Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu var der ingen utväg för Laurette — hon måste till det!
Gästerna drogo sig tillbaka längs med väggarne och Albert de Permon gaf musiken tecken att spela upp «drottningens menuett».
Edmée satt allena längst borta i fonden af salen — ett stycke ifrån de öfriga.
Med det bleka hufvudet på sned, tillbakalutadt mot den gamla, högryggade Louis XIII-stolen, som egentligen lika litet passade till det öfriga möblemanget, som hon till det sorglösa sällskapet, med armarne slapt hängande ned i skötet och händerna lätt knutna om solfjädern, satt hon der ensam midt i ljusglansen från lampetterna på väggen.
Den snöhvita klädningen utan bård eller broderi, blott sammanhållen öfver skuldrorna af ett par stora juvelagraffer, föll i mjuka, djupa veck ända ned öfver fötterna, som knapt stucko fram under kjortelfållen.
Ingen sysselsatte sig för ögonblicket med henne.
Louis de Châteauneuf, som annars vakade öfver henne med en broders och en älskares öga, var nu höfligt upptagen af att höra på den vackra Madame de Contades’ afundsjuka beskärmelser öfver Madame Leclercs toilett.
Laure de Caseaux, som annars också troget hållit sig vid hennes sida, hade nyss blifvit engagerad af den tillrättakomne Monsieur de Trénis, som lät sitt dåliga humör öfver att ofrivilligt ha mankerat bruden taga aflopp i ironiska anmärkningar öfver Monsieur Lafittes dans.
Mademoiselle de Caseaux var djupt intresserad af hans sakkännedom.
Midt på golfvet, allena med sin kavaljer, dansade den unga Madame Junot, graciös, charmant, som en liten fédrottning, sin obligatoriska menuett — en svag, konventionel hyllningsgärd åt Versaillerhofvets skuggor!
Hon höll ögonen nedslagna, och i det hon med ena handen lyfte klädningens släp, gaf hon med en djup reverens två fingrar till sin kavaljer.
I detta ögonblick — klockan var väl bortemot elfva — hörde den tysta Edmée tvärt igenom musiken och sorlet i salen, bullret af hästarne, som eskorterade Förste Konsulns vagn.
Junot göra tecken till sin svåger.
Efter ett par minuter slogos deux-battanterna upp på vid gafvel, allas blickar vändes dit:
Konsuln kom in mellan general Junot och Albert de Permon.
Mademoiselle de La Feuillade blef sittande i stolen i samma ställning som förr, trots det hon såg, att de flesta af damerna reste sig.
Det blef nästan svart för hennes ögon, och omedvetet tryckte hon handen mot hjertat.
Hon visste ju, att han skulle komma — hela aftonen hade hon icke tänkt på annat — men ändå, nu, när hon såg honom ...
Han gick raskt genom rummet fram till Madame Permon, som kom honom till mötes.
— Kära signora Panoria — han tog begge hennes händer och förde dem till sina läppar med denna öfverströmmande, litet sökta, italienska vänlighet, han ibland ville visa.
Ni ser, jag kom trots allt!
— Ingen kan vara så välkommen, general ...
— Och nu har jag dock kommit för sent för att se Laurette dansa!
Man har sagt mig, Madame, att er dotter dansar som Mademoiselle Chameroi. Min Gud, hvad tiden går!
Jag tycker det var som igår jag bar henne på mina armar.
— Det är länge sedan, general, Madame Permon smålog.
Ni har i mellantiden tecknat om Europas karta.
Bonaparte hörde henne icke, han såg sig ifrigt omkring i rummet.
Der satt Joséphine på sin hedersplats vid kaminen, indolent, småleende under sina rosenguirlander, draperad i en guldbroderad indisk silkesjal.
Han nickade förströdt, och hans blick flög vidare — liksom sökande.
Plötsligt klarnade hans ansigte upp — han smålog, detta ljusa, ömma leende, som blott han egde, och sänkte ögonen.
