Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hans hotelse lemnades utan afseende.
Håkan gaf endast sin granne en vänskaplig puff och skrattade så han gick krokryggig.
»Ja kan ente ...!» utbrast pojken halfgråtande af harm, men resten sväljde han, stälde sig bredbent i gatsmutsen med händerna i kavajfickorna, beredd på att vänta.
Och vänta fick han.
När karlarne kommo igen kunde man se, att de icke spilt bort tiden.
De två yngre slingrade i gången, den gamle gick tyst och småmyste för sig sjelf, alltjemt med sin tagelsnärt i näfven.
Alla tre hade cigarr i munnen och sågo vigtiga ut.
»Sehär, mitt barn, här har du en peng te en kaga», sade
Håkan faderligt och gaf sin son en slant, »se’n ska’ vi köra.»
Pojken betänkte sig ett ögonblick, nappade så myntet och sprang ned åt bagarens till.
När han kom tillbaka, hade fadern satt hästen för och lade just tillrätta i vagnen.
»De’ va markelit ded, ja’ kan ente hitta min hökass», sade han.
»Han ligger väl i vöjnen», svarade pojken, utan att göra sig omak.
Håkan vände upp och ned på allt löst, som fans i vagnen.
»Ih nej men ä’ der ej nå’n hökass», sade han förtretligt och kastade en misstänksam blick på de andra vagnarne.
»Paug, har här va’t nå’n å stålet hökassen?
— Håkan började se arg ut.
»Ih nej men har här ej», svarade pojken liknöjdt, drog upp en hvetebulle ur fickan och började äta.
Utan att yttra ett ord gick Håkan fram till Jöns och började vända om sakerna i hans vagn.
»Men ä’ du galen!
Ha’ ska’ du i min vöjn?»
»Ja’ ska’ se ätter min hökass.»
»Näggu om ja’ har ta’t nå’n hökass, de’ sor ja’ på», svarade Jöns och lade betslet i munnen på sin häst.
»Min hökass ska’ ja’ ha, äntan så du ella nå’n anen har stålet han!» ropade
Håkan och slog sin knutna hand i vagnshäcken, så att hästen hoppade till och spetsade öronen.
»Ja’ ger f-n din hökass», svarade Jöns, som började bli förargad.
»Du ska’ så i helsingen heller!
Ta hid min kass!»
Håkan grep den andre i kragen med båda händerna.
»Ja’ har ente ta’t din kass», sade Jöns och försökte göra sig lös från Håkans grepp, »släpp me.»
»Hår har du min kass?» upprepade
Håkan och ruskade honom så att han måste ta ett återtag för att ej falla.
»Ja’ ger f-n din kass!»
Brottningen var med ens i full gång, och det blef icke tid till ord längre.
De raglade omkring i smutsen med lunsiga rörelser, de böjde hvarandra än till den ena, än till den andra sidan och hängde fast vid hvarandra som två ilskna hundar; med tröga, envisa slättbotag.
Gubben kom fram och skulle ställa till rätta, alltjemt med sin tagelsnärt i näfven och vattendroppen på näsan.
»Pauga, pauga!
Seså, pauga!» sade han mäklande och drog än den ene, än den andre i axeln.
Men de hängde ihop värre än två ärtrefvar.
Pojken fick fadern i rocken.
»Far, far!
La ble, far!» skrek han med sista hvetebrödsbiten i munnen.
Men det var att tala till döfva öron.
Kämparne blefvo allt ifrigare, och fredsmäklarne voro beständigt i fara att komma till skada vid deras oberäkneliga rörelser.
Emellanåt stannade angriparen för att göra sin vanliga fråga: »hår har du min hökass?» — hvarpå, alltid följde det oundvikliga svaret.
Och så fortsatte de igen.
Håkan blef allt häftigare i sina försök att slå den andre omkull, och det syntes, att han skulle få öfvertaget.
Vid en af de plötsliga vändningarna fick pojken sig en knuff för bröstet, så att han satte sig i gatan med en fart, så att det sade »qvack» i kroppen på honom.
