Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För öfrigt har Hr Bildt redan angifvil ett sätt, hvarpå den oöfvervinneliga svårighet, sora förorsakas af de enskildta donationerna, skulle kunna utan särdeles svårighet häfvas.
Hr Fårsus har förmenat, alt välviljan att med testamenten ihågkonma pensionskassorna skulle försvinna till följd af deras sammaslående.
Jag deremot tror, att denna välvilja skulle öka sig i samma mån som gifvarena såge att gåfvorna verkligen upfvllde sitt ändamål.
De liesta sådana testamentariska dispositioner äro dessutom icke afsedda till pensioner för tjenstemän, utan till ett slags fattigunderstöd för dem eller deras hustrur och barn.
Så är t. ex. den s. k.
Filénska fonden, afsedd ensamt alt, efter K.
M:ts nåd. utskiflning, användas till gratifikationer åt nödställda.
Några hinder af dessa donationer kan jag fördenskull icke inse, emedan de höra under en helt annan kategori än Statspensions anstalter.
De äro nemi. ämnade endast till ett slags Nödhjelps kassor.
Vare långt från mig att påstå, att det förslag jag fram stält är i allo verkställbart, men jag tror icke heller, alt man på förhand kan säga, att det är aldeles overkställbart.
Åtminstone hafva icke Hr Fårsei skäl kunnat bibringa mig en sådan öfvertygelse.
Jag har visserligen hört, att Bonde-Ståndet i förra plenum bifallit Utlåt, och att Borgare-Ståndet i dagens plenum gjort detsamma, ehuru först efter votering och med endast 2:ne rösters öfvervigt, men om R. o. Ad. och Preste-Ståndet, hvilket sednare i frågan ännu icke beslutat, behagade återremittera Utlåt., torde det icke vara omöjligt att, derest Utsk:n, med fästadt afseende å 2:ne Stånds beslut och den mening, som gjort sig gällande inom en stor minoritet af ett 3:dje Stånd, skulle finna för godt att i saken ändra åsigt, densamma ännu vid denna Riksdag kunde vinna äfven detta 3:dje Stånds bifall, så alt vi intill nästa Riksdag kunde erhålla en fullständig utredning och undersökning ang:de pensioueringsväsendet samt förslag till detsammas ändamålsenliga ordnande, hvilken undersökning, enl. mitt förmenande, troligen skulle blifva vida mer fruktbringande än många andra undersökningar, som enl. R.
Sirs begäran, varit föremål för Komité-arbeten. utan att veterligen hafva efterlemnat några våsendtliga resultaler.
Hr Liljenstolpe.
Axel Fredrik, hade inlemna! ett så lydande anförande:
Af tjenstegöromål och andra åligganden förhindrad att dagens plenum oafbrutet öfvervara, nödgas jag vördsamt anhålla få aflemna detta skriftligen vid behandlingen af sammansatta Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.Utskrns Ullåtrde Nro 4.
Hade Hr Dalmans motion varit väckt före min ronde pensionsväsendets reorganisation, hade jag förenat mig uti det slut, Den 25 Febrosrl f. m. 555 hvartill lian kommit, eller att endast begära nedsättandet af en Komité, lill frågans utredande.
Jag gör det nu, under vördsam anhållan om återremiss af förevarale Utlåt:de, till vinnande af ett sådant resultat.
En 22-årig tjenstgöring i Arméens pensionskassa har gifvit mig ökad anledning alt våga fästa R. höglo!].
Sl:rs upmärksamhet på denna vigtiga fråga, eller pensioneringsväsendet för Stålens embets- och tjenstemän, hvilket Utsk:n icke velat förneka vara »såsom »det för närvaride finnes inrältadt, behäftad! med flera brister, ■hvilkas alhjelpande vore önskvärd!.» Hr Dalmans egenskap af Ledamot uti Direktionen för Civilstatens pensionsinrättning har troligen likaledes upmanat honom alt göra enahanda framställning som jag; och hade icke en väldig slämma inom detta rum, jag menar i dessa dagar aflidne Ledamoten uti Direktionen för Arméens Pensionskassa, Hr Gr. Anton Gabriel Gyldenstolpe, alltför tidigt tystnat, är jag fullt förvissad att denna fråga uti honom fått en varm och grundlig förfäktare.
