Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Raab här tillstädes, lordo han, som måhända äger närmare kännedom om förhållandet, kunna uplysa rigtigheten af den mig lemnade upgift, att en ibland anledme till den betydliga skogsåverkan, som blifvit föröfvad å Böda kronopark på Öland, och till det uplopp, som deraf följt, varit, att en landthandlare nedsatt sig å parken och inköpt, eller rättare till försäljning öfverlagd hvad der åverkades.
Sålänge denne afnämare saknades, gick skogsåverkan icke till en dylik öfverdrift.
Ar denna upgift sanningsenl., hoppas jag, att Frih.
Raab, om han äger kännedom derom, uplyser Ståndet om förhållandet.
Hr Collen har föreslagit, att landthandlare måtte åläggas alt utgöra en viss kontingent till städerne, ehuru Utsk. likväl funnit sig böra afstyrka förslaget.
Jag anser detsamma ganska billigt, ty om landthandlare draga vinst af sitt yrke, är det icke mer än rätt, att de åtminstone med några afgifter bidraga till städernes uprätthållande, eller till lindring i de Statsutskylder, hvilka åligga städernas köpmän, som förlora sin förtjenst genom landthandlarnes mellankomst.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag om återremiss af betänk.
Ehuru jag gerna vill instämma i åt skilliga delar af Hr v. Harlmansdorffs framställning om landthan - Den 20 Mars f. m. 191 delns skadlighet i allmänhet, tror jag likväl, att denna framställning icke är tillämplig å ifrågavar. punkt, som angår den s. k. brukshandeln.
Samme talare har t. ex. ordat mycket derom, att landthandlande ofta kunna antagas vara trasslare, de der innästla sig i socknarne och slutligen falla fattigvården till last.
Jag tror icke, alt detta yttrande kan tillämpas å Bruksägare, hvilka äro såsom fastighetsägare bosatte inom församlingen, och jag förmodar, att hr von Hartmansdorffs mening icke heller varit sådan.
Då emedlertid brukshandelsrätlighet varit bergsbruksidkare af ålder förunnad; då deras på omväxlande konjuncturer beroende utkomst rätt väl kan tarfva en liten biförtjenst pä dylik handel; då de för sådan inkomst otvifvelaktig! äro underkastade taxering för bevillning, derest sådant anses drifvas i den skala att föranleda någon reveny, och icke vara, såsom stundom händer, endast ett sått alt förse underhafvanderne med förnödenheter, hvarpå husbonden icke ens vill något förtjena; då några klagomål häröfver icke försports; då det vidare måste ligga i bruksidkarens väl förstådda interesse, alt vidmakthålla ordning och skick vid bruket, så att man icke torde böra hysa grundad farhåga, att lönkrögeri och dylikt skall derstädes äga rum; och då man slutligen besinnar, dels att bergsbruksidkarne gemenligen äro ägare af fartyg, hvarmed stångjernet fraktas till afsättningsorterne Stockholm och Götheborg m. fl., och dels att dessa fartyg återföra varor lill bruket, hvilka följaktligen kunna tillhandhällas arbetarne till Bättre pris än i släderne; så ser jag sannerligen icke, huru Hr von Hartmansdorffs anmärkmr kunna tillämpas ä ifrågavar. punkt.
Om något enstaka inkast varit rigtadt mot brukshandeln, har det åtminstone icke varit lätt för mig alt urskilja det i den vidlyftiga afhandling vi fäll afhöra, de utförliga anföranden, flere öfrige talare godtfunnit afgifva.
Jag vidhåller min redan yttrade åsigt, att rättast varit, all hvarje punkt i betänk, bort särskildt utgöra föremål för öfverläggning, helst den, enl.
Ståndets beslut, måste serskildt afgöras, då enhvar äfven kunnat serskildt för hvarje punkt, likaväl som nu i klump, framställa sina betänkligheter.
Emedlertid yrkar jag bifall å denne punkt i betänk, och anhåller, att Hr Frih. o. Landtm, ville framställa propos. härå.
Jag skall hålla mig till den före dragna punkten, och får tillkännagifva, alt, ehuru jag, i anledn. af Hr von Hartmansdorffs yttrande, rör. landthandel i allmänhet, har flere inkast att göra, jag likväl upskjuter dermed tills Utsk:s nästa i ordning varande betänk, förekommer, ang. utsträckning af landthandel.
Vidkommande nu förevar, punkt, så uplager 6 § 1 mom.
Handels-ordn. de varor, som vid bruken få försäljas.
