Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så hälsade han ännu en gång den jublande folkhopen och drog sig därefter tillbaka till sina rum.
Mängden stod ännu länge kvar utanför Residenset, liksom berusad blickande upp till de upplysta fönstren af konungens rum.
Men Hans Majestät behagade ej visa sig.
Plötsligen började folket åter hurra, trängas och knuffas värre än någonsin.
En ung man hade sprungit upp på Residensets trappa och utkastade därifrån penningar bland folket.
Han stoppade handen i fickan och drog upp den gång på gång full med mynt.
Där!
Guld-, silfver- och kopparmynt regnade öfver de närståendes hufvuden och föllo ner bland hopen.
Den frikostige mannen på Residensets trappa var unge John, som det plötsligen fallit in, att det dock vore roligt att pröfva på, hur det kändes att vara kung.
Det var ett lika lätt som angenämt göra.
Bara kasta ut pengar, där, där, där.
– Hur man bockade och krökte sig i stoftet för honom!
Med hurraropen för kungen började också blanda sig rop af:
Lefve John Hall, lefve John Hall, lefve John Hall!
John tog emot hyllningen och bugade sig nådigt åt alla sidor.
Ändtligen gjorde polisbetjänterna slut på upptåget genom att förständiga unge herr Hall att upphöra med penningutkastandet och tillsäga hopen att skingra sig, hvilket den också gjorde, då de i processionen deltagande afmarscherade till öfverofficerarnes samlingsrum i Stadshuset, där de blefvo undfägnade tillika med andra af stadens borgareskap, hvilka där infunnit sig.
Då unge John från gatan såg, att det Hallska huset alltjämt var ekläreradt, och däraf drog den slutsatsen, att hans föräldrars förnäma gäster ännu voro kvar, ville han ej begifva sig hem.
Under det att han dref omkring på Stora Torget, mötte han sin kusin Lund.
– Följ med in i Stadshuset, se hur mycket folk strömmar till! sade denne.
– Hvad är där på färde?
– Borgerskapets infantericorps har fest, men en mängd andra medborgare hafva också infunnit sig.
Se så, John, du kan ju vara frondör bäst du gitter, du är väl ändå tillräcklig patriot att med oss andra glädjas åt din fädernestads och hela fäderneslandets frälsning.
Kom med, gör dig inte besynnerligare än du är, det är Gudi nog.
Mot vanan lät John öfvertala sig.
Inne i Stadshusets stora sal var man i färd med att dricka de kungliga skålarna under sång och musik.
Alla hade rest sig med glasen i hand och sjöngo i chorus:
»Hvem är ej af fröjd betagen
Denna dagen,
Då kung Gustaf blef oss skänkt!
Låt oss denna hjälte fira,
Som skall sira
Tideböckren i vårt land!
Gustafs skål vi våga nämna
Och ej lämna
Tomma glas uti vår hand.
Lefve, säll och äroriker,
Gustaf, två Gustafver liker,
Gustafs halfva del och hjärta,
Som vårt hela hjärta fått,
Himlen frie från all smärta
Och välsigne med allt godt!
Lef, Sophia Magdalena,
Och med ditt vårt väl förena!
Hela höga kungahuset,
Som likt ljuset
Lyser upp vår Norra Pol,
Låte himlen städse skina
Ibland sina
Och bland andra som en sol!»
De rojalistiska och patriotiska skålarna och sångerna fortsattes oafbrutet till klockan tolf, då man i stillhet skildes åt under önskan af all möjlig välsignelse öfver den tappre, vise och nådige kungen och öfver det hela kungliga huset.
Unge John hade ett par gånger gått ut för att se, om det Hallska palatset alltjämt vore upplyst.
Och då det så befanns vara det, hade han funnit det lugnare att stanna, där han var.
När festen på Stadshuset var slut, gick han hem.
Då låg det stora huset mörkt.
Endast från ett rum lyste det, från David Carnegies rum.
