Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Angående det åberopade sättet för inteckning af arrende-afhandlingar innehåller Kongl.
Förordningen den 13 Juni 1800, som handlar om huru med städsel och lego af jord på landet förhållas bör, allenast den bestämmelse, att det emellan arrendator ochj jordegare upprättade kontrakt skall för Häradsrätten uppvisas, der offentligen uppläsas och uti inteckningsprotokollet till hela innehållet intagas.
Enligt hvad kändt är, har vid domstolarne olika förfarits i fråga om meddelande af inteckning för nu omförmälda afhandiingar.
Flera om ej de flesta Häradsrätter hafva inskränkt sin åtgärd till att i ordagrann öfverensstämmelse med föreskriften i 1800j års förordning uppläsa och i inteckningsprotokollet intaga dylika afhandiingar, utan att ingå i någon pröfning om upplåtelsens rigtighet eller upplåtarens eganderätt till den fastighet, hvarifrån upplåtelsen skett.
Andra Häradsrätter åter hafva ansett jemväl på nämnda slag af inteckning de allmänna föreskrifter böra tillämpas, som blifvit meddelade i Kongl. Förordningen angående inteckning i fast egendom den 13 4 Lag-Ulskottets Betänkande N:o 68.
Juli 1818, och följaktligen icke meddelat inteckning för någon upplåtelsehandling, derest icke upplåtaren i afhandlingen medgifvit inteckningen och afhandlingen blifvit af två vittnen bestyrkt eller ock upplåtaren fått tillfälle, på sätt i sistberörda författning föreskrifves, att varda i saken hörd, samt upplåtarens eganderätt till fastigheten, hvarifrån upplåtelsen skett, blifvit behörigen styrkt.
Hvilket af dessa olika förfaringssätt än må anses mera öfverensstämmande med lag, synes det Utskottet icke kunna motsägas, att ju det sednare mera bidrager till reda, ordning och säkerhet i förhållandet emellan jordegaren och upplåtelse-innehafvaren.
För jordegaren måste det i de flesta fall medföra flerfaldiga olägenheter, om hans egendom belastas med inteckning för en upplåtelse, som blifvit gjord af obehörig person, eller som, verkställd af en föregående egare till fastigheten, med hvilken den nuvarande egaren icke är lika förbunden, emot denne förlorat all gällande kraft genom underlåtenhet å upplåtelse-innehafvarens sida att i behörig tid derför söka inteckning eller låta förnya redan vunnen inteckning.
Väl skulle det kunna invändas, att en sådan obehörig inteckning i sjelfva verket icke medför någon verkan emot egaren.
Härvid får dock erinras, att det i de flesta fall säkerligen blir förenadt med mycket besvär, kostnad och tidsutdrägt, innan egendomen blir befriad från sådan gravation, och att derförinnan möjligen kan hafva gått egaren ur händerna ett erbjudet tillfälle att på fördelaktiga vilkor få egendomen försåld elier belånad.
Men äfven för den, som fått nyttjanderätt till jord å sig öfverlåten, kan det icke annat än medföra en fördel att genast erhålla en pröfning af öfverlåtelsens giltighet.
Göres nemligen någon anmärkning mot den derför sökta inteckningen, måste det för honom vara lättare att då styrka sin rätt än sedan måhända en lång följd af år gått förbi och han icke mera har tillgång till den bevisning, han förut varit i tillfälle att förebringa; och skulle det äfven befinnas, att upplåtaren varit till upplåtelsen obehörig, har den, till hvilken upplåtelsen blifvit gjord, naturligtvis då också lättare att för den kostnad och skada, som derigenom kan hafva blifvit honom tillskyndad, erhålla godtgörelse af upplåtaren, äfvensom han undgår att å den upplåtna jorden förgäfves nedlägga kostnader för odlingar och andra förbättringar.
Då emellertid det motsatta förfaringssättet, att utan någon pröfning i inteckningsprotokollet intaga ifrågavarande slags upplåtelsehandlingar, icke kan anses stå i strid emot ordalydelsen i gällande lag, torde, för vinnande af nödig enhet i lagskipningen och erforderlig reda och säkerhet i förhållandet emellan jordegare och upplåtelseinnehafvare, erfordras ett i lagstiftningsväg meddeladt förklarande, att då inteckning sökes för dylika upplålelsehandlingar, samma grunder böra tillämpas, som äro föreskrifna angående inteckning af skuldebref.
På grund häraf och i öfverensstämmelse med hvad uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och tili Lag-Utskottets behandling öfverlemnad motion (N:o 328), Riksdagsfullmägtigen Nils Peterson från Calmar län föreslagit, får Utskottet vördsamt hemställa, att Lag-Utskottets Betänkande N:o 68. 5 att Rikets Ständer vilie, för sin del, besluta en författning af följande lydelse: »Då inteckning sökes till säkerhet för beståndet af afhandling om upplåtelse af besittnings- eller nyttjanderätt till hus eller jord å landet på viss tid eller på lifstid, eller af sådan handling, hvari den, som å annan öfverlålit sin eganderätt tili fast egendom å landet, dervid blifvit förbehållen nyttjanderätt till större eller mindre del af samma egendom eller afkomst deraf, skola samma grunder tillämpas, som i Kongl.
Förordningen ungående inteckning i fast egendom den 45 Juli 1818 äro föreskrifna i afseende å inteckning af skuldebref och andra fordringshandiingar, så att den sökta inteckningen ej må beviljas, såvida ej dels upplåtaren i afhandlingen samtyckt, att inteckning må ske, och afhandlingen är af vittnen bestyrkt eller, i annat fall, upplåtaren blifvit öfver ansökningen hörd, dels ock upplåtarens eganderätt till jorden, hvarifrån upplåtelsen skett, är styrkt.» Stockholm deri 8 Oktober 1863.
Reservationer: af Herr Friherre Wrede; af Herr Grefve Hamilton; af Herr Nordenfalk; af Herr Lemchen, med hvilken Herr Staaff och Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg från Christianstads län sig förenat: »Jag är i så måtto ense med pluraliteten inom Utskottet, att jag anser mera fullständiga och tydliga föreskrifter, än Kongl.
Förordningen den 9 November 1844 innehåller, böra meddelas, angående inteckning af handling, hvarigenom besittnings- eller nyttjanderätt till hus eller jord å landet blifvit upplåten eller såsom undantag förbehållen; och jag förmenar äfven att, på sätt i Utskottets Betänkande och Nils Petersons motion blifvit anfördt, den vid de flesta domstolar antagna praxis, att endast i inteckningsprotokollet intaga sådan afhandling utan någon undersökning eller pröfning om dess rigtighet eller vederbörandes eganderätt, kan medföra stora olägenheter, utan någon motsvarande fördel för både fastig— hetsegaren och innehafvaren af besittningsrätten.
Men jag kan icke biträda motionärens och Utskottets åsigt, att samma grunder skulle tillämpas i frågor om inteckning af handlingar angående besittnings- och nyttjanderätt, som, enligt Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818, skola gälla i afseende på inteckning af skuldebref eller andra fordringsbevis, samt att således inteckning för nyttjanderätts-afhandling och så kallade undantagskontrakter ej må beviljas utan upplåtarens eller fastighetsegarens höBih. tili R.
Prut. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 27 Haft. 2 6 Lay-Uttkottcts Betänkande N:o 68. rande, så framt lian ej i handlingen medgifvit inteckning.
I 10 § af sistnämnda Kongl. Förordning stadgas, att gäldenär eger betala sin skuld när han vill, ändå att förfallodagen cj är inne, i fall borgenär söker inteckning, då sådan säkerhet ej utfäst varit.
Af detta stadgande, som är grundadt på rättvisa och billighet, följer ovilkorligt, att gäldenär skall höras när inteckning sökes för fordran, utan att han dertill gifvit samtycke.
Inteckning för nyttjanderätts-afhandling och undantags-kontrakt deremot är icke och bör icke vara beroende af upplåtarens medgifvande, ty han kan icke skäligen berättigas att få afhandlingen upphäfven eller återvinna den upplåtna fastigheten derför att innehafvaren söker inteckning till sin säkerhet för afhandlingens giltighet mot blifvande egare eller inteckningshafvare.
