Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hur blek, tunn, hur förfinad af en dold och rastlös längtan, gick hon icke vid hans sida, och hur underligt verkade icke snön, som fastnade med ett isglitter i hennes svarta hår, öfver detta smala, sydländska hufvud!
Rebecca från Eleasars brunnskant, Ruth från Boas’ fält, solkvinnan från drufkullarna med sina starka känslor och färger omgifven af snö!
Och ändock hade hon kanske endast här – hvad visste hon därom? – just här i denna kyla och denna enslighet kunnat blifva det längtans och lidelsens väsen af stolt svårmod, oberörd af allt, som var litet och lågt, som han kände att hon var.
Han såg henne spörjande in i ansiktet, som svagt upplystes af en glimt från drängens lykta, och som sken mot natten och flingorna.
»Esther.»
»Kalonymos,» sade hon, och hennes uttryck var ett annat än förut.
Han kände, att hon kämpat igenom ett falskt hopp, och att hon förstått hans dolda, tysta tankar.
»Kalonymos,» sade hon, och hennes röst var den allt förstående systers, om hvilken han nyss talat till sig själf –, »tror du, att det aldrig skall ändras, att det alltid skall fortfara, som det varit ...
Käppen på katten och katten på råttan och råttan på repet – skall aldrig smäleken sluta och Guds rättvisa blifva klar i världen?»
»Det vet jag inte, Esther, men jag vet, att det är stort att bära orättvisan, då man själf dyrkar rättfärdigheten.
Och dessutom – rättvisa och orättvisa?
Om rättvisan är den gudomliga plan för världsbyggnaden, som finnes i de bästes och utvaldas hjärtan och orättvisan är hela den kedja af affall från planen, som måste framträda under förverkligandet af densamma på vår jord, då måste ju också orättvisan finnas, och hvem vet, i hvilken grad den är en offrets nödvändighet för byggnadens bestånd.
Så blir det än mer en heder för de trofasta skuldror, som satts att bära orättvisans heliga börda.»
»Jag tror icke, att jag rätt förstår dig, Kalonymos.»
»Nej, Esther, men om du får ett par söner en gång, olika till sinnesart och i förhållande till lifvets gifvande och tagande makter och olika i kraften att bära sina egna och dina sorger, men bägge lika nödvändiga för dig och – för hvarandra, skall du kanske förstå mig.»
Vandrarna hade under detta samtal lämnat de lugna gatorna och kommit ut på den vindblåsta Skeppsbron.
Genom snön hörde de vågorna brusa jäktande och rastlöst mot kajen, och sjöbrisen fläktade redan kall och främmande emellan dem.
Om blott ett par minuter skulle de vara skilda!
Kalonymos såg ut, som om han ville tillägga något till det han sagt, men i detsamma stötte de ihop med en fotgängare, hvilken utan lykta trefvade sig fram genom snön.
Drängen lyfte ljuset mot den kommandes ansikte, och denne tvärstannade i skenet.
»Min gud, jungfru Henoch, så här dags ute,» sade han och tog artigt af sig hatten, medan han undrande betraktade Kalonymos.
Det var en ung man med ett vackert, äkta svenskt utseende, en högväxt, blond gestalt och ett lyckligt leende i de klara blå ögonen.
En stockholmsk sällskapsaftons ljusa glädtighet sväfvade kring honom med en atmosfär af lifsmod och munterhet, och det föreföll, som om han riktigt njöt af sin aftonvandrings brottning med blåsten från Östersjön och all den flygande snön.
Den stora kragen på sin kappa hade han icke slagit upp.
Han lät vind och flingor piska sitt ansikte, och i vinternattens ensamhet rågades hans själ af sin egen ungdom och lifslust.
»Det är min fars gäst, Kalonymos, som jag följer till hans farkost.
Han skall i gryningen fara till Libau och vill ombord.»
Esther hörde sin egen röst förändrad ur fjärran och hon tillfogade sedan högre för Kalonymos:
»Det är vår närmaste granne, kofferdikapten Trana.»
»Såå, främling,» sade Trana med sin friska, klingande stämma, »då lär ni allt få gunga, ty det blåser upp i nordväst och blir storm till morgonen ... men lycklig resa i alla fall.
Och godnatt, Guds frid, jungfru Esther.»
Hans röst fick ett så varmt tonfall, när han vände sig till den unga flickan, att Kalonymos förstod, att hon hade en hög plats i hans tankar.
Esther rodnade själf, då hon böjde hufvudet till afsked.
Och gnolande på en Bellmansmelodi försvann kaptenen i snön, gående trots mörkret raka vägen fram med säkerheten hos en man, hvilken är hemma hos sig själf.
Emellertid hade Kalonymos och Esther tappat sin förra samtalstråd, och de skulle ej mer återfinna den.
Blott ett par steg till och det gröna, fräsande vattnet, på hvilkets vågkammar de stora, hvita snöflingorna gungade och försvunno som dykande sjöfåglar, skimrade kallt under mörkret.
De voro framme vid Bomslupstrappan, där Kalonymos’ skonert låg.
»Så vackra blå ögon,» sade Kalonymos och såg än en gång broderligt på den bleka, smärta flickan.
»Ja, Esther,» fortsatte han, »ögon är till sist alltsammans.
Svarta ögon och blå ögon, ögon som förstå och ögon som än icke lärt att förstå hvarann.
Men öfverallt på jorden, där det finns människoögon, finns också den kärlek, som låter människor lefva och öfvervinna allt.»
Det var Kalonymos’ sista ord.
Han tog Esthers båda händer, tryckte dem fast, medan han såg henne djupt in i ögonen och försvann på däcket.
Esther stannade på kajen och spanade efter honom genom mörkret, men utan att urskilja mer än en skugga.
Snön föll, hafsvinden fläktade allt starkare med sina pustar från fjärran, och båten ryckte i sin ketting och längtade bort.
Så tryckte
Esther båda sina händer hårdt mot munnen, sträckte dem genom snön ut mot det mörka vattnet och vände inåt staden.
Främlingen var försvunnen som han kommit.
Redan såg hennes inbillning blott otydligt hans gestalt, men hans dunkla, svarta blick mindes hon oförglömligt, och stilla upprepande hans ord om ögon, som förstå eller en dag lära sig förstå, följde hon genom mörker och snöfall den lilla lyktan, som ledde henne hem.
UR ETT HJÄRTAS DAGBOK.
1 sept. 1794.
Väna hembygd!
Med hvilken salighet återfinner sig ej mödans och flärdens son under dina susande almar, och hvilken balsamisk frid gjuta ej sabbatsaftonens klockor i en sargad själ, medan jag i den öppnade fönsterluften ser skymningen breda sitt dok kring den hvita kyrkan, där pysen i sin barndoms bönesuckar först kände andaktens ljufhet och ynglingen med af rörelse vattnadt öga gick till Herrans bord!
Under de lummiga kronorna förbi min ensliga hydda går vägen, på hvilken min evigt afhållne fader vandrade alla de många åren vid denna tid (ty han var klockare i X:s undangömda och fredliga församling) med brillorna för sina milda ögon och den långa, framåtböjda gestalten lutad mot spanskröret.
Jag ser honom ännu på kyrkbacken växla några ord med den vördnadsvärde och silfverhårade kyrkoherden, innan denne lyfte klinkan till sin trefna boning och försvann bakom staketets vinbärsbuskar, för att sedan i trygg begrundan vandra hemåt, njutande aftonens svalka och sitt eget brösts ömhet.
Ty hans ansiktes tvära och stränga drag voro blott en mask öfver ett alltför brinnande, känsligt sinne, och aldrig voro hans tanke och hans omsorger borta från oss, från min dyra moder, ifrån mig själf, vare sig jag under ferien hemma fråssade af naturens menlösa glädje, eller i Västerås’ stad långsamt arbetade mig fram från trivialen till storskolan, eller från min älskliga lilla syster Sophie-Ulrique, som var så oskuldsfullt yr som en kvittrande siska.
Men nu har hon liksom han lagt af de jordiska banden, och njutande förklarade hamnars sällhet nedlägga de för oss i Herrans boningar sina förböner.
Ensamt du lefver, vördade moder, som jag i dag efter fem års bortvaro och ensamhet i Stockholm åter fått trycka mot mitt af sonlig kärlek fyllda hjärta!
Hulda försyn, hur innerligt vill jag ej tacka dig, att mina fingrar åter fått släta hennes vördade grå hår under den gammaldags redbara bindmössan!
Och medan visaren som en sömnig kvällens insekt långsamt flyttade sig på urtaflan med de förrostade loden, och aftonrodnadens ljus pekade ut hvar liten rynka i min hand och hvar åder i det gröna lindblad, som jag lade till ett souvenir i den dödes bibel, talade mitt hjärta om lyckan att få vara under hemmets tak, långt från gatans kvalm och kollegiernas intriger, och din närvaro, o moder, fyllde mitt hjärta med helgelse.
Nu har du redan gått till hvila, trött af rörelse och glädje har du insomnat på ditt örngått med välönskningar för din son på läppen, och jag sitter ensam, sedan jag ätit min frugala aftonvard af den läckra, hembakade bullen och den rara kvällsmjölken, såsom när jag var liten, ensam vid min bok och dig, o eviga Natur!
Men hvilken bok är ej mitt sällskap!
Orden brinna som eldstungor i skymningen.
Dyre Werther och Lotta, jag följer edra vandringar och jag gråter, fuktande dessa blad med min medkänslas tår.
O, huru kämpade ni icke med lidelsen!
Hvem är den förvetne liken, som vill kasta första stenen på eder och med fingret mot sitt bröst säga sig själf oskyldig?
Ej ens själfrättfardighetens egen röst skulle drista antasta er hårdt sonade ömhet, och hur mycket mindre då jag, som ständigt ber och traktar!
Dock tyst därmed i kväll!
Knorriga mask, vill du då evigt i ditt raseri anklaga Den Allgode, som är alla varelsers urhaf?
Tygla din åtrås buller och bringa i rördt tackoffer Herren din hyllning.
Och när det blir kväll och himlen bleknar öfver trädens toppar och daggen åter lifgifver hvarje af solens hetta torkad stängel, fall på knä och låt naturens mildhet öfverströmma dig.
Se tyst blir nu hvarje fågel på sin nattkvist, blif då stilla mitt hjärta – också du –
2 sept. 1794.
Tidigt före soluppgången, då ännu natt täckte allt och imman fuktade mitt fönster, vaknade jag upp, säll och glad, stärkt af en fridfull slummer och drog på mig det dagliga lifvets kläder, för att ute högt på bergkumlets tinne, där jag som gosse lekte fågelskytt med båge och snöre, hälsa solens uppträde och med de enkla och osminkade ord, som andakten kan pressa fram ur ett öfverfullt men ej brottsligt eller orent hjärta, lofsäga dess ljus och framstamma Skaparens pris.
Försiktigt, för att ej väcka den gamla, smög jag mig ur vår koja, och luften mötte mina steg, kall och frisk, vidgande lungorna och renande anden.
Öfvermannad af tanken om världsalltets storhet och älskande allt intill krypet, som min sko undvek för att ej lemlästa eller skada, följde jag den lilla gångstigens slingringar genom täcka dälder och gröna dungar, uppför skogssluttningen, tills dess jag nådde krönet, just i samma ögonblick som dagens gud slog åt sidan morgonrodnadens sparlakan och steg fram bländande och hög.
Vattnet i den lilla bäcken bredvid, som legat grått, sken som blankt guld, fåglarna prisade Välgöraren med innerliga och oskuldsfulla tackkväden.
