Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var en sådan, som skulle komma att utarbeta lagen i sina specialiteter och gifva densamma den begränsning, som är naturlig och billig.
Orsaken, hvarför jag var af den åsigten, att en komité i detta fall vore lämplig, är den, att just i en sådan här speciel gren af lagstiftningen behöfde inhemt. as uplysningar af personer, hvilka det närmast rörer, och att således i en sådan komité äfven åtskilliga Svenska konstnärer, hvilka kände dessa förhm, skulle erhålla tillträde.
Jag anser således icke, att motionens allmänna hållning kan vara något försvar för att helt och hållet afstyrka den, och anhåller fortfarande om propos. på återremiss.
Jag medger visserligen att denna Iråga kan betraktas från två sidor, men den sida, hvarifrån jag ser den, föranleder mig att här, likasom inom Utsk:t, biträda den åsigt, som Utsk:t uttalat.
Hvilken lagstiftning, sorn i detta afs. än må finnas, så utgör den alltid ett hinder för konstens utveckling och smakens utbildning i ett land.
Att konstidkare eller artister skulle lida deraf, att icke hafva det skydd för sina konstverk, som motionären åsyftat, tror jag vara ganska tvifvelaktigt.
Man tanke sig en artist med den blygsamhet, att han endast vill låta sina produkter stanna i köparens eller sin egen hand, oaktadt de kunna vara ganska förtjente af upmärksambet, då skulle en annan person vara förhindrad att kopiera dem.
Såsom ett bevis alt man icke bör lägga ett dylikt hinder för kopiering af artistiska arbeten, vill jag åberopa en af våra landsmäns exempel, hvilken lyckades måla en tafla, som vann ett Europeiskt rykte; jag tror att denne artist har haft vida större fördel deraf att hans tafla blef kopierad, än om den icke blifvit det.
Jag menar den tafla, som Kiörboe målade öfver en drunknande hund, hvilken tafla, i mångfaldiga efterbilduingar spridd, åt artisten förvärfvat det rykte, han nu eger.
Det finnes många skäl lör och emot sådan lagstiftning, som här blifvit föreslagen, men från den synpunkt, jag sett saken, måste jag biträda Utsk:ts mening.
Hr Adelborg: Jag vill icke längre uptaga R. o.
Ad:s tid, men kan dock icke uuderlåta att yttra något emot hvad den näst siste talaren anfört.
Han tyckes tro det vara så lätt att tillsätta en komité, och att det är den billigaste begäran man kan göra; men om han varit litet mera med vid våra Riksdagar, så skulle han finna huru det riktigt haglar motioner i denna väg.
Hvar 10:de 270 Den 1 Februari. motionär önskar en komité, och derföre mäste man allt litet besinna sig på saken, innan man nedsätter en sådan.
Motionären har föreslagit en åtgärd, hvarigenom äfven konstnärer skulle få sitta i komitén.
Det är någonting, som jag tror skulle bidraga till en mindre klok lagstiftning i ämnet.
Det är ingen skam för en konstnär att vara opraktisk i denna väg, emedan han, i följd af sitt yrke, sina tänkesätt och sitt inre, fått en helt annan riktning, och här är det fråga om ett praktiskt skydd för konsten, men icke om konstnärens snille eller hans högre vyer i estetiskt afseende.
Det är rätt och slätt fråga om att sätta konsten i paritet med hvarje annan producerande gren i samhället, med industri, med handtverkeri etc., och skydda den på samma sätt; och till dylikt arbete tror jag att våra konstnärer i allmänhet föga passa.
Så länge inom alla civiliserade stater frågan om eftertryck af författares arbeten anses vara någonting, sorn måste göras beroende på öfverenskommelse med författaren sjelf, för att icke beröfva honom frukten af haus snille, kan jag icke annat finna, än att hufvudtanken i det förslag, som Hr von
Qvanten framstält, innebär alldeles enahanda fordrans upfyllande för konstnären, som den, hvilken innefattas i det skydd, man lemnat författaren.
Jag kan icke ilise, att förhållandet är härifrån skiljaktigt, på sätt Ekon.Utsk:ts ledamöter velat låta påskina.
Utsk:t säger: »en kopia, tagen af en stor målares eller bildhuggares arbete, får ej samma värde som originalet, ej heller lörminskas detta sednares värde genom kopieringen.
Kopierandet af ett sådant arbete är ej heller något blott mekaniskt oell handtverksmessigt arbete, utan medför utbildning, samt erfordrar, för att lyckas, ett inträngande i den anda, som genomgår originalet, och således ett verkligt konstnärskap.