Ibland dessa varor ingå nu specerier, kaffe och socker, och emot dessa varors försäljning har hr von Hartmansdorff ganska mycket ordat.
Den värde talaren borde likväl ihågkomma, att det är en betydlig skillnad emellan dessa varors försäljning vid bruken och i handelsbodarne å landet.
Det är dessutom ytterst nödigt, att dessa varor äro vid bruken att tillgå, ty bruksfolket, som icke 192 Den 29 Mars f. m. äger kapitaler, kommer vanligen icke oftare än en högst två gånger om året lill närmaste stad, oell det skulle således blifva ganska svårt för bruksarbetarne alt erhålla sina behof, såvida dylika varor icke tillhandahållas dem vid bruken.
Endast söndagarne hafva de ledigt, men då närmaste stad ofta ligger 4 a 5 mil från bruket, kan en dylik resa icke göras på dagen, och vid bruket måste de alla dagar i veckao, med undantag af söndagen arbeta.
Det är således ganska menligt, att göra någon förändring i delta stadgande.
I öfrigt synes mig Hr von Hartmansdorff, att döma af hans yttrande om landthandeln, föreställa sig, att allmogen icke skulle hitta till städerne, hvarest samma olägenheter för allmogen upstår, som vid landthandeln.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag om propos. å bifall till denne punkt.
Hr von Hartmansdorff har upmanat mig, alt afgifva yttrande i denna fråga, och lika villig som skyldig, följer jag denna upmaning, men måste beklaga, att jag icke kan komma till samma resultat som han, emedan jag yrkat bifall till denne och nästföljande punkten i betänk.
Då nu denne talare yttrat sig öfver betänk, i dess helhet, tillåter jag mig äfven detsamma, troende alt vi såmedelst snarare komma till målet, än om hvarje punkt serskildt diskuteras.
Uti denna fråga tillåter jag mig tillkännagifva den åsigt, att intet mera hämmar ett lands förkofran än omvexling i grundsatsen uti fråga om näringarna.
Icke mera än 4 år hafva förflutit, sedan den s. k. näringsförfatlningen utkom, och den har rönt motstånd, likasom många andra ekonomiska författningar, såsom Skiftes- och Fattigvårdssladgan m. fl. andra.
Vid alla riksdagar hafva motioner blifvit väckte, åsyftande förändringar i dessa författningar, och sådana hafva äfven föranledt detta betänk.
Den ene önskar inskränkning i redan lemnad näringsfrihet, den andra åter utvidgning deraf, och dessa omständigheter styrker mig i min tro, att den Kongl, författningen är serdeles väl afpassad, enär i densamma K.
M. gått en medelväg emellan den ytterliga friheten och det lika ytterligare näringstvånget.
1 anledn. af Hr von Hartmansdorffs begäran, får jag äran vitsorda rigtigheten af hans upgift, i fråga om anledn. till den större skogsåverkan å Böda kronopark, och det på Oland anställda uplopp.
En handlande hade nemi. nedsatt sig på yttersta udden af ön, och företog sig orådet, att af öns innevånare upköpa virke, och jag tror, hvad äfven flere förmodat, att delta bidrog till de betydliga skogsåverkningarna, men att denna industri på denna del af ön förut varit känd och begagnad, bevisas deraf, att snart sagdt de fleste af sockens innevånare, hvilka upnått en högre ålder, afljenat åverkans böter uti Slottshäktet i Calmar.
Hr von Hartmansdorff har åberopat ett skäl, för inskränkning i handelsfriheten å landet, men hvilket skäl synes mig likväl tala för en motsatt åsigt.
Han har nemi. sagt, alt en stadsbo för honom upgifvit, det denne skall af en landthandlande för bättre pris köpt socker och kaffe, än hvartill samma varor kunnat - Den 29 Mars f. m.
193 nät i samma stad, der köparen var bosatt, erhållas.
Naimi dessa varor nödvändigt måste i ett hushåll finnas och konsumeras, så frågas om det icke är en vinst, att priset nedsätles i följd af konkurrens.
Enl. min åsigt måste en nedsättning i en varas pris alltid blifva en statsekonomisk vinst, då den måste konsumeras.
Vidare har Hr von Hartmansdorff yttrat, att sockennämnderne borde tillerkännas rättigheten, att förvägra landthandlandes inflyttning i socknarne.
Den värde talaren har, genom detta påstående, visat sig fullkomligt konseqvent, ty i fattigvårdsfrågan har han ifrat för den åsigten, att hvarje, aldrig så liten, kommun bör kunna från sig utestänga hvarje samhällsmedlem, som dit önskar inflytta.
