Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:t har äfven uttalat den åsigten att dessa tjenstemän äro förtjente af högre pensioner, hvartill ock kommer att en härvarande Konungens rådgifvare förklarat sig belåten med det belopp, reservanterna föreslagit.
Härtill kommer slutligen att dessa tjenstemän icke vid framskriden ålder kunna taga afsked i följd al det låga pensionsbeloppet, utan tvingas att qvarstanna vid tjensten, som de ej förmå sköta på annat sätt än sittande hemma på sina rum, lemnande tjensteutöfningen ute på fältet och i skogarna åt unga oerfarna auskultanter, hvarföre det vore en ren vinst för Staten, om de kunde ersättas af yngre krafter, i och för alvitlringsverkets påskyndande till ett snart slut.
På dessa skäl anhåller jag om afslag å Utskits Betänk, samt bifall till reservationen.
Som denna punkt fö rekom till behandling redan på f. m., hade jag då tillfälle att yttra mig om de skäl, som förefinnas för bifall till Stats-Utsk:ts förslag och för afslag å K. Mits Propos.
Jag har icke nämnt ett ord om att pensionsväsendets grund skulle rubbas i händelse dessa pensioner bifallas, utan endast sagt att det skulle rubba den Propos. om samtlige civiltjenstemännens pensionering, som K.
M:t är sinnad att afgifva, hvartill ytterligare kommer att R.
St:r derigenom skulle binda sig vid vissa vilkor, hvars vidd och omfattning vi icke nu kunna inse.
Slutligen har man föreslagit pensionen till högre belopp än lönen och t. o. m. begärt pension åt de tjenstemän, som icke ens hafva någon lön, och på dessa förenade skäl får jag anhålla om bifall till punkten, sådan den af Stats-Utsk:t är föreslagen.
Jag har endast ett svar att gifva den si ste värde talaren oell det är att han afviker från logikens grunder.
Han säger nemligen att, om dessa pensioner beviljades, skulle man derigenom rubba de allmänna bestämmelserna för pensionsväsendet.
Detta antagande är belt och hållet origtigt, ty de af reservanterna löreslagna pensionsbelopp äro beräknade just efter de grunder, som gälla för alla civila tjenstemän.
Härtill kommer ytterligare att då Konungens rådgifvare
Den 14 April e. m. 213 gillat detsamma, så bör det icke kunna inverka rubbande på det förslag, K.
M:t är sinnad att framlägga.
Jag måste således vidhålla mitt yrkande.
Det kan icke annat än på det högsta förvåna mig att Hr Huss icke kan förstå mig, då jagså tydligt uttrycker min mening, och säger att det kan rubba det pensionsförslag, hvarmed K.
M:t ämnar ingå till R.
St;r och hvarom vi ännu icke veta något.
Hvad Hr Huss anmärkt om att en af Konungens rådgifvare yttrat sig för denna fråga, så får jag deremot erinra, att jag, med all aktning för Statsrådet Lagerstråle, dock tror att han uppträder på detta rum såsom Hr Lagerstråle, och icke sora en af Konungens rådgifvare, och således icke heller här kan säga hvad Konungen bestämmer i sitt Statsråd.
Ehuru jag ogerna uppträder mot Frih.
Klinckowström, måste jag dock nu med ett par skäl bemöta honom.
Han säger nemligen att man borde vänta till dess civilstatens pensionskassa blefve ordnad, så att den äfven komme Landtmätarne till godo.
Jag ber då få fästa uppmärksamheten derpå, att man redan länge hållit på med detta arbete och att en väntan på slutet häraf skulle blifva alldeles för lång.
Vidare ber jag få anmärka att det icke är första gången som pension lemnäs till högre belopp än lönen.
Vid det regemente t. ex., der jag tjenar, har man lön och arfvode, men pensionen beräknas efter hela beloppet.
