Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den dagliga omsorg och stora ansträngning, som varit förenad med Hr Ljunggrens befattning, under en så lång tjenstetid vid institutet, har likväl till den grad försatt honom uti ett tillstånd af svaghet och sjuklighet, att han numera, tillföljd af gikt och Don 26 November e. m. rosartade åkommor, befinnes allt mer och mer blifva oförmögen ofvannämnde förrättningar fortfarande bestrida.
Hvilket härmed intygas och med denna min edliga förpligtelse, »Så sant mig Gud hjelpe till lif och själ», bekräftas.
Stockholm d. 19 Nov. 185 3.
Sal. Fr.
Säve, K. Lifmedicus och Läkare vid Institutet för Blinda och Döfstumma.
(Litt. C.) Undertecknad, som, under Lifmedicus Säves frånvaro på utrikes ort, f n. bestrider läkarebefattningen vid institutet för blinda oell döfstumma, och som äfven tillförene åtskilliga gånger, med flere års mellantid, under enahanda förhållande gjort detsamma, och som således under flere år haft tillfälle se och följa Hr J. O.
Ljunggren, får till alla delar instämma i ofvanstående af Lifmedicus Säve afgifna intyg, och tillägga, att Ljunggrens helsotillstånd ej på något sätt förbättrats under nu sednast förflutna tvenne åren, hvilket allt intygas på förr aflagd läkareed, »så sant mig Gud hjelpe till lif och själ».
Stockholm d. 13 Okt. 1850.
J. levertin, Med,Dokt.
Chir.Ma*.
(Litt. D.) Ordningsmannen vid Institutet för döfstumma och blinda Hr Joli.
Olof Ljunggren, född i Adolf Predrik d. 21 Nov. 1794, hitflyttade från Jacob d. 25 Nov. 1830 och tillhörer fortfarande denna församling samt förenar med god kristendomskunskap och Nådemedlens ordentliga bruk en hedrande vandel.
Comm. sednast d. 2Va 1854 och är utan äktenskapsförbindelse.
Stockholm d. 31 Okt. 1850.
Pehr Lindstén, Pastor 1 Hedv. Eleon.
Remitterades till Stats.Utsk. 3:0.
Propos. ang:de Statsverkets behofver, finnes den nya lönen för Reg:tspastorn vid K.
LifbeväringsReg:tet föreslagen till Trehundrade R:dr r:mt, under det att alla Regitspastorernas löner vid indelta Arméen finnas uptagna till Sexhundrade R:dr runt och de nya lönerna för Bataljonspredikanterne vid GarnisonsRegdena inom hufvudstaden äro föreslagna till Femhundrade B:dr r:mt.
Om man jemnförer Iteg: t spastorns vid Lifbeväringslleg:tet göromål med ltegdspastorernas vid indelta Arméen, så har den förre alldeles samma pligter men dertill den förökning derutinnan, att han ligger i garnison och äfven under tiden mellan mötena påkallas till tjenstgöring vid begrafningar och sjukbesök.
Jemnförer man honom åter med 438 Den 26 November e. m.
Bataljonspredikanterna vid GarnisonsReg:tena, så skall man finna att hans tjenstgöring upväger deras.
Billigheten tyckes derföre fordra, att lönen ställdes i likhet med endera af dessa.
Vördsamt får jag derföre föreslå:
Att Beg:tspastorns lön vid K.
LifbeväringsReg:tet måtte bestämmas i likhet med Reg:tspastorernas löner vid indelta Arméen, eller till Sexhundrade R.dr r:mt.
■ Hr Cederschiöld, Rob. Theophron, upläste en så lydande motion:
Samma skäl, som uti K. M:s Nåd.
Propos. och det dervid fogade StatsRådsprot. blifvit anförde för tillökning nti aflöningen för Statens embets- och tjenstemän i allmänhet, tala äfven för tillökning uti aflöningen vid den vigtigaste af de embetsbefattningar, som af R.
St:r tillsättas, nemi.
JustitieOmbudsmansEmbetet.
