Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den sista slängen på den sista bokstafven fattades ännu.
Synålen var påträdd, de små fina pärlorna lågo i den lilla spegelasken.
Constance öppnade locket, tog taskboken i hand och trädde de hvita sandpärlorna en efter annan på nålen och sydde, medan hon sakta gnolade:
»Vi sutto bland flätade kransar
Och sågo på flickornas dansar
Och hörde på gossarnes skämt.
För oss blåste herden på hornet,
Oss hälsade festligt från tornet
De landtliga klockornas klämt.
Då kände vi kärlekens välde,
Omkring mig han armarne fällde
Och svor mig sin kärlek därmed.
Då gaf jag mitt hjärta tillbaka,
Då svor jag att blifva hans maka,
Och Flora befäste vår ed.»
Hon lade ner arbetet, knäppte hop bägge armarna om nacken, lutade sig bakut i stolen och hviskade:
– Jag älskar min Fredrik, jag älskar min Fredrik!
Jag vill inte gifta mig med någon annan än honom – jag vill icke gifta mig med den stollige John Hall.
Hon muttrade för sig själf om sina föresatser, hvad hon ville göra och hvad hon inte ville göra.
Medan hon satt så, rann det henne i sinnet, att om hon gift sig med John Hall, vore hon nu värdinna för grefven af Artois, och då hade aldrig skandalen i förgår fått hända.
Hela staden talade om intet annat än att John Hall på den storståtliga herrmiddag, han gaf för den franske prinsen, hade drumlat sig till den grad, att han vid densamma behöll sina halfstöflar och lät sin bokhållare, unge Geijer, sitta med vid bordet.
Det hade inte fått ske, om hon varit fru i huset.
Om han åtminstone haft det vettet att bjuda Fredrik Damm i stället för Jesper Geijer.
Hon började åter sy den ena pärlan efter den andra, tills det sirliga namnet fått alla sina slängar.
Hon kysste namnet och höll upp taskboken och beundrade den.
Hon kikade ner i rummet, som skulle innehålla sedlarne.
Djupt var det tillräckligt för den, som hade så få sedlar att lägga dit som Fredrik – och inga förde hon i boet till honom.
Hon hötte i luften med sin lilla hand.
– Jag hade riktig lust att taga ett grabbtag i John Halls tjocka taskbok och släppa ner en stor sedelbunt i den här.
Det är så rent skamligt, att han skall vara rik och Fredrik fattig, mumlade hon.
Nu hade hon intet mer att beställa, och tiden blef henne lång.
Hon gick fram till den lilla spegeln, som hängde öfver byrån.
Håret hade fallit ner.
Constance vred upp lockarne i en hög knut öfver hjässan, en lock var ostyrig och föll ständigt tillbaka.
Hon stampade i golfvet, då det ej lyckades henne att få upp den, men så flög en idé på henne.
Hon tänkte: den här locken skall jag lägga i taskboken till Fredrik, den är för mer än alla sedlar i världen.
Hon letade efter saxen för att klippa af locken.
Det var sant – saxen – den låg där obrukbar.
Hon fick i stället fatt på en liten knif med pärlemorskaft, den tog hon och skar med ett hastigt snitt af den bruna hårtofsen, som såg riktigt lefvande ut, den ringlade sig, då hon snodde den om fingret.
Nu skulle den bindas om med en silkesända.
Silket hade fastnat på byråns mässingsbeslag.
Hon slet af en ljusblå silkesända och band den om locken.
Hon strök locken mot sin kind och kysste den mångfaldiga gånger.
Så stoppade hon ner den i taskbokens sedelficka.
Hvad var det?
Någon var på väg upp till henne.
Steg hördes tydligt i den knarrande vindstrappan, som förde till hennes gafvelrum.
Hon kände igen faderns gång.
I ett nu låg taskboken åter nerstucken i den långa sidensarspåsen under sybordet, och Constance satt med ryggen vänd mot dörren och händerna korslagda i knäet, sedesam och allvarlig.
