Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att således nu frikalla communerna i de städer, der garnisoner finnas, från skyldigheten att bekosta fattigvården för det garnisonerade manskapets enkor och barn, förekommer ganska besynnerligt vid jemförelse med andra communer i Riket, der ingen garnison finnes förlagd, och der således icke de fördelar uppkomma, som städerne genom garnisoner verlvligen åtnjuta , och hvilka man ej må påstå vara motsvarade af inqvarteringsbesväret, emedan livarje gång garnisonen i någon stad blifvit minskad eller helt och hållet upphört, hafva de betydligaste förluster för staden uppkommit, och innevånarne djupt fått ångra det de dertill sjelfve någon gång medverkat. j5 §:n innehåller: ”Inflyttar eller anmäles till inflyttning från ett fattigvårds-samhälle till annat tjenstehjon, som uppnått 55 år, eller i anseende lill sjuklighet eller hvarjehanda åkommor saknar full arbetsförmåga, eller ogift lagstadd qvinna, som vid inflyttningen synbarligen är hafvande, eller inhyseslijon, eller den som äger egen eller legd bostad, utan sådant jordomfång, som motsvarar besutlenhet, och utan att vara i lagstadd tjenst eller jordägarens arbetare, eller i vederbörlig ordning antagen fabriks- eller handtverksarbetare, oell innehafver han icke heller allmän tjenst eller erkändt yrke, motsvarande behofvet för försörjning eller annan känd utväg för bergning; då må sådan person icke antecknas i mantalslängden i inflyttningsorten, utan medgif13 H. 28 Den 9 September f. m. vande af sockennämnden derstädes.”
Detta stadgande är i fullkomlig conformitet med 1788 års författning, rörtde rättighet för socknarna att vägra inflyttning.
Med åberopande af hvad jag redan härom yttrat, har jag i detta afseende intet annat att tillägga, än alt jag tror ett sådant stadgande böra helt och hållet uteslutas från lagstiftningen i Sverige, såsom stridande emot den antagna grundlagen samt de ofvannämnda beslut och författningar, hvilka deraf voro eli omedelbar följd. 16 §:n står jemväl i direct strid med 16 §:n Reg.F:n och lyder så här: ”Bosätter eller uppehåller sig någon inom ett fattigvårds-samhälle, utan att der eller annorstädes vara vid sednaste mantalsskrifning antecknad, då skall sockennämnden, om den ej vill emottaga honom såsom tillhörande samhället, inom ett år efter inflyttningen, gifva det tillkänna, antingen för nämnden inom samhället, som han sednast lagligen tillhört, eller hos Konungens Bef:h:de i orten, som då derom underrättar nämnden i sistnämnda samhälle, på hvilken det derefter ankommer, att anställa talan om hans mantalsskrifning i vistelseorten, för att såmedelst undgå det annars fortfarande fattigvårds-ansvaret.
Åsidosattes den föreskrifna iakttagelsen af nämnden i det samhälle, dit flyttningen skett, anses personen tillhöra detta samhälle, utan afseende på uleblifven mantalsskrifning” &c. Häraf följer naturligtvis i första rummet, att någon skyldighet till fattigvårds-ansvar icke kan drabba det samhälle, der sockennämnden inom året gjort anmälan, vare sig hos landshöfdingen eller nämnden i det samhälle, subjectet sednast tillhört; men sedan förekommer det andra stadgandet, alt sistomförmälda sockennämnd ovillkorligen då skall anställa talan om den afflyttades mantalsskrifning i vistelseorten, på det att landshöfdingen må genom utslag afgöra den frågan.
Detta utslag mäste enl. premisserna blifva ett ovillkorligt afslag å ett sådant yrkande, och hvad blir då följden?
Jo! ovillkorlig återförflyttning till det fattigvårdssamhälle, hvarifrån han kommen var.