Han afbröt litet tvärt samtalet med värdinnan och tog general Junots arm.
— Låt oss titta litet på marknaden! hviskade han glädtigt.
Hvita halsar, juveler och mussliner ...
Han drog honom med sig genom salen bortåt det hörn, der Mademoiselle de La Feuillade satt.
Ett ögonblick tänkte hon på att springa upp och blanda sig med det öfriga sällskapet — det var så omöjligt, tyckte hon, att tala med honom här, mellan alla dessa främmande menniskor, efter det samtal, de sist hade haft med hvarandra, efter det bref, hon hade skrifvit i sommar och icke fått något svar på.
Men hon blef sittande.
Hennes knutna hand låg orörlig under hjertat, och hennes blick — vidöppen, tjusad, som en fången fågels — hängde vid Bonapartes ansigte.
Ingen gaf akt på henne; man var redan så van vid, att Förste Konsuln fängslade allas blickar, när han visade sig.
Han styrde långsamt men bestämdt kursen fram emot henne; allt emellanåt stannade han och sade ett ord till någon han kände.
Nu var han helt framme vid hennes stol.
— Mademoiselle de
La Feuillade — han böjde sig fram emot henne och hon kände hans egendomliga, lysande blick helt in i själen.
Ingen kunde se hans ansigte, utom hon och general Junot, som ännu var vid hans sida.
Mademoiselle — det gläder mig att träffa er igen.
Hans blick och ton gjorde för henne de banala, intetsägande orden till tusen de ömmaste försäkringar om längtan och om lycka.
Hennes ångest svann spårlöst bort i samma ögonblick hon blott hörde hans röst; hon smålog, hennes blick vidgade sig och hvilade i hans.
Junot studsade.
Han såg ett ögonblick skarpt på dem begge och drog ovilkorligt, med en omärklig, men energisk rörelse Bonaparte tillbaka.
Han kände sin gamle kamrat från deras första äfventyrliga ungdom i Paris, från hans scener med Joséphine i Italien och nu sist från fälttåget i Egypten, från affären med Madame Fourès — han visste, hur litet sjelfbeherskning han hade, när det gälde älskog.
— För satan, tänkte han plötsligt, om han nu, som den gången i Kairo, midtibland dem allesammans ...
— General, sade han hastigt.
Jag tycker jag ser Madame Bonaparte göra tecken ...
Förste Konsuln kastade hufvudet tillbaka med en egendomlig, nervös rörelse, som ingen utom han hade, och smålog ironiskt upp emot Junot:
Det är bra, min gosse!
Gå du bort och hör hvad hon vill.
Mademoiselle de La Feuillade, som jag länge längtat att träffa, är nog så god att under tiden berätta mig, hvad hon vet af nytt från Vendée.
Man har låtit mig förstå, att hon har vigtiga förbindelser der och kanske upplysningar att ge mig.
Junot gick med en bugning.
Han skakade på hufvudet för sig sjelf.
De omkringstående hade hört general Bonapartes sista, högt uttalade ord.
Kretsen vidgade sig strax omkring honom och Edmée.
Han satte sig på en låg stol midtför hennes och vände ryggen till salen.
Han stack sin värja in mellan benen, satte armbågen mot knäet — utanpå uniformen hade han behållit sin grå öfverrock på — och stödde hufvudet i handen.
Han sade icke ett ord, bara såg på henne.
Plötsligt vaknade kvinnans sociala sjelfbevarelsedrift hos Edmée — hon förstod, att de måste tala.
Och med ett halft barnsligt bedjande, halft konventionelt tvunget verldsdamsleende böjde hon sig fram emot honom, under det hon i sin förlägenhet mumlade ord, som hvarken han eller hon sjelf fann någon mening i.
Men hon rörde åtminstone läpparne, hon talade.
Han satt bara och såg på henne — hur uttrycket vexlade i detta ljufva, unga ansigte, hur blodet kom och gick under den hvita huden — genomskinlig som späda rosenblad.