Jag kände tårarna tillra utför mina kinder, jag föll på knä på den grå stenplattan, andäktigare än på ett tempelgolf, och jag tillbad!
Sol, ljus, urtidens och evighetens himmelska fackla, som göt dagern öfver kaos, du allnaturens höga bloss, bländad af din glans, genombäfvad af tacksägelse för det nya lif du i din rikedom unnar mig liksom andre jordens kreatur, knäpper jag mina händer till bön, icke med zelotens fanatism, icke med trång ortodoxi, men som en människa, bror till alla varelser och arm och hjälplös såsom de!
Gudommeliga klarhet, Allskaparens syn, du ser in i min varelses löngångar och skamvinklar och för dig är intet af min uselhet fördoldt.
Men du vet också att mitt hjärta är ädelt, att min själ är god, att det blott är en rik känslas förirring, som ledt mig vill och ej egen brottslighet.
Rosalie, Rosalie!
Till den blomkransade grafurnan, som hyser din tårvätta aska, går denna suck.
Stackars vilseförda flicka, som naturen skänkt ett blott allt för brännbart temperament, dukande under för passionernas retelser.
Gudi lofvadt, det var icke jag som först missbrukat din sveklösa ungdom, och än mindre var det jag, som öfvergaf dig, när plågan isade rosorna på dina kinder och döden släckte skrattets lifsflamma öfver den mun, som så gärna och så eldfullt kysste.
Nej, under tusende flytande tårar slöt jag dina ögon och dina ögons sista bild på det skammens och nödens ställe, där du låg och lyktade dina dagar, öfvergifven för första gången af Cupido och Chariterna.
Ensam af de många, som du lyckliggjort, gick jag bakom din kista och lade ännu den rosenkrans, som jag räckt Idalias prästinna, på grafkullen vid Solna ...
Men ack, rodnande Rosalie med röda band i corsagen och rönnbärsröd pompon, hvita, bleka Rosalie i grofva svepningslinnet af buldan på kuddens grå lärft, jag kan ej förgäta dig!
Såsom andra kom jag och lånade af din eld, när jag var ensam och förfrusen, som andra tydde jag till din glädje och din smekning, när jag var gäckad och slagen – men att hjälpa dig, att rädda dig från den bristande glanskis, där du dansade mellan de vakar, som heta nöd och lusta – det!
– Dock, milde Fader, hvilkens bild är den sol, som nu lifvar min anda, du som känner mig och min ånger, och som vet att jag är bättre än de många, förbarma dig och gif mig här i denna min dyra hembygd, dit jag sökte hän undan Stockholmslifvets oro och samhällslefnadens buller, den läkande friden.
Så bad jag och reste mig upp från den grå klippan och en stor glädje fyllde min varelse.
Jag kastade min hatt, jag hoppade som ett kid, min själ jublade i kapp med nordens Philomele, som ropade i grenarna på en lummig stam sin hymn till alla sångers Mästare.
Och lätt som en yngling sprang jag utför bergets brant ner till byn, som i soluppgången just mornade sig.
På torget vid brunnen, som bjuder friskt källvatten, är en bänk af sten, där jag ofta suttit som liten pilt, när jag sprungit mig trött med mitt sällträ – nu satt där en gammal veteran med träben och ett ansikte brunrödt som en kopparkittel af sol och väder, och när jag såg närmare, igenkände jag med glad bestörtning Esra Hök.
Hur mången gång hade jag ej suttit i hans knä, dragit i hans bockskägg och hört honom berätta, hur han i Frischaf slagit preussarna rasibus under Jan Sparre.
Men då var han en stark man, som glad och nyter i sitt anletes svett odlade sitt båtsmanshåll – och nu satt han där förvandlad till en orkeslös gubbe med träben.
Hök,» sade jag, »igenkänner ni inte Hans Clementsson, klockarens son?»
»Jo, djäfvulen i talja och skot och fan i Esra Hök, känner jag inte igen unga herrn.
Det var inte vid förra Mickele, som vi skakade tass sist.»
Så satte jag mig ned hos den gamle, som berättade, hur han vid Hogland, som sista mannen på barkassen Svenska Ärligheten, fick benet afskjutet af en laddning från en mörsare och nu var hjälplös och låg socknen till last.
Men han tuggade en buss och skrattade och tackade Skaparen med glad uppsyn för sin dag.
Med händerna kunde han sy och sömma segel och dressla garn.
Många hade det tyngre, och med sprucken stämma sjöng han ännu visan:
»Kan en svensk försumma
att i drabbning gå,
när en älskad trumma
ropar knekt, gå på!»
allt under lifliga eder öfver dem som drogo blå rock öfver grön tröja.
Rörd öfver så stort tålamod och så from och ädel undergifvenhet slöt jag den åldrige hjälten i min famn och tryckte fem riksdaler i hans hand, tackande försynen, som förunnat mig att begynna min söndag med en god gärning och att kunna hugsvala en nog plågad medmänniskas tillvaro.
Men nu begynte klockorna ringa mildt och högtidligt i den klara höstluften alldeles som i min barndom.
Det var kyrkdags.
Mitt tempel för Skaparen är hela naturen, och i det är hvarje koja, där dygden lyser, ett bönkapell, och ofta nog synas mig predikanternas ord kalla åtminstone för mitt fåvett, som endast kräfver hjärtats rörelse.
Men i dag, älskade moder, skall du ej ensam sätta dig i din bänk och ej ensam minnas de dagar, då den sälle förklarades fötter trampade orgorna.
Stödd på din sons arm skall du gå in, och vi skola båda höra de gamla psalmerna brusa.
En gång få vi höra honom spela de högre spherernas harmoni med deras oanade skönhet.
Jag går att hämta dig till kyrkan, moder.
5 sept. 1794.
Min mor har enträget yrkat, att jag skulle göra min reverens hos den unga friherrinnan Gyllenbåga, med hvilken jag lekt som barn i Yxsundas park, ty min fader gaf den unga flickan handledning i guitarre.
Jag har länge stretat emot, icke af någon dum och vidskeplig respekt för dem som slumpen födt med en stamtafla – hjärtats adelskap är för mig det enda verkliga – men därför att min frimodighet lider af den etikett, som besöken i dessa hus fordra, helst när man är af så kalladt lägre stånd, och därför att min själ är för stolt, för att vilja ödmjuka sig för en andryg, stammade han än från kung Arilds tid.
Men min moder har assurerat mig om den unga friherrinnans godhet, och då gör jag allt för gärna en visit, helst som den stora ekonomiska förlust hon lidit (så godt som allt hon ägde har genom aflidne barons misshushållning gått förloradt), gjort henne känslig för medmänniskors deltagande.
Så gick jag skogsvägen till sjöstranden, där Yxsunda gård ligger, omgifven af susande gröna löfängar.
Den gamla parkens ekar stodo högtidliga och grå, som den gång vi lekte i deras skugga, och andmaten växte allt tätare på de stilla ruddammarna.
Huset själf började se förfallet ut, och jag mindes småleende, med hvilken beundrande nyfikenhet jag en gång betraktat dess grå stenlänga, den gamla balustraden med solvisaren och den grå grottan med sin svalka.
Nu tedde det hela sig fallfärdigt och anfrätt.
– Hennes nåd, som jag fann i en skuggig bosquet med sin tambournål i handen, mottog mig med mycken godhet.
Olyckligtvis var hon ej allena.
Hon uppvaktades af en medelålders man med mycket puder, stora skospännen, blommig sidenväst, och en recherche i hela klädseln, opassande för en man med grå hår vid tinningen.
»Baron Stjerncreutz,» föreställde hon mig.