Utak. synes här hafva helt och hållet förbisett några af vår tids värderikaste upfinningar, såsom daguerrotypi?.!!, fotografien och framför allt gakanoplastiken.
Om en skicklig gravör lyckas att framställa en skapelse utaf värde, hvad hindrar väl fotografen att ögonblickligen och i hundratals exemplar mångfaldiga ett sådant arbete?
Hvad hindrar väl galvanoplastikern, att med fullkomlig noggranhet afbilda något utmärkt konstverk, som dertill egnar sig?
Men huru kan man med Utsk:t upskatta hans talent annat än för dess mekaniska skicklighet?
Aldrig bör någon i egentlig mening konstärlig halt deråt tillerkännas.
Utsk:t säger väl, »att på afbildningarne vinner den stora allmänheten, och, om konstnären förlorar något i inkomst, så får han riklig ersättning genom ökad ära».
Detta låter vackert, men torde vara något öfverdrifvet eller skeft; ty konstnären behöfver också lefva.
Om han, med all sin ära, svälter ihjel, har samhället icke ‘upfyllt allan rättfärdighet emot honom.
Utsk:t har efter min tanke på ett allt för hardt sätt behandlat konstnärens anspråk att blifva skyddad i sin eganderätt.
Detta kallar Utsk:t icke värdigt en öfverlägsen förmåga; Utsk:t kallar detta för att ängsligt häfda sin eganderätt till hvarje på duken eller å marmorn nedlagd tanke.
271 Jag för min del ser icke, att hiifdandet af eganderätt bör anses förkastligt; — tvertom betraktas och erkännes denna rätt i allmänhet såsom en af de mest samhällsvigtiga, nyttiga och aktningsvärda principer.
Således kan jag ingalunda gilla Utsk.-ts uttryck, »att man icke bör låna sin hjelp åt småsinnet, der detsamma hos någon konstnär skulle göra sig gällande derhän, att för sjelfviska ändamål undanhålla menskligheten de allmänt bildade verkningarne af hvad som erhållit och fortfarande hör bibehålla namnet fri konst.»
Det är icke frågan om att undanhålla sådana verkningar, utan meningen är att, i och med detsamma man tillskyndar menskligheten dessa välgerningar, man må göra detta på ett sätt, som icke beröfvar den alstrande konstnären frukten af hans snille.
Må vara, att motionären i sin första framställning hållit frågan allt för mycket sväfvande, det kan ju hjelpas genom den återremiss, han begärt, och det må stå Utsk:t öppet att i den bok, han upgifvit, taga kännedom om andra länders lagstiftning i samma väg.
Det lärer väl icke kunna vara oss, såsom utgörande en medlem i det Europeiska statsförbundet, alldeles främmande, att åtminstone taga kännedom om, huru andra, på bildningens bana längre framhunna, nationer i detta hänseende hafva lagstiftat.
Torde hända blifver en förbättrad och med rättvisa, billighet och tillbörlig välvilja för våra konstnärer affattad lagstiftning deraf en önsldig påföljd.
Ur dessa skäl yrkar jag vördsamt beviljandet af återremiss.
Spren gtporten, Jak. Wilh.:
Om det lyckas en konstnär att åstadkomma en utmärkt konstprodukt, som han, kanhända just i följd af dess förtjenstfullhet, icke kan afsätta till det värde, den borde ega; så innefattar det åtminstone för honom någon godtgörelse, någon ersättning och hufvudsakligen något upmuntrande för konsten, om han bibehåller den förlagsrätt, som möjligen kan ifrågakomma.
Jag tror, att det ligger mycken sanning och billighet till grund lör den motion, Hr von Qvanten framställt, och att det verkligen är en brist i vår lagstiftning, att icke hos oss, liksom i andra civiliserade länder, någon lag blifvit stadgad till fördel för konstnären.
Emellertid inser jag väl den svårighet, som förefunnits för Ekon.- Utsk:t att lagstifta i denua väg utan att hafva hört konstnärerne sjelfva eller deras representanter inom vårt land, jag menar de fria konsternas akademi; men jag kan icke finna något hinder för Ekon.- Utskrt att, genom en framställning till vederbörande, hafva kunnat bereda sig ett sådant tillfälle, och då jag föröfrigt, i likhet med Frih. Cederström, anser åtskilliga af Utsk:ts motiver mindre antagliga och temligen haltande, förenar jag mig med honom i begäran, att R. o. Ad. ville återremittera Betänk:t, på det att Utsk:t måtte ännu en gång få öfverväga detsamma, då jag föreställer mig att dess Utlåt, tilläfventyrs erhåller en annan form.