Upplåtarens eller egarens hörande öfver sådan inteckningsansökning erfordras således icke och bör ej ifrågakomma, så vida det icke föranledes af särskilda förhållanden, t.
ex. om upplåtaren sålt egendomen till annan person, och denne sökt lagfart, eller den föreskrifna tiden för sökande eller förnyelse af inteckning blifvit försuten och fastigheten eges af annan än den, som upplåtit eller lika med honom förbunden är; och synes det mig i öfrigt böra få bero på domstolens pröfning i hvarje fall, huruvida någon person skall öfver ansökningen höras eller icke, utan att föreskrift derom i lag meddelas.
Då jag alltså icke kan godkänna Utskottets förslag, men anser föreskrift böra meddelas, att inteckning til! säkerhet för besittningsrätt till fast egendom eller för så kalladt undantag icke må beviljas, så framt afhandlingen derom icke är af två personer bevittnad, och innan upplåtarens eller fastighetsegarens lagliga åtkomst blifvit styrkt, får jag vördsamt hemställa, om icke Rikets Ständer ville, för sin del, besluta en författning af följande innehåll:
Inteckning till säkerhet för beståndet af afhandling om besittnings- eller nyttjanderätt tiil hus eller jord å landet eller för undantagsförmåner, som vid försäljning af fast egendom å landet blifvit betingade, må ej beviljas, derest icke afhandlingen är af två personer bevittnad och upplåtarens lagliga åtkomst till egendomen blifvit styrkt.» Herr Grefve Spaire, Herr Friherre Armfelt, Herr Henschen och Herr Carlén hafva anmält, att de icke deltagit i detta ärendes afgörande.
Rumstedt, 1803. Lag-Utskottets Betänkande M 69. i N:o 69.
Ank. till Exp.-Utsk, den 6 Okt. 1863, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af motioner om arfsrätt för oäkta barn.
Berörda motioner äro framställda inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Dalman (Jfö 25) saint inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullinägtige August Carlberg från Hallands län (JVS 193) och P. Östman från Wester-Norrlands län (JV2 212).
Af desse motionärer hafva Herr Dalman och Riksdagsfullmägtigen August Carlberg yrkat, att, med ändring af 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken, oäkta barn utom det, som vore afladt i hordom, måtte få taga arf efter sin moder, så ock efter sin fader, derest barnet blifvit af honom inför Rälta eller i vittnens närvaro inför vederbörande prest erkändi; dock endast såvida föräldrarne icke sjelfve egde äkta barn och bröslarfvingar.
Riksdagsfullmägtigen
Östman åter har föreslagit, att 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken måtte erhålla följande lydelse: »Aflar man barn i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, de barn må ock arf taga efter fader och moder, der de efter eget medgifvande eller laga kraftvunnen dom kände äro, i hvad de i lösöre ega.
Hafva fader eller moder barn af äkta säng, tage dessa dubbelt mot oäkta barn; oäkta barn njute ock af fader eller moder nödtorftig föda och uppfostran, till dess de sig sjelfva nära kunna.
Dör endera af föräldrarne och lemnar ej gods efter sig, föde då den barnet, som efter lefver.»
För den händelse likväl att delta förslag skulle anses oantagligt, har sistbemälde motionär framställt alternativt förslag till berörda § af detta innehåll: »Aflar man barn i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, de barn må ock taga arf efter sin moder, der hon efter eget medgifvande eller laga kraftvunnen dom känd är, i hvad hon i lösöre eger.
Har moder barn af äkta Bih. lill R.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 28 Raft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande JW 60. säng, tage dessa dubbelt mot oäkta barn; oäkta barn njute ock af fader och moder nödtorftig föda och uppfostran till dess de sig sjelfva nära kunna; dör endera af föräldrarne och lemnar ej gods efter sig, föde då den barnet, som efterlefver.»
Den fråga, hvaröfver genom de å omförmälda motioner meddelade remisser LagUtskottets utlåtande blifvit in fordrad t, är icke väckt för första gången.
Under en längre tidsföljd bar icke någon riksdag förflutit, utan att derunder densamma i större eller mindre utsträckning blifvit underställd Rikets Ständers pröfning.
Sjelfva mängden af de förslag, som för frågans lösning blifvit, till större delen af representanter af Bonde-Ståndet, framställda, och det varma deltagande, hvarmed frågan, hvarje gång den framkommit, blifvit af detta Stånd omfattad, synes i och för sig utmärka, att det stadgande, hvarigenom oäkta barn beröfvas all arfsrätt och således i visst afseende blifvit ställda utom lagen, åtminstone icke numera uppbäres af folkets allmänna mening, utan att tvärtom dess rättsmedvetande finner sig såradt af samma stadgandes fortvarande bestånd; och nekas kan väl icke, att ett sådant stadgande befinner sig i uppenbar strid med de enklaste begrepp om rättvisa och mensklighet, då barn straffas för de felsteg, som ligga föräldrarne till last.
Det hufvudsakligaste skäl, som blifvit åberopadt emot medgifvande af arfsrätt åt oäkta barn är den fruktan, man förmält sig hysa, att derigenom en betänklig rubbning skulle ske icke allenast af den sedliga grunden för äktenskapet, utan äfven af den princip, man antagit förefinnas för den nu bestående lagstiftningen, att nemligen endast genom lagligt äktenskap lagliga rättigheter kunna förvärfvas.
Utskottet hyser dock för sin del icke denna fruktan.
Utskottet tror icke, att äktenskapet är,så uteslutande eller i så hufvudsaklig mån bygdt på förutsättningen af egendomsgemensamhet, att dess anseende eller familjebandets sammanhållning skulle äfventyras genom uppfyllande i ifrågavarande hänseende af rättvisans bud emot de oäkta barnen.
Dessutom torde böra erinras, att redan 1734 års lagstiftare visat sig icke kunna i allo vidhålla nämnde princip.
I 8 Kap 'I § Ärfda-Balken stadgas nemligen, att, om man aflar barn i lönskaläge och sedan tillsäger qvinnan äktenskap, men endera dör förr än vigsel Skommer, barnet får taga arf såsom barn af laggift säng, och 6 § af samma Kap. innehåller, alt, om qvinna våldtages och blir deraf hafvande och föder barn. det barn skall njuta samma rätt som annat äkta barn, hvilka båda stadganden, ehuru de medgifva arfsrätt utan äktenskap, icke befunnits vådliga för den högre betydelse, äktenskapet såsom sedlig inrättning innebär.
Man har vidare emot arfsrättighet för oäkta barn åberopat den skandal inom familjen, denna rättighet skulle kunna medföra.
Men för en sådan möjlighet torde icke rättvisan böra uppoffras.
Skandalen ligger väl också i sjelfva det begångna felet och icke i de anspråk, deraf kunna uppstå.
Dessutom finnes redan nu enligt lagen samma tillfälle lill skandal, då oäkta barn har rättighet alt af föräldrarne njuta bidrag till föda och uppfostran.
Slutligen har det blifvit invändt, att med den utsträckning, testamentsrätten numera erhållit, arfsrätt för oäkta barn vore öfverflödig.
Men med samma skäl skulle kunna påstås, att Lag-Utskottets Betänkande JVJ 69. 3 all arfsrätt vore öfverflödig; och för öfrigt torde ofta hinder uppstå emot teslamentsrättens utöfning, såsom genom hastiga dödsfall, bristande kännedom om sättet för-testamentes upprättande m. m.
Utskottet anser således för sin del, att nu gällande lagstiftning, hvarigenom oäkta barn blifvit uteslutna från all arfsrätt, bör undergå förändring.
Beträffande åter den utsträckning, denna förändring bör erhålla, kan Utskottet icke dela den af Herr Dalman och Riksdagsfullmägtigen August Carlberg uttryckta åsigt, att barn, födda i hordom, icke böra uteslutas från arfsrätt Samma skäl, som tj ’ ' talar för arfsrälts medgifvande åt andra oäkta barn, gäller äfven här; och drager Utskottet i tvifvelsmål, att, såsom Herr Dalman förmält, genom ett sådant uteslutande lagförändringen skulle hafva mera utsigt till framgång.
Åtminstone har, när vid nå got föregående riksmöte dåvarande Lag-Utskott framställt förslag om arfsrätt åt oäkta barn, men dervid undantag gjorts för barn, födda i hordom och förbudna leder, detta blifvit af förslagets motståndare framhållet såsom en inkonseqvens i förslaget.
Utskottet omfattar derföre i denna del Riksdagsfullmägtigen Östmans förslag, hvilket förslag Utskottet dock icke kan godkänna, för så vidt derigenom åsyftas inskränkning i oäkta barns arfsrätt dels till endast half arfslott efter föräldrarne, för den händelse dessa tillika efterlemna äkta barn, dels ock till blott lösören, för hvilken inskränkning giltig grund icke synes Utskottet förefinnas.
