Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om personer i stöd af 1823 års Bränvinsförfattning inrättat sina Brännerier, och nu måste förändra dem i följd af den blifvande Författningen, så frågar jag, hvilka af dessa förändringar äro mera skadliga; åtminstone ej mera den ena, än den andra.
Man bar sagt, att Bonden nu till hö- och sädesbergningstiden beliöfver köpa bränvin, och att han genom förbudet skulle få betala det dyrare.
Jag tror, att det icke är någon bonde, som ej försett sitt hushåll med det lilla qvantum han behöfver.
Hvem skall då förlora; jo, endast de stora Bränvinsfabrikanterne.
I följd deraf önskar jag, lika med hvad jag gjorde förra gången, bifall till Herr Rotbliebs Motion, men då Konungens Skrifvelse sedermera ankommit, anser jag den af Herr Rothlieb väckte och af mig biträdde fråga böra förfalla.
I afseende på Herr Rothliebs Motion, har jag intet att ytti’a, ty sedan han begärt, att den må förfalla, finnér jag allt utlåtande deröfver onödigt.
Hvad åter angår besvarande af det klander man gjort af Regeringens .beslut, så hörer det mig icke till, och det behöfver Den 22 J u n i i f. ra. 4« jag ej; men då andra anse sig berättigade att yttra deras tänkesätt genom klander, är det min rättighet att yttra mitt, om jag ej anser saken klandervärd, utan nyttig, och att säga mina skäl.
Jag har ej kunnat fösta mitt tycke vid för hastiga förändringar med ekonomiska Författningar.
Jag har trott högst nödvändigt att ej ändra dem utan behof.
Det var derföre jag med fägnad delade Regeringens åtgärd 1826, då Bränvinsbränningen ej inställdes för hvarken längre eller kortare tid, och jag erfor med ytterligare tillfredsställelse, att Konungen i Sin Berättelse till Rikets Ständer vid Riksdagens början förklarade orsaken vara den, att han fann en sådan inskränkning skadlig för ladugårdsskötseln.
Detta har gifvit mig den öfvertygelse vid detta tillfälle, att Konungen ej contradicerar hvad han sagt, och ej förbjuder
Bränningen för höst- och vintermånaderne, ehuru hannu förbjudit den för Julii och Augusti.
Man har yrkat, att Konungen hade bordt rådfråga Ständerna; det hade varit detsamma som att icke gifva ut ett sådant förbud.
Om en skrifvelse derom nu inkommit, skulle den hafva blifvit bordlagd, remitterad, ventilerad, återremitterad, och förmodeligen hade man sett den 1 September, innan Rikets Ständers beslut blifvit fatladt, ty det enskilta intresset hade motverkat all åtgärd.
Om Regeringen fann nytta af förbudet; var det således tydligt, att ingen rådfrågan till Ständerné kunde äga 4'2
Den 22 J u ni i f. ra. rum.
Af samma skäl tror jag, att ekonomiska Författningar kunna vara af den hastiga nödvändighet, att det blir oriktigt, att utsätta någon viss tid, inom hvilken de icke få verkställas.
Sådane händelser kunna inträffa, att Regeringen ej kan känna beliofvet så långt förut, och att således promulgation komrae, sedan den nyttiga verkan vore förbi.
Att Regeringen nu baft anledning- till förbudet, utan att jag känner, hvilka som varit rådförde, eller befattar mig med att ingå uti suppositioner derom, finner jag af de händelser, sorn 1826 års missväxt föranledde.
Då fanns ej missväxt hos våra grannar, hvilket man likväl nu säger skall äga rum.
Oaktadt stora tillgångar på utländsk botten då funnos, och man kunde införskrifva säd, skedde det likväl icke utan stora förluster för landet.
En million af Bankens penningar måste användas till spannemålshandelns upphjelpande; afskrifningar hafva måst göras för behöfvande provinser.
