Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Har någon reda på skalden? sade kandidat Abrahamson slutligen.
Jag har haft bref från honom i dag.
Vill ni höra, hvad han skrifver?
– Hvem är skalden? sade Grane.
– Skalden? sade kandidat Abrahamson, som tydligen lade an på Grane, hvilket han för öfrigt gjorde med hvarje ny bekantskap.
Det var Malmgren, vet jag.
Var inte han studentkamrat till hr Grane?
– Joo. Kallas han för skalden?
Kandidat Abrahamson krökte sin läpp, så mycket det var honom möjligt.
Skref bunkar med vers under skolpojkstiden.
Fick pris i sällskapet »Amicitia», förtjuste pensionsflickorna; sa’ att han skulle bli författare, när han kom till Upsala; låg här i två år och väntade på den Lidnerska knäppen.
Nu ligger han på kondition, stackarn, nå’n stans nere i Småland, och är ledsen, att den där knäppen inte knäppte.
Jo, det var en idealist, ska jag säga.
Men vill ni höra brefvet?
De andra nickade och Abrahamson började att med en släpande ton föredraga vännens bref.
Vän och broder!
Det var i sanning glädjande för mig, att någon ihågkom ...
– Jag skref till karlen för att få igen en bok, som han lånt af mig.
... en olycklig kamrat, därför »Tack» för din vänliga skrifvelse.
Då man, som jag, är ensam och öfvergifven och måste strida mot lifvets alla vedervärdigheter och detta utan vapen, huru skall man då kunna hysa ens det ringaste hopp om seger?
Därför har jag ock lemnat från mig det sista af hopp och tro på en framtid eller på lycka och sällhet, om än drägliga.
Skulle nu händelsevis någon enstaka glädjestråle förirra sig till mitt hjärta, så njuter jag visserligen däraf, ja, jag riktigt fråssar, men aldrig skulle jag tro därpå eller söka fånga den i tanke att häfta den för beständigt vid min person.
O nej!
Det vore ett altför dåraktigt försök och skulle äfven i sin tid bestraffas.
Mera en annan gång, om du orkar höra mig.
Nu måste jag ned för att elda på min stofthydda, detta kadaver, man måste släpa på etc.
– Hvad tycks?
Är han inte sig lik?
Ja, det är synd om pojken för resten.
Grane hade hela tiden känt sig irriterad mot de nykomna, och uppläsandet af detta bref syntes honom ett hjärtlöst hån.
– Jag träffade honom aldrig här, sade han.
Men i skolan umgingos vi rätt ofta.
Han skref inte så dåliga vers, tyckte jag.
– Om han hade skrifvit dåliga ändå, utbrast Schultz med sällsynt hetta, så kunde han kanske ha blifvit af med den sjukan efteråt och blifvit en karl.
Nu gick han här och pjåkade med sig själf för alting.
Hade han snufva, så bums kom det weltschmerz öfver honom.
Var han lat, så hette det, att han inte var disponerad eller hade själslidande, eller hvad han kallade det.
Fy fan.
Och aldrig hade han pengar.
Jag mins en gång, när jag, som då lefde på att informera, hade skaffat honom en pojke att läsa opp lexorna med.
Så kom han opp till mig en e. m. och satt och hängde.
Det hörde också till hans specialitet, att han aldrig villle gå sin väg, när han kom in.
»Har du inte pojken att läsa med i dag?» sa’ jag åt honom.
Då sa’ han, att han inte var född att arbeta.
– Ja, det är de förbannade gymnasistföreningarna, sade kandidat Abrahamson.
– Ja, det är mer än så, sade Schultz, som kommit i farten.
Det är något i hela vår skolbildning och alla våra universitetsförhållanden, som är fanken så egnadt att konstruera fram så’na där missfoster.
Homunculusar.
Det var en stor tanke af Göthe. Människor, gjorda med maskin.
Det är lifvet, man behagar glömma, under det man går här och gräfvar ner sig i förlegad vetenskap och egenkära fantasier.