Häremot och med hänsigt till det närmare förhållande, som i allmänhet eger rum emellan modren och det oäkta barnet, än mellan detta och fadren, samt den svårighet, som i de flesta fall eger rum i afseende å bevisningen om faderskap, finner Utskottet det vara nödigt att inskränka oäkta barns arfsrätt efter fadren till det fall, att han erkänner barnet samt icke efterlemnar äkta barn eller bröstarfvinge.
Ständer ville för sin del besluta en författning, angående oäkta barns arfsrätt, af följande innehåll: »Med ändring af hvad i 8 Kap 7 § Ärfda-Balken finnes stadgadt derom, att barn, som äro aflade i lönskaläge utan äkten skapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas, att oäkta barn jemväl må taga arf efter sin moder lika med äkta barn; så ock efter sin fader, derest barnet blifvit af honom in för Rätta eller i vittnens närvaro inför vederbörande prest erkändt samt fadren ej efterlemnar äkta barn eller bröstarfvingar » Stockholm den 5 Oktober 1863. 4 Lag-Utskottets Betänkande JVf 69.
Reservationer: af Herr Grefve Sparre; af Herr Friherre Armfelt; af Herr Doktor Forssell; af Herr Domprosten Björling: »Emot ofvannämnda Betänkande får jag reservera mig af följande skäl. '1.
Arlsrätt är till sin natur en familjerätt.
Nu måste hvarje stat, som vill vara kristlig, fasthålla den grundsatsen att familj och familjerättigheter grundläggas endast genom äktenskapet, ty i annat fall beröfvas den institution, ur hvilken staten uppkommit och städse ånyo uppvexer, sin kristligt sedliga karakter.
Det blodsband, som ej är genom äktenskapet helgadt, bör derföre ej anses såsom ett familjeband, som medför familjerättigheter.
Från den kristliga statens synpunkt har således oäkta barn icke någon på familjen grundadt rätt till arf; och allt hvad Utskottet i sitt betänkande talar derom är derföre ogrundadt. 2.
Den utvidgning, som Utskottet gifvit åt oäkta barns arfsrätt, så att den skulle sträcka sig äfven till barn, som i hordom och förbudna leder födda äro, är visserligen konseqvent; men den strider till den grad emot den allmänna sedlighetskänslan, att, mig veterligen, ingen Europeisk stat ännu infört den; och jag tror att en sådan lagstiftning skulle djupt såra äfven vårt folks känsla för sedlighet, 3.
Utskottet har varit inkonseqvent, i det att Utskottet stadgat att oäkta barn skulle taga arf efter fader endast i det fall att denne ej har äkta bröstarfvingar, men elter moder i alla händelser lika med äkta barn, hvartill väl ingen giltig orsak kan uppvisas. 4.
Många skandaler och familjelifvet djupt sårande uppträden skulle genom en sådan lagstiftning uppkomma.» Af Herr Lemchen, med hvilken Herr Staaff och Herr Bovin instämt: »Stadgandet i 8 Kap. 7 § Årfda-Balken, hvarigenom oäkta barn uteslutas från den, andra barn i lag tillerkända rättighet att taga arf efter sina föräldrar, är, efter mitt omdöme, stridande mot rättvisan och menniskans naturliga rättskänsla, hvilken kräfver lika ömhet af föräldrar för sina barn, de må vara frukten af en tillåten eller otillåten förbindelse.
Det kan icke vara rättvist eller förenligt med den i menniskonaturen nedlagda känsla för det rätta och sanna, alt samhället sålunda pålägger barnen ett slags bestraffning för föräldrarnes förseelser.