Denna förflyttning från ort till annan, mot en persons vilja och mot hans bestridande, måste väl hvar och en finna stå i uppenbar strid med innehållet af Reg.Ftns 16 §.
Sedermera förekommer i 17 §:n: ”För iakttagande af hvad i nästföregrde §. är föreskrifvet, skall sockennämnden hafva noga uppsigt öfver skeende inflyttningar och det åligga hvarje samhällets medlem, att om personer, som af honom från annat samhälle emottagas i sitt hus eller å sina ägor, göra anmälan, i stad inom trenne dagar hos ordform för fattigvårds-styrqlsen, och å landet inom 14 dagar hos ortens ålderman, som det till sockennämndens ordför. inberätta!’.
Den som åsidosätter sådan anmälan, plikte t r:dr 32 sk. b:co till fattigcassan.”
Enligt nu gällande författningar, som i detta fall synas mig vida lämpligare än hvad här blifvit
Den 9 September f. m. föreslaget, åligger det hvarje husbonde eller hvarje individ, som icke har husbonde, att inom fjorton dagar efter inflyttning till en församling, hos pastors-embetet derstädes förete prestbevis från den församling derifrån inflyttningen skett.
Pastors-embetet åligger del naturligtvis sedermera att derom underrätta socknen eller fatligvårds-styre Isen, hvilken här blifvit kallad sockennämnd.
Sålunda får sockennämnden all den underrättelse, som genom detta stadgande åsyftas, hvarföre Utsktns förslag synes vara alldeles obehöfligt. l8 §:n I mom. stadgar: ”Om fatiighjon beträdes med bettlande utom det samhälle, det tillhörer, skall det genast försändas till hemorten och kostnaden dertill ersättas af nämnda samhälle.”
Mot denna period förekommer intet att anmärka.
Den är fullkomligt riktig.
Men nu förekommer i den sednare perioden: ”Med andra tiggare och obehörigen kringstrykande personer förfares på sätt i lagen emot lösdrifveri och försvarslöshet stadgas.”
Här finna vi resultatet af lagstiftningen, som icke vill betyda hvarken mer eller mindre, än att i833 års författning skall blifva beståndande, oaktadt den förklarats stå i strid med vår grundlag, med vårt samhällsskick och med Svensk medborgarerätt.
Jag tror för min del, att här bör intagas ett bestämdt stadgande, huru förhållas bör med sådana kringstrykande liggare och vagabonder, som icke tillhöra något samhälle, men att deremot föreskrifterna i den hittills gällande författningen i ämnet böra upphäfvas. ig §:n i mom. innehåller: ”Öfver Konungens Bef:h:des beslut i sådana mål anföras hos K.
M. underd. besvär, hvilka inom 3o dagar efter erhållen del af beslutet, den dagen oräknad då sådant skett, aflemnas till Konungens Bef:h:de, som deröfver infordrar und. förklaringar och, sedan de inkommit, handlingarna jemte eget und, utlåtande till K- M. insänder/’ Utsk:n synas icke hafva betänkt, alt K.
M. är sysselsatt med helt andra och vigtigare bestyr, än att upptaga sådana tvister till pröfning; och i sanning fruktar jag att pröfningen af dessa mål omöjligen skulle medhinnas, i händelse denna besvärshänvisning skulle blifva fastställd.
Jag skulle förmoda att härvid bör tillgå såsom förut, nemi. att besvären öfver sockenstämmas beslut fullföljas hos landshöfdingen och derifrån hos Kammar-coll:m.
Af ion sådana inål går vanligen icke mer än ett till K. M, och detta torde också vara allt hvad der kan medhinnas. 20 §:n i inom. föreskriftver: ”Konungens Bef:h:de tillkommer att noggrannt tillse efterlefnaden af denna författning och befordra rättelse i de afvikelser, soin kunna lörete sig.”