»Baronen är förmyndare för min dotter,» sade hon, »och nog obligeant och aimable att ligga här i Yxsundas solitude, ensam hos en gammal väninna för att rangera hennes krångliga affairer ... men så börjar också tiden att blifva honom lång, eller hur, baron, ni längtar till Stockholmsassembléerna!»
»Oh, ma chère amie, herr bergsassessorn ser nog, att den som är gäst på Yxsunda ej längtar annorstädes.»
»Flatterier, flatterier!
Trêves des compliments, när skall baron komma ur den elaka habituden att säga galanterier?»
»Aldrig, min nådiga, så länge jag har det utvalda nöjet att vara samman med er,» och han böjde sig och kysste hennes hand.
»Ah, mon cher vous êtes incorrigible.»
Så talade de, och jag satt tyst och förbryllad, utan att kunna annat än inpassa enstafviga ord i deras badinage.
Jag skulle hafva känt mig verkligt olycklig och öfverflödig, om ej friherrinnan då och då gifvit mig ett hastigt ögonkast af samförstånd, som om hon velat säga:
»hvad den gamle token tröttar mig».
Med en sällsam charme för hjärtat betraktade jag hennes djupblå ögon, den rosiga hyn och den småleende munnen, där hon satt med en törnros vid den hvita gorgen och lätt netteldukskjol kring en fin och välformad gestalt.
Hon såg ut som ett par och tjugu år och ej som mor till en fjortonårig dotter.
Hennes talorgan smekte mitt öra som kvällshvisslet af vinden i lindarnas sommarstilla löf – jag inspirerades, jag drömde.
Julie, Lotte, Aglaya – det var en syster till er jag såg, gående långt borta i kvällens ensamhet till den kullvräkta björken öfver den branta hällen, där hennes älskare, jag själf, med utbredda armar väntade ...
Min blick såg långt ut mot parken, såg gångstigen där hon och jag tultat och lekt med kavaljersparoller och smörblommor och växlat barndomens oskyldiga kyssar.
Mindes hon det än?
Tusen ljufva bilder gycklade för min syn; jag föll i kontemplation, öfvermannad af min känslas fullhet, och kunde blott distrait svara de alldagligaste sällskapsord, när talet hänvändes till mig.
»Herr bergsassessorn är säkert en naturphilosophe af Rousseaus skola, som känner rörelse vid lukten af nygödslade fält och ser Herrans finger i en kosvans.
Herr assessorn ser helt Thorildiansk ut,» sade baronen insolent, i det han slog de smala benen med silkesstrumporna öfver hvarandra och vårdslöst lekte med urkedjan.
»Ja, herr baron, jag är en naturälskare framför allt, och aftonen fyller mitt hjärta med dygd och tystnad, men jag skall ej fatigera med att conversera därom, herr baron och jag lära ändå aldrig begripa hvarandra.
Jag reste mig upp, bugade mig kallt för honom och hade den triumfen att friherrinnan beledsagade mig öfver sandplanen till grinden.
»Också hos mig har den täcka kvällen väckt en affectueuse tristesse,» sade hon lågt och melankoliskt.
»Man är ej alltid så glad, som man låtsas, dock passe pour cela.
Ça vaut mieux de se taire là dessus.
Tro alltid, att det är med en sensible fägnad, som jag återsett en ungdomsvän.»
Hon talade stilla och slog ner ögonen.
Hennes vackra bröst höjde och sänkte sig, och hennes lilla hands darrning vid afskedet gjorde mig sällsamt lycklig.
Jag hälsade aftonstjärnan, som tindrade fram i det blå öfver granarna med fingerkyssar och sälla tillrop.
Med glad tacksamhet prisade jag
Skaparen för en säll dag och famnade huldsaligt natten, som för mig plötsligt blifvit fylld af stråliga irrbloss.
11 sept. 1794.
Lyckliga höstdagar, sälla och rusande för mitt hjärta!