Han började skräntjuta, under det han långsamt vände sig på fyra ben för att komma upp igen.
I den ställningen blef han stående ett ögonblick, med händerna utbredda i gatsmutsen.
»Far, far!» satte han i att skrika, »der ligger jär hökass!»
Slagskämparne stannade.
»Hår ä’ han?» sade fadern.
»Här, unge’ vöjnen.»
Pojken kröp in under vagnen och drog fram tvistefröt, som fallit ned inne vid väggen.
Kämparne släppte sina tag.
»Näggu om ja’ har ta’t din hökass», mumlade Jöns som en sista protest.
Kassens egare stod handfallen och flat.
Så lade han hufvudet på sned, med en lång sentimental blick på sin motståndare.
»Jens, — Jens», sade han med gråten i halsen, »du och jag, vi ha ju alltid va’t vänner?»
»Jaggu har vi så!» ropade Jöns med känslofullt ädelmod och slog sin näfve i den andres framsträckta labb.
En omfamning följde.
»Jens, nu ska’ vi ha förlikningssyppen», sade Håkan rörd. »Lars, gack ätter ett halfstop.»
»Nej min gud å själl gör ja’ ej!» svarade pojken så fermt som en utanlexa.
»Så la voss gå hän på gästgifvaregården då», sade Håkan och ville taga sin försonade trätobroder om armen.
»I skullen ha pisk i ställed, jära förbannade föllehonga!» skränade pojken, som nu fick syn på sina kläder.
»Titta bara hur sk—tt ja’ e’!»
Fadern tvärstannade, och det drog sig ett bredt leende öfver hans ansigte.
»Jens», sade han halfhögt, »sattan te paug så qveck!»
»Ja’ ska’ nock tala om ’et för mor», fortsatte pojken i samma skränande ton, »hun sa ad vellen I ente veda hut denne gången, så skullen
I nock sleppa å köra te stan tiare.»
»Jens», upprepade
Håkan och skakade på hufvudet både stolt och bekymrad, »näggu om ja’ ved, ha’t de’ ska ble au den paugen, för han är ja min lif så qveck, så en ved ente hår han tar or’en ifrå.
Du’er ente han te prest, så gör då ingen.
Kom nu, så kör vi.»
Derpå klef han upp i vagnen; pojken satt der redan.
Kamrater.
Ska’ du ligga i ladan i natt med?» sade ryktarns käring, då mannen — sedan han omsorgsfullt aftorkat sin hornsked och lagt den på bordet — långsamt reste sig upp och tog sin slokhatt, som hängde öfver jernspiseln.
Han tittade åt sidan med ögonblicklig häpenhet.
»Jaha ...
Hahum!»
Han harsklade sig karlavulet och låtsade som om ingen invändning kunde göras.
»Är det någon ko, som skall kalfva då?» kom det skarpt.
»Ja, jag väntar den stora hjelmiga.»
»Den hjelmiga, ja!» vrängde käringen efter honom. — »Det var fan te’ kor att kalfva raskt, när en ska’ behöfva ligga i kostallet fjorton dagar i sträck! »
Hon gjorde en paus, på det att mannen skulle få tid att svara, om han kunde ha lust.
Hans kupiga torskögon stirrade bara trohjertadt framför sig, medan han omständligt stoppade sin portion tobak i munnen.
Det var tydligt att han endast för att undvika att visa sig fiendtlig stannade dessa få minuter i stugan, och att han längtade ut.
Hustruns små svarta ögon bespejade honom med tillbakaträngd harmsenhet.
Hon hade ett själstorrt, slugt gammalt ansigte, som såg ut att aldrig ha blifvit uppmjukadt af ett barns smekningar, och hennes snabbtalande, grälande stämma tydde på en flink arbetstakt och ett stridt humör.
I mannens sätt att röra sig fans det en aktningsfull försigtighet.
Sara hade sina sidor, förstås — men när det är dugtiga qvinfolk, får en hålla tillgodo med munredan, tyckte Truls Jonasson.