Om nu derjemte i betraktande tages att aflöningen vid detta embete bör vara sådan, ej allenast att innehafvaren deraf kan odeladt egna sin tid åt detsammas utöfning, utan äfven att denna högst vigtiga och ansvarsfulla befattning, ulan förlust, kan emottagas, jemväl af embetsman, som äro i landsorten bosatte och således för emottagandet deraf måste till lmfvudstaden inflytta, så torde, med fästadt afseende afven derpå, att tiden för embetets innehafvande är oviss, det svårligen kunna bestridas, att aflöningen för R.
St.:rs Justitieombudsman under närvar:de förhållanden billigtvis ej bör bestämmas högre än till 6,000 R:dr b:ko.
På grund häraf vågar jag vördsamt föreslå:
St:r måtte förhöja samma embetsmans aflö ning till nämnde belopp, att utgå från och med innevar:de, eller åtminstone från och med nästa års början.
Då det för R, St:rs Just.Ombudsman är af stor vigt, att de vid hans expedition anstälde tjenstemän, af hvilka Sekretm bör kunna egna sin tid odeladt åt befattningen, åtnjuta aflöning till samma belopp, som deras vederlikar, så får jag vördsamt föreslå:
Att sådan förhöjning uti bemälde tjenstemäns aflöning måtte af R.
St:r beviljas.
St:rs nuvar:de Just.Ombudsmans helsa, som vid början af innevar:de år var särdeles försvagad, sedermera blifvit så återställd, att man synes kunna hysa den förhoppning, att han, som, oaktadt sin höga ålder, fortfarande eger en tankekraft och embetsförmåga, som mången medelålders man kan ega skäl att afundas, skulle, derest han nu för 4:de gången hedrades med R.
St:rs förtroende att vara deras Just.Ombudsman, kunde finna sig i stånd att samma förtroende emottaga, åtminstone i det fäll, att aflöningen för hans Sekreterare blefve sådan, att denne kunde egna hela Den 26 November e. m. 430 sin tid åt tjensten, — så får jag, för den händelse jag nu såsom möjlig" förutsatt, nemi. att nuvar:de Just.Ombudsmannen Hr Kam marRådet m. m. S. L. Theorell skulle vid denna Riksdag blifva återvald och han detta förtroende emottager, vördsamt föreslå:
Att derest han skulle af svår sjukdom blifva hindrad att någon tid embetet förestå, It.
St:r måtte personelt för honom medgifva undantag från det stadgande, som 25 § af Just.OmhudsmannaInstrukt:n för ett sådant fall innehåller, samt berättiga honom, att äfven under sådan sjukdom hela aflöningen oafkortadt åtnjuta; och får jag, till stöd för milt förslag i denna del, åberopa dels den långa tid, som Hr KammarRådet Theorell innehaft Just.OmbudsmannaEmbetet, dels ock hans under hela denna tid till det allmännas gagn ådagalagda ovanliga embetsverksamhet, som synes kunna gifva R.
St:r grundad anledu. till något uttryck af sin erkänsla.
Hr af Donner, Gust. Willi., hade inlemnat följande motion:
Som, jemlikt 14 g uti K. Förordn. om Rikets mynt af d. 3 Febr. 1855, Statsräkenskaperna från och med 1858 skola föras i enlighet med den nya myntberäkningen samt ali debitering och upbörd ske i öfverensstämmelse dermed, lärer det blifva nödvändigt att nytt stämpladt papper å de valörer i r:mt, som kunna blifva bestämda, tillverkas och afsändns till landsorterna under loppet af år 1857, för att vara tillgängligt till utlemnande d. 1 Jan. 1858.
Det af K.
StatsKont. om tillverkningen af stämpladt papper med Hrr Fullmäktige i R.
St:rs Bank d. 7 Dec. 1843 uprättade och d. 21 i samma månad afslutade kontrakt innehåller i 5:te § bland annat, att »de vanliga årsreqvisitionerna å Charta Si»gillata insändas till Hrr BankoFullmäktige inom Febr. månads slut »hvarje är och af de deruti uptagna beloppen lemnäs ungefär hälf»ten före Okt. månads utgång, och återstoden efterhand, sednast »inom d. 1 Maj nästföljande året».
