Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under tiden anförtrodde han mig, att arbetsförmannen, som enligt Petterssons förmenande, var en ganska bildad man, serskildt rekommenderat honom att läsa denna boken.
Det var också troligen derför, som han var så ifrig att söka tillegna sig och förstå dess innehåll, ifall de möjligen skulle komma att tala om densamma.
Till slut måste han beqväma sig till att bedja mig om förklaring af en del ord och saker, som han ej kunde tyda.
Men jag svarade honom straxt, att jag allsicke på några vilkor ville taga någon befattning med dylika otrosskrifter.
Detta hände på påskafton, då både jag och han hade lof ifrån allt arbete.
Samma dag var Pettersson bjuden till arbetsförmannens hem att äta påskägg.
Jag för min del skulle fira högtidsqvällen inne hos madam Andersson.
Då Pettersson begifvit sig bort, satt jag ännu en stund qvar vid bordet, väntande på att madam
Andersson skulle öppna dörren och bedja mig stiga in.
Under tiden fixerade jag den olycksdigra boken, som Pettersson låtit ligga uppslagen der rakt framför mig, troligen i afsigt att reta mig.
Jag kände nu, att jag, trots min verkliga afsky för otrosskrifter, fått ett visst intresse för densamma, kanske just af den orsaken, att
Pettersson uppenbarligen kom till korta vid sina ihärdiga försök att förstå dess innehåll.
Och i ett obevakadt ögonblick af andligt högmod ryckte jag hastigt boken till mig och började läsa i densamma.
Jag ville liksom öfvertyga mig om, hvad jag ju redan alltför väl visste, att jag var Pettersson öfverlägsen i lärdom.
Aldrig kunde jag väl ana, att de villomeningar, som denna bok innehöll, på minsta sätt skulle kunna inverka på mina trosåsigter, så grundligt som de blifvit fastslagna af min ädle lärare och välgörare, prosten Stålbom.
Ja, jag skulle ej ansett någonting omöjligare, än att jag genom några spetsfundigheter eller ens genom de snillrikaste utläggningar skulle kunnat lockas till att förneka ett ord eller en bokstaf utaf allt, hvad jag hos honom fått lära.
Men jag tänkte ej på den gamla erfarenheten, att vi alla i vårt eget ofullkomliga förnuft hafva vår värste och farligaste fiende; ty med vårt blotta förnuft kunna vi aldrig omfatta de allra vigtigaste trosartiklarna, framför allt den andra artikeln, hvilken just här afhandlas.
Redan inledningen till boken väckte hela min eftertanke och ofrivilligt äfven mitt erkännande.
Visserligen hade jag föresatt mig att utan minsta hänsyn protestera mot hvarje angrepp på de läror, som jag en gång för alla bekänt och omfattat, men jag måste likväl buga mig för det bindande i författarens bevisföring.
Och jag blef nästan obehagligt störd, då madam Andersson öppnade dörren samt bad mig vara så god och stiga in till sig.
Hvarken påskäggen eller den sköna gröten ej heller madam Anderssons prat förmådde att draga mina tankar ifrån den intressanta afhandlingen.
Och så snart jag kunde, utan att rent af synas oartig och otacksam, så tackade jag madam
Andersson och förfogade mig åter in i mitt rum för att hinna läsa ännu ett stycke, innan Pettersson hemkom, ty jag ville ej visa honom, att jag hade fäst någon uppmärksamhet vid hans bok.
Jag genomgick nu flera kapitel, och för hvart och ett vexte mitt intresse.
Men på samma gång började jag plågas af en qväljande ängslan och oro öfver tvifvel, som mot min vilja framställde sig angående trossaker, hvilka jag förut ansett oantasteliga och orubbliga.
Jag gick till sängs, men låg och läste allt fortfarande, till dess jag hörde Petterssons steg i trappan, då jag lade undan boken och släckte ljuset.