Att sådane skola saknas befarar jag dock icke: den ifrågavande frågan rörer altför vigtiga och deruti inleresserade personers interessen.
Men, enl. milt förmenande, erfordras skyndsamhet uti försöket att tillvägabringa ett förbättradt pensioneringsväsende; och just tidpunkten då Arméens Hrr Fullmäktige nu äro härstädes församlade, synes mig böra begagnas.
Inses sakens nödvändighet, skulle jag icke föreställa mig att de svårigheter, hvilka visserligen niola, äro »oöfvervinnerliga», såsom Hiskin anser.
Att en del pensionsinrältningar äro i åtnjutande af enskilda donationer synes väl vid första påseendet hinderligt.
Samma farhågor hystes då de Kongl. Borg-Rätterne skulle indragas; det skedde likväl; och någon fara deraf har icke försports.
För ett allmän-nyttigt ändamål måste små enskilda interessen gifva vika; och en allmän-nyltig sak kan man val gerna benämna Statens embets- och tjenstemäns, så militära som civila, med deras enkors och barns pensioneringsväsendes bättre ordnande, än för det närvarrde.
Jag yrkar vördsamt återremiss, för beredande af det resultat, Hr Dalmans motion åsyftar.
Propos. till bifall å förevande Utlät:de blef nu först framstäld och besvarad med blandade Ja och Nej; hvarpå Hr G:n o. Landtnrn hemstälde om R. o. Ad. ansåge de gjorde anmärk:ne föranleda till återremiss, som redan svaren härvid utfallit med starka
Föredrogs ånyo och bifölls sammansatta Stats- samt Allm) Besv.- och Ekon.Utsk:ns d. 18 och 21 dennes på bordet lagda Ullåt:de N:o 6, ani. af väckt motion, ang. penninge-depositioners införande i stället för nu brukliga kautioner för vissa tjenster samt arrenden. 586
Den 25 Februari, Slutligen anmäldes och lades på hordet nedannamnde från Utsk:n inkomne Utlåtm, Mern. och Betänk:de, nemi. från Stats-Utskottet:
N:o 33, ang:de beräkningen af Statsverkets inkomster: N:o 33, Litt. A, dels ang:de beräkningsgrunden för Salpeterhjelpens utgörande inom en viss del af Södermanlands län, dels rör:de ersättning till rusthållare inom Småland för förlorad inkomst genom förändring i utgörande af nämnde utskyld; N:o 33, Litt. B., ang:de uphörande af vissa utaf de i ordinarie räntan ingående”skatter; N:o 33, Litt. C., om] eftergift af beskattningen å tackjernstillverkningen och stångjerns-smidet; N:o 33, Litt.
D., ang:de mantalspenningarnes utgörande; Bajnk o-U ts ko,t]t et: N:o 18, ang:dc dels bestämmande af preskriptionstid för emottagande i Kronans upbörd och inlösen i R.
Bank af åtskilliga Bankens utelöpande sedlar och dels dessa sedlars förande inom linien samt uteslutande från beräkningen af Bankens sedelstock.
N:o 19, ang:de förhöjd pension ät f. d. Banko-Bokhållaren N. Magnusson.
Besvärs- o|ch Ekon.-Utskot|tet:
N:o 48, i ani. af återremiss utaf Utsk:s Betänk:de N:o 37.
N:o 49, i ani. af återremiss utaf Utsk:s Betänkmle N:o 38.
N:o 50, i ani. af återremiss utaf Utsk:s Betänk:de N:o 39.
N:o 51, i ani. af återremiss utaf Utsk:s Betänkmle N:o 41; samt N:o 52, dels om indragning af en del Biskops-embeten, dels om undersökning ang:de Biskoparnes löneinkomster samt Biskopsprebendenas förseende med särskilde Kyrkoherdar. 11. B. o. Ad. åtskiljdes kl. ^3 c.' tu.
