Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag begagnar ordet helgerån derföre, att införandet af det Fransyska språkets läsning i detta stadium af undervisningen fordrar långt mera tid än det Tyska, derföre att framstegen deri under denna längre tid blifva mindre än i Tyska språket under en kortare, och derföre att ingen grundval för allmän bildning derigenom liigges.
Jag behöfver icke genomgå Skolordningens föreskrifter, ty hvar och en, som haft någon befattning med skolan, känner nogsamt att hela denna författning medför de största svårigheter vid tillämpningen, och leder till de ytterligaste orimligheter.
Jag måste likväl här påpeka något högst besynnerligt i denna Skolordning.
Den föreskrifver nemi., att i 4:de klassen och vidare skall undervisning lemnäs i litteraturhistorien.
I detta ämne tinnes likväl ännu ingen lärobok, och lärarne fråga, hvarefter skola vi undervisa.
Inom Stockholms stad har man ansett såsom enda utväg för lärarne att för tillfället likasom sammanrafsa en lärobok, utkastad på lösa pappersblad, och lyckligt är det om lärjungarne kunna använda de skrifna bladen.
Innan en dylik föreskrift inrymts i författningen, hade man väl bordt tillse att en dylik lärobok varit att tillgå.
Införandet af litteraturhistorien såsom undervisningsämne anser jag derföre icke oriktigt, men den bör likväl endast förekomma i de högre klasserne, och dessutom hade, enl. min tanke, ett premium först bordt utsättas för den, som författar den bästa läroboken i detta ämne, och således en duglig lärobok anskaffas innan man anbefallde införandet af detta nya ämne.
Jag vill icke tala om omöjligheten, att, enl. denna författning, kunna bibringa barnen undervisning i kristendomen, såsom den bör meddelas.
Uti ett enskildt läroverk inom hufvudstaden meddelar jag undervisning i detta ämne, och om jag derifrån transporterades till ett statens läroverk, och jag skulle följa nya Skol-sfadgan, funnes för mig ingen annan utväg än att under undervisningen handla i fullkomlig strid emot min öfvertygelse, d. v. s. att jag skulle plugga uti barnen de bestämda kunskapsmåtten uti detta ämne allt hvad jag förmådde.
Läroböckerne, men icke kristendom, kunde möjligen då medhinnas; bokstaf, men icke anda, och ändå vore det högst nödvändigt om bokstafsmåttet kunde medhinnas, åtminstone till den qvantitet Skol-stadgan föreskrifver.
På samma gång jag gjort dessa anmärkmr emot Skol-stadgan i fråga om lärjungarne, vill jag visa dess olämplighet i afs:de på 136 Don 17 Oktober. lärarne.
Den förlamar eller rättare omintetgör all duglighet hos lärarne, och skola de strängt följa författningen, blifver det en nödvändighet att de upföras på pensionsstat efter några års förlopp.
Efter sednare tiders reformer i skolväsendet inom Preussen har Regeringen funnit, att ju flere timmar lärarne erhålla till egen förkofran, desto bättre är det, dock icke så att undervisningen vid skolan inskränkes till alltför få timmar.
Erfarenheten har nemligen visat,' att om en lärare skall med lif och värme kunna föredraga sitt ämne för yngre, som äldre lärjungar, måste honom lemnäs längre tid att sätta sig in i detsamma.
Läraren behöfver tid för att arbeta på sin egen utveckling i iutellektuelt hänseende för att om möjligt ouphörligen rikta skol-litteraturen.
Före år 1844 voro lektionstimmarue i allmänhet 26 för lärarne och för lektorerne omkring 12 i veckan.
Detta ansågs lagom, snarare för mycket än för litet för kollegerne, och man tog för gifvet, att, såvida de konsistoriela målen icke voro alltför många, lektorerne skulle kunna än vidare utsträcka sin verksamhet, helst till läroböckers författande.
Jo! att den, som förut haft sig ålagd undervisning 24 timmar i veckan, har i stället fått 36 timmar.
När han förut sjelf rådde om sin tid efter skoltimmarries slut, så har han icke nu rättighet att disponera denna, utan den måste egnas åt en jemn korrigering af themata.
Dessa themata voro fordom betungande, då blott ett språk var hufvudspråk; hvad måste de nu icke blifva när språken äro 5.
Härmed uthärdar ingen lärare, och försöker han dermed, så lyckas han l:sta eller 2:dra året, men redan 3:dje året blifver arbetet endast en fortsatt öfveransträngning.