Häraf följer således, att StatsKont. nödvändigt inom nästkommande Febr. månads slut måste erhålla kännedom ora de nya valörer, som skola tillverkas för att blifva i tillfälle att afgifva reqvisition å erforderliga qvantiteter stämpladt papper af hvarje slag.
I annat fall blifver följden ovilkorligen, att författn-.n om det nya myntet icke kan tillämpas i afseende på stämplade pappersafgiften med 1858 års början, hvaraf oreda och förvirring i räkenskaperna måste upstå, utom andra deraf härflytande olägenheter.
Jag får på grund häraf vördsamt föreslå:
Att BevillmsUtsk. måtte, oberoende af upgörandet utaf förslag till ny Charta Sigillata förordn., anmodas skyndsamt afgifva förslag till de förändringar i afseende på Chartse-valörerna, som böra vidtagas för nästa Statsregleringsperiod.
I likhet med hvad K. StatsKont. uti underd. utlåt, af d. 15 Nov. 185 5 hos K. M. m
Den 26 November e. m. hemställt, föreslår jag, att det nya Chartae Sigillataepapperet måtte stämplas till följande värden i r:mt, nemi.:
Skrifkartor af 10, 15, .20, 25 och 40 ören, biläggningskartor af 10, 15, 20, 25, 30, 40, 50 och 75 ören samt 1, 11/2, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 15, 25, 50, 75, 100 och 150
R:dr, äfvensom vexelblanketter af 20, 40 och 75 ören samt 1% R:dr.
Om remiss af denna motion till BevillmsUtsk. anhålles vördsamt.
Remitterades till BevillmsUtsk.
Hr af Sillén, Gust.
Probus, hade inlemnat 4 motioner så lydande: 1:0.
Till 20 § i K.
Förordn. om inteckning d. 13 Juli 1818 har jag äran föreslå ett tillägg i följande syftning: »Sker eldskada å intecknad egendomsåbyggnad, och njuter egaren, i följd af tagen försäkring, ersättning för den skada, eger ock inteckningshafvare, sora det äska, att af ersättningen så långt den förslår, bekomma betalning för sina intecknade fordringar, hvar efter sin rätt.»
I gällande CivilLagstiftning finnes hittills icke något bestämdt, om inteckning medför betalningsrätt ur brandskadeersättning.
Det är likväl otvifvelaktigt, att all åbyggnad på egendom, såväl på landet som i stad, står i ansvarighet för de i egendomen meddelade inteckningar.
Det torde icke heller betviilas, att alla förbättringar och all förhöjning i värde å intecknad egendom ske äfven till förmån för inteckningshafvare.
Och brandförsäkring af fastighetsåbyggnad är tvifvelsutan en förhöjning af fastighetens värde.
Vanligen afses äfven vid belånande af fastighet, i synnerhet i städerna, att fastighetens byggnader äro brandförsäkrade.
Skola inteckningar medföra den säkerhet, som med dem är afsedd, synes det ock vara tillbörligt att inteckningsrätten gäller äfven i den brandförsäkring, som kan vara tagen.
I de brandskadeersättningar, som meddelas af städernas allmänna brandstodsbolag, hafva ock inteckningshafvare ansetts ega betalningsrätt, i följd af hvad derom blifvit stadgadt genom det för berörde bolag fastställda Reghte, hvilket dock icke har civillagsegenskap, utan gäller allenast för bolaget.
Deremot lära inteckningar uti fastighet i hufvudstaden icke hafva ansetts medföra någon rätt till betalning utur brandskadeersättningen; och att inteckningar i fastighet på landet ansetts icke gifva inteckningshafvare någon rätt att ur brandskadeersättning bekomma betalning, har jag erfarit af ett K. M:s, genom Högsta Domstolen, meddeladt utslag d. 20 Juli 1854.