Jag anhåller att R. o. Ad:n, med afslag å denna punkt, ville bifalla reservanternas förslag.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till Utsk:ts hemställan, dels ock af Hr Huss, att R. o.
Adiri, med afslag derå, måtte i så måtto bifalla K.
Mits ifrågavarande Nåd. framställning, att storskiftes- och afvittrings-Iandtmätare förklarades berättigade att vid afskedstagande erhållla pension, motsvarande det för tjensten anslagna arfvode, så framt de vilkor för öfrigt äro uppfyllda, som för civila tjenstemäns pensionsrätt i allmänhet äro gällande.
Landtm, först propos. på bifall till Utsk:ts hemställan, hvarvid svarades många noj jemte några ja, och derefter propos. på afslag derå samt antagande af Hr Huss’ förslag, då svaren utföllo med många ja och åtskilliga nej; och förklarades ja nu varit öfvervägande. 21:sta punkten.
Utsk:ts hemställan bifölls. 22;dra punkten. 214 Den 14 April e. m.
Ilr F åhrauis, Edvard:
I)å bland sednare tiders anslagsfrågor finnas få, hvilka förete så många anmärkningsvärda besynnerligheter, som de äskade anslagen till landtbruksinstitutet vid Alnarp, torde det icke räknas mig till last, om jag börjar med att draga R. o. Ad:n till minnes, hvad i denna sak vid föregående tillfällen förelupit; för att derpå bygga ett omdöme öfver frågans nuvarande ståndpunkt.
Sedan det 7:de allmänna Svenska landtbruksmöte! år 1855 uttalat sig för inrättande af ett nytt landtbruksinstitut för 40 å 50 elever, hvilket institut helst ansågs böra förläggas i södra delen af riket, sedan vidare landtbruksakademien understödt samma förslag och Skånska hushållningssällskapet för sin del hemställt att det ifrågasatta institutet borde förläggas å Alnarps kungsgård, som — jeml kt Konungens Relindes intyg — dertill bade »fullt tillräcklig areal,» öfverlemnades till K. M:t af berörde Konungens Befh:de ett »i samråd med erfarne personer och med ledning så väl af förhållandena i orten som af upplysningar från Ultuna» upprättadt kostnadsförslag.
Om än de i detta förslag upptagna summor af de mägtige i Sveriges rikaste provins nu förklaras hafva varit alldeles otillräckliga och orimligt låga, fördes då för tiden ett helt annat språk.
Landshöfdingen i länet förklarade då, att kostnadsförslagets tillförlitlighet icke kunde sättas i fråga, såsom uppgjordt af »8 possessionaten af de skickligaste och aktningsvärdaste i Skåne,» — och något ytterligare tillskott skulle aldrig behöfvas.
Utom ersättning till arrendatorn (~ 45,000 rdr), ansågos till sjelfva byggnaderna erlordras 145,000 och till inventarier 75,000 rdr, eller tillsammans 265,000; om derifrån afdroges befintliga tillgångar,
I hufvudsaklig öfverensstämmelse härmed utfärdades till R.
St:r en K Propos. den 26 Febr. 1857.
Säkert minnes det Högloft.
Ståndet ännu, huru denna framställning till en början rönte starkt motstånd, dels i betraktande af de i och för sig rätt artiga anslagsfordringarna, dels af farhåga att det för framtiden icke skulle stanna dervid.
Stats-Utsk:t afstyrkte det begärda beloppet, men man lyckades genomdrifva en återremiss, hvarefter samma Utsk. ånyo föreläde Ständerna Irågan, denna gången tillstyrkande, ehuru med en nedprutning af anslaget från 200,000 till 175.000 rdr.
Sålunda modifierad, antogs den K. Propos:n af R.
St:r, hvilka så mycket hellre ansågo sig kunna och böra besluta den ofvannämnda nedsättningen i summan, som denna just förordades af Gr. Reck-Friis, som varit en af de beprisade »8 af de skickligaste och aktningsvärdaste i Skåne» och sorn också sedermera blef ledamot i institutets styrelse.
— Tror man nu, att dermed saken skulle blifvit hjelpt till ett lyckligt slut, så bedrager man sig storligen.
En riksdag fick väl gå förbi utan nya anslagsfordringar, men vid den påföljande — 1862—1863 årens — äskades förhöjning i anslaget från 18,000 till 32,675 (således mer än Ben 14 April e. m. 215 dubbelt mot det vid Ultuna) samt anslag för en gång till ekonomibyggnader, tröskverk och lokomobil m. m.
Ständerna afslogo det sistnämnda, och böjde årsanslaget med endast 6,000 (till dubbelt mot Ultuna); dessutom lemnades dock ett räntefritt lån å 30,000 rdr till grundförbättringars utförande.
Man har nu erfarit, att Styrelsen för Alnarp på enskilda händer skuldsatt institutet år elter år, och att Styrelsen nu fordrar, att Staten utan vidare betalar dessa skulder med (till en början!) 50,000 rdr; att i öfrigt äfven andra anslag begäras —till en del al ganska vackra dimensioner — inhemtas af löljande punkter, som nu ej höra hit.
Det är visserligen sannt, att antalet elever vid institutet ökats, så att de nu utgöra 42, förutom 28 lärlingar, men så har oek elevernas årsafgift blifvit förhöjd från 600 till 750 rdr.
Då man nu betraktar denna sak, så väl i oell för sig, som med tillbörligt afseende å frågans »antecedentia,» må det tillåtas mig att — utom frågans rent financiela sida, som ingalunda saknar sin betydelse, då det gäller så pass betydliga belopp — få särskildt framhålla 2:ne omständigheter, som härutinnan synas mig synnerligen behjertansvärda.
Den ena är den, som — jag medgifver — thyvärr icke är så alldeles ovanlig, att man nemligen begär ett anslag med förespeglingar att derutöfver ingenting vidare erfordras, men sedermera—när affären väl är lyckligen inledd — slutar man icke så snart med sina stundom rätt trotsande pretentioner, hvilka blifva så mycket svårare att afvisa, som man så lätt har till hands sitt: »om detta ej beviljas, tillintetgöres inrättningens gagneliga verksamhet» (som dock redan kostat så mycket)!
En vida svårare omständighet, och lyckligtvis vida ovanligare — om ej hittills alldeles oerhörd — är emellertid den, att en underordnad myndighet dristar sig att, tvärtemot R.
Stms uttryckliga beslut, öfverskrida gällande Riksstat, fullfölja byggnadsplaner m. m., hvartill medel af folkets representanter nekats, bereda sig tillgångar genom att upptaga enskilda lån och derefter helt enkelt fordra — ersättning af R.
Tvifvelsutan är detta beteende ur formel och konstitutionel synpunkt af så stor vigt, att hvar och en borde väl betänka sig, innan lian härutinnan skapade ett prejudikat, som kunde vålla de allra betänkligaste följder.
Eller är det ej längre R.
St:r, som allena ega beskattningsrätt vid allmän riksdag?
Skola underordnade styrelser och direktioner hafva rätt att utan ansvar öfverskrida sin befogenhet och till på köpet trotsa sig till anslag?
Skulle ens Regeringen våga att tilltro sig något dylikt?
Mig synes, att
Utskrt alltför skonsamt behandlat landt bruksinstitutets styrelse, om det än icke kunnat godkänna allt hvad bemälde styrelse låtit komma sig till last.
Vida konseqventare har en reservant, Hr Hjerta, yttrat sig i denna fråga, och jag kan icke neka mig det nöjet att här upprepa hans tänkvärda ord: »Jag kan icke dela den eftergifvenhet Utsk:t i denna punkt visat, att till och med utan uttalande af det allvarsamma klan - 216 Den 14 April e. m. <ier, sorn dervid vore befogadt, ersätta den skuld, som institutets direktion eller landtbruks-institutet åsarnkat sig.
