Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De öfverlade ett ögonblick, om de skulle fara, emedan de dels lätt insågo, att det var detta «icke undgå», som de hade att tacka för bjudningen, dels emedan de, såsom gamla stockholmsboer, satte mindre värde på balnöjen, men de beslöto dock att resa, emedan man kunde anse det mankeradt att säga nej.
Den enda som ursäktade sig var tant Ulla.
Söndagen kom.
Redan kl. half tio voro slädarne för dörren.
Tunanäs låg tre mil landväg från Sätraholm, men begagnades sjöväg, då blef den en half mil kortare.
Ehuru solen redan borrat sina strålar ned i isen, och man dessutom i allmänhet ej bör «tro våris», så ansågs den ännu dock vara fullt säker, helst det frös om nätterna, och det hade således beslutats att man skulle fara sjön.
En täcksläde med spann var framkörd, hvaruti öfversten och öfverstinnan samt fröknarne skulle åka, och för herrarnes räkning stod der en rack.
Öfversten – eller som han ännu oftare kallades – öfverstinnans kusk satt på kuskbocken, med björnskinnsmössa och pels med lång krage, och hade påtagit en bister min, som erinrade om att han kände vigten af det kall han beklädde.
Lakejer i helgdagslivré sprungo ut och in, och snart voro våra resande i sina åkdon.
Täckslädan körde naturligtvis först, och fröknarne, som sutto baklänges, kunde icke underlåta, då man var färdig att fara af gården, att titta ut genom vagnsfenstren, för att nicka åt tant Ulla, som stod och helsade farväl i förstugudörren, och sannerligen tror jag icke att de begagnade tillfället för att se efter om herrarne äfven behörigen voro på deras platser.
Herrarne hade bakom ryggen i deras släde ett par kolossala pappaskar, och Gud vet hvad det kunde vara uti dem, men inte tycktes just hästarne vara generade af deras tyngd.
I detsamma slädarne körde ned på isen, knyckte det till, så att öfverstinnans visa panna klingade brorskål med Nannas, och öfverstinnan, som var utstyrd i en högröd turban, blef förargad öfver att hennes hundturkiska hufvudbonad möjligen blifvit derangerad, och hennes min blef på samma gång ej mindre hundturkisk än hufvudbonaden.
För öfrigt «ingenting passeradt», såsom det står i tulltjenstemännens rapporter, utan man körde vid middagstiden ganska ordentligt fram till stora förstugudörren på Tunanäs.
En mängd dels vagnar och dels slädar stodo redan frånspända på gården, och i fönstren syntes nyfikna ansigten titta ut hvarje gång någon kraftig klatsch af en smällpiska eller bjellrors klang gåfvo tillkänna att nya gäster ankommo.
På trappan stod sonen i huset, en ung militär af omkring 24 år, och då någon förnämare gäst kom, värdigades han till och med att gå ned till vagnsdörren, för att räcka handen åt den nedstigande högvälborenheten.
Att han vid Leyonkronas ankomst gjorde det, hade sina ganska randiga skäl, och han var mycket beställsam att bjuda högra armen åt öfverstinnan, den venstra åt Nanna – och så uppför trapporna.
Öfverstens botteforer gåfvo ifrån sig ett högst ovälboret ljud i den höghvälfda förstugan, och herrarne och damerna åtskiljdes för ett ögonblick, för att sedan återförenas uppe i salongen.
Straxt inom salongsdörren stod värden, en högväxt man med krokig näsa och högdraget utseende, samtalande med en af sina grannar, hofmarskalken och riddaren af Wasa- och Nordstjerne-orden, Tjurhufvud.
Samtalet emellan dessa begge herrar blef dock som oftast afbrutet, ty baron Stjernfeldt måste naturligtvis säga välkommen åt hvar och en af sina gäster, och detta välkommen visste han ganska väl att variera efter hvars och ens rang och värdighet.
Då någon med helt simpel svart eller blå frack, utan jernkontorsmärke, inträdde, kunde han omöjligen urskilja hvem det var, utan en god stund plira med ögonen, och då hette det: «ack, förlåt mig, jag hade så när inte kännt igen – det är ju herr – välkommen, min vän!» – och lade han då till:
«det var rätt beskedligt, att ni kom,» så visste man, att den ankommande hade någon talang, hvarmed han kunde roa sällskapet.