Han satt ännu uppe och arbetade.
På Gunnebo.
Herr Hall hade ratat alla mamsell Christines friare och bedt den ene efter den andre aflägsna sig.
Men då mamsell Christine, fyllt aderton år, tyckte herr Hall ändå, att det var skäl att »få henne försörjd», och beslöt, att hjälten vid Hogland, grefve Claes Adam Wachtmeister, skulle få bli måg i det Hallska huset.
Förlofningen eklaterades och gjorde en lycklig och många olyckliga.
Med all makt yrkade fästmannen på att det snart skulle rustas till bröllop.
Han trifdes nämligen ganska illa i den svårhandterliga familjen.
Svärfar fordrade mycket krus och var en veritabel despot, svärmor retade honom med sin behagsjuka och sitt variabla lynne, och svåger John var horribel i sin framfusenhet.
Lilla Christine själf var mycket söt, men ganska vipsig och tvang sin fästman att alltjämt visa sig aux petits soins, vare sig att han uppvaktade henne vid hennes sybåge i staden, eller hon körde honom och hans vän, Nils von Jacobson, i öppen kalesch omkring på skogspromenaderna vid Gunnebo.
Wachtmeister hade velat gifta sig på våren, men herr Hall utsatte bröllopet till september, och grefven vågade ej vara alltför pockande.
Sin återstående flicktid begagnade lilla Christine på bästa sätt.
Hon tyckte om att bli uppvaktad af sin ståtlige och förnäme fästman, men var nog beskedlig att fortfarande hysa vänskap för sina forna tillbedjare och tillåta, att de suckade för henne.
I synnerhet var detta fallet med den fordom mest gynnade af dem alla, nämligen Nils von Jacobson, för hvilken hon haft ganska mycken tendresse, innan Wachtmeister gjorde slag i saken.
Man hade mycket brytt von Jacobson och henne för hvarandra, och denne hade också haft den oerhörda förmätenheten att gå sta’ och fria till rike Hallens enda dotter, fastän herr Hall gaf honom ett ganska kallt mottagande och »käringen» fräste åt honom, närhelst han visade sig.
När von Jacobson framförde sitt frieri, fick han till svar:
– Nej, jag tackar, jag vill ha valuta för mina pengar, sir ni, sir ni.
Men nu, när lilla Christine var i hamn, sågo hennes föräldrar med långt blidare ögon, att den kurtisante von Jacobson kom och pratade tok med henne, helst gref Claes ej var det bittersta jaloux på den gode vännen, hvilken han hellre såg upptagen af lilla fästmön än af fru Utfall på Nääs eller fru Sandeberg på Partilled, för hvilka charmanta unga fruar båda herrarne samtidigt gjorde sin cour.
I dag väntade mamsell Christine Nils von Jacobson ut till Gunnebo, dit hon själf bjudit honom.
Hela familjen var redan utflyttad, fast man ej räknade mer än den fjärde april.
Orsaken var den, att Frulli börjat på med matsalens dekorerande, och herr Hall ville tillse arbetet.
Han reste för den skull ut till Gunnebo hvarje middag vid contoirstidens slut.
Mamsell Christines fästman delade också sin tid mellan staden och landet, men damerna voro mera stabila.
Det var en besvärlig väg ut till Gunnebo.
Mölndalsbackarne hade rykte om sig att vara halsbrytande, och von Jacobson, som åkte i egen chaise och efter sin egen lilla häst, hade all möda ospard att hålla inne det lifliga djuret i de värsta svängarne, helst backarne stodo blanka af svallis.
Knappt hade hästen stretat upp för en backe, förrän en annan tog vid.
Däruppe på platån blåste en frisk vind, och solen lyste öfver det öppna landskapet, som vid horisonten stängdes af blånande kullar och berg.
Men inte länge hade man att glädjas åt den släta vägen.
Åter fick von Jacobson fara försiktigt och ej tänka hvarken på den täcka utsikten eller på den söta mamsell Christine, ty nu bar det af utför en af de värsta hästbräckorna.
