär ej mer!”
Elisabeth sade intet; en jakande böjning på hufvudet var hennes enda svar.
Många danser följde efter denna och endast i ett par deltog Rudolph, men ej i någon vals.
Det var lidet mot middnatt; då klingade åter Straus’s toner genom salen.
På Sophia-valsens vingar flögo de åter utåt golfvet.