Klockan var då öfver ett på natten.
Pettersson förde ej så litet buller, då han kom in, ty han var nästan beskänkt.
Och han ordade vidt och bredt om kalaset hos arbetsförmannens, om hur många toddyar och supar han tagit, om de goda maträtterna, som ännu i minnet smekte hans gom, samt slutligen om huru han och arbetsförmannen dividerat om den här Rydbergska boken.
Jag var ej i sådan sinnesstämning, att jag länge gitte höra på hans lumpna tal, utan jag bad honom lägga sig och vara tyst, emedan jag behöfde sofva.
Och han efterkom naturligtvis min önskan och somnade så lätt och ljufligt, som om ingen oro och inga tvifvel funnits till här i verlden.
Men jag sjelf fick ej en blund i mina ögon på hela natten.
Jag genomgick i minnet om och omigen, hvad jag läst i Viktor Rydbergs farliga bok, och för hvarje gång kände jag mig allt ängsligare öfver min mer och mer vacklande tro på hvad jag förut ansett oomkullrunkeligt som hälleberget.
I min ängslan tänkte jag ej på det yppersta af alla medel emot tviflen: jag glömde att söka mitt stöd och min hjelp i bönen.
I stället knotade jag i mitt sinne öfver, att jag ej blifvit i tillfälle att lära mig läsa de heliga skrifterna på grundspråket, då jag ju sjelf kunnat kontrollera uppgifternas rigtighet.
Påskdagen kom med det vackraste väder.
Pettersson var ute och promenerade hela dagen och visade sina nya gentila kläder.
Men jag hade alls ingen lust till att gå ut; jag skyllade på opasslighet – för att få stanna hemma och ostörd läsa och begrunda Viktor Rydbergs bok.
Och innan aftonen hade jag genomläst densamma.
Med Pettersson inlät jag mig naturligtvis ej i något samtal om mina religiösa tvifvel; han fick aldrig ens veta, att jag studerat boken.
Men deraf hjertat fullt är, deraf talar munnen.
Det dröjde sålunda ej länge, innan jag kom att något meddela mig med kamraterna i klassen, hvilka blefvo ej så litet förundrade öfver att jag, som alltifrån början visat så djupgående kunskaper i Kristendom, kunnat råka i något som helst tvifvel.
Jag angrep visserligen ej direkt den Lutherska lärans grundsatser, men under samtalets gång bemötte jag kamraternas invändningar med de bevis, som jag inhemtat i mera omnämnda bok, och under disputationens stigande hetta blef jag allt positivare och positivare i mitt försvar af otrosmeningarna.
Ifrån att vara en tviflare blef jag snart en utpreglad otroshjelte, och detta just till följe af de motsägelser, jag rönte.
Jag ansåg det nästan som en helig pligt att låta äfven de andra få kännedom om hvad jag sjelf genom en händelse inhemtat, ty äfven de borde ju få tillfälle till att pröfva och döma om de vigtiga spörsmålen.
Men innan jag viste ordet af, blef jag kallad till läraren i Kristendom i hans hem för ett enskildt samtal.
Jag anade straxt, hvad det gällde; här hade funnits någon Judas Iskarioth, som förrådt mig.
Det var med oro och bäfvan jag inställde mig hos kristendomsläraren.
Skulle jag af honom, som visat mig så stor heder och uppmärksamhet, bortstötas och föraktas?
Jag kände med mig sjelf, att jag ej skulle kunna förneka, hvad som syntes mig rätt.
Mottog han mig med hårdhet och tyranni, så skulle han ej kunna nederslå mig.
Men det blef något helt annat.
Då jag steg inom dörren, mötte han mig med en lugn och vänlig blick och bad mig sitta ner.
»Jag har sport till, att du råkat i tvifvel på en af våra vigtigaste trossanningar,» sade han och såg pröfvande på mig.
Jag svarade ett ärligt, ehuru knappt hörbart ja.