Om man kan undvika sådane händelser genom försigtiga restrictioner för ögonblicket, derigenom att man inskränker Bränvinsbränningen, för en tid, då den i allmänhet icke för Landtmannen behöfves, för den tid af året, som ej af någon Bonde dertill begagnas, örn han ej kommer i bränvinsbrist för något bröllopp eller någon begrafning, så är det en nyttig åtgärd.
Jag öfverlemnar till Ridderskapets och Adelns bedömmande, huruvida man bör till Utskott remittera frå - Den 22 Junii f. ra. 43 gan derom, att
Bränvinsbränningen icke må inställas tinder vintermånaderna.
Det skall ej vara mig emot, om det sker i den åsigt, att derom ingå med en önskan, att påfordra det, hafva vi ingen rätt, och för att tranquillisera dem, som ej lika med mig tro, att Regeringen håller de principer den antagit, och hvilka bestämdt yttrades, då Rikets Ständer voro närvarande vid Riksdagens öppnande på RiksSalen.
Den, som ej delar denna mening, må gerna besluta en remiss till Utskott, och en sådan önskan må gerna göras.
Jag är öfvertygad, att den finnér bifall, emedan jag tror, att Konungen icke ändrar den sunda princip, som han verkstält och gillat.
Hvad åter angår frågan om en bestämd tull å spannmål, för att hindra fluctuation i spannmålspriserne, har jag så mycket mindre deremot, som jag till alla delar yttrat mig i samma åsigt, då Herr af Wingårds Motion förevar.
Jag har önskat en fix tull, ehuru ej sådan, som i Betänkandet öfver nämnde Motion föreslås.
Men då denna fråga är väckt af Herr af Wingård, och förevarit i alla Stånd, då BevillningsUtskottets beslut i detta ämne är återremitteradt från Ridderskapet och Adeln och PresteStåndet, samt således kommer under ny öfverläggning, hemställer jag, om någon ny Motion bör göras, enär en redan är gjord och skall af Rikets Ständer besvaras, samt Rikets Ständer skola yttra sig till Regeringen, om de tro, att en fix tull bör bestäm - Den 22 Ju n i i f. in. mas.
Men skulle Ridderskapet och Adeln finna, att Friherre Anckarswärds anförande hör i detta fall bifogas, har jag intet deremot att påminna, dock får jag erinra, att Herr af Wingårds Motion ensamt af BevillliingsUtskottel blifvit behandlad.
Herr Hjerta, Gustaf: T vänne Talare hafva ansett besynnerligt, att man från Herr Rothliebs Motion kommit att ingå i betraktelser öfver den Författning, som Konungen med Ständerne communicerat att han utfärdat.
Först anser jag mig skyldig att tillrättavisa i detta fall, då det förefaller mig, som Herr Rothliebs Motion innehåller en månads längre Bränvinsförbud, än det redan utfärdade.
Det är af vigt, att vid remissen må blifva afgjordt, om Rikets Ständer önska en sådan förlängning.
Det är då nödvändigt att ingå i frågan om principen.
Det faller af sig sjelf, att en sådan fråga skulle föranleda, att Författningen måste nämnas.
Hvad angår att principen blifvit klandrad, kan jag ej deruti finna något lagstridigt, obehörigt eller onyttigt, emedan det måtte vara af vigt, att Ständernes tankar i detta fall blifva Regeringen communicerade, antingen för de ytterligare åtgärder, som genast torde komma i fråga, eller i afseende på nödvändigheten att ändra system.
Jag tror, att man gagnar Styrelsen och det allmänna, då man framställer alla de olägenheter, hvilka kunna följa af Författningen.
Den 22 Junii f. m. 45 Det är af yttersta vigt, då en sak är af Konungen beslutad utan Rikets Ständers börande, som likväl 1815, 1818 och i8a3 års
Ständer ej ansett vara i Konungens magt att vidtaga, om ej krig, förenadt med missväxt, inträffade, att söka genom en Skrifvelse iörebygga dess skadliga följder.
