Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Snällt?» upprepade han med en axelryckning och i föraktlig ton.
»Jag kom att gå här förbi och jag var trött.»
Om man såg det på en tafla skulle man säga att figuren var 'ditsatt'; den stämmer inte med omgifningarne.»
Det är som att se en kökspiga spela fiol.--Hvad skall det för resten bli till?»
Sådan hade han sett ut som barn--hon mindes det nu med ens; och detta öppna och oskyldiga, men på samma gång inåtvända och drömmande barnaansigte som hon mindes, blef till en anklagelse för ouppfylda moderspligter.
Man kan godt veta att tåget bara går till Trosa--när man ser det försvinna är det alltid som styrde det rakt ut i den vida verlden--medan jag ensam stannar kvar.--Värst är det med en ångbåt, helst om utsigten är öppen och fri och intet land skymtas vid horisonten.--Mindre och mindre blir skutan; och till sist är den bara en prick, som mina ögon hänga fast vid liksom en hypnotiserad menniskas ögon suga sig fast vid magnetisörens hand, medan hela den hypnotiserades kropp följer denna hands minsta rörelse, som om tusen osynliga och oslitliga trådar vore spunna mellan de ögonen och den starka handen som drager...
Men allt eftersom ångbåten blir mindre och mindre är det som om hafvet blef större och större--och min längtan i samma proportion alltmera intensiv--Det är så menskligt, gu'bevars; och kristligt också för resten.
Allt hvad jag har omkring mig är ingenting--utanför är all rikedom och fullhet--det okända är paradiset och saligheten och himmelriket...»
Hon kände en lust att få kasta sig till hans fötter och kyssa hans hand--och be om förlåtelse...
»Hör--det är en sak jag vill säga dig.
Det plågar mig så...»
Men just detta, i förening med moderns enträgna, nästan bedjande sätt att framställa saken, väckte hans vanliga omotiverade lust att göra svårigheter, en rent animalisk instinkt, som hade sin grund i en omedveten fruktan för en öfverrumpling af ett eller annat slag--en själens reflexrörelse som kom honom att vända sitt lynnes afvigsida utåt.
»Jag fick tusen kronor för boken», fortsatte modern--hon talade med en värme som om hon på förhand insåg nödvändigheten att försvara den handling hon nu ämnade begå--»och af dessa penningar äro minst hälften dina.
»Äh--det är så småaktigt att räkna», sade han med ett irriteradt uttryck i ansigtet.
Han kunde ännu vägra --och hon satt och grundade på ett sätt att sticka anvisningen åt honom så omärkligt som möjligt.
Men hon fann ingen annan utväg än att göra det helt rättframt och ogeneradt.
Femhundra kronor--och i samma ögonblick stack det till inom honom af glädje, så att hjertat ett ögonblick tycktes stå stilla.
Den der lilla papperslappen rymde två månaders frihet från tvång--nya menniskor, nya omgifningar--allt det obekanta, detta utanför som är oroliga själars himmelrike.
Du som sjelf i det fallet är så ömtålig, borde verkligen också lära dig fatta, att också andra dödliga kunna ha sin lilla stolthet.--Jaha, min gosse»--här gaf hon honom ett lätt slag på axeln--»och nu tala vi icke mer om det.»
»Hvem har sagt dig det?» sade han med en blick som skulle föreställa forskande, men bakom hvilken godmodigheten allt för tydligt lyste fram. »Hvilket?» »Ah, gör dig inte till!
Det är naturligtvis Hedström som vanligt--Ja, jag vet mycket väl att du pumpar honom.»
Jag hade god lust att ge mig af i dag--hvarthän som helst, bara för att komma härifrån.
»Blir du i sta'n hela sommaren?»
Så vände han sig hastigt om, med en nick till farväl.--
»Nå ja», sade han till sist--»men du kan i alla fall inte betaga mig den här känslan af att du gjort mig en tjenst; och denna skuldförnimmelse, med dess alldeles ovilkorliga bismak af förpligtelse--du anar inte hur ängsligt misstänksam den skall göra mig.
