Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon talade mycket länge, sade, att hon visste, att hennes syster hade sådant anseende hos hennes nåd bergsrådinnan, att hon hade sig anförtrodt att välja tjänare på gården.
Jungfru Stafva svarade intet, men Ingrid fick en blick, som sade så mycket, som att hon ej skulle fått ett sådant förtroende, om hon valt tjänstefolk, som liknat henne.
Mor Anna Stina berömde Ingrid och sade, att hon var en bra flicka.
Hon hade hittills haft tjänst i en prästgård, men nu, sedan hon blifvit vuxen, hade hon fått lust att lära något riktigt, och då hade mor Anna Stina velat föra henne till en, som kunde lära henne mera än någon hon visste.
Jungfru Stafva svarade ej heller något på detta.
Men hennes blickar dolde ej, att hon nu undrade öfver att den, som hade haft plats i en prästgård, ej hade egna kläder, utan måste låna gumman Anna Stinas.
Gumman började tala om hur hon hade det, hur hon satt ensam i skogen, öfvergifven af alla sina egna.
Och så hade denna tösungen kommit springande uppför backarna mången kväll och mången tidig morgon för att titta till henne.
Därför hade hon nu tänkt och hoppats, att hon en gång skulle kunna ställa så för henne, att hon fick det bra.
Jungfru Stafva sade nu, att det var synd att de gått så långt för att få plats.
Om flickan vore bra, så kunde hon väl få tjäna på en herrgård i deras hemtrakt.
Nu förstod mor Anna Stina, att hennes sak stod illa och tog därför i med höga ord.
– Här har du suttit i stor bekvämlighet och välmåga, du Stafva, i all din tid, och jag har kämpat mig fram i stor fattigdom.
Men aldrig har jag bedt dig om något förr än i dag.
Och nu vill du låta mig gå bort från dig som en tiggarkäring, som man ger ett mål mat och ingenting mer.
Jungfru Stafva smålog litet, så sade hon:
– Syster Anna Stina, du talar ej sanning med mig.
Jag är också från Råglanda, och jag skulle just vilja veta, i hvilken bondstuga i den socknen det växer sådana ögon och ett sådant ansikte.
Och hon pekade på Ingrid och fortsatte.
– Det förstår jag, Anna Stina, att du kan vilja hjälpa den, som ser så ut, men det förstår jag ej, att du tror, att din syster Stafva blifvit så svag till förståndet, att du kan komma och ljuga för henne.
Mor Anna Stina blef så skrämd vid detta, att hon ingenting kunde säga, men Ingrid beslöt att förtro sig åt gumman och började genast med sin låga, vackra röst berätta sin historia.
Och knappast hade
Ingrid med ett par ord berättat om hur hon legat i grafven och hur dalkarlen kom och räddade henne, förrän gamla jungfru Stafva rodnade och hastigt böjde sig framåt för att dölja detta.
Det hade endast varat ett ögonblick, men det måtte dock ha betydt något godt, ty hon såg vänlig ut allt sedan.
Snart började hon också fråga mycket omständliga frågor om alltsammans, framförallt ville hon hafva reda på dåren, om Ingrid ej varit rädd för honom.
– Ånej han var ej farlig alls.
Inte var han tokig, sade Ingrid, han kunde både köpa och sälja.
Han var endast förskrämd.
Ingrid tyckte det var hårdast att behöfva berätta hvad hon hört fostermodern säga.
Men hon talade om det alldeles uppriktigt, fast hon hade gråten i halsen.
Jungfru Stafva gick då fram till henne, sköt tillbaka hennes hufvudduk och såg henne in i ögonen.
Så klappade hon henne litet på kinden.
– Hoppa öfver det där om mamsell vill – sade hon.
– Ja nu får min syster och mamsell Ingrid ursäkta – sade hon därpå – men jag måste bära in kaffe till hennes nåd.
Jag kommer snart tillbaka och hör fortsättningen.
Då hon kom åter, sade hon, att hon berättat för bergsrådinnan om den unga flickan, som legat i grafven.
Och nu ville hennes fru se henne.
De blefvo förda uppför trappan till öfvervåningen och in i hennes nåd bergsrådinnans lilla salong.
Mor Anna Stina stannade nere vid dörren i det fina rummet, men Ingrid kände sig ej blyg.
Hon gick genast fram till den gamla frun och fattade hennes hand.
Hon hade kunnat vara blyg för andra, som sett långt mindre förnäma ut, men hon var ej blyg här i huset.
Hon bara kände en oändlig lycka öfver att vara kommen hit.
– Och detta är lilla vännen, som varit begrafven – sade bergsrådinnan och nickade vänligt till henne.
– Vill nu lilla vännen vara snäll och berätta mig sin historia?
Jag sitter här så ensam och hör ingenting, skall hon veta.
Och Ingrid började på nytt att berätta.
Men hon hade ej hunnit långt, innan hon blef afbruten.
Hennes nåd gjorde alldeles som jungfru Stafva.
Hon steg upp, sköt tillbaka hufvudduken och såg henne in i ögonen.
– Ja, ja – sade hennes nåd, talande för sig själf.
– Jag kan förstå detta.
Jag kan förstå, att han lydde de ögonen.
För första gången i sitt lif, blef nu Ingrid berömd för sitt mod.
Bergsrådinnan tyckte, att hon varit mycket modig, som vågat anförtro sig åt en dåre.
Hon hade nog varit rädd, sade hon, men hon hade varit ändå mer rädd för att människor skulle fått se henne, sådan som hon då såg ut.
Och han var ej farlig, han var nästan klok, och han var så snäll.
Hennes nåd ville veta hvad han hette, men det visste ej Ingrid.
Hon hade intet annat namn hört än Getabocken.
Flera gånger frågade bergsrådinnan hur han brukade bära sig åt, då han kom för att sälja.
Och hade hon ej skrattat åt honom och tyckte hon ej att han såg förfärlig ut, han Getabocken?
Det var något märkvärdigt i att höra hennes nåd säga ordet Getabocken.
Hon sade det med oändlig bitterhet och dock sade hon om det gång på gång.
Nej, det tyckte ej Ingrid.
Och hon skrattade ej åt olyckliga.
Bergsrådinnan såg mera mild ut än orden föllo sig.
– Lilla vännen måtte verkligen förstå sig på dårar – sade hon.
– Det är en stor gåfva.
De flesta äro rädda för sådana stackars människor.
Hon hade hört Ingrid till slut och satt och grubblade.
– Då nu lilla vännen ej har något annat hem – sade hon – så bjuder jag henne att stanna kvar hos mig.
Jag sitter här ensam, gammal gumma, och hon skall vara mitt sällskap, och jag skall sörja för att hon får allt hon behöfver.
Är lilla vännen nöjd med detta?
– Det kan komma en tid – fortfor hennes nåd då vi måste underrätta lilla vännens föräldrar om att hon lefver, men till en början skall allt få vara, som det är, så att lilla vännen hinner lugna sig.
Och lilla vännen skall kalla mig tant, men hvad skall jag kalla lilla vännen?
– Ingrid, Ingrid Berg.
– Ingrid – sade hennes nåd eftersinnande.
– Jag skulle hellre vilja kalla dig något annat.
Så snart du kom in här med dina stjärnögon, tänkte jag, att du borde heta Mignon.
Då flickan nu förstod, att hon här skulle finna ett verkligt hem, blef det en ny bekräftelse för henne, att hon på något öfvernaturligt sätt blifvit hitförd.
Och hon hviskade ett tack till sin osynlige beskyddare, innan hon gick för att tacka bergsrådinnan, jungfru Stafva, mor Anna Stina.
Ingrid låg i himmelssäng, gungade på bolsterbädd, som var halfannan aln hög, hade tumsbred hålsöm på lakanet, och sidentäcke utsydt i svenska kronor och franska liljor.
Sängen var bred, så att hon kunde ligga hur hon behagade, både längsefter och tvärsöfver, och så hög, att hon gick upp till den på två trappsteg.
Högt uppe vid taket satt en amorin och fällde ned brokiga sparlakan öfver henne, och nere på sängstolparna sutto andra amoriner och lyfte upp dem i festoner.
I samma rum, där sängen stod, fanns en gammal utsvängd byrå, inlagd med citronträd, och ur den fick Ingrid plocka fram så mycket hvitt doftande linne, som hon behagade.
Där fanns äfven ett skåp med många vackra och färgrika siden och musslinsklädningar, som bara hängde och undrade på hvilken af dem hon skulle behaga taga på sig.
Då hon vaknade om morgonen, stod bredvid henne en kaffebricka, som lyste af silfver och gammalt ostindiskt porslin.
Och hvarje morgon borrade hon sina små, hvita tänder djupt in i fint, hvitt hvetebröd och härlig mandelbakelse.
Hvarje dag klädde hon sig i en lätt musslinsklädning med bakknuten fichu.
Hennes hår blef högt uppsatt i nacken, men rundt om pannan hade hon en krans af tunna korkskrufslockar.
På väggen mellan fönstren hade hon en spegel med smalt glas och bred ram, där hon kunde se på sig själf och nicka åt bilden och fråga:
– Är det du, är det verkligen du?
Om dagarna, då Ingrid lämnat rummet med himmelssängen, brukade hon sitta i den fina salongen och sy tambursöm eller måla på siden, och då hon tröttnade på detta, knäppte hon på gitarr och sjöng små visor, samt språkade med bergsrådinnan, som lärde henne tala franska och gjorde sig ett nöje af att uppfostra henne till en fin dam.
Men ett förtrolladt slott var det hon kommit till.
Det hade hon svårt för att komma ifrån.
Hon hade tyckt så från första stund, och det kom alltid tillbaka till henne.
Ingen människa kom dit, och ingen for därifrån.
I det stora huset höllos endast ett par rum vid makt.
I de andra kom ingen.
Ingen gick ut i trädgården, ingen skötte den.
På gården funnos bara en dräng och en gammal gubbe, som högg ved.
Och jungfru Stafva hade endast två pigor, som hjälpte henne i köket och ladugården.
Men det var alltid fin mat på bordet, och hennes nåd och Ingrid blefvo alltid uppassade och klädda som fina och förnäma damer.
Var det nu intet annat, som frodades på den gamla gården, nog var den en plats med god jordmån för drömmar.
Och blefvo inga andra växter vårdade där, så nog var Ingrid den, som skötte om sina drömrosor.
De växte omkring henne, så snart hon hade en ensam stund.
Då tyckte hon, att röda drömrosor bildade en tronhimmel öfver henne.
Rundt om ön, där träden lutade ned mot vattnet och sände långa grenar utåt vassen och där buskar och höga träd frodades, fanns en stig, där Ingrid brukade gå.
Det var underligt för henne att se träden fullristade med bokstäfver, att se gamla bänkar och hvilplatser, och ett par fallfärdiga paviljonger, så murkna, att hon ej vågade beträda dem.
Tänk, att det här funnits människor, att här funnits lif och svärmeri och kärlek, att här ej alltid varit ett förtrolladt slott!
Härnere var förtrollningen allra starkast.
Här kom det där ansiktet med leendet till henne.
Här kunde hon gå och tacka honom, studenten, därför att han låtit henne komma hit, där hon var så lycklig, där de älskade henne och kommo henne att glömma hur hårda andra varit mot henne.
Om det ej varit han, som styrt om det så, hade det varit omöjligt, att hon fått stanna här, alldeles omöjligt.
Hon visste väl att det måste vara han.
Hon hade aldrig förr haft sådana vilda tankar, hon hade alltid tänkt på honom, men aldrig hade hon känt, att han var henne nära, att han tagit vård om henne.
Det enda hon undrade öfver var, när han själf skulle komma, ty komma skulle han nog.
Det var ingen möjlighet, att han ej skulle komma hit.
I de här alléerna hade han glömt kvar en del af sin själ.
Sommaren gick och hösten med.
Det led hän mot jul.
– Mamsell Ingrid – sade jungfru Stafva en dag med en viss hemlighetsfullhet.
– Jag tycker, att mamsell måste veta, att unge herrn, som äger den här gården, kommer hem till jul.
Åtminstone brukar han det – tillade hon suckande.
– Och hennes nåd, som aldrig nämnt, att hon har en son – sade Ingrid.
Men hon kände just ingen förvåning.
Hon skulle snarare velat svara, att hon vetat detta hela tiden.
– Ingen har nämnt något om honom för mamsell Ingrid – sade jungfru Stafva – ty hennes nåd har förbjudit oss att tala om honom.
Och så ville ej jungfru Stafva säga något vidare.
Ingrid ville ej heller fråga mer.
Hon var skygg nu för att få veta något riktigt säkert.
Hon hade spänt upp sina förhoppningar så högt, att hon var rädd själf, att de skulle brista.
Sanningen kunde vara rar att få veta, men den kunde ock vara bitter och föröda alla de sköna drömmarna.
Men efter detta var han omkring henne natt och dag.
Det var knappt tid för henne att tala med någon annan.
Hon måste ständigt vara med honom.
En dag märkte hon, att de skottat snön ur allén.
Hon blef nästan rädd.
Skulle han komma nu?
Dagen därpå satt hennes nåd framme vid fönstret allt från morgonen och såg nedåt vägen.
Ingrid satte sig längre inåt rummet.
Hon vågade ej sitta vid fönstret för oros skull.
– Vet Ingrid hvem jag väntar i dag? – frågade bergsrådinnan plötsligt.
Flickan nickade, hon vågade ej lita på rösten och tala.
– Har jungfru Stafva sagt dig att min son är besynnerlig?
Ingrid skakade på hufvudet.
– Han är mycket besynnerlig – – han – – Jag kan ej tala om det, jag kan ej.
– – – Du får se själf.
Det lät hjärtslitande.
– Ingrid blef också hemskt uppskakad.
Hvad var det här på gården, som gjorde allt så besynnerligt?
Var det något förfärligt, som hon ej visste?
Voro sonen och bergsrådinnan ovänner?
Hvad var det, hvad var det?
Ena stunden stormande glad, ena stunden i en hel frossa af tvifvel!
Hon fick dra fram hela raden af syner för att åter känna, att det måste vara han, som kom.
Hon kunde ju alls ej säga hvarför hon så säkert trodde, att han just skulle vara sonen här i huset.
Han kunde väl ock vara en annan för allt hon visste.
Å Gud, hvad det var svårt, att hon aldrig hört hans namn!
Det blef en lång dag.
De sutto i en enda tyst väntan till aftonen.
Då kom drängen körande med ett lass julved, och hästen stod kvar på gården, då veden togs af lasset.
– Ingrid – sade hennes nåd, häftigt befallande – spring ned och säg till Anders, att han kör bort med hästen.
Genast, genast!
Flickan sprang utför trappan och kom ned på verandan.
Men kommen dit, glömde hon att ropa på drängen.
Just bakom lasset såg hon en lång karl i hvit päls med stor säck på ryggen.
Hon behöfde ej se hur han stannade och neg och neg för att känna igen honom.
– Men, men – hon förde handen till pannan och andades djupt.
Hur skulle hon någonsin kunna reda ut detta?
Var det för den där karlens skull hennes nåd skickat ned henne?
Och drängen, hvarför förde han undan hästen med sådan brådska?
Och hvarför tog han af mössan och hälsade?
Hvad hade de att göra med dåren här på gården?
Så kom sanningen öfver Ingrid, kom slående och förödande, så att hon kunnat skrika.
Det var ej den älskade, som vakat öfver henne.
Den där dåren var det.
Hon hade fått stanna här, därför att hon talat väl om honom.
För att hans mor velat fullborda en god gärning, som han börjat!
Den där Getabocken, han var unge herrn.
Men till henne skulle ingen komma, ingen hade fört henne, ingen hade väntat henne.
Det var drömmar, hugskott, synvilla.
Å, hvad detta var bittert!
Om hon bara aldrig väntat honom!
Men på natten, då Ingrid låg i himmelssäng under brokiga sparlakan, drömde hon gång på gång, att hon såg studenten komma hem.
– Det var ej du, som kom – sade hon då.
– Visst var det jag – svarade han henne.
Och i drömmen trodde hon honom.
Det var en dag i veckan efter jul.
Ingrid satt vid fönstret i lilla salongen och sydde tambursöm.
Hennes nåd satt i soffan och stickade, såsom hon nu gjorde alla dagar.
Den unge Hede hade varit hemma i en vecka.
Under hela tiden hade ej Ingrid råkat honom.
Han lefde som en bonde äfven i sitt hem, sof i drängstugan och åt i köket.
Han kom aldrig in till sin mor.
Ingrid visste, att både bergsrådinnan och jungfru Stafva väntade af henne, att hon skulle göra något för Hede, att hon åtminstone skulle söka förmå honom att stanna hemma.
Och hon grämde sig öfver att det blifvit henne omöjligt att göra hvad de önskade.
Hon var förtviflad öfver sig själf och öfver den maktlöshet, som sjunkit öfver henne, sedan hennes förhoppningar fallit.
Denna dag hade jungfru Stafva just kommit in och berättat, att Hede packade sin ränsel för att gå.
Han stannade ej ens så länge, som han brukade vid sina julbesök denna gång, sade hon med en förebrående blick på Ingrid.
Ingrid förstod allt de väntat af henne, men hon förmådde intet.
Hon arbetade vidare utan att säga något.
Jungfru Stafva gick och tystnaden sjönk åter öfver rummet.
Ingrid glömde alldeles, att hon ej var ensam, och plötsligen föll en slags dvala öfver henne, hvarunder alla hennes sorgsna tankar ordnade sig till en fantasibild.
Hon tänkte sig, att hon höll på att vandra igenom hela det stora boningshuset.
Hon gick genom en massa salar och rum, hon såg dem för sig med grå lärftsöfverdrag på möblerna, tyllklädda taflor och ljuskronor, och på golfven ett tjockt lager af damm, som hvirflade upp, då hon gick.
Men till sist kom hon in i ett rum, där hon aldrig förr varit, det var ett ganska litet rum, där väggarna och taket voro svarta.
Men då hon såg bättre efter, var ej rummet svartmåladt, ej heller öfverdraget med svart tyg, utan det var så mörkt, därför öfver tak och vägg hängde flädermus vid flädermus, hela rummet var ej annat än ett stort läderlappsbo.
En ruta var ute i ett fönster, så att man kunde förstå, hur djuren kunnat komma in i en sådan otrolig mängd, att de klädde hela rummet.
De hängde där i orörlig vintersömn, intet enda rörde på sig, då hon trädde in.
Men hon själf greps af sådan fasa vid denna syn, att hon började rysa och darra.
Det var förfärligt med denna massa af djur, som hon så tydligen såg hänga där.
Alla hade de svarta vingarna svepta om sig som kappor, alla hade slagit in en enda lång klo i väggen och hängde på denna, sofvande den mest orörliga sömn.
Hon såg det så tydligt, att hon undrade om jungfru Stafva visste om, att ett helt rum hade blifvit inkräktadt af flädermössen.
I tankarna gick hon nu till jungfru Stafva och frågade henne, om hon hade varit inne i detta rum och sett alla djuren.
– Visst har jag sett dem – sade jungfru Stafva.
– Det är deras rum.
Det vet väl mamsell Ingrid, att det ej finnes en gammal herrgård här i landet, där det ej lämnas ett rum till flädermössen.
– Aldrig har jag hört slikt förr – sade Ingrid.
– Då mamsell varit med så länge i världen som jag, så får hon se, att jag talar sanning – sade jungfru Stafva.
– Jag kan ej förstå, att man kan tåla sig med något dylikt – sade Ingrid.
– Vi få lof – sade jungfru Stafva – de där läderlapparna äro fru Sorgs fåglar, och hon har befallt oss att taga emot dem här.
Ingrid såg, att jungfru Stafva ej ville tala mer om saken, och hon satte sig åter till sin söm, men hon kunde ej låta bli att fundera öfver, hvem fru Sorg kunde vara, som hade ett sådant välde här, att hon kunde tvinga jungfru Stafva att öppna ett rum för flädermössen.
Rätt som hon tänkte så, såg hon en svart kursläde, dragen af svarta hästar komma uppkörande till verandan.
Hon såg jungfru Stafva komma ut och niga djupt.
Ur släden steg en gammal dam, som bar lång, svart sammetskappa med många lag af kragar öfver axlarna.
Hon var krokryggig och hade svårt för att gå.
Hon kunde knappast lyfta fötterna så mycket, att hon kunde komma uppför trappan.
– Ingrid – sade nu bergsrådinnan och såg upp från stickningen.
– Jag tyckte mig höra, att fru Sorg kom.
Det måtte ha varit hennes klocka, som pinglade.
Har du märkt, att hon aldrig har dombjällror på sina hästar, bara en liten, liten klocka, men man hör den, man hör den?
Gå nu ned i förstugan, Ingrid, och bed fru Sorg vara välkommen!
Då Ingrid kom ned i förstugan stod fru Sorg och talade med jungfru Stafva ute på verandan.
De lade ej märke till henne.
Ingrid såg med förvåning, att den krokryggiga gamla damen hade något gömdt under alla sina kragar, som liknade svart krusflor.
Det var mycket väl instoppadt och undangömdt.
Ingrid fick se noga efter, innan hon upptäckte, att det var ett par stora läderlappsvingar, som hon på detta sätt försökte dölja.
Flickan blef än mer nyfiken på fru Sorg än förut och försökte att få se hennes ansikte, men hon stod och såg ut öfver gården, så att detta var omöjligt.
Det såg
Ingrid dock, då hon sträckte upp handen mot jungfrun, att hon hade ett finger mycket längre än de andra och att ytterst på detta fanns en stor, krokig klo.
– Allting är sig likt här på gården? – sade hon.
– Ja, nådiga fru Sorg – sade jungfru Stafva.
– Ni har inte planterat några blommor eller satt om några träd.
Ni har inte lagat bron eller skyfflat bort gräset ur allén.
– Nej, nådig fru.
– Det är alldeles som det skall vara – sade den nådiga frun.
– Ni ha väl inte vågat er på att försöka finna reda på malmådern eller att hugga undan skogen, då den vill växa ned i åkern.
– Och inte rensat upp brunnarna?
– Nej, inte rensat upp brunnarna.
– Här är ett godt ställe – sade fru Sorg – här trifs jag bra.
Om några år skall här vara så, att mina fåglar kunna få bo i hela huset.
Ni äro mycket snälla mot mina fåglar, jungfru.
Jungfrun neg ödmjukt vid berömmet.
– Hur står det annars till här på gården – sade fru Sorg.
– Hur ha ni firat jul?
– Vi ha firat jul på vårt vanliga sätt – sade jungfru Stafva.
– Hennes nåd sitter stilla inne och stickar dag ut och dag in, tänker bara på sonen och vet ej af, att det är helg.
Julafton ha vi låtit gå som en annan dag.
Inga gåfvor och inga ljus.
– Ingen gran, ingen julmat?
– Ingen kyrkfärd heller, nådig fru, inte en gång ljus i fönstren på julmorgonen.
– Hvarför skulle fru bergsrådinnan fira Guds son, då Gud ej vill bota hennes? – sade fru Sorg.
– Nej, hvarför skulle hon?
– Ni har honom hemma nu igen, tänker jag.
Kanske han är bättre nu?
– Nej, han är ej bättre.
Han är lika förskrämd.
– Är han alltjämt som en bonde, går han ej in i rummen?
– Vi få honom ej in i rummen, han är rädd för hennes nåd, som nådig frun vet.
– Han äter i köket och sofver i drängstugan?
– Han gör så, ja.
– Och ni veta alls ej, hur ni skola få honom bra?
– Ingenting veta vi, ingenting förstå vi.
Fru Sorg teg ett ögonblick.
Då hon åter talade, hade hon en skarp och hård ton i rösten.
– Det där kan alltsammans vara mycket bra, jungfru Stafva, men jag är ändå ej riktigt nöjd med er.
I detsamma vände hon sig om och såg
Ingrid skarpt in i ansiktet.
Ingrid ryggade tillbaka.
Fru Sorg hade ett litet rynkigt ansikte, hopklämdt nedtill, så att underkäken nästan ej märktes.
Hon hade tänder, som liknade taggarna på en såg och mycket hår på öfverläppen.
Ögonbrynen bestodo af en enda tofs.
Hyn var alldeles brun.
Ingrid undrade, om ej jungfru Stafva såg, hvad hon såg.
Fru Sorg var ej en människa.
Hon var bara ett djur.
Fru Sorg öppnade läpparna, så att tänderna glimmade fram, då hon såg Ingrid.
– Då hon kom den här – sade hon till jungfru Stafva – så trodde ni, att hon var en utsänd.
Ni sågo på hennes ögon, att hon var en utsänd, som skulle rädda honom.
Hon hade hand med dårar.
Nå hur har det gått?
– Det har ej gått något alls.
Hon har ingenting gjort.
– Det var jag, som drog försorg om den saken – sade fru Sorg.
Det var min förtjänst, att ni ej talade om för henne hvarför hon fick stanna här.
Hade hon vetat detta, hade hon ej gjort sig så rosenröda förhoppningar om att få råka den hon älskade.
Hade hon ej gjort sig förhoppningar, hade hon ej känt en så förfärlig missräkning.
Om ej missräkningen lamslagit henne, hade hon kanske kunnat göra något för den galne.
Men nu har hon ej sett åt honom.
Hon hatar honom, därför att han ej är den, han skulle vara.
Det är mitt verk, jungfru Stafva, mitt verk.
– Nådig frun förstår sin sak – sade jungfru Stafva.
Fru Sorg tog upp spetsnäsduken och torkade sina rödkantade ögon.
Det tycktes vara en gest af förnöjelse.
– Jungfrun behöfver ej göra sig till – sade hon.
– Hon tycker dock ej om, att jag har tagit det där rummet åt mina fåglar.
Hon tycker ej om, att jag snart får hela huset.
Hon och hennes fru tänkte bedraga mig.
– Ja – sade jungfru Stafva – nådig frun kan vara lugn.
Unge herrn går i dag.
Han har packat sin ränsel, och då går han säkert.
Allt hvad hennes nåd och jag gått och drömt om hela hösten är förbi.
Ingenting har blifvit gjordt.
Vi trodde, att hon åtminstone skulle kunna locka honom att stanna hemma, men trots alla välgärningar vi gjort henne, har hon ingenting gjort för oss.
– Ja, hon har varit dålig, jag vet det – sade fru Sorg. – Men i alla händelser bör hon bort nu.
Det är om detta, jag vill tala med hennes nåd.
Fru Sorg började släpa sig uppför trappan till öfvervåningen på sina stapplande ben.
För hvarje trappsteg lyfte hon vingarna något litet som för att få hjälp af dem.
Hon hade helt säkert mycket hellre velat flyga.
Ingrid följde efter henne.
Hon var på ett besynnerligt sätt dragen och tjusad.
Inte om det varit den skönaste kvinna i världen, skulle hon känt en sådan lust att följa henne.
Då Ingrid kom in i lilla salongen, satt fru Sorg bredvid bergsrådinnan i soffan och hviskade förtroligt med henne, såsom voro de kära, gamla vänner.
– Du kan väl förstå, att du ej bör behålla henne kvar hos dig – sade fru Sorg inställsamt.
– Du, som ej kan tåla, att det växer en blomma i din trädgård, kan väl ej stå ut med att ha en ung flicka gående omkring i ditt hus.
Det följer alltid något litet glädje och munterhet med en sådan, men det kan ju ej passa dig.
– Nej, jag sitter just och tänker på detta.
– Skaffa henne plats som sällskapsdam någon annorstädes, men behåll henne ej här.