Jag hemställer likväl om en sådan kommunernes rättighet öfverensstämmer med en sann chrisllig anda.
Till lycka för landel, har denna rättighet uphört, och, enl. min åsigt, finnes intet orimligare, än all beröfva personer möjligheten lill utkomst, då de kunna sig sjelfve försörja.
Hvar och en, som känner förhållandet på landet, måste det förefalla besynnerligt, alt man vill ät sockennämnderne öfverlåta rättigheten att förvägra medborgare deras dyrbaraste rättigheter, nemi. att bo och vistas, hvarhelst de finna för godt.
Emot den punkt i betänk., hvaruti Utsk. till k ä n n a g i f ver» att Ulsk. jemte Bevilln.- och LagUlskm kommer att afgifva serskildt betänk., rör:de bränvinsförsäljning, hafva anmärkningar blifvit framstälde.
Jag kan icke förstå annat än alt allt, som rörer bränvinsförsäljning bör ingå i R. o. Ad:s blifvande beslut, i fråga om försäljning af bränvin i allmänhet.
I så måtto förenar jag mig med Hr von Hartmansdorff, som jag ännu vidhåller mina yttrade åsigter, uti den i och för bränvinsbränningslagstiftningen nedsatte komité', nemi. att en utvidgad rättighet lill handel med denna vara är skadlig, och jag önskar ingenting högre, än att bränvinshandeln kunde på ett förnuftigt sätt regleras, men delta hör icke till förevaride ämne.
Hr Collén har föreslagit, att landthandlande skola åläggas en viss kontingent till städerne, men då desse handlande redan äro belagde med dryga afgifter, och dessutom beskattas medelst bevilln., synes mig en ytterligare tillökning härutinnan obillig, serdeles som de icke åtnjuta lika friheter med städernes handlande.
Hr von Hartmansdorff, har vid ifrågavande punkt vidrört nästan allt utom hvad, som står i direct samband med betänk, eller de för detsamma till grund varande motionerne.
Han har nemi. uptagit frågan om handelsfriheten i allmänhet, och inlåtit sig på området af del prohibiliva och mera liberala handelssystemet.
Utan att vilja följa denne talare i dess utflygter, anhåljer jag likväl att få yttra några ord.
Denne talare har sagt, alt slntföljden af förbrukningen utaf utländska varor, hvilken förbrukning han ansett upkomma genom utvidgad landthandel, skulle blifva den, att, då vi icke kunna gälda de utländska varor, som lill landet införas, Bankens silfver måste gå ur landet.
Jag får likväl erinra herrme, att erfarenheten hitintills vederlagt den värde talarens framställning, ty vi hafva tillräckliga bevis öfver de 5 H. 13 194 Den 29 Mars f. m. omvexlingar, som ägt rum, sedan Bankens silfvervexling och myntvärdet blifvit återställde, så att tillflygten lill landthandeln för sådant ändamål icke är behöflig.
Gå vi deremot tillbaka till den olyckliga period, då man till yttersta grad följde det handelssystem, för hvilket Hr von Hartmansdorff ifrar, eller med andra ord, prohibiiivsystemet, så skola vi finna, alt just då plundrades Bankens silfver och myntvärdet sjönk, nemi. närmaste tiden intill åren 1728 och 1738, då man förbjöd all införsel till Sverige af utländska varor, och man satte de strängaste band å all landets täflan med städerne.
Jag minnes ännu, hurusom jag i min barndom hörde omtalas, att t. ex. en förordning skall hafva funnits, enl. hvilken klädesväfnader på landet voro underkastade släderues skrån, och under denna tid eller ända till 1776 var Banken tillsluten för all silfverutvexling.
Köpare funnos icke, ty myntet hade förlorat allt värde, och det i omlopp inom landet varande silfrel, utgjorde icke ens 100,000 r:dr, hvilket utfördes ur landet.
Jag vill icke påstå, att detta handelssystem ensamt föranledde detta olyckliga förhållande, men säkert är, att detta systems förmåga, att bibehålla silfret inom landet och myntet vid makt, ingalunda var större än eU friare handelssystems, när man för öfrigt förhåller sig klokt.
Afven den liden erfor man, hurusom hufvudstadens handtverkare hos K.
M. klagade öfver näringslöshet, oaktadt man vidtog de strängaste åtgärder emot täflan från landets sida med städerne.
Frih. Stedingks, Ekon.Utskrs betänk.