Herr Tham har sjelf föreställt oss långsamheten af våra former.
Man ser dock, att frågor om tacksägelse- och lyckönsknings-adresser gå fort.
Utskottet hade snart kunnat uppgöra grunderna för sitt förslag.
Sedan Herr Rothlieb nu frånträdt dess Motion, men Grefve Horn och Friherre Anckarsvärd yttrat sina tankar, och visat att det vöre af vigt, att trygga de förhållanden, näringar och contracter, som Regeringens beslut oroat, anhåller jag, att dessa framställningar måtte anses såsom nya Motioner och hvila på bordet, för att nästa plenum remitteras.
Jag anser, att de framställningar, som af Friherre Cederström blifvit gjorde, ej förtjena uppmärksamhet.
Han har på sitt vanliga sätt sökt återföra oss till den honom kära belägenhet, att vi hvarken skulle kunna besluta eller önska.
Då det är fråga om beslut, talar han blott om den ekonomiska sidan; liksom man kunde ålägga någon, att skatta för en handtering, som man ej finge sköta.
Det vore likasom om Konungen ville göra Skomakare-embetet till Regalt, och Skomakarne ändå fingo skatta.
Vill man åter anmäla något i önsknings vä g, så 46 Den 22 Jun i i f. m. säger lian att 90 §:n RegeringsFormen, att den ekonomiska lagstiftningen, är deremot stridande.
Jag liar ej hört Friherre Anckarswärd begära annat, än att man i önskningsväg borde fästa uppmärksamheten vid Bränvinsbränningens vigt för landtbruket.
Han bar visserligen yttrat, att den åtgärd Regeringen nu vidtagit, snarare skulle skada än gagna; men han har ej gjort tadlet lill hufvudsak, och ej begärt annat, än att vi efter Augusti, månad måtte vara fria för Bränvinshränningsförhud.
Det är hvad talarne tyckas hafva förbisett.
Det visar sig för en hvar, som ser tableaun öfver bränvinspannorne, att hela resultatet ej kan blifva mera än besparandet af 10 å i5 tusende tunnor säd.
Hvad förslår det, emot att hindra lielgden af ingångne contracter.
Kan man tänka sig en större förvirring, än att man förskrifver sig till uppfyllande af vissa contracter, grundade derpå, att Rikets Ständer lågt en skatt på näringen, att Rikets Ständer gjort till vilkor för skattens erläggande, att Bränvinsbrännings-förbud ej måtte ske, utan vid det tillfälle då krig och missväxt tillsammans gjort det nödigt.
Är det väl tänkbart, att man då i fredliga tider förbjuder bränvinsbränningen, utan att tillika lemna jernbref för dem, som afslutit contracter?
Och hvar finnes en sådan i eganderätten ingripande anstallt, lemnad till Regeringens godtfinnande?
Men detta visar, huru oformligt och oriktigt det är att Sty - D en 22 Junii f. ra. 47 reisen styr näringarne, Ufven då missväxt är i fråga.
Det har blifvit yttradt, att Friherre Anckarswärd obehörigt påstått, att ekonomiska Författningar minst en månad före verkställigheten borde kungöras.
Jag tillstår, att jag, med afseende å närvarande fall, ej kan instämma i Friherre Anckarswärds mening, men af ett helt annat skäl, att jag nemligen anser det Bränvinsbränningen, så länge skatten utkräfves, ej kan undergå någon modification, utan genom representationens medverkan.
Men jag finner billigt, på sätt Friherre Anckarswärd framställt, att åtminstone det vilkor stadgas, att förändringen i tid tillkännagifves, emedan jordbruksnäringen är den, som af alla fordrar den mesta betänketid.
Att den fordrar betänketid bevisas bäst deraf, att Rikets Ständer begärt, det Bränvinsbränningen alltid måtte få fortfara, så vida ej krig förenadt med missväxt gör dess inställelse nödig.