In fidem protocolli, Albert Munck. ■DeiV.25 Februari e. m. 557 Onsdagen den 25 Februari 185T.
Plenum Kl. 6 e. m.
Just. 7 prot.-uldr. för förmiddagens plenum.
Föredrogs ånyo I.ag-Utsk:s d. 18 och 21 dennes på bordet lagda Betänk:de N:o 11, i ani. af väckt motion, ang. förklaring af 16 kap. 1 § Ärfda-Balken.
Den ifrågavar:de förklaringen anser jag visserligen pä det hela oskadlig, men jag kan icke finna att den är af hehofvet påkallad, synnerligen då Bekant är att inom Högsta
Domstolen meningarne icke äro delade derom, all en qvinna, som besitter de egenskaper, hvilka anses erforderliga för att afgifva vittnesmål i eli ärende af så grannlaga beskaffenhet som om testamentes uprättande, hör anses såsom giltigt teslaments-vittnc; och om äfven, på säll inom Utsk. uplysts, en dom i motsatt syftning blifvit fälld af en Under-Rätt, anser jag sådant icke innebära tillräcklig anledning för lagstiftaren att upträda med en lagförklaring för eli sådant fall.
Jag vågar derföre anhålla alt R. o. Ad. behagade afstå Betänk.
Det är visserligen sannt alt, ss. den föregående talaren nämnde, icke numera inom Högsta
Domstolen någon skiljaktighet eger rum i afseende å frågan, huruvida en qvinna är lika giltig såsom vittne om testamente, som enman; men det är också först på sednare tider som denna åsigt gjort sig gällande.
Det är i allmänhet också sanni att Underdomstolar rätta sig vanligen efter de principer, som inom Högsta
Domstolen med afseende på lagtolkningen göra sig gällande; men då lagtolkningen är beroende endast af ett eller annat ord, händer det att
Under-domare mera håller sig till sin enskilda mening.
— Jag tror således att då erfarenheten visat det nu i allra senaste tider rättegång måst genom alla instanser fullföljas, för alt vinna det Utslag, som man vet öfverensstämmer med Högsta
Domstolens åsigter i ämnet, — vore det väl skäl att söka afhjelpa denna olägenhet genom utfärdande af en lagförklaring i sådan anda som Utsk. föreslagit.
För öfrigt sker derigenom icke någon ändring i lagen, ulan man borttager en obetydlighet som hittills medfört svårigheter, hvarföre jag också tillstyrker bifall lill Betänk.
Om lagstiftningen vid hvarje fall, då en eller annan underdomare, i strid mot Högsta
Domstolens vid flera tillfällen uttalade åsigt, ändock står fast vid sin enskilda mening, 558 Den 25 Februari e. m. skulle uptråda för att afgifva lagförklaringar, fruktar jag att den skulle få väl mycket att göra och att delta i allmänhet icke skulle leda till något godt resultat.
Jag har sagt att den ifrågavar:de lagförklaringen är öfverflödig, enär, efter hvad Hr Adlercreutz äfven medgifvil, meningarne inom Högsta Domstolen äro ense derom att qvinna i allmänhet hör erkännas såsom giltigt vittne i testamentsfrågor; och jag fruktar att man, genom eli lagbud i den syftning förslaget angifver, tilläfventyrs kunde komma att förleda den allmänna öpnionen till att gå längre än lagstiftningen egentligen afser, ty ehuru denna nu velat antyda att qvinnan kan antagas såsom fullgilligt testamentsvittne, torde man, i fråga om ett dylikt vittnesmål höra fästa särskildt afseende på den ifrågavande personens egenskaper; t. ex. vid fråga om ett mundtligt förordnande huruvida en qvinna må anses hafva den insigt om beskaffenheten af hvad som må antagas såsom ett testamentarisk förordnande att vitsord må tillerkännas hennes intygande.