Jag skulle förmoda, att Konungens Bef:h:de bör, då anmälan örn afvikelse från författningen göres, besörja om rättelse och lemna den handräckning, som finnes nödig; men alt directe göra sig underrättad om huru inom hvarje sqc - 3 30 Den g September f. m. ken författningen iakttages, tror jag icke att hans af alltför många andra göromål upptagna tid tillåter.
Jag har nu genomgått den föreslagna författningen, och, efter hvad jag tror, visat att den icke är lämplig.
Jag anhåller nu att i allmänhet få framställa ämnet och derefter föreslå hvad jag anser böra i lagstiftningsväg i ämnet stadgas.
Det synes vara af Utsk:n och jemväl af Fattigvårdscomiteen medgifvet, att ett botemedel emot den tilltagande fattigdomen bör sökas i den allmänna uppfostran.
Likväl har dervid icke blifvit uppgifvet, huru den borde ordnas, och man har icke fästat uppmärksamhet derpå, att den allmänna uppfostran isynnerhet bör vara riktad deråt, att lemna hvarje medlem af samhället undervisning i slöjder eller yrken, på det han, efter upphunnen manbar ålder, må kunna genom arbete sig försörja.
Men detta hörer egentligen till lagstiftningen för uppfostran och bör således ej ingå i afhandlingen af förevar, ämne annorlunda än såsom accessoriskt.
Jag återkommer nu till hvad jag började med.
Vill man hafva en ordnad lagstiftning för fattigvården inom samhället, så måste man börja med att utgå från den synpunkten alt skaffa verkställighet åt Konungs och Ständers beslut vid 1809 och 1810 årens riksdagar, och den af begge Statsmakterna vid 1810 års riksdag i Örebro antagna för fattning om bidrag lill fattigförsörjningen, som sedan promulgerades i April 181 1.
Denna författning, hvilken stadgar att bidrag till fattigförsörjningen bör lemnäs af alla, som icke sjelfve äro i behof af andras hjelp, medför naturligtvis den frågan: huru kan och bör sådant bidrag lemnäs af dem, hvilka icke sjelfve äro husbönder, utan antingen äro barn eller tjenstefolk?
Då hade jag trott, att bidragen till fattigförsörjningen borde indelas i directa och indirecla; directa för redan befintliga fattighjons försörjning, att utgöras af alla dem, som äro husbönder eller hufvudmän för rörelsen, med ett ord af dem som äga att sig sjelfve försvara; indilecta af alla andra, som hafva andras försvar, men icke äro i behof af andras hjelp för sitt underhåll.
Dessa indirecta bidrag hade jag trott lämpligast kunna på det sätt ordnas, att hvarje dertill förpligtad person ålades att i communens sparbank insätta vissa sk i 1 linga ■' i månaden, hvarefter, om han flyttar från en ort till en annan, hansl egendom i sagda sparbank öfversändes till den commun, dit han flyttat, och hvarest en ny motbok bör lemnäs honom.
I samma mån dessa bidrag förökas, i samma mån finner också samhällets uppväxande slägte sin räkning vid att icke förverka denna egendom, utan genom sitt arbete förvärfva eget sjelfbestånd.
Utgången från denna synpunkt, har jag föieslagit en författning, hvilken Utsk:n jemte de öfriga handlingarna i ämnet fått sig till granskning remitterad, men hvarom Utsk :n icke yttrat ett enda ord.
Jag anhåller nu alt få uppläsa detta förslag till allmän författning
Den 9 September f. in. 321 om fattigvården i Riket, som jag tror böra antagas, i stället för hvad Utskln föreslagit.
”Med uppliäfvande af allt hvad hittills rörande fattigvården finnes stadgadt förordnas: § i.
Kuvar, fattige skola underhållas af de socknar eller församlingar, till hvilka de efter nu gällande författningar höra; men personer, som hädanefter anmälas lill fattigunderstöd, af de socknar eller församlingar, der de, jemlikt 6 §:n af denna författning, äro bosatte. § 2.
