Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru jag hört äfven sådant, så vill jag endast berätta dig, hvad jag sjelf sett, och sedan handlar du som du vill.
— Nå, hvad har du då sett?
— Saker, som fullt bevisa, att hon älskar Darney.
Det är icke sannt, du misstar dig, Bosser.
— Jag medger, att jag tycker hon kunnat göra ett bättre val, men han anses af alla fruntimmer för oemotståndlig, hans far är rik och förnäm, han skall en gång ärfva hans gods och namn, och allt detta kan väl förvrida hufvudet på en fåfäng flicka.
— Så mycket bättre, hon älskar honom då verkligen för hans egen skull, och man kan icke förtänka henne derför; han är en vacker karl.
— Det är nog, berätta mig då bevisen för denna förmenta kärlek!
— Hon har möten med honom om nätterna i den lilla trädgården utanför huset, der hon bor.
Sara är icke en sådan flicka.
— Lugna dig!
Jag tror ingenting ondt derunder, men i alla fall är det nog, för att bevisa hennes kärlek till honom.
Är du ifrån förståndet?
— Lugna dig, säger jag, så skall jag berätta dig alltsammans.
Det är verkligen orätt af honom att så äfventyra hennes rykte, man hviskar redan om saken bland badgästerna; jag hörde några tvetydiga ord om deras kärlekshandel, och för den skull sökte jag utforska saken.
Jag gömde mig derför i häcken strax invid trädgårdsstaketet, så att jag hade den skönas fönster alldeles midt framför mig; hon bor på nedra botten, som du vet, och fönstret sitter icke två alnar ifrån marken.
Nåväl, detta fönster stod öppet, och jag såg henne komma in i rummet och i sin ljusa klädning sväfva åter och fram der inne, ehuru klockan redan var elfva; nå deri var naturligtvis intet ondt, ty trädgårdsstaketet är alltför högt och alltför bräckligt, att någon skulle kunna öfverstiga detsamma, och grinden var stängd med ett hänglås, derom hade jag försäkrat mig.
Imellertid hade jag icke legat gömd mer än en timme ungefär, och klockan kunde knappt vara öfver tolf, då jag icke långt ifrån mig, på sidan åt skogen till, får se en mörk figur liksom sväfva i luften öfver häcken och staketet och tyst och mjukt som en katt hoppa ned i trädgården och skynda fram till fönstret, som ännu var öppet.
Jag såg i samma ögonblick något hvitt skymta innanför, tyckte mig höra några ord uttalade med Saras röst i förebrående ton, och fönstret stängdes midt för den tilltagsne älskarens näsa.
— Nåväl, är detta allt?
Huru kan ...
— Vänta ett ögonblick och hör mig till slut!
Han stannade orörlig ett par sekunder, förmodligen i förhoppning att åter se fönstret öppnas, men gardinen innanför drogs i stället omsorgsfullare igen, och den stackars Romeo gick långsamt sin väg, hoppade upp på en stor vattentunna, som stod vid hörnet af gafveln, och derifrån ned utom staketet och försvann i skogen.
— Men Darney bor ju åt andra sidan, strax bredvid brunnssalonen.
Jag förmodar att man nyttjar krokvägar, då man gör dylika promenader; imellertid roade det mig att se, huru han kommit in öfver det murkna stängslet, ty han tycktes flyga i luften på ett alltför besynnerligt sätt; jag gick derför fram till det ställe, der jag sett honom hoppa öfver, och fann till min förvåning en smal och lång stång, tydligen en gammal båtmast, hvarpå man torkat kläder, ligga med ena ändan stödd emot staketet och den andra i en tall utanför, en tio alnar derifrån.
Jag försäkrar dig, att det fordrades, för att begagna denna luftiga bro, att visa prof på en lätthet och skicklighet, som ingen annan än den der vackra lindansaren skulle kunnat utföra.