Del måste nemi. erkännas att det i allmänhet icke skulle vara ändamålsenligt att antaga hvarje qvinsperson till testamentsvittne.
Klokast är väl således att i delta fall öfverlåta åt lagskipningen att utbilda sig i den riktning som den nu synes hafva gjort.
Hr Sparre, Sigge: Gr.
Sparre har yttrat att den förkla ring som genom LagUtsk:s ifrågavande förslag afses, icke skulle vara af hehofvet påkallad.
Jag för min del anser att hvarje lagbestämmelse, som icke i sig innefattar tillräcklig tydlighet, synes vara i behof af förändring.
Visserligen har Utsk. i sitt Betänlcde framhållit, alt vid all lagtolkning upmärksamheten företrädesvis bör fästas vid lagens anda och icke vid dess bokstaf, men det har tillika inom Utsk. blifvit uplyst att olika meningar rör:de ifrågavande ämne inom lagskipningen gjort sig gällande.
Vid sådant förhållande och då motionären bifogat sin motion ett Utslag, hvaraf inhemtas, alt ett testamente, till följd deraf, att en qvinna blifvit till vittne antagen, ogillats, får jag, enär en behöflig tydlighet och bestämdhet derigenom vinnes, yrka bifall till Betänk, Hr Cederschiöld, Rob. Theophron:
Då 16 kap. 1 § Arfda-Balken i sitt stadgande om hvem som får gillas såsom testamentsvittne är olika med Lagens föreskrift om vittne i allmänhet, enär det om testamente heter att 2:né goda män skola vittna att det är gjordt af fri vilja, samt med sundt och fullt iörstånd, kan jag icke finna annat än att lagstiftaren, då 1734 års lag infördes, verkligen afsåg att 2:ne goda män skulle intyga testamentets giltighet.
Jag inser icke hvarföre lagstiftaren annars skulle göra en sådan skillnad; jag kan icke eller finna att qvinna är det samma som man, eller i likhet med Gr.
Sparre anse, att bestämmandet af qvinnans giltighet som testamentsvittne bör öfverlemnas åt underdomares pröfning, hvarigenom den ene skulle kunna förklara att en qvinna är lika »god man» som en verklig man; den andra åter motsatsen, d. v. s. den förre tolka lagen så Den 25 Fe bni afl e. m. 559 att qvinnan, dA hon innehar de egenskaper, som i allmänhet fordras för att vara ett fullgiltigt vittne, skall kunna godkännas såsom testamentsvittne: den senare åter följa lagens bokstaf och säga att qvinnans vittnesmål i testementsfrågor aldrig får godkännas.
Är det nit R.
St:rs mening att qvinnan må erkännas såsom vittne äfven i afseende på testamente likasom i andra fall, så bör detta i lagen uttryckas och man vinner tydlighet härutinnan genom antagande af det förslag LagUtsk. framställt.
Jag ber att få fästa upmärksamheten derpå, alt i 16 kap. Ärfda-Balken begagnas epithelet »gode mann, hvilket just anlvder att i fråga om testamentsvittnen lagstiftaren medgifva
Domaren någon mera laggrannhet i valet af vittnen än i öfriga fall, och just detta ger anledning till att man i någon mån kan inskränka viltnesgiltigheten i fråga om testamenten.
Jag kan icke fatta annat än att lagstiftaren med de begagnade orden »gode män» velat uttrycka endast att de skulle vara fullt ojäfviga: någon annan egenskap hos dem tror jag icke erfordras, ty, huruvida de äro mer eller mindre beskedliga eller motsatsen, det är för testamentslageu aldeles likgiltigt, blott de äro samvetsgranna och ojäfviga så att på deras vittnesmål kan fästas lagligt afseende.
Propos. till bifall å förevaride Betänk;de blef härefter framstäld och besvarad med starka
Ja samt några Nej, hvarpå Hr Gr:n o. Landtm:n förklarade sig hafva funnit
Ånyo föredrogs LagUtskis d 18 och 21 dennes på bordet lagda Betänkide N:o 13, i ani. af väckte motioner om förändring af lagstiftningen, ang:de dels lestamens-rätter, dels ock gåfva af fast egendom.
