Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hur skulle jag annars kunna insuga och uppfatta och upplefva!
Det är inte af falskhet jag är god på samma gång som stygg, och det är inte af elakhet jag är kall på samma gång som varm.
Det är det du kan inse.
Det är också alltid det, som – – – – Eljest hade du för länge sen hört till en förgången period.
Men jag vet att du inte öfverskattar mig, när du inte Axel Lundegård – ”kamraten”.
Den literära julpolskan.
Motto: »Gyllene kalfven är världens
»Nu är det jul igen»
Och snart är det jul igen,
då gäller det, min vän
att skrifva både dar och nätter
Moses dansen går
och här han välja får
bland Literära silhuetter
Vi dansa utan skolk,
vi äro Fattigt folk
Apollos pigor just och drängar.
I snille strunt och smak!
Det är En hufvudsak
att Moses ger oss litet Pängar
Ur lifvet skildrar jag,
En ängel uti dag,
i morgon Skådespelarinnor
Och få som jag förstått
Hur det en man gör godt
att Under toffeln stå för Sanna kvinnor.
Och jag är Levertran,
en liten rolig f-n,
med kropp så tunn som mina dikter.
Hej, Moses!
Småmynt fram!
Jag är af Juda stam
Du vill väl inte ha Konflikter?
Här dansar jag med er,
Och Hvad man inte ser,
det kan du kanske gissa få dej.
Ur väg för stubbarne!
Slå ned på gubbarne»!
Och Dömd är den ritar å mej.
(Ett literärt par.)
Min fru, var inte skral.
vi visa vår Final –
vill man ej se den, kan man blunda.
Man ritar af minsann
båd’ far och mor och man.
Tjo! Fria ord!
Hopp, lilla Kunigunda!
Hej, spelman, fila på!
Hej hopp!
Låt dansen gå!
Det Gråkallt är af tusan böflar.
Nå, Moses, börsen opp!
Till dig står allt vårt hopp
om hatt, turnyrer, byxor, stöflar.
vi äro fattigt folk,
låt oss ej fåfängt draga vefven.
Visst tunn vår soppa är
men tag ändå, mon cher,
ett litet prof uppå förläggarslefven.
Budkaflens smädedikt mot Sveriges unga författare (se sid. 56).
Victoria Benedictsson med kryckorna längst fram i centrum mellan Gustaf af Geijerstam och Axel Lundegård.
ser till botten, jag vet också att du skall döma mindre strängt än de andra, när du ser det underliga spelet under ytan.
Jag talade i Köpenhamn icke om efterspelet till Mattis förlofning, jag nämnde det blott i förbigående.
Jag hade beredt mig på att hon skulle gå bort ifrån mig och att jag skulle bli ensam.
Men hon kom igen, hängifnare än förut, och då hade hon honom med sig.
Han har en bigott mor; jag behöfver ju inte säga mer.
Du känner honom.
Han har en sjuklig sensibilitets hela begär efter att bli förstådd och efter att som ett barn få trygga sig till någon.
Du vet om jag har förutsättningar att i de mest ömtåliga punkterna fatta honom!
Hans och hennes beundran sammanslagna till dyrkan af en skenvarelse, som icke fins.
Och hos mig förutkunskapen om att de skola inse sitt misstag, inse att de konstruerat upp ett beläte och blygas deröfver.
Då skall jag vara fattigare än jag någonsin varit, och utan att ha förskylt det genom något positivt fel, ty när jag nu säger att jag är ingenting – bara tom, då kallas det anspråkslöshet.
Jag vill för resten inte säga det: jag vill inte synas tom.
Men jag lider så förskräckligt af att vara det.
Och så Nordensvan!
Han är för resten den som rör mig mest, ty han är mest ensam.
Han fordrar också så litet, han är så beredd på att jag skall ledsna på honom, derför är det mindre tyngande.
Vore jag en menniska med karaktär, så skulle jag säga åt dem med kläm: jag är inte sådan, gå ifrån mig, låt bli mig!