Där nedanför låg insjön med ett tunt istäcke, som hvarken bar eller brast.
Hästen fick därför ej, som den ville, sträcka ut öfver sjön, utan måste gå i skridt på den hala träbron.
Svängen upp till Gunnebo grindstuga var också ganska skarp, så ännu alltjämt fick det gå i skridt.
Men nu ändtligen var den besvärliga vägen genomtråkad, och von Jacobson åkte öfver karusellplatsen, därifrån han såg Gunnebo boningshus skymta fram.
Härifrån gick vägen uppför en sluttande höjd, längs en hög mur med balustrad, sirad med byster af romerska kejsare.
På sommaren var vyen från karusellplatsen alldeles hänförande, ty boningshuset låg fritt och ledigt på höjden af ända till fem terrasser, hvilka voro utlagda till blomsterparterrer.
Men i alla fall kunde man äfven nu till fullo njuta af byggnadens täcka och ovanliga utseende.
Dess vackra fasad, med sina sex fristående joniska kolonner, lände sannerligen arkitekten, kapten Carlberg, till utmärkt heder.
Det dyrbara koppartaket lyste grant i solskenet.
Hvad hade man ej att förtälja om detta tak, såväl som om hela Gunnebo!
Hvartenda barn i Götheborg visste, att Gunnebo, då det en gång blefve färdigt, skulle kosta 38 tunnor guld.
Och det glänsande koppartaket hade också sin historia.
Kapten Carlberg var en djärf karl och hade beslutat att först hvälfva taket och sist knäppa syllarne.
Herr Hall hade skakat på hufvudet åt förslaget och sagt: »Det går galit, Carlberg, det går galit!»
Men när det gick galit, och gallerverket ramlade och flera arbetare satte lifvet till, påstod man, att allt hvad herr Hall yttrat, där han stod ett stycke ifrån och åsett olyckan hade varit:
– Si, Carlberg och hans folk flyga i luften!
Jag betalar enkorna, sir ni, sir ni.
Nils von Jacobson önskade, att han kunnat hålla sig från Gunnebo, men hans hjärta drog honom hitut, och han kunde ej motstå, när mamsell Christine bjöd honom, ty han visste, att han d’âme et de cœur var hennes vän, och att hon behöfde en sådan.
Lika så viss kunde hon vara på de tänkesätt af heder och ära, som nu och framdeles obrottsligen skulle styra alla hans böjelser och alla hans gärningar.
Han visste också, att han förstod att cachera sig och under skämt och ras gömma sina ömmare känslor.
Wachtmeister hade också full reda på såväl hans forna som hans nuvarande känslor för mamsell Christine.
Således hade Nils von Jacobson ingen anledning att tourmentera sig med samvetsskrupler, när han höll inne hästen vid hufvudingången.
Han gaf tömmarne till en stallbetjänt, som väntade, och hoppade lätt ur chaisen för att genom peristylen begifva sig in i den runda vestibulen.
Där hjälpte betjänten honom af med pälsen.
Han mönstrade sig i en af de stora konsolspeglarne, hvarefter hofmästaren fick lof att gå in och anmäla honom.
De fyra nischerna i vestibulen hade sedan von Jacobsons sista besök blifvit prydda med statyer, hvilka han beskådade, innan han begaf sig genom den ännu ej fullt färdiga salongen till stora förmaket.
I salongen stodo byggnadsställningarne ännu kvar, men så vidt von Jacobson kunde förstå, var det ansenliga rummet i det närmaste färdigt.
Redan nu, fast utan möbler och fönstergardiner och belamradt med allsköns bråte, kunde man se, hur oändligt vackert det skulle te sig, när det en gång stod färdigt.
Det var prydt med kannelerade joniska pilastrar och hade allegoriska hautreliefer öfver dörrarna.