Men jag påstår dessutom att denna lärarne ålagda utsträckta undervisningsskyldighet är en fullkomlig orättvisa, och att den nya Skolordningen redan med innev:de hösttermin gått i verkställighet.
Liirarne hafva emottagit sina beställningar under andra vilkor än dem, som innehållas i den nya Skolordningen, hvil ken ålagt dem mångdubblade göromål.
Om i följd af dessa mina anmärkrnr, hvilka väl kunna anses långa, men i förhållande till dem, som än vidare kunde göras, öro alltför korta, jag anhåller om återremiss, på det att Utsk. måtte komma till ett annat resultat och föreslå en underd. skrifvelse med begäran om revision af Skolstadgan, så anser jag mig icke hafva yrkat annat än hvad som i fonrielt hänseende är billigt.
I öfrigt kan jag icke undertrycka den anmärkm, att innan en ny lag blifvit af K.
M. sanktionerad, hafva vanligen vederbörande auktoriteter blifvit hörde, och lemnats tillfälle att emot förslaget göra anmärkn.
Ifrågav:de författning har deremot utkommit, utan att en enda auktoritet blifvit i ämnet hörd.
Icke ens lärarnes yttrande hafva infordrats.
Jag har mig bekant, att sedan förslaget till författningen först var utarbetadt, tillkallade vederbörande
Departementschef åtskilliga skolkarlar för att öfver förslaget höras.
Vid detta sammanträde uttryckte de närvrde sin tacksamhet för hvad i ämnet blifvit åtgjord!, ehuru de önskade att i vissa punkter förändringar borde göras; likväl när Skolordningen utkom, saknades just de punkter, tor hvilkas intagande i förslaget man uttryckt sin tacksamhet.
Den 17 Oktober. 137 Skulle således R.
St:r förena sig om aflåtandet af en underd. skrifvelse i den riktning jag angifvit, skola lärarne och det upväxande sliigtet blifva U.
St:r tacksamma derför.
Det fågner mig att blott en enda svag stämma yrkat bifall till denna punkt, hvaremot de kraftigaste skäl anförts för återremiss af punkten, ock då sanningen framstiilles, plägar den genljuda i deras lijertan, som älska simningen.
Jag förmodar, att i denna krets äro de fleste fattade af sanningen, så att de hafva funnit, att ifra gav: de Skolordning, som jag betraktar såsom ett dödt foster, bör hindras ifrån att bilda ett dödt slägte, om icke ett missfostradt slägte.
De a(
Ilr Cederschiöld i sin motion meddelade och här refererade sanningar anser jag vara af stor vigt, för att så fort som möjligt få frågan afgjord.
Den omständigheten att författningen blifvit så nyligen utfärdad, synes mig icke böra förhindra en revision af densamma, helst frågan gäller här icke mera eller mindre än det upväxande sliigtet.
Frågan är således alltför ingripande i nationens väl, för att vi böra lemna åsido de uplysningar vi vunnit genom Hr Cederschiölds motion.
Enl. dessa uplysningar lade de gamle
Grekerne modersmålet till grund för sin bildning, och Grekland var likväl den liden ett mönster för all bildning.
Just genom detta modersmålets grundliga studerande, gjordes det så märkvärdigt smidigt.
Grekiska språket är ett mönster för alla språk, och dermed kan icke jemföras det latinska språket.
Grekiskan närmade sig de Orientaliska språken, men Latinet afliigsnade sig derifrån.
Greki skan var således en sammanbindning emellan Occidenten och Orienten, och vill man läsa ett språk non plus ultra, bör man läsa Grekiska.
I Sverige har man gått en motsatt väg till Grekernes, ehuru i vårt språk finnes en så originel skatt, att icke ens Grekerne kunde berömma sig deraf.
Man har sagt, att utan Latin kan ingen bildning ernås, och att, jemte modersmålet, Tyska språket komparativt borde läsas.
Jag instämmer icke i denna åsigt, ty hvad Tyskan angår, saknar hon den originel» skattgömma, som finnes i Svenskan.
I Svenskan finnes icke blott den Tyska originaliteten, utan hvad mera är, den Isländska Norräna-tungan, och märkvärdigt är det, att vi så ringa eller alls intet sysselsätta oss med Isländskan.
Antagas de af Utsk. i dess så högst märkvärdiga Betänk, utkastade principer, så återkomma vi till förvillelsen, att Romerska klassiciteten skall utgöra grunden för vår språkforskning.
