Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:s Just.- ombudsman inför Riksrätt; och af 107 §:n, som ålägger Const.Utsk. att vägleda R.
St:s omdöme, vid de fall, då någon anledn. vore för handen att hos K.
M. begära dess rådgifvares skiljande från embetet.
Innan jag går alt vederlägga de inkast, som blifvit gjorda emot Const.Utsk:s betänk , torde det tillåtas mig att fästa uppmärksamhet på nödvändigheten att betrakta det constitutionella statsskickets villkor: regentens oantastlighet, hans rådgifvares ansvarighet, nationens rätt att yrka denna ansvarighet, och national-representationens skyldighet att göra denna rätt gällande; hvarvid särskildt bör afses vårt fäderneslands närvar, förhållanden, och det skick, hvari frågan kommit genom största delen af de klandrade rådgifvarnes afgång, innan R.
St. hunnit pröfva deras förhållande.
Regentens oantastlighet är antagen såsom grundval för den constitutionella Regeringsmakten.
Den är villkoret för den ärftliga monarkiens tillvarelse, hvilken anses betrygga samhället mot rikedomens, personliga inflytelsens möjliga försök att tillrycka sig en högsta makt, den nationerna sjelfva ännu synas tro sig icke på annat sätt kunna med fördel öfverlåta till valda organer af deras egen vilja och opinion.
Den måste, hvad tanke man än kan hysa om denna fictions nödvändighet och nytta, respecteras, så länge den utgör en sådan grundval, och således måste regentens personlighet helt och hållet ställas utom gränsen för de garantier, som folket söker i den representativa och constitutionella statsförfattningen.
Detta kan vid första påseendet synas innebära svårigheter, att ej säga omöjligheter, dä nästan alla constitutionella statsförfattningar måst åt regenten lemna en full beslutande rätt i regeringsärendena sedan han hört sina rådgifvare, och till och med lemnat åt honom vissa rättigheter, på hvilkas utöfning desse rådgifvare, till följd af sakernas beskaffenhet, Den i J 111 i e. m. icke egentligen kunna eller böra inverka, såsom t. ex. sjelfva valet af rådgifvare, då detta, såsom nu hos oss, tillhör majestätets prerogativ.
Men, förhållandet blifver mera fattligt, om man antager samma moralUka begrepp för sambandet emellan Konungen och bans offentliga rådgifvare, som emellan att taga och gifva råd i allmänhet; m. e. o., om man återför samhällsfördragets mening till den naturliga, som lagstiftaren trott sig verkliggöi.a.
Då framstår det klart och tydligt, att försmådda råd äro oförenliga med fortfarande förtroende, och Konungen blifver ovillkorligen beroende af rådslagen, utan att derföre majestätets prerogativ att besluta anses upphäfdt; ty hans beslut ar resultatet af pröfningen , rättsbegreppet och nödvändigheten, utredda och vitsordade under ansvarsskyldighet af rådgifvarne eller ministrarna.
I sådant fall innefattar vår Svenska statsförfattning allt hvad som behöfves, dä den såsom Konungens ovägerliga pligt ålagt honom att inhemta underrättelse och råd af ett Statsråd, samt gjort hvarje Hans regeringsåtgärd overkställbar, såvida icke en rådgifvare, genom contrasignationen, åtager sig ansvaret.
I det ögonblick, då den allmänna opinionens moraliska kraft kunnat öfvertyga Konungens rådgifvare, att deras eget moraliska värde af dem fordrar att icke, såsom träiar för lönen, råda, utan att aktas; i det ögonblick då, med nationens införlifvade begrepp, den gjort rättsprinciperna hos dessa rådgifvare till deras ledare och allmänna nyttan till deras orubbliga motiv; då är således egentligen icke mer den constitutionella konungamakten en fiction.
Då är det tänkbart, att ett uppdrag i samhället kan finnas, som, verkande genom andra — ty, på annat sätt kan ingen dödlig styra — gifver åt allt sin riktning till det mål, som nationalkraften söker, derest den, som innehar det högsta uppdraget, äger förmåga att uppfatta denna riktning, men i annat fall, eller om en falsk riktning tages, förblifver utan kraft, hämmad i sitt framgående, tvingad till besinning, och att återförsätta sig på den bana, som leder till det allmänna målet, samt slutligen måste underkasta sig att göras overksam, om uppdraget alldeles icke kan af innehafvare» uppfyllas.