»Du lär betvifla Kristi gudom.
Jag sade, att jag läst Viktor Rydbergs bok »Biblens lära om Kristus».
»Var då din barnatro så svag, att den ej förmådde motstå ens det första angreppet?
Käre vän!» sade han, i det han kom bort till mig och lade sin hand på min skuldra. »Jag beklagar djupt din olycka.
Men jag är viss om, att du åter skall blifva tagen ur din villfarelse och stadfästad i sanningen, om du med bön om ljus läser ordet sjelft, tills vidare utan alla menskliga utläggningar, samt rättar dig efter det ljus och de öfvertygelser, som du då säkert får.
Ty Kristus säger:
»Min lärdom är icke min, utan Hans, som mig sändt hafver.
Hvilken som vill lyda Hans vilja, han varder förnimmande, om denna lärdom är af Gudi eller om jag talar af mig sjelf».
Kom ihåg, att det är igenom lydnad för Guds ord, som man lär att förstå det.
Att du kommit i tvifvel om dess sanningar, har berott derpå, att det är något ondt, som du velat behålla.
Och kanske jag ej tar miste, då jag säger, att du haft och har starka frestelser till högmod.
Bed derföre Gud hjelpa dig ifrån detta, så skall du förvisso snart komma från tvifvel till klarhet.
– Huru skulle du kunna blifva en god och rättskaffens lärare och ledare för de små, om du sjelf i ditt hjerta förnekar de himmelska sanningarna.
Och då hade äfven både jag och din gamle lärare, prosten, verkat förgäfves.
Jag hoppas, att jag slipper höra något sådant vidare af dig.»
Derpå räckte han mig handen till afsked, med en på samma gång kärleksfull och allvarsam min.
Jag kände mig djupt rörd af min lärares stora ömhet och omvårdnad om mitt såväl eviga som timliga väl och jag gjorde ett heligt löfte inom mig sjelf att aldrig mera låta mig förledas till tvifvel på sådant, som jag ju måste tro på, om jag skulle kunna blifva, hvad jag af hela mitt hjerta åtrådde, en värdig folkets lärare.
Jag har också aldrig behöft ångra detta mitt löfte.
Ty om äfven en eller annan trossats i början förefaller oss mer eller mindre svår att omfatta, vänjer man sig dock, med god vilja, så småningom vid densamma och finner henne slutligen helt nödvändig för systemet.
Och på samma gång man derigenom undslipper alla de själsqval och äfven missräkningar samt hemsökelser, som tviflet medförer, har man i stället att påräkna sina öfverordnades aktning och förtroende, hvilket alltid måste medföra en behaglig och tryggad ställning i samhället.
Jag undvek hädanefter sorgfälligt att med kamraterna inlåta mig i någon som helst diskussion om trossaker.
Och då de hårdt ansatte mig med de samma teser, som jag förut hjeltemodigt försvarat, erkände jag ödmjukt, att mitt förstånd ej räckte till för att döma i sådana ting, som med tron allena måste omfattas.
För att värja mig mot alla frestelser till återfall, läste jag, enligt min ädle lärares råd, hvarje afton andaktsfullt ett stycke ur min bibel och beslöt att ej längre än denna termin sammanbo med Pettersson, som ju egentligen var roten och upphofvet till alla dessa obehag och oroligheter, som jag måst utstå.
Jag arbetade om möjligt ännu omsorgsfullare än någonsin förut med mina lexor och hade glädjen att, till stor afund från kamraternas sida, röna månget tecken till bifall af mina lärare, äfven af kristendomsläraren, hvilken inom parentes aldrig med ett ord eller en syftning röjde hvad som förefallit mellan oss båda.
Jag var honom derför oändligt tacksam.
Med sin erfarna blick såg han tydligt den sinnesändring, som jag undergått, och utan att säga ett ord delgaf han mig dock sitt välbehag genom den vänlighet och, jag skulle nästan kunna säga, uppmärksamhet, som han visade mig.