Jag finner en sådan sak högst nödvändig, på det enskilta hushållningen skall veta, huru den skall bete sig.
Cederström har slutligen yrkat en sats, hvars våda Rikets Ständer så tydligen pröfvat, atfc jag ej annat kan än motsäga den.
Denna sats är, att Svenska Folket skulle hafva rätt att fordra det Styrelsen besörjer, att spannemål må finnas till behofvens fyllande.
Styrelsen bör aldrig gå längre, än att vidtaga åtgärder så att spannemål kan finnas; men ej att den finnes; ty jag förstår möjligheten 48 Den 22 Juni i f. ro. för den enskilte, att när Regeringen stadgat tillåtelsen, eller angifvit beliofvet, kunna hålla allmänheten spannemål tillhanda; jag förstår äfven möjligheten, att begagna på sådant sätt utlänningens production; men att Styrelsen skulle kunna åläggas att hålla spannemål at allmänheten, det är omöjligt, onyttigt, förstörande.
Det leder oss in uti det olyckliga spannemålssystem, sorn vi för några år sedan kullkastade.
Ett det oformligaste af alla systemer.
Ett system, sorn helt och hållit förstört all spanmålshandel i Riket, och som ej gjort annan nytta, än att förskaffa aflöning åt en hop 'embetsman, och sätta några förstörde pössessionater i tillfälle att kunna uträkna den tid, då de skulle göra banqueroute.
Jag bestrider, att man utgår från dylika åsigter vid behandlingen af så vigtiga frågor.
Jag anhåller, alt de anföranden, sorn blifvit framställde må anses såsom nya Motioner, och remitteras till Ekonomiutskottet, samt att Utskottet måtte inkomma med förslag till underdånig skrifvelse, innehållande begäran, att Konungen täcktes, med afseende å de grunder, som Rikets Ständer afgifva, för framtiden förklara sig ej ämna förlänga Rränvinsförbudet, på det jordbruket må blifva tryggadt för vacklande emellan tillstånd och förbud.
Jag anhåller om Herr Grefvens och LandtMarskalkens yttrande, huruvida Herr Grefven och LandtMarskalkea anser denna hega - Den 25 Juni i f. m. 49 begäran kunna uppfyllas, emedan, då discussion i nästa plenum härom uppstår, jag önskar tillägga några ord om vigten deraf, att hastiga förändringar ej vidtagas i fråga om ekonomiska författningan Herr Manck af Rosenskjöld_, Eberhard:
Jag har begärt ordet, äfven derför, att jag med ingen af de Talare, som uti ifrågavarande ämne yttrat sig, är af lika tankar.
Jag kan icke hylla Friherre Cederstförns mening, att Ständerna icke skulle ega rättighet, att yttra sina tankar och framföra dem inför KonungaThronen, rörande de under Riksdagens lopp af Regeringen vidtagne beslut.
Eli sådan mening skulle icke kunna ega rum hos de Styrande sjelfve.
Man kan väl undersöka nyttan af en åtgärd, utan att derföre göra en anklagelse.
Herr Hjerta har nämnt om förstörde Possesionater.
De fleste af desse hafva blifvit det genom Rikets Ständers egna strypande financiella mesurer, och genom dels af dem påkallade, dels icke motverkade, isynnerhet för jordbrukaren skadliga, statsekonomiska Författningar. —•
Hvad sjelfva hufvudfrågan beträffar, är jag och har alltid varit af den tanka, att Bränvinet, så skadligt jag än anser det såsom daglig dryck, dock, så länge det nyttjas, bör få tillverkas med den minsta kostnad, och att det således är en oriktig princip, att genom inskränkning af pannerymden förstora 29 H. 4 So Ben a» Junii f. in. pi’oductionskostnaden, då Staten i det liela förlorar i samma mon, som liela det för Riket behöfliga qvantum tillverkas med mera kostnad.