»Nej, det lär inte vara några kor», fortsatte hon, när hon intet svar fick, »utan det är allt andra konster.
Du tycker jag håller ordning på dig och din hundracka, och derför skall det vara bättre att ligga som ett kräk bland de andra kräken.
För ordning har du skytt som pesten i alla dina da’r, och hade inte det varit, så behöfde du väl inte gått som en stolle till ryktare i all din tid, när du hade friska både armar och ben, och ingenting hindrade dig att bli rättare eller ladufogde.
Men det är som jag säger: den som nöjer sig med att sitta på sophögen, han får sitta der också.
Och hade en kunnat tänka att en skulle sluta sina da’r som ryktarekäring, så hade en väl bättre visst hvad en gjorde!
Men att en skulle bli gift med ett skabillike, som inte ens kunde bo ibland folk, det kunde en väl ändå inte gissa sig till!
Jag kan slå vad att du fått det i hufvudet bara för det jag sparkar ut hundrackan.
Du tycker väl att jag inte bättre kan taga mig till än sopa ut allt hvad han hinner sätta med sina fyra ben eller hålla jagt efter de loppor han lemnar efter sig ....
Den hjelmiga koen, heter det — bevars väl!
Men jag skall säga åt patronen, att han får skaffa sig en stallpojke, som kan ligga i foderladan.
Det ha de på andra gårdar, och här behöfver en väl inte vara sämre.
Sjelf har du väl inte mål i munnen, så att du kan säga ifrån?»
»Jag vill inte ha någon stallpojke!» protesterade den gamle beslutsamt.
»En fick bara förargelse af’en, och för resten behöfver jag sjelf se till i alla fulla fall.»
»I alla fulla fall!
En kan bli sjuk af att höra så’nt hams.
— Sjelf se till?
— Pytt!»
— Skärhusa-Petter har strukit omkring här de sista nätterna, och inte har han något godt i sinnet, se’n patronen lät vräka honom från torpet i våras, det kan en väl begripa.»
»Rör det dig?»
»En får väl se till att det inte sker någon olycka med värmen åtminstone.»
»Jösses — för ett manfolk du är!» utropade hustrun med oändligt förakt.
Utan brådska satte gubben hatten på och stoppade tobaksdosan i fickan.
Nu tyckte han sig ha hört på så länge artigheten kunde fordra.
Han tog sin käpp och gick.
Naturligtvis utan att säga god natt; sådant skulle endast ansetts som onödigt fjesk och tillgjordhet.
Det var icke så utan, att Truls Jonassons hederliga idiotansigte fick ett lättare och nöjdare uttryck, så snart dörren var stängd.
Att han hade en djäkels käring så dugtig, det visste han, det var han också redo att bekänna.
Och dynor och don det kunde hon göra ihop, och aldrig tröt det på bröd eller dricka, och aldrig behöfde han titta snålt efter doppa till potatisen; det fans alltid fullt upp.
Och aldrig hade han att klaga på; han fick sin passning till alla delar.
Men se, främmande, det kände han sig alltid i stugan.
Det var liksom att sitta der på nåder och ha det bättre än en förtjente.
Och en hugnelse var det alltid att komma tillbaka till ladan igen.
Det var en trygghet att slå igen båda halfdörrarne efter sig, så att det skrälde i byggnaden, och veta att man hade rättighet att göra det.
Och så var der så ljumt och lugnt der inne, alldeles som i den tätaste stuga, och så luktade det så godt af nytorkadt hö och immande gödsel.
Jaha — det var inte så galet att vara ryktare, tyckte han — för sin del trifdes han bättre med det än han skulle gjort med att vara ladufogde och ha till syssla att gå omkring och gräla på folk, men se, Sara hon skulle ha någonting att skälla för — förstås.
Någonting prasslade i halmen inne i foderladan.
Det var Fältman — vallhunden — som rörde på sig.
Och nu hördes ett ondsint men halfqväfdt morrande.