Baron Koskull kom in.
Constance rörde sig icke.
– Lilla envisan!
Hör hon, lilla envisan!
Lilla envisan hörde icke.
Koskull tog en gåsfjäder från skrifschatullet och kittlade sin dotter i nacken.
Det ryckte till i Constance, men hon höll sig styf och stram.
Hon grep efter gåsfjädern för att föra den undan, men hennes far hade nöje af leken och manövrerade den kittlande fjädern med stor behändighet.
Än for den öfver hennes hals, än var den i nacken, än snuddade den vid mungipan, än svepte den öfver kinden.
Constance skakade på hufvudet, tills lockarne föllo ner.
– Nu kommer du åtminstone inte åt nacken, sade hon.
Låt vara, pappa, jag trodde, att när man var i onåd och inläst, man åtminstone skulle slippa ifrån att bli kittlad.
– Vänd dig om, Constance, jag tycker inte om att konversera en ryggtafla.
Constance vände sig till hälften om på stolen.
– Hvad är det?
– Jag kommer med en anhållan från en god vän.
– Det hjälper inte, jag gör det aldrig, jag gör det inte, jag gör det inte.
– Skall jag svara detta på hennes aimabla biljett?
– Hennes, jag trodde det var hans.
– Hans, hans, hvem menar du med hans?
– Det vet pappa lika väl som jag, den där skäggbusen, John Hall.
– Ånej, han kommer inte att göra någon vidare propos.
Den fortynen har du spelat bort, lilla Constance.
John Hall töfvar minsann inte länge, innan han vänder sig till en flicka, som har tillräcklig honett ambition för att vilja bli den rikaste fru i Sverige.
Då får du sitta där med ångern.
Constance böjde sig ner och ordnade de långa skobanden i kors öfver vristen och benet.
– Inte går han, om man vill göra sig mödan att hålla honom kvar, sade hon utan att se upp.
Jag vill alls inte, men ville jag
Det kom en glimt i baron Koskulls ögon, men Constance satt fortfarande böjd öfver sitt skoband och märkte det ej.
– Lita inte på det, min flicka lilla.
Hur många gånger har jag sagt dig, att John Hall inte är som andra?
Den lyckan har du förspillt.
– Nå, när den inte var från honom, från hvem var den aimabla biljetten?
– Från öfverstinnan Marianne Ehrenström.
Hon ber, att vi skola taga dig med till supéen i afton.
Constance sprang upp.
– Kommer franske prinsen dit? frågade hon ifrigt.
– Supéen är tillställd för honom.
– Nej, skall jag då få se monsieur le comte d’Artois på nära håll!
Hvem kunde drömma om något sådant som att Ludvig den sextondes bror och Marie Antoinettes svåger skulle komma till Götheborg!
– Minst af alla kunde prinsen själf drömma om något sådant.
Hans och grefvens af Lille entrevue är bestämd att äga rum i Calmar i nästa vecka.
En attendant, stannar grefven af Artois här under tvenne dagar.
– Det var skada, att landshöfdingens ej inflyttat från Kungsladugården, så att de kunde mottaga honom på Residenset, utan att han skall nödgas bo hos den där John Hall.
– Prinsen kan inte annat än prisa bytet, nu har han fått kvarter i det syperbaste huset i staden.
– Ja, och John Hall låter sina bodtrampare komma till samma taffel som prinsen, hvilken lär högeligen förundra sig öfver slik etikett.
– Tror du, att det gick så juste till hos landshöfding Carpelan i går?
Det är nog en lycka, att prinsen i afton gästar kommendanten Ehrenström, i annat fall måste han medtaga en mindre favorabel impression af sin vistelse i Götheborg.
Tillställningen hos landshöfdingen vimlade af en mängd ridikyla episoder.
Constance knäppte båda armarne om sitt ena knä, som hon kastat öfver det andra.
Det var hennes favoritställning, när hon var intresserad.