På grund af dessa och i öfrigt anförda skäl yrkar jag återremiss i den riktning Hr Tham m. fl. upgifvit.
Då Utsk. fått up bära stränga förebråelser för behandlingen af de väckta motionerne, och någon ledamot af Utsk, som på Afdelmn deltagit i ämnets behandling icke är tillstädes, måste jag, ehuru jag icke kan ega anspråk på någon sakkännedom, upträda för att bemöta de gjorda invändningarne.
Jng vänder mig derföre uteslutande till den praktiska delen af frågan för att visa omöjligheten att under nuv:de 138 Den 17 Oktober, förhållanden kunna komma till ett annat resultat, än det hvartill Utsk. kommit.
Förev:de Betänk, innefattar ingen granskning af den nyligen utkomna Skolstadgan.
Då inom Utsk., som består af 48 ledamöter, endast några ega fullständig kännedom om der förekommande ämnen, måste de öfrige ofta förlita sig på de sakkunniges yttranden och åsigter, hvaraf åter följden är, att dessa grundlägga Utsk:s beslut.
För öfrigt voro meningarne så stridiga, att en del ville att Tyska språket, andra åter det Fransyska, och ännu andra det Latinska, skulle läsas i de första klasserne, hvaremot en del ville att det sednare skulle förekomma i de högre.
Huru är det under sådana förhållanden möjligt att i en skrifvelse till K.
M. uttala hvad man egentligen önskar.
Enl. min åsigt finnes ingen annan utväg för att bringa frågan till slut, än att man inliemtar någon erfarenhet om verkningarne af Skolstadgan, som d. 13 sisth Sept. först tillämpades, och att vid nästa Riksdag nedsättes ett särskildt Utsk. af sakkunnige män för frågans utredande
Men för att likväl visa, att icke alla mot författningen gjorda anmärkmr liro fullt tillförlitliga, får jag erinra, hurusom man här sagt, att enl. denna författning kunna 14 särskilda linier upkomma, och en reservant har upgifvit t. o. m. 17.
Det är en sanning, att sådana möjligheter finnas, men att antaga möjligheten såsom en verklighet, gränsa,' till det löjliga.
Samme reservant har äfven sagt, att i latinet skall läsas alla de auktorer, som omnämnas i det uti Skol-stadgan upgjorda schema.
Detta är ett misstag, ty i schemat är just hänvisadt till en punkt i Skolstadgan, som säger, att i högskolan dessa auktorer skola följas, men icke är meningen att de alla samtidigt böra läsas.
Inom Utsk. yrkades på ena sidan en revision af Skol-stadgan, och å den andra en revision af de grunder, hvarpå denna stadga borde hvila.
I förra fallet ansåg man K.
M. blifva villrådig om R.
St:rs önskan, och skulle grunderne för denna stadga revideras, blefve den ena villan värre än den andra.
St:r först inom Utsk. och sedan inom de särskilda Stånden bestämma dessa grunder, och derefter hos K. M. anhålla, att en Skol-stadga, byggd på dessa grunder, måtte utfärdas, hvarigenom en författning tillkommer, som icke öfverensstämmer med nationens önskan
Det lärer väl då vara bäst, att, enär intill nästa Riksdag, icke återstå mera än 1{ år, och den förmenta öfverdrifna läsningen i skolan icke är värre, än att i många skolor lärjungarnes tid redan är lika mycket uptagen, som genom den nya Skolordningen, denna författning får vara oförändrad, helst, som jag tror, lärjungarnes krafter under dessa år icke öfverliöfvan ansträngas.
I alla hänseenden synes mig olämpligt, att då, sedan 1840-talet någon Skolordning icke funnits, men genom begäran om anstånd med tillämpning af denna författning, låter ett sådant förhållande fortfara.
Hvilken tidsutdrägt åstadkorames icke härigenom, ty först skall revisionen af författningen försiggå, och derefter, i fall författningen befinnes i ett eller flere fall mindre lämplig, måste den omarbetas, och vederbörande sedermera deröfver höras, och den slutliga sannolika följden blir, att om då emot Den 17 Oktober. förslaget framställas lika många anmärkn. som nu, måste det ännu en gång omarbetas.
Vore då icke bättre att bibehålla den nuv:de författningen, och om i densamma befinnas brister, afhjelpa dem i den mån de vid författningens tillämpning upenbara sig.
På dessa grunder yrkar jag bifall till Betänk., och får förklara, att en återremiss tjenar till intet med så stridiga åsigter som inom Utsk. fin tias.
