Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man skrifver sina bref, håller sina samtal på franska språket och största delen af de aktstycken och memoarer, hvilka i arkiven förvarats och nu delvis äro tryckta rörande tidehvarfvets historia, äro affattade på franska, ja, man utger till och med en tidning på franska hvilken lefver i 30 år i Stockholm och bär namnet Gazette Française de Stockholm.
En fransk akademi instiftas af Lovisa Ulrika; målarakademien öppnar sin verksamhet under fransmannen Taravals ledning och fortsättes under samverkan med Bouchar-don, Larchevéqve, Masreliez.
Svenska teatern intages ännu mer än under föregående århundrade af franska komedianter och den svenska musiken bildar sig efter den franska; redan 1600-talets psalmbok begagnar franska melodier, och den tyske kapellmästaren och kompositören Düben lånar från samma fonder, tills slutligen Bellman lägger text under franska chansonnetter.
Utvandringen till Frankrike pågår i större skala än någonsin.
Kasten Rönnow, läkaren, grundar en medicinsk skola i Nancy, Martin Roland, deltager i grundandet af en société d ’ Emulation, i Paris; Torbern Bergman,kemisten,blir jemte Linné och Wargentin ledamot af franska vetenskapsakademien.
Johan Otter från Lund, reser på Frankrikes bekostnad i Persien och blir professor vid universitet i Paris.Roslin, porträtt- och historiemålaren, nedsätter sig i Paris, far sin bostad i Louvre, erhåller lön på stat och akademikers värdighet.
Miniatyristen Hall blir konungens och kungliga familjens målare i Paris; Lundberg, pastellisten, vinner stort rykte på salongen 1743, genom sina porträtt af Boucher och dennes hustru, och Niklas Lafrensens genremålningar göra sådan lycka att mer än sextio af hans kompositioner stuckos i koppar af Paris förnämsta gravörer.
Med 19 århundradets ingång skulle de gamla banden mellan Sverge och Frankrike knytas fastare än någonsin, då en fransk marskalk väljes till tronföljare, kanske mest af de båda skälen, att han var fransman och marskalk.
Men genom en underlig nyck, bakom hvilken Karl Johans-För-bundet velat läsa den högsta statsklokhet, ser man snart den nye monarken knyta förbund med moskoviten i stället för att alliera sig med de civiliserade magterna emot densamme.
Dermed bry tes förbindelsen med Frankrike, h varigenom tillflödena från kulturkällan stängas under hela den i vårt århundrades historia bedröfliga tid som varat ända inpå våra dagar och varar delvis än.
Men detta oaktadt och i trots af alla försök att lösgöra Sverge från dess gamla moderland, har det ändock visat sig, att försöken varit fruktlösa.
Ty än i dag hemtar vår vetenskap, vår litteratur, vår konst och industri från huf-vuddepoten i Paris, icke derför att modellerna äro Parisiska, utan emedan de äro franska och sålunda med historisk nödvändighet de bästa.
Ja, skilsmessan mellan Nordiskt och Tyskt synes under ett årtusendes förlopp ha fullbordats under romaniskt inflytande så att en återgång äfven under de sämsta förhållanden synes omöjlig.
Det svenska språket har särskildt under romersk och fransk tukt sofrat ifrån sig de gotiska lemningar som ännu vidlåda det tyska och gifva detsammaett dunkel som ofta med orätt tagits som djup.
Och det är kanske icke utan sin grund, som Tegnér blifvit bästa uttrycket af nationallanden sådan den skolat sig hos gallerna, och utvecklats till klarhet, styrka och precision, hvilket äfven skalden sjelf formulerat i sin berömda vers:
Det dunkelt sagda är det dunkelt tänkta,
En fri öfversättning af Boileaus ännu berömdare:
Ce que l ’ on conçoit bien s ’ énonce clairement.
August Strindberg.Musikalisk Revy.