Är ni inte trötta på Upsala ibland?
Säg uppriktigt.
Det gamla Upsala med alt det gråa, entoniga, banala och bredvid detta alt sitt skräfvel om ungdomens vår och ungdomens blomster.
Fy för sju tusan.
Abrahamson log trött och försökte se mefistofelisk ut.
– Fråga Malmgren, ska’ ni få höra, hur mycket vers han kan haspla ur sig om den saken.
Men Norström invände:
– Man arbetar mer nu i Upsala, och det är altid en god sak.
– Ja, man arbetar, ja.
Men hur?
Arbetar man med glädje och för att lära något?
Nej, man arbetar tungt och trögt för att få examen och komma härifrån.
Jag håller på min idé om homunculusar.
Det är vi allihop.
– Du öfverdrifver.
Norström lade det ena benet öfver det andra och knäppte ihop sina händer med en liten knyck, som såg mycket säker ut.
Schultz skrattade för sig själf, utan att svara, på ett sätt, som retade Norström.
Denne satt och såg förnärmad ut, men sade intet.
Kandidat Abrahamson såg på klockan.
– Skulle vi inte ha en bit mat och dricka en bägare med den här ynglingen, som skall resa?
– Jo, sade Schultz med en litet sarkastisk betoning.
Det torde tiden kunna vara mogen för.
Norström såg fortfarande arg ut, men lugnade sig vid tanken på att få vara aftonens hjälte.
När de kommit ut och gingo genom de trånga gatorna, där snön nu föll i täta flingor, som blåsten dref upp i högar utmed husväggarna, kommo tankarna öfver Grane, och han tänkte först på hem- met.
Men plötsligt tänkte han också på sig själf, och alt hvad han upplefvat denna eftermiddag.
Historien om Malmgren hade gjort honom eftertänksam och väckt en underlig slags fruktan hos honom.
Var det egentligen någon skilnad på »kallelsen», som han själf fantiserat om, och den där Lidnerska knäppen, som Abrahamson talat om?
Han tänkte på, hvad det skulle bli af honom själf.
När nu hans pengar togo slut, och han ej fick låna mer ...
Då måste han också ut på kondition.
Om han nu också blefve så där – hvad skulle han kalla det – andligen maläten?
Han kände med välbehag, hur snön föll våt mot hans heta ansigte, och han stirrade ett ögonblick på flingorna, som svärmade om hvarandra i skenet från en gaslykta.
Med ens kände han en ilning genom hela sin kropp, han kände något med en stickande värme snudda vid sitt ben, han såg ett par ögon, som blixtsnabbt slogos upp mot honom, och han hörde en liten medvetet näpen röst säga: »Förlåt», aldeles som om hon ville säga: jag skulle inte bli ond, om det vore ni, inte als ...
I det samma grep Schultz hans arm och hviskade till honom:
– Känner du till Abrahamson?
Inte als.
– Samma historia, kära du, som med Malmgren.
Aldeles samma historia.
Skilnaden är bara den, att han anlagt en mask af indifferent raljeri för att dölja sin åkomma.
Åh, genisjukan är på modet i Upsala.
Det är med honom aldeles som med brottslingar.
Han kan inte tala om något annat än sitt brott.
De gingo in på gästis och slogo sig ned.
Först var samtalet mera almänt, man talade om hemmet och jultiden.
Gamla minnen döko fram.
Stämningen blef varm, och alla afundades Norström, som fick fara hem.
Endast Schultz satt tyst och log ibland för sig själf ett underligt leende, som Grane märkte, men inte förstod.
Emellertid hade kandidat Abrahamson hela tiden setat och betraktat ett ungt nygift par, som åt vid ett af de närmaste borden.
Det var en landtbrukare i trakten med sin unga fru, hvilka sannolikt voro inne för att göra uppköp till helgen.
Den unga frun satt med ryggen vänd emot sälskapet.