Det är fånigt--förstås--men sådan är jag nu en gång.»
»Jag skulle önska att jag kunde hålla af dig»--han sade det sakta och med en röst som skälfde lindrigt; medan han strök sin hand lätt som en fågelvinge en gång öfver hennes kind.--»Jag ville så gerna hålla af någon men jag kan inte.»
Det kunde aldrig ha fallit honom in att välja en annan, billigare uppehållsort; han var för mycket stadsbarn för att finna behag i en enslig afkrok af verlden--till hans landtliga sommarideal hörde frisk luft och salt vatten, men också lifvets öfriga bekvämligheter som t.ex. en 1:sta klassens restaurant, vackra damtoiletter och helst ett eller åtminstone ett hälft dussin bekanta Stockholmsfysionomier, från Kungsträdgården.
När han stod ensam på en klint och blickade ut öfver de stora vidderna, der vattnet bredde sig kring skär och klippor glittrande ljust och speglande blått så långt ögat nådde--greps han af en underlig beklämning.
Ansigtets drag flögo blixtsnabbt en garde, ödsligheten var förbi och sällskapligheten började, själen anlade sitt fikonlöf och lögnen kom åter till heders.--Mellan bruna bergsknallar och grå gled ångbåten fram; mellan stora skrofliga kolosser och små svarta skär, öfver hvilkas blankspolade ryggar vågorna lekfullt skvalpade.
Här och hvar sågs en grön fläck i bottnen på en dal eller en klyfta, som sluttade mot stranden; eljes ingenting, icke en buske, icke ett träd, knappt ett enda spår af vegetation.
Det var som smakade han på sjelfva luften, hans bröst spände sig ovilkorligen ut och han andades i långa, djupa drag, som om himlen hvälft högre här än annorstädes--medan hans ögon drucko dagrarnes vexlande spel och rika skiftningar.
»Nej--hördu du!
»Javisst--faen!
Goddag på dig, gamle!»--Och den långe, som bemäktigat sig
Här är några styfva gubbar, som jag fått fatt i nere vid Bansvik--bussiga gastar, må du tro, med beckiga näfvar och tobakssås ut om mungiporna--du ska' se i morgon; jag har dem dernere mellan 12 och 2.
Men i dag ska' du dansa; der är soaré uppe-- venersborgsfröknar som tala en pittoresk vestgötadialekt och göteborgskor, förstår du, med stora fötter och smala midjor--och ett par skånskor, som skorrar så snobbigt: herrrr Wahlberrrrg--kom med nu bara, ska' jag presentera dig.»--Han drog William med sig mot societetshuset till.
»Tack ska' du ha--behåll dina skånskor för dig sjelf.
Här ska' valsas med gubb-blodet!
Här är ondt om folk så invaliderna får ta' mig fan rycka till undsättning.»
Det är gumman, tänkte William.--Hon hade samma stora ögon och tjocka läppar som den unga.
Johnsson--herr William Zimmermann.»
»Fröken Hagberg--kandidat», fortsatte Pelle frikostigt.
William noga reda på sin dams tycken, framtidsplaner, slägtskapsförhållanden m.m.--allt hvad en artig herre, som kommit öfver väderlekskonversationsåldern kan finna anledning att utforska under en första dans med en dam, han icke känner.
Han fick sålunda veta, att fröken Johnson var 16 år och skulle bli student, hvilket kusinen fröken Hagberg redan var; att de båda damerna vistades häruppe under moraliskt skydd af Almas tant, som var döf--och att Alma rest mycket och var bekant med många konstnärer.
På egen hand räknade William ut att »Alma» var föremål för den lilla fröken Johnssons stora beundran.--Han föresatte sig att dansa med lärdomsljuset för att se hur pass beundransvärd hon kunde vara.