Han hade småningom ryckt henne så nära, att han nästan fysiskt kunde förnimma, hur våldsamt hennes hjerta klappade under det tunna tyget.
— Edmée, mumlade han, och plötsligt kände hon hans varma, fasta hand på sin bara arm.
I samma ögonblick hade hon instinktmessigt skjutit stolen tillbaka och häftigt rest sig upp.
Dansen slutade omkring dem.
Från den andra ändan af salen mötte hon Louis de Châteauneufs blick.
— General — jag ber er, hviskade hon hastigt.
Gå, säg ingenting — icke här!
Man ser på oss.
Detta går icke.
Jag måste se er hemma — ensam.
— Omöjligt — jag kan inte.
Hon såg bedjande upp och sänkte så långsamt ögonen, rodnande för hans blick.
— Nå — Châteauneuf kan jag tro!
Honom skaffar vi väl ur vägen.
Lofva blott, han talade så lågt och otydligt, att hon mera kände än hörde orden, att du lyder mig.
Hon gjorde en obestämd, afvärjande rörelse, och med uppbjudande af all sin kraft gick hon raskt ett par steg fram i rummet.
Hon märkte, att någon talade till henne, och hon svarade automatiskt; hon kunde sedan omöjligt påminna sig, hvad det var för en menniska och hvad de hade sagt.
Senare på aftonen talade Förste Konsuln länge med Monsieur de Talleyrand.
De öfriga gästerna uppmärksammade han föga och for — efter sin vana — tidigt hem.
«Qui ne sait que la seule victoire contre l’amour, c’est la fuite?
Edmée och Louis hade ej talat med hvarandra om aftonen efter balen.
Hon hade undgått honom, i hans ögon hade hon redan sett, hvad han tänkte och hvad han fruktade.
Nu vid middagstid dagen efter, då hon med sitt tapisseri satt inne i Madame de Châteauneufs kabinett och, så godt hon kunde, gjorde reda för balen, trädde Louis plötsligt in.
Han kom direkt utifrån, der slog kyla från hans kläder.
Hon vågade icke se upp, då han strax gick rakt fram till henne
— Min mor, sade han med sin vanliga röst, blott Edmée kunde höra, hur tvungen den lät — vill du tillåta mig att ett par ögonblick tala allena med min kusin.
Jag har en stor nyhet att meddela henne.
Madame de Châteauneuf reste sig upp och vinkade på gamla Marie, som alltid satt inne i rummet hos henne.
Stödd mot pigans skuldra gick hon långsamt, haltande ut.
Hon gjorde ingen invändning — också hennes modersöra hade upptäckt den egendomliga klangen i Louis’ röst, och när hon såg upp på honom, blef hon förfärad öfver den stela blekheten i hans ansigte.
Louis gick sjelf bort och låste dörren efter henne.
Han gick ett par slag öfver golfvet utan att tala — Edmée märkte, att han kämpade för att beherska sig.
Slutligen stannade han, satte sig vid bordet midtemot henne och började trumma med fingrarne på skifvan.
— Vet du af, att jag af utrikesministeriet blir skickad till London — för att hjelpa Otto med min kännedom om engelska förhållanden!
Han skrattade högt och hånligt och slog den knutna handen hårdt mot bordet.
Jag har order att lemna Paris ännu i dag — Bonaparte har brådtom!
Edmée böjde sig djupt ned öfver tapisseriet och letade automatiskt bland silkedockorna på bordet.
Hon hade en förnimmelse, som kunde hon kväfvas.
Han reste sig halft upp och grep våldsamt hennes händer tvärsöfver bordet.
Med sin brännande blick tvang han hennes att lyfta sig.
— Vet du om det? nästan hväste han henne in i ansigtet.
Var det det du talade med honom om i går?
Hans otyglade raseri väckte Edmées vrede.
Med en kraftig rörelse slet hon sina händer ur hans och reste sig upp från sin plats.
— Gå din väg, Louis!
Du vet ju icke hvad du säger.
— Åh, nu genomskådar jag allt — alltsammans!
Han sjönk ned med händerna för ögonen, förtviflad.
Han har trängt sig in till dig — vunnit dig, Gud vet genom hvilka djefvulskonster!
Och nu — nu är der ingen, som står honom i vägen, utom jag.
Hvar har jag då haft mina ögon, som intet har sett?
Eller rättare: jag har icke velat se det — det förekom mig så orimligt.
Men i går på balen!...
Hade jag ej varit den verldsman, man nu engång kufvat och uppfostrat mig till — jag hade slagit honom i ansigtet, der han satt och stirrade på dig med sina glupska ögon!
Hans röst slog öfver i ironi:
Man måste tillstå, att hvad den karlen vill, det vill han — och nu vill han dig.
Bort, bort med hennes beskyddare!
General Bonaparte har redan engång visat, att han vet, hur det skall gå till.
Ah, hade jag blott gjort det — det, som jag i natt i vanvett tänkte på och med afsky förkastade!
Jag skulle trängt mig in till dig — han gick helt nära intill henne och grep henne hårdt om armen, medan han hviskade orden in i hennes ansigte — jag skulle ha tagit dig med våld, tvungit dig att tillhöra mig.
Och sedan — jag känner dig — hade du aldrig vågat att visa ditt ansigte för denne förbannade man.
Du är min brud, vi skulle ha påskyndat bröllopet, rest ur landet — och när mitt barn föddes, skulle du älska mig.
Han stötte henne våldsamt ifrån sig och vände sig bort med handen för ögonen.
Jag visste icke då, att man blott gaf mig en natt att handla.
Hade jag vetat, hvad jag nu vet — jag skulle ej betänkt mig!
Man uppfostrar oss till gentlemän — hans röst steg i styrka — till finkänslig respekt för andras heder, egendom och frihet — och så!
Midt för våra ögon kommer den dristige, den fräcke och samvetslöse och röfvar oss makten öfver vårt eget land, kvinnorna, äran.
Och med rätta hånskrattar man åt oss, Frankrikes gamla, stolta adel, som tål allt detta, icke rör en hand för att försvara oss!
Edmée stod stilla.
Hon sänkte icke hufvudet, men hon höll ögonen orörligt nedslagna.
— Men jag reser icke, hör du — icke utan dig.
Hvad bryr jag mig om karrière, om fädernesland, när jag skall köpa det med denna exempellösa skam!
Skall jag, grefve af Châteauneuf, som en hund krypa för denne korsikanare och frivilligt lemna honom min ära att trampa under fötter!
Försmädelsen är för stor, för uppenbar — ingen man i kristenheten ville tåla den.
De må göra, hvad de vill emot mig — jag stannar, och jag skall veta, att beskydda min bruds heder, ifall — hans stämma var full af spotskt hån — ifall hon ännu har någon!
Edmée rätade på sig.
Hon stod stilla, med högrest hufvud, hennes läppar krökte sig stolt, och de stora ögonen flammade i oåterhållen vrede.
— Blif, om du vill!
Krossa din framtid, din mors förhoppningar, det rör mig icke.
Men det skall du veta — hon gick ett steg emot honom, och i superbt öfvermod kastade hon hufvudet tillbaka och lade de bara, starka armarne i kors under bröstet — att hvarken du eller någon annan kan hålla mig borta från honom.
Stänger du in mig, kryper jag ut genom ett råtthål.
— Så långt har det alltså gått med dig!
Så talar alltså Edmée de La Feuillade — en Bonapartes frilla!
Hon mötte stolt hans ögon utan att blinka.
Spara dina skymfande ord, Louis — jag är icke det du menar.
— Men du blir det — i dag, i natt, i morgon! ropade han utom sig.
Hennes läppar darrade svagt, men hon sänkte icke blicken, när hon svarade:
— Hans vilja är min.
