Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ytterligare skäl, hvarför jag måste afstyrka motionen, äro: att räntan å qvarnar å olika orter är bestämd till olika belopp; att på en del orter qvarnar hafva natur af arrenden, och att det till och med lyckats arrendatorer att blifva ansedda som kronoåboer och lösa qvarnarne till skatte, mot erläggande af endast 6 års räntor.
Det vore ju rätt artigt, att sedan man på sådant sätt förvärfvat eganderätt till qvarnen, derefter äfven blifva befriad från räntan genom att få den efterskänkt.
Jag hyser sålunda den tanken, att qvarnräntan gerna må borttagas, men på det sätt, att den kapitaliseras och sedan inom viss tid amorteras, på sätt lämpligast kan synas.
Hr von Koch har uppgifvit årliga qvarnräntan uppgå till 130,000 rdr.
Om detta kapitaliseras efter en hög räntefot, nemi. 6 proc., hvarigenom kapitalet blifver så mycket mindre, uppkommer dock ett belopp af 2,166,666f rdr, och jag kan för min del icke finna någon giltig grund, hvarför denna tillgång bör åt qvarnegarne efterskänkas.
Jag skulle sålunda vördsamt hemställa, att StatsUtsk:t ville taga i öfvervägande, huruvida icke en sådan åtgärd, att befria qvarnegare från qvarnräntan på det sätt, jag tagit mig friheten föreslå, kan vara lämplig.
Vill man deremot göra qvarnegarne en present, så synes mig att man äfven bör se till, att de friheter och förmåner samt den lindring från åtskilliga allmänna besvär, som de nu åtnjuta, äfven måtte försvinna.
Så t. ex. äro jordegarne skyldige att underhålla vägen till qvarnen, under det hvarje annan, som vill hafva väg till sin egendom, måste sjelf bekosta den eller åtminstone deltaga i dess anläggnings- och underhållskostnad.
Liknande förhållanden ega rum med liera andra onera, H. I, 10 146 Den 26 November f. m. som det vore för vidlyftigt att riu i detalj uppräkna.
Annars brukar man, enligt den kända satsen »något för något», mot erhållande af friheter, äfven få åtaga sig skyldigheter, men jag medgifver, att det är mera beqvämt att skjuta ifrån sig skyldigheterna och behålla rättigheterna.
När man kan betala sin skuld, så bör man göra det, och jag vill icke blifva Gr.
Mörner svaret skyldig på frågan, hvari skillnaden består emellan grundränta af qvarnar och sågar, och grund-ränta af jord.
Jag måste dock förklara, att derest jag verkligen ännu är R. o. Ad. skyldig detta svar, så har nästan hela den deduktion, jagjtillåtit mig framlägga för R. o. Ad., förfelats.
Det var just för att ådagalägga nämnde skillnad, som min motion växte till det omfång den fått.
Emedlertid och då Hr Gr.
Mörner icke funnit svaret nog tydligt, lärer äfven andra kunna så finna det, och jag utbedjer mig att få härom yttra mig något mera.
Jag har förklarat, att jag icke ville tillstyrka borttagandet af grundräntan från jord; men på det densamma icke så småningom måtte bortplockas, är jag för min del, både som jordegare och representant, beredd att befordra dess aflösning och kapitalisering.
Att på samma gång jag afstvrker borttagande utan ersättning af grundränta å jord, jag tvärtom skulle tillstyrka att utan ersättning borttaga grundräntan på qvarnar, om jag ansåge denna vara af lika natur, vore ju en orimlighet.
Dessa räntor äro ock helt olika.
Grundräntan af jord motsvarar, åtminstone enligt mångas föreställning, numera närmast en uti viss fastighet beviljad ouppsägbar inteckning, på hvilken jordegaren betalar ränta.
1 afseende på qvarnar, så betalar man icke ränta för någon bestämd fastighet; man betalar denna ränta för en rättighet, nemi. för rättigheten att mala.
För samma vattenfall och samma jordlapp, på hvilken jag har en qvarn, erlägger jag grundränta, så länge qvarnen der står; men rilver jag ned qvarnen, och anmäler detta förhållande, så slipper jag grundräntan.
Om jag deremot bygger en fabrik för att väfva silke eller bomull från Asien eller Amerika, då är jag helt och hållet befriad från att betala grundränta för detta samma vattenfall, för hvilket jag annars måste betala en dylik.