N:o 62 bifogade, reservation visar, hvilka inkomster
Staten årligen drager af den så mycket klandrade landthandeln.
Desse landthandlande hafva för deras rörelse år 1849, erlagt bevilln. öfverstigande beloppet af sammanlagda bevilln. af handlande i 52 rikets städer.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att landthandlande sälja rusgifvande drycker och, om de än icke äga rätt dertill, skola de, enl. hans åsigt, göra det ändock, och särskildt har han upgifvit apothekare såsom dem, hvilka synnerligast sysselsätta sig med denna handel.
Det torde emedlertid tillåtas mig, att fästa upmärksamheten derpå, att hvarken apothekare eller landthandlande i allmänhet äro misstänkte för en slik handel, men deremot är det en allmänt känd sak, alt uti Stockholms minutbodar, dylika varor hållas till salu.
Godkänner man den grundsatsen, alt derföre, att lagbrott kunna äga rum, inskränkningar böra i handelsfriheten ske, så skulle ju i full konseqvens härmed rättast vara att förbjuda all minuthandel.
Enl. min åsigt består det verksammaste botemedlet emot öfverträdelse!’ derutinnan, alt gällande lagar verkställas så länge de finnas.
Om således den skogsåverkan å Öland, hvarom Hr von Hartmansdorff nämnt, varit befrämjad af landthandlande, bör väl deraf icke dragas den slutsatsen, att alla dessa handlande göra sig skyldige till lagbrott, och denna handel derföre böra uphöra, ty då skulle äfven af samma skäl, minuthandel i städerne afskaffas, om handlande der på ett eller annat sätt befrämja skogsåverkan.
Hvad angår sjelfva punkten i betänk.
, så bekänner jag visserligen, att den icke tillfredsställer mig, Den 29 Mars f. m.
195 men då nödigt är, att bruksarbetare erhålla sina förnödenheter vid bruket, och jag vidhåller den grundsats, alt missbruk icke böra hämma det iofliga bruket, tillstyrker jag bifall till punkten.
Till en början får jag förklara, att jag icke kan instämma med de talare, hvilka anmärkt, att Hr von Hartmansdorff gått utom ämnet, emedan enl. min upfaltning af Hr Frih. o. Landtm:s framställda propos. och Ståndets derå afgifna svar, den värde talaren varit berättigad, alt, på sätt lian gjort, yttra sig öfver hela betänk.; men då jag förmodar, att detta Ståndets medgifvande icke varit personelt för honom, hoppas jag, att det äfven må vara mig tillåtet, att besvara denne talares anmärkmr.
Jag vill icke bestrida, att i regeln handel är ett stadsmanna-yrke; men om en fullständig tillämpning af denna regel skall blifva möjlig, så är det vilkor oundgängligt, att samhället vunnit den utveckling med afseende på städernes förhållande tili landsbygden, att ändamålet af stads- och landtnäringarnes fördelaktigaste vexelverkan ömsesidigt må kunna vinnas.
Sålånge detta icke är förhållandet, sålänge åtskillige och måhända de fleste landtkommuner inom Sverige äro belägne på ett afstånd af 5, 10 å 15 mil från närmaste stad, synes en förmedlingsåtgärd nödvändig för att tillgodose ett af landels vigtigaste iuteressen.
Lägger man i vågskålen de ömsesidiga fördelarne och olägenheterna, så föreställer jag mig, att behofvet för landtmaunen, alt icke hafva allt för långt till det ställe, hvarest han kan upköpa sina behof, och afyttra sina produkter, skall finnas öfvervägande det intresse städerne kunna äga, att icke lida intrång i deras rörelse.
Latona oss tillse, huru förhållandet var innan 1846 års Handels-Ordn. utkom.
Enl. den gamla Stadslagen, som öfverflyltades till 1734 års eivil-lag, var det landtmaunen förbjudet, att idka någon köpenskap, men under tidernas lopp, hafva härutinnan ganska väsendlliga förändringar tillkommit.
Genom R. o. Ad:s privilegier blef detta Stånd förunnadt, alt vid dess bruk tillhandahålla arbetare hvarjehanda förnödenhetsvaror.
Detta undantag utsträcktes i tillämpningen äfven till de bruk, som innehades af ofrälse-ägare, och denna tillämpning vann en mångårig häfd, som af ingen åtalades.
Ar 1815 hlef, såsom bekant år, en friare handel med landtmanna-varor allestädes å landet beviljad, hvarförutan under långliga lider serskilda resolutioner blifvit af K.