Mig förekommer det nemi. såsom ett af de vådligaste efterdömen, hvilket skall komma att bära sorgliga frukfer, om vid organiserandet af någon inrättning, som bekostas af allmänna medel, den myndighet, åt hvilken utförandet blifvit anförtrodt, skall, utan afseende på de planer och kostnadsförslag, som legat till grund för statsanslagets beviljande, kunna efter eget behag utsträcka företaget i en långt större skala, som gör de beviljade medlen otillräckliga, under förlitande derpå, att representationen i allt fall efteråt blir tvungen att betala.
— Under den långvariga och varma öfverläggningen härom inom Utslct, tiafva alla de ledamöter, som yttrat sig, erkänt rigtigheten af denna åsigt, men pluralileten stannade likväl vid meningen, att icke någon annan utväg finnes än att vidkännes ifrågavarande skuld.
Jag vågar dock vara af den motsatta tanken, att
Staten icke bör ikläda sig densamma, emedan jag tror det vara en pligt att vårda helgden af den grundsats att Statsmagternas föreskrifter skola respekteras, och angeläget att K.
St:r icke visa sig vanmägtige mot det enskilda godtyckets tilltag, om än, såsom bör erkännas, någon egennytta icke deruti ingår.»
Man invänder väl, att ändamålet är godt, och att penningarne blifvit väl använda; men, äfven om detta är fallet — hvilket jag ej förstår — kan jag aldrig medgifva giltigheten deraf, att »ändamålet helgar medlen»
Väl är det möjligt, att ett afslag vid denna riksdag till föga eller intet tjenade, ty då härnäst af vid pass 300 representanter 115 ledamöter i l:a och 150 i 2:dra kammaren eller tillsammans 265 antagligen blifva företrädesvis jordbruksinstressets målsmän, lärer väl vederbörande Landtbruksinstitut då få allt hvad de önska, men så vida principen ännu anses böra gälla något, torde i alla fall, med afseende å frågans icke ringa konstitutionela vigt, det rätta äfven nu få vara det rätta, och då jag alltså på det bestämdaste yrkar rent afslag å denna punkt af Stats-Utsk:ts Betänk., hoppas jag få kraftigt understöd af dem, som såväl i fråga om Franska traktaten, som vid s. k. déchargebetänkandet m. fl. så ifrigt motsatte sig hvarje befaradt ingrepp från regeringens sida i folkets genom dess representanter utöfvade beskattningsrätt, ty icke vore det väl bättre, om denna rätt finge åsidosättas eller trampas under fotterna af Direktionen för Alnarpska Institutet.
Afven jag måste erkänna att jag med förvåning läst Utsk:ts yttrande äng.
Alnarps skuldsättning.
Det kan nemi. icke annat än väcka förundran att sedan institutets Styrelse öfverskridit det beviljade anslaget, så berättar den helt enkelt att detta skett, emedan den icke fått hvad sorn begärts, och kastar felet på Ständerna, sorn ej beviljat så mycket som erfordrats.
Häraf skulle således följa, att när en inrättning icke får sina önskningar om anslag uppfyllda, så behöfver den blott upplåna medel och sedan vända sig till K.
St:r för Den 14 April e. m. 217 att få (Jern betalta.
Den förste värde talaren har ganska rigtigt påpekat det betänkliga uti ett sådant förfaringssätt, och säkert är att, om något sådant af K.
M:t försöktes, skulle det ådraga hans rådgifvare en ganska sträng ansvarspåföljd.
Med afseende derpå att denna fråga, i händelse af afslag, framdeles torde återkomma och att bemödandet under tiden kommer att gå ut på att med institutets tillgångar betala skulden, hvilket torde vara skadligt för institutets verksamhet, vill jag emedlertid icke yrka afslag å Stats-Utsk:ts förslag, men det synes mig som en allvarlig erinran mot detta förfaringssätt bör från R.
St:r utgå.
Jag får således vördsamt hemställa att R. o. Ad,, med bifall till Stats-Utsk:ts hemställan, mätte besluta att hos K. M:t anhålla att Styrelsen för Alnarps Landtbruksinstitut måtte förständigas att för framtiden undvika större utgifter än tillgångarne medgifva.
Lika med den siste värde talaren, vill jag icke motsätta mig det af K.
M:t begärda och af Stats-Utsk:t tillstyrkta anslaget, och detta så mycket mera som jag skulle önska tredubbla de flesta anslag till denna hufvudtitel, som omfattar anslagen till landets modernäring, hvilken sannerligen både förtjenar och i närvarande stund behiifver framför alla andra ihågkornmas.
Då jordbruket och de, som idka det, hufvudsakligast bidraga till Statens inkomster, är det verkligen icke för mycket hegardt, att de nödiga bildningsanstalter, hvarigenom ett rationelt och nationelt hushållningssätt och arbetsmethoder utbredas, äfven blifva tillräckligt doterade och dymedelst jordbruket satt i stånd, att i någon mån bättre uthärda de statsekonomiska experimenter, hvarför det genom en förvänd Bank- och Tullagstiftning under flere år varit utsatt; men i likhet med föregående värde talare har jag icke kunnat undgå att fästa mig dels vid det oformliga i Styrelsens för Alnarp förfaringssätt och dels vid de besynnerliga siffror, som i redogörelsen förekomma.
Det måste äfven förefalla underligt att man, då icke alla önskningar genast uppfyllas, anser sig kunna draga vexel på framtiden, utan all försyn.
Det är som om en person, hvilken fått i gåfva 200,000 rdr, skuldsatte sig år från år, förklarande att detta sker på grund af att han fått för litet för att kunna tillfredsställa alla sina önskningar.
Men här skola vi komma ihåg att det är R.
St:rs ensak att anslå alla medel, äfvensom att neka anslag, om tillgång för tillfället icke finnes i Statskassan.
Det är isynnerhet vid en jemförelse med Ultuna som oefterrättligheten af hushållningssättet vid Alnarp ännu tydligare framstår.
Ultuna måste äfven skuldsätta sig för 40,000 rdr, hvilken lånesumma, om jag ej missminner mig, erhölls hos Baron Tamm på Österby,, men dessa medel fick Ultuna sjelf betala, och mottog dessutom ett K. M:ts Bref, deruti detsamma anbefalldes att inskränka sina utgifter inom de af R.
St:r lemnade anslag.
Vid jemförelsen mellan dessa begge Landtbruks-Institut förefaller det mig, sorn 218 Den 14 April e. ro. om det origtiga i både sätt och form ligger på Alnarps sida, och derföre måste jag lorena mig med den siste värde talaren i anhållan att R.
St:r vid beviljandet af den begärda summan ville hos K. M:t anhålla, att K.
M:t måtte förständiga Alnarps Styrelse att icke vidare skuldsätta sig, eller utsträcka sina byggnads- eller odlingsföretag i någon större skala, än de af R.
St:r lemnade anslag medgifva.
Jag kan icke annat än erkänna att de förhållanden, som blifvit framlagde i Stats-Utsk:ts Retänk., kunna synas besynnerliga, men detta besynnerliga skulle väsendtligen försvunnit, om Utsk:t kunnat hafva den kännedom om alla dertill verkande orsaker, som äro mig, i egenskap af ledamot i Institutets styrelse, väl bekanta.
Så är det visserligen ett faktum, att styrelsen för bestridande af Institutets utgifter skuldsatt sig eller Staten, hvilket man då behagar anse det vara; men en fråga, som måste besvaras innan man rätt kan bedomina saken är, huruvida eller i hvad mån det berott af styrelsen att undvika denna skuldsättning.
Härvid får ej förbises, att styrelsen måste anskaffa hvad som behöfdes för att hålla läroverket uppe.
Den måste således utbetala betingade löneförmåner till lärarne, anskaffa mat, bränsle, lysning och läkarevård m. m. för lärlingarne; men till bestridande af dessa utgifter var det bestämda statsanslaget otillräckligt och utaf landtegendomen lyckades det icke styrelsen att erhålla något öfverskott, sedan den med minst 15 rdr pr tunnland utgående arrendeafgälden till Staten blifvit erlagd; fastmera uppstod under de ogynnsamma konjunkturer som de sednare åren varit rådande för landtmannen, en ej obetydlig förlust på dessa arrendevilkor.
Lärare voro anställda och kunde väl icke alsättas.
Lärjungar voro antagna på år och dessa kunde man väl ej heller visa bort från Institutet.
Till följe af detta ohjelpliga förhållande mellan å ena sidan behörigen ingångna förbindelser och dermed oskiljaktigt förenade utgifter och å den andra otillräckliga inkomster — som det icke berott af styrelsen att öka — är det som skuldsättning måste ega rum; och då lärer Institutets styrelse icke kunna ställas till ansvar derför, ty dess lörsta pligt var att uppfylla behörigen ingångna förbindelser och sålunda upprätthålla Institutet.
En talare har förmenat att styrelsen, genom antagande af flera elever, än föreskrifvet är, om än i god afsigt, dock otillåtligt vållat eller ökat skuldsättningen, men detta är ett fullkomligt misstag.
Onekligen har Styrelsen ökat elevernas antal från 28 till och med 40 å 42, men ingalunda frielevernas, hvilket alltid stannat inom det föreskrifna 4-talet, utan blott antalet af betalande elever; men som deri, ehuru ringare, betalning, som dessa under de första 2^ åren erlade, likväl fullt motsvarade kostnaden för födan, och ölrige utgifter väsendtligen blelve oförändrade, enär lärarnes antal eller deras löner icke ökades, och utgifter för bränsle och lysning förblefvo ungefär desamma som förut, der - Den 14 April e. m. 219 före afl de allmänna rummen i allt fall skulle eldas och uppvärmningen af elevrummen sker medelst en värmeapparat gemensam för såväl dessa som en del andra rum, har Styrelsen således icke heller genom Institutets utvidgade verksamhet förorsakat
Staten några utgifter, men väl bättre uppfyllt Institutets bestämmelse.
Sådant är verkliga förhållandet med denna så strängt bedömda skuldsättning, som vid ett hastigt påseende kan se ganska illa ut.
Styrelsen hade måhända kunnat kasta yxan i sjön och lemtia läroverket åt sitt öde, men förvissad, att R.
St:r haft fullt allvar med sitt beslut om Institutets inrättande, har styrelsen uppfattat sin kallelse annorlunda, och derför tror jag att man bör hålla henne räkning.
En talare har sagt, att då styrelsen begärde 200,000 rdr till Institutets ordnande, meri endast fick dertill 175,000 rdr, så var det ett öfverskridande af R.
Stills vilja att ändock använda 200,000 rdr för samma ändamål; men jag hemställer till Eder, Mine Hrr! om J icke velen att knappast något byggnadsföretag kan utföras till det beräknade beloppet, då man måste till det yttersta inskränka sina anspråk.
Så var äfven här förhållandet: ett misstag vid första beräkningen har blifvit begånget, men dervid stannade det ock; ty ehuruväl styrelsen byggt för större summa än anslaget dertill varit, så är dock egentliga resultatet deraf, att Staten fått mycket bättre byggnader än den kunnat påräkna, och detta utan skuld, emedan enskilde personer skänkte det bristande beloppet.
Institutet var också utan skuld, då den stora byggnaden stod färdig, och egde dertill några tusen riksdalers öfverskott.
Nuvarande skuld har således sin upprinnelse från den tid .Institutet trädde i verksamhet och al orsaker som redan blifvit uppgifna.
Jag hoppas att R. o. Ad. häraf torde finna att styrelsen icke handlat så, som man velat påstå.
Styrelsen har ock aldrig dolt det nu så mycket klandrade förhållandet, utan årligen framlagt detsamma för de af K.
Mit förordnade revisorerna", hvilka alltid godkänt styrelsens handlingssätt och med stöd af gällande reglemente meddelat styrelsen full décharge.
Man har, beträffande denna skuld, vidare anmärkt, att densamma de första åren af Institutets verksamhetstid ökades ända till 60 å 70,000 rdr, men orsaken dertill är att bokslutet uppgöres den 14 Mars, hvarföre en stor del af grödan, såsom osåld, och kanske otröskad, ingått i tillgångarne stundom till ett värde af omkring 30,000 rdr.
Styrelsen hade helier icke skyndat att sälja, då prisen varit låga, utan spekulerat i handeln så godt den kunnat, för att minska hotande förluster på arrendevilkoren.
Utan tvifvel ha R.
Stir förmenat dessa vilkor vara bättre än de äro, då de icke vid sistlidne riksdag beviljade hela den tillökning i anslaget, som styrelsen, inseende dess otillräcklighet, skyndade att straxt efter Institutets Öppnande begära.
Denna förväntan har emedlertid slagit fel, måhända till någon del till följd af brist i förvaltningen, men för visso hufvudsakligen i arrendets och konjunkturernas beskaffenhet.
220 Dea 14 April e. m.
Jemförelsen med Ultuna torde icke vara så alldeles rigtig, ty då denna landtegendoms afkastning blifvit vid statsanslagets bestämmande beräknad till 6,000 rdr årligen, men gifvit derutöfver år i år räknadt 7-—8,000 rdr; så bär Ultuna derigenom i sjelfva verket åtnjutit ett betydligt större årligt understöd af Staten än Alnarp, sorn deremot gjort förluster på sitt arrende af landtegendomen.
Må vara att egendomen Ultuna kunnat skötas bättre, men säkert är att styrelsen för Alnarp uppbjudit hela sin förmåga för att uppfylla sina skyldigheter.
Efter de upplysningar, jag nu haft äran lenina, hoppas jag att R. o. Ad. skall bedöma förhållandena vid ifrågav:de skuldsättning något mildare än reservanterne och en del talare på detta rum, och anhåller derföre vördsamt att R. o. Ad. ville godkänna Stats-Utsk:ts förslag.
Efter den utredning, som af Hr Fåhraeus blifvit leornad, har jag icke mycket att tillägga.
Hr v. Ehrenheim bar yrkat att R.
St:r, utan att afslå den summa för hvilken styrelsen råkat i skuld, måtte accentuera sitt missnöje öfver dess förfaringssätt.
Jag kan icke annat än förena mig i detta yrkande, men jag tror äfven att klandret för denna skuldsättning icke så mycket bör påläggas Alnarps styrelse, — som består af utmärkte och fosterländske män, och som, i lofvärd sträfvan att få Institutet så fullständigt som möjligt i alla rigtningar, Öfverskridit anslaget i hopp att sedermera få skulden ersatt — som icke mera den person, som stålt i spetsen för denna styrelse och som bort tillbakahålla densammas fosterländska ifver.
Dervidlag tror jag att felet ligger, och anser äfven att K.
M:t bort låta granska förhållandena, på det anslaget icke skulle blifva öfverskridet.
Som frågan nu står, är emedlertid icke annat att göra än bifalla de 50,000 rdr till afbetalande af Institutets iråkade skuld, hvarföre jag förenar mig med Hr v. Ehrenheim i dess yrkande.
Hvar och en, som under dessa sista Riksdagar sutit i Stats-Utsk:t, har icke kunnat undgå att erfara ett obehagligt intryck hvar gång Landtbruks institutens affärer varit på tapeten.