»Ni ska' inte tro att jag är kandidat», vände fröken Hagberg sig strax till William.--Hennes dialekt var icke fullt så skånsk som kusinens.
»Hvarför vill ni ta' illusionerna från mig», skrattade han.
»Man ska' aldrig ta' illusionerna från en dussinmenniska, vet ni väl.
Det är att ta' lyckan ifrån henne.»
»Ni ska' inte bry er om att han grinar», sade Pelle tröstande.
»Uppriktigt sagdt--det vill jag också.»
»Ahjo kanske--få se.»
Ska' jag verkligen behöfva förklara det?»
»Nå ja--då.
Jo, ser ni, så ofta jag ser en dam läsa en bok, som inte är en lånbiblioteksroman--apropos! det är märkvärdigt hvad de fleste unga damer ha en smak för lånbiblioteksromaner!--jo, så infinner sig hos mig en känsla af belåtenhet.
»Hvad sa' han?»
»Och hvad sa' ni?»
»Att här--bland badortens sevärdheter--också fans ett par skånskor, 'som skorrade så snobbigt på rrr'».
»Ni är här med er tant--som är döf--och som skämmer bort er--Och ni har varit i Paris--»
Han gjorde en kort paus mellan hvarje bevis, som han framdrog; och han betraktade henne hela tiden med en hälft spefull min som om han ville säga: ser ni hur väl jag är underrättad.
Det var en blekfet grosshandllare med ett jovialiskt och tvärsäkert sätt.
Det ska' vi dansa borrrt», sade han.
Hans tvärsäkerhet tycktes imponera fröken, ty hon reste sig upp, liksom hälft motvilligt, och tog hans arm.
Ett par unga damer med likartade intressen och vanor slå sig samman under en eller ett par äldre matronors hägn och utvälja sig hvardera en eller ett par unga herrar till riddare för sommaren.--Den naturhistoriska iakttagelsen att det är mannen som väljer tycks åtminstone i detta fall vara föråldrad.
Hon egde i en mycket utpreglad grad den kviriliga svagheten att vilja synas och taga sig ut.
Att bilda kotteri med ett par löjtnanter eller vice-häradshöfdingar skulle hon i och för sig icke haft något emot, men det skulle ha varit första klassens löjtnanter och första klassens vice-häradshöfdingar.
Pelles motiv nere i Bansvik hvarje middag mellan 12-2.
Pelles intresse för de bussiga gastarne vid Bansvik aftog märkbart i samma proportion som hans intresse för den lilla skånskan med de snobbiga rrr'en tilltog; och Williams hvita, pappersark blef dammigare och dammigare utan att hans penna någonsin kommit i beröring dermed.
»Till damer--väl?»
»Hör--fröken--säg mig till hvilka.
William köpte ett exemplar af moderns Resebilder och de gingo vidare hän emot badhusparken,
»Och man ska' göra allt hvad som roar en?»
»Det ska' jag komma ihåg.»
»Jag köpte denhär för att ge er den; men om ni redan läst den så . .
.» han räckte den till hälften fram och hon tog emot den med en liten nick och ett ogeneradt, skrattsjukt ögonkast som tycktes säga: herregud, kan ni inte förstå att jag ljuger!
Hon hade nemligen också hunnit att vänja sig till hans jargong och hon uppfattade nu allt hvad han sade just på rätta sättet--»psykologiskt, inte efter orden.
När William tänkte på den förestående skilsmessan stod den närmast för honom som ett af de obehag man måste underkasta sig här i verlden, det obehag man känner vid att komma ut ur sina vanor: flyttning t.ex.; men han reflekterade för resten icke mycket öfver det.
Tanken på att han möjligen kunde vara förälskad--en tanke som ibland inställde sig--framkallade alltid hos honom ett småleende, så otrolig föreföll den honom.