— Det var naturligtvis omöjligt att se hans ansigte, men hans figur är verkligen utmärkt; man kan icke gerna misstaga sig derpå, hans egna dumma och skrytsamma vinkar om sin framgång äro dessutom tillräckligt betecknande; för öfrigt kan du väl icke tilltro henne att om dagen i allas åsyn uppmuntra den ena och sedan mottaga en annans besök.
— Men hon mottog det ju icke.
Om saken icke förhåller sig annorlunda, än du nu berättat, kan ju flickan vara temligen oskyldig.
En egenkär och oförskämd drummel som Darney kan rätt väl komma in i hennes trädgård, utan att hon gifvit honom minsta anledning dertill.
— Jag tänkte just detsamma, i synnerhet som jag såg henne nästan ögonblickligen tillsluta fönstret, men då jag sedermera hörde dem nere i biljarden bry
Darney och såg, huru han upptog saken, så föresatte jag mig att uppoffra ännu ett par nätter, för att stadga min öfvertygelse, innan jag nämde något åt dig.
— Nåväl, såg du honom återkomma?
— Ja, och denna gång blef han bättre mottagen.
Vid ditt lif Herrman, säg sanningen.
Är det möjligt, att hon ...
— Se så, öfverdrif nu icke saken, utan låt mig berätta dig just jemnt så mycket, som jag är fullt säker på.
— Att jag rätt många nätter väntade förgäfves, och ingen syntes till.
Fönstret hölls öppet endast en liten stund, och stängdes sedan af en fin och hvit hand, hvars bara runda arm jag hade tillfälle att beundra, och sedan drogs gardinen igen innanför; men i natt såg jag honom åter komma balanserande på stången, med en säkerhet och vighet som skulle gjort heder åt en akrobat och, alldeles som sist, tyst och smidigt smyga sig fram till fönstret, som just då ännu stod öppet.
Äfven nu tycktes hon vilja stänga detsamma, men han hindrade det troligen, och han var rädd att göra buller; alltnog jag såg, att han lutade sig in öfver fönsterkarmen, och såg hennes arm, som lyste bar och hvit i skymningen, läggas omkring hans hals.
De stodo så några minuter; äfven nu hörde jag henne hviska några ord, men i en helt annan ton än sist, och de skildes åt.
Han smög sin väg på samma sätt som förra gången, och hon stod ännu qvar i fönstret ett ögonblick, sedan han var borta.
— Med ett ord, Malkolm, jag är fullt öfvertygad, att den, som i natt stod utanför Sara S—s fönster, är eller borde vara hennes trolofvade, och så vida det icke var du sjelf, så gör du klokast uti att glömma henne.
— Den der
Darney är en skurk, och det trodde jag honom genast om, — utbrast jag förbittrad.
— Så tycker nästan äfven jag, ty hvartill skall detta tjena?
Men vi skola icke döma honom för hastigt, kanhända eklateras deras förlofning snart.
— Jag hade god lust att slåss med honom.
Der kommer Sara, låt oss gå!
— Nej, lemna mig Herrman, jag vill se henne ensam, jag vill säga henne några ord!
— På det du skulle få tillfälle att förödmjuka dig sjelf eller henne.
Hvarför bry den stackars flickan?
Saken är ju klar som dagen:
Bosser ville draga mig med sig, men Sara hade nu hunnit nästan fram till oss.
Aldrig hade jag sett henne vackrare: hennes ansigte strålade af ungdom och glädje, man kunde icke misstaga sig på hennes utseende, det var den lyckliga kärlekens glans i hennes ögon och på hennes panna.
Hon tycktes hafva ämnat tilltala oss, men då jag endast tyst och stelt bugade mig för henne, gick hon förbi, kastande på mig en skälmaktig och liksom hemlighetsfull blick, hvilken kom tårarne nästan att stiga mig i ögonen af harm och saknad.
— Vi kunna i omvänd mening säga som Leporello: ”här har vi intet mera att uträtta” hon är förlofvad, det är tydligt, men på min ära tror jag icke, att hon kommer att ångra sig, stackars barn.
Den der Darney är icke någon verklig gentleman, huru rik och förnäm han än möjligen kan blifva — sade Bosser halfhögt och drog mig bort.
Dagen derpå reste jag ifrån Gustafsberg för att göra en tur utomlands.
Jag tillstår, att mitt hjerta hade fått ett sår, som ännu icke är fullkomligt läkt.
Jag har ännu icke upphört att sakna min sköna flydda illusion, och ännu i dag, då jag tänker på den eländige skojaren Darney, så känner jag en ursinnig lust att piska upp honom.
— Men han gifte sig väl? — inföll Alf.
— Åtminstone icke med Sara; han reste tillbaka till England strax derefter.
Innan jag lemnade Sverige, mottog jag ett bref från Bosser, som berättade mig, att Sara rest ifrån badet utan att vara förlofvad, och att Darney, sedan hon var borta, låtit förstå att hennes rykte var alltför mycket skadadt, för att han skulle kunna erbjuda henne sin hand; men på samma gång påstod sig Bosser hafva hört af en fullt trovärdig person, att Darney verkligen friat och fått korgen, en sak som likväl hade ingen rimlighet för sig enligt Bossers egna ord.
— Hur som helst, så var Sara förlorad för mig.
Jag hade misstagit mig om henne.
Malkolm tystnade och lutade hufvudet i handen, tydligen trött att tala så länge.
— Och du har icke återsett henne sedan? — frågade
Alf efter en stund, hvarunder båda suttit tysta och fördjupade i tankar.
— Nej, jag reste strax derefter, i hopp att undkomma både mina tankar och mina drömmar.
Det var imellertid förgäfves; den hvita pierrot’n förföljde mig öfverallt; jag besökte alla bad och brunnar i Tyskland; jag kunde möjligen få några dagars försprång, någon gång i flera veckor, till och med månader, liksom gömma mig; men hastigt, då jag minst väntade det, var han åter bredvid mig igen; denna vampyr förföljer mig öfverallt, den har så att säga öfvergått till ett kroniskt lidande, hvarifrån endast döden kan rädda mig.
Alltid samma syn, samma ord, stundom skrifna på en papperslapp så smutsig, som om den vore upptagen från gatan, då jag haft den försigtigheten att alltid undanrödja allt papper i mitt rum, stundom äro dessa ord skrifna på sjelfva bordet, i imman på fönstret, då jag drar upp gardinen, med ett kol från kakelugnen på golfvet eller på väggen.
Nu mera tyckes mitt hår icke vidare falla honom i smaken, det är i stället andra saker, som för svinna.
Alltsedan jag saknade den lilla ringen vid Gustafsberg, har än det ena, än det andra af mina bäst förvarade och mest värderade effekter försvunnit på samma sätt.
— Men detta är ju omöjligt, — afbröt Alf häftigt.
— Du borde ständigt hafva någon inne i ditt rum.
Jag har verkligen haft det, men då jag icke vill säga orsaken, icke anbefalla dem att vaka öfver mig, så tjenar det till intet; huru skulle en dylik befallning dessutom kunna efterkommas?
Möjligen i åtta, fjorton dagar, en månad, men någon gång blir den naturligtvis glömd.
Men jag är trött, låt oss icke mera tala härom, du känner nu min sällsamma sjukdom.
Visa din konst som läkare och bota mig! — tillade Malkolm matt och likgiltigt, med ett bittert och sorgligt leende, under det han lät hufvudet nedsjunka emot länstolens ryggstöd och tillslöt ögonen.
De båda unga männen sutto tysta, hvar och en försänkt i sina egna tankar.
Det var redan midnatt, men ingendera tänkte på att gå till sängs.
Alf Stjerne var en gladlynt och temligen lättsinnig ungdom, som ännu icke bildat sig några synnerligen stadgade begrepp i de tvetydiga ämnen, hans vän under sin berättelse vidrört.
Vid tjugoett år har man sällan någon annan tanke och tro i något afseende än den beqväma, för mängden af menniskor under hela lifvet fullt tillräckliga auktoritetstron.
Vi hafva vanligen tillbragt hela den korta tid vi lefvat med att proppa i vårt hufvud andras tankar, resultatet af andras både skarpsinniga och enfaldiga reflexioner och hafva icke ännu haft tid att tänka sjelfständigt och oberoende deraf; ty vi behöfva en tredjedel af vårt lif för att inhemta alla dessa särskilda ämnen, som vi med så mycken ansträngning och arbete packa in i vårt hufvud, och hvilken utgör vår så kallade bildning, för att under en annan tredjedel söka tillämpa och rangera detsamma och göra oss oberoende deraf, och slutligen den sista för att glömma alltsammans och inse betydelsen af skriftens djupsinniga och enkla ord:
”att blifva som ett barn för att ingå i Guds rike.”
Malkolms sväfvande och sällsamma mysticism, hans sjukliga och fantastiska föreställningar gjorde visserligen i början ett oemotståndligt intryck på den unge kandidatens lifliga lynne, men detta lynne hade alls ingen lutning åt svärmeri, och han afskakade snart den tjusning och bäfvan, som tanken på det ”hemlighetsfulla intet”, det gränslösa mörka tomrummet mellan himmel och jord alltid medför ifrån barnens tjusningsfulla skräck vid spökhistorierna till den lärde skeptikerns sinnrika metafysiska grubbel.
Visserligen genomflög en aning hans själ, att bakom den barnsliga monomani, hvarom Malkolm talte, kunde ligga en hemsk och sällsam psykisk gåta, hvars lösning en dag skulle vidga våra begrepp om själens hemlighetsfulla egenskaper och tingens eviga invecklade sammanhang; att hvad de nu båda vidrörde med omotiverade och lösliga gissningar, det skulle vetenskapens forskningar kanske en dag hafva funnit och satt i system, men denna aning var endast en blixt, han kunde icke qvarhålla den eller göra sig reda derför, och med ungdomens vanliga snabbhet i sina konklusioner antog han endast tvenne alternativ för att bedöma sin väns tillstånd.
Alf hade börjat med att skratta åt Malkolms ”besatta idéer”, som han inom sig kallade dem, men allt som berättelsen derom fortgick, kände han sitt interesse och sin nyfikenhet ökas att genomtränga denna besynnerliga hemlighet, ty att en hemlighet verkligen fanns, derom kunde han icke mera tvifla, men i Alfs friska och praktiska sinne antogo gissningarna derom en helt annan karakter än hos hans nervösa vän, de inskränkte sig, som sagdt är, till tvenne ganska kloka och antagliga alternativ.
Antingen — och detta var det troligaste — led Malkolm helt enkelt af en farlig och besynnerlig monomani, en fix idé, ett slags ensidig och begränsad galenskap, den envisaste och svårbotligaste af alla; han påminte sig sin väns lynne, som redan i Lund varit ytterst ombytligt och lättrördt, att hans glädtighet omvexlat med melankoli och att han alltid varit excentrisk.
Hvad var således naturligare, än att hans långvariga sjukdom efterträdts af någon rubbning i hjernan?
Eller också fanns verkligen en varelse, som hade något obegripligt skäl att bringa hans stackars vän ifrån förståndet eller åtminstone gifva honom utseende deraf.
Dessa i sjelfva verket löjliga förföljelser kunde omöjligt under nära ett par år fortsättas endast af böjelse för drift och spektakel eller af det lumpna skäl, att en gammal peruk förkommit; i fall de verkligen existerade, måste de hafva ett vigtigare mål.
Det var i följd af alla dessa tankar, som Alf ändtlingen bröt den långa tystnad, som herrskat i rummet.
— Hör på, Malkolm!
Din historia har verkligen till den grad retat min nyfikenhet, att, äfven utan min vänskap för dig, den skulle vara tillräcklig att låta mig offra hvad som helst för att befria dig från dessa fatala spökerier, det vill säga, uppdaga rätta förhållandet dermed.
Och jag inbillar mig, att dertill fordras ingenting annat än en hederlig och vaksam pojke, sådan som Alf Stjerne.
— Jag har verkligen inbillat mig detsamma ibland, — sade Malkolm småleende.
— Men jag inser, att det kanhända äfven behöfves både tid och penningar.
Det första har jag god råd på, med det senare deremot förhåller det sig sämre.
— Men deraf har jag tillräckligt, — återtog Malkolm likgiltigt.
Och det är just detta, som kommit mig på en besynnerlig idé.
Om du dog ogift, hvem skulle då ärfva dig?
— Ärfva mig?
Det vete fan!
Jag har ingen slägt, som du vet.
— Jag vet ingenting mer, än att dina föräldrar dogo i din barndom, och att du icke har några syskon.
— Min far härstammade ifrån Kurland, der hans familj är gammal, och jag har der någonstädes ett gammalt slott, en intendent och till och med ett par hundra smutsiga underhafvande.
Men hvad hafva mina slägtförhållanden att göra med den sak jag berättat dig?
— Mycket kanhända.
Har du alls intet reda på, om du eger någon slägt der ute?
— Nej, sannerligen jag någonsin brytt mig derom!
Imellertid ligger inom mig ett dunkelt minne af att jag hört min förmyndare säga, att jag egde en kusin, som uppfostrades i Petersburg.
Jag anser det icke omöjligt, att den der kusinen kan hafva någon del i den hvita pierrot’ns upptåg.
— Hvilken galenskap!
Han känner troligen lika litet om mig som jag om honom.
Han vet kanske icke ens, att jag lefver.
Då man blifvit uppfostrad i Petersburg, får man lätt arronderingsplaner och är alls icke noga om medlen.
— Men jag förstår dig icke, — sade Malkolm med matt och likgiltig röst.
— Jag vill icke trötta dig längre, du har redan ansträngt dig alltför mycket, din helsa är verkligen klen och angripen.
Jag lemnar dig nu, det är redan öfver midnatt, men jag återkommer i morgon, och då skola vi vidare tala om saken, — sade Alf och steg upp.
— Nej, Alf stanna ännu en stund!
Jag har ingen lust att lägga mig.
Sommarnatten är så ljus och sval.
Jag har hemtat mig nu, det var endast en öfvergående matthet.
Jag är ibland alldeles ur stånd att reda mina tankar, mitt hufvud kännes så tomt som ett urblåst ägg, — tillade han sorgset och förde sina smala hvita fingrar öfver pannan.
— Nåväl, Malkolm, se här, hvad jag tänker: ett af de två måste vara förhållandet.
Antingen är den hvita pierrot’n endast ett foster af din egen inbillning och existerar endast i dina drömmar, och du vet, att läkarne konstaterat
Hamlets ord, att ”drömmar komma ifrån magen”, eller också finnes det verkligen en person, som plågar och oroar dig med sina nattliga besök, och om så är, måste han hafva något skäl, och detta skäl måste för honom vara af större vigt, än du antagit, efter han, som du påstår, följt dig i mera än ett år, hvart du begifvit dig.
— Det är icke någon person, någon mensklig varelse; jag skulle då längesedan hafva upptäckt honom.
— Det är således endast en dröm, en mara, som plågar dig, och som öfvergått till en verklig monomani, hvaraf du nu lider?
Det är en mara, en vampyr, som suger mitt blod och min kraft, en afgrundsande eller hvad du vill kalla det, ett väsende, som existerar för mig, men icke för någon annan, som mina sinnen uppfatta, hvaraf mina nerver lida, derför att hela mitt själstillstånd antingen höjt sig öfver eller sjunkit under det normala förhållandet, det förhållande, som tillåter oss menniskor att lefva midt ibland de hemlighetsfulla väsenden, hvilkas åsyn och uppfattning vår organism icke uthärdar: jag är hemfallen under denna förfärliga clairvoyance, som gifver sina offer vansinnet eller döden.
— Malkolm, du förvånar och bedröfvar mig med dylika spetsfundiga barnsligheter.
— Dessa barnsligheter böra åtminstone icke förvåna dig, ty de äro så gamla som menniskoslägtet, de förekomma ju beständigt.
Hvarje folks historia vittnar ju derom liksom hvarje menniskas eget sinne, i den lärdes dunkla grubbel och vetenskapliga analogier så väl som i vildens grofva vidskepliga instinkt, och du tror, att alla dessa, i sjelfva verket sammanstämmande vittnesmål äro utan grund, föraktliga och betydelselösa, att dessa upprepade aningar och uppenbarelser från andeverlden äro tomma lögner, derför att de uppfattats på så olika sätt.
Du tror icke, derför att dina sinnen icke tillåta dig att se.
På samma grund skulle du förneka hela den djurverld, som mikroskopet visar oss, derför att du möjligen aldrig egt eller nyttjat ett dylikt instrument.
Malkolms resonnement förbryllade
Alf en smula, han teg en stund och sade sedan skrattande:
— Du vet, att det i smakfrågor icke finnes några bindande bevis, och som en sådan anser jag detta.
Huru som helst, så har jag föresatt mig att bota dig, och jag skall lyckas, var säker derom!
Antingen skall jag — för att nu tala i din egen smak — åter insvepa dig i de helsosamma moln, som för oss jordens barn dölja andeverldens odiösa diablerier, så att du glömmer och liksom jag skrattar åt dessa dumma visioner, eller också skall jag ertappa och genomprygla den skurk, som troligen fått väl betaldt för sina taskspelarekonster.
Se så, der har du mitt ultimatum!
Malkolm svarade ingenting.
Alfs skämtsamma ton stötte honom.
Det låg alltför mycken misstro och lättsinne deri.
— Låt oss nu återkomma till anledningen för ditt besök, — sade han ändtligen allvarsamt.
— Jag önskade mig en reskamrat, men nu skulle jag icke vilja hafva någon annan än dig.
— Och jag begär icke bättre än att få följa dig som din skugga.
Förlåt min pojkaktighet och tro på min innerliga vänskap, som kanske ibland låter mig skämta, endast för att dölja min oro eller mina bekymmer för dig!
— Tack!
Jag vet, att jag kan lita på
dig.
Du upptäcker icke min svaghet eller min sjukdom för någon och hjelper mig att qvarhålla den smula förnuft, jag har i behåll.
För femtio eller sextio år sedan var det sotiga och dimmiga London ännu rökigare och otrefiigare än nu, ty gasen, denna de välsignade svarta stenkolens försonare, hade ännu icke öfver de nedrökta taken och de klibbiga murarne sändt sitt ljus.
Gaslågorna, dessa ”diamanter i stenkolen”, voro då representerade af dunkla oljelampor, hvilka lyste genom den eviga dimman som en fyllbults röda och talgiga ögon.
På en af denna stads mest besökta gator låg ett smalt och högt hus, inklämdt i raden af smutsiga likar, hvilka väl alla en gång i tiden, vid sin första fulländning, varit rena och kalkhvita, men nu voro fulla af fuktfläckar och detta obeskrifliga svarta, klibbiga stoft, som är egendomligt för denna hamrande, surrande, bullrande och rökomhöljda fläck af jorden.
Två trappor upp i detta hus, framför en dörr, på hvars blanka messingsplåt lästes namnet: ”Henry Crawford, jurist”, stod en ung, elegant man, famlande i halfmörkret efter ringsträngen, som skulle förhjelpa mr Crawfords klienter ifrån skymningen i hans förstuga till det långt villsammare dunklet i hans juridiska vishet.
Ändtligen ljöd det aflägsna pinglandet af en klocka; dörren öppnades, och Astley Cameron, ty det var han, insläpptes i en tambur, der en messingslampa i taket spred sitt ljus öfver en rad af polerade klädhängare och en matta af vaxduk.
Klockan var icke mer än ett vid middagstiden, men i januari månad kan ännu ingen menniska, i denna del af staden åtminstone, ega pretention på att se en skymt af himlens ljus inom sina fyra väggar.
Och då Astley af en artig och gulblek skrifvare, med en penna bakom hvartdera örat, infördes i mr Crawfords kabinett, satt denne gentleman och skref vid skenet af en stor lampa, som var så mycket nödvändigare, som man icke ens ansett nödigt att anbringa några fönster i rummet.
Skrifvaren uttalade helt tyst den främmandes namn, liksom han varit en konspiratör, kommen till ett hemlighetsfullt, politiskt möte, och mr Crawford steg upp och närmade sig stilla och ljudlöst, liksom i öfverensstämmelse dermed.
Juristen var en liten spenslig person, med glesa, ljusröda polisonger och tunnt, rödt hår, som stod ut i en tofs på hvardera sidan om hans skalliga och blanka hjessa och gjorde, att hans temligen stora hufvud, med de flata öronen, såg ut som en mathemtare.
Han bemödade sig att öfver sina glasögon med guldbågar granska sin gäst, men då detta icke tycktes lyckas rätt bra, sköt han dem sakta upp i pannan, fäste sina små ljusgrå ögon på Astley, under det han sammanknäppte sina fina och vackra händer öfver sin ljusa väst, och sade artigt:
— Hvarmed kan jag tjena er, mr Astley Cameron?
— Jag kommer till er, mr Crawford, för att utbedja mig några upplysningar.
— Aha, ni är utländing, kan jag höra! — sade juristen, tydligen kännande detta medlidsamma förakt, som hans landsmän så ofta visa öfver oförmågan att riktigt framgurgla de förtjusande engelska strupljuden.
— Jag tror mig vara engelsman, men jag är uppfostrad i Sverige, och vänder mig till er i anledning af er forna egenskap af juridiskt biträde åt den aflidne lord Percy Hawerfield.
— Min far hade i fyrtio år de Hawerfieldska affärerna om händer; jag ärfde denna befattning redan under den gamle lordens lifstid, och jag fortfar ännu att ega hans sons förtroende.
— Hans sons? — utropade Astley bestört.
— Hans son, den unge lord Astley Hawerfield.
— Ni menar kanske, att den äldste dog, medan han var helt späd?
— Jag menar, att det aldrig funnits mer än ett enda barn, den nuvarande lorden, hvars mor dog efter ett par års äktenskap.
— Det är ju lord Percy Hawerfield till Aukwoodhouse, hvarom vi tala?
— Det har aldrig funnits mer än en af detta namn.
— Nå väl, min herre, ni skulle göra mig ett stort nöje, om ni ville hafva godheten meddela mig några närmare detaljer om denna familj, det var dessa upplysningar jag önskade af er, — sade Astley förvirrad och sjönk ned på den lackerade trästolen, som mr Crawford bjöd honom.
— Med mycket nöje, ingenting är lättare min herre, jag kände alla medlemmarne af denna familj lika väl och kanske ännu bättre, än jag känner personer af min egen slägt.
Juristen aftog sina glasögon och lutande sig ända ned till sina knän, för att bortblåsa ett damkorn på sina ljusbruna benkläder, uppdrog han en stor citrongul sidenduk, för att långsamt och noggrannt aftorka glasögonen, hvilka han, pröfvande litet imellan, höll så nära ögonen, att näsan för hvarje gång snuddade deremot och gjorde en ny torkning af glasen behöflig.
— Fadern till den aflidne lord