Då deremot någon med galonerad rock eller ordensdekorationer visade sig i dörren, så drogs hans friherrlighet af en hemlig kraft ett par steg närmare dörren, ögonen glömde af att plira, och det hette; «tusen gånger välkommen, min nådiga onkel,» eller «min grefve,» eller «min hedersbror», etc., och då hade man varit så oändligt god, som ej låtit afskräcka sig af det besvärliga väglaget eller de opålitliga isarne.
Ändtligen voro alla komna.
Betjenter i svarta frackar, sidenkortbyxor och hvita silkesstrumpor och skor svärmade omkring hvarandra med brickor, fyllda med små smörgåsar, likör- och bränvinsglas, och snart hette det:
«behagar herrarne ta sina damer?»
Snart sutto alla på sina vederbörliga platser.
«Hvarannan ruta,» nej, «hvarannan gäst var af man- och hvarannan af qvinkön,» i fall man understår sig att så plebejiskt indela det aristokratiska sällskapet.
Men åt Albert och Alexis hade damerna ej räckt till.
De sutto på den yttersta venstra» flygeln, och kunde för blomstervaser och bordprydnader knappt se en skymt af Nanna och Celestine, som fått sin plats vid öfra delen af bordet.
Nanna hade blifvit förd till bordet af sonen i huset, och Celestine af en dennes kusin, en ung, rik brukspatron och kammarjunkare Jernkrona, som varit ett år i Paris, der han låtit förfärdiga sig en ny, komplett garderob, köpt en praktupplaga af Lamartines poesier, bivistat Musards soiréer, hört Grisi, och haft en timmas lektion i franskan hvarje dag – det sista med den lyckliga effekt, att i början vid hans återkomst, man ej ens förstod honom, när han talade sitt modersmål.
«Ack vill kusin vara så god och jemnka den der vasen lite åt sidan, – jag kan alls inte se mamma der borta såsom den nu står,» sade Nanna till sin granne, i det hon drog af sig långhandskarne.
Naturligtvis efterkoms genast hennes önskan.
«Nej, inte så, kusin, – lite mera till venster.»
– «Men då tycker jag den bör skymma ännu mer,» svarade kusinen.
– «Åh nej, som jag sitter –»
– «Hur kusin befaller,» sade unga Stjernfeldt, och flyttade vasen dit Nanna ville ha den, och hon fick numera fri utsigt till – Alexis.
Alexis, som man lätt kan tänka märkt manövern, blef så varm om hjertat, och för första gången tillät han sig en blick, som ej var af det allmänna slaget, att flyga öfver till henne.
Det var dock blott tacksamhetens, och besvarades från Nanna af en vänlig, ehuru nästan omärklig blick.
Albert, som gerna hade velat hafva Celestine för ögonen, för att så mycket bättre hos sig inprägla de drag hans Cecilia skulle få, förstås – hindrades af en tjock brukspatron helt och hållet att se henne, och satt hela middagen tyst och sluten.
Alexis, med hvilken detta eljest brukade vara förhållandet, var deremot nu glad och upprymd, och hade äfven all möda ospard att lifva sin vän.
Champagnekorkar smällde i hvarje minut, skålar druckos, och ändtligen strökos stolarne från bordet, och man samlades åter i salongen.
Kaffe serverades, och man satte sig i soffor, fåtöljer eller fönster, allt som det föll sig.
Albert och Alexis visste ganska väl sin plats.
De blandade sig föga i den öfriga societén, utan underhöllo sig mest med hvarandra.
Att någon «bondblyghet» å deras sida emedlertid ej kom i fråga, hoppas jag man redan känner dem tillräckligt för att ej misstänka.
Det var väl åtskilliga unga ofrälse herrar tillstädes, militärer, civila tjenstemän, till och med prester; men ofrälse personer af vanlig natur, då de komma i aristokratiska sällskaper, skämmas gerna för hvarandra och kommunicera sig derföre med hvarandra så litet som möjligt.
Det ögonblick på dagen var nu inne, då det sänker sig en viss tunghet öfver menniskan, hon må vara i stort eller litet sällskap.
Under digestionstimman råder vanligtvis en viss misantropisk sinnesstämning, och den regerade nu som bäst i den Tunanäsiska kretsen.
Baronen gick omkring och talade med hvar och en några ord, för att sedermera vara fri på aftonen.
Omsider kom äfven turen till våra artister, och baronen sade till Albert, i det han pekade på en på väggen hängande oljemålning: «här skall jag visa herrn en tafla, som han såsom kännare kan veta att värdera.
Det är en äkta Correggio.
Jag köpte den i Paris för några år sedan för trettitusen francs.
Det tycks väl vara något mycket penningar, men man sade mig ändå att det var en lycklig handel.»
«Utan tvifvel,» svarade Albert, och tillade sakta: «för säljaren.»
Äfven friherrinnan gjorde en rund med sin runda person.
Oaktadt alla försök med ett nytt engelskt snörlif, deruti planchetten hade snart sagdt ett vanligt stångjernsstyckes tjocklek, hade det dock ej velat lyckas att helt och hållet åtskilja hvad som fanns ofvan- och nedanför skärpet, utan sammanflöt den himmelska välsignelsen, och bekräftade, att hvad himlen förenat, kan ej af menniskor åtskiljas.
Hela hennes väsende var nu så artigt och kompläsant, att till och med sjelfva mungiporna voro på väg att göra visit hos öronsnibbarne.
Sedan hon gjort sig öfvertygad om, att hela den öfriga societén var vid god helsa och meddelat den resultatet af sina reflexioner rörande väderleken, styrde den skinande volymen rakt på Alexis.
«Ack jag har hört att ni skall äga en så vacker talang för musik,» började hon.
«Ni skulle göra mig mycket obligerad, om ni ville vara så god och roa oss lite.
Jag tror inte ni skall bli så missnöjd med vår flygel.» Alexis, som ganska väl visste, att det icke hjelpte att neka, och för öfrigt var verkligt kompläsant, gjorde inga svårigheter, utan satte sig genast ned vid den uppslagne flygeln, med en hemlig suck öfver det hårda öde, som förde honom dit.
Han gjorde några preludier, och började Webers F- molls-konsert – ett stycke, som var hans favorit.
Men knappt hade han spelat mer än hälften af första allegrot, förr än alla tungor voro i gång, och då – gjorde han som han borde – slog ett par ackorder, och så slut.
Måhända den enda, som hört på honom med verklig uppmärksamhet, var Nanna.
Hon kände detsamma som han, och kanske ännu lifligare, och med en förtrytelsens rodnad vände hon sig till sin granne, fröken Alexandra Stjernfeldt, och sade:
«det är bra lite delikat, att först be en menniska spela, och så börja alla menniskor att prata.»
«Kors, söta du, hvad du tar vid dig; jag tycker du, som får höra honom alla dagar, skulle väl inte vara så nyfiken,» svarade Alaxandra.
Nanna drog förargad hop sin schawl, och blef tyst.
«Kors hvad det var kort; hvad det var skada att det var så kort;» var den komplimang Alexis från alla håll uppbar, men ingen bad om fortsättning, med undantag af vår tjocke brukspatron, densamme, hvars rygg vid middagsbordet spelade en så disharmonisk rol.
Han hade så pass mycken kärlek för musik, som gerna kan belöpa sig på en tjock brukspatron, och han vände sig derföre till Alexis, med anhållan att han skulle spela något «lättfattligare» stycke, t. ex. «Wedbergs sista tankar».
I detsamma kom en prestfigur och sade till brukspatronen, att herrarne väntade på honom, för att gå ned och se på den nya rian.
Men brukspatronen var nu med alla sina tankar så uppe i «Wedbergs» sista, att han bad presten säga, att han skulle komma sedan.
«Men, herr brukspatron,» invände presten, «det är periculum in mora.»
– «Jag ger fan, om det också vore pedikulum i sjelfva Stora Tuna,» svarade brukspatronen, och det blef omöjligt för presten, att föra brukspatronen på mera brukspatronliga tankar.
Emedlertid hviskades här och der, att det skulle vara roligt att få höra lite sång.
«Det vore,» menade man, «någonting som hvar och en kunde förstå.»
Då steg ändtligen, efter många böner och mycket krus, fröken Alexandra sjelf fram, och började «Skjutsgossen,» och vid detta sublima stycke började alla gummorna smacka och lyfta sina ron i sofforna, och det blef en allmän förtjusning, ty detta var dock ett stycke, som man kände igen och kunde fatta.
Och så var musiken slut.
Och det var skada, ty vår brukspatron var nu en gång kommen i sjunde himlen, och ville på intet vilkor låta förmå sig att inträda i den åttonde – ladugården.
Äfven han var en bland de många, som trängdes för att bringa sitt tacksamhetsoffer på fröken Alexandras altare, och råkade i trängseln olyckligtvis att trampa henne på foten.