Alltmer och mer slöt jag mig inom mig sjelf.
För Pettersson hade jag förlorat allt intresse.
Han utvecklade sig nemligen stadigt till en krass materialist.
Jag hade dock ej mycket besvär af honom, ty han vistades numera mest utomhus tillsammans med sina gelikar.
Ett par gånger hemkom han sent om aftonen med kamrater, hvarpå de drucko medhafd punsch och spelade preference till långt öfver midnatt.
Under sådana omständigheter kunde jag ej gå till ro i ordentlig tid, hvaröfver jag uttryckte mitt misshag.
Men han förklarade på det fräcka sätt, som han på sista tiden tillegnat sig, att han struntade i hvad jag tyckte.
Jag begagnade rummet tio gånger mer än han och derför menade han, att jag hade ingenting att säga, om han någon gång önskade disponera detsamma.
Dessa kortspelsnätter upphörde dock snart, tack vare det buller och kif, som medföljde.
Ty madam
Andersson fick ej heller sofva, hvarföre hon förbjöd Pettersson att upprepa orgierna.
Den ende af kamraterna, som någon gång besökte mig, var den glade Tegnéhr.
Visserligen kom han oftast för att låna penningar af mig, ty för sådana var han alltid i trångmål, trots det rikliga understöd han åtnjöt.
Men ett par gånger sökte han mig äfven, för att jag skulle bereda honom i katekeslexan.
Han hade nemligen, till följe af bristande förberedelse, råkat illa ut för kristendomsläraren och var nu rädd för, att något dylikt skulle upprepas.
Efter sina besök ville han alltid, att jag skulle följa med honom ut i staden, och under dessa utflykter lärde jag, tack vare Tegnéhrs frikostighet, att känna såväl de af Pettersson högt prisade biffstekarna på Christiania som andra läckerheter hos Kött-Perssons vid Södra Larmgatan, straxt invid Artilleristallarna, hvarest
Tegnéhr hade sin dagliga spisning.
Äfven bjöd han mig in på källaren vid Grönsakstorget, den så kallade »Idealet», och undfägnade mig med Carnegies porter.
Men då han sedan föreslog, att jag skulle deltaga med honom och de andra stamkunderna derstädes i dominospel om porter, så ansåg jag det för bäst att draga min Mats ur skolan, ty jag ville ej för något pris i verlden utsätta mig för faran att hos mina lärare bli anmäld för spel och dryckenskap.
Under tiden kommo vi öfverens om att till nästa hösttermin flytta tillsammans.
Tegnéhr uttryckte lifligt sin glädje öfver att dagligen komma under det goda inflytande, som jag alltid utöfvat på honom.
Han skulle blifva så flitig och ordentlig, när han bara fick arbeta tillsammans med mig.
Äfven jag gladde mig upprigtigt öfver att få utbyta den krasse Pettersson mot en verklig kamrat, som på samma gång var så glad och liflig och vänsäll som Tegnéhr.
Tiden gick sin gilla gång under flitigt arbete, och jag visste ej ordet af, innan äfven denna andra termin nalkades sitt slut.
Kom så examensdagen.
Jag hade beredt mig alldeles ofantligt för denna examen.
Men det gick nu som alltid vid dylika högtidliga och vigtiga tillfällen i lifvet.
Ju mera man har beredt sig på att få visa sina framsteg, desto mindre blir man i tillfälle dertill.
Jag fick ytterst få frågor af mina lärare, och dessa frågor tyckte jag vara af den allra obetydligaste beskaffenhet.
Men jag besvarade dem naturligtvis alla med glans.
Den ende af lärarne, som underkastade mig en något grundligare examen, var läraren i Kristendom.
Biskopen hade nemligen infunnit sig i vår klass för att öfvervara examinationen i detta ämne.