Och jag skulle vända dem ryggen och gå, derför att jag vet att de skola göra så vid mig en dag.
Men tror du jag kan!
Jag spottar på mig sjelf, för jag inte kan, och jag kan inte ändå.
Gumman, Soff och Siri Fick voro här på qvällen.
Vi hade gått ut i forna bankrummet, som nu är en stor elegant ungkarlssängkammare med ljusblå ampel i taket.
Dick var inte hemma.55 Matti kom ut med qvällsposten till mig, ty niotåget var kommet.
Jag stälde mig att läsa i en vrå.
Så kom Hilda och sneglade. – ”Det är ju herr Axels stil!” Gumman och Soff stodo ögonblickligen i min närhet, anspråkslöst förväntningsfulla.
Jag täcktes meddela helsningar och löfte om porträtt, steg så fram under ampeln och läste halfhögt för Ida, som andäktigt lyssnade:
”helsa gumman så mycket.
Jag har fått ett långt, rart bref från henne; men jag har inte tid att svara”
Vi ha en gång talat om att hvarje menniska i något ögonblick af sitt lif måste ha varit vacker.
– Det månskenslika ljuset från ampeln föll rakt ned öfver hennes ansigte.
Ett sådant uttryck säger en hvad bibeln menar med ”förklarad”.
Det är som om ansigtet blefve halft transparent och som om tillgifvenheten stod som en stilla låga derinnanför – denna bleka hy, den vackra pannan, som nu var så underligt klar och fridfull, och så det gråa håret – – – allt i detta uppifrån strömmande ljus, matt, blåaktigt som ett vintermånsken.
Jag teg, jag häpnade, jag bara såg.
Jag var ett intet för henne, jag fans icke till, jag var endast ett medium.
Allt som kan finnas ofint hos henne var som struket bort.
Qvinlig, ödmjuk, stilla.
”Läs det en gång till,” sade hon mjukt; och hon såg icke på mig.
Det var dig hon såg.
Och jag läste det långsamt – ”ett långt, rart bref, men jag har ej tid att svara” – och hon drack det sakta, som man dricker det äkta vinet, hvilket man kanske aldrig mer får smaka.
Det är Lördags middag.
Jag har suttit och sett på det skrifna, och jag har betänkt mig länge, länge.
Jag både ville afsända brefvet och jag ville icke.
Det är så omedelbart.
Det är så omedelbart att det ryker om det som af nyslagtadt kött.
Och jag är girig.
Det fins saker i det, som för en psykologisk författare äro af stort värde, och som aldrig skulle kommit fram, om jag inte tänkt mig att det var till dig jag skref.
Och att skrifva detta till dig, som inte frågar efter mina bref, det är sådant slöseri med stoff.
I mitt konstnärsförstånd svider det vid tanken på ett sådant lättsinne.
Men jag är icke endast konstnär och girigbuk, jag är menniska och jag känner behof af att tala till en menniska.
Om man inte näns att låta luft strömma ut och in i lungorna eller hjertat fyllas och tömmas af sin röda flod, kan man då säga att man lefver!
Om man bara af fruktan att bli beledd, eller att synas för uppriktig eller ge mer än man får krymper ihop till en mumie, kan man då säga att man lefver!
Och om man icke lefver, kan man då skapa diktverk af kött och blod?
Det är genom att småaktigt skrufva ned hvarje känslostämning, som man kommer sin produktion att sina ut.
”Hjærtet arbejder ikke,” men om det icke slår, så blir handen maktlös, vore den i sig sjelf än så duktig.
Nej lefve friheten!
Att få vara sig sjelf.
Hörby d. 30 Okt.
Jag afsände icke brefvet.
Stoltheten segrade.
Han behöfver icke mig.
Jag vill också kunna undvara honom.
Tobiasson!
Jag slog ihop brefvet och afsände det.
Rent ut sagdt derför att jag tror att han kan hafva godt af en smula vänlighet.56
Jag har lyckats arbeta bort all längtan efter bref från honom.
Egentligen är jag likgiltig för att han tycks ha tröttnat på bekantskapen med mig.
Jag känner hvarken förargelse eller smärta vid det.
Men jag har intresse för honom sjelf.
Mer än för någon annan menniska jag känner.
Och det är besynnerligt.
Jag vill honom så väl, hans glädje gör mig glad, hans motgångar gripa mig som en smärta.
Att han icke håller af mig tar jag lugnt, att han icke håller af någon fyller mig med ångest.
Den som icke känner sig fästad vid en enda varelse, den går under som menniska och konstnär; jag menar hans själslif blir förkrympt.
Men när jag var vid hans år fans det ju icke en mensklig varelse som jag höll af.
Jag kände ju endast denna förfärliga, tomma längtan.
Nåväl.
Också hans tid kan komma, ännu är det inte försent, ännu kan han möta den sympati han behöfver, och må det ske i en lycklig stund!
Då skall han förstå mig bättre än nu.
Då skall jag också känna mig lyckligare än nu.
– – – Jag vill honom så väl.
Indirekt var jag upphofvet till det der Idas bref till Axel.
Det var ett par dagar efter det jag kommit tillbaka från Köpenhamn.
Skymningen hade just begynt, så att jag icke längre kunde se att arbeta.
Jag låg på chäslongen, vridande mig i fysiska plågor och småningom gnagd ångestfullt ihålig af tanken på Axel och hvad han sagt om sin frändskap med Hans Jæger.
Ett menniskolif – – – – ett helt menniskolif så ödsligt, så tomt, så mörkt – icke genom yttre omständigheter, utan genom sin inre åskådning, genom hela sin viljeriktning.
Är det icke förfärligt!
Lägg så härtill att detta menniskolif tillhör den, som man genom ondt och godt, som man genom inbördes strider och gemensamt arbete lärt sig hålla af!
Tänk dig, att se honom långsamt och utan motstånd glida utför en brant!
Och dernedanför rufvar i svarta intet dådlösheten, lätjan, liknöjdheten.
Åh, jag ville ruska i hans axlar, jag ville ropa i hans öron: res dig, spänn alla muskler, arbeta dig uppför, märker du icke att du börjat glida!
Men han märker mig icke, han hör icke mitt rop, liknöjdhetens dåsighet smyger sig öfver honom.
Ropet dör på min tunga i känslan af min vanmakt.
Mina lemmar stelna i känslan af att jag intet förmår.
Hans egen vilja till öfvermenskligt arbete är det enda som kan rädda honom, – och han tror icke på viljan.
Det är tro han behöfde, tro på den egna ansträngningen, på lyckan, på framåtskridandet.
Jag har tro så att jag kan försätta berg, jag har tro så att den öfvervinner döden, och jag kan icke ge honom ett solgrand deraf!
– – Och mörkret sjönk, öfver rummet som öfver mitt eget sinne, och jag låg stilla med slutna händer i vanmäktig sorg, jag låg dödstyst i tårlös gråt.
Jag hade legat så länge.
För mig fans det hvarken tid eller timma, och mörkret kunde icke bli ljust, ty det hade lägrat sig för tätt i min egen själ.
Då hörde jag steg, en haltande sko och en smällande krycka.
Det var tidender från sin son hon begärde; och hvad hade jag att ge!
Ord vexlades och jag ville tala gladt, men min röst var tom som en kläpplös klocka, jag slog på den för att få ljud, men ljudets själ hade flytt: det fans ingen klang.
Jag berättade ändå, börjande från början, exakt, drag efter drag, målande bilder för henne med ord, som för mig voro döda.
Hennes glada ifver var så skälfvande af rörelse: ”berätta mer, det är så intressant; du beskrifver det så att jag alldeles ser honom och hör honom tala.
– Och jag berättade dag efter dag, rullade upp dem i skiftande stämningar; hon fick känna med mina känslor och se med mina ögon.
Och lika klanglöst exakt kommo stafvelsernas rytm likt inlärda ord, som för den talande ingen betydelse ha.
Så slog tomheten henne.
Det måtte ha låtit underligt med denna själlöst kalla röst, ljudande ur mörkret.
”Antingen är du mycket sjuk eller mycket ledsen!”
”Ja, jag är ledsen, och jag kan inte beherska det.”
”Då är det någonting med Axel!”
”Nej, det hör du ju att det inte är.
Han har det bra, mycket bra, och jag har berättat dig allt.”
”Det är för hans skull du är ledsen.”
Det är något som är min privatsak.”
”Det inbillar du inte mig; han var ledsen och han hade det svårt.”
”Han var glad och belåten.
Pina mig inte – Ida!”
”Var han det?”
”Det har du ju märkt af allt hvad jag berättat.”
”Då har han varit ovänlig mot dig?”
”Det måtte han gerna vara, bara han kunde hålla af någon annan!”
Det bröt sig fram nästan mot min vilja, blott af sin inneboende kraft.
”Tror du inte han håller af någon?”
”Jag vet inte.
– Det kom så tyst och skyggt.
Jag hade inte herravälde öfver rösten, mina öron kunde uppfånga dess ljud och föra själsrörelserna åter till mig sjelf.
Det blef någonting så främmande i det.
”Tror du – – – – tror du inte han håller af mig?”
O, moderskärlek, hur ditt hjerta skälfde i de orden.
”Det hoppas jag, det ville jag så innerligt hoppas.
Han kunde få stöta mig bort.
Han kunde få låta bli att bry sig mer om mig än sina gamla skor.
Det brydde jag mig inte om, bara det fins någon enda menniska i verlden som han håller af. – – – – Tomheten, den tomheten, som fins i Hans Jægers bok, det är den som förfärar mig.”
”Du gör mig så ängslig, så besynnerligt ängslig.”
”Det ville jag inte.
Det är kanske endast mina egna inbillningar.
Du får inte fästa dig vid det.
Jag är vid det förfärligaste lynne i qväll.”
”Nu kan det inte gå bort, jag känner sådan ångest.”
”Bara var vänlig emot honom, men inte enträgen.
Jag tror att han håller af dig, jag vet att han gör det.
Var inte ledsen för hvad jag sagt, det är bara min egen melankoli, som plågar mig.
Fäst dig inte vid det.
Han var snäll och vänlig emot mig, han var nöjd och belåten.”
”Stackars, stackars Axel!
Min käre gosse!” – – – –
Strax derefter hörde jag genom Sofi att hon skrifvit.
Jag var mycket rädd att hon skulle ha jämrat sig öfver honom eller plågat honom med sina bekymmer.
Jag blef derför glad öfver hans omnämnande af hennes bref, det visade att vänligheten gjort honom godt ändå.
Hörby d. 1 Nov. 86.
(Till G. af G.)
Tack för raderna.
Icke heller jag har nu tid för brefskrifning.
Känner mig åter som ett hetsadt djur.
Kommer ej att ge dig något ordentligt bref förr än jag uträttat något, godt eller dåligt.
Tillvaron håller oss om strupen: pengar eller lifvet!
Jag ämnar sälja mitt så dyrt som möjligt, d.v.s. jag skall arbeta ”comme un enragé” innan jag ger tappt.
Din pjes* önskar jag lycka, Giftas-uppsatsen är jag glad att du skrifvit – tack till alla som vilja erkänna att vi qvinnor äro menniskor! – och ditt Zola-föredrag längtar jag efter.
De dina omfamnar jag.
* Den s. k.
”familjepjesen” om Ellen Key.
Din vän Ernst Ahlgren.57
Hos mina sömmerskor låg Budkaflen på bordet.
Jag skar tänder invärtes, såg stormodig ut och skyndade mig hem för att kasta mig i arbetet.
– Ur vägen pack!
Af kryckor får man starka näfvar.58
Afskrift. D. 1 Nov.
Inte svar på dethär brefvet!
Jag vill inte ha något.
Jag har vuxit ifrån det.
Men jag sitter ensam i mitt eget lilla bo, på min egen stol, vid mitt eget bord, som jag betalt med mitt eget arbete, och det käns så öfverdådigt härligt.59
Det har jag dock haft den äran att säga dig (förblommeradt) i ett föregående bref.
Det är något annat jag vill tjuta om.
Jag har hjertklappning, men jag vill försöka att vara lugn och berätta.
Jag sade att jag inte vill vara ärlig, det är sant, ty ville jag det, så skulle jag tjuta detta offentligt, och det gör jag väl en gång, men inte ännu.
Åh, herre Gud! det är som om luften fylde lungorna så starkt, så välgörande, men med ett behof för en att ropa.
Det ligger en bok på mitt bord – öppen och endast uppskuren till hälften.
Det sades mig att den var värre än den åtalade Giftas, G. af G. har skrifvit en kritik af den och (sägs det) kallat den usel, emedan den angriper hela qvinnoslägtet, och jag – som hvarken läst boken eller kritiken, jag kände mig riktigt tacksam emot G. af G., ty jag är tacksam emot hvar man, som vill förfäkta att jag kan få dömas som menniska, efter blott mina egna handlingar och ej efter mitt kön.
Nå, jag hade tagit mig en friqväll, efter mina flickor äro i prestgården, och jag satt och läste andra delen af Giftas.
Det stod så mycket fult om qvinnorna i företalet, men det grep mig inte, jag kände ingen harm.
Somt var sant och somt var inte.
Och så läste jag vidare.
Jag har inte läst mer än halfva boken.
Man skulle kanske stena mig om – – – nej jag är inte lugn ännu, jag kan inte tala ordentligt, och ändå vill jag tala nu, i den första stämningen.
Det fins något i Dygdens lön som skorrar mig i öronen som en falsk eller ostämd ton.
Men så är det inte i dessa utfall mot mitt kön.
Ty det är sanning, detta han säger oss.
Han kan vara ensidig, jag nekar inte det, men det är en stor, sund sanning han säger.
Jag känner mig liksom hederligare och bättre efter att ha läst; ja du skall skratta, men jag känner det icke som förebråelser, allt detta, jag känner det som ett på en gång trumpet och hjertligt ord.
Han är söndersliten och nervös, han står på vansinnets gräns, der man ser fiender öfver allt, derför får man inte räkna så noga på om ett hugg faller der det inte skulle eller om han måttar galet.
Men grunduppfattningen är riktig: det är mot den fint uppfostrade qvinnans lätja det borde dragas i härnad.
Det är mot mannen äktenskapet [är] orättvist i sådana medelklass äktenskap, der qvinnan är för fin att arbeta, han är en slaf.
Jag har sett det långt innan Strindberg började tala om det.
Sjelfva grundåskådningen i boken sammanfaller således med min, det är derför jag känt mig ryckt med, trots något i tonen, som jag icke tilltalas af – något slarfvigt, stundom.
Jag afskyr Kristiania Bohêmen, trots de duktiga drag jag kan uppfatta i den, – jag håller af grundtanken i dessa qvinnonoveller, trots det som borde stöta mig, – jag menar någonting vårdslöst, rent konstnärligt sedt, samt hans sätt att skära halfva menskligheten öfver en kam, hvilket måste bli orättvist mot individerna.
Men du – åh det fins en, den heter ”Det räcker inte!”
Jag har läst den två gånger.
Den är liten.
Den är om ingenting.
Den är ett mästerstycke.
Den är så att jag inte vet hvar jag vill hän.
Den är så enkel, så varm, så finkänslig.
Att han kunde skrifva någonting sådant!
Det är bara om en gammal qvinna.
Jag är så kär i den, att tårarne stå mig i ögonen, och så att jag skulle vilja sofva med den under hufvudkudden för att stryka med min gamla magra hand öfver den det första jag vaknar.
Den är så flärdlös, så utan en enda sirat, ett enda sidohugg, det är ett stycke lif, lyft upp med den varsammaste hand och flyttadt inom en osmyckad ram, den minsta lilla ram.
Bara ett gammalt qvinnohufvud, – men det kallar jag konst.
Det gjorde fru Edgren inte efter om hon så lefde hundrade år.
Så målar man inte, utan när man glömmer sig sjelf, – låt vara för ett ögonblick blott – – – – – han har glömt åskådaren, det är inte skrifvet för publiken, det är det stora, varma, menskliga, som brutit igenom, strukit undan all tendens – – – – han har suttit i tunga tankar, vemodiga, ensamma tankar och nynnat en sång medan skymningen föll på, och det har blifvit ett stycke af den lyrik, som har lifskraft mer än all verldens teorier, derför att teorierna vexla, men det djupast menskliga blir alltid ett.
Och du skall läsa biten, och du skall ingenting finna i den, du skall rycka på axlarne och säga: ”inte annat!”
Men jag skall älska den som jag älskar somliga af Jacobsens bitar.
Det är annat än din ihålige, fiskblodige Jæger!
– God natt.
Tro inte att jag blifvit tokig!
Hvad skulle icke Strindberg gifva oss, om han personligen vore mindre olycklig än han är!
– Sista berättelsen är om hans egen hustru.
Din vän E. A.
D. 2 Nov.
Jag längtar mycket efter att få läsa Gustafs Giftaskritik.
Vet du det fins i den för öfrigt grofva och okonstnärliga samlingen en riktig liten pärla.
Har du gifvit akt på den?
”Det räcker inte,” heter den.
Jag är alldels förtjust i den.
Och – vet du hvad – trots alla osanningar och orättvisor, som boken innehåller, bör man dock ej förbise, att den gömmer en grundåskådning, som verkligen är berättigad, den, att qvinnan inom den högre medelklassen ofta låter mannen ensam bära nästan hela familjebördan.
Det är orätt att uppfostra unga flickor så, som nu oftast sker.
Man borde taga någon hänsyn till möjligheten af att de kunna bli familjemödrar.
Men Strindberg begår samma fel som emancipationsqvinnorna, han ställer upp mannen och qvinnan i två fiendtliga led, som tvenne mot hvarandra stridande makter.
Och han söker på allt sätt underblåsa en sådan uppfattning.
Deraf kan aldrig komma något godt.
Och sådan är förvisso aldrig naturens mening.
Tvärtom, hvad som brister är just förstående könen emellan.
Det är onatur att de kämpa mot hvarandra, det är natur att de sträfva sida om sida i gemensamt arbete, kompletterande hvarandra.
Allt annat skall leda till orättvisor på ena eller andra hållet.
Strindberg har rätt när han yrkar på att qvinnan har skyldigheter, han har orätt när han stämplar henne som allt igenom ond och dålig.
Han har helt och hållet glömt hur stor del mannens ytlighet har i qvinnans fåfänga.
Och han förbiser att ofrihet alltid alstrar svekfullhet, lika mycket hos ofria män som ofria qvinnor.
Lagens bokstaf har varit emot qvinnorna, derför ha qvinnorna med list tagit ut sina menskliga rättigheter, list försämrar karaktären, och en dålig karaktär skrapar åt sig hvad den kan, utan att bry sig om huruvida han gör någon orätt.
Så har det gått; men Strindberg är hetsig i detta som i allt annat, han har ingen öfverblick, derför är han inte rättvis.
Bland mycket förvrängdt och falskt har han dock sagt något, som borde sägas.
Mamma Ernst.60
Red. af Stockhs Dagbl.
Manuskriptet har jag återfått.
Ni gjorde mig en tjenst genom att svara på följande frågor:
1o Har Ni läst manuskriptet, och fann Ni berättelsens början sådan, att Ni menar Er – om slutet tillfredsställer er – vilja intaga romanen som följetong i St.
D.?
2o Vid hvilken tid önskar Ni i så fall att den skall vara färdig?
Man sade mig att fr.
Roos’s skulle före min och att Fru Marianne derför måste vänta till d. 1o Jan., af den orsak har jag låtit romanen hvila och skrifvit på annat under tiden, annars hade den väl varit färdig vid dethär laget.
Ännu en gång anhållande om ett par ord till svar
Med utmärkt högaktn.
E. A.61
12 Nov. 86.62
Axel Lundegård hade två gånger varit och sökt mig förgäfves.
Strax efter middag i dag träffade han mig ändtligen hemma.
Jag blef icke glad åt att han kom.
Alltid samma tvång i hans sällskap!
Utom i mina flickors sällskap.
Det är det enda som kan komma honom att bli lik en vanlig menniska, när jag är tillstädes åtminstone.
– Nå, han kom således.
Det stod en af de beqvämaste stolarne alldeles tätt vid min chäslong.
Lagom för en att i förtroligt samspråk sitta hos en på chäslongen liggande.
Jag vet att genast detta berörde honom obehagligt, jag märkte det icke, men jag visste det.
För hans lättrörda egenkärlek var det ett bevis på att han var väntad och att jag gladt mig åt ett sammanträffande, att jag skulle njuta af att se honom och att känna honom i min närhet.
Njuta!
Jo, han känner mig!
Han tror verkligen att jag under all min skenbara vånda i hemlighet njuter!
Han sköt stolen bort ett stycke, så att det var lagom för att sitta och tala, så der icke-förtroligt.
Jag satte mig på chäslongen.
Samtalet gick trögt och besvärligt, med långa för mig pinsamma pauser.
Så rycktes stolen ännu längre bort, så långt den kunde komma.
Jag satt och undrade hvarför han icke ville gå, när vi båda hade så tråkigt.
Så kom talet på att han för länge sedan varit hos fru Lange; hon hade sjelf bedt honom komma, det var en förmiddag och der var en hel del andra menniskor, bland andra en svensk dam, som berättade honom att jag hört efter rum i samma pensionat der hon bor, för att bosätta mig i Köpenhamn.
Hon frågade om han var en bekant med mig, – visste ingenting om Final och Budkaflehistorierna.63
Han kände sig obehaglig berörd, först emedan jag ej skrifvit om det till honom, dernäst för det att jag ämnade komma.
Jag sade att jag visste det sista, att just det i det längsta afhållit mig från att komma, men att jag icke ansåg skäl att fortfarande gå och låta mig förfäas ute på bondlandet, blott för att skona hans ömtåliga känslor.
Jag sade honom att jag tycker det är strunt af en karl som han att icke kunna sätta sig öfver folks prat, när jag som qvinna har kraft att göra det.
Det var icke folks prat som var orsaken till det obehag han kände.
Jaså, inte det!
Hvad skulle han då ha för obehag af att jag kommit till staden?
Jo, han känner det samma när någon af hans anhöriga, t.ex. Justus, kommer hit.
Nåja, det kunde jag då finna rimligare, ty mot dem kunde han känna förpligtelser, men sådant fans icke då det gälde mig.
Jo, men han kände det ändå som om någon ville ”tränga in i hans lif”, och störa hans vanor.
Och nu var han förskräckligt snål om sin tid.
Det måtte han gerna vara, jag ämnade inte störa honom; han kunde ju helt enkelt låtsa som om jag icke funnes.
Jag ämnade icke hänga efter honom, men det trodde han kanske för mina två brefs skull.
De voro emellertid intet bevis.
Orsaken att jag skref dem var helt enkelt att jag saknar någon att tala med.
Jag kunde likså gerna ha skrifvit dem till mannen i månen.
Ja mina bref voro båda ”förfärligt exalterade”.
Och så kom det speglosor och förlöjligande och grimacer.
Jag hade inbillat mig att det i det första fans ”stoff”, men der fans bara fattigdom och dumhet, jag hade inbillat mig att det fans något af psykologiskt värde, men det var bara som jag inbillade mig, ty intet som är så medvetet som detta kan vara af psykologiskt värde för någon.
Det enda som kan vara det är sådant som kommer fram mot ens vilja.
Jag medgaf att det fans öfvernog af dumhet i brefven.