Allra största omsorgen var dock nedlagd på plafonden med dess änglar och draperier i hautrelief, och von Jacobson beundrade nu som tillförne, att en sväfvande ängel tycktes hålla det snöre, hvari ljuskronan skulle hänga.
När von Jacobson trängt sig fram mellan ställningarna och öppnade dörren till förmaket, kunde han ej heller låta bli att anmärka, hur äfven i småsaker en utmärkt omtanke var visad.
Dörren gick ner till golfvet utan tröskel, och på det den ej måtte skrapa det med kostbara träslag inlagda golfvet, voro gångjärnen så inrättade, att de vid dörrens öppnande höjde den, men åter sänkte dörren, när den stängdes.
Nu stod von Jacobson inne i förmaket.
Detta var fullständigt färdigt och ordnadt.
Hvilket förtjusande rum!
Basreliefer upptogo behagligt speglarnes ställe mellan bägge fönstren och öfver spiseln.
Möblerna voro sirade med det mest omsorgsfullt utförda bildhuggeri och hade öfverdrag af ljusblått silkesbrokad, af hvilket stoff också fönstergardinerna voro förfärdigade.
Vid ena fönstret med utsikt åt trädgårdssidan satt mamsell Christine, som rodnade vackert, då von Jacobson kom in i rummet.
Han drog fram en taburett till hennes båge och satt några ögonblick och kontemplerade henne utan att säga ett ord.
Mamsell Christine var också tyst och förde nålen flitigt upp och ner.
Men slutligen blef tystnaden alltför besvärande, och hon bröt den.
– Har ingenting försports om konungens tillstånd? frågade hon.
– Jo, i går råkade jag Chalmers par hasard.
Han, Smitten och Björnberg kommo direkte från Stockholm.
Chalmers berättelse rörande ransakningen om kungens mord var förfärlig.
Allt tyder på att vi snart ha att vänta kungens slut.
Wachtmeister sade mig, att han skulle dröja inne i staden för att afvakta kurirens ankomst.
– Det är ett fasaväckande illdåd, man föröfvat mot vår milde monark, sade mamsell Christine.
Är det sant, att Ribbing ...?
– Ja, man säger så ...
– Min far bevisade som vanligt sin stora klokskap, då han nekade att gifva mig till honom.
Jag kunde i denna momang ha varit Ribbingens olyckliga hustru.
Mamsell Christine suckade.
– Herr Hall tycks ha haft den stora klokskapen att supponera, att alla mamsell Christines friare kunde bli kungamördare, och han har därför varit af tillräckligt rojalistiskt sinnelag att förkasta dem alla och med sitt val stanna på Wachtmeister, som har den stora fördelen, att han är bror till riksdrotsen och att han snart blir amiral.
– Min far trodde aldrig, att –
– Att jag skulle duga till kungamördare.
Nej, det är ju allt för troligt.
Han har aldrig trott mig om något godt.
Söta mamsell Christine –
Mamsell Christine drog ej upp sista stynget, men stirrade ut i trädgården.
– Hvad ser mamsell Christine på?
Se inte på det, utan se på mig.
– Jag ser på John.
Han låter gräfva sig en ormgrop på kullen.
Förlidna sommaren och sommaren dessförinnan hade han väl tjugo snokar, som han matade med söt mjölk, och som kommo framkrälande ur buskar och snår och runno efter honom, när han hvisslade på dem.
Nu anlägger han en veritabel ormgrop, där de otäckingarne skola ha sitt ständiga hemvist.
Gud gifve, att de där ville trifvas, då skulle jag vara nöjd och belåten, ty sannerligen det är nöjsamt, att, hvar man går och står, se en orm rinna framför sig.
– Att herr Hall tillåter detta på sitt vackra ställe!
– Tillåter John!
Tillåter John!
– Men hvarför väntar unge herrn ej att gräfva gropen, tills marken tinat upp?
– Det vet jag inte.
Fråga hvarför, när det är tal om John!