Sedan Utsk:s vid slutet af delta Betänk:de gjorda tillstyrkande blifvit upläst, erinrade Hr Grin o. Landman, att dessutom uti förevaride Betänkide, pag. 5, förekom en punkt rör:de Hr
Hen schens framställning om antagandet af 9 och 10 kapp. af Lag beredningens förslag till Ärfda-Balk, deruti Utsk. hemstält om icke R. o. Ad. täcktes lemna Hr Henchens förenämnda yrkande utan afseende.
Sparre, Erikl Hvad den första punkten i Betänk, beträffar, så får jag anhålla om propos. till bifall derå.
I fråga om den senare åter vill jag anmärka ett tryckfel, som insmugit sig.
Der står nemi. pag.
14 »Jorda-Balken, 8 kap. § 5 1 morn.»; bör vara »Jorda-Balken, 8 kap. § 3 1 mom.»
Det är med stor fägnad jag genomläst en del af LagUtskis nu föredragna Betänkide; men sedan jag sålunda med nöje erfarit de motiver, på grund af 060 Den 25 Februari e. m. hvilka Utsk. på elt så segrande sätt bevisat att testamenlsrätten borde vara i möjligaste måtto oinskränkt och i öfverenslämmelse med dessa motiver också upställt 1 § i det föreslagna nya 17 kap.
Ärfda-Balken, har jag med serdeles förvåning funnit alt LagUtsk. i den derpå följande 2 § i så märkbar mån modifierat ja frångått den princip, hvars antagande blifvit i de egentliga motiverne förordad och i föregående § upställde.
Den 1 § innehåller dock allt hvad som i förevar:de fall behöfver stadgas med afseende på testamenlsrätten; den uttrycker nemi. att teslamentsrälten bör vara fri blott med den inskränkning att om bröstarfvinge finnes, dess laglott, beslående i halfva qvarlåtenskapen, skall undantagas.
Den inskränkning åter som Utsk. i 2 § föreslaget eller att rättigheten att bestyrka arfvejord skulle vara inskränkt ensamt till skyldeman, kan jag icke godkänna.
Jag finnér deri först och främst en afvikelse från den förut omnämnde principen och för det andra synes en sådan inskränkning hvarken af någon nytta eller af behofvet påkallad.
Motivet för densamma förmodar jag vara det att egendomen skulle bibehållas inom släglen; men detta ändamål belviflar jag bättre kunna vinnas genom detta förbud än genom att öfverlemna åt hvars och ens eget omdöme att disponera öfvei siri egendom och testamentera den åt hvem som heldst.
Jag är nemi. öfvertygad derom att i de aldra flesta fall, och säkerligen blott med undantag, som icke förtjena att af lagstiftaren tagas i någon slags beräkning, en hvar önskar att hans egendom, i hvilken händelse som helst, stannar inom släglen och att han således icke utan högst tvingande och giltiga skäl vill utesluta en slägtinge eller unnar en oskyld framför skyldeman att komma i besittning af hans arfvejord.
Och då äfven det stadgande i 18 kap. Ärfda-Balken qvarstår, att ingen annan än närmaste arfvingar eger rätt klandra testamente, kunde lätt den anomali upstå, alt om blott testamentsgifvaren öfvereuskomme med den närmaste arfvingen under hotelse att denne finge eljest ingenting, utan att jorden då testamenterades till aflägsnare skyldeman, skulle han i öfrigt kunna testamentera sin arfvejord till hvem han behagade och följaktligen icke det resultat vinnas som Utsk. åsyttat. —- Denna fråga har, efter hvad jag hört, redan blifvit inom BondeStåndet afhandlad på så sätt att dess Hesla ledamöter velat gå ännu elt steg längre än jag uti min motion.