Det gjorde så ondt, att tårarne kommo henne i ögonen, och brukspatronen, som i anseende till sina tjocka sulor ej hade reda på tårarnes rätta orsak, anade icke att den var så låg, utan trodde tvertom, att det kom af de der «hopp hopp, se så, se så, låt gå, låt gå!» – med ett ord – han trodde att tårarne voro les beaux restes af den känsla, med hvilken Alexandra sjungit sin visa.
Och hvad skulle icke detta verka på vår brukspatrons enthusiastiska själ?
Alldeles utom sig, bad han Alexandra att för själ och pina sjunga «Söderlundskan».
Alexandra gjorde stora ögon, och då brukspatronen såg att hon ej förstod honom, vände han sig till sin dotter, som stod bredvid, och hon föll in, något snäsigt till fadren: «kors, pappa menar visst ’Söderländskan i norden’!» – «Jag känner inte det stycket,» sade Alexandra kort, och satte sig. – «Kors, nog känner fröken henne,» mente brukspatronen, men då han slutligen fann, att alla böner voro förgäfves, begaf han sig ned till ladugården, med hvilken han lyckades att komma i en i det hela större harmoni.
Hela firmamentet var förut samladt i baronens nya oxstall, och då de många granna stjernorna «blinkade» ned på oxarnes ensliga bås, blef vår brukspatron återigen helt romantisk till sinnes.
Hastigt uppgick för honom en ljus idé, nemligen att Stjernsången för tillfället skulle taga sig bra ut, och han tog presten (densamme som talade om periculum in mora) afsides, bad honom gå upp på höskullen, och öfverraska herrarne med den sköna sången.
Presten, som skulle ha sin kollekt påföljande söndag, och kunde emotse en tia banko i håfven, derest han uppfyllde patronens begäran, tvekade väl en stund, men ändtligen segrade hans bättre presterliga menniska, och han satte redan sitt svarta jag i rörelse uppför en stege, som ledde till höskullen, då firmamentets atlanter i detsamma funno för godt att utrymma oxstallet, der det verkligen blef tomt efter dem.
Men under det att deruppe spelborden sättas i ordning, ljusen tändas och musikanterna stämma sina instrumenter, vilja vi begagna tillfället för att bli litet närmare bekanta med en och annan af sällskapet.
I första rummet är det nödvändigt att beskåda dottern i huset, fröken Alexandra.
Men jag ångrar att jag sade «nödvändigt», ty det lönar verkligen mödan.
Hon är en skönhet, med alla de högsta fullkomligheter, utom evig och oföränderlig, ty hon har ty värr redan börjat, ehuru blott helt litet, att deklinera.
Men så var hon deremot, för aftonen åtmistone, så allestädesnärvarande, som det anstod dottern i huset, och dito nådig och barmhertig.
Att hon var allsmäktig, kan aldrig af en artig kavaljer sättas i fråga.
Men hvem är det, som för ett så hiskligt väsen der borta i fönsternischen?
Kan det vara möjligt, att det är ett par fröknar?
Jo men kan det så.
Det är fröknarne Jeana och Beate Sofie Hotten Tott, hvilka förlidet år «gjorde sin vinter» i Stockholm och vilja visa; att stockholmstakten ännu hänger i dem, derigenom att de prata, skrika och skratta högt, och i sina personer äro så ogenerade, som – som man möjligtvis kan vara.
Det är också ett slags ton – om icke så mycket god, så åtminstone stark.
Fröknarne Hotten Tott hafva håret uppstruket i pannan och hopbundet i en knut, hvilket ger dem ett ganska hottentottiskt utseende, och detta skämmes icke bort genom de mot himlen pekande, näsorna.
För öfrigt äro de temligen feta och knubbiga.
En kontrast mot dessa är fröken Benedikta Benwrangel.
Hon är så mager, att hennes refben, likt skallerormens stjert, redan på afstånd varna för hennes ankomst.
Hon, likasom hennes begge halfkusiner, fröknarne von Gåes, hålla sig för det mesta tysta och stilla, och göra derigenom anspråk på vår uppriktiga erkänsla.
Men hör, hvad är det?
Ack det är ju musikanterna der ute i danssalen, som nu spela opp en promenadpolska.
Friherrinnan Stjernfeldt sjelf, vid handen af en öfverstekammarjunkare, som är ännu tjockare än hon sjelf, seglar i spetsen, och om det första paret blott lyckligt och väl kommer igenom dörren, så hoppas vi att det sedan ej skall ha någon fara för de öfriga.
Dansmusiken spelar vid tillfällen som detta samma rol som solen om våren, då isen lossnar.
Dörrposter och qvarndammar äro i fara, men blott för de stora massorna – de små slinka så ledigt igenom.