Hvad var det åt honom — Fältman, som alltid brukade hålla sig tyst!
»Hvad är det på dig?» sade den gamle och klampade in i foderladan.
»Hvad ser du för något?»
Han talade som till ett menskligt sällskap.
Hunden såg icke åt honom, hans uppmärksamhet tycktes riktad på marken borta vid väggen, eller kanske på något som rörde sig utanför, och hans ragg reste sig längs ryggen.
Och så morrade han igen elakt och bakslugt; det lät som om han hållit nosen i en tunna.
Då hans herre klappade honom på hufvudet antog hans varguppsyn ett varmt och tillgifvet uttryck, i det han fälde sina öron bakåt och viftade med svansen.
Men så ruggade han upp sig igen, stödde sin ena tass emot väggen, som om han velat se ut genom det lilla fönstret, till hvilket han emellertid icke kunde nå.
Ryktaren tog sin knölpåk, som han stält ifrån sig; gick genom ladan och öppnade den öfre halfdörren, sträckte sig ut och såg åt båda sidor, men upptäckte intet.
Fältman stod vid hans ben och småmorrade.
»Nå så puss dem då!» sade hans herre och slog upp äfven den nedre halfdörren, men det brydde Fältman sig icke om.
Det hörde icke till hans tjenst att tussas efter annat än korna, och de stodo lugnt i sina bås.
Husbond kunde ju sjelf gå, om han hade lust.
»Är der någon?» ropade gubben med sin hostiga röst.
Men om det fans en tjuf eller ogerningsman i närheten, så svarade han åtminstone icke.
Den gamle höll ett ögonblick på att gå ut och se efter, men så tänkte han att det var väl bara en af pigornas fästmän, som strök omkring knutarne.
Och det rörde ju ingen.
Han gick in och stängde båda dörrarne, hvisslade ett tag åt hunden, som ännu stod och nosade vid dörrspringan, och så gingo de båda in i foderladan för att lägga sig.
Från två olika hörn af den stora byggnadskomplexen bredde sig elden.
Flammorna sträckte sig och växte, sjönko ned som om de hemtat andan, höjde sig åter, skickade snabba, hoppande små lågor längs de torra spåntaken, flöto samman till stora, fladdrande knippen, och slogo så tillhopa från båda sidor, som i en länge efterlängtad förening.
I nattens stillhet intet ljud, annat än detta dämpade brus, som när stormen drager genom en skog, dertill ett sakta knaprande, som af stora råttor, och så emellanåt en liten smäll som af ett salongsgevär.
Men så kom det en hunds långdragna tjut, en gång, två gånger, och så det förtviflade skriet: »eld, eld!» först af en röst, se’n af flera.
Klirrandet af inslagna fönsterrutor skar genom eldens dån, och vettskrämda, halfklädda gestalter kommo springande ut i det fria.
Nere från byn hördes brandlurens sträfva låt, men ännu lyftes icke en hand till kamp emot förödelsen; hvar och en tänkte blott på sitt.
Här kom en dräng med en famnfull kläder, der en stortjutande piga, med husbondfolkets minsta barn i sina armar, husbonden sjelf släpade med tillhjelp af ett par karlar ut kassakistan med gårdens papper.
Likt ett jättebål lyste elden upp i den stjernlösa natten, röken vältade i tunga massor ned åt läsidan, rullade långsamt bort, förtunnades till ljusgrå flagor och försvann till sist i högslättens mörker.
Emellanåt kastade den under sig ett hvitt sken, som om marken varit täckt med ett lager af snö, och från hvarje föremål drog det sig långa, fantastiska skuggor, som aldrig stodo stilla.
En grupp gråtande barn hade samlat sig kring en tunn qvinnoskepnad, insvept i en filt; från vägen närmade sig bullret af ursinnigt hästtramp och skramlandet af vattentunnor.
Framme vid gården, nästan som inne från lågorna, ljöd det ur förvirringen en vallhunds entoniga, fortsatta skall.