De lära nemi. önska att testamentsfriheten skall vara alldeles oinskränkt med afseende på all förvärfvad egendom och endast i afseende å arfvejord inskränkt till hälften för den händelse barn och bröstarfvingar efterlefva.
I denna syftning har inom nämnde
Stånd nu icke ett definitift beslut blifvit faltadt, åtminstone återremiss beslutad.
Man ser häraf att denna fråga gjort högst betydliga framsteg just inom den klass af medborgare som hittills albira strängast hållit på de gamla arfslagarne och som hafva det starkaste intresset af att försvara desamma.
Detta är ett glädjande tidens tecken och jag kan icke underlåta att begagna en sådan sinnesstämning inom det Den 25 Februari e. m. 561 det Riksstånd som har det mest betydande intresset i denna sak, för att fortfarande yrka åtminstone en så vidsträckt testamentsfrihet som min motion medgifver.
På nu framlagde skäl yrkar jag återremiss af Ulskrs Belänk:de.
Hr von Ehren heim, Per Jakob:
Innan jag öfvergår till granskning af detta LagUtsk:s Betänk:de torde det tillåtas mig att i största korthet erinra om nu gällande sladganden, ang:de testamente.
Gällande lag efter Lands-Rätt förbjuder testamente af arfvejord å landet, men tillåter hvar och en att borttestamentera allingejord jemte ärfda och lörvärfvade lösören, utan annan inskränkning än den till förmån
Ipr teslamentsgifvares barn, hvilka vid hans frånfälle ej kunna sig sjelfva föda eller hunnit alt upfostras.
Efter Stads-Rält äger den som har barn och bröstarfvingar icke af ärfdt eller förvärfdt, rörligt eller orörligt gods gifva i testamente mera än sjettedelen; den som ej har barn, men annan inländsk arfvinge, äger att bortgifva hälften af sin ärfda stadsfastighet och all den aliade jemte ärfda och förvärfda lösören, samt den som ej har bröst- eller inländska arfvingar att bortgifva alltsammans.
Härtill kommer en utvidgning i rättigheten att borttestamentera fastighet i stad för R. o. Ad., grundad i deras privilegier samt en inskränkning i den för landet gällande testamentsrätt för PresteStåndet.
LagUtsk. åter föreslår att genom testamente ej mera än hälften af qvarlåtenskapen må bortgilvas, der bröstarfvinge lefver efter, och eljest alltsammans, men inskränker testamentsrätten i afseende på arfvejord å landet på det sätt att derom ej må förordnas till förmån lör annan än den som egt bördsrätt till jorden der den försålts eller, om så skyld ej finnes, till annan af gifvarens skyldeman, så långe sådan till är, med det undantag likväl att makar må åt hvarannan till besittning för lifstid förläna arfvejord, der bröstarfvinges laglott derigenom ej förnärmas.
Till en början vill jag anmärka alt förslaget är så stiliseradl att R. o. Ad. genom den föredragningsordning som på f. m. antogs emellan delta Betänkule och Betänk. ang:de börds-rätten, ej vet hvad R. o. Ad. ens för sin egen del beslutar om det bifaller Betänk.
Det heter nemi. i 2 § alt arfvejord blott får gifvas till den som egt bördsrätt lill jorden; om nu R. o. Ad. bifaller att, på sätt flere motionärer föreslagit, bördsrätten skall uphöra, blifver nämnde stadgande ett nonsens, och, äfven om man förutsätter att beslutet ang:de bördsrälten ej kan blifva så radikalt, så återstår alltid ovissheten om §:n der den anantages, skall komma att hänföra sig till de narrande eller de af LagUtsk. föreslagne hördemännen.
Redan detta vore ett skäl till återremiss, men flere sådana gifvas.
Förut vill jag dock tillkännagifva det jag fullkomligt delar LagUtsk:s åsigt att TestamentsRätten efter Stads-Rätt bör utvidgas och är jag i detta afseende beredd atl gå längre än Utsk. eller så långt som Hr Adlercreutz lil 11. 36 562 Den 25 Februari e. m. i sin reservation och medgifver alt ilen blifver fullkomligt fri med blott den inskränkning som nu efter Lands-Rält finnes för oupfostrade barn.