Solen skiner klar och ljus på det högblå fästet, skuggad då och då med lätt, vällustig kyla af framdansande hvita moln.
Längs vägarna, upptinade efter svag morgonfrost, darra lönnbladen stilla – stilla som mina drömmar och purprade som de – i den klara luften.
Långsamt faller en frukt från tyngd gren snedt mot det våta gräset.
Tordyfveln surrar, grässkäran sorlar på fälten.
Då och då flyger en svartstare tungt mellan grenarna, och i de gamla dammarna rör sig iden i trög simning genom det kallnade vattnet.
Lyckliga höstdagar!
Jag går med Nya Héloïse genom däld och skog, och hvar grå stubbe och hvar mossbelupen sten är en kär hviloplats för mig och mina drömmar.
– Saint-Preux’ ord sjunga och klinga i min själ, och hur mången gång vrider jag ej i tankarna till en krans för din grift, o gudomliga Jean Jacques, hvad hösten har fagrast af blad och blommor, medan grankronorna öfver mitt hufvud susa smältande och musikaliskt som tårpilarna vid Ermenonville, de ständigt skälfvande!
Himmelska Hedda, ty i denna dagbok skrifven af mitt hjärta och ensamt tillgänglig för det, törs jag väl nämna dig med det namn, som alltsedan barndomstidens flydda år smeksamt dröjer på mina läppar.
Himmelska Hedda, alltid just i det ögonblick min rörelse är djupast och jag mest längtar efter en själ, delande min egen söta druckenhet, hör jag sorlet af dina steg och fraset af din klädnad, och du kommer med höstskogens lätta solsken på dina kinder och höstträdgårdens hvita astrar vid ditt bröst.
Du sätter dig vid min sida, och bland allt som åtrår att vissna och dö, under bladens trötta fallande, sitter du yppig och frisk.
Vi tala.
Om de små plockade förgätmigejerna från ängsnäset, om de små lammen, som togos af vargen i skogen bortom pilhagen, om din salig mors tystnade spinnrock med det gyllene silket på tenen till din namnsdagshufva, om hunden Bijou, som ligger begrafven under parkens ek, och du gnolar den första visan, min salig far lärt dig vid guitarren:
C’était un tout petit, petit navire,
qui avait ja – ja – jamais navigué.
Så förstummas vi båda inför våra känslors salighet, och fuktade ögon flöda öfver i otolkbar blandning af glädje och melancholie.
Ditt bröst häfves upp och ned.
Jag fattar med utropet, o Julie, o Hedda, din hand, och en eldstråle genomflyter hvarje åder i min varelse.
Jag ryser af tyst vällust, och utan att våga vidare tala eller fråga, håller jag länge i min, din lilla brännande hvita hand.
14 sept. 1794.
Baron Stjerncreutz, som varit hemma på sina gårdar en vecka, är kommen åter.
Jag vet icke, hvarför jag satt detta samman med att jag de tvenne sista dagarna ej funnit en skymt af dig, o Hedda, fast jag visiterat alla dina favoritställen, den täcka bosqueten i parken, löfängen vid sjöstrandens bugande vass och skogsvägens alphöga bergstig.
Men store Gud!
Hvad är det du drömmer, stackars Hans Clementsson, stormarnas flarn och ödets lekboll!
Hedda Gyllenbåga, och du!
Förblindade, den godhet hon visat dig är blott en sensible själs medömkan mot en ensam och känslofull barndomsvän – tystna då vilda tankar!
Moder natur, bjud tröst åt din son, som kastar sig förtviflad i dina armar!
Så talade jag, där jag låg framstupa i gräset i den lilla lunden bakom min mors hydda, – då hördes en kavaljers taktfasta och lätta steg.
Någon kom.
Jag dolde min förvirring och mitt bleka ansikte med en bok.
Det var baronen i blå frack och rosenblommig väst.
Han hade hatten på örat, och hans kinder blossade mot pudret i eftermiddagssolen.