Och läraren hade tydligen utsett mig att föra klassens runor med den äran.
Jag gjorde det också till bådas nöje.
Och jag hade efter examinationens och timmens slut den stora hedern att blifva framkallad till hans högvördighet biskopen.
Han frågade nu efter mina förhållanden.
Och då jag nämnde, att jag var ifrån Glimminge och att jag åtnjutit prosten Stålboms enskilda undervisning före mitt inträde på seminarium, så nickade han bifall och bad mig framföra sina allra bästa helsningar till min ädle f. d. lärare.
Han räckte mig till och med handen till afsked, hvilken ära lifligt rörde mig.
Vid afslutningen höll biskopen tal.
Han uttryckte för lärarne sitt välbehag öfver det utmärkta resultatet af deras mödor och omsorger, hvilket resultat tydligt framgick af de vackra examensprofven och de goda betyg, som kunnat utdelas.
Derefter vände han sig till oss lärjungar och tackade äfven oss för den flit och det goda uppförande, vi ådagalagt under det gångna läsåret, men på samma gång uppmanade han oss att icke förty väl använda våra sommarferier till fortsatta studier för vårt vigtiga mål.
Och slutligen framställde han i hjerterörande och gripande ord förmaningar och råd till de med denna termin afgående kamraterna, hvilka nu befunnits skickliga och värdiga att gå ut såsom folkets lärare, hvarpå han öfver alla, afgående som qvarstannande, lärare och lärjungar, ja, öfver hela läroverket, nedkallade den Högstes beskydd och välsignelse.
Mina betyg voro nu som förra terminen de bästa i klassen.
Till och med i gymnastik hade jag fullt betyg.
Men hvad som mer än något annat gladde mig var, att jag i kristendom, i stället för att, såsom jag nästan fruktat, erhålla ett lägre betyg än förut, nu utmärkts med ett ännu högre, nemligen det högsta, som utdelades.
Kamraternas undran och afund häröfver var naturligtvis, efter hvad som under terminen förefallit, ej liten.
Isynnerhet blef min sidokamrat
Andréen ytterst upprörd, och hans ansigte förlängdes betydligt, då han hörde detta betyg uppläsas, hvarföre jag nästan misstänkte, att han varit den sannskyldige Judas Iskarioth.
Sjelf hade han emellertid ingenting för sitt besvär, om det nu verkligen var han, som hos kristendomsläraren angifvit mig för fritänkeri, ty i dennes ämne liksom i flera grinade på betyget emot honom en ödesdiger nolla, hvarföre jag väl i andra klassen ej borde hafva något att befara af hans på intet vis angenäma närhet.
Min vän Tegnéhr hade visserligen låga, men dock tillräckligt höga betyg för att få flyttning till högre klass.
I matematik erhöll han till och med högre betyg än jag; men så hade han ock serskildt anlag för detta läroämne.
Något stipendium tillföll honom dock nu lika litet som föregående termin, men af mitt (det högsta i klassen, 35 rdr) fick han öfver sommaren låna 10 riksdaler till reskassa.
Afskedstagandet med kamraterna försiggick nu som alltid lätt nog, ty alla hade blott en sträfvan: att fortast möjligt komma på hemvägen.
Endast Tegnéhr och jag hade åtskilligt att öfverlägga om, innan vi skildes.
Alldenstund vi skulle bo tillsammans nästa termin, måste vi något ordna för den sakens skull.
Vi kommo således öfverens om, att jag skulle tillfråga madam Andersson, om hon ville upplåta rummet åt oss båda.
I annat fall måste vi skaffa oss ett nytt lämpligt rum, ty det, som Tegnéhr innehaft det sista året, var litet och ruskigt, beläget som det var högt uppe på en vind.
Nåja, det hade ju betydt mindre, så länge Tegnéhr ensam innehaft detsamma, ty han hade vistats mycket litet hemma; men nu, då vi båda skulle bo och arbeta tillsammans, så behöfde vi bättre utrymme och mera trefnad.
