Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Också är jag här för att fråga, om inte redaktören skulle vilja vara så innerligt snäll och äta en enkel hvardagsmiddag hos oss i dag?»
Nu fick jag mig en portsjon ögonknifspetsar kring ansiktet igen, och så sa han, visst så höfligt han någonsin kunde åstadkomma:
»Tackar så mycket; men jag äter aldrig hvardagsmiddagar borta — af pringsip — Blir det däremot en festmiddag, så —»
»Nej, det blir det inte», sa jag med en liten darrning på rösten.
»Vi trodde, att Villys vän allra hälst skulle trifvas med oss i all enkelhet och just i hvardagslag, men det misstaget kommer vi nog inte att göra vidare.»
»Någonting annat?» frågade han med blyertspännan i högsta hugg och knyckte till någonting på en sned, som nog föreställde en bockning.
»Neej» — sa jag häpen –.
»Inte alls!»
»I så fall — mjuka tjänare!»
Och tro mig, om man vill eller inte, men började inte han att kluttra hirioglyfver på sin mage igen, midt framför min näsa, så vill inte jag heta Lovisa Petterkvist.
»Åh, för allt i världen, herr redaktör», sa jag ljuft, fast bra röd, »var så god och inte gör er besvär med att följa mig ut!
Jag hittar vägen så väl!»
Därmed svepte jag förbi honom ut — med fullt bibehållen krigsära — det kände jag — fast pulsarna slog så de dunkade.
Utanför stod Styfven vid sin kast och satt.
»Den kan yrket», grinade han förnöjdt och pekade med tummen mot redaksjonsrummet.
»Nå, hvad kunde herr Holm, då?» frågade jag hvasst ty att den där skulle tillåta sig tala illa om vår gamla, kära Holm, det — —
Men så kom jag i håg min värdighet och svepte förbi också honom — fortfarande med fullt bibehållen krigsära.
Jag har inte sagt ett ord åt Ruffen om det där besöket.
Det skulle såra för mycket.
Jag har bara sagt, att inte redaktören har tid hälsa på oss i hvardagslag.
Nu glömde jag inte att be honom bo hos oss, men nu ville jag inte: skyller för andra på Sofi, som lyckligtvis fått ondt i benet och är förbjuden att gå i trappor.
Nu är det nästan öfver det där med.
Det är nog bara något slags litteratörmod, som redaktören
öfverdrifver.
Tänk bara, hur Villy gormar och svär, fast han då aldrig sårar! och hur grinig och försmädlig tyckte jag inte att Krycke var, se’n, innan jag blef van vid honom.
Jag ska försöka igen att hålla af honom — för Villygossens skull!
Men se så här alldeles för mig själf kan jag väl ändå få erkänna, att det känns, som om nålen växt ut till en riktig stoppnål!!
Syre.
Nische’n och det Tran-sen-den-tala-jaget.
Jag läste en gång om en lärd som för att roa sig släppte ut så mycket syre öfver allt folket i stan, där han bodde, att människorna blef yra i mössan och råkade i lufven på hvarandra.
Det måtte »någon» ha gjort med oss med!
Herrarna är som bortbytta.
Stadskällaren är aldrig tom, och fanns det en varietet, är jag säker på, att den skulle vara full, morgon, middag och kväll och däremellan med.
Spel och dobbel hör till ordningen för dagen, och i går hade Laxén herrmiddag, en tillställning som aldrig kommit i fråga hos oss förut, efter som våra män hittills ansett, att vi fruntimmer behöfver både litet mat och litet omväxling, vi med.
Att sitta hemma och svälja tårarna må vara hur kvinligt det vill, men roligt är det inte.
Också brydde jag mig för min del inte om den saken, efter jag alltid ansett— och anser — allt gråtande i tysthet vara den mest missbrukade kvinnokraft som finns, men glad var jag inte.
Och i dag är Ruffen bjuden till garfvaren på stor renbensförsoningsfrukost, utan att jag är bjuden med.
(Han var nämligen här och ställde till en ryslig scen om sina 300, när grefven väl rest, och sedan dess har herrarna inte talts vid!)
»Du gör som du vill, Ruffen lilla», sa jag, »men nog skulle jag hålla mig för god att gå dit och gnaga på hans gamla ben ensammen, så mycket mer, som det var jag, som förargade honom allra mest, och han således framför allt bort ha tänkt på att försona mig; fast jag naturligtvis inte hade gått, efter jag för min del sätter värde på hyggligt sällskap
— — Men du gör alldeles som du vill, Ruffen lilla!»
Gustaf gick ändå!
Jag har varit vid ett ovanligt ömtåligt lynne hela dagen!
Enberg kom inte hem förr än klockan 4 i morse, han, som aldrig är borta eljest, och vår yngsta fru gråter två näsdukar fulla på natten, så svirar hennes man.
Ungherrarna har det kommit en fart i som är alldeles otrolig, och håller i hop gör de som ler och långhalm.
De bildar en riktig konstellasjon!
Postpoeten har blifvit svans åt redaktören; skrifvar Svensson svans åt postpoeten; Petter svans åt skrifvar Svensson och gymnasisten svans åt Petter, och där sitter de och tillber hvarandra inbördes med redaktören i midten som en fixstjärna.
Det är att skratta sig fördärfvad åt — om det inte gick litet trögt att skratta nu för tiden.
Fruarna springer här om hvarandra och beklagar sig, men jag tiger, tiger, tiger!
Fast Gud ska veta att — —
Flickorna har blifvit så hamsiga, alla, utom Maja, som i det här fallet reder sig rent märkvärdigt bra och det fast redaktören utmärker just henne.
Hon fullkomligt knusar honom.
Hon fick en guldbrosch af mig i går!
Ruffen bor på stadskällaren som de andra herrarna, och som Maja är nästan jämt bjuden till Laxéns som lockbete åt redaktören, är jag mycket ofta ensam nu.
Inte går Maja gärna, det ska Gud veta, men jag vill hon ska gå ändå, så att inte kikuten, som simmar i lycksalighet och historier, så presis ska veta åt hvilket håll hon bör afskjuta sina pilar.
Det är illa nog som det är ändå, efter Maria är så förfärligt oförsiktig — —
Emellertid skulle aftnarna nog bli litet långa, om inte Kullen så troget tittade in i skymningen.
Hur han kan trifvas med mig, tarfliga, obildade människan, begriper jag inte men bra kärt är det.
Barnen kommer också ibland, förstås, men det är ju bara på små tittar.
I dag, midt på blanka förmiddagen, behagade Petter spatsera i väg till stadskällaren för att »få sig en vermuth».
När han kom igen, gaf jag honom också en vermuth och det en som värmde, men då blef han näsvis och sa, att han inte var någon slafnatur, som lät befalla sig, och hvad det rätta och orätta angick, så fanns det inte något rätt eller orätt, bara fria eller ofria handlingar.
Det sa Nische.
»Säger inte Nische’n att du är ett nöt med?» sa jag.
»Jaså, inte.
Ja, då duger han häller ingenting till.
Marsch, med dig!»
Därmed körde jag upp honom på hans rum och nu sitter jag i ensamma kvällen och funderar på hvad den där Nische’n kan vara för slag.
Kanske en kusin till »någon».
Borgmästaren har upptäckt att redaktören är en den mest superfina biljardspelare och
Ruffen har upptäckt sig själf vara en den mest superfina åskådare.
Det är biljarden som håller honom på stadskällaren.
I dag måtte det vara ovanligt intressangta partier, ty klockan är öfver 11.
Sedan mitt förstånd kom i sitt flor, är jag fasligt njugg på sparlakansläxor, men behöfs de, så behöfs de.
Ibland kan det ligga mycket mindre kärlek i att tiga än i att tala!
Och jag börjar tro, att jag är kommen i det predikamentet nu.
Klockan 1.
Känner tydligt att sparlakansläxan behöfs, och det en riktig!
I morgongryningen, insvept i en stor svart schal och försänkt i djup, hämsk förtviflan:
Gustaf ligger i sängen och snarkar, medan jag sitter bredvid och lider.
Den vanliga fördelningen mellan man och kvinna!
Och ändå!
O, måtte jag i morgon få möta Gustafs skuldbetyngade blick klar och inte försänkt i vansinnets hämska natt!
Jag känner den grufligaste oro.
Hvar enda hustru vet, att en man klockan 1 på natten och en man klockan 3 på morgonen måste tas emot på ett helt och hållet annat vis.
Klockan 1 tar ännu en sparlakansläxa — kanske — klockan 3 verkar bara tårar.
Presis half tre var jag också färdig och fylld som ett pumpvärk, hvilket inte alls var svårt åstadkomma, så närvös, sömnig och hållen vaken med våld som jag var.
Men när jag framåt half fyra tiden ändtligen fick höra de väl bekanta stegen, förstod jag genast att det var för sent — till och med för gråtandet.
Nu hjälpte bara foglighet och mildhet.
»Åhå-åh — sitter du uuppe gumman — lilla och väntar?» sa Ruffen strålande och balangserade till en stol.
»Jaa — vännen, det gör jag», sa jag vänligt, medan jag tänkte på, hur lycklig den hustru var, som efter snart 30 års äktenskap endast två gånger förut sett sin man i ett sådant där klockan — 4 — på morgonen tillstånd.
Ruffen hvisslade och gnolade och sjöng.
»Roligt att du har roligt, gubben lilla», sa jag lika mildt.
»Det är inte jag som har roligt — det — är — den andra — Ha ha ha!»
» Hvilken andra, lilla du?» sa jag; medan jag försökte pillra af honom rocken.
»Det — det — tran-tran-sen-den-tala jaget!»
»Knäpp den nöten om du kan, gumman!
»Jag knäpper visst inga nötter», sa jag fogligt.
»Ser du — jag — är inte jag — utan jag är — det tran-sen-den-tala jaget, och det kan du gärna få gräla på så mycket du vill!
»Jag grälar visst inte», sa jag med värdighet.
»För öfrigt gör det ingenting, gumsan lilla, om du grälar, för om du också grälar, hick! så är det ändå inte du som grä-älar, på den grund, att du inte är någonting.»
»Är inte jag någonting?» sa jag och flög i luften som en bomb.
»Aldrig ett dugg — bara en frö-öhylsa.»
»Du min värld!» skrek jag.
»Ur hvilken mannen springer upp!»
»Ur mig har då aldrig någon man sprungit upp», sa jag, alldeles blodröd af harm, ty om det också föll honom in att dricka sig pirum, så behöfde väl inte jag sitta här och låta chikanera mig till döds för det.
»För öfrigt är det inte vä-ärdt du morskar — dig, Lovisa, för har du gjort något som duger här i världen, hick, hvilket jag inte vet, hick, så är det ändå jag som gjort’et.» (Hvissling!)
»Jaså, det är det», sa jag.
»Punktum, käring!
På den grund, sa jag — att om ett kvinnfolk åstadkommer något som du-uger, så är det ändå alltid mannen som gör’et, på den grund, att han är det reci-reci-proka momanget i naturen och hon det re-re-cep — med ett ord bara basch!»
»Gå och lägg dig, Ruffen lilla», sa jag mildt igen.
»Det där har jag alltid tänkt», sa Ruffen och sparkade stöflarna af sig.
»Jaså, värkligen?» sa jag och började plocka ihop hans kläder.
»Förbannad slängd karl den där redaktören — och den där andra se’n, Fischen — Nischen, han, som hittat på att det orätta är det rä-ätta — — det är förbannadt mycket styfvare hva?
än att hitta på att det rätta är det rätta!
Det är för öfrigt alldeles, hick! satnma sak, bara fullkomliga motsattsen.
B-begriper du, dumsnut?»
»Jaha, då,» sa jag nytert »Jag begriper visst!
Men vill du inte ha litet Vichyvatten —?»
Ruffen sof i ett kör till klockan 2 dagen därpå.
O, i hvilken ångest var jag inte, innan han öppnat sina kära, älskade blåklintsögon!
Jo, han var redig, Gud ske lof; alldeles redig, hvilket väl, om något, kan kallas för en riktig Guds nåd, när man betänker, att han haft Nische’n och det där fasliga jaget i hufvudet.
Också blef jag så glad, att jag totalt glömde af sparlakansläxan och riktigt hjärtligt besvarade den »söta du förlåt mig kyss», som han kom in och gaf mig nyss, förlägen som en skolpojke.
Tänk, om han visste, att han kallat mig »dumsnut!»
Vi talar aldrig om den där natten, men Ruffen är hemma nästan hvar kväll nu och har lärt mig att spela schack.
Vi har så roligt!
Men litet emellan bjuder jag ändå hit Enberg och Boström på ett parti kort, för att hålla stadskällaren stången!
Petter ser ryslig ut.
Alldeles som ett nedfallet plommon, som håller på att skämmas på ena sidan, och borta är han nästan hvar natt.
Gustaf grälar och jag talar bevekande, däremellan jag stänger in honom, men ingenting hjälper.
Jag har bedt barnen bjuda honom, så ofta de kan, till sig — men dit går han inte.
Borgmästaren har nyss varit här i ett ärende, som gjort både mig och Ruffen alldeles yra i hufvudet.
Enskildt bref från herr landshöfdingen — —
»Djupt sviken!
Här, som han funnit så rojalistiska känslor — — försåtliga anfall i vår platstidning på det bestående, sitt djupa misshag — enskild varning — —»
Du min Gud, Ruffen», sa jag, alldeles stel af häpnad.
»Anfaller vi det bestående!»
Och så rusade jag i väg till redaksjonsbyrån med brefvet i högsta hugg, glömsk af allt.
Den här gången tog redaktören riktigt vänligt emot mig och lugnade mig fullkomligt, som för innerligt väl var, eljest tror jag att jag fått slag.
Alltsammans berodde bara på ett missförstånd — ett misstag.
Han anföll aldrig det bestående, bara det fallfärdiga, men först sedan borgmästaren lofvat att per omgående uttrycka våra allra mest undersåtliga och tropliktiga känslor gent mot Kung och fosterland och herr landshöfdingen själf, kände jag mig tillräckligt lugn för att kunna sätta mig ned och börja tänka öfver hvad som hade kunnat ge uppslag till ett så högst sårande missförstånd.
Rent ut sagdt, har jag bra litet följt med tidningen, sedan vi väl fått den!
Det har hela tiden händt så mycket annat, som intresserat mig mer — men de få gånger jag tittat i den, har jag alltid tyckt den varit hållen i den rätta tonen, fast jag ibland tänkt, att man kunde tro, att han menade något helt annat än han sa.
Men det hade jag skyllt på tidningsspråket.
Det är ju ett så högst eget språk.
Om till exempel en tidning ska erkänna att den haft orätt, så vrider den alltid till det så det låter som om den hade rätt ändå, och ska den erkänna någon som hälst förtjänst hos till exempel en politisk motståndare — så är det så väl fördoldt och så fint gjordt, att man nästan inte kan få fatt i det.
Sådant där tar naturligtvis stor tid att lära sig riktigt — och vår redaktör kan väl inte vara så hemmastadd med alla finesser ännu, efter han är så färsk.
Axel har nyss varit här.
Var ledsen och orolig öfver att stadshandeln tycktes vilja börja dra sig åt unga Laxén till.
»Var inte rädd du», sa jag.
»Kunderna kommer nog igen, när de ser hvad slags varor de får.
— Det är ju en riktig humbugs-affär, vet jag.»
»Men Jockmocks Allehanda berömmer den!»
»Åh hå, gör den det», sa jag, och knyckte fast pängsneen på näsan.
Jo, minsann stod det inte ett par berömmande ord inuti tidningen — —
»Redaktören är där jämt på fester!»
»Nå, än se’n då?» sa jag skarpt.
»Det är väl hans rättighet, skulle jag tro.
Han, som främling, kan väl inte ha reda på allting, och utvändigt är affären fin nog.»
»I hvad fall som hälst tänker inte jag ge några champagnemiddagar», sa Axel kort.
»Det gör du rätt i», sa jag, »ty med så fula baktankar som dina, skulle din middag bli hvad en middag aldrig får bli, om man är något så när hederlig karl.
Att du inte skäms insinuera något så fult om Villys vän!»
Axel gick, nu ond på mig, men jag tyckte bättre om det.
Det är inte fritt, att jag riktigt litet smått lärt mig hålla af den där gossen, sedan jag fått se att det är ruff i honom.
Hederlig är han då som guld, Gud ske lof, och tänk, Kullen säger, att han inte alls är dum, och att han har plockat åt sig rent märkvärdigt med kunskaper i sådana ämnen som intresserar honom.
Fast det tror jag då ingenting på — jag med mina erfarenheter.
I dag en berömmande notis inuti tidningen igen, nu om garfvaren som arbetsgifvare!!!
Hvem kan vara så usel och ge redaktören så fullkomligt falska uppgifter!!
Jag måste genast skrifva och upplysa honom om rätta förhållanderna.
Såvida inte — — Såvida inte —?
Jag har skrifvit, men det har händt något så förfärligt tråkigt, att jag inte har tankar för något annat.
Två hundra kronor har försvunnit ur Gustafs pulpet!
Petter har blifvit hemskickad till sin mor på en tid »för att hvila sig.»
Jag har vridit och vändt mig hela dagen, som om jag setat på ett glödhett halster.
Hvems är felet!
Gossens!
Det finns något som heter: moraliskt skyldig, och det är en helt och hållet annan person.
»Nej, Ruffen», sa jag nyss, »jag måste få säga det åt honom — jag måste!
Du hörde ju själf, att Petter sa, att stöld inte var stöld, utan bara en kapitalomsättning.
Hvem har lärt honom sådana gemenheter?
Nej, Ruffen lilla — jag måste få säga honom sanningen!
Det är ingen annan råd!
Jag måste!»
Ruffen teg, ty tar jag i med den tonen, så vet han, att jag måste få tala ut, om jag så ska stupa på kuppen.
Med lätta steg har jag aldrig gått till byrån, men i dag kändes det som om jag haft bly i sulorna.
Fram kom jag likväl, och så började jag genast, utan att ens hälsa, tror jag:
»Den som för att roa sig stoppar in sprängämnen i hufvudet på obildadt folk, gör lika orätt som den, som lägger ut dynamitbomber i oskyldiga människors hem!»
Ja, och så kom alltsammans störtande; både sadelmakaren, fröhylsan, Nische’n och det där transentrala jaget, Maria Laxén, som han haft möten med, biljardspelet, herrmiddagarna, kortspelet om nätterna och Petter!
Ja, med ett ord, jag gaf honom all nyimporterad omoral jag gått och burit på, och det var inte litet.
Inte tänkte jag säga allt det där, förstås, men det var presis som om alltsammans legat på lur, så rusade orden fram bara jag öppnade mun, och nu efteråt är jag riktigt glad att jag ingenting glömde, för det tror jag värkligen inte att jag gjorde, utom det sista, men som jag inte är säker på, att han är skyldig äfven till det, var det ju bra jag teg, fast jag nu, efter min allra sista erfarenhet, just kan tro honom om hvad som hälst.
Hvad han sa?
Ja, det kommer jag aldrig att berätta för någon — inte ens för Ruffen, men ljuft, oändligt ljuft är det att för en gång veta, alldeles bestämdt veta, att det inte var jag, som förgick mig mest.
Och nu slipper jag hålla af honom, Gud ske lof!!
Det är ändå det allra ljufvaste af alltihopa!
Villys vän, och en så framstående person — så rå!
Såvida de inte är rädda för honom allesammans och ursäktar sig med att han är så utmärkt?
Eller också är han utrustad med hypnotiska snibbar, som kapten Mefistofeles, fast för manfolk!
Jag njuter oändligt af att få afsky honom så mycket jag vill!
Redaktören har rest helt hufvudstupa till Umeå för att stanna borta ett par dagar.
Det är hans rättighet — bara tidningen kommer ut i tid.
Brefkort från Umeå till Ruffen från redaktören.
»Var inte van att arbeta under uppsikt af fruntimmerspolis.
Reste till Stockholm.
»Säg ingenting, Ruffen», sa jag — »inte ett ord.»
Jag kan inte bära en bokstaf, inte en komma till!
Tidningen — — prenumeranterna, som jag med en sådan oändlig möda ätit och druckit ihop — inte få valuta —!
Herrarna — de utlösta — Åh!
Det — — det är för mycket!
Först senare kom jag i håg mina 500, som han inte sagt ett ord om.
Men hvad betydde de!
Jag stod ju där som hederslös — det var värre.
Nej, tidningen måste ut om torsdag, utan att en enda själ fick veta ett knytt.
— — Sedan var det ju påsk — och efter den blef det väl någon råd.
Men huru!?
Det fanns bara en möjlighet — och den var ryslig.
Man talar om att bita i det sura äpplet — men hvad betyder det mot att nödgas bita i Styfven!
Men hällre allt än kalla honom tillbaka!
Han var alldeles för kvick för oss!
Alldeles för kvick!
Man tager det man hafver, sa Kajsa Varg.
Stora svårigheter.
Seger.
Ödets blodiga ironi.
Det var knappt ljust, när jag påföljande morgon gaf mig i väg till redaksjonsbyrån.
I en liten korg hade jag laggt ned socker, några smörgåsar och — en flaska konjak!
Det var med en förfärlig känsla af själf-förakt jag lade ned den — men jag gjorde det ändå.
Märkvärdigt, hvad det går lätt att göra omoraliska saker, bara man har klart för sig att det sker för det allmänna bästa!
Jag kvistade alla bakgator jag fick fatt i, men tror inte någon människa jag stötte i hop med fru Enberg på Boströms gård ändå.
»Kors», sa hon, »hvem ska du nu bära mat till igen?»
»Det är då inte presis någon mat, inte», hostade jag.
»Snarare dryck då.
— Men jag har litet brådtom.»
Så kilade jag i väg igen, för att i nästa hörn stöta ihop med Axan, som aldrig sofver oftare än hon inte kan låta bli, för att hinna snoka åt sig alla ägg af bönderna — till och med på vintern, när de inga har.
På tryckeriet brann brasa och var så städadt och fint, att jag blef helt förvånad.
Styfven slingrade sig ut ur sin mörka skrubb och såg på mig med sina stickande ögon.
»Kors, frun igen!» sa han med en tonvikt, som borde stå upptagen bland otillåtna uttryck i lagboken, så försmädlig var den.
»Ja, just jag», sa jag lugnt.
»Jag är här i stället för redaktören — »
»Frun!
Hi hi hi! —»
»Som har rest bort», fortsatte jag utan att låtsa om afbrottet.
»Han!
Kommer han inte igen?»
Hela Styfven var en enda spänning, så intresserad var han.
»Det vet jag inte», sa jag, »men att tidningen måste komma ut som vanligt, det vet jag.»
»Då reser jag efter — — »
»Var så god», sa jag — »det tycker jag riktigt passar.
Men då kan det ju inte skada förtjäna litet extra till respängar först.
Herr Styf får 25 kronor kontant, om herr Styf ger ut nästa nummer ensam och håller mun.»
»Hans nummer!
Nej, så ta mig fan jag det gör.
Inte för 100!
Det kan skada honom, ser frun, och det vill jag inte.
Den kan yrket.»
»Nå, vill herr Styf förtjäna de 25, utan ansvar, då?»
»Det kan möjligen gå för sig — om jag får ett par af Holmens »långa och varma» inpå.»
»Jag känner ingenting om herr Holms »långa och varma», afbröt jag med värdighet, »men menar herr Styf, att ni, sedan arbetet väl är gjordt, vill ha en toddy, så — »
»Två, frun, två!»
Ja, till sist blef vi sams.
Jag skulle bli ansvarig redaktör; han sekreterare m. m. m. m.
Men två toddar måste jag lofva honom.
Nå, har man väl en gång börjat med att uppoffra sig och bli dålig för det allmänna bästas skull, så betyder litet mer eller mindre rakt ingenting.
Fem minuter senare satt jag på redaktörsstolen, färdig att börja mitt ansvarsfulla kall.
Jag på en redaktörsstol!
Jag kände genast efter hur det kändes.
Det kändes som om jag betydde något, och det lättade saken betydligt.
»Nå, hvad ska jag nu göra?» frågade jag.
»Läsa posten», sa Styfven och sköt fram en stor packe tidningar.
»I min tidning kommer ingenting att tryckas som är tryckt förut», sa jag och lutade mig förnämt tillbaka i stolen.
»Men vi måtte väl ha utrikes nytt!»
»Snyggt ’nytt’, som hvarenda människa känner till förut», sa jag föraktligt.
»En tidning måste vara originell, originell framför allt, men det är just hvad de nästan aldrig är.
Från hvilka land behöfs det nytt?»
»Från Norige, först och främst.»
»Ska snart vara gjordt», sa jag.
Så drog jag till mig ett pappersark och så skref jag:
Norige.
»Hans Kunglig Höghet Kronprinsen har emottagit kallelsen till vise Kung i Norige och Björnstjärne Björnson är utnämd till andragande stadsråd med villkor att han aldrig öppnar mun.»
»Se det kallar jag nytt», sa jag förnöjdt.
Styfven stirrade på mig och uppgaf ett lågt, skrockande skratt.
»Frun är fan ta mig värre än han», sa han till sist med en slags beundran, som genast ställde mig på min kant.
»Inga jämförelser om jag får be», sa jag stelt.
»Nästa land.»
»Tyskland.»
» Tyskland», skref jag.
»Käjsaren har inte hållit något tal.»
»Ja, mera behöfs inte från det landet!
Vidare!»
»Frankrike.»
»Frankrike», skref jag, men så började jag att suga på pännskaftet.
Det är ett så obegripligt rikt land, där kan hända presis hvad man vill.
— Men allra intresangtast är ändå presidenterna, i synnerhet de som bli skjutna och kostar 180,000 franc i begrafningskostnader.
»President
Får är inte skjuten ännu, men hoppas bli.
Stor ang-tu-siasmen!»
»England.»
Det är då det sötaste land som finns att skrifva om!
Också riktigt flög pännan, medan jag skref:
»Hennes Majestät Victoria har varit så innerligen nådig och haft en god natt.
Stor oro rådde i konseljen i går, då Högt Den Samma såg sig nödsakad att begagna näsduken två gånger, men tillståndet är i dag, Gud ske lof, så litet oroande, att Hennes Majestät till och med haft krafter att se sina Höga Barn och Barn- Barn och Barn-barns-barn-barn församlade till en familjefrukost.
Vid bordet voro närvarande 100 personer utom uppvaktningen.»
»Fnitt, fnitt, fnitt!» sa Styfven.
»Hva falls?» sa jag och gaf honom en sträng blick.
»Spanien – —.»
»Ligger i lindan», sa jag.
»Ingenting att skrifva om.
Härnäst.»
»Kina och Japan —.»
»Japan vill ha Kina», skref jag.
»Kina vill ha Japan.»
»Nå, än Ryssland då?»
»Ingenting lättare än det», sa jag och skref:
»Ryssland vill ha både Japan och Kina.»
Och nu får det vara nog med det utländska — pin nog.
»Hvad ska vi ha på första sidan?»
»Jaha – jaså — ja — visst — ja», sa jag långdraget, mycket långdraget.
»Naturligtvis ska vi ha en ledare!»
O! hvad jag i det ögonblicket saknade Holmen.
Nog går det an att prata alltid, men veta något, det är värre.
Jag visste inte mera än den dag jag skulle dö hvad en ledare var förslag.
Bara att det var någonting tätt tryckt och fasligt tråkigt på första sidan, som ingen människa brukade läsa.
Hur skulle jag kunna åstadkomma något sådant — så fullkomligt utan förstudier som jag var?
Ack, Holmen!