Hon hade en vacker figur och nacke, små tjufpojkaktiga hårstrån spredo sig burrigt öfver den släta kragen, och hon lade ofta hufvudet på sned och böjde sig fram, när hon talade med sin man.
Abrahamson tömde en bräddad halfva och satt efter den betan länge tyst.
Därefter lutade han sig fram mot bordet och sade i en alvarsam, hviskande ton:
– Det mänskliga lifvet är en förunderlig ting.
Norström skrattade:
– Jag tror, du är sentimental.
– Du ska’ inte skoja med, hvad jag säger.
För det anstår dig inte mot en äldre landsman.
Han slog i en ters och höjde glaset:
– Hur nu herr Grane, kunde inte jag, som är äldre ...
Brorskålen dracks, och Abrahamson såg sig omkring, som om han haft ett helt auditorium.
– Har ni aldrig älskat, pojkar?
Säg mig det.
Har ni aldrig älskat?
Alla nickade och sågo alvarliga ut.
Jo, det hade de visst det.
– Ja, jag kunde tro det.
Äfven jag i Arkadien har varit.
Varit där länge.
– Och förgäfves också, sade Grane, som fåfängt försökte styra sin skrattlust.
– Förgäfves ja, sade Abrahamson.
Det är altid förgäfves, när jag älskar.
Men en gång har jag älskat; »fagert, brännande och brottsligt», tror jag en skald har sagt.
Jag tror det är wienerschnitzel.
Ja, då skall vi ha ett glas vin också och dricka för kärleken.
För min ungdomskärlek.
Kypare, ge mig en flaska champagne.
Abrahamson torkade sig med servietten om munnen, räckte ut tungan och smackade i förväntansfullt välbehag.
– Är du galen?
Ska vi dricka champagne?
– Tyst pojkar, det rör er inte.
För det är min champagne.
Jag vill säga, att jag har också älskat.
Ja, d. v. s. brottsligt var det inte.
För det kan inte vara både brottsligt och förgäfves på en gång.
Nå, så.
Nej, brottsligt och förgäfves på en gång, det är omöjligt.
Men brottsligt kunde det inte bli.
Ty hon vet inte en gång af mina känslor.
Nej, mina herrar, jag har aldrig sagt henne dem.
Champagnen kom in, och han slog i.
– Vill ni se min flamma, så sitter hon där.
Han pekade på den unga frun.
– Och vill ni som jag, så ska vi ha serenad i kväll.
– Det är väl inte värdt ändå, sade Norström oroligt.
Det blir så mycket nattsol.
Jag skall ju resa.
– Ja, då blir det inte nå’n serenad då.
Det är också det samma.
Alting är detsamma.
Äfven jag har varit ung en gång, ska jag säga er, och tänkte bli någonting i verlden.
Och alla sa’, att jag skulle bli något styft med tiden.
Men det blef ingenting.
Och därför sitter jag nu här och har min framtid bakom mig.
Han drack ur glaset, satte det framför sig och stirrade på bordduken.
– Det kom utaf supning och kortspel och fruntimmer.
Man blir ett fä här i Upsala.
Ta mig fan, är inte det säkert.
Och får man vara här länge, så ...
Och därför vill jag dricka en skål för ungdomen, som är det skönaste i lifvet, fast den inte håller, hvad den lofvar, och fast jag nyss sa, att man håller för mycket tal för ungdomen här i sta’n.
Eller var det inte jag, som sa’ det?
Ja, då var det nå’n annan då.
Det är detsamma.
Men vi ska dricka för ungdomen, emedan lifvets blomma då ännu inte är så förbannadt utsprucken, och därför att blombladen då inte sitta så förbannade löst.
Se’n trilla de af, det ena efter det andra, och så står man där och ser skallig ut.
Ja, skål för ungdomen.
Och gaslågorna brunno med flämtande sken och kastade sin gula bjärta glans öfver bordens hvita dukar och ned i de halftömda glasen, i hvilka champagnens små perlor stego upp och ner.
Det unga paret reste sig upp och gingo ut, hvilket föranledde Abramson att ännu en gång yrka på serenad.