Exc. Hr Gr. och Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till och dels återremiss af förev:de Betänk., framstäldes först propos. å bifall till Betänkrt, och, sedan dertill svarats många ja och nej i 272 i>en 1 pBbraari. blandning, gjordes propus. å Betänk:ts återremitterande, hvilken propos. likaledes besvarades med mångå både ja och nej; och förklarade H.
Den 12 April f. m. 301 skild creditrörelse äga rum att man belånar sina egna skuldsedlar, utan när de presenteras, så qvitterar man betalningen och lemnar ickg lån på eget namn.
Jag anhåller således om bifall till betänk. och anser dermed att ingen kränkning för innehafvarne af berörde obligationer äger rum.
Jag tror visserligen att för Banken den enes rätt är lika god som den andres, och att den ene blifvit lika misshandlad som den andra genom Bankens oförmåga att betala; men jag får likväl förklara, det jag ej kan annat än instämma med Frih.
Cederström, att man förökade sin orättvisa och onödigtvis betedde sig vrångt mot Bankens fordringsägare, om man betoge dem deras hittills ägda rättighet att belåna de s. k. silfversedlarne.
Det är ej nog att man betagit en sådan sedels innehafvare f af sitt capital, utan man vill äfven vägra honom rättigheten att fortfarande få belåna beviset, att han ännu äger •§• qvar.
Jag vill ej deltaga i denna vrånghet emot Bankens fordringsägare, och då jag förutser, att Ståndet bifaller betänk, i denna del, så anser jag mig böra med dessa ord till prot. fritaga mig från någon förmodan att jag varit delaktig deri.
Jag anhåller endast att få förklara, att jag [örenar mig med de ledamöter, som yrka bifall till 7 punkten.
Mig synes det ganska tydligt, att dessa sedlar, då de gått ur band och i hand, småningom förlorat det värde de haft, och då för öfrigt innehafvarne af Bankens vanliga sedlar genom den fastställda realisationsgrunden och den myntförsämring, som ägt rum, blifvit lidande på Banken; så inser jag icke hvarföre man skall fästa mera afseende på innehafvarne af dessa slags sedlar än på dem som äga Länebankens obligationer.
Jag bade visserligen önskat alt Banken å sin sida kunnat uppsäga förenämnde sedlar; men då BancoUtsk. i sitt förra betänk, trott sig böra fästa afseende derå, att större delen af dessa sedlar vore inneliggande i välgörenhetsfonder, och derföre icke velat direcle uppsäga dem, så måste jag för min del i allo biträda det beslut, som BancoUtsk. nu tillstyrkt R.
St., hvarigenom sådane sedlar icke få belånas och derigenom kunna komma alt genom Banken inlösas.
Öfverläggningen om 7 § ansågs härmed fulländad, hvarefter H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. till bifall å samma §.
Ropades starka ja, blandade med nej; hvarpå H. Ex. lillkännagaf, det lian funnit ja hafva öfverröstat nej. § 8.
Härefter förekom Utsk-.s yttrande i fråga om öfverflyttande till Riksg.cont. af Bankens lånerörelse emot pant af fast egendom i släderne och på landet.
Cronhjelm, Polycarpus Erik: Då Utsk:s första be - 302 Den 12 April f. m. tänk. bär föredrogs, anmärktes såväl af mig sorn åtskilliga andra ledamöter, att fastighetslånerörelsen vore den, som företrädesvis borde till Riksg.cont. öfverfly t tiis, och jag anhåller nu att åter fä väcka denna fråga, under framställning af några skal för denna åsigl, hvilka skäl vid frågans första behandling gjort sig gällande inom ett par af de öfrige Stånden, ehuru de icke lyckades tillvinna sig BancoUisk:s bifall..
Af all lånerörelse, sora en Bank bedrifver, må man med skäl säga, alt fastighetslånerörelsen är den, som med Bankens natur minst öfverensstämmer.
Lånecapitaler äro bundne under en tid af 28 år och styckade i en nära onaturlig mängd smärre summor.
Om Banken behöfver desamma, så äro de icke ålkomlige förr, än efter 28 års förlopp, och dä skola de indrifvas ifrån ett nära nog oräkneligt antal personer och hemmansdelar.