Sådan måste det constitutionelt monarkiska regeringssättets princip vara; men den svikes, så snart den ministeriella ansvarigheten förvandlas till en skuggbild.
Finnes icke rådgifvare-ansvarigheten såsom en verklighet, emellan regenten och folket, då skall national-representationen alltid befinnna sig i öppen strid med Regeringsmakten, och endera nödvändigt undertrycka den andra.
Segern kan för ögonblicket väl tillfalla Styrelsen, men historien utvisar, att den Den i Juli e. m.
129 den förr eller sednare måste tillfalla nationerna — illa nog, om den måste med onaturliga strider köpas.
Den allmänna opinionens kraft på Regeringsmaktens utöfning liar beständigt sökt att göia sig gällande i alla tider oell alla stater.
Der den icke kunnat det på lagligt sätt, har det skett medelst våldsamma medel.
Der den icke lyckats alt under upplystare och mildare former framträda, hafva nationerna fordomdags, till och med i lagarna, förbehållit sig rättigheten att döda den Styrelse, som ej fullgjorde sina pligter; och historien utvisar, att under civilisationens framsteg, blodsdomar, landsförvisningar, ostracismen, m. m. endast efter liand kunnat vika för de lindrigare ansvarspåföljder, hvilka i samma mån blifvit mera kraftiga xich tillfredsställande för nationerna, som moraliteten hos maktens innehafvare erkänt nödvändigheten af Regentens och folkets inbördes förening och förtroende.
Så ser man exemplet af England, genom det der antagna begreppet 0111 nalional-represenlalinneus nödvändiga samverkan med Regeringsmakten, utan behof af ansvarighetslagar för Regentens rådgifvare, och detta exempel talar sannerligen, mera än allt annat, för den moraliska kraften hos Britterna.
Vissa olikartade förhållanden hafva försatt oss på en annan ståndpunkt i detta afseende.
Vår politiska ställning
Jiar gjort det nödvändigare för oss, än för stora mäktiga nationer, att söka genom ansvarighetslagar afvända främmande inflytelse, påminna oni landets intresse vid möjligheten af collision med något dynastiskt, och mana till verksamhet för Rikets gagn och bästa.
Den ekonomiska lagstiftningens beroende, uteslutande af .konungamakten; administrationens domsrätt i en mängd frågor, som naturligast bör tillhöra domstolarna; den ytterligare makt vår Regering äger alt tillsätta embeten, ända ned till de lägsta befattningar, och oftast efter godtycke; det obestämda i lagarna 0111 medborgarerält och privaträttens ännu ofullständiga utveckling; försvarsväsendels sammanblandade förhållanden med jordbiuksekonomien och per. sonliga friheten; beskattningsväsendets ännu in vecklade skick i afseende till den, under Regeringen lydande uppbördsadministralionen; yttranderättens hämmande genom tvångslagar; detta och mera annat har vållat, att grundlagens stiftare sökt uppställa garantier i en bestämdare ansvarighet, iin något annat Europeiskt lands lagar stadga; och det behof af reformer, som allmänt erkändes vid regementsförändringen 1809, och hvarpå man finnér bevisen i R.
Sits då vidtagna beslut inom snart sagdt alla delar af statsbestyren, gjorde, att lagstiftaren till och med införde sådana stadganden i toytde §:n Reg.Ftn, som icke något annat land ännu äger i lag intaget; nemi. att national-representationen skulle kunna hos Konungen anhålla om rådgifvarnes aflägsnande, 9 H. '7 l3o Den i Juli c. m. då desse, en eller flere, icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, eller icke med oväld, nit, skicklighet och drift deras förtroende-embeten utöfvat.
Om man å ena sidan kan säga, att denna i lag bestämda form för ådagaläggandet af nationens tänkesätt om rådgifvarne, dels synes öfverflödig, då beskattningsrätten tillhör nationen genom R.