Jag tror det äfven vara riktigt i principen, att Bräuvinsbränningeh får idkas hela året, men jag tror, att det är med denna princip, som med hvarje ekonomisk, att den någon gång tåler undantag.
Då efter 1826 års missväxt Regeringen tillät Bränvinsbränningen, så var efter min tanka denna mesure icke att klandra, äfven derföre att foderbrist inträffade på samma tid, och den var riktig i samma mon som en friare spanmålsinförsel tillika medgafs.
Men om någon åtgärd då var klandervärd, så var det den, attén betydlig införseltull å spanmål bibehölls, sedan bristen var gifven.
Denna inkomst för Statskassan var både opåräknad oeh obehöflig, och kunde ej ersätta skadan deraf, att de mest behöfvande, ja hungrande fattige, fingo mest vidkännas denna i intet afseende för Staten gagneliga vinst.
Denna införseltull bade icke en gång den nyttan med sig, såsom i många andra fall, att vara en skyddstull för den inrikes producenten, ty nu behöfde större delen af Jordbrukare sjelfve köpa, och fingo således sjelf ve erlägga denna förmenta skyddstull.
Då nu Regeringen beslutat,attBränvingsbränningen skall inställas för Julii och Augustimånader, är jag ense med flere .värde Talare, att denna åtgärd icke medför någon betydlig besparing af spånmål.
Men den Deu aa Juuii f. xn.
5i torde kunna hafva den vigtiga följden, alt om Landet hotas med missväxt, den tillfredställer opinionen hos massan af Nationen.
Denna opinion liar sedan sista missväxtåret blifvit så mycket mer bestämd emot en oinskränkt tillåtelse till Bränvinsbränning, som denna tillåtelse så oförsigtigt, till skada ej blott för Staten och de sädesbehöfvande, utan äfven för Bränvinsproducenterne sjelfve, blef begagnad till den grad, att millioner kannor Bränvin lago oförsållde, sedan följande eller 1827 års ymniga gröda var inbergad, så att flere Brån vinsfabrikanter ledo oerhörda förluster, till liten beder för deras enskilta speculation och deras deltagande i hungrande medmenniskors nöd.
För min del är jag ej benägen, att åberopa utländska Författare, i afseende på Statsekonomiska åtgärder inom vårt Land.
Men då man så ofta citerar den liberalaste af dem Adam Schmidt till försvar för en oinskränkt frihet i Handel och Näringar, må det tillåtas mig uppläsa hvad han yttrar om lagarne rörande spanmål, som hafva gemenskap med dem om Bränvins-bränning.
”Lagarne rörande spännemål,” säger han, ”kunna i alla Länder jemföras med lagarne rörande Religionen.
Folket känner sig sjelf så mycket interesseradt i hvad som angår antingen dess uppehälle i detta lifvet, eller dess lycksalighet i ett tillkommande, att Regeringen måste jemka sig efter dess fördomar, och för 4* 52 Den 22 J un i i f. ui. att bibehålla allmänna lugnet, etablera det systern, som folket bifaller,’* I närvarande fall tror jag, att Regeringens beslut af folket i allmänhet bifalles.
Herr Hjerta anser fri handel tillräcklig, att bereda förråd vid inträffande missväxt, men hos oss saknas både speculation och isynnerhet tillräckliga ensia! ta capitäler dertill.
Då jäg i min motion sökt utveckla grunderna för den, så mycket i min förmåga stålt, anser jag olämpligt att ytterligare upptaga tiden med besvarande yf de invändningar, sorn blifvit gjorde, särdeles som jag har att emotse en framdeles discnssion i ämnet.
Det är blott några jag vill upptaga, och först den, huru olycklig jag är att, äfven då jag stride rättar mig efter de föreskrifter, som af Friherre Cederström hyllas, det omöjligen kan lyckas mig att grundlagsenlig! handla.
Han har åberopat 89 §.
RegeringsFormen, som lyder sålunda:
Uti Rikets Ständers plena må frågor väckas om förändring j förklaring och upphäfvande af Lagar och Författningar som Rikets Allmänna Hushållning röra.