Såsom skäl för bibehållande af nu gällande lag om oäkta barns arfsrätt har blifvit anlördt: att då familjen utgör grunden för samhället, men sjelf grundlägges af äktenskapet, måste ett fullständigt åtnjutande af familjerättigheter, hvaribland arfsrätten är kanske den vigtigaste, tillkomma endast dem, sorn genom en af lagen erkänd Lag-Utskottets Betänkande J\s 69. 5 äktenskaplig förbindelse blifvit medlemmar af familjen: att en kristlig stat måste anse äktenskapet för familjens sedliga grundval och derför ej kan, med bibehållande af sin kristligt sedliga natur, tillåta att lagen förklarar oäkta barn lika berättigade till arf som de äkta: att stora skandaler skulle föranledas af en lag, som tillerkände oäkta barn större arfsrätt än som i förutnämnda lagrum blifvit bestämd: samt att den utvidgade testamentsrätt, som nu är i vår lag medgifven, skulle göra den ifrågakomna lagförändringen öfverflödig
Dessa skäl anser jag icke vara öfvertygande eller gällande mot dem, som här ofvan blifvit antydda samt ytterligare från rättvisans och mensklighetens synpunkt kunna anföras till försvar för oäkta barns rätt till arf efter sina föräldrar.
Det må icke bestridas, att familjen är en grundval för samhället och att äktenskapet utgör ett vigtigt moment såsom grund för familjen; men deraf följer icke ovilkorligt alt äktenskapet ensamt grundlägger arfsrätten -och att denna icke må kunna grundas på blodsförvandtskap, äfven då de föreskrifna äktenskapliga formerna icke blifvit iakttagna
Detta vore icke allenast hårdt och stridande mot menniskokärlekens fordringar, utan äfven orättvist; — och rättvisan är en af samhällets vigtigaste grundvalar, ja kanske den vigtigaste, hvars rubbande eller undanrödjande ofelbart skall föranleda hela byggnadens fall.
Det samhälle, der rättvisan och menuiskans ädlare känslor icke i lagen och samhällsordningen hafva sitt uttryck, utan äro i väsendtliga delar förbisedda, saknar ett af de hufvudsakligaste vilkoret) för sitt framlida bestånd.
Jag kan icke inse att sedeslöshet eller osedlighet skulle uppmuntras och tilltaga om oäkta barn tillerkändes arfsrätt efter sina föräldrar; jag skulle snarare vilja antaga motsatsen — ty brott och förseelser kunna väl icke uppmuntras och tilltaga derför att lagen stadgar försoning och godtgörelse; —• och jag bestrider på det högsta, att staten derigenom skulle förlora sin »kristligt sedliga natur».
Något försvar för en orättvis lag kan icke grundas på kristendomens bud.
Den kristna läran fordrar visserligen sträng sedlighet af sina bekännare.
Denna dygd måste äfven skyddas och upprätthållas af den kristliga staten; men det sker icke genom stränga, orättvisa lagar, utan genom förnuftiga, med den kristna sedlighets- och försoningsläran öfverensstämmande institutioner.
Att stora skandaler skulle föranledas af en sådan la»förändrine, som nu är i O O’ fråga, kan jag ej heller medgifva Skandalen uppkommer af sjelfva förseelsen eller brottet, men ej af en rättvis och förnuftsenlig lag, som föreskrifver godtgörelse och försoning; och skandal kan lika lätt föranledas af nu gällande lagstadgande, som tillerkänner oäkta barn rättighet att af föräldrar eller ur deras bo erhålla föda och uppfostran.
Dessutom får val icke någonsin rättvisan uppoffras för att undvika en genom dess tillämpning möjlig skandal.
Den utvidgade testamentsratten innefattar visserligen ett medel för föräldrar att göra rättvisa åt sitt oäkta barn och sålunda i någon mån försona sin förseelse.
Men förhållandena kunna mången gång vara så beskaffade att de hindra föräldrar att till 6 Lag-Utskottets Betänkande JV$ 69. sitt barns förmån begagna lestamentsrätten, t. ex hastigt, oförmodadt dödsfall.
Dessutom skulle barnets rätt, om den endast genom testamente kunde vinnas, vara allt för mycket beroende af formers iakttagande samt af tvister med andra arfvingar, hvilka sällan skulle finna sig af den derigenom uppkommande så kallade skandal förhindrade att anställa rättegång, för att tillfredsställa sin egennytta.
Barnets rätt bör bero ej blott af föräldrarne, utan äfven af lagen.
Om föräldrarne ej vilja tillintetgöra samma rätt, bör den skyddas af lagen, hvars erkännande deraf innefattar en gärd åt mensklighet och rättvisa.
Med samma skäl, som man påstår att testamentslrihelen gör lagen om arfsrätt för oäkta barn öfverflödig, kan man äfven förklara all arfslag onödig.