.lag är äfven LagUtsk. serdeles tacksam för del afseende Utsk. fästat vid beliofvet af en utvidgad testamentsrätt makar emellan.
Det är utan tvifvel den både rigtigaste och af beliofvet mest påkallande förändring, som kan göras i lagstiftningen för testamente.
Då fråga ej eller är örn annan rätt för makar än alt pä lifstid gifva hvarannan arfvejord samt arfvingars rätt således blott suspenderas, men ej upbäfves, och någon rubbning i nu gällande arfvejords system följaktligen ej genom förändringen sker, så synas alla om denna förändring kunna förena sig.
Annorlunda är deremot efter min lanke förhållandet med förslaget i sin helhet.
Genom stadgandet i 1 g att blott hälften af qvarlåtenskapen får bortgifvas från bröstarfvinge är en inskränkning gjord uti den blia rigtiga, sorn i vår Lag uråldriga grundsatsen att man må fritt förfoga öfver hvad man förvärft och denna inskränkning är så mycket mera opåkallad, som någon anledning att förenämnde rättighet blifvit till barns och bröstarvingars förfång missbrukad så vidt jag kunnat utröna ej förekommit.
Från denna grundsats, likasom från grundsatsen af en fullkomlig testamentsfrihet, hvilken sednare det efter min tanke icke är rådligt att nu här antaga, följer otvunget rättigheten att dela olika emellan de närmaste skyldemännen, men att deremot, på sätt LagUtsk. föreslagit, stadga att egendom får borttestamenteras endast inom börden, dermed Utsk. naturligtvis menat börden efter dess förslag eller bröstarfvingar och syskon, samt såmedelst stifta en speciel lag för dessa led, det skulle likasom hvarje speciel lag endast kunna försvaras genom tillvaron af ett specielt behof och något sådant att dela arf olika emellan dem, som ligga menniskan efter naturens egen lag närmast och hvar inom sitt led lika nära, det känner icke Svenska folket, utan det är ett lån från främmande nationer.
Med den andra priviligierade categorien, som Utsk. upställt, eller skyldemännen, är förhållandet visserligen belt olikar ty dessas krets, begränsad endast af möjligheten att geneologiskt utreda slägtskap, kan komma att omfatta flere hundra personer, af de mest olika slägtgrader, men något rimligt skäl att göra dessa, emellan hvilka och testator något blodsband ej längre kan anses äga rum, serskildt berättigade emot oskylda, då man ej fixerar rättigheten såsom arfsrätt, kan jag ej fatta.
Utsk. har sjelft förutsett en anmärk, om inconsequens deruti alt bördemän och andra skyldeman icke skulle hafva något medel att förekomma arfvejords bortgifvande med deras förbigående, emedan rättigheten att klandra testamente blott är förbehållen arfvingar.
Det är äfven fullkomligt rätt, såsom Utskottet säger, att rättighet till dylikt klander ej kan tillkomma annan än den, som har en ostridig rättighet till det som är börtgifvet, derest testamentet ogillas, men just detta bevisar huru ohjelpligt inconsequent liela det af Utsk. antagna förslag är, ty det är orimligt att stadga äfven en collectiv rätt utan att gifva något medel Den 25 Februari e. m. 563 att lä ilon respecterad om den öfverträdes och för öfrigt kan, vid sAdant förhållande, på sätt Hr Dalman jemväl anmärkt, hela stadgandet om inskränkningen i testamentsrätt för arfvejord, lätteligen genom connivence emellan testator och arfvinge» tillintetgöras.
Vidare har Utsk. uphäft vcderlagsrätten.
Enl. nu gällande lag skall nemi. arfvejord, som under lifstiden blifvit af testator föryttrad, ersättes till sitt värde innan testamente får utgå.
Det är gifvet all just häruti ligger sjelfva correctivet enrot öfrige föreskrifters eluderande.