Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Hvad månne det skulle vara.» frågade Hedvig.
»Jag vet inte», svarade Ebba och rodnade öfver hela ansigtet, »men jag föreställer mig det.»
Hedvig fortfor att bläddra i albumet.
Ebba hade stigit upp och gått bort till toalettspegeln.
Hon stod med ryggen mot Hedvig och ordnade sitt hår.
»Men säg, hvem är den der förtjusande menniskan?» ropade Hedvig från soffan.
»En ung herre i profil, med uniform.
— Nej, hvad han är vacker!»
Ebba vände litet på hufvudet.
»Det är en kusin till mig, Gösta Vedel, han är artillerilöjtnant.»
»Jag har då aldrig sett något så vackert!» fortfor Hedvig, som alltid råkade i extas öfver skönhet.
»Är det verkligen taget efter honom sjelf, eller är det efter ett porträtt?»
»Nej, det är efter honom sjelf», svarade Ebba, som fortfarande icke kunde få sitt hår att sitta.
»Han är mycket vackrare sjelf.»
»Det är väl omöjligt!» utbrast Hedvig.
»Sådana ögon och ögonbryn, och en sådan näsa!
Det var den mest förtjusande näsa jag har sett; och hvad han ser god och glad ut!»
»Han är också båda delarna», svarade Ebba, som nu sökte efter något på toalettbordet.
»Ha ni varit mycket tillsammans?» frågade Hedvig.
Hon tänkte icke vidare på hvad hon sade.
»Ja, alla ferier på Tärnö», svarade Ebba, som icke kunde finna hvad hon sökte efter.
»Men nu är han på möte om somrarna, så att han icke kan komma då.»
»Alla mina bästa minnen äro från Tärnö», ljöd det plötsligt i Hedvigs öron, — — ah ha!
— — Hedvig såg Ebba i nacken, som hon fortfarande vände emot henne, men det föreföll henne, som om Ebbas små öron voro rödare än vanligt.
»Här äro alla mina älsklingsförfattare», sade Ebba, som nu kom och slog sig ned i soffan. »Runeberg, — först och främst Runeberg, — honom har jag i tre upplagor, och så är här Tegnér och Geijer, — och här är Snoilskys dikter; — ja, du vet, jag tycker mest om att läsa mitt eget språk.
— Men här har jag också en andaktsbok på franska och några engelska psalmer, som jag tycker mycket om.»
De började bläddra i böckerna och turade om att finna och läsa upp de dikter, som de särskildt tyckte om.
— Ebba kunde alla sina älsklingsdikter utantill.
»Jag har läst dem så många gånger, och jag tycker, att de alldeles uttrycka hvad jag sjelf vill säga, så att det nästan käns, som om jag hade skrifvit dem sjelf», sade hon.
»Och jag har ännu aldrig funnit något, som uttrycker, hvad jag sjelf menar», sade Hedvig.
»Det sitter här och spänner», hon höll handen för bröstet, »och ibland tänker jag: nu kommer det bestämdt, nu får jag ord derför, men det får jag aldrig.»
Hon böjde hufvudet, så att hennes ljusa, burriga hår flöt ned öfver pannan.
»Det är kanske inte ditt språk», sade Ebba.
»Du kommer bestämdt att rita hvad du vill säga.»
»Åh mina ritningar, det är bara skräp!
— Nej, jag skulle önska, att jag kunde sjunga!
Det skulle vara något annat!»
Betjenten knackade på dörren och anmälde, att supéen var serverad.
Då Ebba var vid dörren, gick Hedvig ännu en gång tillbaka till det bord, hvarpå albumet låg; hon öppnade det och sökte porträttet af den unge officeren.
Hon stod länge och betraktade det, till dess hon kom i håg hvart enda drag tydligt.
Derpå knäppte hon hastigt igen albumet och följde Ebba ut i salen.
Alla voro ute i matsalen, och innan man satte sig till bords, lästes en tyst bön.
Hedvig kunde icke låta bli att jemföra denna andaktfulla tystnad, hvarmed måltiden här invigdes, med de små flyktiga bugningar och slarfviga nigningar, som hennes kamrater i det hus, der hon var inackorderad, utförde bakom sina stolar, innan man gick till bords, ofta åtföljda af en eller annan argsint blick på ens granne, som man för tillfället var ovän med.
Den gamle kammarherren var ifrig att draga fram grefvinnans stol och bereda henne plats.
Betjenten stod bakom fröken Krohns stol.
Måltiden bestod af ett par kalla rätter och dessert och smakade Hedvigutmärkt, hon som hela vintern varit van vid tjocka pannkakor eller hafregröt till qvällsmat.
Också tillfredsstälde det hennes skönhetssinne, att bordet var dukadt med damast, att man serverades på gammalt porslin och att det tunga silfret med familjevapnet var skinande blankt.
Det var något annat än det sinkade hvita porslinet och de skrynkliga serveterna hos fru Svenson, der Hedvig bodde.
Då klockan blef tio, kom hushållerskan in för att tala om hushållsangelägenheter med grefvinnan.
Det var alltid tecken till att sällskapet skulle bryta upp, och Hedvig steg upp för att taga afsked.
Hon såg tillbaka efter den gamla tjenarinnan och önskade nästan, att det hade varit hon sjelf, som stått der i den snäfva svarta klädningen och den hvita mössan, ty då hade hon haft lof att stanna här, — nu skulle hon gå.
Hvad det var mörkt på gatorna, och hvad snön slog henne ovänligt i ansigtet, då hon kom ut.
Hvad hon fann sitt lilla tarfliga rum obehagligt och frånstötande, då hon kom dit in och tände den dammiga fotogénlampan.
Hon satt länge med händerna i knäet, innan hon kunde förmå sig att kläda af sig.
Det hade kommit något så tröstlöst öfver henne.
Hon älskade skönhet och harmoni, och hon hade fått se en glimt deraf och känt, att det till en viss grad kan finnas här i verlden.
Men hon kände sig nu ensammare och mera disharmonisk än någonsin förr.
Hon kunde icke komma till rätta med sig sjeif.
Då hon kommit i säng, kröp hon under täcket och grät länge utan att egentligen veta hvarför.
Derpå började alla bilder från den förflutna aftonen draga förbi henne, till hälften i drömmen.
Hon såg den fina hofdamen från Gustaf den tredjes tid le emot sig med detta underliga, innehållslösa leende.
Hon hörde någon ropa samma och samma sak om igen: »Hon ritar!
Hon ritar så vackert!»
Och så såg hon Ebbas profil, när hon vände sig om mot henne från spegeln— — — Men hvad var detta för ett ansigte, som nu simmade ut ur dimmorna och gled förbi henne?
Hvar hade hon sett det förr?
— Dessa raka mörka ögonbryn, denna käcka mun med de små mustascherna, och denna näsa, denna förtjusande näsa!
— Hedvig öppnade ögonen vidt i mörkret.
— Jo, det var ju Ebbas kusin, han, hvars porträtt hon hade sett i albumet.
Hon log ännu åt det i mörkret, så vackert var det.
Så försvunno alla bilder, och hon somnade.
Dina Kallerström hade förlorat sina föräldrar, när hon var tolf år.
Det hade varit ett olyckligt äktenskap, som slutade med en half skilsmessa.
Dina ärfde en liten förmögenhet efter dem och fick sin fars kusin till förmyndare, en man, som var gift med en strängt pietistisk fru.
I detta hem blef Dina uppfostrad de följande tre åren och lärde sig under den tiden, att denna verld är en förskräcklig jämmerdal, der det onda har öfverhanden, och der frestelser lura på menniskorna i alla former och färger.
Det gäller att hvarken se till höger eller venster, utan gå sin väg fram som en, som är död för verlden.
Nu låg det emellertid i Dinas natur, att det, som hon helst af allt hade lust till, var att se till höger och venster, ja, vrida nacken alldeles ur led för att se sig om, i fall hon kunde komma åt det, och både hon sjelf och de andra gjorde stora ansträngningar, för att hon skulle passa in i det hem, hon hade kommit till.
Ibland lyckades det henne också, men det var mera en roll, hon tvang sig att spela.
Hon gick då med nedslagna ögon och sade till sig sjelf: »En ung flicka med ett vackert ansigte, men en sträng, nästan klosterlik hållning, gick vid sina föräldrars sida till kyrkan.»
Eller också tänkte hon för sig sjelf, som om hon skulle läsa upp ur en roman: »Då hon ännu blott var femton år gammal, tillbragte hon icke sina aftnar som andra unga flickor med att deltaga i baler eller andra tomma förströelser, utan stilla, för det mesta alldeles tyst, satt hon vid sin fostermors sida och klippte väf till små barnskjortor åt de fattiga, eller hörde med andakt de äldres samtal om allvarliga ämnen.»
Hon fann behag i den snäfva mörka klädningen, man hade gifvit henne, kammade håret slätt och trippade omkring med små, bestämda steg.
— Men så kunde hon plötsligt en qväll försöka att sätta upp sitt hår högt i nacken med lockar, när hon hade blifvit ensam, och hänga sin mors ametistörhängen i silkestrådar kring öronen.
Det klädde henne utmärkt!
Hon satte sig med bar hals framför spegeln och profvade olika ställningar.
»Hertiginnan af Némours», sade hon, snörpte på munnen och kastade hufvudet tillbaka. »Grefvinnan af Poitiers», — och hon intog en ny ställning.
Plötsligt fick hon riktig afsky för den gamla, fula klädning hon var tvungen att gå med.
Hon kom i håg sin mor, som mycket tyckte om vackra toaletter och hade utmärkt god smak, och hon tänkte på »sin söta lilla mamma», som hon alltid i tankarna kallade henne, med sorg och längtan.
— Den ’söta lilla mamman’ hade också varit en intagande dam, men blott haft det lilla felet att icke bry sig det ringaste om sin man och sina barn.
Emellertid inbillade sig Dina, att hon, om modern nu hade lefvat, skulle fört ett gladt och sorglöst lif och icke pinats i hjäl hos den gamla farbrodern och den olidliga tant Therese.
Det var perioder, då hon riktigt hatade sina fosterföräldrar och gjorde allt för att reta dem.
Men så kom den tiden, då hon skulle konfirmeras.
Man skickade henne till en sträng, pietistisk prest, hvars begåfning och vältalighet gjorde ett starkt intryck på Dina.
Hon blef genomskakad i hela sin varelse och arbetade sig upp till ett så exalteradt och brinnande själstillstånd, att hon, om hon hade tillhört den katolska kyrkan, i hvilket ögonblick som helst skulle ha kunnat aflägga klosterlöftet.
På konfirmationsdagen var ingen så upprörd och förgråten som hon.
Hela dagen befann hon sig i ett fullkomligt ekstatiskt tillstånd.
Då undervisningen hos den begåfvade presten upphörde, tillbragte hon åter all tid i hemmet, och då det spännande vid den religiösa andakten var förbi, fann hon snart detta lif af idel försakelser, bibelläsning och kyrkogång torrare och tråkigare än någonsin.
Då och då efter en predikan kunde hennes gamla entusiasm flamma upp, men den brann kortare för hvar gång, och hon var på den punkt, då hon icke önskade annat än att något, något, hvad det än måtte vara, skulle komma och rädda henne.
Omständigheterna gjorde, att hon flyttade från en stad till en annan, från sina stränga fosterföräldrar till en aflägset beslägtad tant, som med en gammal syster bodde i den stad, dit Dina sändes för att fullända sin uppfostran i en ansedd skola.
Hon hade nu i öfver två år varit i huset hos sin tant, enkefru Mina Lindstedt, och hennes gamla syster Birgitta Kars.
Det var två förmögna gamla damer, som icke hade något särdeles att företaga sig, och som efter en tid blefvo två viljelösa offer i deras unga slägtings händer.
De började med att trösta henne och funno henne vara ett lifligt, men förskrämdt barn.
Derefter skämde de bort henne och slutade med att beundra och lyda henne i allt.
Ingen af de gamla tanterna utmärkte sig för något särdeles lysande förstånd, och Dina kunde inbilla dem nästan hvad som helst.
Hon höll af dem och gjorde dem egentligen aldrig något obehag, då hon i botten var en vänlig och godmodig natur, som, när hon blott fick sin vilja fram i allting, icke gjorde någon menniska något ondt och aldrig visade sig otacksam eller hård.
— Men hvad hon kommenderade de gamla damerna!
Aldrig med annat än:
»Åh söta tant!» och: »Du ger mig väl lof!», men något slags invändningar kommo aldrig i fråga.
Hon fick hvilka kläder hon ville och fick lägga af dem, när hon blef trött vid dem.
Det hette alltid:
»Åh söta tant, det fins nog en fattig, som så väl kunde använda dem.»
Hon fick taga emot hvilka inbjudningar hon ville och säga ja till alla, som behagade henne.
Var hon för länge borta, så var det alltid »något som skulle köpas till skolan».
Skref hon biljetter, som hon icke önskade skulle ses, var det »en anteckning till en af kamraterna».
Läste hon farliga böcker, hvilka tanterna hört omtalas som mindre passande för unga flickor — sjelfva läste de så godt som ingenting —, så bad hon att i korthet få redogöra för innehållet och satte i en hast ihop en historia med så mycket dygd och moral, att hon kunde locka tårar i de gamla damernas ögon.
Det hände till och med, att de ibland kunde se på hvarandra och säga:
»Men den boken måste vi nödvändigt läsa», men då hette det alltid:
»Ja, tyvärr måste jag lemna den tillbaka i morgon, och den är utsåld i bokhandeln.
— Hon visste, att de aldrig skulle göra sig någon vidare ansträngning för att skaffa sig lektyr.
När hon ville, bad hon sin barndomsvän Edvard, hvilken ungefär vid samma tid, som hon kom till staden, hade fått plats på ett kontor där, att tillbringa en middag eller qväll hemma.
Hon sade till tanterna, att han var en så olycklig ung man, hvilket han verkligen också för ögonblicket var, af kärlek till Dina, och hon beskref de äfventyrligaste och mest upprörande händelser från Edvards hem, en beskedlig köpmansfamilj, som hade lefvat det enformigaste hvardagslif, med så lifliga färger och så talande gester, att tant Birgitta en qväll blef så rädd, att hon icke vågade gå ensam in i sitt rum.
Och sedan sutto de och sågo så nyfikna och deltagande på den unge herrn, när han, omedveten om sina upprörande familjeförhållanden, åt sin söndagssoppa hos dem, men de vågade ingenting säga till honom.
Dina hade ofta upprepat:
»Han är i hög grad ömtålig för, att någon skall röra vid de sorgliga förhållandena hemma, så att, söta tant Mina och kära tant Birgitta, låtsa för all del, som om ni inte vet någonting!»
Hvarför hon gjorde upp alla dessa historier, är icke godt att veta.
Hon visste det knappt sjelf, och det var troligtvis endast för att få någon omvexling i det enformiga hvardagslifvet.
Midt i den mest spännande situation hon hade framkallat, när tant Mina satt med den gröna ögonskärmen på ena örat och tant
Birgitta lyssnade med öppen mun, kunde Dina plötsligt brista ut i skratt.
»Usch, du skrämmer mig», jämrade sig tant Mina och hoppade högt upp.
»Skrattar du åt, att han gick i sömnen uppe på taket?»
»Nej, det var något annat», sade Dina och kysste henne.
»Det var något så komiskt jag kom att tänka på.»
»Nå — nå», lugnade tant Mina sig sjelf. »Men låt oss nu höra.
Fick de ner honom igen?»
En annan gång hade hon inbillat dem, att den unge Edvard Krygers far led af fixa idéer och vissa perioder icke tillät medlemmarna af sin familj att äta.
De måste gripa till allt, hvad de kunde få tag på, knappar, grifflar, ja, till och med sina gamla galoscher.
Edvard hade lidit mycket af detta och vågade aldrig äta sig riktigt mätt, när han var borta.
Följden häraf var, att när den unge mannen åt hos de gamla damerna om söndagarna, voro de nära att qväfva honom med all den mat de stoppade i honom.
»En liten smula till!» — »Ni kan bestämdt mycket väl», och fastän Edvard hade en adertonårings strykande aptit, kunde han dock omöjligt tillfredsställa deras fordringar.
En af de flickor, som
Dina oftast förde med sig hem, var Maria Heller, som under det sista året hade varit hennes förklarade hjertevän, och fastän tanterna icke kunde tåla hennes korta hår och herraktiga sätt, togo de emot henne tidigt och sent.
Eftersom Dina höll af henne, måtte hon ju vara en utmärkt flicka.
Ett af Dinas älsklingsnöjen var att bjuda Maria hem till sig om eftermiddagen, och sedan de läst lexor tillsammans — något, som var mycket hastigt undanstökadt — tillbringa hela qvällen i Dinas rum och, hvad som var det allra roligaste, få supéen dit in och äta ensamma der inne.
Det var just en sådan lång eftermiddag, som de en dag hade tillbragt tillsammans.
Skolböckerna voro för länge sedan bortkastade, de röda gardinerna voro dragna för fönstret, en liten brasa brann i kakelugnen, och lampan hade blifvit tänd.
Dina hade inrättat sitt rum efter sin egen smak.
Der var portièrer för dörrarna, draperier i hörnen, solfjädrar och buketter arrangerade här och der.
En låg divansoffa med stora kuddar var utmärkt beqväm att ligga på, och der bredvid stodo två små plychsbord: ett fyrkantigt med småsaker och fotografier, ett annat rundt, hvarpå stod en liten kaffeservis.
Dina sjelf låg på soffan iklädd ett slags nattrock af hvitt ylle, garnerad med ljusblått.
Hon hade tagit af sina kängor och trädt på sig ett par ljusblå sidentoflor, som hon roade sig med att röra fram och tillbaka; de voro så små och spetsiga.
Hon hade vridit upp håret i en knut högt uppe på hufvudet och låg med armarna bakom nacken.
Nu befann hon sig väl och njöt i synnerhet af att veta, att denna négligédrägt klädde henne, fastän ingen annan än Maria såg det.
»Genera dig inte, Maria», sade Dina. »Tänd din cigarrett.
När det är brasa i kakelugnen, kommer inte röken att plåga oss.»
Maria lät sig icke detta sägas två gånger.
Hon tog en cigarrett ur ett rysslädersetui, tände den och satte sig beqvämt tillbaka i länstolen.
Dina såg på henne.
»Du har det inte beqvämt, Maria», sade hon.
»Du sitter så stel der i stolen.
Kan du inte lägga bort den uppstående kragen, ta af dig kängorna och låna ett par af mina tofflor?»
»Nej, tack skall du ha!» svarade Maria.
»Jag finner mig bäst som jag har det.
Jag tycker om att känna, att mina kläder sitta hårdt på mig.»
»Och jag är aldrig gladare, än när jag blir dem qvitt», sade Dina och sträckte sig.
»Nåå?» frågade Maria och rökte på sin cigarrett, »har du läst min novell?»
»Ja, jag läste den igår, innan jag somnade», svarade Dina.
»Och jag tycker den är utmärkt skrifven, — riktigt utmärkt.»
»Intresserade den dig verkligen?» frågade Maria ifrigt.
»Kände du något för min hjeltinna?»
»Jag förstod mig inte riktigt på henne», sade Dina något dröjande.
»Hon är ju mycket begåfvad och klok, men det var ju inte alls någonting med kärlek.
Jag väntade hela tiden med sådan spänning, att det skulle komma, — men det kom ingenting.»
»Det anser jag tvärt om vara en förtjenst hos min berättelse», sade Maria.
»Alla menniskor ha ju alltid bara skrifvit om förhållandet mellan män och qvinnor.
Det är sannerligen ett alldeles utslitet ämne.
Jag ville visa, hur en begåfvad qvinna, bara derför att hon är en qvinna, alltid blir skuffad åt sidan för männen och hur till sist den allra sämsta af männen får den plats, som hon skulle haft rätt till och gjort något utaf.»
»Men är det riktigt sant?» frågade Dina från soffan. »Jag tycker inte alls, att männen äro så ovänliga mot oss qvinnor.»
»Åh nej, inte mot de vackra, inte när de vilja kyssa och smeka dem, — men försök bara att uppträda som deras rival i ett eller annat ämne, så skall du få se hur älskad du blir!»
»Jag vill inte rivalisera med män, bara med andra qvinnor», svarade Dina.
»Men skulle jag få rivaler, när jag älskar en man, så få de akta sig väl, annars —!»
Hon gjorde en rörelse, som om hon stötte en dolk genom luften.
»Jag tror inte du behöfver frukta några rivaler i kärleksaffärer, Dina.
— Om du bara visade dig i den der hvita nattrocken, skulle sjelfve kung Faraos hjerta smälta.»
»Jag skulle önska, att jag kunde komma i tillfälle att försöka det», sade Dina med en suck och strök upp ärmarna från sina bara armar. — »Tycker du om armband?» tillade hon och skakade händerna i luften.
»Hvad skulle jag göra med armband?» svarade Maria.
»De skulle bara genera mig, när jag skrifver.
Men på dina armar skulle ett armband passa.»
»Ja, inte sådant der messingskram, som lilla Berta går med», svarade Dina.
»Nej, ett sådant der bredt guldarmband, här uppe på armen, ett sådant som Kleopatra hade.»
Dina spände sina hvita fingrar omkring sin venstra öfverarm.
»Jag skall nog skaffa mig ett en gång, men jag köper det inte, förrän jag får råd att köpa något som är riktigt vackert.»
»Och så gifter du dig med en kung?» sade Maria.
»Jag gifter mig inte ännu på många år, om jag också kunde få kejsaren af Kina», sade Dina och började vifta sig med en kinesisk solfjäder.
»Att gifta sig är att gå i fängelse, men jag vill ha min frihet, en lång, härlig frihet till att älska hvem jag vill.»
»Kallar du det frihet?» frågade Maria och satte lornjetten till rätta.
»Så snart menniskor äro förälskade, äro de inte fria längre, då äro de ju förhexade och sitta jemt och glo åt samma håll.
— Nej, friheten ligger i att vara fri i sitt hjerta och kunna gå och komma hvar man vill, utan att sakna någon och utan att längta efter någon.»
»Och jag tycker, att det värsta af allt är att längta», svarade Dina.
Hennes ögon fingo detta svärmiska, drömmande uttryck, som de antogo, när hon följde sina egna tankar.
»Jag kan längta så, att mitt hjerta kan spricka sönder, men jag vet, att det som jag får, aldrig är det jag längtar efter.
— I går längtade jag efter vindrufvor, så att jag kunde förgås, och midt i snöyran gick jag ut och måste gå i sex bodar, innan jag fick några.
Så kom jag hem och klädde om mig och satte mig till ro för att äta dem.
Då jag hade ätit ett par, smakade de mig inte längre.
— De stå der vid spegeln.
— Vill du ha dem?»
Maria nickade, men rörde sig icke.
»Jag skulle ha vetat på förhand, att de inte voro besväret värda», sade hon.
»Och med kärleken är det likaså.
Tänk, hvad alla flickor anstränga sig för den sakens skull.
Hur de skaffa sig bekymmer och hjertesorger, och när de så ändtligen få den man, de ha fiskat efter!
— Ja, har du sett något lyckligt äktenskap?»
»Jag säger ju infe, att jag vill gifta mig», svarade Dina.
»Men jag vill älska och ha någon, som älskar mig alldeles oerhördt!
Någon som natt och dag ginge och suckade utanför mitt fönster, och som blefve alldeles ohyggligt olycklig, om jag inte ville höra på honom, — kanske till och med sköt sig för min skull!»
»Vill du verkligen, att en menniska skulle döda sig för din skull?» frågade Maria skarpt.
»Inte precis skjuta ihjäl sig», sade Dina och blef röd i ansigtet, »men så der litet, — i en arm eller så.
— Tänk, att veta, att det ginge en der nere i snön och såge upp till mina fönster och spejade efter hvar skugga af mig på gardinen, — så roligt!
— Jag tror jag skall gå och se, om der inte fins någon.»
Hon reste sig, smög sig bort till fönstret och drog undan gardinerna.
Der ute yrde snön, och lyktorna sågo ut, som om de suckade för blåsten.
Der kom en vandrare med uppvikt krage, kämpande sig fram genom snön.
Han lyfte verkligen hufvudet och såg ett ögonblick upp till det upplysta fönstret, men skyndade vidare, som om han icke kunde komma nog fort i väg.
»Ack nej, der fins ingen», sade Dina och släppte ned gardinen.
»Nej du, det är bara i romanerna herrarne gå utanför sina tillbeddas hus och sucka.
I verkligheten gå de på klubben eller kaféerna och höra noga efter hur mycket hon har i hemgift.
— Du har ju goda inkomster för att vara en ung flicka, men det skulle inte förslå det minsta, om du finge en man.
Mitt ideal är att sjelf kunna förtjena allt hvad jag behöfver och inte vara beroende af en enda själ på jorden», sade Maria.
»Och när du har förtjenat dig en förmögenhet», frågade Dina, »hvad tänker du då göra?»
»Då reser jag till Ryssland och blir nihilist», svarade Maria bestämdt.
»Då tycker jag, att du hellre borde börja med det», sade Dina och skrattade.
»Hvad skall du annars göra med förmögenheten?»
»Naturligtvis hjelpa de andra nihilisterna.
Göra sprängbomber till kejsartronen och hjelpa dem att rädda verlden.»
»Det var en ansträngande uppgift», sade Dina och lade sina kuddar till rätta.
»Ja, vet du hvad!
Jag kan verkligen inte nöja mig med att gå och mögla i detta halfsofvande land.»
Maria steg upp och gick med stora steg fram och tillbaka på golfvet.
»Man får inte spilla tiden, utan man måste skynda sig och hjelpa till, hvar man kan.
Ingen bör undandraga sig den pligten att hjelpa till med mensklighetens utveckling, och jag skulle kunna göra hvad som helst, bara jag kände, att jag gjorde nytta.»
»Nå, men hvad tänker du börja med?» frågade Dina temligen slappt.
»Det vet jag inte!
Det kan jag inte säga nu!» svarade Maria och gick fram och tillbaka.
»Men det kommer nog något och kallar mig, och då måste man vara beredd.
— Det är en stor och kritisk tid vi lefva i, Dina!»
»Är det?», sade Dina och fläktade sig.
»Det vet du nog.»
Maria fortfor att gå upp och ned.
»Tidens orm byter om skinn, som en skald har sagt.
Öfverallt jäser det i det unga vinet, som vill sönderspränga de gamla vinsäckarna.»
»Jag tror du citerar bibeln», sade Dina.
»Det står inte i bibeln», svarade Maria.
»Jo, det gör det visst!»
»Åh! — i den der gamla boken!
Hur skulle det kunna stå der?»
»Räck mig den, skall jag visa dig det.
— Der! — på mitt nattduksbord.
— Hon pekade häftigt med sitt hvita finger på bibelspråket.
»Der ser du, att jag hade rätt!»
»Nåja, då är det sant i alla fall», sade Maria.