Han ville gräfva ormgropen i dag, och därför gräfs den i dag.
– Si så där ja, tag nu sina vackra ögon tillbaks och se på mig!
Mamsell Christine var nog complaisant att göra som von Jacobson bad.
De sutto länge och sågo på hvarandra.
Med ett rodnade mamsell Christine och började sy.
– Herr von Jacobson narrar mig att försumma, hvad jag har för händer, sade hon.
– Det är alltjämt eldskärmen till fästmannen?
Tala om något af intresse från staden!
Men sitt inte alltför nära inpå mig, jag kunde råka att sticka herr von Jacobson nålen i ögat.
– Ögat är ingalunda det mest sensibla hos mig.
Men därefter frågar mamsell Christine föga.
Är det något nytt att höra, att jag i går aftse var hos gumman Engelhardt, och att den fördömda pulverkäringen var så förbittrad på adelsmännen, att hon ville sätta hvar eviga en på Marstrands fästning; och att jag i tisdags såg, när mamsell Christine med Wachtmeister for förbi högvakten, där jag var hos Falkenberg.
– Det är för innerligt roligt att åka med Wachtmeister och höra trumman gå, när man far öfver torget!
– Det är alltför angenämt att höra mamsell Christine säga detta.
– Det är väl roligt, att jag nu för tiden tycker, att något är roligt.
Det är styggt af herr von Jacobson att missunna mig denna fattiga glädje.
– Hvad unnar mamsell Christine mig för glädje?
Tyst, jag hör vagnsbuller, det måste vara fästmannen, som anländer.
Vi skola spela honom ett litet puts, mamsell Christine.
– Hvad skall det tjäna till –
– Till att ge oss en kontenans, mamsell Christine.
Sitt vackert stilla så där, litet mer vänd hitåt, och småle sött – se inte så bister ut, småle åt mig, så faller jag på knä och låtsas göra min deklaration –
– Nej, nej, herr von Jacobson –
– Jo, jo, mamsell Christine.
Jag känner Wachtmeister, det är ett skämt, som han senterar.
Vi bruka ofta plaisantera hvarandra på detta sätt.
Se nu på mig hela tiden, och låtsa ej höra, när han kommer in.
Nu faller jag på knä.
”Oh, mademoiselle Christine,
Je m’égarais dans ce triste détour
Cette amitié fatale, hélas, c’ètait l’amour”
deklamerade von Jacobson med aplomb, under det han alltjämt höll den motsträfvande mamsell Christines hand i sin.
Dörren hade öppnats och någon kommit in i rummet.
Christine rodnade allt mera och mera under von Jacobsons eldiga blickar och hade svårt att ej se mot dörren.
Von Jacobson låg stadigt på knä och deklamerade –
Men då han alltjämt ej hörde det glada Wachtmeisterska skrattet, som alltid brukade ackompanjera hans tillställningar och påfund, vände han sig om.
I dörren stod ej den muntre fästmannen, utan unge John, som med mulna blickar åskådade den ömma scenen.
Han hade synbarligen kommit alldeles direkt från sin ormgrop.
Kläderna voro nedsölade, och dräkten i sin helhet var ovårdad och sluskig.
En skärmlös grön kaskett hade han på hufvudet, och en portör var med en rem slungad öfver axeln.
I handen höll han en spadkäpp.
Herr von Jacobson rusade upp.
– Hvad står på? frågade han.
– Det står på, att herrskapet bär sig illa åt och att, då det är så vulet, att syster Christine tycker mera om herr von Jacobson än om sin fästman, så skall jag tala med vår far, att han tillständigar grefven att bryta förlofningen.
Lilla Christine såg förskräckt ut.
– Jag vill inte ha förlofningen bruten.
Jag är nöjd, som det är.
– Ja, men jag är inte nöjd att åse hur min enda syster tar emot kärleksförklaringar af en karl, medan hon är förlofvad med en annan.
Hur skulle det gå, när syster Christine väl är gift med Wachtmeister?