Med ett tjut, som hos ett såradt djur, föll Louis de Châteauneuf, med hufvudet i händerna, ned mot bordskifvan.
I raseri sprang han upp och sparkade till stolen, så den föll i golfvet.
— Jag befaller dig att följa mig, Mademoiselle min kusin.
Kan du ännu räddas, så skall du räddas — med eller mot din vilja.
— Hör, hvad jag nu säger, Louis.
Hon trädde fram till honom och lade kraftigt, med myndighet, sin hand på hans skuldra.
Du talar icke med ett barn.
Mot min vilja för ingen mig bort.
På ett eller annat sätt — och du har sjelf sagt, att jag är både listig och orädd — låter jag general Bonaparte veta, hvad du har i sinne mot mig.
Du är klok, du är betänksam, Louis, och du vet, att du här sätter hela din framtid på spel.
Du kan inse, att stäld mot min vilja och mot honom och hans makt, förmår du intet.
Han blef stående stilla, med sänkt hufvud.
Hon hade rätt — till och med nu, så upprörd han var, kunde han inse det.
Den generation Louis tillhörde, hade lärt att tänka — att resignera och att gräma sig.
Han stod stilla — plötsligt kastade han sig på knä framför henne och grep henne om begge armarne.
— Men om jag ber dig, Edmée — om jag tigger dig i vår slägts, i din fars, i min kärleks namn ...
Ty jag älskar dig — tusen gånger mer än han älskar jag dig.
Jag känner dig, din natur är min, du är för mig den enda af alla kvinnor — min syster, min brud, min älskade.
Förstör icke vår framtid för en nyck af tyrannen — följ mig, spara dig sjelf för skam och ånger.
Hon stod och såg ned på honom.
Och på engång fyldes hennes ögon med tårar — hon kom till att gråta så häftigt, att han förskräckt sprang upp och måste taga henne i sina armar, för att hon ej skulle falla.
— Edmée, du vill?
Säg, att du vill, hviskade han förtvifladt, ömt.
Hon kunde ej få fram ett ord för snyftningar, men hon skakade på hufvudet, så hopplöst bestämdt, att han strax suckande släppte henne.
— Tänk efter, Edmée, sade han tungt, lamt, i det han halft vände sig ifrån henne, uttröttad på själ och kropp af den våldsamma spänning och alla de sinnesrörelser han oafbrutet lefvat i alltsedan förra aftonen.
Tänk efter ännu engång — lifvet är så långt och trist.
Hon såg upp från stolen, der hon satt, och i det hon tog näsduken från de våta ögonen, svarade hon med sina skälfvande barnaläppar:
— Döden kan vi alltid finna.
Han suckade, trött af denna orkeslösa kamp mot en vilja, som han kände var starkare än hans.
Ett ögonblick stod han stilla — liksom tvekande — så vände han sig tvärt om och gick ut ur rummet.
Edmée fick rätt: när Louis riktigt hade tänkt sig för, och han hade både klokhet, äregirighet och skarpsinne, tog han sitt parti och reste på den af ministeriet fastsatta tiden.
Genom att stanna riskerade han allt; hans ställning som återvänd emigrant var alltför osäker och farlig, den inbjöd till alla möjliga godtyckligheter från regeringens sida; gaf han sig till att kämpa mot diktatorn, visste han, att marken ville vika under hans fötter.
Dessutom hade han icke hjerta att krossa sin mors förhoppningar — att med ett slag förstöra hela det arbete, hon med oändligt tålamod och under oändliga faror hade gjort för hans framtid alla dessa år.
Och han kände der var intet hopp — Edmée ville icke frälsas!
När denna tanke trängde sig på honom, var han frestad att hata henne för de kval, hon beredde honom, att unna henne det öde, han fruktade för henne — i bitter svartsjuka, vrede och trots uppgaf han henne.
Till sin moder sade han intet annat, än att han af regeringen i diplomatiska angelägenheter oförtöfvat var beordrad till England, och skulle resa redan samma afton.