Då jag vid hemkomsten framställde min fråga till madam Andersson, om hon hade något emot, att Tegnéhr inflyttade i mitt rum i stället för Pettersson, så sade hon, att hon derpå ej kunde gifva något svar, innan vi meddelat oss med »herr Pettersson» sjelf.
Denne hade nemligen, såsom hon helt upprigtigt anförtrodde mig, erbjudit sig att betala lika stor hyra som vi båda hittills betalt, ifall han ensam fick disponera kammaren.
Detta var således tacken för allt det understöd och alla de vänliga omsorger, jag offrat på honom: att han nu sökte uttränga mig ur den bostad, som jag till en början af ren barmhertighet delat med honom.
Jag blef så upprörd af denna hans nedrighet, att jag straxt förklarade mig färdig att flytta, utan något som helst meddelande derom med »herr Pettersson», som madamen så älskvärdt uttryckte sig.
Sedan han som bokhållareaspirant hos en pitpropsgrossör fått sig en liten lön och lyckats skaffa sig något finare kläder än jag, sedan hade han naturligtvis i den goda Göteborgsmadamens ögon vuxit mig högt öfver hufvudet.
Madam Andersson, som tydligen märkte min missstämning, skyndade sig att förklara, att hon för ingen del hade något att anmärka emot min person, utan att hon gerna skulle vilja hafva mig qvarboende hos sig, så länge jag vistades vid seminarium, så ordentlig och i alla hänseenden aktningsvärd som jag visat mig under hela det gångna året; men att hon på samma gång naturligtvis måste se på sin egen fördel, ty dels var det ju alltid mindre besvär att passa upp en person än två, isynnerhet då denne ene så litet vistades hemma, dels och framför allt ansåg hon det fördelaktigt att hafva
Pettersson till hyresgäst, alldenstund han såsom stadigvarande på platsen en längre följd af år kunde bo kvar hos henne och derigenom bereda henne en säker inkomst.
Jag gitte ej att svara något på denna madam Anderssons förklaring, utan upprepade endast, att jag genast var beredd på att flytta, hvarefter jag inpackade de saker, som skulle stanna kvar uti staden, och utflyttade dem på vinden.
Tegnéhr blef äfven han mägta förgrymmad öfver Petterssons om den svartaste och skamligaste otacksamhet vittnande beteende och menade, att »den lymmeln» borde hafva ett ordentligt kok stryk, ty det var den enda tillrättavisning, som en dylik herre kunde begripa.
Jag varnade honom emellertid för att tänka på några våldsamma åtgärder, ty Pettersson hade många goda hjelpare nere i brädgården, hvilka sedan kunde utkräfva hämnd.
Jag skänkte honom mitt förakt, och det gjorde äfven Tegnéhr.
Sålunda voro vi på det klara med den saken.
Vi måste nu rigta våra omsorger på att skaffa oss en ny bostad, innan vi lemnade staden, ty vid höstterminens början är det ej lätt att öfverkomma en tillfredsställande sådan, alldenstund de bättre rummen då pläga redan vara upptagna.
Efter något frågande fingo vi underrättelse om en äldre mamsell, vid namn Ringvall, som bodde vid Haga Skolgata och hade ett förträffligt rum till uthyrning.
En utaf de afgående seminaristerna, Lundbladh, hade under sista året bebott detsamma.
Vi förfogade oss dit och kommo snart öfverens med mamsell Ringvall, en, såsom jag förut antydt, något bedagad och dertill mycket mager, men ytterst artig och till utseendet högst aktningsvärd dam, som sjelf visade oss lägenheten.
Priset var tio kronor per månad, städningen inberäknad, hvilket ju var ganska dyrt.
Men Tegnéhr ansåg det vara ytterst vigtigt för vår trefnad, att vi fingo ett dylikt snyggt rum.