Till de sednare hörde Nanna med sin kavaljer, baron Stellan Stjernfeldt, Celestine med kammarjunkaren Jernkrona, fröken Jeana Hotten Tott med Kongl. sekreteraren Weklingh från Stockholm, en ung man med uppstruket hår och väl stärkta manchetter, och fröken Benwrangel med doktor Swedberg, en person, som affekterade en viss förtrolighet med de förnäma, i det att han aldrig generade sig för någon högre person, utan ljudeligen höjde sin obehagliga stämma öfver de mest fina sällskaper, och då han talade med någon grefve eller baron, gerna fattade tag i knapphålet på hans rock.
Han igenkändes föröfrigt derpå, att han gick mycket bredbent och frankt, då han stannade, skiljde benen så mycket som möjligt, och stack händerna i byxfickorna.
Som han var den ende läkaren i hela trakten, så hölls han för en man af vigt, och hans oförskämdhet gjorde att han i de aristokratiska kretsarne ansågs för en belesprit, och hade i följe deraf fritt språk.
Alexis och Albert syntes ej bland de dansandes antal.
De tycktes blott temligen indifferent se på dansen.
De voro dock ej sysslolösa som observatörer.
Alexis kom af en händelse att under en française stå strax bakom Nanna, som dansade med en ung grefve, af ett välbildadt, men något stelt ansigte.
Då ej Alexis ville tala till henne först, vände hon sig beslutsamt till honom, med förfrågan hvarföre han inte dansade.
– «Jag känner så få damer.»
– «Herr Alexis känner väl åtminstone oss,» sade hon med sin vanliga okonstlade, oskuldsfulla ton, och Alexis lemnade ej denna vink obegagnad, utan bad att få dansa med henne en vals.
«Ack, jag har sannerligen lofvat bort så många valser; men,» tillade hon besinnande, «det är sannt, ser herr Alexis den der lilla kadetten, som hoppar så dugtigt der borta?» och i detsamma gjorde kadetten en så våldsam entrechat, att en mängd krakmandlar, som han vid middagen hade stoppat i fickorna, föllo ut och rullade omkring golfvet.
«Jag både ser och hör honom,» svarade Alexis. – »Han har bjudit opp mig till tredje valsen,» återtog Nanna, «men han är så liten och för så osäkert, och derföre har jag inte gifvit honom bestämdt löfte.
Han är lite slägt med oss, och jag tror jag gerna kan säga åt honom, att han får dansa en annan dans.
Men kanske valsar inte herr Alexis gerna?» fortfor hon efter ett ögonblick, och det såg ut, som hon till hälften ångrade sitt projekt.
Alexis vågade naturligtvis icke säga, huru gerna han nu valsade, men Nannas moitié, något stött öfver att hon vid sitt tal vände sig till någon annan än honom sjelf, vände sig om, för att påminna henne om hennes figuré, kastade härvid en mönstrande blick från topp till tå på Alexis, och, ehuru i allmänhet just icke skarpsynt, upptäckte han dock att Nannas ögon, när hon talade med Alexis, mera ägde ett uttryck af ömhet, än eljest.
Alexis drog sig tillbaka, förtjust öfver Nannas löfte att dansa med honom, och när Nannas figuré var slut, hade hennes grefve en mera förbehållsam min, och han frågade:
«vågar jag be min nådiga fröken att få veta hvem den person var, som fröken behagade lyckliggöra med offerten af valsen?
– Litet förlägen öfver ordet «offert», svarade hon dock utan humör, helt kort: «han är artist.»
– «Åh, inte annat!
– Ah, nu påminner jag mig – det var ju den der, som skulle roa oss med musik derinne nyss?»
– «Skulle?»
– «Ja, jag menar – jag menar – men var det inte han, som nyss så kraftigt frestade på strängarne i fortepianot – eller kanske det var den der andra figuren?» tillade han, pekande på Albert.
– «Grefven vet visst inte, att de begge två för närvarande äro gäster i mina föräldrars hus?»
– «Gäster?
då ber jag om förlåtelse!
Jag vet ganska väl, att öfverste Leyonkronas umgängeskrets aldrig bestått af annat än folk af den utsöktaste ton.
Jag förebrår mig den lättsinnigheten, att inte ha gjort mig underrättad om de herrarnes namn.
Man ser ofta nu för tiden, att till och med folk af familj egnar sig åt de sköna konsterna.
– Jag lofvar att taga frökens protegé lite under armarne, ty han tycks emedlertid inte vara rätt hemmastadd i denna societén.»