– Sätt dig ner och berätta, käre pappa, sade hon och nickade mot den hvita, låga taburetten midt emot sin.
Det knakade under taburetten, när baron Koskull flyttade den närmare sin dotter.
Han såg efter hvad det kunde vara.
– Är det för större kommoditets skull, som du prefererar att ha dina sysaker här på golfvet? frågade han och plockade upp den ena saxhalfvan.
– Det kan ju anses som en förberedelse till det giftermål, du åstundar – jag ställer om mitt hus à la John Hall.
Baron Koskull gjorde en rörelse.
– Bevars, bevars, tro inte, att jag ämnar gifta mig med honom!
Nå, berätta!
Hur gick det till hos landshöfdingens?
– Fullständigt ridikylt.
Man lär sig inte hofseder i Uleåborg.
Du känner landshöfdingens franska.
Den är hemgjord som allt annat där i huset.
Fru Ehrenström var den fjärde i prinsens whistparti, och hon har gifvit mig en hel del detaljer, som sannerligen ...
Carpelan hade läst öfver det tal, hvarmed han skulle komplimentera prinsen, men råkade icke desto mindre uttrycka sig ganska oanständigt.
– Som till exempel –
– Till exempel – Tiens!
Han underrättade prinsen, att han var enceint i stället för enchanté.
Constance skrattade, så att groparne i kinden blefvo synliga.
– Nå, hur tog prinsen den remarkabla notisen?
– Han låtsade inte därom.
Men fru Ehrenström såg, hur prinsen måste vända sig bort för att dölja sin munterhet.
– Jag ville långt hellre varit hos landshöfdingens i går än hos kommendantens i dag.
Det måtte varit alltför nöjsamt.
– Nå, hvad sägs därom, att unge Carpelan bjöd prinsen på en sup, som han dock afböjde för att i stället anhålla om en kopp kaffe, hvilket naturligtvis ej serverades. »Grefven vill ha kaffe, gå ut och koka kaffe,» ropade landshöfdingen till sin fru, denna gång på franska och så högt, att de förnäma gästerna fingo reda på alla interiörer från den Carpelanska hushållningen.
– Får man stiga på? ljöd en munter röst utanför, och Anna Margretha Björnbergs glada ansikte tittade in.
Björnbergs äldsta dotter var ej vacker, hon hade ett rundt, rödblommigt ansikte, ljust hår och oppnäsa, men hon var glad och frispråkig och, som herrarne påstodo, ganska kysstäck, hvilket också var baron Koskulls mening, ty enligt loflig farbrorsrätt kysste han sin dotters väninna på mun, innan hon ens hunnit komma in i rummet.
Margretha var nyss fyllda femton år, men mycket utbildad för sin ålder, rund och trind.
– Jag kommer för att hämta Constance, sade hon.
Solen skiner så grant, och hela Götheborg promenerar i allén för att passa på, när prinsen far tillbaka från Gunnebo.
Fångad!
John Hall hade varit uppe hos krigsrådet
Koskull och begärt Constance till äkta, och denne hade svarat, att han kände sig mycket flatterad och med nöje gaf sitt bifall, men hade tillagt, att hans lilla envisa ej ville höra talas om giftermål förr än hon fyllt sjutton år, och hade bedt John att lugna sig till dess och ej brådska med att framföra sitt frieri.
John Hall försökte ge sig till tåls, men han var alltför förälskad i den vackra Constance och alltför ovan vid att hans önskningar ej strax gingo i uppfyllelse för att riktigt kunna lugna sig.
Constance hade stor skuld i detta, ty hon var aldrig att taga, där man lämnade henne.
Än visade hon sig insinuant och tjusande gentemot John Hall, än var hon impertinent och agaçant; och som John Hall var ganska snarstucken, när han ansåg sig förnärmad, ville det hela baron Koskulls diplomati till för att det ej skulle komma till total brytning.