Det är dock otvifvelaktigt, att inteckningar i egendomar på landet böra hafva samma rätt, som de uti stadsegendomar meddelade.
Sådant är äfven nödigt för inteckningssäkerheten; ty på landet förekomma många egendomar, hvilkas hufvudsakliga värden bestå i byggnaderne, såsom en mängd sjelfbestående afsöndrade lägenheter, afsedda till sommarnöjen, fabriksanläggningar m. m.
När byggnaderne å sådana lägenheter, såväl som när hus i stad afbrinna, vore det orimligt, om egaren finge taga Den 26 November e. m. 441 brandskadeersättningen och låta inteckningsegarne blifva utan annan betalning, än den de kunna erhålla för tomtplatsen eller för jordlägenheten af föga värde, helst det är möjligt, att egaren icke vidare upbygger de nedbrända husen.
Om remiss härå till LagUtsk. anhålles vördsamt.
Remitterades till LagUtsk. 2:0.
Vid förra Riksdagen väcktes af mig fråga, att den från K.
SerafimerOrdensGillet till alla län i Riket årligen utgående upfostringshjelp för fattiga barn, tillsammans utgörande omkring 12,000 R:dr b;ko för året, icke vidare måtte utdelas, sedan de barn, för hvilka upfostringshjelpen redan blifvit beviljad, upnått 14 år, utan dessa medel, såvidt de äro komna från Staten, disponeras till K.
SerafimerOrdensGillets andra behof.
Mina skäl härför voro, att med nu gällande grunder och sätt för medlens utdelning, dessa äro nästan utan ändamål bortkastade, och att då anslaget skett under en tid, då Staten till en del uti fattigvårdsbesväret och omsorgen om fattiga barns vård deltagit, men numera ali fattigförsörjning både för äldre personer och barn ålåge kommunerna, utom då någon icke kan, efter bestämda grunder, hänföras till viss församling, i hvilket fall allena Staten åtagit sig försörjningsskyldigheten, borde den från tiondeanslag eller andra Statsmedel upkomna tillgång till upfostringshjelpen indragas till Statsverket.
Stats- och Ekon.Utsk., som behandlade omförmälde motion, afstyrkte densamma, anförande såsom skäl, att det väl i allmänhet tillkomme hvarje socken att draga försorg om sina fattiga, men att fall dock ofta förekomme, då oförsörjda, oupfostrade barn icke kunde till visst samhälle hänföras, likasom ock att föräldrar finnas, hvilka, oberättigade att njuta fattigunderstöd, likväl äro ur stånd att lemna sina barn tjenlig vård och upfostran.
Särskilda socknar voro ock mer än andra betungade med fattiga barns underhåll och mindre än andra bemedlade för att bestrida detsamma.
I dylika fall vore det af vigt, att vederb. icke saknade all utväg att vid särdeles behof lemna ett, om än ringa bidrag till fattiga barns upfostran; och ehuru visserligen icke med de ifrågavar:de medlen de fattiga barnen kunde blifva fullt hjelpta, vore likväl obestridligt, att nämnde upfostringsbidrag utgjorde för alla dem, som deraf kommo i åtnjutande, en undsättning, som mången gång medförde välsignelserika frukter.
Detta utlåtande bifölls af R.
De anförda skälen synes mig dock icke tillfredsställande.
För den anmärkta händelse, att oförsörjdt barn icke kan till visst samhälle hänföras, utgår nemi. kostnaden för barnets vård icke af ifrågavar:de medel, utan af det anslag, som finnes i stat uptaget för besörjande af den fattigvård, som åligger Staten.
Aro åter föräldrar ur stånd att lemna sina barn tjendig vård och upfostran, böra de, enl. K. FattigvårdsFörordn. d. 13 Juli 1853 och Folkskolestadgan d. 18 Juni 1842, understödjas af församlingen.