– «Det kan nog vara möjligt, att han ännu ej trifs rätt väl i våra enkla kretsar här nere på bondlandet,» anmärkte Nanna, lite hvasst.
– «Ganska möjligt; ja, det är till och med mer än sannolikt, att hans vanliga kretsar äro litet, mera komplicerade.»
Nanna var nära att gråta af förargelse, och det var väl att françaisen i detsamma var slut, så att hon slapp ifrån den plågsamme grefven.
Knappt vårdade hon sig att göra en lätt nigning, då han återfört henne till sin plats hos modern, och att sådant kräfde hämnd, var gifvet.
Det första han gjorde var att uppsöka Stellan Stjernfeldt, som han visste gjorde sin cour hos Nanna, för att meddela hvad som passerat.
– «Nå du,» sade grefven till Stellan, när han träffade honom i ett af spelrummen, der denne gjorde sig i ordning till ett parti ekarté, «jag skall berätta dig en sakramenska intressant upptäckt jag gjort.»
– «Nå?» frågade Stellan likgiltigt.
– «Nanna Leyonkrona är pin kär i musikanten,» hviskade grefven honom sakta i örat.
– «Sådana galenskaper» – och han bröt en kortlek.
– «Förbanna mig är det inte som jag säger.
Du kan tro mig; jag har ett vandt öga i sådana der fall.»
– «Åh prat; du har visst gått i kompani med Jernkrona, för att imponera på min tur.
Men tror du att så lite verkar på mitt humör, så bedrar du dig.
– Hvad befaller bror för point?» fortfor han, vändande sig till Jernkrona, med hvilken han skulle göra partiet.
– «Hur du behagar.»
– «Jag tycker vi kunna spela borgerlig point i afton,» sade Stellan, i det han kastade en gement uttrycksfull blick på Alexis, som i detsamma kommit in, och ställt sig vid spelbordet.
Alexis lät emedlertid ej denna blick verka på sig, utan stod qvar; och snart efter honom kom äfven en prest, och ställde sig bakom Stellans stol.
– «Borgerlig point?
Åh ja, hvarför inte; men om jag får lof att fråga, hur hög är nu din borgerliga point?
– «Åh en femti dukater – men, gubevars! det beror visst inte på mig.
Jag är värd, och rättar mig helt och hållet efter dig, såsom mitt fremmande.»
– «Eh bien! femti dukater då, fullvigtiga och holländska?»
– «Förstås!»
– «Är jag betrodd, eller skola penningarne läggas på bordet?» frågade kammarjunkaren under ett sjelfbehagligt leende, som tillkännagaf, att han väl visste att han hölls för god.
– «Som du behagar; men det kunde ju vara roligt nog att se de små raljörerna på bordet, – jag är en uppmärksam värd, och det är min skyldighet att roa spektatörerna,» sade Stellan, och kastade åter en flyktig blick på Alexis och presten.
Alexis lät icke piken bekomma sig, och presten hade så mycket mindre uppfattat den, som hela hans själ nu var upptagen af åtankan på de på bordet hvilande etthundra dukaterna.
– «Högsta kort ger,» sade Jernkrona, och Stellan fick det högsta.
– «Proposition!»
– «Combien?
– Quatre encore!»
– «Non!»
Stellan markerade två.
Nästa gifning markerade Jernkrona två.
«Jag tror herrarne äro intresserade af spelet,» sade Stellan, kastande en försmädlig blick på Alexis och presten.
Presten blef mycket flat, men hade ändå icke styrka att gå från spelbordet, förr än han fått se spelets utgång.
Alexis teg, och stod orubbligt qvar.
Jernkrona markerade ännu två points, och detta verkade något på Stellans humör.
Han trodde, som alla spelare, att oturen kom från dem, som sågo på spelet, och gaf luft åt sitt dåliga lynne, i det han sade till de tvenne åskådarne: «efter herrarne tyckas vara så intresserade af spelet, så går det ju an att parera något.
Herrarne kan ju slå sig tillsammans om en trea banko, så skall jag svara,» och i detsamma markerade Jernkrona sin sista point, och stoppade penningarne med mycket lugn i sin ficka.
Presten följde med ögonen dukaterna till deras hvilorum; men Alexis, som nu tyckte att det var tid på att svara Stellan, yttrade:
«spelar gör jag högst sällan, herr baron, och ganska lågt, om det någon gång sker, men jag är ändå inte just så snål om penningar.»
Och vändande sig till presten, fortfor han: