Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kyrkoherdens första fråga gällde namnen på böckerna i det Nya Testamentet.
Dessa uppräknade jag nu i ordningsföljd, hvilket mycket behagade kyrkoherden.
Men så hade jag också flitigt läst öfver dem hemma och på förhand beredt mig; jag hade till och med skrifvit upp dem gång på gång och hängt upp listan på väggen för att ständigt kunna hafva henne för ögonen.
Kyrkoherden frågade mig nu, hvilka som voro de heliga författarne till de olika böckerna, hvilket jag ock visste.
Såsom författare till Ebreerbrefvet uppgaf jag då apostelen Paulus, hvilket han villigt godkände, ehuru jag ju sedermera hört uppgifvas, att meningarna härom äro skiljaktiga, i det att somliga anse Paulus, andra Lukas och andra slutligen en omvänd jude vid namn Philo såsom författare.
Att evangelisten Lukas skrifvit
Apostlagerningar visste jag bestämdt, hvilket också behagade honom.
Dermed ansåg han det vara nog för första gången och gaf mig nu lexor såväl i bibelkunskapen som i Schartaus mindre katekes.
På detta sätt fick jag så småningom genomgå ej blott de heliga böckernas namn och författare i det nya och det gamla testamentet till och med de apokryfiska, utan ock böckernas innehåll, hvarvid jag flitigt gjorde anteckningar efter kyrkoherdens diktamen.
Särskildt fick jag lära mig utantill konungalängderna i Juda och Israel efter rikets delning.
Och min fromma moder åhörde med hopknäppta händer och ögonen brinnande af beundran, huru jag som ett rinnande vatten uppläste Juda konungar, från Rehabeam till Zedekias, samt Israels konungar från Jerobeam till Hosea.
Men hennes beundran hade inga gränser, då jag efter planscher, som kyrkoherden visat mig, kunde upprita hela Jerusalems tempel, både dess omgifningar och dess inre.
Jag uppritade från omgifningarna brännoffersaltaret, som stod på östra sidan, rätt framför ingången, och tvättekaret, hvilket hvilade på tolf kopparoxar.
Och sjelfva templet drog jag upp efter lineal och delade det i det heliga och det allraheligaste.
Från det heliga kunde jag rita upp rökoffersaltaret, som stod i midten, och den sjuarmade ljusastaken på södra sidan och skådebrödsbordet på den norra.
Från det allraheligaste framställde jag
Förbundets ark med Nådastolen eller locket, som var af rent guld.
Och jag genomgick för min moder, hvad som förvarades inuti lådan, nemligen Lagens taflor och en tid bortåt en kruka manna af den, som hade regnat ned af himmelen under Israels barns vandring genom öknen, äfvensom Aarons grönskande staf.
De begge kerubim uppritade jag ock samt visade, huru de med sina vingar öfverskyggade Förbundets ark.
Min ömma moder tog mig i famn och utropade:
»Hvarför kunde inte du bli biskop, som kan lära dig allt detta.
Du har ju både ett nimme (härmed menade hon fattningsgåfva) och ett minne, som öfvergår allt mitt förstånd.»
Mina teckningar tog hon sjelf i förvar, hvarpå jag ej återsåg dem förr än nästa julafton, då hon låtit bysnickaren Johannes Olsson förfärdiga vackra rödbetsade ramar till dem och sätta dem under glas, och med stor högtidlighet hängde hon dem så upp på väggarna i stugan, till allmän fägnad för alla, som kommo in i vårt ringa hem.
De voro visserligen barnsligt och ofullkomligt ritade, dessa taflor, men både för drängen och min ömma moder och för alla dessa enkla, fromma menniskor, som här togo dem i betraktande, voro de lika rörande, som om de varit verkliga konststycken.
Min moder hade till julen köpt mig en färglåda från staden.
Och då ritade jag äfven upp den öfverste presten och målade honom med lysande färger samt gaf honom i gengäld åt min kära moder, hvilken sedan alltid begagnade honom såsom bokmärke.
Schartaus mindre katekes hade jag snart lärt mig utantill.
Jag fick då gripa mig an med den större, och det dröjde ej länge, innan jag kunde äfven denna.
Kyrkoherden uttryckte många gånger sitt välbehag öfver min flit och min förmåga att lära.
För att pröfva mitt förstånd gaf han mig understundam grundfrågor, hvilka jag som oftast nöjaktigt besvarade.
Vissa timmar undervisade kyrkoherden mig äfven i välläsning och rättskrifning, och han korrigerade alltid mina anteckningar i kristendomskunskapen, hvilka jag derefter fick renskrifva.
Jag hade isynnerhet mycket lätt för rättskrifning, emedan jag alltid tyckte mig se det tryckta ordet framför mig, och jag kunde snart tillämpa alla möjliga finesser vid stafningen.
Åbergs lilla Svenska språklära fick jag samtidigt lära mig.
En dag väckte jag min älskade och vördnadsvärde lärares stora förundran genom något, som jag skrifvit i min anteckningsbok.
Der stod på prydligt prent:
Pater noster, qui es in coelis!
Sancteficetur nomen tuum!
Adveniat regnum tuum!
Det var början af Fader vår på latin.
»Hvar i all verlden har du lärt dig detta?» sporde kyrkoherden och såg förvånad på mig.
Jag måste nu för honom berätta, huru jag, efter en större rengöring på prestgårdens vind, der många gamla böcker och papper förvarades, på sophögen funnit några blad af en bok, som väl ursprungligen varit en öfningsbok för gossar, hvilka skulle börja att läsa latin.
Der stod bland annat detta latinska Fader vår, och någon gosse hade öfver de latinska orden skrifvit de svenska, hvarigenom jag kunde förstå, hvad det var.
Kyrkoherden frågade mig nu, om jag kunde läsa upp, hvad jag skrifvit.
Och jag läste då upp hela Pater noster för honom så, som jag kunde det.
»Ja,» sade han då med ett godmodigt leende, »det var nog bra.
Bokstäfverna har du läst rigtigt, men tonvigten, tonvigten, den skämmer du bort, min vän.
Det låter, som om jag i stället för Johannes Persson vill säga Jóhannes Perssón.
Bråka nu inte mera din hjerna med att lära dig några latinska böner, ty du kommer väl fram med att kunna dem på svenska.
Bönens kraft ligger ej i bokstafven utan i andan.
Det är visserligen vackert, att du är vetgirig, men håll dig till, hvad jag sätter dig före, så skall du hafva den bästa framgången.»
Jag kunde ej förstå, att kyrkoherden visade så litet intresse för min latin-håg, ty sanningen att säga, törstade jag efter att lära mig mera af det ädla romarespråket, sedan jag nu af en händelse fått smak derpå.
Men han fruktade kanske, att en uppmuntran från honom i detta fall möjligen skulle kunnat väcka mina biskopsfunderingar till nytt lif; ty latinet är ju för all högre lärdom hvad vattnet är för skeppet – sjelfva elementet, i hvilket det rör sig.
Kyrkoherden hade en gång för alla bestämt min kurs och tålde nu ingen ändring deri.
Jag var också honom lydig uti detta som uti allt och har sedan dess aldrig bråkat min hjerna med att studera latin.
Dock har jag naturligtvis ej velat försumma att tillegna mig en och annan latinsk sentens såväl under min beröring med gymnasister i Göteborg som sedermera under umgänget med annat klassiskt bildadt folk, såsom t. ex.
Sat sapienti, Nomina sunt odiosa, Tres faciunt collegium, Sic transit gloria mundi, Sic itur ad astra, för att ej tala om Non plus ultra, Quatuor species m. fl., hvilka så vesentligt ingå i den allmänna bildningen, att de äro nödvändiga att känna för hvar och en, som vill göra anspråk på att ega en sådan, på samma gång som de förhöja konversationens behag, i det de framkalla de obildades beundran och äfven de högt bildades aktning.
Min ömma moder, för hvilken jag mer än en gång måste läsa upp
Fader vår på latin, åhörde det alltid med brinnande beundran.
Och när jag då med min kraftigaste stämma uttalade slutorden:
»in secula seculorum.
Amen!» då skakade hon på hufvudet och utbrast harmfullt:
»Och du skulle inte bli biskop, du, Johannes!
O, du hulda moder, med det stora hjertat!
För din tro, för ditt hopp och för din kärlek fans intet mål för högt för din älskade son!
Ändtligen kom den vintern, då jag tillsammans med socknens öfriga konfirmander skulle gå och bereda mig till min första nattvardsgång.
Till min stora tillfredsställelse uppsköt min gamle vedersakare och jemnåring, Sven Jönsson på Lyngen, sin »läsning för presten» till det följande året, troligen på grund af bristande förberedelse.
Vi hade emellertid alltsedan den stora katastrofen i Kröplinge skola undvikit och undveko alltjemt hvarandra.
Äfven under konfirmationstiden gaf kyrkoherden mig en lektion i veckan, ehuru han redan långt dessförinnan förklarat mig mer än väl rustad till att undervisa i småskola.
Jag hade ock inhemtat allt, hvad vänlighet och intresse hos kyrkoherden och flit och god vilja hos mig sjelf förmådde åstadkomma, så att jag ej blyges för att säga, att jag ibland de andra konfirmanderna i andligt hänseende lyste såsom ett ljus.
Ty då kyrkoherden någon gång rigtade en fråga till mig, var hon alltid af så svår beskaffenhet, att alla de andra barnen måste förundra sig öfver, att jag kunde besvara densamma.
Vid sjelfva konfirmationen i kyrkan uppehöll han sig emellertid med mig mer än med alla de andra tillsammantagna.
Han ställde till mig frågor såväl i bibelkunskapen som uti Schartaus stora katekes, och på alla svarade jag till hans stora belåtenhet och till hela församlingens stora förundran och beundran klart och tydligt, som om jag läst i en bok.
Min moder kunde af rörelse ej hålla sig upprät, utan sjönk ner i sin stol och gret glädjetårar öfver att ännu ytterligare se sin ljufva dröm gå uti fullbordan.
Efter konfirmationen blefvo min moder och jag inbjudna till prestgården att spisa middag vid herrskapets eget bord, och kyrkoherden ställde då såväl till min ömma moder som till mig många prisande och uppmuntrande ord samt uppmanade mig att alltid stå fast vid mitt beslut att utveckla mig till en rättskaffens och duglig folkets lärare.
Han önskade på samma gång, att de kunskapsfrön, som han hade utsått, hos mig måtte bära herrliga frukter.
Och om jag stadigt bevarade och efterlefde den fromma tro, till hvilken jag vid denna konfirmation bekänt mig, och framhärdade i min barnsliga kärlek till min goda moder, så lofvade han mig framgång här på jorden och evig lycksalighet i lifvet efter detta.
Jag känner ännu i denna stund, huru mitt hjerta röres vid minnet af den ädle själasörjarens varmhjertade ord och förmaningar.
Och jag tyckte vid det ifrågavarande tillfället, att förr skulle solen kunna slockna, ja, himmel och jord förgås, än jag svika min fromma barnatro.
Ja, förr skulle de fått taga mitt unga lif, än jag skulle kunnat förneka ett ord eller en bokstaf utaf hvad den ädle herden lärt mig att tro och bekänna.
O, jag var så uppfyld af tacksamhet emot honom, att jag skulle ha velat fallit på knä inför honom och betäckt hans händer med mina kyssar.
Min ömma moder gret, hon kunde ej finna ord för sina känslor och kunde af tacksamhet ej på länge släppa hans till afsked framräckta hand.
Snart fingo vi ytterligare bevis på kyrkoherdens trogna omsorg om mig.
Det var naturligtvis ej utan afsigt, som han vid konfirmationen lät mig inför hela församlingen framlägga mina ovanliga kunskaper, ty på nästa kyrkostämma vände han sig till socknemännen med ett förslag, att församlingen borde taga tillfället i akt och försäkra sig om min verksamhet inom samhället genom att mot skälig ersättning anställa mig som tillförordnad skollärare, hvarvid han på det högsta berömde den flit och de kunskaper, jag ådagalagt under den tid, jag af honom åtnjutit undervisning, och på hvilka kunskaper de ju alla vid min konfirmation med egna öron hört de mest lysande prof. Församlingen var också straxt villig att antaga mig som lärare, och det enda, hvarom det nu, liksom alltid, uppstod någon disputation, var lönens storlek.
Kyrkoherden ville, att den skulle bestämmas till 150 riksdaler om året, men församlingsborna mente, att jag vid så unga år gerna kunde låta mig nöja med 100 riksdaler.
Efter en stunds meningsskiljaktighet och försvar för de olika meningarna, enades man dock genom att, som det heter, mötas på halfva vägen, hvarigenom min årslön bestämdes till 125 riksdaler för 8 månaders undervisningsskyldighet.
Bönderna hafva alltid haft så svårt vid att förstå, att tanke- och förståndsarbete också är ett arbete, som förtjenar sin fulla lön.
De uppfatta endast det grofva kroppsarbetet såsom fullt arbete, värdt sin fulla betalning, och vilja ej begripa, att den, som måste sitta på en stol i ett ofta kvaft och dåligt rum och undervisa dumma barn, i grund och botten sliter mera ondt än den, som får vistas i friska luften och der röra sina lemmar utan, vi få väl säga det, alltför stor tanke- och förståndsansträngning.
O, sancta simplicitas! kan jag på latin utropa, men vill ej här inlåta mig på någon närmare beröring af detta för oss, folkets lärare, alltid så odelikata ämne.
Emellertid var jag således numera anstäld såsom skollärare i min födelsesocken, Glimminge, hvarom också kyrkoherden skriftligen underrättade mig.
Vid min derpå följande tacksamhetsvisit hos honom erhöll jag mina instruktioner samt utarbetade tillsammans med honom ett schema.
Beata Henriksdotter ledde ännu undervisningen i Glimminge.
Det hade ofta varit tal om att söka erhålla en examinerad lärare till socknen, men dels var det ännu ganska svårt att erhålla en sådan, på grund af den starka efterfrågan efter kompetenta lärarekrafter, dels voro bönderna till fullo belåtna med den undervisning, som lemnades, isynnerhet som den blef mycket billig.
Prosten, dåvarande kyrkoherden, lät allt hafva sin gång.
Ty den nödiga kristendomskunskapen fingo ju barnen ändock i skolan, och hvad som möjligen brast, bibringade han dem sjelf under den långa konfirmationsundervisningen.
Och för folket tillämpade han alltid sin åsigt, att det, hvad verldslig vishet beträffade, lefde lyckligare med att känna för litet än för mycket.
För mycket alstrar så lätt högmod och missnöje med sin lott.
»Söker först efter Guds rike och dess rättfärdighet, så faller Eder allt detta till», upprepade han ofta i sina predikningar.
Dock sträfvade han alltid efter att få en framstående folkets lärare efter sitt sinne, åt hvilken han tryggt kunde öfverlemna barnens uppfostran.
Ämnet till en sådan ansåg han sig ju hafva funnit i mig och derföre hade han meddelat mig undervisning samt uppehöll framförallt platsen, till dess jag skulle kunna bli färdig att som fulllärd öfvertaga det ansvarsfulla kallet.