I högst ringa mån kan också med dessa medel upnås, hvad Utsk:n hafva 412 Den 26 November e. m. förutsatt, att socknar, som äro mer än andra betungade med fattiga barns underhåll och dertill hafva mindre förmåga, skulle derigenom erfara någon lättnad; ty utom för de Skånska länen, hvilka ensamme få V3 af hela beloppet, utgör den summa, som utdelas, väl för de flesta andra län föga öfver 300
R:dr b:ko om året på hvarje län, hvarmed föga kan uträttas för att jemna fattigvårdskostnaderne emellan Socknarne.
Detta är icke heller afsedt med dessa medel, utan är deras ändamål, att de skola användas för fader- och moderlösa barn, hvilka icke hafva anhöriga med förmåga eller pligt att dem underhålla.
Men då det numera icke är möjligt att finna fosterföräldrar, som vilja åtaga sig sådana barn för så ringa ersättning, som allenast får gifvas af dessa medel, enl. nu gällande föreskrift, 7 § i Instrukt:n för K.
SerafimerOrdensGillet d. 28 April 1791, nemi. högst åtta R:dr b:ko per år för hvarje barn under 6 år och mindre för äldre barn, så har deraf föranledts, att medlen numera utdelas mest till fattiga föräldrar såsom bidrag vid vård om deråt egna barn, hvilket ingalunda varit från början afsedt med medlen.
Det synes icke heller öfverensstämma med nu gällande grundsatser för fattiga personers understödjande, att dessa Statens medel användas på omförmälde sätt, hvarigenom alltför ringa gagn vinnes.
Ifall derföre K.
St:r icke anse ifrågavande tillgång, såvidt den härrör af Statsanslag, böra till Statsverket indragas, föreslår jag, att förändrade grunder stadgas för användning af medlen.
Till största gagn i sådant afseende skulle tilläfventyrs medlen användas, om hvarje läns anslag ställdes till LänsStyrelsens disposition för anskaffande af lämpliga fosterföräldrar i främsta rummet för vanartiga eller kringstrykande barn, för hvilkas uptuktelse största svårighet och kostnad får vidkännas afl församlingarne, och i andra rummet för andra fader- och moderlösa barn.
Helt och hållet borde väl dock icke vederb. församling befrias från omsorgen om barnet, vare sig af ena eller andra slaget, utan af ifrågavar:de medel blott erhålla bidrag lill kostnaden, förnämligast då det visades, att densamma måst göras större än vanligt, för att åt barnet anskaffa lämplig vårdare, och eljest, om tillgångarne medgåfve, då någon församling visade fattigvården vara med särdeles många fader- och moderlösa barns vård betungad.
I sammanhang med bestämmande af förändrade grunder för användning af dessa medel, torde äfven anledn. vara till annan fördelning af medlen emellan länen, än hittills, så att icke de Skånska länen erhålla mera deraf än de andra, i förhållande till folkmängden.
Om remiss härå till vederb.
Utslc. anhålles vördsamt.
Begärdes på bordet. 3:0.
Lagens stadgande i 13 kap. Missg.Bm tillkommer det Domstolarne att bestämma sättet för sjelfspillingars begrafning, vare sig att den bör ske, såsom det heter, vanhederligt eller i tysthet-
Men att afvakta domstolarnes å landet beslut härom är, i anseende till de långa mellantiderna emellan lagtima rättegångs - Den 26 November e. m. 443 tillfällen, merändels förenadt med olägenhet, som låter sig förnimmas serdeles i närheten af större städer* af hvilkas innevånare mången, som ledsnat vid lifvet, helst söker ensamheten å landet för att sig det beröfva.
Då dessutom förordnande om begrafningssätt för afliden person synes vara att hänföras till polisåtgärder, får jag vördsamt föreslå:
Att genom författning måtte, »med ändring af 13 kap.
Missg.B:ns bestämmelse om sådan frågas pröfning af domstol, stadgas, att sättet, huru person, som å landet förgjort sig sjelf, bör begrafvas, må, efter erforderlig undersökning, laglikmätigt bestämmas af K. Bef:h:de.
Om remiss härå till LagUtsk. anhålles.
Remitterades till LagUtsk. 4:o.
I följd af de nya föreskrifter, sora till kyrkotuktens uprätthållande blifvit, enl. K. St:rs beslut vid sista Riksdag, af K.