Det intresse hon visat honom var ju tydligt; och han kände henne icke nog till att kunna veta, att han för henne representerade ungefärligen detsamma som hon för honom: ett intressant experiment, till hvilket man går under den bestämda förutsättningen att man sjelf är fullkomligt utan fara.--
Att han kunde bli i egentlig mening farlig för henne sjelf trodde hon dock aldrig ett ögonblick; dertill kände hon alltför väl sin styrka--sin lidelsefrihet.
»Jaha.»--Hon såg på honom nyfiket ett ögonblick.
»Vill ni med?» frågade hon till sist, helt rakt på sak.
»Tror ni också det går an?»--Han kände sig så öfverlägsen gentemot denna naiva lilla själ, hvars oskuldsfulla uppriktighet dock tilltalade honom i hög grad.
»Dethär ser ju nästan ut som ett--hur är det det heter på danska?
'Stævnemöde.'»
Det är sant--jag har hört att damer alltid bruka komma försent till möten med unga herrar.
Han var af naturen blyg och för att dölja detta naturlyte hade han till dagligt bruk skaffat sig en jargon af ogerad fräckhet; men härvidlag hade han en förnimmelse att den icke skulle kunna brukas och han ansträngde sig fåfängt för att komma på det klara med, hvad slags sätt han nu i stället borde antaga: han var å ena sidan rädd att förefalla både sig sjelf och henne löjlig genom sin blyghet, och å andra sidan hade han svårt för att strama sig upp till en tilltagsenhet som var hans natur emot--och som kunde skrämma henne tillbaka.
Han valde tillsist att intaga en afvaktande och iakttagande hållning--d.v.s. just samma position, som hon redan förut bestämt sig för att intaga.
En stund före den bestämda mötestiden marscherade William hän emot villan, i hvilken gamla tanten bodde med sina båda niecer.
»Ar ni der?» sade hon blott.
»För att titta på er naturligtvis!--Uppriktigt sagdt--Jag trodde knappast att ni skulle komma.»
Hvad ska' vi så finna på?»
»Ska' vi leka--hva?
Leka med ord menar jag.--Vill ni det?
Vara kvicka, laga paradoxer?»--Han höll sig ännu i den lindrigt sarkastiska tonen, men der var en underström af något annat, som hon hade mycket fint öra för och genast uppfattade.
Så blir man gerna en smula sentimental--inte?»
Han flyttade sig några tum närmare--. dock icke mer än att afståndet emellan dem ännu var ganska respektabelt.--»Ska vi vara en smula sentimentala?» sade han hälft på skämt hälft på allvar i det han såg på henne.
»Jag kunde t.ex. få lust till att--kyssa er.»
»Sådant gör man, ifall man törs--att man talar om det bevisar att man inte vågar», sade hon i det hon mötte hans blick med det största lugn.
»Och jag börjar nästan också misstänka att ni är en--en ovanligt ärlig liten fröken.--Jag kunde ha lust att bli bekant med er.»
»Det skulle roa mig.»--
Så hördes med ens skrapande ljud på hällen och William reste sig hälft, stödd emot armbågen, och lyssnade.
»Gud hvad här är vackert!» sade Pelle--de två hade stannat på klinten alldeles ofvanför de andras hufvud.
»Herre Je' om jag kunde måla såder!
Vi andre ä' bara stympare.»
Hvad fröken Johnsson svarade eller om hon öfverhufvud taget svarade, kunde man icke urskilja; hon talade alltid så sakta och beslöjadt.
»Herre Je'! hvarför ska' man vara en sådan klåpare!
Åh, gud, om jag kunde måla såder--hva?--så skulle vi gifta oss i morgon.»
Ville ni inte ha mig, säg?»--Det hade med ens kommit ett helt förändradt tonfall i Pelles röst.
De två deruppe egde ungdomens omedelbarhet, som hejdar sin lycka i flygten utan ängslig tvekan, utan att på förhand sönderplocka sin egen stämning; de två deruppe egde ungdomens tro och lefnadsmod och stolta, vackra besinningslöshet--de kunde älska de två.
Alla de vanliga sarkasmerna skulle ha fastnat honom i halsen; och för sina egne, menskliga känslor hade han intet uttryck.
Han befann sig vaken, alldeles ljusvaken så pass tidigt som klockan 5.
Han kände, strax på sig att det skulle vara förgäfves.
Han intalade sig att hon naturligtvis måste stiga tidigt upp för att packa och att hon dervid säkerligen skulle känna längtan att taga afsked med den förtjusande ramen till deras vackra lilla sommaridyll; han lyckades lefva sig så fullkomligt in i denna föreställning att han slutligen var alldeles öfvertygad om att han skulle möta henne.
Den enda lefvande varelse han mötte var alle-Hare, som kom traskande öfver gruset på sina breda tofflor och med synbar förvåning helsade den fordne festdiktaren, som man icke var van vid att se på denna tid af dagen.
Men Pelle--sjusofvaren--var redan utgången.
William tänkte med en anstrykning af bitterhet på, att han kanske borde ha valt henne till hjeltinnan i sin sommaridyll; den hade i så fall kanske fått en mera tillfredsställande afslutning--ett verkligt farväl.
Från varmbadhusets veranda viftade badmadamerna med stora badlakan, från restaurationsbyggnadens balkon viftade alla serveringsfröknarne med hvita servietter--tre gardeslöjtnanter reste med båten i dag--och utanför biljarden stod dess fete egare och viftade med markeringstaflans handduk; det var en sista afskedshelsning till den trognaste stamgästen, à la guerre-spelaren par excellence, en student från Upsala, som legat vid badorten i sex veckor i och för sin helsas vårdande.
Ångbåten hade kommit långt bort; men ännu viftade en trofast näsduk från öfversta däcket och så länge den höll i var
Pelle omöjlig att rubba.
»Hvad ska' du der att göra?
»Ah, ingenting just.
Den ska' vara mycket karakteristisk.»
»Du ska' resa dit och äta gröt, Pelle. Du kommer att må tjockt.»
Ty i detta lif bodde hennes eget väsen och i detta unga blood hennes själs odödlighet.
Men hon hade också ett annat skäl att icke lemna hufvudstaden.
William hade sin ställning i tidningen, en ställning som passade honom och gaf honom i hans utkomst.
Sjelf hade han aldrig tänkt sig en sådan möjlighet; men förr moderns altruistiska sjelfbevarelseinstinkt hade faran förefunnits och derför hade hon legat kvar på sin post som en trogen hund, vaktande sin herres egendom.
Men sjelfva detta arbete hade hon lärt sig älska derför att hon kände hur det knöt henne fastare och fastare till sonens verld, gaf henne tusen små hemliga vägar att närma sig honom, gripa fast i hans intressen, tillkämpa sig hans aktning--och hans tillgifvenhet.
Arbetstimmar, måltidstimmar och timmar till fysisk förfriskning--det var hennes dag.
Deri underrättades hon--på fyra rader--att han var i Lysekil och ämnade stanna der någon tid.
Hon ville ruska i hans axlar, hon ville ropa i hans öron: res dig! spänn alla muskler! arbeta!--men ropet dör på hennes tunga i känslan af att hon intet förmår.
Hans egen vilja är det enda som kan rädda honom--och han tror icke på viljan.
Hon sjelf hade en tro, att lyfta berg, att öfvervinna döden med--och hon kunde icke ge honom ett solgrand deraf.
Henne sjelf kunde han gerna få stöta bort,--om det bara fans någon enda menniska i verlden, som han höll af.
Och han kunde skrifva för dem--
Och sedan hon vunnit honom...
Kanske skulle han då skapa det diktarverk, efter hvilket samtiden längtade--lyssnande stilla, med återhållen andedrägt.
I denna heliga djupa tystnad bodde hennes gud--arbetet; en sådan natt skulle hans son komma till verlden--den väntade återlösaren.
Öfver Skeppsholmen höjde sig i mäktigt majestät solens glänsande röda skifva.
Dagen grydde--grydde långsamt öfver stad och land och haf.
Du anser mig troligen för ett vanartigt barn; som kan vara hela sommaren borta från sin mamma utan att låta höra af sig.
Det bara kommer på mig en lust--en stämning; och jag har mot vanan energi nog att sätta mig till skrifbordet.
Som t.ex. när man ligger om natten och inte kan sofva.
Nå--kanske det i alla fall dock inte går helt och hållet förloradt--men formen, den vackra, luftiga formen återkommer aldrig precist sådan, som den var.
Det kostar åtminstone mycken andlig födslovånda när den skall till verlden nästa gång.--Jag har varit här i fjorton dar.
Nå, hon var också i sta'n, men vi råkades inte--naturligtvis.
Jag är inte alldeles öfverens med honom i det, men man ska' ju ändå se sitt fädernesland; och jag har gjort en vallfart ut till farfars villa.
Dess egarinna bodde i rummet näst intill mitt här på hotellet--bodde ensam och var lungsiktig; det är allt hvad jag visste och vet om henne.
Nu är hon rest--jag anar inte hvarthän.
Först såg jag att hennes namn var utstruket från svarta taflan--det högg till i bröstet på mig--sen märkte jag tystnaden derinne och kände ensamheten så oändligt tung.
Jag är säker på att hon var hysterisk--var en af de tusen, som förbränna.
Hon hade ingen att tala med annat än städerskan--det gjorde ett så fattigt och öfvergifvet intryck att höra henne tala med denna gås, tala allvar, förstår du, med hjertat på läpparne; jag satt och önskade att hon ville skicka bud in efter mig.--Hon var naiv, flickan, och det var något af friskhet i hennes naiveté.
Men först och sist var det hennes röst: som glas, förstår du, men smidigt och böjligt; och hennes dialekt--den klingade som ett helt annat språk än den vidriga skånska, som jag annars hör talas omkring mig.
Hon var bestämdt från Sörmland.--
Ähnej.
Men »det är ljuft att drömma» sa' de gamle idealisterna!
Jag reste hit för det jag trodde mig vara förälskad (smått!) i en; på båten blir jag kär i en annan; när jag kommer hit förälskar jag mig i en röst--hvilket dock icke hindrar mig att som en fåne gå rundt och titta efter den första, som jag egentligen reste hit för att träffa--och nynna för mig sjelf, med rörande känsla:
Me--ein geliebtes--Kind!!!
Här var ungdom i detta--det var icke den vanliga steriliteten, reservationen, hopplösheten.
Skulle han verkligen--?
»Förlåt mig alla nykterhetens gudar; förlåt mig gamla bok, som bevittnar alla mina dårskaper och förlåt mig du--författare--att jag spiller min tid på att skrifva af, hvad jag kunde få läsa i tryck.
Och det om Irland är för skrikande i färgen.--Det är sjelfva stämningen som är återgifven med mästerskap.»
Under hjulhusen skymtas dunkelt de röda skoflarne--stora, blodade tänder i ett rofdjurs gap.
Vattnet skummar hvitt der de sänkas; och långt sedan ångbåten gått förbi, kokar det och sjuder i en lång, strimma, hvit som mjölk, lik vintergatan en frostklar natt, men med en drömfin nyans i grönt.
Österut höjer sig Hallands kust terrassformigt i böljande linier; de närmaste klipporna röda och grå, med alla granitens schatteringar af mossor, lavar, remnor och springor, sedan dimmigare och dimmigare ända till de högstaj afsatserna, som lysa himmelsblå mot den gråa himlen.
Höga, raka och stela teckna sig
Nidingarnes fyrtorn mot luften; två träsoldater med runda, svarfvade kroppar och små hufvud, i hvilka ögonen lysa röda om nätterna.
Hon minner om den vida verlden, den sköna, härliga verlden med dess vinkande äfventyr och dess lockande möjligheter--den okända verlden, dit barnets och ynglingens hela längtan står.
Jag vänder mig om och ler--ett öfverlägset, blaseradt löje.
Man har lärt honom tro på »kärleken»--ett mystiskt ord, som genom sin blotta klang sätter hans nerver i dallring.
Men dess högsta form är dock den, som »kan allt försaka».
Yttrar den sig i längtan att ega--o, då är den icke ren!--
Dumma, dumma pojke--visste du hur enkelt lifvet vore, om du kunde, om du tordes lefva det på egen risk!--
Här och livar skymtas skumhöljda toppar, som glänsa fram i de dunkla vattenmassorna likt spridda flockar af hvita gäss, lefvande, snabbt simmande, oroligt dykande.
Med stora troskyldiga ögon betraktar han sin romanhjeltinna, Det är som om hvarje drag i hans barnsliga ansigte ville förkunna hans ungdomliga förtjusning, hans naiva beundran.
Ett smalt ansigte; ögon glänsande mörkbruna som polerad valnöt.--Näsan är för stor, absolut för stor enligt stränga skönhetsmått, munnen kanske också för liten.
Och denna outvecklade figur--den är som knoppen af en obekant blomma, den eger det okändas sällsamma, spännande retelse.
Hon reser synbarligen för sitt nöjes skull.--Hon är således rik.
Måhända dotter till en af vampyrerna, som suga hennes hemlands must, medan folket förtvinar i hjelpnös nöd.
Jag vill icke se henne.--Regnet smattrar i droppar öfver segeldukstaket.
Vinden sjunger sin melankoliska höstsång i tacklet, skutan kränger för sjöarne, än åt ena sidan, än åt den andra--vaggar makligt sin tunga kropp af och an på böljorna.
I de låga smutsiga jordhålorna, der luften är osund och frän, der den maktlösa fattigdomen förgäfves kämpar mot sjukdomar och elände--der lefva landets innebyggare sitt lif, medan främmande menniskor på utländsk botten förslösa de rikedomar, som hopa sig allt större hos dem, ju mera irländarnes nöd växer.
Och kanske skall mordengeln--
Ah--det var ju blott en inbillning.
Det är som kände jag makten af en underlig magnetisk ström, som droge mig till henne; och jag sitter försjunken i vällusten af denna förnimmelse och njuter den med slutna ögon, med en sextonårig ungmös nyvaknade åtrå--omedveten och bäfvande.
Det är all barnsagornas romantik, som lefvor upp.
Vackra drömmar--sväfvande öfver en botten af tillbakaträngdt tvifvel, fylla de ett par sekunder med en stämning af lycka.
Lilla bleka, förfrusna, barn, jag älskar dig.
Jag vill blott sitta stilla och betrakta, medan fantasien spinner sina spelande dagrar omkring dig: diktar om outvecklade möjligheter, som bara vänta på sol för att slå ut i blom; om gryende skönhet, om mod och lefnadslust, om tankar som blinka och känslor som flämta på djupet--varma känslor, friska, spänstiga, blodfulla--
Jag lägger handen på ditt bröst och känner hur hjertat slår, jag stryker min kind mot den svarta, krusiga rökhvirfveln på din panna, jag lutar mig ner och möter den förskrämda blicken under dina högt bågade bryn--
Det betydde för henne sjelf frigörelsen från en ständigt tryckande ånget--det betydde räddningen för hennes barn!
Eller doften af smultron uppe i en ensam, solbelyst backe, när man ännu icke fått ögonen på dem.--Eller hvad man erfar, när man efter en lång instängning ser skogen grön.»
»Det var också nå'nting att tala om.»
»Ah, ett par dar.
Tre eller fyra.--Du är ju en riktig stor-inqvisitor.»
Och för resten», tillade han med en axelryckning »--det är så småaktigt att tala om sig sjelf.»
»Och så förvånar det dig ändå att man någongång får lust att vara 'stor-inqvisitor'.»