Vid föredragningen af Utsk:s lista betänk., förekom en princip, som till sjelfva grunden godkändes af Ståndens Hesta ledamöter, och hvilken äfven ligger till grund för de i går förkastade mom. litt. a) och b) af 6 §, att nemi. hvarje bank behöfver goda och lätt realisabla obligationer för att i nödens stund tillgripa.
Detta syntes mig för Bankens consoliderande, och möjligheten alt kunna ständigt göra tete mot sina affärer, vara af större vigt, än att uppbringa grundfonden till hvilket belopp som helst.
Denna inverkar pä Bankens säkerhet icke annorlunda än passivt, sä läuge som Banken icke är ställd under utredning; men är åter förhållandet sådant, dä medgifver jag visserligen, att, ju större grundfond Banken äger, ju lättare kan han uppgöra sina affärer.
Alen när en sådan utredning icke förekommer, så har Banken af sin grundfond ingen annan nytta, än den som en ökad credit möjligen kan lemna, en credit likväl, som icke har några så säkra grunder att bygga på, derföre att allmänheten väl vet huru stort capilalöfverskotlet är, men känner deremot icke huru stor säkerhet
Banken har för dess infående eller indrifning; och på sätt som Hr von Hartmansdorff i går anmärkte, skulle det möjligen kunna visa sig en sådan indrifning, att grundfonden, till följd af lånägarnes osäkerhet till betydligt belopp hopsmälte, hvaremot så icke kan bli förhållandet, dä Banken äger sådana obligationer, som Utsk. i sitt första betänk, föreslog, eller obligationer, af Riksg.cont. ulgifne, löpande med 4 procts ränta och försedde med Konungens garanti.
Utsk. uppgifver visserligen i den nyss upplästa punkten, att dessa anmärkmr inom Stånden blifvit gjorda, men mig synes som Utsk. å densamma icke fästat den vigt, sorn deråt bort i vederläggningsväg lemnäs, i följd af deras allmännelighet inom de Ständ, der de väcktes.
De skäl Utsk. frambär för afslag å hvad som yrkats, synas mig temligen svaga.
Det första är, alt tjensteraännen, som med denna lånerörelse hafva befattning, äfven hafva sig vården om Bankens redbarheter uppdragen.
Jag skulle tro, alt om Ständerna besluta öfverflyltning till Riksg.cont. af den ifråga var. lånefonden, så skulle äfven ganska många af Bankens tjenstemän, som dermed nu hafva befattning, kunna till Riksg.cont. öfverflytias, och dessutom skulle lånerörelsen kunna bedrifvas i samma local
Den 12 A piil f. m. 303 sora förut, på sätt Utsk. föreslog i förra betänk., och någre tjenstemän kunde qvarstå för redbarheternes vårdande; men jag tror ej att dertill behöfves ett så stort antal.
Som sitt andra skäl förebär Utsk., att
Banken bör behålla denna lånerörelse emedan dessa lån äro mycket säkra.
Jag vill icke 1111 inlåta mig i undersökning och omdöme öfver lånens säkerhet, ty Utsk. synes mig hafva lika svårt som jag, alt bedomina densamma.
Oaktadt medlen äro intecknade, skulle dock vid en hastig påkänning förluster kunna äga runi; men jag ber att få fästa mig vid sjelfva skälets halt i öfrigt.
Man skulle nemi. derifrån kunna leda sig lill det resonnement, att hvad handtering som helst, den må nu vara aldrig sä främmande för Bankens ide, borde öfvertagas af Banken, så snart den skänker säkerhet.
I första rummet, då fråga är om hvilken rörelse en Bank skall bedrifva, bör väl tagas i betraktande hvilken som är förenlig med en Banks natur och fördel och i det andra säkerheten; men att säga, alt.
Banken bör behålla en rörelse derföre att den är säker, ulan afseende huruvida den är med Bankens natur förenlig, det tror jag vara ett falskt skäl.
Sedan förekommer ett 3:dje skäl, nemi. att om indragning behöfver göras i lånerörelsen, sä är faslighelsbelåningen en rörelse, å hvilken indragning lätt kan ske, derigenom att inflytande capitalafbetalningar icke ånyo utlånas.
Jag får uppriktigt bekänna, alt jag skulle önskat del Utsk. uteslutit detta skäl, som visar ett slags afvoghet emot jordbruksnäringen, som man ej bort förvänta; jag skulle tro, att om fråga blir hvarifrån länecapilaler skola indragas, så hade man väl lill det yttersta bort vara betänkt att skona landets modernäring, och alltså i första rummet hålla sig till dem, som, utan att använda penningarne till producliva företag, upplånat dem att användas på förfinade lefnadsnjutningar.
Af den reservation utaf Hr Skogman, som finnes Utsk:s betänk, vidfogad, synes äfven, att han fästat behörig vigt vid Ständernes i denna syftning gjorda anmärkn:r och äfven inom Utsk. föreslagit öfverflyttningen, fastän lian inom Utsk. kommit att stanna i minoriteten ; men jag hoppas, att Hr Skogman, med de insigler och den skicklighet som han besitter, täckes försöka att här göra sina åsigter gällande.
Då, vid föredragning af BancoUtsk:s utlåt.
N:o 29, fråga var att förskalla Banken tillgång lill så beskaffade räntebärande papper, som möjligen skulle kunna af Banken med lätthet begagnas till införskaffande af silfver för metalliska cassans förstärkning, ansåg jag lämpligaste sältet dertill vara, alt Riksg.cont. lemnade statsobligationer till Banken i utbyte mot säkra handlingar, bestående af faslighetslånedocumenter.
Detta har BaneoUlsk. afslyrkt, på skäl dem jag, lika med Gr.
Cronhjelm, anser vara ganska litet bindande.
Beträffande fästighetslånerörelsen, så har den visserligen varit oförenlig med Bankens natur den tid, då Banken ej ägde annat capital än det, som motsvarade dess skulder; men då Banken äger derutöfver en grundfond af 10 millioner, kan jag ej med föregående talare instämma deruti, 304 Den 12 April f. m. att det är mot Bankens natur stridande, att hälften af denna fond består af inteckningar i fast egendom.
Jag anser denna del af grundfonden vara ganska säker, och när den andra hälften består af räntebärande obligationer, hvilka äro användbara eller åtminstone kunna göras användbara, så befinner sig Banken i en ganska god ställning, oell med en så beskaffad ordning är det icke oförenligt, att rörelsen af faslighetsbeläningen qvarblifver i Banken lill äfveu uppgifne belopp.
Banken bar också häraf mycken nytta; vinner större credit, ökar sin vinst och kan till Staten öfverlemna större bidrag än eljest.
Cronhjelm yttrade, att i fråga om indragning uti lånerörelsen vore bäst att man först holle sig till innehafvarue af disconllån.
Detta tror jag äfven att BancoUtsk. föreslagit; jag vill minnas att i en efterföljande punkt förekommer, att de indragningar i allmänna lånerörelsen, som skulle komma att erfordras i händelse af starkare påkänuingar, skulle begynna på Handels- och Näringsdisconten, fortgå till öfriga discontrörelser och sluta med faslighetsbeläningen.
Men vare sig att fastighetsbelåningen qvarblifver i Banken eller öfverflyttas till Riksg.- cont., så är det en omöjlighet alt verkställa en sådan öfverflyttning, såvida man vill afsluta riksdagen inom den lid, som nu är påtänkt.
En så beskaffad förändring i dispositionen och redovisningen af ungefär 6 millioner, anser jag ej låta sig göra genom blott ett beslut på papperet; det fordras åtskilliga andra anstalter, reglementariska föreskrifter och ett noga öfvertänkande af alla de omständigheter, som enligt den nya ordningen skola förekomma, innan en sådan kan med trygghet verkställas, och Ständerna kunna icke öfverlåta detta ordnande åt Fullmäktige i Banken och Riksg.- cont., ty det vore att på dem kasta ett ansvar, som troligen utsatte dem för gilltiga anmärkntr vid en blifvande riksdag, utan det är ett Ständernas åliggande att, om ett sådant beslut skulle vidtagas, äfven sjelfve fastställa hvad som vid en sådan stor förändring är alt iakttaga.
Dessutom kommer dervid en särskild omständighet i betraktande, den nemi. huruvida man vill föreviga Riksg.contts bestånd.
En fråga, som denna, hade man bort påtänka långt förut; nu är riksdagen dertill för långt framskriden, hvarföre jag ock inskränker mig till anhållan om bifall till BancoUtsk:s framställning i denna del.
Jag gillar och instämmer i hvad Gr.
Cronhjelm yttrat, såsom öfverensstämmande med de grundsatser, sora jag vid föredragningen af betänk.
N:o 29 hade äran framställa.
Det torde icke vara så svårt, som den siste talaren trodde, att göra denna öfverflyttning, utan att en enda dag behöfva fördröja riksdagens afslutande, ehuru verkställigheten af beslutet derom ej kan ske på en dag, till följd af den ömsesidiga inventeringen af handlingar, som måste försiggå, men den kan också mycket väl låta verkställa sig sedan R.
St. åtskilts.
I den mån handlingarne aflemnas, gifves derå qvitlenser och dermed är affären uppgjord.
Beträffande den uppkastade svårigheten för förändringen - Den 12 April f. m. 305 gen i afseende å Bankens embets- och tjenstemän, såsom tillika hafvande ansvarighet för Bankens värd, så är den af ingen betydenhet, ty den befallningen kan öfvertlytlas på andra Bankens departementer, hvaremot de tjenstemän, som hafva att skaffa med lånerörelsen, höra dervid förblifva oell vid öfvergången flyttas ifrån Bankens till Riksg.cont:s stat.
Det är klart, att dessa personer bibehållas vid sina nu innehafvande förmåner, så till löner som pensioner, såväl för sig sjelfve som deras enkor och barn ; men i män af afgång tillsättas efterlrädarne pä Kiksg.cont:s stat, och hela saken för sig går utan någon svårighet och utan rubbning af någondera verkens nuvarande förhållanden.
Banken har genom en sådan öfverflyllning vunnit, alt fä, i händelse den summan, som BancoUlsk. föreslår, skulle bifallas, till den lånegren anvisade 6,500,000, eljest 5,500,000 r:dr obligationer, hvilka kunna ställas i det skick och vara af den beskaffenhet, att Bauken kail genom dem när som helst föröka sin reela fond lill motsvarande belopp.
Det är lika tydligt att, om dessa obligationer successive äter inlösas med ett bestämdt belopp för äret, sä får Bauken ock skaffa sig uti inbetalningar från Riksg.cont. andra publika papper.
Under liden är fonden förökad, och Banken har för sina vexlar i framtiden en fullkomlig säkerhet.
Jag skulle tro, ali det ej låter disputera sig, att af alla läuerörelsegrenar, är den på fastigheter, oell alla andra, sorn höra till denna calhegori, den otjenligaste, den som alltid verkar svåra päkänningar å den metalliska cassan, åstadkommande kriser, der kriser eljest aldrig skulle komma i fråga, och förutan hvilken man kunde slippa lluctuationer i lånerörelsen, hvarigenom den enskilda välfärden i landet störes, utan alt gagna Banken för någon enda r:dr silfver i värde.
Det är vigtigt äfven, att
Bankens länefunctioner blifva förenklade till de delar, som angå discontering pä kortare tid, hvilken således, i afseende på omsättningar, lill lidsförkortning kan göras ännu lämpligare, och Bankens öfverskott kan derigenom helt och hållet ställas på sidan-om möjligheten alt blifva i förlägenhet i afseende på vexling af Bankens sedlar.
Jag kan icke annat än på det liffigaste yrka, alt R. o. Ad., med ogillande af Utsk:s utlåt, i denna del, beslutar, att Bankens hela bestyr med afseende å fastighetsbeläningen öfverflytlas pä Riksg.cont. mot obligationer af detta verk, löpande med 4 proc. ränta, afgifne i den lorm alt de äro användbare på den utländska marknaden.
Jag tillhör deras antal, som, då denna fråga förra gången förevar, yrkade denna lånerörelses öfverflyttniug till Riksg.cont., delande alltså de satser, som af Gr. Cronhjelm och Frih.
Cederström blifvit uttalade, och jag vågar tillägga äfven af Frih. Palmstjerna; ty Friherren ogillade icke denna öfverflyttning, utan yttrade endast några betänkligheter dervid.
Så många skäl hafva redan för densamma blifvit anförde, att jag icke åter vill upprepa dem, men anser mig deremot skyldig upptaga några af de skäl, som den sistnämnde värde le 9 II. 39 306
Den 12 Aprilj f. m. damoten yltrade emot möjligheten att nu verkställa berörde öfverflyttning.
Palmstjerna ansåg nemi., att då Banken för närvarande äger ungefär hälften af sin reservfond i obligationer, och den andra hälften i inteckningar, så skulle den hafva ett tillräckligt antal obligationer.
Jag får dervid fästa uppmärksamheten derå, att under förliden gårdag yttrades af mången just den åsigten, att man borde söka, såvidt möjligt vore, befrämja det Banken hade så stor del som möjligt af sin behållning ställd i obligationer.