Några kor kommo ut i galopp, skilde sig, sprungo omkring hvar åt sitt håll och störtade så — liksom på gemensam ingifvelse — tillbaka in i byggnaden.
Så sprängde den första sprutan upp till platsen, och sprutföraren hoppade af.
»Mordbrand», sade han blott, såg sig omkring ett ögonblick och tillade: »Magasinet kan räddas.»
Det strömmade folk och vagnar till från de angränsande byarne, alla händer voro redo och arbetet koncentrerades kring boningshuset och den stora upplagsbyggnaden.
Men borta från ladugården ljöd vallhundens skall genom eldens dån, skrikiga kommandoord och braket af bräckta plankor och brandhakarnes tag.
Det var Fältman, som jemte sin herre arbetade för att rädda den åt dem anförtrodda egendomen.
Och det var hårdt arbete.
Vanvettiga af skrämsel rusade korna in i byggnaden igen så fort de kunde se sig ett tillfälle.
Några karlar hade kommit till för att hjelpa, men ute på nakna slättmarken var det omöjligt att sammanhålla dessa förvildade djur, hvilka galopperade om hvarandra kors och tvärs och endast med all makt sökte komma in i elden.
»Det går inte på det viset!
Skaffa hit läkter och bräder i stället, och hägna omkring dem med!
Fältman och jag ska’ reda oss så länge», skrek ryktaren, som hojtade åt korna eller uppmuntrade hunden och sprang omkring, klädd i kort fårskinnspels på blotta linnet, filthatt och ett par stora träskor.
Nedanför pelsen fladdrade skjortan som en lössläppt segelflik, utan att ge skydd åt egarens vadlösa ben.
Men ingen tänkte på att finna något besynnerligt i denna utstyrsel, allraminst Truls Jonasson sjelf.
Fältman och han hade delat arbetet emellan sig.
Ryktaren dref ut djuren; ett och ett förenade de sig efter hand med den slutna trupp, hvilken Fältman höll tillhopa genom att springa rundt under ideligt gläfs, för mera eftertrycks skull gifvande ett nafs i svans eller skankor, hvar han bäst kunde komma åt.
Korna — som erkände hans lagliga öfverherrskap — satte sig icke till motvärn; de tryckte sig endast tillsamman, med hufvudena inåt och svansarne mot sitt plågoris.
Med ett förakt för faran, som redan skulle varit prisvärd, om det gält menniskolif, lopp ryktaren alltjemt åter in i ladan för att drifva ut fler och fler af de motsträfviga kreaturen; truppen blef allt större, och Fältman måste göra sin ring allt vidare.
»Håll på — Fältman!
Stick dem!
Hugg dem!» ropade den gamles förskrikna röst, och »hau, hau, hau», svarades det i enformigt, pligttroget skall.
Ute på fältet, i närheten af hjorden, hade samlat sig några qvinnor, dels af statarnes hustrur, dels af nyfikna, som kommit från byn; och medelpunkten i denna ömsom klagande, ömsom pratande grupp var egendomsherrens hustru, med de förskrämda, halfklädda barnen omkring sig.
Det hade lyckats ryktaren att, som han tyckte, få hjorden fulltalig, och han stod nu barbent i blåsten, hållande på sin filthatt med ena handen och med den andra markerande stycktalen för sig i luften, medan han räknade.
Det hade blifvit oro i qvinnogruppen, men han märkte det icke; han var så upptagen af sitt.
»Emil!» ropade en förtviflad röst.
»Jag är af med Emil!...
Hade jag honom inte ut med mig?
Jag tyckte han var här ...
Emil! — Jag blir tokig, hjelp mig ...
Om han inte kommit ut?»
Det blef ett mångröstadt ifrande för och emot.
Somliga hade sett honom, andra inte.
Den tunna gestalten i röda sängfilten sprang fram till ryktaren; en hand lades på hans axel och skakade honom.
»Emil är borta.
Sök honom!...
Hjelp mig, Truls Jonasson!...
I barnkammaren ...
Sök honom, säger jag!