Till all lycka har detta ännu inte skett.
– John får inte springa sta’ till söta far, bad Christine ängsligt.
– Får jag inte?
Får jag inte ge ärligt besked?
Skäms, skäms, syster Christine!
John fäktade med spadkäppen i luften och råkade träffa en sèvrevas, som från spiselhyllan föll ner i golfvet och krossades.
Herr von Jacobson blef ond.
– Skäms själf öfver att vara till den grad tungus att inte förstå litet skämt och ras, utan tyda allt till det värsta.
Unge herrn behöfver inte gå omvägar till sin far med skvallret, jag skall direkte till Wachtmeister inrapportera hur med saken förhåller sig, nämligen, att det var en arrangerad kärleksscen för att syrprenera fästmannen.
– Tro det, den som vill!
Man kan ju med sitt nakna öga se, att herr von Jacobson älskar syster Christine, och att syster Christine älskar herr von Jacobson.
– John skall inte lägga sin näsa i blöt.
Det här angår inte John alls, utropade lilla Christine.
– Angår det mig inte, att min endaste syster sviker tro och lofven?
– Jag förlåter John aldrig, om John säger något till söta far eller till Wachtmeister.
Vagnshjul rasslade i sandgruset utanför.
Herr von Jacobson stammade några osammanhängande ord, och lilla Christine satte sig vid sybågen och började sticka nålen härs och tvärs utan att följa mönstret eller räkna styngen.
Dörren rycktes upp, och Wachtmeister kom stormande in.
John gaf honom ej tid att hälsa, utan antastade honom genast.
– Svåger Wachtmeister – herr von Jacobson och syster Christine –
– Det här låter som en presentation, den är fullkomligt onödig.
Hör nu på, mina vänner, jag kommer med stora nyheter –
– Nej, svåger Wachtmeister skall först höra på mig!
I svågers frånvaro ha herr von Jacobson och syster Christine –
Grefven såg från den ene till den andre, medan han sparkade undan några skärfvor af vasen, som lågo i vägen för honom.
Så skrattade han muntert:
– Jag ser, att herrskapet dansat omkring med åtskilligt, och att somliga uppträda i en kostym, som minst sagdt ej är anständig, ej ens på landet.
Grefve Wachtmeister mätte John från kasketten till de nedsmorda stöflarne, och innan John hann afbryta honom, fortsatte han:
– Jag medför nyheter.
Kuriren anlände just nu med notifikationen om konungens död den 29 mars, femtifem minuter till elfva på förmiddagen.
John grep svågern våldsamt om armen.
– Är detta sant?
ropade han.
– Nå, nå, nyps inte så förbåldt!
Min bäste John, din varelse är verkligen alltför negligerad.
Skulle du inte godhetsfullt vilja skifta kostym, innan vi resonnera politiken –
Men John hörde honom ej.
– Gustaf den tredje har då slutat sitt lopp, och hans gärningars lön väntar honom, sade han långsamt och lade handen öfver ögonen.
Bländverk och lögner skola ej förvilla eftervärldens omdöme.
– Han är då död, utbrast von Jacobson, som hittills stått tyst.
Hans röst väckte John ur funderingarna till känslan af sin plikt.
Utan minsta förberedelse började han för tredje gången:
– Svåger Wachtmeister, herr von Jacobson och syster Christine – –
– Det kan jag höra en annan gång.
Jag har kört hit ut till Gunnebo exprès för att hämta lilla Christine och herr von Jacobson in till staden, där alla corpser i dag skola svärja hyllningseden åt den nye konungen.
Ingen tid är att förspilla, gör sig i ordning, lilla vännen!
– Nej, vänta, syster Christine, smyg sig inte undan!
Nu skall det sägas, och nu skall det höras.
Förlofningen måste gå tillbaka –
– Hä!
Hva befalls?
– Den måste gå tillbaka.