M. meddelade till anläggande af öpna salubodar på landet; men bredvid dessa hade vinningsbegäret framkallat en mängd olofliga smyghandelsanläggningar å landet, hvilka i följd ej mindre af det sätt, hvarpå de bedrefvos, än af landlpolisens otillräcklighet, man fåfängt sökte att utrota.
Sådan var ställningen år 1846, då K.
M. hade alt pröfva och afgöra det af R.
St. ingifna förslag till ny Handelsordning.
Under sådana förhållanden, hvad var väl att göra?
Antingen skulle man återgå lill det i den gamla stadslagen antagna system, och förbjuda all landthandel, hvilket erfarenheten visat 13* 196
Den 29 Mars f. m vara omöjligt att bringa till efterlefnad, eller ock skulle man söka att bemedlingsvis så ordna förhållanderne med varuomsättningen å landet, alt landlmannen kunde få sina behof erforderligen fylde, likväl med den begränsning, att städernes bestånd deraf icke äfventyrades.
Någon tvekan linnde icke upstå hos Regeringen, att det sednare alternativet var, så i moraliskt som statsekonomiskt hänseende, det enda rälta.
Jag säger moraliskt, emedan det måste mera befrämja moraliteten, att raan öpnar tillfällen, att lagligen vinna utkomst, än att enahanda näringsutvägar emot lag begagnas, utan att kunna förhindras.
Den stalsekonomiska fördelen åter ligger, såsom jag förmodar, öppen för hvar och en, emedan det måste vara en fördel för landtmannen, att på ett kortare afstånd, och utan för mycken tidspillan och kostnad, få sina varubeliof fyllde oell sina egna produkter afsalia.
Om missbruk af denna handelsrätt ägt rum, och jag vill icke bestrida, att ju icke så skett, lära de väl icke kunna tillvitas lagen.
Runna de icke kontrolleras eller förebyggas under tillvaron af en sådan lag, kunna de det än mindre utan densamma.
Om så är, att den utsträckta handelsfriheten alstrat en större förbrukning af utländska varor, eller all dessa upslukat landimannens tillgångar, så kan derför, enl. min åsigt, förhållandet ingalunda vara försämradl genom lagens tillkomst; ty om denna förbrukning tillkommit på grund af lag, kan välståndet inom landet omöjligen blifva sämre, än om förbrukningen äger rum på sidan om lagen.
Man bar sagt, att landthandlande vanligen icke kunna försörja sig med sin näring, utan omsider falla fattigvården lill last.
Jag fattar likväl icke, med hvad skäl man kan antaga, att fattigvården skall mera anlitas derigenom, att rikare tillfällen till förtjenst beredas.
Äfvenledes har man fästat
Ståndets upmärksamhet på det förfång, städerne skola lida genom den beviljade handelsfriheten.
Jag får i anledn. häraf erinra, att något förfång för stapelståderne alldeles icke äger rum, ty de varor, som försäljas å landet, mäste hämtas frän desse städer, emedan landthandlande icke äro berättigade, att omedelbart från utlandet införskrifva sina varor; och, beträffande upstäderne, hänvisar jag till Commerce-colhii årsberättelser, hvaraf inhämtas, att antalet af haudlande i dessa släder, sedan Handels-ordningens utfärdande icke oväsendtligt ökats, hvaraf den slutsats väl bör kunna dragas, att handels-rörelsen i städerna icke lidit någon känbar inskränkning.
Likaledes har man framhållit nyttan deraf, att åt kommunerne eller sockennämnderne lemnäs rättighet ali förvägra inflyttningar af landthandlande.
Försl och främst förekommer häremot, att det alldeles icke är gifvet, att personer, som anlägga handel på landet, nödvändigt skola vara främlingar, ty de kunde inom orten vara bosatte, innan de erhålla handelsrätt; men om man äfven antager, all de äro främlingar, så kan väl icke ett dylikt stadgande linna rum i Handelsordn. utan endast i faltigvårdsstadgan, om hvilken sednare nu icke är fråga, llr von Hartmansdorff har befarat, att genom bibehållandet af 1846 års Handels-ordn. moraliteten inom landet skall undergräfvas.
Jag har redan påpekat, att moraliteten varit satt Den 29 Mars f. m. 197 långt mera på spel, före än efter tillkomsten af nämnda författning, och min öfvertygelse är, att genom denna, moraliteten skall snarare vinna än förlora.
Samme talare har sagt, att den utvidgade handelsfriheten, skulle föranleda oloflig försäljning af rusgifvande drycker.