Jag tyckte han var med ... jag har glömt honom ... han sofver...»
Meningen slöt i en skrikande gråt, som kunnat skära genom märg och ben.
Men ryktaren såg blott åt sidan, frånvarande, som om han icke förstått, eller likgiltigt, som om det gält en råttas pip, och med sitt utsträckta pekfinger fortsatte han att räkna: »trettioen, trettiotvå, trettiotre ...»
Plötsligt afbröt han sig, fäktande i luften som en galning.
»Tjuren!
Tjuren!» ropade han.
»Ja, jag visste ju, att det var något som fattades!
Herre Jösses — tjuren brinner inne!»
»Det är stört omöjligt att få ut honom nu», sade en af karlarne, som kom släpande med ett fång läkten.
»Håll dem tillhopa», var den gamles svar, och så gaf han sig åstad, springande, och ropande åt Fältman att följa.
»Men Truls!
Men Truls, hvad tänker du på?» ropade en gäll och uppöfvad röst ur qvinnohopen, »du är väl inte galen!
Låt bli!»
Men Truls bara sprang, — sprang så att de tunga träskorna dånade i marken och så att det var ett under att benen icke knäcktes.
Hans maka var emellertid icke sinnad att låta honom riskera lifvet för tjuren.
Hon lade i väg, också hon, så fort hon kunde orka och så att hufvudduken guppade ned på skuldrorna och hårtestarne reste sig mot vinden.
»Men är du rakt ifrån dig?» ropade hon andfådd, då hon högg tag i honom.
»Låt bli mig — käring», snäste den gamle.
Det var inte tid att taga hänsyn nu.
»Truls — gör dig inte olycklig!»
Den rösten kunde ändå tigga i ångest, så skrikig och sträf den var.
»Håll käften — släpp mig!»
»Du blir der!»
»I helvete blir jag!»
Med denna förtröstansfullt oartiga försäkran åt sin äkta hälft ryckte han sig lös så att det krasade i pelsen och försvann derefter med Fältman in i ladan.
Snytande sig på kjortelfållen och bittert gråtande återvände hustrun till de andra qvinnorna, men der var en så stor glädje öfver Emil, att ingen hade tid att bry sig om henne.
Den förhoppningsfulle unge mannen hade återfunnits, sittande i en frånspänd vagn, der han lekte sprutförare och af yttersta makt piskade på ett par inbillade hästar.
Ryktarens hustru satte sig på marken i det hon drog kjorteln öfver hufvudet för blåsten och oafvändt betraktade den brinnande ladan medan hon vaggade fram och åter, hårdt sammanknäppande sina händer och oupphörligt mumlande syndabekännelsen för sig sjelf utan att veta hvad hon gjorde; endast med en känsla af att det var hon som hade skuld i allt detta, och att hon måste skynda sig att blidka vår Herre, så att han måtte hjelpa, — skynda sig att hjelpa ... hjelpa innan det var för sent!
Och så — medan hon mumlade orden om och om igen och kramade sina egna händer — så fick hon se tjuren och Fältman komma utstörtande, och efter dem gamle Truls, utan hatt, och gnidande sig kring hufvudet och på pelsen, för att släcka alla gnistor.
Och vid den synen brast hon i nya tårar, strida som ett stort regn, och hon mumlade syndabekännelsen ifrigare än någonsin, ty nu hade vår Herre varit så god, och nu ville hon göra något som han tyckte om.
Derför satt hon qvar med sina sammanknäppta händer och sitt — »på mångfaldigt sätt emot dig brutit hafver» — medan Truls återvände till kohjorden med tjuren och Fältman.
Det knastrade och sprakade borta i fähusbyggnaden, sparrverket störtade tillsamman och en hög eldqvast sköt upp emot himlen.
Ryktaren brydde sig icke om att se dit en gång.
Han visste att han hade alla de sina i säkerhet och började hjelpa till med att slå ihop inhägnaden.
Han såg hustrun ga bort öfver fältet.
»Sara, du!