Vill jag återigen använda samma vattenfall och samma jordplan till målning af Svensk säd, sågning af Svenska furustockar, eller till smältning al Svensk jernmalm inom bergslag, då belastas jag, utom andra skatter, med särskilda afgifter, såsom grundränta och tionde.
Emellan dessa båda användnings-sätt af vattenfallet torde dock icke förefinnas någon väsendtlig skillnad.
Jag vill här förklara, att, lika med Gr. af Ugglas och Gr.
Mörner, tror äfven jag, att en följd deraf att grundräntan borttoges från qvarnar, blifver att rättigheten att mala bör blifva fri, samt att taxan för målning eller bestämd qvarntull komme
Den 26 November f. m. 147 att upphöra.
Allt detta har jag föreställt mig skulle vara tillräckligt antydt uti 4:de punkten af min motion, lika lydande i det närmaste med en punkt uti underd. skrifvelse af R.
St:r vid sistlidne riksdag.
Men som jag anser det vara för vidlyftigt att kasta sig in på dessa förhållanden, vågar jag icke dermed nu upptaga tiden.
Hvad åter heträflar det af Gr.
Mörner, så vidt jag vet för första gången, framställda förslaget om en aflösning af qvarnräntan, har jag deremot åtskilligt att invända.
Först och främst, om en sådan aflösning skall ske, så torde knappast hvarken vi eller våra barn få skåda den lyckligen verkställd — och för min del skulle jag gerna sjelf vilja se den ifrågavarande reformen bringad till slut.
För det andra anser jag det vara temligen orimligt att äska någon löseskilling för grundräntan af qvarnar och sågar, än mera att dervid tala om ett kapital, af Gr.
Mörner beräknadt till öfver 2 millioner.
Hvarför skall detta betalas?
Jo! för den rättighet qvarnegare hittills haft att få mala och såga.
Mörners förslag skulle de betala en sådan afgift, och likväl skulle alla andra tillåtas att mala och såga så mycket de ville, utan dylik afgift.
Det förefaller mig nästan vara detsamma, som om man ville kapitalisera salu-accisen i städerne.
Det finnes nemi. en lag, som stadgar, att hvarken bröd, dricka eller kött får säljas, annat än af städernas egna bagare, bryggare och slagtare.
För denna uteslutande rätt betalar städerne till Kronan en s. k. salu-accis.
Men staten har ansett den vara en onaturlig inskränkning i friheten att sälja och köpa, hvarför den medgifvit, att sådane städer, som ville afstå från detta privilegium, äfven skulle slippa skatten ellerjsalu-accisen, hvilken vanligen erlagts af hvarje stads respektive bagare, bryggare och slagtare.
De flesta städer hafva ingått härpå.
Ännu återstår dock några.
Då nu städerne befriades från denna salu-accis, hvarigenom äfven tillfälle bereddes hvar och en att fritt afyttra sagde produkter —, hade det väl varit rimligt att för dessa städers bagare, bryggare och slagtare, kapitalisera den afgift de förut betalt, så länge de hade sitt uteslutande privilegium qvar?
Detta är val en argumentation ex absurdo, men ett sådant förfarande hade dock varit fullkomligt adsequat med Gr.
Mörners förslag, det förslaget nemi. att, på samma gång man skulle frigifva qvarnräntan, så att hvem som helst fick anlägga qvarnar och sågar, skulle för de gamla qvarnarne erläggas ett visst kapital för det de en gång i fordomtima haft rätt att, med andras uteslutande, såga och mala inom vissa distrikter.
När jag framlade min motion, skedde det icke blott i qvarnegares och qvarnegarinnors (hvarpå en värd talare fäste så mycken vigt), utan i hela allmänhetens intresse, och i synnerhet i vårt jordbruks.
Jag tror det vara af vigt, att qvarnnäringen, som så nära sammanhänger med landtmannens, blifver fri, och att denne derigenom lättare och billigare kan få sin säd malen.
Jag tror äfven att man 148 Den 26 November f. m. derigenom skulle kunna afhjelpa de stora svårigheter, under hvilka man i detta hänseende laborerar, t. ex. här i Stockholm.
Bet är så svårt att få mala här i hufvudstaden, att man lång tid får vänta på mäld.
Och efter hvad en aktad medlem af Stockholms Börs sade mig här om dagen, hade ångf.
Skåne, då det sista gången anlände hit från Stettin, hufvudsakligen varit lastadt med mjöl, ehuru vi nu icke borde behöfva köpa denna vara.
På detta för landtmannen ogynsamma förhållande tager jag mig friheten fästa uppmärksamheten, eftersom jag vågat uppträda mot sjelfva Direktören för Landtbruks-akademien, som är en slags målsman för den jordbrukande befolkningen.
Jag har på mitt samvete, att hafva varit en bland dem, och kanske en bland de förste, som här på detta rum vid 1853 års riksdag — ehuru det då icke var på modet — stridde för frihandel!), och äfven då hade jag till motståndare den värde talare, som sist yttrade sig.
Men jag har i detta, som i andra fall, aldrig velat gå brådstörtadt tillväga.
Jag är rädd för ytterligheter.
Jag har länge varit af den tanka, att man endast bör hafva s. k. finans-tullar, icke skydds-tullar.
Men när man haft och har skydds-tullar, bör man varsamt och ej brådstörtadt lossa på banden och framför allt icke på en gång borttaga skyddstull för en näring, under det man bibehåller den för andra, som bättre förstå bevaka sina intressen.
För min del skulle jag således aldrig velat tillstyrka en sådan åtgärd, som att, på samma gång man bibehåller hög tull på t. ex. kläde och andra fabriksvaror, som landtmannen måste köpa, man borttager all tull på hvad landtmannen frambringar och säljer.
Sådan orättvisa kan jag aldrig gilla.
Jag vill nu tillåta mig visa, huru landtmän och qvarnegare, hvilkas grundränta Gr.
Mörner vill kapitalisera, blif vit behandlade.
Enligt 1851 års tulltaxa var tullen li rdr för tunnan råg och 2^ för tunnan hvete; tullen på mjöl, till skydd för våra qvarnegare, var 10 proc. derutöfver.
Men 1851 års tulltaxa innehåller icke blott dessa stadganden; den innehåller uttryckligen att dessa tullbestämmelser skulle vara oförändrade till 1854 års slut.
Den 4 April 1854 borttogs på en gång all införsel-tull på mjöl och spanmål, intill Juli månads slut.
Uti den tulltaxa, som utfärdades d. 4 December s. å., blefvo föregående tullbestämmelser bibehållna å säd och mjöl, men å andra landtmanna-produkter, t. ex. ost och smör, bestämdes en lägre och för skyddet lämpligare tull.
Denna taxa vidtog 1855.
Men redan d. 26 September samma år borttogs all tull på ost, smör, spanmål, mjöl och nästan alla andra landtmanna-produkter.
Detta undantag blef förnvadt d. 11 April 1856 och d. 12 December s. å., och har sedermera fortfarande varit gällande.
Jag nämner dessa data, emedan de undantag, som
Regeringen sålunda gjort från tulltaxorna till landtmanna- och qvarnegare-näringens beröfvande af det skydd R.
St:r dem medgifvit, skett under den tid Gr.
Mörner satt i Konungens Rådkammare.
Den 26 November f. m. 149 Jag tänker olika med Gr.
Mörner i fråga om tull- och andra lagstiftnings-frågor, men behöfver knappt förklara, att jag ej ett ögonblick kunnat tvifla, alt lian någonsin tillstyrkt en åtgärd, om hvars rättvisa han ej varit fast öfvertygad.
För öfrigt och bedjande om ursäkt för denna digression, får jag blott tillägga: att när grundskatt blifvit betalad endast för rättighet att mala mjöl, med uteslutande af andra, dervid utländning afhållits medelst tull, men denna tull då först idkeligen tidtals godtyckligt borttagits och sedan alldeles blifvit upphäfd, då, saint när innom landet andra qvarnar fritt få utöfva rättigheten att mala, utan grundskatt, synes mig olämpligt att tala om att kapitalisera sagde grundränta.
Jag måste således för min del protestera mot kapitalisering och aflösning af grundräntan å qvarnar.
Jag begärde ordet för att genmäla några af de argumenter, som blifvit framställda af Gr.
Mörner, men är så grundligt förekommen af motionären sjelf, att jag föga har att tillägga.
Mörner yttrade att det icke innebure någon orättvisa, om den qvarnsökande blifvit ålagd för hög ränta på sin qvarn, alldenstund det stöde honom fritt att, om han ansåge sig för högt beskattad, nedlägga denna rättighet och så slippa ifrån qvarnafgiften.
Jag beder den ädle Gr:n bemärka, att det icke är så lätt att törst bygga en qvarn och bestrida alla dermed följande omkostnader, samt sedan man slutligen, genom räntans höjd, kommit underfund med att den icke kan bära sig, tvingas att nedlägga densamma.
Det är icke allom rådligt att företaga ett dylikt experiment; och just till förekommande af dylika förluster, samt på det vi måtte få flera qvarnar, är det som jag instämmer i Hr von Köchs motion.
Den ärade talare, som först yttrade sig mot motionen, antog med en viss glädje motionärens bevekelsegrund hafva varit att vilja gynna qvarnegare och qvarnegarinnor.
Då jag tänker att med min ringa röst understödja motionen, vill jag, på. det icke något sådant motiv må tillskrifvas mig, redan på förhand förklara, att jag icke hyser någon miskund med ifrågavarande personer för den skatt de utgöra; men deremot har jag mycket medlidande med alla dem, som erna anlägga nya qvarnar, i afseende å allt det bråk och allt det trakasseri, som åtföljer, innan man kan komma att lå mala.
Jag tager mig äfven friheten, att särskildt fästa uppmärksamheten på den frestelse, att inkomma med falska uppgifter, för hvilken qvarnegarne genom beskattningens höjd äro utsatte.
Sjelf har jag varit i erfarenhet om en sådan sak, och skall berätta, luiru det vid ett sådant tillfälle tillgick och ännu kan inträffa.
År 1836 tillträdde jag ett boställe, som hade en fot-qvarn med ett mycket godt vattenfall, och beslöt att bygga 150 Den 26 November f. m. om den till en hjul-qvarn.
Jag byggde först och gjorde anmälan, när qvarnen var färdig.
När skattläggningen skulle ske, tillspordes jag huru mycket årliga qvarntullen utgjorde.
En närvarande bonde, som ville mig väl, ryckte mig då i rocken och sade: »gif ej upp för högt.»
Jag uppgaf 100 tunnor och skulle således få åsatte 25 tunnor i skatt, ty jag fick icke taga i beräkning att mjölnaren erhöll | af tullen.
Process uppstod och ändtligen 1849, sedan jag redan lemnat bostället, blef saken så afgjord att qvarnen icke skulle draga någon skatt, derför att den var anlagd på kronojord och kungsgård.
Men nu är det nästan en gifven sak, att den, som vill anlägga en qvarn och derpå förtjena, nödgas i sjelfva verket att genom en lögn taga till så litet, att skatten blir dräglig; ty att ^ af bruttoinkomsten skall afdragas, är så obilligt, att man svårligen med någon vinst kan slå sig ut dermed.
Att dessutom skola processa i 13 år, innebär i sig en sådan orimlighet, att, äfven om icke andra skäl föranledde att afstå från företaget, detta ensamt kunde göra tillfyllest.
En annan ärad talare har gjort en lång framställning om den förlust af cirka 2 millioner, som skulle drabba statsverket.
Det är visserligen sannt att qvarnräntan skulle försvinna, men meningen är väl icke derför, att qvarnarne skulle blifva fria från skatt.
De skulle väl behandlas som fabriker, för hvilken näring erlägges bevillning.
I n. v. bevilln.-förordn. är stadgadt, att berednings- och taxeringskomitéerna skola tillse, att all inkomst beskattas efter dess verkliga värde; sålunda är klart, att nämnda komitéer måste taga i betraktande, att sedan qvarnräntan bortgått, qvarnegaren också bör betala en högre bevillning för sin inkomst, och i sådan händelse ser jag icke att någon särdeles stor förlust genom qvarnräntans borttagande tillskyndas staten, så mycket mer, som man tryggt kan antaga, att qvarnarnes antal derigenom skulle förökas.
Frågan gäller efter min åsigt egentligen, antingen denna skatt fortfarande skall vara grundskatt, och således höra till de ordinarie, eller om staten skall komma till samma inkomst, om den utgöres under form af bevillning.
Jag anser högst orätt att hålla en viss klass af fabriksidkare i detta tvång, då andra äro fria derifrån; men detta är ett så vidlyftigt fält, att jag icke nu vill inlåta mig derpå.
Detta yttrande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af Hr Stats-rådet och Chefen för Civil-departementet Henrik Gerhard Lagerstråle, hvilken å K.
M:ts höga vägnar öfverlemnade 10 Nåd.
Sannerligen jag kunnat föreställa mig, att en så lagkunnig person, som Hr von Koch, skulle under behandlingen af frågan om grundräntan å qvarnar företaga en granskning af min verksamhet såsom embetsman eller f. d. ledamot af Konungens Statsråd; så mycket mer, som denna är helt och hållet främmande för nu föreva - Den 26 November f. m. 151 rande fråga.
Han bör nogsamt veta, att min verksamhet såsom medlem af Konungens konselj, undergått den granskning, som Sveriges gundlag föreskrifver, och någon särskild tillrättavisning eller klander hade jag ej nu på detta rum väntat mig.
Till stöd för befogenheten af denna min erinran och tillika till vederläggning af Hr von Köchs anmärkning, vill jag blott åberopa 60:de §:n Reg.-Formen, enligt hvilken — och det måtte väl vara bekant för Hr von Koch — K.
M. icke har rätt att höja de af Ständerne fastställda tullar, tullen å spannmål endast undantagen.
Således, när R.
St:r bestämt tullsatserna, så måste de bringas till verkställighet; och det Konst.-Utsk., som icke tilltalat en Konungens rådgifvare, som skulle tillstyrkt åsidosättande af Ständernas beslut, hade sannerligen bra illa fullgjort sin pligt.
Hr von Koch har vidare sagt, att han vore rädd för dem, som hafva och begära allt.
Hvad kunna qvarnegarne mera begära, än att blifva befriade från alla bördor, och detta är just hvad Hr von Koch för deras räkning föreslagit.
Hr von Koch har vidare till stöd för sitt förslag åberopat svårigheten, att i Stockholm eller dess närhet få säden förmålen.
Den värde motionären har härvid troligen glömt att qvarnar, sorn anläggas på städernas grund, äro befriade från grundskatt, och erlägga endast bevillning, samt att de sålunda icke äro underkastade skattläggning med deraf följande olägenheter.
Hang anmärkningar kunna sålunda icke gälla för de i Stockholms stad eller på dess grund uppförda qvarnar.
Raab, har sagt att det icke vöre någon lätt affär, att bygga upp en qvarn och sedan, då man genom skattläggningen blifvit öfvertygad att anläggningen ej kunde bära sig, blifva tvungen att rifva ned densamma.
Om man förfar såsom Hr Nordenfelt uppgifvit sig hafva gjort, att man bygger först och sedan söker skattläggning, så inedgifver jag att det af Frih.
Raab omnämnda trångmål kan inträffa, men förfar man lagligt, kan det icke blifva fallet.
Jag hoppas Frih.
Raab måtte vid en fiiljande motion af Hr von Koch, der det är fråga om huru det skall gå till, när man vill anlägga qvarnar, hafva i minne de äfventyr, hvarför den kan blifva utsatt, som, utan behörig säkerhet lör anläggningens bestånd, företager densamma.
En arman talare har sagt, att borttagandet af grundräntan skulle för staten medföra en motsvarande ersättning genom förökad bevillning.
Att få höra detta af en landshöfding torde vara mera oväntadt, emedan, som bekant, hela inkomsten icke måste såsom bevillning till staten erläggas, utan endast en viss del deraf.
Den inkomst, qvarnegarne vinna, är ju hvarken mer eller mindre än den grundränta, från hvilken de skulle vinna befrielse.
På denna inkomst skola de, enligt nu gällande Bevilln.- Förordn., betala 1 proc., hvilket, i stället för 130,000 om året, gör 1,300 rdr årligen.
Att uträkna detta, fordrar icke stor aritmetisk kännedom. 152 Den 26 November f. m.
Jag vill icke längre trötta R. o. Ad. med ytterligare utläggning af denna fråga.
Jag har aldrig motsatt mig qvarnräntans borttagande, allenast man ser till att den icke skänkes bort utan ersättning till statsverket.
Ilr Nordenfelt säger sig icke hysa någon barmhertighet med de nuvarande qvarnegarne; jag hoppas således att han delar min åsigt att man icke bör gifva dem en sådan present, som nu blifvit ifrågasatt, utan att någon motsvarande fördel beredes statsverket.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., blef motionen jemte yttrandena remitterad till StatsUtsk:t.
Föredrogs och begärdes på bordet K. M:s Nåd.
St:r, om anskaffande af medel för jernvägsbyggnader.
St:r, ang. statens jernvägsbyggnader.
Flera ledamöter begärde denna Nåd.
Propos. på bordet; hvarefter anmälde sig och yttrade Frih. Hamilton, Hugo:
Jag anhåller vördsamligen att denna motion, i anseende till dess stora vigt, måtte uppläsas.
Hr Gr. o. Landtm, förmälte, att, som den ifråg:de K.
Proposm blifvit begärd på bordet, komme den att der hvila; och egde R. o. Ad. att bestämma, huruvida Ståndet, på sätt Frih.
Hamilton begärt, ville låta uppläsa den merberörda, särdeles vidlyftiga K. Proposm.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. derå, att den K.
Proposm skulle uppläsas; hvartill svarades nej.
Föredrogos och bordlädes nedannämnde K.
Proposm och Skrifvelse, nemligen Propositioner: ang. gjorda und. framställningar om statsbidrag för anläggning af särskilda bibanor till statens jernvägar; ang. statspension åt chefen för statens jernvägsbyggnader, Öfversten m. m.
Nils Ericson; ang. en med Hannover afslulad traktat om upphörande af Stade- eller Rrunshauser-tullen:
Den 26 November f. m. 153 i fråga om anslag för fortsättning af de geologiska undersökningarne inom riket samt utgifvande af derpå grundade kartor; ang. anvisande af medel till ombyggnad af Nyqvarns bro öfver Sagån i Tillinge socken och Asunda härad af Upsala län, jemte deraf föranledd vägomläggning; ang. försäljning till skatte af den under Elfsborgs kungsladugård lydande lägenheten Klintens Bana; om förhöjd pension åt Kammar-Rätts-Rådet G.
Printzensköld vid afskedstagande!; ang. anslag till folkundervisningens befrämjande; och Skrifvelse: ang.
Stockholms stads Magistrats und. ansökning om kreditif-rätt i R.
St:rs Bank för Stockholms Förmyndare-kammare.
Föredrogs och remitterades till Bevilln.-Utsk:t Hr von Köchs, Nils Samuel, d. 22 dennes bordlagda motion, N:o 49, ang. bevillning af mjöl- och sågqvarnar.
Hr von Köchs d. 22 dennes bordlagda motion, N:o 50, om upphäfvande af §§:ne 1—6 i 20 kap:t ByggningaBalken m. fl. stadganden, och antagande af en ny författning angående anläggande af vattenverk.
I anledning af Hr von Köchs nu förevarande motion, anhåller jag få upplysningsvis meddela: l:o, att mycket, afseende måste göras på konstruktionen, läget och beskaffenheten af de öppningar, som anbringas å fördämningarne vid vattenverken, så vida både industriens fördelar och fiskenas skola kunna derigenom i erforderlig grad befrämjas; hvarför man också i England genom parlamentsakten af d. 6 Aug. 1861, angående regleringen af laxfiskerierna, ålagt Centralauktoriteten eller General-Intendentskapet för dessa fiskerier, som der ombesörjes i Home Office af en af regeringens förste Statssekreterare, att bestämma om beskaffenheten vid skiljda fall och förhållanden af de s. k. fish-passes, hvilka der skola anbringas, öfverhufvud taget, å alla nya fördämningar i laxfloderne och i allmänhet äfven å hvarje annan fördämning eller damm, der lax fångas; 2:o, att så väl anläggandet som öppenhållandet och tillslutandet af dessa slags öppningar, vare sig att dermed afses fiskenas befrämjande eller undanrödjande af menliga inflytelser på egendom i andra afseenden, rättast torde, sedan vilkoren der - 154 Den 26 November f. m. för blifvit bestämde, böra ombesörjas, icke obetingadt af vattenverksegarne sjelfve, deras underhafvande eller ombud, hvilka derigenom ofta möjligtvis skulle kunna komma i stor frestelse, utan af dem, hvars rätt mest förnärmas, i händelse missbruk ega rum; och, om jag minnes rätt, ega fiskvattensegarne i England att anlägga de s. k. fish-passes i laxfloderne; 3:o, att stadgandena angående undanrödjande af skadliga inverkningar genom sågspån, äfven lämpligen torde kunna utsträckas till alla slags andra för fiskena skadliga, vare sig fasta eller flytande ämnen, som kunna inbringas i vattnen.
I Englands laxfloder skola de s. k.
Free Gaps eller kungsådrorne omfatta minst T\j af strömmens bredd, förutsatt likväl att öppningen ej beliöfver öfverstiga 40 fot och i intet fall får vara mindre än 3 fot.
Gapet eller öppningen skall alltid vara beläget i djupaste delen af strömmen; bottnen i jemnhöjd med flodbottnen ofvanför och nedanför, samt sidorna paralella med strömfallet.
Nya vattenafledningar skola förses med galler för att hindra ynglens och laxarnes ditkomst.
För skadande af en lekplats erlägges ett vite af 5 pund, och för utkastande af skadliga ämnen kunna, då det förnyas 3:dje gången, få bötas ända till och med 20 pund om dagen, tilis de skadande ämnena blifvit undanröjde.