Hr Hjerta: I anledn. af Hr Tersmedens yttrande anhåller jag att få göra några tillägg till mitt förra anförande.
Han har nemi. sagt, att vissa delar af de utaf Hrr Wahlström och Cederschiöld framställda satser voro oerhörda.
Jag likasom den sednare har likväl för It. o. Ad. upläst dessa satser, och jag öfverlemnar till Ståndets afgörande, huruvida de med något skäl kunna kallas oerhörda.
Hr Tersmeden har äfven gjort anmärkn. emot den del af Hr Cederschiölds motion, sorn afser afskalfande af praeliminarexamina och Magistergraden.
Jag får likväl fästa upmärksamheten derpå, att desse punkter i motionen ännu icke varit föremål för min granskning, hvadan jag icke behöfver besvara talarens anmärkn. i det afs:det.
Vidare har Hr Tersmeden beklagat, att man icke vill vara nöjd med en författning, sam man omsider erhållit, och hvilken är en frukt icke af den nuvule
Depart:tsChefens mödor utan af manga föreg:de ansträngningar och hufvudsakligen af en annan I)epart:sChels tillgöranden.
Häremot måste jag erinra, att den nya Skol-stadgan står i ganska stor opposition eller är utarbetad i en tillbakagående rigtning emot den författning den företrädande Depart:sChefen velat gifva läroverken, och att just denna tillbakagående riktning är anledn. till de motioner och anmärk emot Betänk, som förekommit.
Såsom stöd för nödvändigheten af Latinets studium har Hr Tersmeden sagt, att det reder menniskobegreppet.
Hr Cederschiöld har likväl visat, att män med de mest lysande namn både inom och utom
Sverige framstått såsom utmärkte talare och vetenskapsmän utan att kunna Latin som man säger.
Visserligen finnes mången, som med grundlig kunskap i Latinet, blifvit en utmärkt man äfven i det praktiska lifvet men i allmänhet tillhör väl detta undantagen och det uphiifver i alla fall icke regeln, ty det är icke sagdt att han haft sin kunskap i Latinet att tacka för denna utmärklhet.
A andra sidan kunna talrika exempel citeras på de latinlärdaste män, som varit alldeles bortbjudne, såsom man säger, i lifvets vanliga förhållanden; och egenskapen af förläst eller skolfux torde oftast igenfinnas, hos dem som fördjupat sig i studier af de gamla språken, ej hos naturkunskapernes idkare.
Jag tror dessutom, att en ganska betydlig del af detta Stånds ledamöter icke hafva läst
Latin åtminstone vid de undervisnings-anstalter de genomgått men ingalunda tror jag R. o. Adms ledamöter vilja vidkännas att de äro mindre rediga än andra samhällsklasser som läst Latin.
Öfverlemnande till R. o. Adms pröfning, huruvida detta Hr Tersmedens yttrande äger någon grund i verkligheten, vill jag likväl erinra, att denne talare och de. med honom i ämnet liktänkande utgått från den förutsättning, att raan vill helt och hål - 140 Den 17 Oktober. let utstryka Latinet ur undervisningen.
Detta är likväl icke meningen utan endast att upskjuta detta studium till en sednare period af skoltiden.
Skulle Hr Tersmedens åsigt om Latinets behöflighet i allmänhet vara riktig, så skulle man deraf konseqvent kunna draga den slutsats, att alla som genomgått KrigsAkademien vid Carlberg, hvarest Latinet icke läses, hafva mindre rediga begrepp än de hvilka genomgått något af universiteterna, något, som väl ingen lärer vilja påstå.
Olämpligt är dessutom, att icke företrädesvis använda den tidigare aldren till bibringande af begrepp, som lättare hemtas från åskådningen och göra lifligare intryck på de unga och böjliga sinnena än den torra formalismen i Latinet, Vi minnas alla det gamla ordspråket:
Grarnatica latina, tvingar alla pojkar att grina.
Häri ligger en stor sanning.
Många lärare som lefde på den tiden, då Latinet var ett bland de första läroämnen, hvarmed undervisningen börjades, lära nogsamt minnas, huru obehaglig denna gramatika var, och att hvarje annat läroämne var långt angenämare att studera En ledamot, som hyser de motsatta åsigterne, har erinrat mig, hurusom man sagt: hvartill skall det tjena, att inhemta satsläran i afs:de på sitt modersmål, och att det vore mera gagneligt att lära sig deklinera mensa.