— Går du efter ett par byxor åt mig?»
»Ja, det är just det jag gör!» ropades det tillbaka med vanlig snäfhet.
I det samma kom husbonden fram till den gamle, åtföljd af några främmande herrar.
Hans blick gled öfver boskapshjorden och tycktes göra en ungefärlig beräkning.
»Äro de räddade alla?» sade han med en viss tvekan, som om det varit allt för svårt att tro.
»Jaa, — alla utom kalfvarne.
Jag kunde inte komma in i kätten.»
»Och det var ändå just i det hörnet, nere vid ladan, som elden tog först fart!»
»Ja, hade jag inte haft Fältman till hjelp, så hade allt en hel del fått bli der», sade fader Truls med en röst som skälfde en smula af nattkylan.
»Det här har Truls Jonasson gjort som en riktig krona, och jag skall nog komma ihåg honom för det.»
»Det var min själ inte jag.
För det var hunden.
Jag har aldrig sett en sådan hund.
Han har jaggu folkaförstånd, det svär jag på.»
»Ja — han är gammal och säker.»
»Säker?
Hm! ...
Jag tyckte di talade om att han skulle skjutas i våras, — för han skulle vara för gammal, sa’ di.»
Det låg icke så litet agg i tonen, och det var icke svårt att gissa hvem som talat om Fältman.
»Jag skall skaffa ny vallhund bara för det
Fältman skall få hvila sig, och han skall få lefva tills han dör af ålder.»
»Ja, hur ny han är, så blir han min lif aldrig hvad
Fältman har varit», kom det med inbiten gammalmansenvishet, och ett par af herrarne stötte hvarandra på armbågen, förstulet leende åt den lilla striden mellan herre och tjenare.
Fältman halflåg på marken och hostade i det han grinade illa och gjorde de underligaste krumbugter med tungan, som om han förgäfves ansträngt sig att harskla och spotta som en menniska.
Det märktes hur torr han kände sig i halsen, nu, efteråt.
Pigan, som bar omkring bränvin till släckningsmanskapet, kom nu fram till den gamle, för att också gifva honom af styrketåren.
Han torkade sig med pelsärmen och tog glaset.
»Skitt me’ mig», sade han, »det är värre med den stackars hunden!»
Och han tömde supen med tydlig saknad öfver att icke kunna dela vederkvickelsen med sin arbetskamrat.
»Du har väl inte en spann att låna mig?» sade han till pigan.
»Nej, allt sådant ha de att langa vatten med.»
»Jaja gu’ så blir det väl alltid nå’n råd.
— Tack för syppen.»
Och pigan gick.
Truls Jonasson klef betänksamt öfver stängslet in till kreaturen, tog af sig sin ena träsko och mjölkade några tag deri, derpå nappade han upp en handfull gräs och skurade skon väl ren, och när detta var gjordt, mjölkade han den så full att fradgan lekte på brädden, så klef han varligt öfver stängslet igen och satte drycken framför sin raggige vän, som genast reste sig och började lapa, klatschande med sin långa tunga så att mjölken stänkte honom kring nosen.
»Det gjorde godt i skrofvet.
Hvad?» sade den gamle belåtet, i det han stod och njöt af hur godt det lät.
Det var julotta och kyrkfolket kom i större och mindre klungor uppför backen, medan en del skockade sig inom grindarne eller på muren, för att få sig ett godt litet prat i den tidiga morgonstunden.
På marken låg ett tunt lager af snö, och från de höga fönstren lyste det ut med en underligt genomskinlig klarhet.
Och så luktade det af nybrutet granris ända ned på backen, längs gången och ut på vägen.
I sakristian stod klockaren och vaktade dörren, ännu vigtigare än eljest, noga öfvervakande att ingen obehörig skulle smyga sig in denna väg, som endast var tillgänglig för några få, de allra förnämligaste af sockenborna, hvilka skulle ha sin plats uppe i koret; och för hvarje gång denna dörr öppnades, flöt det en ljusflod ut i den gråa morgonskymningen.