Häremot uprepar jag äfvenledes min redan yttrade åsigt, alt man icke rimligen kan tillvila författningen fel derföre, att den öfverlrädes, helst jag är öfvertygad, att denna innehåller erforderliga föreskrifter till förekommande af berörde missbruk, såvida desamma af vederbörande polistjenstemän efterlefvas.
Ytterst har man påbördat oftanämnda författning, att hon allt för mycket utsträckt föremålen för landthandel, men det torde tillåtas mig att få uprepa dem, och jag hemställer, om icke alla äro af beskaffenhet, att de för landtmannen äro af yttersta vigt, med undanlag af måhända 2 eller 3 artiklar, hvilka väl fordom ansetts såsom öfverflödsvaror, men som genom en mera all män förbrukning, nu mera förvandlats lill nödvändighetsvaror.
De utgöras, oberäknade inhemska varor, af bomull, bomullsgarn, torr och salt fisk, fiskredskap, frukter, specerier, stenkol, ull, och färgstofler, hvartill kommer kaffe, socker, the', snus och tobak.
Pä grund af hvad jag nu haft äran yttra, anhåller jag om bifall till Utsk:s förslag.
Som liden är långt framskriden, och jag är af den tanken att Utslcs betänk, bör bifallas, vill jag icke uptaga R. o.
Ad:s tid länge med de anmärkn:r, jag kan hafva att göra.
Jag har egentligen begärt ordet derföre, att jag mer än en gång hört en mycket aktad ledamot inom ståndet, yttra sig på ett mycket kategoriskt, och i upfaltningen lika skeft sätt emot landthandeln.
Han har flera gånger ansett den vara en källa till fattigdomen på landet, men, jag ber om ursägt, det jag tror, att han i brist af praktisk kännedom om förhållandet kommit till denna conclusion.
Om R. o. Ad. tillåter, vill jag, så godt jag förmår, framlägga principerna för denna landthandel, eller hvarifrån den utgått och det sätt, hvarpå den blifvit utvecklad.
Under ett lands utveckling måste lagarne förändras.
Man stiftade fordom lagar för släderne af den strängaste beskaffenhet, hvarigenom landtmannen tvingades, att endast der afsätta sina varor, men förhållandet härmed har så småningom förändrats och landtmannen har tillgodogjort sig fördelarne af denna förändring, och behöfver numera inga kontroller för sina handeltransactioner.
De, som äro nödige, komma att bestå, alla andra komma framdeles att springa sönder, och verkningarna deraf komma att erfaras inom landet.
Till följd af delta förhållande har man funnit, att landthandeln numera icke bör förhindras, destoheldre, som sådant öfverensstämmer fullkomligt med principen för en friare handelsrörelse, och derföre, att hvar och en så godt han förmår, må försörje sig sjelf.
Hvad nu landthandeln angar, så får jag intyga, att i min ort, förhållandet ingalunda är sådant, som Hr von Hartmansdorff upgifvit.
Der äro till mycken nytta för orten flere landthandlande bosatte.
Allmogen, som förut måst göra 198 Den 29 Mars f. m. långa resor för afl erhålla sina förnödenhetsvaror hämla nu genom hustrur och barn desamma från dessa landthandlande och erhålla dem till lika {»ris som i släderne.
Denne fördel lillgodokommer egentligen de fattige, som hafva minsta tiden alt förlora, och minsta tillgången på penningar att slarfva bort.
Såsom bevis derpå, att denna handel icke är ringa, får jag nämna, att den handlande, som bor nära intill mig, kan afsätta 5,000 bundlar bomullsgarn, och han har sagt mig, att han tilltror sig kunna afsätta dubbla beloppet.
Denna handel har haft den fördel med sig, att mången, som icke kunnat komma till kyrkan i brist af kläder, har härigenom fått sitt behof afhjelpt till vida bättre pris än om han frän släderne skolat förskaffa sig dessa varor.
Vidkommande åter Hr von Hartmansdorffs yttrande, att landthandlande undersälja städernes handlande, och tillåta sig lönkrögeri, så får jag säga, alt om våra Landthandlande kunde uttränga utminnteringen, skulle derigenom mycket bättre kontroll vinnas än f. n.
Landthandlanden köper varor stora qvantiteter, och kan derigenom undersälja städernes handlande.
Hvad den olofliga bränvinsförsäljningen beträffar, så är den visserligen beklaglig, men äfven om dessa landthandlande icke finnas, befarar jag, att den icke kan undvikas.