Således måtte äfven min rätt vara obestridlig, att väcka fråga om upphäfvande af den nuvarande Författningen, hvilket jag likväl ej gjort; om sådana nja Lagars stiftande samt om grunderna för allmänna inrättningar af alla slag, hvilka frågor skola till utredning af Allmänna Besvärs- och Ekonomie - Den 22 Jun ii f'. m. 53 Utskottet förvisas.
Rikets Ständer äge dock icke magt, att i dessa mål annat eller mera besluta, än föreställningar och önskningar.
Jag tror mig äfven häruti hafva inskränkt mig till önskningar, ehuru jag ägde rätt till föreställningar.
Det är hlotten önskan jag fram stalt, och det vöre besynnerligt, om jag ej linge utöfva min Riksdagsmannarätt.
Hvad en annan Ledamots anmärkning vidkommer, angående min begäran, att Konungen ville taga initiativet i afseende pä tullen å spanmålshandeln, så får jag begära talarens uppmärksamhet derå att det just är derföre, att motionen är under Ständernes pröfning, och medför långsamhet, som jag begärt att Styrelsen ville blifva medlare emellan intressena, ty man kan ej dölja för sig, att de olika intressena mäste vara verksamma, och att de ej annorlunda än genom den tredjes mellankomst kunna slitas, samt alt
Styrelsen måste vara denna mellankommande person.
Herr Grefve de la Gardie har mycket misstagit sig, då han anser såsom en contradiction att jag nu yttrat mitt missnöje med Författningen, men gillat, att i8a6 hränvinsbränningen blifvit förbuden ilen i September.
Jag har gillat berörde åtgärd, för det att intet förbud då agde rum, och det är detta påstående, sorn i mitt anförande förekommer.
Jag säger just, att den enda åtgärd jag då ej ogillade, nu vidtages såsom en primitiv åtgärd.
Nu vidtages denna åtgärd genast, ehuru tullnedsält - 54 toen aa Jan i i f. in. ningen då likvid icke skedde förr än den i September.
Jag anser denna sednare åtgärd böra vara den första, och, om den göres, ej böra göras småningom och i små portioner.
Jag tror ej, att inverkan deraf på spanmålspriserne blir större än den, som en annan Ledamot trott sig kunna hämta derå af bränvinsbränningen.
För öfrigt uppskjuter jag att vidare ingå i frågan, lills den i behörig ordning förekommer.
Det är i anledning af hvad Herr Hjerta nyss yttrat, som jag begärt ordet.
Han har för att bevisa sin sats framställt det exempel, om Regeringen skulle vilja göra SkomakarcEmbetet regalt.
Det må vara honom förbehållet att anse detta exempel tillämpligt.
Han har ock sedermera tillagt mig yrkanden, hvilka jag icke framställt.
Jag har aldrig yttrat, att Styrelsen bör hålla allmänheten spanmål tillhanda; men detta är ett sätt att bevisa, nemligen att tillägga Talare andra ord än de yttrat, hvaremot jag icke kan annat än protestera.
Orsaken, hvarföre Regeringen icke kunde eller borde öfverlägga med Rikets Ständer i förevarande ämne, torde igenfinnas i slutet af 3i §.
Riksdagsordningen, der det stadgas, att om Konungen vill afgöra något mål gemensamt med Rikets Ständer, detsamma skall, likasom lagfrågor, i allmänhet behandlas.
Sådant skulle varit att förvandla detta mål till formen af allmän Civillag, Den 23 Jun ii f. m. 55 hvartill sanction på Rikssalen erfordras.
Ytterligare har blifvit framstäldt så väl af Herr Hjerta, som af Friherre Anckarsvärd, åtskilligt emot hvad jag åberopat ur grundlagen.
Anckarsvärd anser besynnerligt, det han af mig blifvit tillvitad att hafva handlat emot Grundlagen.