Syster
Christine hade blifvit blossande röd och såg på sin bror med ett hatfullt uttryck i blicken.
Men innan hon hann säga ett ord, föll von Jacobson in:
– Jag kan förtälja bror hela affären, som den förlupit.
Saken är helt enkelt den, att mamsell Christine och jag på skämt arrangerade en liten kärleksscen, som bror skulle syrprenerat.
Jag låg på knä och debiterade en den allra artigaste komplimang på vers, då unge herr Hall inträder i brors ställe och tar saken förbåldt högtidligt.
Och nu är han omöjlig att persvadera att taga reson, utan tänker skvallra för pappa, som skall förmå bror till att bryta förlofningen.
– Tro honom inte, tro honom inte, skrek John utom sig.
Han älskar syster Christine, och syster Christine –
Syster Christine sprang upp och gaf John en örfil.
– Det här skall du få umgälla, skrek hon.
John höjde handen för att återgälda den systerliga karessen, men Wachtmeister trädde emellan.
– Nå, nå, sakteliga, sakteliga.
Sköt han sina ormar, min käre John, och stick inte sta’ och försök spela orm i mitt paradis på Gunnebo.
Lugna sig, lilla Christine!
Här blir ingen brytning af.
Jag accepterar som fullkomligt god min vän von Jacobsons förklaring.
Men John ville på inga villkor ge sig till tåls.
– Det är synd och skam!
Man drager svåger Wachtmeister vid näsan!
Men nu förlorade Wachtmeister tålamodet.
Han tog sin svåger i axeln och vände honom »mot dörren.
– Ett råd, min käre John:
Aldrig säga mera än hvad människor bry sig om att höra.
Sådant har endast otack till lön.
– Jag frågar inte efter tack och lön, men syster Christine och herr von Jacobson –
– Svåger John behöfver inte göra sig några bekymmer, lilla Christine älskar mig och ingen annan, och här blir ingen brytning af.
Jag är karl till att själf sköta mina angelägenheter och tål ingen inblandning af hvem det vara må.
Jag tror, att lilla vännen gråter, tillade fästmannen och lutade sig öfver sybågen för att kyssa fästmön på pannan.
– Han var så god, så aimabel och nådig, snyftade mamsell Christine, jag kan ej låta vara att fälla en tår på hans kallnade stoft.
Medan hon yttrade detta, slängdes dörren så hårdt igen, att fönsterrutorna klirrade och de tre sprutto högt till.
– Han är inte synnerligen belefvad, den unge herren, sade von Jacobson, som började känna sig lättare om hjärtat.
– Han är inte rätt klok, sade Wachtmeister, det har han aldrig varit och kommer aldrig att bli.
– Aldrig i världen kan jag förlåta honom, snyftade lilla Christine.
– Han borde tagit vägen direkte till tvättbordet, men det har han nog inte gjort, utan efter sedvanan lupit till skogs.
Vore årstiden längre framskriden, skulle jag tro, att han toge sitt natthärberge i den ihåliga almen, där han brukar sitta hopkrupen nätterna igenom för att meditera.
Nu har han både kungamordet och världens ondska i skepnad af syster Christine och herr von Jacobson att filosofera öfver.
– Månn’ han skvallrar för gubben? sade von Jacobson.
– Visst gör han.
Vi få alla tre åhöra en längre predikan för omaket.
Men det blir hela följden.
När jag inte vill bryta, blir det ingen brytning af. Gubben Hall står vid sitt ord.
Men han talade här om dagen om att skicka unge herrn till Stockholm för att förkofra sig i teckning för Desprez.
Jag skall råda till den resan och det ju förr desto hellre.
– Vore jag gamle herr Hall, så sände jag min vaurien till son snarare till Hamburg eller London för att bereda honom någon insikt i handelsyrket.
Herpel och Carnegie lära ha betackat sig att vidare spela Mentorer för en dylik Telemachos.
– Det är mig partie égale, hvart han skickas, blott han kommer bort.