Jag fick nu börja från början, i det jag såsom oexaminerad, tillförordnad lärare delade arbetet med Beata Henriksdotter.
Hon fick behålla de två östra, mindre befolkade rotarna, jag deremot skulle undervisa i de båda vestra, mest befolkade, der man hade de största anspråken.
Så började jag vid midsommartiden mitt arbete som lärare i Glimminge kyrkoby.
Allt gick utmärkt.
Jag fick beröm såväl af barnens föräldrar och barnen som af kyrkoherden, hvilken ofta bevistade mina lektioner samt gaf mig råd och anvisningar.
Och i allt var hans vilja min lag.
Jag kände mig så trygg och så stark under hans mägtiga beskydd.
Intet är lyckligare för en menniska än att allt ifrån begynnelsen lära sig att i allt vörda och lyda sin öfverhet.
Men dessa tre år, under hvilka jag nu tjenstgjorde såsom tillförordnad lärare i min födelsesocken, anser jag dock föga minnesvärda.
Den ena dagen var den andra lik.
Visserligen lärde jag mig härunder ej så litet af undervisningens svåra konst.
Men då jag på den tiden ej studerat pedagogik och metodik, så gick ju det hela mera, om jag så får säga, obligatoriskt – det vill säga: det gick, som det gick, för det måste så gå.
För det, som blef öfver af min ringa lön, köpte jag mig böcker och studerade under lediga stunder både historia och geografi och naturlära på egen hand.
Men för min egentliga utveckling var denna tid ytterst betydelselös.
Om jag såsom bild skulle vilja taga insektens utvecklingsstadier och tillämpa dem på mitt lif, så vore ju min barndom och mitt rastlösa arbete framåt i Hans Perssons skola och under kyrkoherdens ledning larvstadiet.
Min tid såsom tillförordnad lärare kan jag i andligt hänseende kalla puppstadiet (mitt redbara arbete med att prenta in vett i stora och små, kloka och dumma Glimmingebarn vill jag dock icke hafva förringadt).
Först då jag efter tre långa års väntan fick vända skolan och hela Glimminge ryggen för att begifva mig till Göteborgs seminarium och läsa på examen, först då kände jag puppskalet brista och vingarna spänna sig ut till flygt.
Jag öfverhoppar också utan samvetsförebråelse i denna min lefnadsteckning minnena af de små sorger och fröjder, som träffade mig under denna min pupptid, äfvensom de små händelser, visserligen vid tillfället, då de inträffade, ej så ringaktade, hvilka någon gång afbröto enformigheten i mitt dåvarande lärarelif.
Ändtligen grydde emellertid den efterlängtade stund, då jag, med glada förhoppningar och friskt mod, stod färdig att en vacker dag i slutet af Augusti månad säga min ömma moder farväl och företaga den då i mitt tycke så långa färden till lärdomssätet i stiftsstaden Göteborg.
Min alltid ömma moder hade utrymt sin egen blåmålade kista och i densamma inpackat allt, hvad nödigt var af sängkläder och linnepersedlar, näsdukar och halskappor samt en omgång nya svarta klädeskläder, till hvilka hon köpt tyget i staden Falkenberg (såsom resdrägt bar jag en förträfflig klädnad, till hvilken hon sjelf spunnit garnet och väft tyget.)
Hon hade formligen proppat en större säck med det bästa, som fans uti visthuset: fläsk, fårbogar, ost och brödkakor.
En större bytta med smör, flera tjärn, som det heter, stod där också med sitt handtag och väntade på att bli lyftad upp i vagnen.
Hvad penningar beträffar, så hade hon uppsagt etthundrade riksdaler, som hon hade utlånade hos Nils i Korshult, och en sådan summa som dessa etthundrade riksdaler vågade jag ej hafva i min portemonnä, utan min ömma moder hade insytt dem på insidan af västen i en särskild ficka, sa att de ej kunde åtkommas med mindre, än att fickan frånsprättes.