St., och en nedsättning af anslag, eller en vägran af beviilningen vore vida mer afgörande; dels innebär under olivar, national-representations brister och dess sammansättning i stånd, med splittrade intressen, en rättighet, som kan blifva vådlig för samhället, derigenom att den afskräcker sådana män, som skulle vilja arbeta för allmän lätt, ifrån rådsplatsernes emottagande, och kunde lemna nitet för det allmänna till offer för enskildta öfvervägande intressen; måste likväl å andra sidan tagas i betraktande, att dels beskattningsrätten icke ännu med full kraft kan utöfvas af nationen, genom national-representalionens nyssnämnda bristfälliga skick, dels att grundlagen, måhända af samma skäl, endast gifvit åt Ständernes beslut, vid 107 §:ns tillämpning, formen af en önskan, hvilkens uppfyllande beror af konungamakten, och dymedelst lemnat denna angelägenhet, som eljest synes böra tillhöra national-representationens prerogativ, till en påföljande pröfning hos Konungen, som således kan sjelf afgöra med sig, huruvida Ständernes begäran kan anses vara grundad på enskildta och ståndsintressen, eller om vigliga, nationens allmänna fördel och Rikets nytta förnärmande, felsteg och uraktlåtenheter påkallat densamma.
Det torde derföre få antagas, att den rättighet, som § 107 lemnar Svenska nationen, att genom dess representanter, R. St., fordra ansvar af Konungens rådgifvare, är under våra närvar, representativa former enlig med nationens behof, med tidens fordringar, och med våra samhällsförhållanden; samt att dess iakttagande i samma mån är af ökad vigt, som nationen känner sig obelåten i sin ställning, hindrad i sin industri, osäker i sin hushållning, och anser sina institutioner ofullkomliga, sina kostnader för statsskicket ingripande i enskilda välmågan, lagarna kraftlösa, förhållandena emellan Staten och de enskilda obestämda, godtycket alltför mycket rådande inom förvaltningen, och föga eller intet uträttadt för de stora förbättringar, som alltsedan revolutionen 1809 icke endast blifvit allmänt yrkade, utan till stor del redan förberedda och handlagda af national-representationen, comiteer och embetsverk, men ännu befinnas af Regeringen oafgjorda eller förfelade.
Är detta sannt!
Är det bättre att begagna upplysta lagars lugna medel, än revolutioners sorgliga nödvändighet!
Är det förkastligt att låta enskildta intressen, i förening med fördomar och maktlystnad, sönderslita fäderneslandet; att låta egoismen hos de maktägande omgärda sig med Majestätets oantastlighet; alt Den i Juli c.m. Lita rättvisa bero af nåd; att låta sanningen undanhållas Regenlen, oell att låta den offenllighetsanda, som grundlagarna gjort till grundval för allmän och enskild säkerhet oklandradt undertryckas af några mörkrets och godtyekets tjenstenndar; är det oklokt alt låta en hel nations trängtan efter verksamhet, enkelhet i sina lagar, bestämdhet i sina bushållsangelägenheler, frihet i sina privatförhållanden och säkerhet i sin äganderätt så länge återhållas, att det länge närda missnöjet måste utbryta genom olycksbringande söndringar;— då synes det vara hög tid, att R.
St. erkänna såsom deras pligt, att begagna den formella rätt grundlagen åt dem öfverlemna t, och alt i detta hänseende uppfylla nationens allmänna förväntan.
Vi böra icke förbise , mine herrar! alt denna nationens rätt redan till en del tyckes erkänd af Regeringsmakten; men sältet, hvarpå den blifvit det, synes ej tillfredsställande.
De fleste af för detta rådgifvarne hafva afliigsnat sig utur Konungens Statsråd.
Men det synes mera hafva skett såsom en utväg att förebygga någon Ständernes opinionsyttring i denna del, än såsom ett erkännande af nationens missbelåtenhet med styrelsegrundsatserna och behofvet af nya organer för dessas tillämpning till öfverensstämmelse med folkets belåtenhet och bästa; och man torde med skäl kunna sätta i fråga, om alla afliigsnat sig af samma conslitutionella motiv, som i afskedsansökningen utaf en ibland dem finnes framställd.
Man torde kunna fråga sig: har detta rådgifvarnes nflägsnande utgått ifrån Regentens stadgade grundsats alt förena sig med Svenska folket, att sammangjuta sina och sin dynastis intressen med Svenska nationen, att göra folkets representanter och sina rådgifvare i framtiden till samverkande krafter, i stället för fiendtliga partier?