Han har uppläst 89 §.
RegeringsFormen såsom stöd för sin satts; men just i anledning af denna §. får jag fästa uppmärksamhet på den verkliga ordalydelsen, att der icke är fråga 0111 Regeringens beslut till en ögonblicklig åtgärd, utan om gällande Författningar för framtiden.
Rikets Ständer äga väl rätt att begära upphäfvande af redan gällande föreskrifter; men i fråga om beslut förbestämda fall, strider det emot 90 der det står:
Under Rikets Ständers eller deras Utskotts öfverlägga ingar och pröfning, må icke —• komma frågor Regerings- och Domaremakternas beslut, Resolutioner och Utslag.
Man kan således, efter min tanka, icke begära upphäfvande af ifrågaställde beslut i en enskild sak, som icke innehåller någon allmän Författning, utan endast ett parlielt beslut för Julii och Augusti månader.
Anckarsvärds yttrande tar jag mig friheten nämna , att jag verkligen missade mig, då jag kom att yttra, att bränvinsförbudet 1826 56
Den 22 Junii f. in. icke klandrades.
Min mening var den, att man klandrat, att åtgärderna då vidtogos för sent, men nu deremot laster sig vid ett motsatt förhållande.
Jag har sedermera i Bränvins-BevillningsFörfattningen af år 1826 trott mig finna nya skäl till vederläggning af hvad Friherre Anckarsvärd yrtrat i afseende på krigs förening med missväxt, för att berättiga Regeringen till ett bränvinsbränningsförbud „ då der nemligen i 1 §. står, att fri bränvinsbränning skall vara tillåten hela året igenom, så framt icke högst vigtiga omständigheter föranleda inställandet af denna tillverkning.
Hvad för öfrigt angår den uppgift jag gjort i afseende på husbehöfs-bränningens beräkning för 8 månader, får jag deruti äran hänvisa till 7 §. samma Författning, hvarest står:
I de händelser då för längre eller kortense tidj
Vi skulle i Nåder finna nödigt att påbjuda Bränvin sbränningens inställande , skall pannerymds-afgiften förminskas till en åttondedel för hvarje månad ett slikt förbud varar, utan beräknande af Junii, Julli, Augusti och September månader.
För mig åtminstone synes det,, som dessa månader skulle anses undantagne från beräkningen af den årliga bränvin&brännings-rättigheten, fastän sådant icke står bestämdt utsatt, hvarför jag icke eller, uti Ständernas skrifvelse, kan finna något skäl att klandra den nu utfärdade Författningen.
Jag utber mig få afgifva några förklaringar i anledning af de an - Den 11 Junii f. rn. 57 märkningar som blifvit gjorde emot mitt anförande.
Cederström har misstagit sig, då han trott mig vilja affordra Regeringen någon förklaring.
Jag har blott yttrat att saken vore af vigt, och att man derföre borde ingå till Regeringen med en underdånig anhållan i ämnet, hvilket icke lärer vara detsamma, som att bestämdt fordra en sak.
Friherre Cederström har äfven trott, att folkets fordran på spanmål vore vigtigare,, än svinafvelns befrämjande.
Denna sanning ligger äfven i mitt anförande, då jag säger, att det förefaller mig obegripligt, att man icke vill gå denna fordran till mötes genom be<- v fordrad införsel af utländsk Spanmål.
Man påstår också, att Konungen uteslutande äger den Ekonomiska Lagstiftningen.
Äfven jag erkänner detta i ett afseende; men tror, att man mycket missförstått grundlagens stadgande härom.
Jag anser nemligen Konungen väl äga rätt att ogilla hvad Rikets Ständer härutinnan önska, eller göra hvad afseende Konungen å dessa önskningar finnér lämpligt; men jag tror icke att Konungen äger obegränsad, rätt att godtyckligt utfärda dylika Författningar, hvilka icke grunda sig på något föregående Rikets Ständers beslut.