Det var för att skydda dem mot tjufvar och banditer! O, du ömma moder, som hade så liten reda på de fredliga förhållanden, som råda i vårt gamla, ärorika Sveriges landamären!
Intet uppträda några bofvar på den lugna vägen mellan Glimminge och Göteborg!
De nödiga respenningarna voro aflagda i min portemonnä, och ett litet särskildt matknyte med min älsklingsrätt, våfflor med smör emellan, hade hon stoppat i min ytterrocksficka; ty jag hade nu fått min första ytterrock, för att värdigt kunna uppträda i det stolta Göteborg, hvilket jag då i andanom betraktade som en af de förnämsta städer i verlden.
Jag hade vid afskedet från min högt vördade lärare och välgörare prosten Stålbom (han hade nyligen af stiftets biskop blifvit utnämnd till denna högre värdighet) erhållit hans lyckönskningar och välsignelse till mitt värf.
Nu medan Jöns i Larsgård från Glimminge kyrkoby, hvilken åtagit sig att skjutsa mig till Varberg, höll på med att pålasta och fastsurra mitt bagage, tog min ömma moder mig i famn och välsignade mig.
»Jag vet, att du alltid skall hafva Gud för ögonen,» sade hon, badande i tårar. »Gud välsigne dig, min käre son, och lede dig på rätta vägar!
Kommer du i frestelse och bedröfvelse, så tänk alltid på, att du har mig, som ständigt ber till Gud för din välgång och ständigt vill arbeta för dig.
Gud vare med dig, min ende, käre son!»
Dessa voro min ömma moders afskedsord. O, jag glömmer dem aldrig!
De hafva stått i eldskrift framför mig i såväl medgångens som motgångens stunder, och med dem i minne har jag trygg stigit upp och trygg lagt mig att sofva.
Emellertid var allting färdigt för afresan.
Jag steg upp i vagnen och räckte ännu en gång min hand till tack åt min kära moder.
Jöns smackade och slog till hästen med hårsnärten, och så satte sig åkdonet i gång.
Men så länge jag kunde se min moder, vinkade hon med förklädet åt mig, alltemellanåt med detsamma aftorkande sina tårar.
Skilsmessan var ju så bitter för oss båda, som aldrig förut varit åtskilda.
Jag vinkade med mössan tag på tag, med all makt och dock förgäfves sökande återhålla mina tårar, för att ej Jöns i Larsgård skulle märka någon klenmodighet hos mig.
Jöns piskade gladeligen på sin Brunte, så att vi uti god tid hunno fram till staden Varberg, hvilken för mig syntes långt större och herrligare än den enda stad, jag förut sett, nemligen Falkenberg.
Enligt min moders tillsägelse bjöd jag
Jöns in på gästgifvaregården och reqvirerade in en bränvinsgök till honom och en kopp kaffe till mig, allt medan vi inväntade ångbåtens ankomst.
Men då Jöns druckit ut denna gök, begärde han sjelf in en romgök, hvilket nästan förargade mig, ty det var likasom en kritik på min spendering.
Min ömma moder hade visst aldrig tänkt sig något dylikt, ty Jöns hade alltid visat det mildaste och tacknämligaste ansigte, då han af min moder blef inbjuden på en vanlig bränvinsgök.
Jag sväljde dock förtreten och lät Jöns sjelf betala sin romgök, hvarpå jag hade honom till att skjutsa mig ner till hamnen och tackade honom sedan artigt för skjutsen, hvilken ju min moder likafullt skulle betala.
Vi hunno ned, just som det då i mitt tycke så väldiga ångfartyget (jag hade då ej förut sett något sådant) lade till vid bryggan.
Jag skulle således på detta plöja Kattegatts vågor.
Jag måste sjelf föra mina saker ombord, ty Jöns vågade ej släppa hästen, hvilken var lika rädd för den plaskande ångdraken, som jag var förtjust i densamme.