Bidrag till fattigvård utgöres directe af alla dem, som författningarna likmätigt sig sjelfva försvara, och indirect af alla personer öfver i5 år, hvilka behöfva andras försvar, utan att vara föremål för fattigförsörjning. § 3.
Vid Wallborgsmesso-sockenstämma bestämme hvarje socken eller församling årligen den procent, som, i mån af bevillningen till Slaten, af de till fattigvården directe bidragande skall erläggas, antingen i penningar eller varor efter markegångspris.
Om något deröfver nödvändigt skulle erfordras, uttaxeras beloppet efter ofvan sagda grund. § 4.
Af dem, sora till fattigvården indirecte bidraga, erlägges till en inom hvarje församling, socken elter pastorat inrättande sparbank, af legofolk 6 r:sl. för mans- och 4 rist. för qvinns-dagsverke, samt af tjenstehjon och andra för mankön 6 sk. och för qvinnkön 4 sk. månadtligen, allt b:co, derför husbonde, målsman eller den, som legohjon användt, ansvarar.
A dessa medel räknas delägaren till godo tre proc. årlig ränta, som vid hvarje års slut tillägges capitalet; men hvad derutöfver i ränta erhålles, användes till ersättning af bokförings- och förvaltningskostnaden. § 5.
För personer, som falla socknens eller församlingens fattigvård lill last, tillkommer deras andel i sparbanken fattigcassan; för dem åter, som förvärfva rättighet att sig sjelfva försvara, aflida eller till annan församling eller socken afflytta, ulgifves berörde andel till dem sjelfva, till deras lagliga arfvingar eller till fattigstyrelsen i den ort, dit afflyttningen skett. § 6.
Hvarje välfräjdad, som directe eller indirecte bidrager till fattigförsörjningen, äger rättighet att flytta till den ort, der han visar sig äga försvar eller bostad, vare sig egen eller hyrd. § 7.
Inom hvarje socken eller församling skall finnas ett, efter behofvet lämpadt, fattighus för inrymmande af sådana fattiga, hvilkas vård i enskildes boningar raedförer vantrefnad elier möjlig våda. §:n 8.
För fattigvården skall inom hvarje församling, eller socken, inrättas en styrelse, bestående af pastor eller den hans embete förrättar, kyrkorådets ledamöter samt dessutom fyra eller flere, i mån af behof, vid sockenstämma, för ?.:ne år i sender, till district-föreståndare valde medlemmar.
Ingen må sådant uppdrag sig afsäga, som ej enligt lag äger 22 2 Den g September f. m. njuta befrielse från förmynderskap, innebar allmänt embete eller tjenst eller kan uppgifva annat hinder, som församlingen godkänner. § 9.
Denna styrelses åliggande är: att besörja uppbörden, förvaltningen och redovisningen af faltigmedlen ; uppbörd, utlåning mot fullgod säkerhet, som på styrelsens ansvarighet ankommer, och redovisning af spavhanksmedlen, samt de fattiges uppfostran, vård och underhåll, efter indelning i trenne elasser, nemi.: till arbete alldeles oförmögne, mindre arbetsföre samt fullt arbetsföre, ehuru genom tillfälliga olyckshändelser i behof af understöd; att bereda tillfälle för de fattiga i sistnämnda 2:ne elasser till lämpligt arbete, äfvensom att hålla tillsyn derå, att intet tiggeri utöfvas och alt obehörige persouer, som till socknen inkomma, varda till närmaste kronobetjent öfverlemnade. § 10.
Till distrietföreståndare stå de inom hvarje district befintlige fattige i. samma förhållande, som tjenstehjon till husbonde.. £ ii.
Inom Juni månads slut hvarje år aflemne styrelsen till församlingen eller socken, å utlyst sockenstämma, behörig redogörelse för fattigvården och de dertill anslagna medel samt afslutad bok öfver sparbanken för det förflutna uppbördsåret, som räknas från Maj till Maj.
Fattigstyrelsen äfvensom distrietföreståndare äga att af närmaste kronobetjent, utan afgift i något fall, erhålla nödig handräckning till laglig verkställighet af beslut och åtgärder, som på sty-, lelsen eller distrietföreståndare ankomma. § 12.
Reglementariska föreskrifter om fördelningen af de på faltigstyrelsen ankommande göromål, former för styrelsens beslut, tiden för dess sammanträden samt ordningen och sättet för futtigmedlens uppbörd och användande, redovisningens granskning och godkännande eller klander deremot m. m., må af hvarje församling och socken, elter locala förhållanden, föreslås lill Vår nåd. stadfästelse, § i3.
Faltigstyrelsens beslut delgifvas dem de angå, och må besvär öfver sådana beslut anföras hos Våra Bef:h:de, hvarifrån dessa mål hos Vårt och Rikets Kammar-colhm och vidare hos Oss fullföljas.
Besvärstiden i hvarje af dessa fall vare 3o dagar efter delfående!.
Utan hinder af anförda besvär, gånge Våre Bef:h:des beslut i verkställighet, så framt saken ej är af den beskaffenhet, att besvären derigenom blifva onyttiga.”
I sammanhang och omedelbart sammanhang med lagstiftningen för fattigvården, står jemväl frågan om tjenstehjons-stadgan.
Det följer af sig sjelft, att så länge Sverige bibehåller en legostämmotid af ett helt år, och den endast i Stockholm är inskränkt till ett halft år, kan icke hela den stora tjenande classen inbegripas under nuvar.
Iegostadga, hvilken utgör ett stort vehikel för fattighjonspersonalen.
Jag har derföre ansett högst nödvändigt alt, i öfverensstämmelse
Den 9 September f. m. 323 med hvad som blifver stadgadt för fattigvården, jemväl en förändrad ordning kommer att äga rum i afseende på legostämma; och i sådant afseende har jag äfven i samma afhandling, som redan varit under Utskrns behandling, uppgifvit förslag till en K. förordning vör:de legostämmotid samt öfverenskommelse!- om arbets- och tjenstebiträden så i städerna som på landet, att iakttagas ifrån förstinstundande 24 October efter den dag förordningen utfärdas, innehållande: "§ i.
Legostämma till lagstadd tjenst eller arbetsbiträde må kunna, så i städerna som på landet, under hvad tid af året som helst, efter ömsesidig öfverenskommelse bestämmas, dock icke för kortare tid, än en månad, och icke för längre tid på en gång, än ett år. § 2.
Öfverenskommelse om lagstadd tjenst eller arbetsbiträde skall å någondera sidan uppsägas före den dag, med hvilken halfva legostämmoliden tilländalöper, eller anses öfverenskommelsen förnyad på lika lång tid och mot samma villkor, som förut betingade varit. § 3.
Städsladt tjenstehjon eller arbetsbiträde åligge att, sednast inom åtta dagar efter att hafva i tjenst eller till arbete sig anställt, hos pastors-embetet i den församling, hvarest tjensten eller arbetet förrättas, uppgifva för huru lång tid det tagit städja, och, om det från annan socken ■eller församling kommer, aflemna derifrån medhafvande prestbevis, för fullgörande hvaraf den, som hjonet städslat, ansvare. § 4- ^eo soin tjenstehjon eller arbetsbiträde städslat, ansvare för dess krono- och communalafgifter under den lid, han om arbetet eller tjensten öfverenskommit. 5 5.
Vid uppsägning åligger den, som hjonet begagnat, lemna betyg öfver dess fräjd och uppförande, hvari all tid bör utsättas huru lång tid tjensten eller arbetsbiträdet fortvara!; och skall vederbörande pastors-embete, vid meddelande betyg lill utflyttning från församlingen, alltid iakttaga enahanda anteckning deri om den tid hjonet inom socknen varit städsladt. § 6.
I afseende på öfriga förhållanden emellan städ sladt tjenstehjon eller arbetsbiträde och den, som städjan utgifvit, gäfle hvad Vår nådiga legostadga af den 22 April 181g innehåller om husbönders och tjenstehjons ömsesidiga skyldigheter och rättigheter.”
Af det nu upplasta förslaget till nåd. förordning om legostiimmotid lärer R. o. Ad. finna, att det står i full conformitet med hvad jag haft äran föreslå i afseende på de indirecta bidragen till fattigförsörjningen, så att jemväl det legofolk, som utvandrar från Dalarne, Wermland etc., skall, der de antagas i arbete, ovillkorligen afsätta månadtligen vissa skillingar, som derefter öfversändas till den socken, dit de höra.
Jag anhåller om Sterremiss å Utskrns betänk, samt alt hvad jag nu anfört dervid må bifogas.
Den g September f. m.
Lilljehorn, Gustaf, uppläste följande: Betänk.
N:o 5, ang:de lagstiftningen för fattigvården i Riket, har, efter flera föregrde åtgärder, återkommit till slutligt afgörande; och ehuru förtjenstfull! så väl Fattigvårdscomiteen, som sammansatta Utsk:n dermed arbetat, anser jag för min del det onda icke kunna aftijelpas enligt dessas förslag.
Man hänvisar lill hvad gamla lagar och författningar bjuda mot kringstrykande och tiggerier; men då dessa lagbud icke visat sig tillfyllestgörande, och det onda i högsta grad tilltagande — då synes tiden vara inne att vidtaga mera ingripande och kraftigare åtgärder.
Det onda härleder sig hufvudsakligen, enl. min tanke, från: i:o alltför tidiga giftermål, utan besuttenhet; 2:0 af rättighet för husbönder att antaga stattorpare och tjenstehjon från andra socknar, utan garanti för deras utkomst i den socken de bebo; 3:o att skråväsendet olyckligtvis ännu gäller — och att gesäller icke äro lagstadde, utan kringdrifva landet; 4:o att stora hushåll, och enskilde personer, från och med de orkeslösa och barn, till och med arbetsföre män och qvinnor, från aflägse län och socknar, utan förpassning genomströfva landet i alla riktningar, för att beskatta andra; 5:o att man icke allmännare inrättat fattighus inom egna socknar ; men hvartill obenägenheten röjes, sedan man icke nu mera känner antalet af de uslingar man måste underhålla och föda; och 6:0 fylleriet.
Den bästa inrättning jag i detta fall känner, är den i en socken inom Nerike, der, sedan 1 y40—ett fattighus varit inrättadt för säterierna, och ett annat för skattehemmanen, der alla socknens egne fattige försörjas.
Men öfversvämmad af dagdrifvare, tiggare af alla slag, såsom belägen vid stora stråkvägen, äfventyras der snarare än annorstädes, att den så mycket afundade förmögenheten jernnäs.
Jag tvekar icke att här skildra ett förhållande, som mer än allt annat skall bestyrka sanningen af hvad här anföres.
Man företog sig, under en tid af 2:ne månader sisth vår, att anteckna de personer, som tiggande erhöilo mat på en nära landsvägen belägen egendom inom samma provins.
Antalet uppgick till ej mindre än 3o ä 4° dagligen, samt en dag till 80 personer — deras sammanlagda belopp till 978 under ofvannämnda tid.
En sådan beskattning har ofelbart hädanefter fortfarit, ehuru man icke funnit det mödan värdt att dem anteckna.
Den enskilde bör derifrån fredas, särdeles som understödet till egna socknars fattighjon nu är större än fordom; men af vida kännbarare våda blir det för Staten, om, sedan det nu mera icke är en skam att tigga, och lättjan börjat inrota sig hos större delen af dessa van - Den 9 S c p t c n> b c r f. m. vandrare — om ej det onda uppryck e$ med rolen.