Han tänkte naturligtvis på, huru klent det gått med studierna i det lilla otrefliga kyffe, han förut bebott.
Dertill föll detta nya rum honom synnerligen i smaken, emedan det låg fritt för sig sjelft, utan genomgång för någon annan hyresgäst.
Han erbjöd sig till och med att betala två kronor i månaden mer än jag, hvilket jag dock på det lifligaste afböjde, enär jag ansåg mig hafva minst lika god råd att betala som han.
Dermed hade vi nu allting ordnadt för vår sammanflyttning – till hvad lycka kommer längre fram att visa sig.
Vårt afsked blef det allra hjertligaste.
Jag följde honom till jernvägsstationen, der vi drucko afskedsskålen i fradgande porter, och under ömsesidigt tillönskande af en glad och angenäm sommar samt löften om en flitig korrespondens vinkade vi sympatiskt med våra mössor åt hvarandra, då tåget satte sig i gång för att föra honom till hans hembygd.
Mitt afsked med Pettersson blef deremot ganska kyligt.
Madam Andersson hade, såsom jag kunde förstå, snarast möjligt underrättat honom om mitt förslag att utbyta honom som rumskamrat emot Tegnéhr, och han ansåg sig derföre endast hafva handlat klokt och prisvärdt, då han redan på förhand, bakom min rygg, försäkrat sig om det gemensamma rummet, som dock ursprungligen var mitt och uteslutande mitt.
Vi offrade emellertid ej många ord på rumsförhållandena, som ju för resten redan voro utagerade.
Båda voro vi belåtna med att skiljas.
Så kan vänskapen utveckla sig.
Madam Andersson var vänligheten sjelf och hjelpte mig med sakerna ner till ångbåten om morgonen, då jag skulle fara.
Hon till och med torkade sig med förklädet i ögonen, då vi sade farväl till hvarandra, och bedyrade, att hon aldrig kunde få en mera hederlig och aktningsvärd hyresgäst, än hvad jag varit, men nu kunde ju ingenting ändras.
Jag tröstade henne med, att jag alltid i ett tacksamt hjerta skulle bevara minnet af den tid, under hvilken hon haft mig och mina tillhörigheter i sin vänliga vård.
Sjöresan gick förträffligt, gynnad af det herrligaste väder.
I Varberg emottogs jag vid ångbåtsbryggan af Jöns i Larsgård, som äfven denna gång åtagit sig att skjutsa mig.
Vi begåfvo oss straxt på hemvägen, och på Morups gästgifvaregård reqvirerade jag in kaffe samt bjöd honom nu på en romgök, hvilket mycket smickrade honom.
Han ansåg det tydligen för en långt större ära, smaken oberäknad, att blifva bjuden på rom än på bränvin, hvarföre jag också med största nöje betalade de få ören, som utgjorde skilnaden i priset.
Efter inmundigandet af romgöken satte han också en helt annan fart på hästen, så att vi redan långt före aftonen voro framme i Glimminge och vid mitt hem, der min ömma moder så innerligt välkomnade mig.
O du, min ömma, trofasta moder!
Du är för mig det högsta här på jorden, A och O, begynnelsen och ändan för min kärlek.
I ditt sköte kan jag tryggt nedlägga såväl mina bekymmer som min glädje.
Bekymmerna lättar du med ditt trösterika deltagande och glädjen fördubblar du med din egen glädje.
Ehuru min moder på grund af bristande bildning naturligtvis ej var mägtig att fullt uppfatta och uppskatta vigten och värdet af hvarje siffra i mitt betyg, så förstod hon dock till fullo, att det var något extra utmärkt, isynnerhet då jag omtalade för henne, att det var det bästa i hela klassen.
Med öfversvallande moderlig känsla omfamnade hon mig tacksamt gång på gång och under strömmar af glädjetårar erinrade hon åter om sin dröm.