Jag kan icke fatta detta, och säkert är, att detta deklinerande kan upskjutas till en sednare ålder, då man på några månader inhemtar mera än under åratal i en spädare ålder.
Till försvar för Utsk:s tillstyrkande har Frih.
Alströmer sagt, att Betänk, icke inefattar något godkännande af nuv:de Skol-stadgan, utan orsaken till Utsk:s sätt, att affärda de väckta motionerne, är endast, att man icke kunnat komma till annat resultat, emedan man borde intill nästa Riksdag förvärfva erfarenhet om olägenheterna af författningen.
Då nu enl.
Frih:s upgift Utsk. icke skall hafva godkänt den nya Skol-ordn., hemställer jag huru detta står tillsammans med Utsk:s yttrande: »då Utsk. hyser den förmodan och förhoppning, att K.
M. icke lärer underlåta, att uti ifrågav:de liiroverks-sladga vidtaga nödiga förbättringar, och förändringar i den mån erfarenheten dertill kan gifva anledn., finner Utsk. sig böra vördsamligen hemställa» &c. Det är från lt St:r K.
M. inhemtar hufvudsakligt yttrande om hvad man erfarit i allmänna lifvet, ty det är klart, att K.
M. icke kan på grund af anmärkn. i allmänna tidningar ändra en så nyligen utfärdad Skol-ordn.
Alströmer har äfven sagt, att man svårligen kunnat komma till annat resultat., än det hvartill Utsk. kommit, emedan åsigterne inom Utsk. om de första undervisnings-ämnena varit så delade och tankarne i allmänhet vore i detta hänseende så litet utvecklade.
I denna likasom i alla andra vigtiga och stora frågor kämpa olika åsigter med hvarandra, och dä en reform nödvändigt måste ske, kati den icke till vägabringas annorlunda lin att det parti, som har öfvervigten, omfattar de nya åsigterne och genomdrifver dem, då det motsatta partiet naturligtvis mäste vika.
Vill man icke antaga ett sådant förfaringssätt, så lärer man icke i någon fråga komma till målet.
Afven har Frihm föreslagit, att man borde afvakta tiden intill nästa Riksdag och då nedsätta ett särskildt Utsk.
Tvi - Den 17 Oktober. 141 velsutan återkommer denna fråga äfven vid nästa Riksdag, och derföre bör enl. min åsigt en skrifvelse till K.
M. aflåtas i enlighet med Kyrkoherden Sondéns reservation.
Emot verkställigheten af den deri föreslagna revisionen har Frill.
Alströmer anmärkt, att den nya Skol-ordn. redan är antagen.
Man bör likväl ihågkomma, att K. M. antagit en s. k. öfvergångs-stadga, och att den egentliga Skol-ordn. ännu icke kunnat tillämpas, hvarföre genom en revision en ytterligare pröfning lemnäs den, hvilket kan ganska väl medhinnas under tiden intill nästa Riksdag, då R.
St:r kunna få emottaga ett af sakkunnige män utarbetadt förslag.
Beklagligen har det blifvit en sjukdom i vart fädernesland att vilja förändra bestående lagar i alla samhällsförhållanden.
En lag har icke viii hunnit utfärdas förr än man säger, att den icke duger och derföre böra Komitéer nedsättas för att föreslå förändringar.
Den nu ifrågavrde lagen har icke varit tillämpad mera än i några veckor, och ehuru man ännu icke hunnit förvärfva sig någon erfarenhet af dess fördelar eller olägenheter, drager man likväl icke i betänkande alt klandra densamma.
Detta klander har utgått från förutsättningar, af något sorn skulle vara bättre än de bestående, men med all aktning för menniskans förmåga i detta hänseende, påstår jag dock, att erfarenheten, som visar hvad som i verkligheten är bättre eller sämre, är för omdömet en långt säkrare grund än dessa förutsättningar och föreställningar.
Jag förenar mig derföre med Hr Tersmeden och Frih. Alströmer.
Lika med dessa
Hrr anser jag det ännu vara allt för tidigt att uttala en förkastelsedom öfver den nyligen utkomna Skol stadgan, och jag är öfvertygad, att, sedan, såsom Frih.
Ahlströmer yttrat, denna författning några år varit tillämpad och man erfarit dess nytta och möjligen äfven dess skadliga verkningar, ingen skall heldre än Regeringen vara villig att göra de förändringar i författningen, som erfarenheteu visat vara af behofvet påkallade.
Man har fördömt denna lag derföre, att enl. densamma Latinska språket skall läsas i de lägre klasserne, och man säger, att detta språk bör såsom läroämne förekomma, först då barnet blifvit upflvttadt i 2:dra eller 3:dje klassen uti skolan.