Sjclfsvåldet, lättjan och vanan har gått så långt, att äfven, om det mest gynnande år förekommer, skall man dock se liggeriet fortfara.
Hela hushåll af ej mindre än f> h 7 personer hafva ströfvat ned ända från Lappland och VestcrDalarne m. fl., utan annat ändamål, än att söka sin bergning för dagen.
Om hvar och en församling ålades alt försörja sina fattiga, inrätta fattighus med uteslutande af kringstrykande derutom; om ingen sådan person, som ej vore lagligen berättigad att vandra, dertill fick pass, således än mindre hela hushåll, och fick betunga landet; om communerne, arbelsinrättntr m. m., ägde förpligtelse att återsända sådana personer, som öfverströfvat sina gränser; så tror jag ali dessa åtgärder skulle någorlunda afvärja den vanart och de olyekor, som nu äro på vägen att härja landet.
På dessa anledntr anhåller jag 0111 återrcmiss af betänkandet.
Då jag varit ledamot af de Utsk , som uppgjort detta förslag, bade jag också ämnat att icke vid detta tillfälle besvara de anmärkntr, som dervid kunde göras, tinder fo 1 utsättning att jag, jemte Ulsk:ns öfriga ledamöter, i följd af återremiss, blefve i tillfälle att derpå lemna svar.
Men då bär blifvit framställda många anmärkntr af en vidsträcktare beskaffenhet emot sjelfva grunderna, hvarpå det uppgjorda förslaget hvilar, torde det tillåtas mig att nu upptaga några af dessa anmärkmr lill besvarande.
A ena sidan är sagdt, alt Utsktn yttrat många principer, men icke följt någon.
Å andra sidan är sagdt temmeligen ofta, alt oförnuftet dicterat besluten.
Ett stillatigande dervid skulle måhända kunna anses såsom ett godkännande af dessa anmärkntr.
Ett sådant godkännande kan jag ej lemna, men jag skall ej uppehålla R. o. Ad. med framställningar i afseende på detaljerna.
Frölich har trott, att Utsk:n bort yttra sig om undanrödjandct af anlednma till fattigdomen.
Della sätt hade gått an för en comité, men efter min tanke icke för R.
Sits Utsk.
Utsktn hafva inskränkt sig till att hufvudsakligen bestämma hvem som skall njuta fattigunderstöd, hvarest lian skall sådant åtnjuta, och hvem som skall bekosta det.
Längre hafva Utsktn icke ansett sig böra gå, och jag tror de baft tillräckliga skäl för sin åsigt att icke sträcka framställningen längre.
Frölich bar sagt, att den enda riktiga grundsats, som i betänk, uppgifves, är den, ali fattigvården hvilar på en ch risti ig dygd.
Det lior jag också vara något, som af ingen kan bestridas; men då det yttras att man dervid bott stanna, så skulle deraf följa, alt hela betänk, varit öfverflödigt; ty den regeln hafva vi redan från barndomen inhemtat.
Säkerligen finnes ingen, solli ej lärt sig den re i3 H. 2Q Den g September f. m. geln:
Du skall iilska elin nästa såsom dig sjelf.
Men jag hemställer till Gr.
Frölich, om det kan vara nog att uttala en grundsats, och om man icke äfven bör såsom en förklaring bestämma huru den skall följas.
I fordna tider, då fattigvården lag ensamt på kyrkan, behöfdes icke någon fattigvårds-Iag; ty då var barmhertigheten en sjelfskrifven lag, och den följdes af kyrkan.
Samhällets hildning, den riktning individerne tagit, eller rättare sagdt, deras sträfvande att blifva rika, hafva förstört så många andra förhållanden,, att en barmhertighetslag måste vara nödvändig.
Vi se dagligen att den är nödvändig, och då Gr.