Då all af- och inlastning var ombesörjd, drogos landgångarna in, och fartyget vände ut till sjös.
Jag viftade med mössan åt Jöns, som jag vid afskedet bedt framföra många helsningar till min kära moder.
Och han tog, enligt bönders sed, till mösskärmen gång på gång åt mig.
Der fans så mycket nytt för mig att betrakta ombord på ångfartyget, att hela mitt sinne fängslades deraf.
Jag såg på, huru ångmaskinen arbetade, och var till och med nere i trappan till salongen och tog dess lyx och elegans i betraktande.
Då jag åter kom upp på däck, vände sig mina blickar mot landet, det kära Halländska landet, som låg der i öster, och min fosterlandskärlek slog ut i full blom, hvarföre jag ock tog fram min annotationsbok för att gifva mina känslor luft i ett poem till gamla Halland.
O, Halland, sköna land, af Katt’gatts våg befuktadt,
Af Södra Sverges sol med ymnighet befruktadt!
På dina hedars sand, i dina rika dalar
Om idoghet allstäd’s den brutna tegen talar.
Der träden prydda stå med sina gyllne frukter,
Der elfvar ringla sig mot hafvets blanka bugter,
Der forsars vreda brus med vestans susning blandas,
Der är så vänt att bo, der är så fritt att andas.
Och kärlek, trofasthet i hyddorna regerar,
Der folket med all flit sitt välstånd jemt förmerar.
På dina vida fält du, Halland, gömmer minnen,
Som ständigt lefva må i dina söners sinnen.
Väl röjer odlarn bort rätt många bautastenar,
Fast Svea Rikes lag all rätt dertill förmenar.
Men sagan lefva skall, fast minnesmärket ramlat,
Om den, som kring sitt namn bedrifter hafver
samlat.
O, Halland, sköna land, du Göta rikes smycke,
Du är det bästa land, som fins, uti mitt tycke.
Visst var du länge skildt från modren af naturen,
Vår gamla Svea, ty din tro var Dana svuren;
Men då du blifvit Svenskt, ditt sinne Svenskt har
blifvit
Och för det huld, du fått, har du din kärlek gifvit.
Och nu du hvilar ljuft i hulda modersfamnen,
Och bidar ödet tryggt, som skeppet uti hamnen.
O, Halland, du mitt land!
Jag är din son, din vän,
Som far ifrån dig bort, men längtar hem igen.
Så ungefär lydde, redan från början, min fosterländska dikt, ehuru jag ej vill neka till, att jag sedermera något förbättrat och förskönat densamma.
Under inspirationen märkte jag ej, att fartyget vid den tilltagande blåsten börjat rulla något.
Men då inspirationen var slut, märkte jag alltför väl detta förhållande.
Ty jag började känna ett svårt illamående och måste snart åt den falska
Ran offra såväl frukosten från hemmet som det i Varberg intagna kaffet.
Blåsten och rullningen tilltogo allt mer och mer, mitt illamående likaså.
Jag orkade till slut ej längre att hänga öfver relingen, utan måste krypa ner och lägga mig på en trosshög å däcket, hvarest jag vred mig under de oerhördaste qval, understundom önskande mig döden för att få ett slut på detta outhärdliga lidande.
Aldrig har jag känt mig så hjälplös, ja så liten, som vid dessa marter, hvilka sjösjukan pålade mig under min första sjöresa.
Ändtligen kände jag en lättnad i mitt elände – vi hade kommit in i Göteborgs skärgård.
Jag kunde åter resa mig upp och taga den yttre verlden i betraktande.
Åsynen af dessa kala klippor och skär, med en och annan liten stuga, anslog mitt för naturens egendomligheter öppna sinne.
Af hafvet, det stora öppna, blåa hafvet, de gamla vikingarnes tummelplats, som jag så mycket gladt mig åt att få befara, hade jag endast ett i allo obehagligt minne.
Snart såg jag