Är det ett bevis på ett allvarligt beslut att låta de inskränkta, ifrån andra länder och regeringssätt lånade, stabilitets-, prohibitiv—, monopol- och privilegii-grundsatserna, och det centralt administrativa systemet utbytas emot det ärligt representativa statsskicket, hvars förbättrande ändå aldrig hvilar; emot friheten, som ingjuter kraft i alla samhällskroppens lemmar; emot jemlikheten inför lagen, som uppmuntrar alla till gemensamt sträfvande för fosterlandets skydd; emot folkets deltagande uti sina hushålls- och ordningsbestyr, som underhåller allmänna andan och gör kunskaperna och redligheten till mål för hvarje mans sträfvanden och ärelystnad ?
Jag befarar att så icke är!
Jag fruktar, att de många omständigheter, som gjort 25 års sidor i vårt lands historia i åtskilliga meningar så betydelselösa, ännu verka med samma kraft att förlänga vår svaghet och vår vanmakt.
Jag ser det önskvärda målet icke närmas våra blickar!
Måhända dömmer jag orätt; men mig synes ännu a 11 en a-s t y ra n det med alla sina orimligheter, i32 Den i J u 1 i e. m. sill godtycke, si tL förbiseende af landets kraf och sina medgörliga försvarare, omgifva oss.
Skulle det så vara, — och man måste befara delaf den fårglöshet som utmärker den s. k. nya minislcren, vid be-' traktandet af det nu pågående bemödandet att undertrycka1 national-representationens försök alt under sina ändamåls— vidriga former genom någon allvarligare opinionsyttring likväl fullgöra sin pligt emot Svenska folket, oaktadt det redliga nitets djupa smärta torde nödgas erkänna oförmågaU alt kunna i sådant hänseende fullkomligt motsvara nationens billiga fordringar; — skulle ännu samma olyckliga hinder för Regenten att tala landets språk vålla samma oformligheter i denna massa af ärenders behandling, som maktbegäret ryckt under sig med en tantalisk törst, och som derigenom blifvit dragna ur de kretsar, der kännedomen af saker och personer eljest stått färdig att besluta, eller välja tilldet allmännas fördel: skulle ännu samma rädsla råda för sjelfständighet i tänkesätt, som inkastat så många bränder i sinnena, bjudit misstroendets tystnad uti våra samqväm och väckt harmen och hatet inom slägtförhållanden och vänners kretsar: skulle ännu den allmänna nationalkraft, som våra grundlagars stiftare tänkte sig stadgad och underhållen, genom yttranderätten anses såsom konungamaktens fiende, och denna rätt förföljas såsom en lockspion (agent provocateur) åt utländska makter, då den borde betraktas såsom värnet för vår frihet: skulle vi skåda samma sträfvande att draga allt under Styrelsens inflytelse och afgörande; att inkräkta på så väl folkrepresenlationens som domaremaktens gebitj och att, i stället för allmänna rättigheter och skyldigheter, ordnade genom bestämda för alla och en hvar gällande stadganden, afgöra allt genom beslut i hvarje särskildt fall, som lemna alla och en hvar beroende af styrelsegodtycket: skulle den med ingen föregående tid jemförliga utvidgningen af Konungens hof fortgå, och dessa rang- titel- och ordens-utdelningar fortfara att sprida flärd ibland nationen, under det att national-representationens bemödanden att genom beskattning hämma detta fåfängans öfverflöd godtyck-' ligt motverkas af Styrelsen: skulle vi ännu blott se nya ministrar med alla de fordnas oförmåga att framtvinga afseende på nationens behof, att förena dess krafter, och leda dess angelägenheter: —hvad hade väl då Svenska folket vunnit med alla de uppoffringar de nödgats göra, för att tillfredsställa regeringsmaktens fordringar, att under djupa freden hålla en lika stor krigsmakt, som fordom ansågs tillräcklig under kriget; att öka ett embetsmanna-antal, som, med en ändamålsenlig organisation och frånskiljandet af mångfalldiga onödiga och principvidriga bestyr,
eljest varit mer än tillräckligt och att förse detsamma med löner, som, otillfredsställande för de lägre tjenstegradernes behof, erbjuda öfverflödets retelser åt de högre, alltså verka på begge
Den i Juli e. m. sälten emot Statens sannskyldiga fordel, och fordra större kostnader, än som behöfdes?
Hvad blir då folkets ersättning för alla de ökade bördor det åtagit sig för bevartspligtens fosterlandska offer, för extra-roteringens villiga erbjudande, för indelta truppernas kostsammare öfning oell utrustning, för krigsbefälets ökning oell löneförbättring, för underhållet af en flotta, i hoppet att Regeringen en gång sjelf skulle fatta sitt beslut i frågan om dess organisation?