Han kunde nu, efter det hans första våldsamma uppbrusning hade lagt sig, icke till en annan få öfver sina läppar de beskyllningar, som han för ett par timmar sedan så lidelsefullt slungat mot henne sjelf.
Han bad blott modern i allmänna och sväfvande ordalag «vaka öfver Edmée», och medan han sade dessa ord, tog han för första gången med i beräkning de stora materiella svårigheter, som nödvändigt måste ställa sig i vägen för Förste Konsuln, och som Edmée i sin oerfarenhet ej skulle kunna hjelpa honom att undanrödja.
Men alla dessa tankar, allt detta grubbel, hans vanmäktiga raseri, hans bittra hat, hans tärande ångest och ömkliga hopp, plågade och sönderslet honom till ingen nytta.
Han måste i alla fall resa.
Såvida han ej för andra gången ville förlora fädernesland och socialt fotfäste — och det ville han icke, dertill visste han alltför väl, hvad det ville säga — måste han resa, der var ej något alternatif.
Hela huset kom på benen i anledning af den plötsligt bestämda resan.
Mor och son intogo betryckta och bedröfvade afskedsmiddagen allena.
Edmée skylde på trötthet och hufvudvärk efter balen — hon ville ej se honom mer.
Men då hon på aftonen hörde resvagnen köra fram för den stora trappan, då hon hörde bullret af steg, som från alla husets kanter skyndade mot vestibulen, då hon till slut hörde Louis’ egen klangfulla, befallande röst — då kunde hon ej stanna i sitt rum längre.
I hast reste hon sig upp från bädden, der hon vaken hvilat, och utan att tänka på sitt oordnade, förgråtna utseende, öppnade hon dörren och ilade utför trapporna.
Louis de Châteauneuf ryckte till, när han strax, öfverst på trappan, såg hennes hvita klädning; med en omedvetet spejande blick på tjenstfolket vände han sig raskt om.
Så gick han beslutsamt emot henne och mötte henne på halfva trappan.
Ljuset från vestibulen föll blott svagt dit upp, och de voro så godt som allena.
I tjenarnes åsyn kysste han halft knäböjande den hand hon räckte honom.
— Louis, hviskade hon med handen för ögonen, förlåt mig, glöm mig!
Han såg upp, och i det dunkla ljuset möttes deras ögon.
Aldrig glömde
Edmée hans stolta, sorgsna blick.
— Kan jag väl förlåta?
Med skam tvingas jag att fly och lemna min ära i sticket.
Jag föraktar mig sjelf — och dock, jag har intet val!
Du har låtit mig upplefva ögonblick, som äro bittrare för en man än döden.
Säg, att der är hopp, att du sjelf vill kämpa — och jag stannar ännu och trotsar allt.
Denna fega, vanärande flykt från all kamp är värre än något annat.
Hon vände sig bort och drog sin hand ur hans.
Der är intet hopp, Louis, sade hon fast och stilla.
Res med Gud.
— — «J’allais épouser une Française; j’aurais choisi un des premiers noms de la monarchie, c’était même là ma première pensée, ma véritable inclination» — —
Napoléon (à Ste Hélène).
«L’amour doit être un plaisir, non pas un tourment».
Dagen efter Louis’ afresa — det var den 22 Brumaire — kom den unga Madame Junot på visit.
Hon blef helt förfärad, när hon såg, hur eländig och blek Edmée såg ut.
— Min Gud, Madame, sade hon till Madame de Châteauneuf, der kan man se, hvad kärlek är!
Louis skulle allt vara förnöjd, om han såge henne.
Madame de Châteauneuf log tvunget, Edmée vände sig bort.
Mer än allt annat plågade det henne, att möta Louis’ moders forskande, bekymrade blick.
Laurette fick plötsligt en god idé.
— Jag har en bön, Madame — hon böjde sig fram på sitt graciösa, vinnande sätt — låt Edmée få komma hem till mig ett par dagar och hjelpa mig att arrangera en smula.
Allting ser så obarmhertigt nytt ut derhemma, Edmée har så fin och säker smak.
Jag skall nog muntra henne, tillade hon saktare.
— Edmée får göra, som hon vill, sade fastern litet kyligt.
Så mycket kunde hon förstå, att der var något allvarligt i vägen mellan Edmée och Louis, och att det var Edmées skull.
— Om faster tillåter — började Edmée.
Hon såg tacksamt på Laurette.
Bara att få komma härifrån var en lättnad.
Allt blef öfverenskommet, som de unga damerna önskade det.
Valentine fick genast order att packa in det nödvändigaste, och när Madame Junot reste, förde hon Edmée med hem i sin vagn.
— Blott till i öfvermorgon, faster, sade hon nästan glädtigt, när hon till afsked böjde sig ned och kysste Madame de Châteauneuf på begge kinderna.
I morgon skickar jag
Valentine att höra, hur det är med dig, eller jag kommer kanske sjelf på en kort visit — tänk att komma hit på visit!
Hon skrattade en smula tvunget.
Och — hon tvekade och talade med lägre röst — skulle du få något bref eller bud från Louis, så låt mig veta det.
— Jag kan inte förstå det, Marie, suckade den stackars Madame de Châteauneuf, då de båda unga damerna voro utanför dörren.
Hon tänker dock på honom, och hon gråter för hans skull.
Men det säger jag — hon nickade sorgset, men med en viss sjelfkänsla — Edmée kunde ej träffa många, som till den grad liberalt respekterade hennes hemligheter, som jag gör.
Morgonen derpå — så tidigt, att man nätt och jämt hunnit frukostera hos Junots — öfverraskades kommendanten af Paris af ett besök af Förste Konsuln.
Bonaparte var i utmärkt humör.
Han talade med Junot om vinterfälttåget mot Österrike, hvartill allt var förberedt och i ordning nu.
I början af Frimaire, beräknade han, att fientligheterna kunde öppnas.
Med sin värja tecknade han på golfvet strategiska utkast af de fem härarnes ställning, och hvilka operationer, han tänkte sig, att Moreau skulle göra vid Isar.
— Vore det jag sjelf, sade han, ginge jag annorlunda till verks, men Moreau och Brune förstår sig icke på snabbhet.
De äro säkra — men satans försigtiga!
Det har jag också baserat kampagnen på.
Han teg litet, så sade han med ett leende, som Junot icke begrep — Nej, i vinter har jag icke tid att vara med!
Han reste sig upp och tillade allvarligare:
— Man riskerar att intrigerna från Prairial börjar igen.
För ögonblicket är det vigtigare att hålla Tuilerierna än både Ulm och Mantua.
— Apropos Tuilerierna!
Jag har ett ärende från Madame Bonaparte till din hustru.
Är hon uppstigen, den lilla Madame Loulou?
Förmodligen — han knep skrattande Junot i örat — när du är det.
— Min hustru är i sin salong — hon har besök af en väninna, Mademoiselle de La Feuillade.
När Junot nämde Edmées namn, kunde han ej låta bli att se rätt skarpt på Förste Konsuln.
Bonaparte förändrade icke en min.
Han hade icke lust att ha några förtrogna i sina intimaste affärer, och trots det han visste, att Junot — som kände honom så väl — af hans uppförande på balen hade dragit vissa slutsatser, och att han, för öfrigt, i allt fullständigt kunde lita på denne ungdomsvän, föll det honom dock icke in att inviga honom i denna sak.
Han sade lugnt:
Mademoiselle de La Feuillade är en dam, som jag alltid har lust att träffa — hon är förtjusande!
Jag tror också, att hon kan vara mig nyttig.
Hon har stått i beröring med de flesta Vendéer och kan, utan att ens sjelf ana det, ge mig vigtiga upplysningar.
Fouché tror ju jämt — men det är väl hans onda samvete, som slår honom — att faran skall komma från den kanten.