Men efter denna sista kraftansträngning sjönk han tillbaka mot stolens ryggstöd och sade inte ett ord mer.
Hans ögon glänste af ett slags slö, fuktig glans, och hans ansigte strålade.
När de druckit kaffe och kommit ut på gatan hade det slutat att snöa, och månen lyste med kall, skarp glans, under det att molnen drefvo snabbt för den starka blåsten.
När de kommit ut till Drottninggatan, stannade sälskapet.
Abrahamson stod stilla med händerna i fickorna.
Han var synbart rörd, och han nickade upp och ned med hufvudet.
– Är du ond på mig, Grane? sade han plötsligt med instälsam, litet sluddrig, röst och lade händerna på dennes axlar.
Du ska ta mig fan inte vara ond på mig.
För i dag är jag full, men det gör ingenting.
För det går öfver.
Men du är en djäfla hygglig pojke, och du ska inte vara ond på mig.
Grane försäkrade att han inte var ond.
– Nå, då ska vi vara tillsammans.
Herre min gud, hvad den månen lyser,
Se hvilken glans utöfver land och stad.
Himlen är blå ...
– Nej det är den inte.
För i dag är den grå.
Då var den blå.
Men i dag ska vi vara tillsammans.
För i dag är det da’n före julafton.
Nej, det är julafton är det, bara om en halftimme.
Ska vi opp på slottsbacken och se på naturen, hvad?
Och hälsa julen välkommen?
Norström förklarade, att han skulle gå hem.
Han ville gå och lägga sig.
– Nå, gå hem och lägg dig då, vet jag.
Men vi ska gå opp på slottsbacken, för det brukade jag göra i min ungdom.
Ajö med dig, Norström.
God jul.
– Det samma.
Det samma.
Norström gick hem, men Schultz, Grane och Abrahamson började att arbeta sig fram genom snön för att komma upp på slottsbacken.
Backen är brant, och man skred framåt under tystnad.
När de kommit upp, stannade alla tre en stund och drogo andan.
Därefter gingo de fram på sluttningen utanför hufvudfasaden.
Ett hvitt, ofantligt snöfält sträckte sig framför dem.
Som en mörk krans af skog och höjder syntes omkring fältet, och under deras fötter låg den tysta staden med sina snöbetäckta tak och fladdrande gaslågor.
Öfver det hela blänkte månljuset, som darrande och gnistrande föll öfver den hvita snön, öfver skogsrandens dunkla skuggor och hela det nät af gator och hus, som glimmade under dem.
När skyarna skymde för månen, blef det mörkt, och breda slagskuggor föllo öfver de ljusskimrande fälten.
Länge stodo de tysta och sågo ut öfver nejden.
Ruset hade förflyktigats under arbetet med att komma upp för backen, pratet hade dödt som af blygsel.
Abrahamson gäspade ibland och gnolade halfhögt:
Herre min Gud, hvad den månen lyser.
Men när ingen svarade honom, tände han en cigarr och försjönk i drömmerier.
Starkt och melodiskt slog klockan i domkyrkotornet tolf.
– God jul, sade Schultz, och tigande tryckte de unga männen hvarandras händer.
Schultz närmade sig Grane och sade halfhögt:
– Det här påminner mig om en fantasi, jag hade i min barndom.
Jag kom ibland, när jag såg alt detta ödsliga, hvita, att tänka på, hur det skulle vara, om snön låge kvar för evigt, om den aldrig ginge bort igen, om våren aldrig komme, och människorna gingo där och hoppades och hoppades förgäfves.
Tror du, att de någonsin skulle upphöra att hoppas? tillade han med en så egen betoning, att Grane ovilkorligen ryggade tillbaka.
Schultz fortfor feberaktigt, medan hans små, blåa ögon glänste.
Han gjorde oupphörliga nervösa gester med den ena handen.
– Jag skall säga dig, att de skulle altid hoppas.
De skulle aldrig kunna öfvertyga sig om, att snön skulle ligga där för evigt, äfven om det vore så, äfven om de visste, att det vore så.
Och till barnbarns barnbarns barnbarn och ändå längre skulle sagan gå om gröna fält, som aldrig grönskade, och lösta floder, som aldrig runno.
Ty man är ett fä, och man törs ej sätta sig in i det oundvikliga, att isen är evig.
Om man inte vore så otroligt naiv i att hoppas, så ...
Det är för resten märkvärdigt med de där barnfantasierna.
Jag var inte mer än fem år, när jag tänkte på det där.
Hur kan man nu komma på en sådan idé, som att snön inte skulle gå bort?
Ångesten för lifvet måtte ligga bra djupt i vårt slägte, när den kan taga sig uttryck i barnets fantasier.
Han tystnade, och Grane såg som en skugga glida fram på hans ansigte och stanna där.
Senare erinrade sig Grane lifligt denna scen.
Men nu förstod han den inte.
– Nej, nu går vi hem och lägger oss, sade Abrahamson.
Och i det de gingo, fortsatte han:
– Det är ändå trefligt, när man får vara tillsammans med personer, som kunna njuta af naturen.
Ty människorna äro små, som skalden säger, men naturen är stor.
Jag tycker att kvällen har varit bra.
Det är märkvärdigt med julafton.
Gamla julafton.
När den kommer, blir alting som förändradt, och man kommer att tänka på ett och annat.
Det är fan, hvad man blir gammal, och hvad tiden går.
Ja, godnatt med er pojkar.
Jag bor här på Slottsgatan.
Tycker ni som jag, så gör vi om det här i jul.
Grane och Schultz följdes tysta åt utför Drottninggatan.
Slutligen sade Grane:
– Hur är det med dig i dag?
Jag tycker, du är så underlig.
Schultz förändrade inte en min.
– En annan gång ska jag kanske tala om någonting för dig.
I dag kan jag inte.
Grane såg forskande på honom.
– När då?
Men fråga mig bara inte.
Det går väl öfver, som alting här i verlden för resten.
De skildes hastigt, och Grane stod en stund och såg efter Schultz, till dess att han försvann öfver Dombron.
Han försökte draga sig till minnes, hvad
Schultz sagt under aftonens lopp, och han förlorade sig i gissningar.
Men snart växte inom honom andra rörelser, andra tankar och känslor, som under hela aftonen liksom kommit och knackat på för att göra sig påminta.
Nu var han icke i sälskap längre.
Nu var han herre öfver sig själf.
Långt i fjärran flydde de tankar, som han förut endast mödosamt hållit fast.
Ein Mädchen oder Weibchen
wünscht Papageno sich ...
När Grane blef ensam, gick han först med snabba steg hemåt.
Men när han kom till början af S:t Eriks gränd, vände han om och gick med långsamma, litet släpande steg nedåt Dombron.
Där stannade han och såg en stund nedåt Ågatorna.
Så gjorde han raskt halft om och gick hastigt nedåt östra Ågatan.
Hans pulsar slogo snabbt, och han hörde hjärtat bulta tvärt igenom öfverrocken.
Hans hjärna arbetade feberaktigt, och fastän hans blod sjöd inom honom, så att han kände en matt, vällustig domning ända ned i sina vador, så ansträngde sig dock hans hjärna med de mest sammansatta tankeexperiment, hvilka alla rörde sig omkring den sak, som för ögonblicket tycktes som hans vara eller icke-vara.
Han uttänkte hela teorier, skarpsinniga och hårfina, för och emot, fram och tillbaka.
Ena ögonblicket var hans tankegång asketisk som hos en munk i någon af medeltidens helgonlegender, än sväfvade hans tankar ut i ett system af sedeslöshet, en sanskyldig köttets triumferande fest.
Plötsligt kändes det inom honom, som om alla kuggar i hans hjärnas maskineri med ett förvirradt surrande bragts ur sitt normala läge.
De arbetade icke längre, alt inom honom stod stilla, undanträngdes, dödades för en alt uppslukande glödande, trånsjuk åtrå.
Med pannan våt af svett och skälfvande i hela kroppen gick han framåt, utan en enda redig tanke, utan att veta, hvad han i nästa ögonblick skulle göra eller icke göra.
Han såg långt borta i halfdunklet en kvinlig gestalt komma emot sig.
Nu gick hon förbi en gaslykta, och i skenet såg han tydligt hennes långa kappa, en slängkappa, klädningens vaggande rörelse ...
Han kände en lätt frossbrytning.
Hon kom närmare.
Men med ens stannade han, och en ilning, på en gång kall och brännande het, for igenom honom.
Det var ju ingen kvinna.
Det var en poliskonstapel, som värdigt och gravitetiskt sträfvade fram utmed trottoaren.
– Är jag galen? mumlade han halfhögt för sig själf.
Jag måtte väl aldrig hålla på att bli galen.
Och det kom för honom, hvad han hört berättas, att man kan bli galen af denna fantasiens onaturliga, otillfredstälda retelse.
– Herre Gud, jag måtte väl aldrig bli galen!
Och han gick vidare, gata upp och gata ned, hela Kungsängsgatan i ända, tillbaka igen upp till torget, gick uppför Drottninggatan, vek af utför Trädgårdsgatan, dref uppför vestra Ågatan och stannade slutligen vid
Dombron, aldeles uttröttad och drypande af svett.
Han hade mött skrålande hopar af studenter, ömma par, som gingo arm i arm, och ensamma kvinnor, som stått stilla på trottoaren och sett efter honom.
Och då hade han känt samma plötsliga vansinne.
Aldeles som en tomhet i bröstet och efteråt en häftig leda, åtföljd af kroppslig mattighet.
Nu var han trött, och hjärnan började åter sitt rastlösa pinsamma arbete med teorier för och emot.
Långsamt med tunga steg gick han uppför trapporna och in till sig, tog af sig öfverrocken och tände ljuset.
Men han kunde ej gå till sängs.
Han satt i gungstolen och rökte en cigarr för att söka lugn i den mekaniska njutningen af tobaken.
Och det lyckades så till vida, som att hjärnans upphetsade tankearbete stannade af, och han tänkte redigare.
Men i stället vaknade fantasien och när han setat stilla en stund och kände sig uthvilad, kom äfven begäret tillbaka.
Åter hörde han den lilla näpna röstens mjuka, smeksamma »Förlåt», och han kände den lätta tryckningen af hennes knä mot sitt ben.
Han steg upp och gick i strumporna för att ej störa dem, som bodde inunder, fram och åter på golfvet.
Cigarren hade han lagt ifrån sig, och hans händer darrade.
Han öppnade dörren och gick ut i förstugan, lyssnade med återhållen andedrägt, i den vanvettiga förhoppningen, att någon skulle komma i trappan.
Han tänkte på tjänsteflickan, som passade upp på honom.
Hon var af den sorten, som nog inte ...
Han gick in igen, lät dörren stå, gick till komoden, tvättade sitt ansigte och sina händer med kallt vatten och drog ett långt andetag af lättnad.
Plötsligt for han upp igen.
Det lät, som om någon gått i en dörr där nere.
Om ...
Åter blef det tyst, och åter började han sin ändlösa vandring.
Han andades kort och flämtande, hjärnan tycktes honom vara en enda glödande massa.
Till sist tog han tyst och ljudlöst, försigtigt och lyssnande efter det minsta ljud, nyckeln ur sin egen dörr och smög sig utan ljus utför trappan.
Dörren lät han stå på glänt.
När han kom en trappa ned, trefvade han försigtigt på köksdörren.
– Men om hon vaknade och blefve skrämd och ropade på hjälp.
Det rörde honom inte.
Och med återhållen andedrägt pröfvade han nyckeln i dörrlåset.
En gång, två gånger, tre gånger.
Den var för stor.
En brutal känsla af kallblodighet kom öfver honom, och han gick sakta tillbaka in till sig, stängde dörren och började kläda af sig för att gå till sängs.
Blygseln bemäktigade sig honom, och han kände, hur han i ensamheten rodnade.
Tårar trängde sig fram i hans ögon, tårar, hvilka han trodde komma af ånger.
Och när han lagt sig, kände han sig lycklig öfver att hafva undgått frestelsen.
Han begagnade med flit detta ord för sig själf, och en religiös känsla vaknade hos honom:
– Borde han inte vara tacksam, att han så lyckligt undgått! ...
Men då vaknade eftertanken och han öfverhopade sig själf med smädelser, därför att han lät hyckleriet så blifva herre öfver sig.
Och han tänkte på Schultz, Schultz, hvilken han i dag sett ned på.
Var det då blott den handgripliga öfverträdelsen, som skämde människan?
Var inte han tusen gånger sämre?
När han nu var sådan ... ja ... sådan som han var, var det då annat än feghet, omanlig svaghet, när han ...
Han blåste ut ljuset och lade hufvudet mot kudden, trött och olycklig som ett barn.
I detta ögonblick tyckte han, att verlden icke rymde annat än elände och sorg, och att han själf var förlorad för hela sitt lif.
Han vred sig fram och tillbaka, fantasierna hade försvunnit, men mattheten var kvar; den var så stark, att den höll honom vaken.
Och när han till sist fram mot morgonen somnade, var det för att efter ett par timmar vakna upp igen, ännu mera trött, ännu mera led vid sig själf, än när han somnade.
Och i dag var det julafton, den gamla, barnaglada, fridfulla julaftonen.
O, du den första ungdomens tvifvelfylda, sorgsna oroliga tid!
Jag önskar dig icke tillbaka.
Jag har aldrig längtat åter till dig, och jag skall aldrig göra det.
Ty jag tror ej, att den framtid, som väntar oss, hvilka voro unga, när denna berättelse spelar – jag tror ej, att denna framtid skall blifva så tung, som denna ungdom.
Ty vår ungdom kom med så stora pretentioner.
Den förde med sig så höga tankar om oss själfva, om lifvet och människan.
Och när vi sedan under vår första ungdom kommo ut i verlden, mötte den oss med en så helt annan fysionomi, än vi lärt oss, medan vi spejade efter verlden från hemmets kakelugnsvrå eller diktade om den i skolans ästetiska föreningar.
Allesammans hade vi reda på, att det fans ett och annat i verlden, som icke var godt, men alla trodde vi, att detta var något, som icke anginge oss.
Och allesammans trodde vi, att vi voro skapade för att finna lyckan.
Vi voro blinda, men icke obotligt.
Vi voro tilläfventyrs blindfödda, men vi skulle ha lärt oss att se bättre, och framför alt – vi skulle hafva fått upp ögonen mera i tid, om man icke i stället gynnat själfva detta lyte, kanske för att sedan endast så mycket lättare kunna leda oss.
Det är om de bildade bland den närvarande yngre generationen, som jag talar.
Och icke ens om alla bland dessa.
Men de, som kunna räknas med, skola säkert känna igen sig.
Ty de hafva kämpat samma kamp, lidit samma plåga, och hos dem alla sitter minnet af deras olyckliga ungdom djupt, äfven när deras senare ungdomsår eller tidigare mannaålder blifvit ljusare.
O, Upsala, Upsala.
Hur månget törstande begär efter vetande har du icke uttorkat!
Hur mången käck, ungdomlig förhoppning har icke slagit sin vinge blodig af förtviflan, öfver att hans bästa år till ingen nytta förnötts inom dina trånga murar!
Hvem räknar dina offer, och hvem täljer den nöd, som tyst förtvinar, under det att dina officiela sångare och skåltalare prisa lifvets vår och ljugande idisla sitt falska: »Inga stormar i vårt hjärta bo.»
Hur kommo vi upp till Upsala, och hur gingo vi därifrån?