Hrr Tham, Hjerta och Cederschiöld, hvilka uttalat förkastelsedomen öfver lagen, hafva likväl alla gått den klassiska bildningsvägen.
De hafva tillbragt sina spiidare år i skolor, hvarest klassiska studiet företrädesvis blifvit idkadt inom de lägre klasserne.
När nu så är förhållandet, huru kunna de då af erfarenhet veta, att ett motsatt förhållande med deras undervisning varit bättre.
MA det tillåtas mig att döma efter erfarenhet, ty jag hör till dem, hvilka i den spädare ungdomen icke läst latin.
Först vid fyllda 12 år fick jag, som icke genomgått någon allmän skola, en lärare, hvilken ibland mina läroämnen införde äfven Latinet.
När jag läst detta språk någon tid och upnått den ålder, då man borde kunna detta språk vida mera än hvad händelsen var med mig, ångrade jag högeligen, att mina föräldrar icke förut skaffat mig en lärare, som hade gjort Latinet tili föremål för mina första 142 Den 17 Oktober. studier.
Sedan jag med dubbelt mera arbete än som behöfts, i händelse jag från början fått läsa detta språk, inhemtat så mycket deraf att jag kunde genomgå en examen, insåg jag, att jag erhållit någon bildning för att derpå grunda en förstånds-odling, som berättigade mig att inkomma på tjenstemannabanan.
När man stiftar skolor, bör man dessutom icke uteslutande afse undervisning i ämnen för det praktiska lifvet, utan man bör väl äfven tillse, att barnet beredes tillfälle att fortgå på en bana, der högre bildning är att förvärfva.
Detta har lagstiftaren insett, och jag skulle högligen beklaga, örn man godkänner den här uttalade åsigten, att Latinet bör ur första undervisningen utgå och modersmålet i stället införas, emedan undervisningen deri icke lemnar barnet samma nytta som uti Latinet.
För att få bevis på de origtiga begrepp man gör sig om nyttan af den Svenska Grammatikans läsning framför den Latinska, behöfver man endast fråga nutidens grundligt bildade ynglingar nemi. de som genomgått skolan, sedan Svenska Grammatikens studium anbefalldes, hvilken af dessa Grammatikor de lemna företräde, och de skola ofelbart svara, att den Svenska har varit för dem utan gagn under det att den Latinska i hög grad befrämjat deras förståndsbildning.
Just genom studiet af detta språk lär man sig, att såväl mundtligen som skriftligen redigt och väl uttrycka sig.
När man anser Latinska språkets studium obehöfligt, och till stöd för denna åsigt framdrager exempel af sekularsnillen, hvilkas undervisning icke börjats med detta språk, så kan man lika väl med åberopande af andra sekularsnillen bevisa motsatsen.
Sålunda har den störste skald, som någonsin funnits inora hela Skandinavien och derjemte en af vårt lands störste vältalare på sin sid, nemi.
Tegnér uti flera af sina tal dels till Skolungdomen i Wexiö dels vid andra tillfällen yttrat, att studiet af de klassiska språken är det kraftigaste medlet att reda menniskobegreppet.
Ehuru hans första undervisning börjades med det Latinska språket, behandlade han likväl sitt modersmål så, att han dervid af både de som läst och icke läst Latinska språket svårligen kan upnås men aldrig öfverträffas.
För obeliöfligheten af det Latinska språkets studium har man äfven åberopat den omständigheten, att, ehuru detta språk icke lästes vid Carlberg, derifrån utgångne ynglingar dock icke kunna anses okunnige.
Jag raedgifver att så är förhållandet, men besynnerligt nog samtalade jag en gäng med Akademiens nuv:de skickligaste lärare om den skedda uteslutningen af det Latinska språket såsom vilkor för inträde vid KrigsAkademien.
Han önskade icke blott detta vilkor hade bibehållits utan äfven att det Latinska studiet hade kunnat fortsättas vid Akademien, emedan han ansåg det vara ett bland de kraftigaste bildningsmedlen.
Jag måste således beklaga, att män med så grundliga kunskaper som Hrr Hjerta, Cederschiöld och Tham kunuat visa sig så otacksamma emot just det språk-studium, som måhända försatt dem i tillfälle, att ådagalägga den skicklighet och lätthet hvarmed de yttrat sig i detta ämne.
Den 17 Oktober. 143 Hr Cederschiöld: