Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Ja, hvad annat kan jag göra, signora.
Det är en död mans sista vilja.»
Donna Elisa skulle velat säga honom hvilket förfärligt testamente det var, men hon hejdade sig för att få tala om de blinde.
»Pater Succi, som förordnade, att de blinde skulle få vara i hans kyrka, är också en död man,» föll hon in.
»Signora Antonelli, börjar ni också med detta?» sade sindacon helt vänligt.
»Det var ju ett misstag, men hvarför talade ingen om för mig, att de blinde höllo till i Luciakyrkan.
Nu, sedan det en gång är bestämdt, kan jag ej upphäfva beslutet.
Jag kan ej.»
»Men deras rättigheter och bref, signor sindaco.»
»Deras rättigheter gälla ju ingenting.
De gälla för jesuiternas kloster, men där finnes ju ej mer ett sådant kloster.
Och säg mig, signora Antonelli, hvad skall det blifva af mig, om jag ger vika?»
»Man skall älska er som en god man.»
»Signora, man skall tro, att jag är en svag man, och jag skall hvarje dag hafva fyra hundra arbetarhustrur utanför rådhuset, tiggande än om ett än om ett annat.
Det är ju bara att härda ut en dag.
I morgon skall det vara glömdt.»
»I morgon,» sade donna Elisa, »aldrig skola vi glömma det.»
Sindacon smålog, och donna Elisa såg, att han trodde sig känna folket i Diamante mycket bättre än hon.
»Ni tror, att detta ligger dem varmt om hjärtat,» sade han.
»Det tror jag, signor sindaco.»
Då småskrattade sindacon.
»Ge mig det där kuvertet, signora.»
Han tog det och gick ut på balkongen.
Han började tala till kvinnorna.
»Jag vill säga er,» sade han, »att jag just nu fått veta, att gamle Fra
Felice är död och att han lämnat ett testamente till er alla.
Han har upptecknat fem siffror, som lära komma att vinna på lotteriet nästa lördag, och han skänker er dem.
Ingen har ännu sett dem.
De ligga här i kuvertet, och det är oöppnadt.»
Han teg ett ögonblick för att kvinnorna skulle hinna tänka öfver hvad han sagt.
Ögonblickligen började de ropa: »Siffrorna, siffrorna l»
Sindacon tecknade åt dem att tiga.
»Ni skall tänka på,» sade han, »att fra Felice omöjligen kunde veta hvilka nummer, som komma ut nästa lördag.
Om ni spela på dessa siffror, så töra ni alla förlora.
Och vi hafva ej råd att blifva fattigare, än vi redan äro här i Diamante.
Jag ber er därför, att ni låter mig förstöra testamentet, utan att någon sett det.»
»Siffrorna,» ropade kvinnorna, »fram med siffrorna!»
»Om jag får förstöra testamentet, » sade sindacon, »lofvar jag er, att de blinde skola få åter sin kyrka.
Det blef tyst på torget.
Donna Elisa reste sig från sin stol därinne i rådhussalen och grep med båda händerna om stolkarmen.
»Jag ger er att välja mellan kyrkan och siffrorna,» sade sindacon.
»Gud i himlen,» suckade donna Elisa, »är han en djäfvul, som frestar fattigt folk på detta sätt!»
»Vi hafva varit fattiga förr,» ropade nu en kvinna, »vi kunna vara fattiga än.»
»Vi skola ej välja Barrabas i stället för Kristus,» ropade en annan.
Sindacon tog en tändsticksask ur fickan, strök eld på en sticka och förde den långsamt upp till testamentet.
Kvinnorna stodo stilla och läto fra Felices fem vinnande nummer förintas.
De blindes kyrka var räddad.
»Det är ett under,» hviskade gamla donna Elisa, »de tro alla på fra Felice, och de låta hans nummer brinna.
Det är ett under.»
Fram på eftermiddagen satt donna Elisa åter i boden vid sin broderbåge.
Hon såg gammal ut, där hon satt, och det var någon fallfärdigt och brustet öfver henne.
Det var ej den vanliga donna Elisa man såg där, det var en fattig, åldrig, öfvergifven kvinna.
Hon drog nålen trögt upp ur tyget och då hon skulle sätta ned den, var hon långsam och villrådig.
Hon hade svårt att hindra, att tårarna föllo ned på broderiet och fördärfvade det.
Donna Elisa hade en så stor sorg.
I dag hade hon förlorat Gaetano för alltid.
Det var ej mer något hopp om att få honom åter.
Helgonen hade gått öfver på motståndarnas sida.
De gjorde under för att hjälpa donna Micaela.
Ingen kunde tvifla på att det var ett under, som skett.
Icke skulle de fattiga kvinnorna i Diamante kunnat stå stilla, medan fra Felices siffror brände, om de ej bundits af ett under.
Det gjorde en stackars människa så gammal och led, detta, att de goda helgonen hjälpte donna Micaela, som ej tyckte om Gaetano.
Det pinglade häftigt i dörrklockan, och donna Elisa reste sig af gammal vana.
Det var donna Micaela, som kom.
Hon var glad och kom emot donna Elisa med framsträckta händer.
Men donna Elisa vände sig bort.
Hon kunde ej trycka hennes hand.
Donna Micaela var hänförd.
»Ack, donna Elisa, du har hjälpt min järnväg.
Hur skall jag tacka dig?»
»Låt du bli att tacka mig, svägerska!»
»Donna Elisa!»
»Om helgonen vilja ge oss en järnväg, så är det väl därför att Diamante behöfver den, och ej därför att de älska dig.»
Donna Micaela ryggade tillbaka.
Nu ändtligen trodde hon sig förstå hvarför donna Elisa var ond på henne.
»Om Gaetano vore hemma,» sade hon.
Hon stod och tryckte handen mot hjärtat och jämrade sig.
»Om Gaetano vore hemma, skulle han ej tillåta dig att vara så grym mot mig.»
»Gaetano, skulle ej Gaetano?»
»Nej, han skulle ej.
Äfven om du är ond på mig, för att jag älskade honom, medan min man lefde, så skulle du ej våga att förebrå mig det, om han vore hemma.»
Donna Elisa drog upp ögonbrynen något litet.
»Du tror, att han skulle förmå mig att tiga med en sådan sak,» sade hon, och hennes röst var helt underlig.
»Men, donna Elisa,» donna Micaela kom hviskande tätt inpå henne.
»Det är ju omöjligt, rent omöjligt att ej älska honom.
Han är skön, du.
Och han betvingar mig, och jag är rädd för honom.
Du måste låta mig älska honom.»
»Måste jag?
Donna Elisa såg ned och talade helt kort och sträft.
Donna Micaela blef utom sig.
»Det är mig han älskar,» sade hon.
»Det är ej Giannita utan mig.
Och du borde betrakta mig som en dotter, du borde hjälpa mig, du borde vara god emot mig.
Och i stället står du mig emot.
Du är grym mot mig.
Du låter mig ej komma till dig och tala om honom.
Hur jag längtar och hur jag arbetar, får jag ej säga dig det.»
Donna Elisa kunde ej hålla ut längre.
Donna Micaela var ju ett riktigt barn, ung och dåraktig och skälfvande som ett fågelhjärta.
Just en, som man behöfde taga vård om.
Hon måste slå sina armar om henne.
»Jag visste det ju inte, du stackars dumma barn,» sade hon.
Efter undret.
De blinde sångarnas skrå hade sammanträde i Luciakyrkan.
Högst uppe i koret bakom altaret sutto trettio gamle blinde män på jesuiterfädernas snidade korstolar.
De voro fattige, de fleste af dem, de fleste hade tiggarpåsen och kryckkäppen vid sidan af sig.
Det rådde stort allvar och högtidlighet bland de blinde.
De visste hvad det ville säga att vara medlemmar af detta heliga sångarskrå, af denna härliga, gamla Academia.
Nere i kyrkan hördes någon gång ett dämpadt buller.
Där sutto blindförarna, barn, hundar och gamla gummor, och väntade.
Stundom började de unga rasa med hvarandra och med hundarna, men det blef genast kväfdt och nedtystadt.
De blinde, som voro trovatores, trädde upp en efter annan och sade fram nya rim.
»Folk, som bor på det heliga Etna,» reciterade en af dem, »människor, som lefva på undrens berg, resen er, skänken er härskarinna en ny prydnad!
Hon längtar efter två långa band för att förhöja sin skönhet, två långa, smala band af järn vill hon fästa vid sin mantel.
Skänken detta till er härskarinna, och hon skall löna er med rikedom, hon skall ge guld för järn.
Otaliga äro de skatter, som den mäktiga skall skänka dem, som nu bistå henne.»
»En mild undergörare är kommen ibland oss,» sade en annan.
»Han står fattig och obemärkt i den nakna, gamla kyrkan och hans krona är af järnbleck och hans diamanter af glas.
’Gifven ej offer till mig, I fattige,’ säger han, ’byggen ej tempel åt mig, I eländige.
För er lycka vill jag verka.
Om rikedom strålar ur era hyddor, lyser jag i äkta stenar, om nöden flyktar från landet, klädas mina fötter i pärlbesatta guldskor.’»
Allt eftersom det ena nya rimmet efter det andra framsades, blef det antaget eller förkastadt.
De blinde förforo med stor stränghet.
Men nästa dag drogo de ut öfver Etna och sjöngo in järnvägen i folkets hjärtan.
Efter undret med fra Felices testamente började människor ge gåfvor till järnvägen.
Donna Micaela hade snart samlat vid pass hundra lire.
Då reste hon och donna Elisa till Messina för att se på ångspårvägen, som går mellan Messina och Pharo.
De hade ej större tankar.
De skulle vara nöjda med en ångspårväg.
»Hvarför behöfver en järnväg vara så dyr?» sade donna Elisa.
»Den är ju som en vanlig väg, fastän man lägger ut två järnskenor på den.
Men det är ingeniörer och fina herrar, som göra vägen dyr.
Bry dig ej om ingeniörer, Micaela!
Låt våra goda vägbyggare, Giovanni och Carmelo bygga din järnväg.»
De besågo noga ångspårvägen till Pharo och hämtade all lärdom de kunde.
De mätte hur långt det skulle vara mellan skenorna, och donna Micaela ritade ut på en bit papper, hur spåren löpte om hvarandra vid stationerna.
Det var ej så svårt.
De voro säkra om att de skulle kunna reda sig själfva.
Denna dag tycktes det ej finnas några hinder.
Det var ej svårare att bygga ett stationshus än ett vanligt hus, sade de.
Mer än ett par stationshus behöfdes dessutom ej.
Det var nog med en liten kur vid de flesta hållplatserna.
Bara de kunde låta bli att bilda bolag, taga fina herrar i sin tjänst och göra sådant, som kostade pengar, så skulle nog järnvägen komma till stånd.
Den skulle ej bli dyr.
Mark skulle de nog få kostnadsfritt.
De höga herrarne, som ägde jord på Etna, skulle väl förstå hur mycken nytta de kunde få af järnvägen och låta den fritt passera öfver deras ägor.
De brydde sig ej om att få riktningen utstakad på förhand.
De skulle börja vid
Diamante och småningom bygga sig fram till Catania.
Man behöfde endast börja och så lägga en liten sträcka hvarje dag.
Efter denna resa började de att pröfva på att bygga vägen på egen hand.
Don Ferrante hade ej lämnat stort arf efter sig till donna Micaela, men en god sak var det, att han skänkt henne en stor sträcka lavabetäckt ödeland borta på Etna.
Här började Giovanni och Carmelo att röja för den nya järnvägen.
Då detta arbete vidtog, ägde järnvägsbyggarna endast hundra lire.
Men det var undret med testamentet, som uppfyllt dem med ett heligt vansinne.
Hvilken järnväg detta skulle bli, hvilken järnväg!
Blinde sångare voro aktiesamlare, och helgonbilden gaf koncessionen, och den gamla bodfrun, donna Elisa, var ingeniör.
En jettatore.
I Catania fanns en gång en man med »det onda ögat», en jettatore.
Han var nästan den fruktansvärdaste jettatore, som funnits på Sicilien.
Så snart han visade sig på gatan, skyndade människor att kröka sina fingrar till det skyddande tecknet.
Och det hjälpte som oftast alls icke.
Den, som mött honom, kunde bereda sig på att få en bedröflig dag.
Han skulle finna sin mat vidbränd och den fina, gamla geléskålen sönderslagen.
Han skulle få veta, att hans bankir hade inställt sina betalningar, och att den lilla biljetten, som han skrifvit till sin väns hustru, hade kommit i orätta händer.
Oftast är en jettatore en lång, ranglig karl med bleka, skygga ögon och en lång näsa, som ligger och hackar på öfverläppen.
Gud har satt papegojnäsan som märke på jettatoren.
Men allting är skiftande, ingenting är ständigt återkommande.
Denne jettatore var en liten karl med en näsa som en San Michele.
Däraf kom det sig, att han gjorde ännu mycket mera ondt än en vanlig jettatore.
Hur mycket oftare blir man ej stucken af en ros än bränd af en nässla!
En jettatore borde aldrig bli vuxen.
Han har det godt, endast då han är barn.
Då har han ännu sin lilla mamma, och hon ser aldrig det onda ögat, hon förstår aldrig hvarför hon sticker nålen i fingret, hvar gång han kommer fram till hennes sybord.
Hon kan aldrig bli rädd för att kyssa honom.
Fastän hon ständigt har sjukt i huset, och tjänstefolket flyttar, och vännerna draga sig undan, kan hon aldrig märka något.
Men sedan jettatoren kommit ut i världen, har han det ofta svårt nog.
Man måste ju först och främst tänka på sig själf, man kan ju ej fördärfva hela sitt lif genom att vara god mot en jettatore.
Det finnes flere jettatores, som äro präster.
Det är ej underligt, vargen är ju glad, om han kan rifva många får.
De kunna väl ej göra mer ondt, än om de blifva präster.
Man skulle bara veta hur det går de barn, som de döpa, och de brudpar, som de viga.
Den jettatore, hvarom här är fråga, blef ingeniör och ville bygga järnvägar.
Han fick också anställning vid en af statens järnvägsbyggnader.
Staten kunde ju ej veta, att han var en jettatore.
Ah, men ett elände, ett elände!
Så snart han fått plats vid banan, skedde idel olyckor.
Då man skulle skära igenom en kulle, ras på ras, då man skulle lägga en bro, bräcka på bräcka.
Då man skulle lossa af ett sprängskott, dödades arbetarne af kringflygande stenflisor.
Den ende, som aldrig blef skadad, var ingeniören, jettatoren.
Men de stackrarna, som arbetade under honom!
De räknade sina fingrar och lemmar hvarje kväll.
»I morgon hafva vi kanske mistat er,» sade de.
Man underrättade öfveringeniören, man underrättade ministern.
Ingen af dem ville lyssna till klagomålen.
De voro för kloka och lärda att tro på det onda ögat.
Arbetarne skulle se bättre upp vid arbetet.
Det var deras eget fel, att de kommo i olycka.
Och grusvagnarna stjälpte, lokomotiven exploderade.
En morgon hviskade man, att ingeniören var borta.
Han var försvunnen, ingen visste hvad det blifvit af honom.
Hade kanske någon stuckit ned honom?
Ånej, ånej, skulle någon vågat sticka ned en jettatore!
Men han var verkligen borta, ingen människa såg vidare till honom.
Några år därefter var det, som donna Micaela började tänka på att bygga sin järnväg.
Och för att skaffa pengar till den, ville hon hålla en basar i det stora franciskanerklostret utanför Diamante.
Därute finnes en klostergård, omgifven af präktiga, gamla pelare.
Donna Micaela anordnade små butiker, små lotterier och små förlustelseställen under arkaderna.
Hon svängde girlander af venetianska lyktor från pelare till pelare.
Hon lade upp stora fat Etnavin omkring klosterbrunnen.
Medan donna Micaela arbetade därute, samtalade hon ofta med den lille Gandolfo, som hade blifvit väktare i klostret, sedan fra Felice var död.
En dag lät hon Gandolfo visa sig hela klostret.
Hon gick igenom alltsammans från vinden till källaren.
Och då hon såg dessa otaliga små celler med deras gallerfönster och kalkrappade murar och hårda träbänkar, fick hon ett infall.
Hon bad Gandolfo, att han skulle stänga in henne i en af cellerna och lämna henne där under fem minuters tid.
»Nu är jag en fånge,» sade hon, då hon var lämnad ensam.
Hon kände på dörren, hon kände på fönstret.
Hon var säkert inbommad.
Så var det att vara fånge!
Fyra tomma väggar hade man omkring sig, graftystnad, grafkyla.
»Nu vill jag känna, som en fånge känner,» tänkte hon.
I detsamma glömde hon allt annat för den tanken, att Gandolfo möjligen ej skulle komma och släppa ut henne.
Han kunde ju bli bortkallad, han kunde bli häftigt sjuk, han kunde falla och slå sig till döds i någon af de mörka gångarna.
Det kunde hända mycket, som gjorde, att han ej kom.
Men ingen visste hvar hon fanns, ingen kunde söka henne i den bortglömda cellen.
Om hon blefve lämnad där endast en timme, skulle hon vara tokig af skräck.
Hon såg framför sig hungern, den långa hungern.
Hon kämpade sig fram genom ångestens oändliga timmar.
Ah, hur hon skulle lyssna efter steg, hur hon skulle ropa!
Hon skulle skaka dörren, hon skulle skrapa murbruket af väggarna med sina naglar, hon skulle pröfva på att bita sönder fönstergallret.
Då de ändtligen funno henne, skulle hon ligga död på golfvet, och man skulle öfverallt finna spår af hur hon försökt att bryta sig ut.
Hvarför kom ej Gandolfo?
Nu hade hon dock varit där en kvart, en halftimme.
Hon var viss om att hon varit instängd en hel timme, då Gandolfo kom.
Hvar hade han varit så länge?
Han hade alls ej varit länge.
Han hade endast varit borta i fem minuter.
»Gud, Gud, detta var således att sitta fången, detta var Gaetanos lif!»
Hon föll i skakande gråt, då hon åter såg den fria himmelen öfver sig.
En stund senare, då de stodo ute på en öppen loggia, visade henne Gandolfo ett par fönster med luckor och gröna persienner.
»Bor där någon?» frågade hon.
»Ja, donna Micaela, det gör det.»
Gandolfo berättade, att där bodde en man, som aldrig gick ut annat än om natten, en man, som aldrig talade vid någon människa.
»Är han vansinnig?» frågade donna Micaela.
»Nej, nej, han är klok som ni och jag.
Men man säger, att han måste dölja sig.
Han är rädd för regeringen.»
Donna Micaela blef mycket intresserad af denne man.
»Hvad heter han?» sade hon.
»Jag kallar honom signor Alfredo.»
»Hur får han mat?» frågade hon.
»Det är jag, som lagar åt honom,» sade Gandolfo.
»Och kläder?»
»Jag skaffar honom, jag. . .
Jag bär också till honom böcker och tidningar.»
Donna Micaela gick tyst en stund.
»Gandolfo,» sade hon och lämnade honom en ros, som hon höll i handen.
»Lägg denna på brickan, då du nästa gång bär mat till din stackars fånge!»
Sedan dess sände donna Micaela nästan hvarje dag någon småsak till mannen i klostret.
Det kunde vara en blomma, en bok eller ett par frukter.
Det var ett sådant nöje för henne.
Hon gick och lekte med sina inbillningar.
Hon lyckades nästan föreställa sig, att det var till Gaetano hon sände allt detta.
Då dagen för basaren kom, var donna Micaela ute vid klostret tidigt på morgonen.
»Gandolfo,» sade hon, »du skall gå upp till din fånge och fråga honom om han vill komma på festen i afton.»
Gandolfo kom snart tillbaka med svar.
»Han tackar er mycket, donna Micaela,» sade gossen.
»Han vill komma.
Hon blef förvånad, ty hon hade ej trott, att han skulle våga sig ut.
Hon hade endast velat visa honom en vänlighet.
Det var något, som kom donna Micaela att se upp.
Hon stod på klostergården, och ett fönster slogs upp i en af byggnaderna öfver henne.
Micaela såg en medelålders man af ett behagligt utseende stå däruppe och se ned på henne.
»Där är han, donna Micaela,» sade Gandolfo.
Hon var lycklig.
Det var, som om hon hade frälsat och räddat denne man.
Och det var mer än detta.
Människor, som icke hafva inbillning, skola icke förstå det.
Men donna Micaela gick hela dagen och darrade och längtade.
Hon gick och tänkte på hur hon skulle vara klädd.
Det var, som om hon väntat Gaetano.
Men donna Micaela fick snart annat att göra än att drömma.
Hela dagen strömmade en massa vedervärdigheter in öfver henne.
Den första var en skrifvelse från den gamle Etnaröfvaren Falco Falcone.
»Kära vän, donna Micaela!
»Då jag har hört, att du ämnar bygga en järnväg utmed Etna, vill jag säga dig, att med min vilja kommer detta aldrig att ske.
Jag säger dig det nu genast, på det att du ej må öda mer pengar och möda på denna sak.
Upplysta och högvälborna signora, jag förblifver
din ödmjuke tjänare
Falco Falcone.
Passafiore, systersonen, har skrifvit brefvet.»
Donna Micaela kastade det smutsiga brefvet ifrån sig.
Det föreföll henne, som vore detta en dödsdom för järnvägen, men i dag ville hon ej tänka på det.
Nu hade hon sin basar.
Ögonblicket därefter kommo hennes vägbyggare Giovanni och Carmelo.
De ville råda henne att skaffa sig en ingeniör.
Hon visste väl ej hvad slags mark det var på Etna.
Det var först lava, så var det aska och så lava igen.
Skulle vägen läggas på det öfversta lavalagret eller på askbädden, eller skulle de gräfva sig ned än djupare?
Hur pass fast grund behöfde en järnväg?
De kunde ingenstans komma utan en man, som förstode detta.
Donna Micaela afskedade dem.
I morgon, i morgon, hon hade ej tid att tänka på detta i dag.
Strax därpå kom donna Elisa med än sämre nyheter.
Det fanns en stadsdel i Diamante, där det bodde fattigt och vildt folk.
Dessa stackare hade blifvit skrämda, då de hörde talas om järnvägen.
Det blir Etna-utbrott och jordbäfning hade de sagt.
Det stora Etna tål inga bojor.
Det kommer att skaka bort hela järnvägen.
Och folket sade nu, att man borde gå ut och rifva upp vägen, så snart en skena blefve lagd på den.
En olycksdag, en olycksdag!
Donna Micaela tyckte sig vara längre från målet än någonsin.
»Hvartill tjänar det nu, att vi samla in penningar på vår basar?» sade hon missmodigt.
Hon tycktes ej heller komma att förtjäna pengar på sin basar.
På eftermiddagen började det regna.
Det hade ej regnat så i Diamante, sedan den dagen, då klockorna ringde.
Molnen lade sig ända ned på hustaken, och vattnet hällde ned ur dem.
Man var genomvåt, då man varit två minuter på gatan.
Vid sextiden, då donna Micaelas basar skulle börja, regnade det som häftigast.
Då hon kom ut till klostret, fanns ej heller några andra där än de, som skulle hjälpa till att servera och sälja.
Hon började känna sig gråtfärdig.
En sådan olycksdag!
Hvad hade dragit ned all denna motgång öfver henne?
Donna Micaelas blickar föllo på en främmande man, som stod stödd mot en pelare och betraktade henne.
Nu med ens kände hon igen honom.
Det var jettatoren.
Det var jettatoren från Catania, som man hade lärt henne frukta redan som barn.
Donna Micaela gick raskt emot honom.
»Kom med mig, signor,» sade hon och gick före honom.
Hon ville gå så långt bort, att ingen skulle höra dem, och sedan ville hon bedja honom aldrig mer komma inför hennes ögon.
Hon kunde ej annat.
Han fick ej förstöra hela hennes lif.
Hon tänkte ej på åt hvilket håll hon gick.
Plötsligen var hon vid dörren till klosterkyrkan och steg in där.
Därinne var nästan mörkt.
Endast framme vid Kristusbilden brann en liten oljelampa.
Då donna Micaela såg Kristusbilden, blef hon bestört.
Just då hade hon ej velat se honom.
Han påminde henne om hur hans krona rullat till Gaetanos fötter, då denne vredgats på banditerna.
Kanske Kristusbilden ej ville, att hon skulle drifva bort jettatoren.
Men hon hade verkligen skäl att frukta jettatoren.
Och det var orätt af honom att komma på hennes fest.
Hon måste laga, att hon blef af med honom.
Donna Micaela hade gått fram genom hela kyrkan och stod nu och såg på Kristusbilden.
Hon kunde ej säga ett ord till mannen, som följde henne.
Hon kom ihåg hvilket medlidande hon nyss hyst med honom, därför att han suttit fången, han som Gaetano.
Hon hade varit så glad, att hon kunnat locka fram honom i lifvet.
Hvad var det hon nu ville göra?
Ville hon sända honom tillbaka i fängelset?
Hon kom ihåg både sin far och Gaetano.
Skulle detta bli den tredje, som hon . . .
Hon stod där tyst och kämpade med sig själf.
Ändtligen började jettatoren att tala.
»Nåväl, signora, är det ej sant, att ni nu haft nog af mig?»
Donna Micaela gjorde en nekande rörelse.
»Önskar ni ej, att jag skall vända åter till min cell?»
»Jag förstår er ej, signor.»
»Jo, jo ni förstår.
Det har händt er något förfärligt i dag.
Ni har ett helt annat utseende nu än i morse.»
»Jag är mycket trött,» sade donna Micaela afvärjande.
Mannen kom tätt inpå henne liksom för att tvinga fram sanningen.
Frågor och svar föllo korta och flämtande mellan dem.
»Ser ni ej, att hela er fest håller på att misslyckas?» — »Jag får göra om den i morgon.» — »Har ni då icke känt igen mig?» — »Jo, jag har sett er förr i Catania.» — »Och ni är ej rädd för jettatoren, ni?» — »Jo förr, som barn.» — »Men nu, nu är ni ej rädd?»
Hon undvek att svara honom.
— »Är ni själf rädd?» sade hon. — »Tala sanning!» sade han otåligt.
»Hvad var det ni ville säga mig, då ni förde mig hit?»
Hon måste säga något, hon måste hafva något att svara honom.
Då framställde sig för henne en tanke, som föreföll henne alldeles förfärlig.
Hon såg på Kristusbilden. »Fordrar du detta?» tycktes hon fråga honom.
»Skall jag göra detta för denne främmande man?
Men det är ju att kasta bort mitt enda hopp.»
»Jag vet knappt om jag vågar tala om hvad jag ville er,» sade hon.
— »Nej, ser ni, att ni ej vågar.» — »Jag ämnar bygga en järnväg, vet ni det?» — »Ja, jag vet.» — »Jag ville, att ni skulle hjälpa mig.» — »Skulle jag?»
Nu, när hon gjort början, gick det lättare för henne att fortsätta.
Hon förvånade sig öfver hur naturligt det lät, då hon talade.
»Jag vet, att ni är järnvägsbyggare.
Ja, ni förstår väl, att vid min järnväg ges ingen lön.
Men det vore bättre, att ni hjälpte mig arbeta än att ni sitter instängd här.
Ni förstör ändå er tid.»
Han såg nästan strängt på henne.
»Vet ni hvad ni säger?» — »Det är naturligtvis en förmäten bön.» — »Just så ja, en förmäten bön.»
Därpå började den stackars mannen skrämma upp henne.
»Det skulle gå med er järnväg som med er fest.» Donna Micaela trodde som han, men nu tyckte hon sig ha stängt alla vägar för sig, nu måste hon hålla ut med att vara god.
— »Min fest skall snart vara i full gång,» sade hon tryggt.