Hvilka fördelar kan nationen då vänta sig af det tålamod, hvarmed hon under ständiga uppoffringar afbidat
Regeringens lörvaltningslek meri landels handel och näringar, genom förbuds- och skydds-systemet, och de i sammanhang dermed slående statsekonomiska experimenter med fabriks-' monopolier, utförsels-prsemier m. m. ?
Hvilka ersättningar skall nationen hemta för sina betydliga utgifter till canaler, hamnbyggnader och communicationer, om näringslifvet dömmes att qvarstå i samma obestämda industrien och speculationen afskräckande skick sorn nu?
Och den vigliga allmänna undervisningen; hvad skall belöningen blifva för redan dertill ändamålslöst gjorda offer, och hvad ledning, hvad hopp om framgång skall väl den hos menigheterna rådande goda viljan för dess befrämjande emotse?
Ar det under sådana förhållanden, under en tid af en allmänt utbredd missbelåtenhet med det närvar., af de stränga fordringar på Styrelsen för det tillkommande, hvilka ett långvarigt förbiseende af folkets behof alltid alstrar; under en jäsning i sinnena, som, länge väckt genom de inre styrelsebristerna, stegrats genom kännedomen om det fordom f Sveriges annaler oerhörda handlingssättet med provinshandel och subsidiers förhemligande, och börjat taga en riktning, som kunde medföra de betänkligaste följder, om missnöjet i den ministeriella ansvarigheten blott anträffade en skuggbild emellan nationen och majestätet; —är det då man väl bör lemna Konungen i osäkerhet om det allmänna tänkesättet och lemna folket i ovisshet om hjelp och rättelse någonsin står att vinnas under närvar, statsskick?
Är det då man bör betrakta nationens sak tillfredsställd, genom några dess vedersakares flykt ur Rådet, vid åsynen af missnöjets åskmoln, en flykt, som kanske ännu kunde förklaras såsom en slughet af cotteri-politiken, och måhända till och med bör af den allvarliga fosterlandsvännen betraktas såsom ett bemödande att qvarhålla regeringsmakten i samma intressen, samma principer och samma hemlighetsfulla bäfvan för sin tillvarelse, dessa olyckliga förhållanden, som ofta tillintetgjort och ännu aflägsnar allt hvad nationen önskar och hoppas?
Är det då, som Sveriges fyra RiksStånd böra splittra sina domslut öfver det systeme eller den brist på systeme, det förbiseende, af Rikets sannskyldiga nytta, som vållat, att Regeringen allmänt i hela landet klandras?
Och är det då, är det i en, fråga, der fosterlandets framtid manar Pt. o. Ad. att dela 134 Den i Juli c. ra. folkets allmänna tänkesätt, emedan delta folk, måhända icke utan alla skäl, misstror, att deras bekymmer hafva en grund ifrån adels-inflytelsen, och från det af blinda lydnaden stundom förvillade tjenstenitet, som detta Stånd skulle kunna misstaga sig om sin rätt och sin pligt att uttrycka en opinion, hvilken afgör, huruvida den ministeriella ansvarigheten skall i Sverige blifva en garanti för Konung och folk, eller om den ännu skall fortfara att drifva gäck med folket , för alt i sin ordning sedan drifva det med konungamakten ?
Den som, utan att förneka sin öfvertygelse om våra stånds-formers otjcnlighet, och utan alt dölja sin smärta öfver den splittring i nalional-representationens kraft, som deraf uppkommer, likväl af fosterlandskänslan manas, att med redligt nit söka verka i dessa former hvad han förmår; han måste med bedröfvelse böra, att bestämda lagöfvertradelser kunna inom Representationen finna försvarare: och det borde sålunda icke förundra honom , om de för det allmänna skadliga mått och steg, som rådgifvarne tillstyrkt, kunde finna ännu flera , såsom mera beroende af begreppens utveckling oin det nyttiga oell nödvändiga.
Men, — jag hyser ännu ett hopp att det finnes en kraft inom detta Hus, som, om den ock icke i hvarje fall kan afskudda sig ställningarnas och förhållandenas inverkan , dock liemtar tillräcklig näring ur det Svenska bröstet, för att i samhällets stora frågor lifvas af nationens allmänna anda.
Mine herrar! det är ej tvifvel underkastadt, att nationen fordrar förändrade styrelsegrundsatser och förbättringar i statsinstitutionerna.