Isynnerhet var det illa fatt på en supé hos commercerådet Lamberg.
Constance hade gått dit med sitt allra istadigaste lynne, och hennes fars tillsägelser och reprimander hade föga hjälpt, ty när John hälsade på henne, vände hon honom ryggen, och när han tilltalade henne, svarade hon inte.
Men John var envis och ville ej släppa tag.
Han gick fram till divansbordet, lyfte upp det skära floret, som täckte böckerna och gravyrerna, och tog en gravyrbok, för att visa sin utkorade.
Men när han kom tillbaka, satt Constance bakom en fönstergardin med Fredrik Damm, och när han närmade sig, svepte hon den röda gardinen omkring sig och lät Fredrik säga ifrån, att fröken Koskull var inne i salen och deltog i pantlekarne.
Under det hans kontorist kom fram med denna osanning, såg John Hall granneligen konturerna af fröken Constance bakom fönstergardinen och hörde hennes undertryckta skratt.
Men då blef John ond på allvar.
Han lät de två sitta kvar, där de voro, och gick burdus sin väg.
Inne i salen roade sig ungdomen med pantlekar och ringdansar, men John gick tvärs igenom salen och salongen, där fru Petterson spelade fiol, och värdinnan sjöng duetter med öfverstinnan Ehrenström, och direkte in i stora förmaket.
– Få vi herr Hall med till vårt bostonparti? frågades från ett af spelborden.
Där sutto fru Fröding och fru Malm och assessor Nolleroth och väntade.
– Å, det är alls icke värdt att proponera.
John Hall har totalt lagt bort att spela.
– Annars nog, men i afton spelar jag, svarade John och slog sig ner som fjärde man.
Fem spelbord voro dukade i rummet, och vid hvart och ett bord hade man placerat två fruntimmer och två kavaljerer.
Dörrarne till salongen och salen voro stängda, på det att icke stojet från ungdomens lekar eller musikklinket skulle höras hitin, där det gällde allvaret.
Inte en gång för att intaga förfriskningar, behöfde man imkommodera sig ut till buffeten i salen, utan kunde orubbad njuta af traktaten, som bjöds omkring vid spelborden af pigorna.
Constance och Fredrik sutto bakom fönstergardinen väl en timme och mera, fullständigt ostörda, ty societeten hade så godt hjärta, att ingen nändes oroa ett älskande par.
Ändtligen reste Constance sig upp, sträckte på sig och kysste Fredriks ögon till afsked.
– Jag måste in i salen och låta min björn dansa, sade hon.
Men björnen var ej därinne, och ingen hade sett till honom.
Constance blef inquiet.
Hon visste, att hennes far skulle kräfva räkenskap af henne vid hemkomsten, hvarför hon gick in i salongen för att se efter sin bångstyrige friare.
Öfverallt i det stora rummet sutto vackra unga fruar med sina förälskade kavaljerer, hvilka för att ej störa musiken förde hviskande samtal.
Hvar och en af de vackra fruarna hade sin tillbedjare, och ingen generade sig för de andra.
Bland främlingar hade Götheborg namn om sig att vara ett sannskyldigt Sodom och Gomorra.
Nej, inte heller här var John Hall till finnandes.
Satt han verkligen hos de gamla och spelade eller hade han gått hem i vredesmod?
Detta fattades bara.
Constance bleknade af förskräckelse.
Hvad skulle pappa säga?
Vågar man sig in i spelrummet? frågade hon Greta Björnberg.
– Inte skulle jag våga, min far skulle bums köra mig på dörren.
– För gubbarne är jag inte rädd, dem rår jag nog på, men gummorna tåla inte, att man tittar dem i korten.
I hvarje fall, måste jag in!
När Constance gick genom salongen, beskärmade sig fruarna öfver henne.
– Det är imprudent af Constance att kompromettera sig med Fredrik Damm, innan hon är säker på John Hall, sade en.
– Ja, ja, man vet aldrig hvar man har Hallen, han är inte som andra.
Misstänksam är han i alla fall inte.
– Månne han är jaloux?
– Det kan man inte veta.
Han har mig veterligen aldrig förr varit kär.
– Ånej, jaloux är han nog inte, därtill är han för dum och egenkär.
Men han är desto mera lättstött och svårskött.
Constance borde inte spänna bågen för högt.
Constance hade sakta öppnat dörren till spelrummet och varsamt stängt den efter sig.
Ganska riktigt, där satt John Hall.
Men han var i det humöret, att han inte ens såg upp från korten, när Constance gick öfver golfvet och ställde sig bakom faderns stol.
Baron Koskull vände sig till hälften om och tecknade åt sin dotter genom att höja ögonbrynen och blinka mot Johns spelbord.
Constance lydde ögonblickligen och gick bort och ställde sig bakom fru Frödings stol.
John Hall hade gifven och såg hvarken till höger eller vänster, långt mindre åt Constance, som stod midt framför honom.
– Hur går det för tant i afton? frågade hon.
– Dåligt, mitt barn.
John Hall vinner af oss allesammans.
– Tur i spel, otur i kärlek, mumlade assessor Nolleroth.
– Kan man inte ha tur både i spel och i kärlek? frågade
Constance med detsamma hon lutade sig fram mot spelbordsstaken för att knäppa till hårarmbandet, hvars lilla guldlås gått upp.
Hon var i afton klädd i en fin hvit nettelduksklädning, hals och armar voro bara.
– Söta lilla barn, tala inte, spelet går på tok, sade gumman Malm.
Hade han knekten också!
Det är en förbåld tur John Hall har.
Constance smög sig bakom Johns stol och tittade honom öfver axeln.
Hon var honom så nära, att han kände pusten af hennes andedräkt i sin nacke, men han rörde sig ej och låtsade ej om henne.
– Spela ut kungen, John Hall, hviskade hon.
Han svarade ej, kastade i stället en hacka på bordet.
Constance såg på fadern och höjde på axlarne.
– Du stör, Constance, gå ut till de andra! sade baronen i retlig ton.
I detsamma kom den aimabla värdinnan in, tassande på tå, som om hon gått igenom ett sjukrum.
Hon gick från spelbord till spelbord och hviskade:
– Kanske herrskapet behagar göra upp.
Supén är redo.
Ännu några minuter, och jetonlådorna tömdes och betarne delades.
Kavaljererna bjödo damerna armen.
Constance väntade vid faderns sida.
Men John Hall kom ej fram till henne.
Han förde ut gumman Malm, som alltjämt harcellerade honom för hans horribla tur.
Fru Malm var alldeles konsternerad öfver John Halls hygglighet denna afton.
Han var ackurat som en vanlig människa.
Han serverade henne fiskrullader med gröna ärter och bad om ursäkt, då han spillde portvinet på hennes klädning.
Hela tiden passade han upp på henne, och när supén var slut, konvojerade han henne in i salongen, hvarpå han kysste värdinnan på hand och tackade för mat.
Därpå gick han sin väg utan att säga ett ord till någon annan, ung eller gammal.
När krigsrådet
Koskulls väl voro hemma, fick Constance duktigt med bannor.
Constance svarade, att hon var ursinnig på den oborstade tölpen, som exponerat henne inför hela societeten.
– Det var säkerligen din faute, sade hennes far, han var högst misslynt, när han kom in i spelrummet.
Han svarade mig snäft, när jag tilltalade honom.
Hvad hade du gjort honom?
– Inte ett ord har jag sagt.
– Men herr paschan af tjugo hästsvansar tål ej, att man talar ett ord med någon annan än med honom.
Sannerligen, jag är led på det här.
Jag vill inte gifta mig med John Hall, och jag vill ha frihet att konversera hvem jag behagar och när jag behagar och hur jag behagar!
– Nå, nå, den friheten kan du ej ha, så länge du går ogift.