K. operan: » Lakmé » (nyhet).
Repriser: » Fidelio », » Vermländingarne ».
» MSgnon », » Robert djefvulen ».
Konsertsäsongen.
Kyl.
Operan följer med sin tid.
År 1889, revolutionens sekelår, var hos oss orientalismens, hvilket var åtskilligt mindre revoltant.
Operan firade detta år (förutom med en storartad repris af revolutionsoperan » Den stumma ») med repriser af de orientaliska operorna » Konung för en dag », » Josef i Egypten » och » Aida » samt en liten likartad nyhet Djamileh.
Derjämte inköptes ändtligen Léo Delibes » Lakmé », som hitintills på ekonomiska skäl måst negligeras, hvilket var stor skada den tid.
då Operan ännu egde en den yppersta Lakmé, Europa kunnat fa beundra, Ma-thilda Grabow, som lyste och försvann.
Och Lakmé blef ej färdig förrän nyåret 1890 och gafs f. f. g. den 15 Januari.
Den musikaliska orientalismen leder i Frankrike sitt ursprung från Felicien David (känd härstädes genom operan Lalla Rookh och odesymfonien Öknen).
Det är egentligen i den sistnämnda kompositionen, i » De Désert », som den intressanta kompositören manifesterat sin stil och sitt system.
Denna stil har gjort epok, ty den är äkta.
Ej nöjd med att ur djupet af sitt medvetande framalstra en hybrid orientalism eller att genom orientaliska kammar-stndier elda sin fantasi, for David sjelf till österlandet, medförde i sin karavan ett piano, satt midt i öknen, och lät sig inspireras af den påträngande verkligheten.
Araberna franlockade han deras vilda melopéer och smaktande elegier,arrangerade, omsmälte, omstöpte, broderade — men allt med en skalds känsla, finhet och stämningsrikedom.
I denne Davids skola har kompositören till operan Lakmé gått, utan att dock af sin mästares lärdomar blifva fullt genuin, fullt öfvertygad, utan nätt upp så pass instruerad, att han vid behof kunde kolorera sin franska musik med orientaliska färger vid beställningen af ett stycke med sådant motiv.
Ett sådant lät icke vänta på sig.
Opera-Comique egde samtidigt i böijan af 80-talet tvänne amerikanska sångerskor, hvilka svärmade för orientaliska sägner.
Om den ena miss Nevada gingo personligen ganska orientaliska sägner; hon nöjde sig emellertid med en repris, Davids » Perle du Brésil », kreerad år 1851 af Duez, repriserad 1857 af Carvalho.
Den yngre och vackrare var Marie van Zandt.
Af henne skulle något extraordinärt höras och göras.
Délibes, hvars framgångar hittills på Opera-Comique varit relativt måttliga, skref musik till en libretto af hrr Gondinet och Gille.
Det blef » Lakmé ».
Van Zandt hade där tingat på diverse: indiska tonfall, motiverade af libretton men också af sångerskans bristande — stil, höga touer, minst två i gången och staccati — mycket staccati, minst en stacca-ti — etude i hvar akt.
Sångerskan fick emellertid nöja sig med pariavisan i andra akten, hvilken blef hennes piedestal, liksom Chanson du Myseli i Davids opera hennes rivals.
Denna titelpartiets bestälda beskaffenhet hindrade kompositören att tillgodose operan i dess helhet så, som han visat sig kunna göra det i tidigare arbeten, såsom i » Kungen har sagt det », hvars första, akt konstnärligt sed t, är mera värd än hela operan Lakmé.
Om det sålunda å ena sidan är beklagligt, att kompositören af en virtuos ’ politik nödgats negiigera vissa delar af sitt verk för att få heunes andel att lysa dess mer, så måste man å den andra glädja sig öfver, att den gjorda beställningen effektuerats på ett i sin helhet särdeles lyckadt sätt.
Lakmés sångparti har en mycket fransk, men med skickligt påbredd orientalisk kulör.
Denna gör sig mest gällande i hennes solostycken, som naturligt är.
Den religiösa sången är full af orientaliskt trånfull religiositet, naiv och plastisk (trots Van Zandts höga C: drill, tillkommit att illustrera den capriciösa despotismens entré i pagodporten).
Ett förtjusande stycke, värdigt kompositörens förebild, David, ärariosot: Pourquoi dans les bois?
Denna Lakmés öfver-sättning i toner af den spanske pagen Cherubinos » Jag ej vet, hvad det är som mig plågar », gör ett sannt och djupt intryck.
Det är den unga lotusknoppen, som långsamt börjar slå ut sina azurblad och blygt frågar sig sjelf, hvar-ifrån det ovana trolleri kommer, som håller dess fibrer fångna, morgonrodnaden kort före solens, före kärlekens strålande uppgång på hennes himmel.
Aningsfullt och drömmande klingar det sista isolerade » Hvarför? » Mindre tilltalar oss koloraturarian, som emellertid är högst fyndigt placerad och hvars passager hafva rätt många originella och indiskt pikanta drag.
Ackompagnementet är här som mångenstädes en fest för örat.
Af fruktan for att bli omodern och odramatisk använder Délibes af princip sällan längre melodiperioder.
Som de flesta andra nu för tiden är han ej nog stort musikaliskt snille att finna melodier, på en gång melodiskt afrundade och sceniskt dramatiska.
Det är derföre, som en sådan melodi, när den någon gång kominer, gör så stor effekt i nyare arbeten.
Så är nu ock fallet med Lakmés i andra duetten inlagda sång om den heliga lunden, en tjusande täck melodi; som för svenskar ej blir mindre tilltalande genom att lustigt nog i sin början påminna om en af glansmelodierna hos — Karl Mikael Bellman.
I sista akten sjunger Lakmé en berceuse, som dock ej på långt när går upp mot Meyerbeers i en totalt liknande situation (Afrikanskan) oeh en tirad om det äktenskapliga vigvattnet, ganska passionerad och nervöst effektfull, men med för tydliga tributer af toner åt Van Zandt, som mot slutet började fordra dylika hvar minut, och som ännu i dödens våld ville trösta sig med ett oväntadt hopp upp på en hög dur-ton i en moll-fras.
I duetterna är Lakmé temligen osjelfständig, som naturligt är, då hennes vesterländska älskare i vesterländska toner lär henne kärlekens språk, hvilket hon sedermera lydigt upprepar med precis samma nyanser och fermater, hvilket bevisar hennes intelligens oeh goda musikminne, bland annat.
Alskaren är från England, men kommer dock lyckligtvis ej med några britiska musikaliska varuprof.
Skulle Indien af England underkufvats med engelsk musiks bistånd, då hade drottning Victoria den dag som är haft en titel mindre.
Nej, hvarken Rule Britannia eller Home sweet home, icke ens någonaf Albions hundratusen skräcklig a » ballads ».
Nej, löjtnanten i hennes majestäts armé har hörbarligen forsett sig oeh förhört sig på de franska kompositörerna Gounods, Thomas och Bizets operor, ty det är ur dem han regelbundet en gäng i hvar akt framkuttrar ett forälskadt duomotiv, hvarmed Lakmé ögonblickligen är på det klara.
Dessa motiv äro dock af skäligen olika värde; ett par hafva värme och melodisk ådra, men vissa andra utgöra for Lakmé allt annat än inbjudande bekantskaper med europeisk musik, specielt första duettens första motiv om t glömska », hvilket både Laknré och den musikälskande åhöraren gör bäst att glömma så fort som möjligt.
Andra duettens stora fermatmotiv är visserligen melodiskt föga värderikare, men det är en italiensk svällande, cantabel melodi, som pousserar rösterna med italiensk omtanke och skicklighet och som, väl föredragen, är säker om sin verkan.
Föröfrigt må gerna medges, att, när librettisterna stält Délibes i den våndan att skrifva en kärleksduo för hvar akt mellan samma personer, han på det hela redt sig ganska bra med den kinkiga affären, åstadkommit både stegringar och nyanser samt försett alla tre med en särdeles graciöst monterad orkestral ram.
Skrida vi nu till de saker, där löjtnanten (naturligtvis ha alla älskande och älskvärda löjtnanter tenor — i operor), låter höra denna sin organ, finna vi först, att han, lemnad ensam på scenen med några prelatentiskt buddhistiska smycken, icke för ty med stort lättsinne erinrar sig Margaretas juvelaria ur op. Faust, deri han kanske på Her Majesty Opera försett sig på en tjusande svensk stjerna på sångens himmel.
Alltnog, äfven han uppstämmer en juvelaria, fast betydligt mindre vacker och effektfull.
Men hau har dock sin 8 / 4-takt och sin höga ton på slutet, med koloraturen är det mindre bevändt; antagligen låg ej sådant för Talazacs röst.
Arian saknar ej förtjenster, men ingen större än den att den genast gör löjtnanten pin kär i den osedda Lakiné.
Tamino får åtminstone ett porträtt, han, som åstadkommer blixtkärleken och arian (och hvilken aria han sjunger!
), men Géralds vals orsakas endast af några bijouteriartiklar.
Tant de bruit pour une — bracelette!
Denna bravuraria öfverträffas dock mycket af sista aktens cavatina, ett smekande lent amoroso, låt vara att sluteffekten är signerad Charles Gounod.
Föröfrigt hör till partiet ett arioso i två kupletter i andra akten, mycket be-roende pâ utförandet, men fyndigt och väl anordnadt.
I entréqvintetten har tenoren några lätta och lediga tonfall, alldeles i karaktär med hans obekymrade, chevalereska väsen, elägt som han tydligen är med lord Edvard Armel, f. d. Georges Brown (Hvita frun).
Qvintetten är ett äkta pariser * fabrikat, hvadan den ock högeligen gouterats därstädes.
Jämförd med Bizets Carmen-qvintett, blir det just ingenting qvar af Délibes, men utan slik förkrossande jämförelse gör stycket ingen ledsam effekt, löper ledigt undan i flyende takt och med delvis rätt pepprade harmonier.
Att intermezzokupletterna, som afhandla, den ena orienteus den andra occidentens sätt att älska, äro skrifna alldeles lika hvarandra, innebär ett misstag och en smaklöshet.
Här kunde Auber ha gjort något.
Som de nu äro, kunna de uteslutas.
De äro obetydliga nog till det.
Konversationstonen mellan de engelska herrskaperna är lyckligtvis ej troget lokaliserad, à l ' anglais, utan dess bättre fransk, i små witziga uddar, garnerade af ett sinnrikt och lifvande förstående ackompagne-ment.
Kontrasten mellan de indiska sagogestalterna och herrar och damer från vår egen samtid och krets är litet besk att smälta.
Men då nu vår tids societet ej passar att operiseras, måste ju hrr librettister från Indien hemta nödigt operastoff, kompositören orientalisk kulör.
Märkvärdigt är dock, att vår tids på ämnen så strandsatta kompositörer ej taga Indien helt och hållet, och ej blott några ingredienser som Délibes här, eller Auber (le Dieu et la Bayadère, le Premier jour du Bonheur) eller Adam (Si j ’ étais roi!
) eller Halévy och — Hallström (Jaguarita 1 ’ Indienne).
Richard Wagner sades vara betänkt på att efter Parcifal öfverge de germaniska folksagorna och egna sig åt sanskritliteraturens briljanta hjeltar och hjeltinnor, hvartill han nog varit rätte mannen.
Men han dog, och ingen annan tycks vara född dertill.
Körerna spela ingen stor sol i op. Lakmé.
De nämnvärda finnas i andra akten, att börja med torgscenen, som dock ej kan jämföras mad Bizets hos oss tyvärr uteslutna, pa hvilken den synes vara i hög grad kalkylerad.
Första motivet är godt, men kontramotivet och utläggningen sakna tändande esprit.
Deremot är den lilla hämndkören med Xiealanthas solo ett lyckadt stycke, der musiken slipar dol-karne, som gnistra likt eldtungor i mörkret och der reli-gionsfanatismen fatt ett intensivt, glödande och mördandeuttryck.
Gudabildsprocessionen företogs under det karak-terstiska motiv, som inleder den lilla ouverturen, bvilken har sina melodier ur operan och sin orkestration från — David, särdeles violinernas ideliga qvarstående på samma i oändlighet upprepade ton, som bekant Davids ökenmotiv och af honom i Le Désert användt med stor poetisk åskådlighet.
Det descriptiva elementet innehåller i op. Lakmé ätven balettmusik.
Man käuner Délibes balettmusik.
Han är ej så stor melodist i genren som Auber eller Meyerbeer, men han har rhytmen på sina fem fingrar och orkestern på sina tio.
Låt vara, att finesserna stundom öfvergå till det hypereleganta, men onekligt är det, att pièces de ballet, sådana som » Coppelia » och » Sybia » erbjuda, stå unika i sitt slag.
Afven t&lt;akmé innehåller vackra prof på denna Délibes stora förmåga, som in nuce manifesterar sitt orkesterherravälde i den lilla poetiskt underbara melodramen, helt fa instrument, helt få takter, men hur egendomligt fint, hur rörande hängifvet och vekt!
Det skildrar en (måhända förälskad) stackars svart slaf, som vill gå i döden för sin unga sköna herskarinnas kärlek — till en hvit.
Med Alis melodram äro vi inne på orkesterområdet, som af Délibes behandlas med denna nästan öfveransträngd t fina elegans, som vi ofvan betonat och hvari han som alla den yngre franska skolans koryféer excellerar, Mas-senet, Saint-Saïns, Lalo, Vidor, Guiraud, Joncières, och uppslaget nog skedt genom Thomas samt Berlioz ’ hvar-till återupplifvande efter många års skamlig glömska.
I Lakmé vandrar Délibes naturligtvis därjemte äfven med sin orkester i Davids fotspår.
Vi ha redan betonat ett bevis derpå; fler kunde anföras, men han håller sig mest inom sina kamraters sfer, hvad klangfärger och klangmedel angår, hvilka stundom borde vara mer orientaliskt stilenliga.
Detta egnar sig dock ej så bra för Délibes orkester, som helst vill vara idel silkessammet, idel mjukhet och sötma och som aldrig skulle kuunat åstadkomma de raffinerade och slagfardiga orkestereffekterna i en annan det nya musikaliska Frankrikes orientoperor, Massenets oför-tjent bortglömda » Roi de Lahore », som 1877 med Lasalle, Salomon, Gailhard och mademoiselle de Resalér i hufvud-rolerna upptogs på Grand Opéra och blef » expositionsopera » året derpå.Om libretton ha i Stockholm de mest skilda åsigter urladdat sig.
En har blifvit poetiskt stämd efter dess genomläsning, en annan förklarar den obarmhertigt för genom-usel o. s. v. Sanningen ligger midt emellan.
På franska har den många fina lyriska bitar, men på svenska ha dessa förlorat mycket af sin charme, och det måste förlåtas öfver-sattaren i betraktande af omöjligheten att ge en motsvarande svensk tolkning, därtill lämpad efter musiken.
Att handlingen i operan är för tunn och måst utfyllas med främmande episoder är vanligt med operalibretter och knappast ett fel, då man tänker på den descriptiva musikens betydelse, om ock naturligtvis det minskar en operas intresse som drama i sträng mening, men som drama i sträng mening bör en opera ej tagas, hvartill mau i våra dagar tycks fått fallenhet.
Dermed vilja vi dock ej fördölja, aft herrar Gondinet ocb Gille på det hela taget ej ha allt för stor heder af sitt arbete.
Äfven öfversättningen (af hr Wallmark) kunde vara bättre.
Bland annat ligger den ej nog praktiskt för rösterna, lika litet som flertalet af de Hedbergska, hvilka de Wallmarkska dock plåga öfverträffa i witzig fyndighet.
Till sådant ger dock op. Lakmé mången anledning: guvernanten kunde hr Wallmark dock på eget bevåg ha gjort litet roligare, det hade behöfts, och litet mindre operanötta fraser hade det väl ej varit hela verlden att här och der hitta på.
Lyckade ställen saknas dock icke, såsom att vänta var af en så rutinerad arbetare i facket.
a. lotusduon, denna lilla fina musikaliska kamé, som rattvisst blifvit kallad » uu amour de rhytme » och Nica-lanthes pathetiska stancer » Car je veux retrouver ton sourire », en i den indiska öfversteprestens mun mycket gallisk melodi, men i och för sig rik på ädel känsla, melodien dessutom mindre kokett än vanligt i sådana franska elegiska stycken, med hvilka särdeles barytonrösten hugnas.
(Se Gounod: Polyeuctes, Tribut de Zamora, Thomas: Mignon, Hamlet, Fransoive, Paladilhe: Patrie o. s. v.)
Angående utförandet må först ånyo beklagas förlusten af Mathilda Grabow, som åt Lakmés hela person ej mindre än åt de yttre fordringarne kunnat gifva en så glödande och poetisk relief.
Då denna saknade konstnärinna icke längre fanns att tillgå, blef det vederbörandes omsorg att i första rummet leta efter en hög koloraturröst.
Någon sådan fanns ej annat än i en debutantstrupe, men en debutant,som lyckligtvis gjort sina studier utomlands och därstädes äfven gjort sig förtrogen med denna operas titelparti.
Alltså förekom det mycket ovanliga, att en alldeles obekant debutant creerade en titelrol vid en première af en nästan lika okänd opera.
Fröken Märta Petrini eger en hög, ljus lätt sopran af välklingande ungdomlig metall samt därtill en högst aktningsvärd utbildning som sångerska.
Hennes röst eger ej all den kraft, som Lakmfo parti kräfver, men hennes föredrag bemantlar denna svaghet sa långt som möjligt.
Förvånande är det välde hon redan ernått öfver sitt höga register, hvars toner hon oftast ansätter synnerligen behagfullt och distingueradt.
Hennes område går ända upp till trestrukna E, och att hon för uppnående af klang på dessa höjder gapar högst betydligt, är alldeles oeftergifligt och bör i denna egenskap cj föranleda klander, hvartill en svensk publik har så lätt, hvars medlemmar, dâ de sjunga äro så rädda att öppna munnen, att deras ofta vackra stämmor på det viset aldrig komma till sin rätt hvarken med afseende på volym eller höjd.
Angående fröken Petrinis mekaniska färdighet ger Lakmés parti mest tillfälle att konstatera hennes välgjorda staccati giss — ciss, hvaremot hon utelemnar åtskilliga legatopassager, dem van Zandt icke underlät.
För mer dramatiska effekter saknar rösten märg, dess art tyckes dessutom hänvisa egarinnan till speloperan och dess ljusare dagrar.
Den fördelaktiga utländska metoden spåras i mer än ett fall, särdeles i sista akten, där fi öken P. öfverraskade med fargnyanser, hvarmed vara sångerskor ej alls bortskämma oss.
Den annars oftast ljusa rösten är ej af natur att lifligt teckna Lakmés själslif, och sjelfva sången antog endast uudantagvis den glöd, som partiet kräfver.
Detta sammanhängde väl med den dramatiska prestationen, som ej var lika tillfredsställande som den lyriska.
Petrini är till sitt yttre en präktig teaterapparition, en syperb hjeltinna i Aubers m. fl, komiska operor, men någon indisk prestinna är hon ej.
Om man eriurar sig fröken Lunds Djelma i op. » Lyckodagen » (a N.
) får man en föreställning om hur en indisk flicka skall 6e ut.
Något liknande skulle också Mathilda Grabow blifvit.
Denna olämpliga apparition förbättrades ej af en mimik, hvars genomgående grunddrag utgjordes af ett i Aubers hjeltinnepartin passande ansigtsuttryck, ett intelligent små-slugt leende på läppar och i ögon.
Särdeles för bittrare känslor vägrade detta ansigte allt uttryck.
Plastiken var ämnad att lyckas, hvilket mer blifvit fallet om materialet varit tacksammare.
De indiska qvinnornas mjuka, nästan ledlösa vågiga rörelser äro ej ens för lyckligare utrustade vesterländska qvinnor lätta att efterbilda.
Vid de senare representationerna inskränkte frk.
P. motiveradt några armrörelser, som vid de första föreställniugarne gjorde alltför mycket hennes för rolen ofördelaktiga armar och händer uppmärksammade.
Hr Ödmans talang och popularitet behöfdes för att försäkra » Lakmé » om publikens gunst.
Detta faktum far vål sålunda afväpna invändningen, att rolen som sångparti båttre legat för hr Strandberg.
Särskildt vid andra föreställningen sprang detta i dagen, då hr Odman mer än vanligt sammanblandade de två stilarne: heroism och lyrik.
Med afseende på den tydliga förkärlek hr Ö. har att i sina lyriska partier introducera heroiska moment, kan det med skäl tillrådas, att hr O. verkligen får uppträda i ett hjelte-parti, ej i Wagnerstil, men i Meyerbeers med kosmopolitiska och lättare tillegnade första tenorskapelser.
Vid de seuare foreställningarne af » Lakmé » har hr O. modererat siu duettsekundering, som i början var ej litet otillfredsställande, och äfven i solonumren bättre tillgodosett sin sköna röst Spelet visar den sedan Köpeuhamnsejouren alltmer tilltagande vakenheten.
Hr Linden framställer en engelsk löjtnant vid namn Frédéric (!
) och vandrar liksom kamraten Gérald-Odman omkring under tropikernas glödande sommarsol i engelsk vinteruniform till förmån för känslorna hos Stockholms sköna damer.
Denna märkliga frusenhet å part, är hr L. mycket frisk och rask i sitt lilla parti och får mottaga till belöning därför ett litet näpet indirekt frieri af fröken Jungstedt i miss Roses skepelse, som är mycket lokaliseradt träffande brittisk.
Äfven fru W. Strandberg ger en riktig yta åt den halfgamla och sippa engelska guvernanten, af hvars foga muntra parti hon gör allt tänkbart att fa litet löje åstad.
Hennes lilla mythologiska téte-å-töte med hr Linden kommer alltid munterheter att spela i salongen.
Karlsohn har den otacksamma rolen att föreställa den blixtsnabbt för några gamla hinduiska guldsmedsvaror förglömda fästmön, men som hon så länge, man ser henne i operan, vetom ingenting, är hon glad och munter som vanligt och sjunger första stämman i ensemblenumren med klingande röst.
Att trion i jagtkostym i tredje akten är utesluten, beröfvar väl åhörarne ett tillfälle att höra frk.
Karlsohns m. fl.
vackra röster, men måste med hänsyn till denna akts totalverkan anses välbetänkt.
Vår scens största röster ha ock tagits i anspråk för Lakmé.
Så sjunger hr Lundquist Lakmés fader, den gamle öfverstepresten, och framfor partiets glanspunkt, de ofvannämnda ass-dur-stancerna med stor hjertlighet.
De sista föreställningarna har sången klingat mer matt, en följd sannolikt af indisposition.