Det gifves i detta hänseende blott en enda röst i hela landet, då man härifrån undantager några vid maktmissbruken fästade individer, och den besoldade tidningspressen, ang:de skadligheten af de hittills afgifna rådslagens klandervärda svaghet; och det är min innerliga öfvertygelse, att R.
St., såsom nationens representanter, genom underlåtenheten att göra hennes rätt gällande, skulle ådraga sig ett allmänt missnöje, som, mer än klandret af många deras föregrde misstag,, skulle blotta deras olyckliga splittring, till föga båtnad för fäderneslandet.
Det är under dessa åsigter jag tror det böra vara för R. o. Ad. betänkligt att underkänna Gonst.Utskrs betänkande.
Hvad de anmärkn:r vidkomma, sorn emot Utsk:s utlåt, blifvit i de speciella fallen framställda, torde jag fä upptaga del väsendtligaste, för att, i så vidt jag förmår, söka att ådagalägga och förklara förhållandena.
Anckarsvärd tilläde muntligen:
Mot formen af delta betänk, har man anfört, alt den skulle vara grundlagsvidrig: af det skäl, att grundlagen icke skulle tillåta Coust.Utsk. att lemna RiksStånden kännedom om de anmärknts-punkter, hvilka föranledt Const.Utsk. att Den i Julie. m. »35 besluta Riksrätt.
För min del liar jag icke kunnat finna något ställe i grundlagen, som antyder ett stadgande af sådan beskaffenhet; hvarföre afven Const.Ulsk., som af RiksSttn erhållit uppdrag att utreda förhållandet, sådant det vid granskningen af Statsrådets prot. befunnits, ansett för dess bestämda åliggande och ovillkorliga pligt, att inför RiksStln tillkännagifva hvad som af detsamma blifvit tillgjordt.
För mig, som visserligen icke kan skryta af någon djup insigt i lagfarenheten, har det dock varit förvånande att höra Frih.
Cederströms yttrade förmodan, att en laglig discussion öfver dessa frågor inom Stånden skulle framkalla jufsförhållanden för de personer, som yttrade sig derom.
Efter denna åsigt skulle, så vidt jag kan förstå, våra hittills gällande begrepp 0111 jufsförhållanden hafva erhållit en ganska besynneriig riktning, som öppnat vägen för tolkningar, der måhända ingen gräns mera vore att finna.
Såsom en stor felaktighet har man mot Utskts. mern. anmärkt, att
Ulsk. icke dragit i betänkande att rikta anmärkare mot rådslag äfven af de Konungens rådgifvare, hvilka numera antingen äro aflidna eller eljest ur Conseljen algångna.
Utsk:s ledamöter hafva lika med mig, efter noggrannt öfvervägande af grundlagens ord och mening och efter det sätt, hvarpå vi ansett den constitutionella ansvarighetens grundidee böra uppfattas, trott oss hafva rätteligen förfarit, då vi i detta hänseende gifvil framställningen den omfattning, hvarförutan Stånden skulle sakna erforderlig upplysning och vägledning för sitt omdöme.
Const.Utsk., hvars åliggande det nemi. har varit, att inför RiksSt:n redogöra för resultatet af dess anställda granskning utaf Statsrådets prot. för de 6 år, sorn förflutit sedan sista granskningen, och alt lenina Stånden alla de, för ett grundadt och säkert omdöme om det iakttagna stats-systemet erforderliga upplysningarna 0111 det sätt hvarpå rådgifvarne uppfattat, fullgjort eller brustit uti sina åligganden, torde sålunda svårligen kunna vidkännas beskyllningen att äfven hafva åsyftat de dödas entledigande från rådgifvareplatser.
Frölich har före 111ig så utförligt utvecklat denna fråga, att något ytterligare ordande derom icke utan skäl skulle ådraga mig förebråelsen att dermed onödigtvis upptaga R. o. Ad:s dyrbara tid.
Cederström har förebrått Utsk. lättsinnighet vid behandlingen af detta ämne.
Denna förebråelse anser jag vara bland de aldra minst lämpliga; emedan ganska långvariga och betänkta öfverläggningar legat lill grund för de beslut, hvaruti Utsk. stannat och hvarom en och hvar, som sådant önskar, bäst kan öfvertyga sig, genom de för dem offentligen tillgängliga cl is— cussions-protocoller.