Gift dig med John Hall, så får du göra hvad dig lyster.
– Pappa kan ju skicka mig till hofvet och ge mig samma chancer som Marianne.
Jag vet inte, hvarför just jag skall kasta bort mig på en krämare, han må vara aldrig så rik.
Nej, ge mig grefvar, furstar, kungar!
Ja, kungar, hvarför inte?
Kom ihåg grefven af Artois i höstas!
Han sade, att jag kunde aspirera hur högt som helst.
Då måtte jag åtminstone vara för god åt denne bodtrampare!
– Jag visste ej, att du var så hög af dig, svarade fadern i retsam ton.
Jag tycker, att du låter dig ganska väl behaga, när de unga kontoristerna göra dig sin kur.
Eller är det blott principalerna, som du håller för krämare?
Constance blef röd som drypande blod.
Sinnet slog i hast om.
Hon böjde sig ned, tog faderns hand och kysste den.
– Jag frågar inte efter grefvar, prinsar och kungar.
Du vet, hur det är fatt.
Pappa, gör mig till viljes, låt mig få honom!
– Gift dig med John Hall, det är det enklaste.
– Det är synd om John Hall att få mig, sade hon.
Fadern skrattade.
– Låt det bli hans sorg!
Det var ju ett charmant bref grefvinnan Wachtmeister skref till dig för att lägga sig ut för sin bror.
De önska också partiet.
– Är det meningen att tvinga mig? frågade Constance uppbrusande.
Baron Koskull lade sin hand på hennes skuldra.
– Hör på, mitt barn!
Om du inte gör detta parti, och om inte John Hall hjälper mig, äro vi ruinerade.
Hon vred de små händerna, så att fingrarne knakade.
– Vet du, att jag älskar –
– Ja, jag antar, att jag vet det.
Du kan gärna för mig älska hvem du behagar, blott du gifter dig med John Hall.
Tror du, att det är så säkert, att jag härnäst kan bjuda dig en man, på en gång rik, af ansedd släkt och beskedlig.
En man, som är i stånd att gå i döden för den han älskar, och som, efter hvad jag har all anledning att förmoda, är så mycket upptagen af sig själf, att han lämnar dig all önskvärd frihet.
Du behöfver ej heller skämmas för John Hall, han kan bli en mycket presentabel man, om du blott bibringar honom bättre hyfsning och håller honom till att soignera sig.
Rika mäns egenheter förlåtas och urskuldas ganska lätt af världen, mitt barn.
För öfrigt, det John Hall har att offrera dig, måtte väl i alla fall uppväga personen själf.
Å ena sidan rikedomen och glansen och härligheten!
Å den andra ...
Baron Koskull slog ut med händerna och höjde på axlarne.
Tänk på din familj, Constance, på mig och din mor och dina bröder!
Men betänk dig ej alltför länge, du har fått första varningen i afton, i morgon kan du ännu måhända godtgöra hvad du felat, men sedan torde det blifva för sent.
Du vet att John Halls envishet och halsstarrighet blifvit till ett proverb här i staden.
Baron Koskull grep sin dotters hand och smekte den ömt.
Constance lade den andra handen öfver ögonen.
– Har jag då intet val?
Och kan jag ej få uppskof?
– Döm själf!
Tror du, efter hvad som passerat i afton, att John Hall gör första steget till ett närmande?
Tror du det, så känner du honom föga.
Jag får allt gå och hämta honom hit och tacka till, om jag får honom med.
Nå, Constance, jag vill inte tvinga dig, men du är ju mitt goda barn och min förståndiga flicka.
Så där ja, du får gärna gråta – Gråt du, gråt du!
Constance slog båda armarne om faderns hals och borrade ansiktet in till hans bröst.
Han smekte och klappade hennes hufvud och talade med henne, som om hon varit ett helt litet barn!
– Så där ja, så, så, inte gråta mera!
Vänta tills du blir gift med Hallen, så får du själf se, att det är mycket, som kan trösta.