M. gifna genom Nåd.
Förordn. d. 4 Maj 185 5, är det angelägnare än förut, att presterskapet icke är i okunnighet derom, när någon af församlingen blifvit sakfäld för sådana gröfre brott, som utesluta från åtnjutande af den Heliga Nattvarden till dess enskild skrift och aflösning egt rum.
Det är ock i sådant afseende föreskrifter blifvit genom Nåd.
Kungörelse af samma dag, d. 4 Maj 1855, meddelade, ang:de vederb:des skyldighet att uprätta och till presterskapet aflemna förteckningar öfver personer, som varda sakfällde eller under framtiden ställde för vissa förbrytelser.
Men vid tillämpning af dessa föreskrifter hafva desamma befunnits i åtskilliga delar tarfva rättelse, för att säkert upfylla ändamålet; och det är om sådan rättelse jag nu har äran göra framställning.
I första mom. heter det, att de föreskrifna förteckningarne skola uptaga, bland annat, »det åtalade brollel».
Detta synes vara mindre riktigt och kan gifva anledn. till misstag.
Presterskapet behöfver icke veta, för hvilka brott personen blifvit åtalad, utan för hvilka han blifvit sakfälld, hvilket icke alltid är detsamma som det åtalade.
Att i förteckningarne äfven böra uptagas personer, som blifvit under framliden ställde för brott af upgifven beskaffenhet, äfvensom att bland dessa brott uptagas åtskilliga, på hvilka icke bör följa enskild skri/t innan den Heliga Nattvarden får åtnjutas, kan vara nödigt, på det att presterskapet må kunna meddelas uplysning derom i utfärdande prestbevis.
Det torde derföre böra heta, att förteckningarne skola uptaga: »för hvarje sakfälld eller under framliden ställd person, den församling, hvartill han hörer, det eller de brott, hvarföre han blifvit sakfälld, eller under framtiden ställd samt dagen, då utslag meddelas-» Enl. 4:de mora. skola Häradsinne direkte hos K.
Bef:h:de anmäla, när mål af ifrågavar:de beskaffenhet icke förekommit.
Men då Häradsh. skall till Kronofogden i orten sända förteckning på sakfällde och under framtiden ställde, så är det ock olämpligt, att Häradsh:s anmälan, att ingen blifvit sakfälld eller under framtiden 444 Den 26 November e. m. ställd, går annan väg, an genom Kronofogden.
Eljest är denne utur stånd att tillse, när han bör få från Häradsh. förvänta förteckning eller icke.
Oreda oell svårighet för K.
Bef:h:de att utöfva den föreskrifna tillsynen i ifrågavar:de hänseende orsakas ock deraf, att den ena gången skrifvelse i enahanda ämne kommer eller bör förväntas direkte från Häradsh., den andra gången från Kronofogden.
Till hvilkendera skall nu K.
Bef:h:de vända sig, om hvarken förteckning eller anmälan inom föreskriften tid inkommer?
Derföre föreslås sålunda förändrad föreskrift, att äfven anmälan derom, att ingen blifvit sakfälld eller under framtiden ställd, skall af Häradsh. göras till Kronofogden, som sådan anmälan till K. Bef:h:de insänder.
Uti 6:te morn., som innehåller föreskrift om upgift eller anmälan i ifrågavande hiinseende från KrigsRätter och Reg:tenas ChefsEmbeten, är lemnadt oafgjordt, till hvilken Länsstyrelse sådan upgift eller anmälan bör ingå från Reg:te eller Corps, som tillhör flera län, och således äfven lärer kunna hafva KrigsRätt än i det ena och än i det andra länet.
Bef:h:de skall kunna utöfva föreskrifveu kontroll, torde vara nödigt bestämma, att ifrågavaitde upgift eller anmälan skall afgifvas lill den K.
Bcf:h:de, inom hvilkens slyrelseområde ChefsExpeditionen finnes.