Nå, nå, inte gråta så förfärligt!
Inte vill man ha röda ögon till i morgon.
God natt och sof sött, mitt goda barn!
Gud välsigne dig för att du är en lydig dotter och gör dina föräldrar glädje!
Följande dag var en söndag, men baron Koskull försummade biskop Wingårds högmässopredikan för att göra visit hos sin tillämnade måg.
Unge John begagnade samma rum som hans fader före honom, men hur olika var ej allt härinne mot i gamle herrns tid!
Ej så till förståendes, som skulle unge John ha borttagit ett enda af de föremål, som hans fader här haft omkring sig, visst inte.
Men den sirliga och prudentliga ordningen var försvunnen, ty här i gamle John Halls fem enskilda rum hade hans son sitt museum och sitt bibliothek, och bland unge Johns dygder och egenskaper var sannerligen icke ordningen den mest framträdande.
John satt inne i det första stora rummet vid ett stort bord och ritade.
Han var iklädd en urblekt röd sammetsrock, en liten rökmössa satt på sned på hufvudet, en stor pipa hade han i munnen.
Rummet luktade af instängd tobaksrök.
Baron Koskull rynkade på näsan.
Det var fast otroligt, att John Hall kunde stå ut med en slik odör.
Hans tilltänkta svärfar viftade kring sig med en parfymerad näsduk, men det halp föga.
– God dag, min käre John, sade baron Koskull, när han kom in i rummet.
Jag är särdeles glad, att jag funnit dig härnere.
Jag har ej beskådat dina samlingar och ditt bibliothek, sedan du installerat dem här.
Om du har tid, skulle jag ha lust att göra det nu.
Men du ritar!
Det är ett utkast till en kakelugn, troligen till Gunnebo.
John nickade.
Baron Koskull tyckte sig se gamle grosseur Hall framför sig.
Det hade inte funnits någon oåtkomligare än gamle herrn, när han inte ville.
Och han hade ibland inte velat, när baron Koskull velat.
Det var ej ofta unge John tog sig dessa later, men när han gjorde det, var han lika omöjlig som hans far före honom.
Men nu gällde det ej lån eller borgen, utan något vida viktigare.
Baron Koskull var tillräckligt skicklig diplomat för att veta hur unge John skulle tagas.
Dock var unge John en envis tjurskalle, och man kunde ej veta, om kärleken till Constance var så rotfästad, att den skulle förmå besegra denna halsstarrighet.
Också var det ej med den vanliga säkerheten, som baron Koskull gick till verket.
– Det är en vacker dessin på spisel, den där.
Jag ser, att den är ämnad till sängkammaren på Gunnebo af de sammanbunda pilarna och facklorna, som ju utgöra emblemen i det vackra rummets basreliefer.
– Ja, denna spisel är ämnad till sängkammaren på Gunnebo, svarade John.
Baron Koskull, som intet undgick, märkte att John sökte undansmussla en annan ritning, som låg täckt af den, med hvilken han låtsades syssla.
Då papperet gled åt sidan, såg baron Koskull, att denna sista dessin var ett fruntimmershufvud, och fastän likheten ingalunda var frappant, förstod baronen, att det skulle föreställa hans dotter Constance, hvilket synnerligen gladde honom.
Men han låtsade intet märka, utan sade:
– Kom nu och visa mig ditt museum och ditt bibliothek!
Det här är ett syperbt rum för dina samlingar.
Hvilken mängd af uppstoppade fåglar!
Du har bestämdt flera hundrade härinne?
– Jag har närmare tusen större och mindre fåglar här och i de angränsande rummen.
– Det är kopiöst!
Fast dessa små kolibrier taga ej mycken plats.
De äro charmanta, för resten.
Sådana färger: röda, gula, blå och gröna, och så många nyanser!
Hvad är detta för ett inventiöst skåp?
– Det är ett herbarieskåp.
– Det är förbåldt intressant.