Att, enl. 7:de morn., gifva presterskapet del af K. M:s och Ofverdomstolars utslag i brottmål af ifrågavar:de beskaffenhet låter sig svårligen för K.
Bef:h:de göras.
När sådant utslag ankommer till K.
Bef:h:de, måste det delgifvas alla parterna i målet, hvilka vanligen finnas å annat ställe, än den prest, som skall hafva underrättelsen, och, om alla parterne äro nöjde, måste utslaget genast ställas i verkställighet, hvarmed, om den tilltalade är häktad, icke får dröjas en enda dag.
Utslaget kan således i de flesta fall svårligen undvaras till dolgifning med presterskapet.
Skulle återigen K.
Bef:h:de låta taga en särskild afskrift af alla utslag för att delgifvas presterskapet, vore sådant till en betydligt förökad tunga för Landskanslierna, der göromålen redan äro alltför öfverhopade.
Det är ock för ändamålet icke nödigt, att presterskapet får del af utslaget, utan är tillräckligt, att presterskapet får upgift om och för hvad brott den tilltalade är sakfälld eller icke eller under framliden ställd.
Då nu i vissa fall sådan upgift skall meddelas från Öfver Kätt eller JustilieBevisionen, är lämpligt, att så äfven sker i alla andra fall.
Eljest är att befara, att, i anseende till olika förfarande, upgiftens meddelande till presterskapet ofta skall af K.
Bef:h:de blifva förbisedt, såsom är lätt förklarligt, då K. M:s och OfverDomstolars utslag nästan dagligen för verkställighet ankomma till K.
Bef:h:de och, när de angå häktade, måste nästan i samma stund expedieras till kommunikation med den häktade och de andra parterna.
Deremot är det lätt för expeditionshafvande vid OfverRätt och Just.Revisionen, att efter gifna utslag uprätta sådan förteckning, som från UnderRätt afgifves till K. Bef:h:de, och utdrag af densamma, för att delgifvas presterskapet, afsända till vederb:de Länsstyrelse, hvilket lämpligen kan ske månadsvis, såsom från stadsdomstolarne.
Upgiften från Just.Revisionen och Ofver - Den 26 November e. m. 445 Rätt lärer, utom hvad för UnderDomstolarne är föreskrifvet, böra innehålla den UndcrRätt, som i målet dömt samt äfven uplaga de mål, deri af lägre
Rätt till ansvar dömd person blifvit från ansvar fri.
Jag föreslår derföre, att 7:de mom. erhåller följande lydelse:
Från Just-Revisionen och alla ÖfverDomstolar skall likaledes för hvarje månad, inom 15:de dagen derefter, lill K
M:s tager ej mindre dem, som genom under förutgångne månad expedierade utslag blifvit dömde, eller ställda under framliden för brott af den beskaffenhet, som ofvan i 1 mom. omförmäles, än äfven hvilka blifvit från af lägre
Rätt ådömdt ansvar för sådant brott befriade, samt vidare, för hvarje person, den församling, hvartill han hörer, det brott, hvarför han blifvit sakfälld eller under framliden ställd eller hvarifrån han blifvit för af lägre
Rätt ådömdt ansvar befriad, den Under Rätt, som i målet dömt och dagen då det skett, samt dagen, då ÖfverRältens eller K. M:s Utslag meddelats.
Utan dessa förändringar skall, såsom jag af erfarenhet funnit» presterskapet svårligen erhålla upgifter i alla fall, då det ske bör» och följaktligen föreskriften om kyrkotuktens uprätthållande icke kunna noggrannt efterkommas.
Om remiss härå till vederb. Utsk., som lärer vara Ekon. och Allm. Besv.Utsk., får jag vördsamt anhålla.
Hr Leyonancker, Fredr.
Wilh., hade inlemnat följande motion:
Jag får härmed väcka en vördsam motion om pension åt f. d.
Tullinspektören vid Klintehamn på Gottland, Hr Henrik Julius Tham, hvilken under tjenstens utöfning ådragit sig en, enl. bilagde betyg af Professorn och Kommendören Huss, obotlig sjukdom.