Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan icke föreställa mig, att Svenska Nationen eller Sveriges Represententanter på något sätt skulle glömma skyldigheten att befästa sin sjelfständighet.
Jag föreställer mig, att, då de lemna nödiga anslag till embetsmannapersonalen, glömma de ej eller att gifva hvad som är behöfligt till den oumbärliga materiellen.
Jag tror derföre icke, att man behöfver hafva något hjeltemod för alt bifalla det ena, och icke glömma det andra, utan endast helt enkelt använda det sunda förståndet, hvilket jag hoppas vi ej skola afsäga oss.
I afseende på sjelfva frågan, skulle jag bestrida alla tillökningar, om jag ansåg dem medföra ökade utgifter för nationen, eller ökad bevillning.
Men jag har ej kunnat komma till den öfvertygelse, att efter de förslag StalsUtskottet uppgjort, några nya skatter skola åläggas.
Jag tror det så mycket mindre, som jag icke kan instämma med den ta - Den September f. m. 97 talare, hvilken sagt, att vår handel, våra näringar och vårt jordbruk voro i ett aftynande tillstånd, Handeln ger Staten ökade inkomster, den matte då snarare vara i till- än a frågande.
Näringarne äro i tillväxt, och skola då i naturlig väg gifva Staten ökade inkomster utan deras betungande.
Att vårt åkerbruk är otacksamt, då det skötes rätt, tror jag ej att erfarenheten har bevisat.
Huruvida jordbrukaren är i tillfälle att alltid skörda lön för sin möda genom afsättning, tror jag först framdeles kan noga re bestämmas, när vi få ordning i myntväsendet.
Att uppskjuta hvad jag ej vill kalla en löneförhöjning, utan en ersättning för försämradt mynt, under hopp om en förändrad organisation af den öfversta styrelsen, eller att vi skulle dirigeras af Ministrar, kan jag ej gå in på, ty jag önskar ej upplefva den dag, då Sverige skulle styras af Ministrar.
Vi hafva en bättre organisation af Styrelsen, än att vi skulle låna den från främmande nationer, hvilka ej hafva samma ställning, som vi.
Den organisation vi hafva är den bästa, och jag önskar, att den ej måtte blifva förändrad.
Derföre kan jag ej eller förena mig med den talare, hvilken ansett Konungens Rådgifvare såsom öfver flöds personer.
Jag skulle ej vilja lemna angelägenheterne ensamt åt SlatsSecreterarne, ehuru de äro ganska vigtiga personer.
De behöfva några, sorn control42 H. 7 Den September f. m.
Jerå sig; de kunde annars blifva för mycket despoter.
Jag bär visserligen vid något tillfälle läst i en bok, att ett land skulle finnas, der Embetsmännen hade ingen lön, och alt inkomsterne användes för RiksopinionsRådet alt dricka på saken, men uti sådant kan jag ej instämma.
Jag tillstyrker de förhöjningar StatsUtskotlet föreslagit, med den fullkomliga öfvertygelse, att de kunna ske, utan någon ökad bevillning.
Jag bade hoppats, att icke behöfva ingå i några ytterligare anföranden, men nödgas, i anseende till de framställningar, som af motsidan blifvit gjorde, att mota dem, ej för att inverka på någons opinion, men för att visa det ingen inverkan skett på min egen.
Jag måste beklaga, om jag så otydligt uttryckt mig, att ett nekadt bifall till löneförhöjning skulle bidraga till införande af den nya organisation af StatsRådet, hvilken jag önskar och tror skola medföra fördel för fäderneslandet.
Min mening har likväl ej varit sådan, äfven om uttrycken så fallit sig.
Jag bar blott sagt, att det vöre olämpligt att nu bifalla en lönförhöjning, enär, efter mina önskningar, en organisation skulle påkalla en omreglering af det hela, och således äfven af lönerna.
Jag hemställer till en annan ledamot, som sjelf sysselsatt sig med Styrelseverkens organisation, och som både i eirelar och qvadrater bevisat, huru en så - Den s3 September f. m. 99 dan ändamålsenligt kunde till vägabringas, om han frånträdt sina högre organisationsplaner, och om han tror organisationen häst kunna ske genom ökade löner?
Man har framställt billighet och rättvisa, såsom en grund att öka lönerna, emedan de först utgingo efter en fördelaktigare cours af 64 sk.
Jag anser Embetsmanna-yrket icke annorlunda än såsom ett näringsyrké.
Det kan ej vara annat, enär det heror på individens fria val, att välja det för sin lefnadsbana.
Då jag föreställer mig att denna åsigt icke kan kullkastas, frågar jag, till hvad större skydd Embetsmännen äro berättigade, än öfrige näringsidkare?
Hvad skydd är väl lemnadt dem, som äga penninge-egendom, då deras förmögenhet sedan 1809 blifvit föga bättre än röfvad och sköflad, samt förvandlad till det nedsatta skick, hvaruti den nu är?
Hvem ersätter jordbrukaren de förluster, som olyckliga skördar orsaka honom?
Då intet skydd kan lemnäs mot allt detta, är det ej eller lämpligt, att coursförhållanden skola ersättas Embetsmännen.
Då Lagstiftaren ej förmått, och ej kan förmå, sträcka sitt skydd till Näringsidkaren, skulle det blifva ett högst besynnerligt förhållande om en representation af Embetsmän endast skulle sträcka den skyddande förmågan lill förbättring af löner.
Det har blifvit sagdt af en annan Ledamot, att om han ansåg, att förhöjningen skulle äga rum på bekostnad 42 H. 7* 100 Den 23 September f. m. af Ökade skattebidrag, skulle lian ej dertill lenina sin röst.
Det är ej första gången denne talare nyttjat samma argument; men det är grundfalsk!.
Om man finnér utväg taga dessa förhöjningar, på de öfverskott, hvarmed den förra inkomsten öfverskjuta det ådagalaggda behofvet, så frågar jag, om dessa öfverskott kommit från luften?
Om de ej utgått från skatterna?
Samma Ledamot har sagt, att Näringarne äro i tilltagande, äfvensom handeln.
Jag önskar, att lian intill årets slut må kunna underhålla samma satts; att jernskeppningen, som så mycket verkar på vår ställning, må vara i tilltagande, och att man ej har något i den vägen att befara.
Men äfven förutsatt, att denna mening är rigtig, och att Näringarne äro i framskridande, frågar jag, om det icke är någon anledning för hand, att genom öfverskotten snarare nedsätta den arma jordbrukarens skatter, hvilken framför andra bär tyngden; och om det ej vore ett talande skäl förRidderskapet och Adeln, att motsäga lön förhöjningen, efter Ståndets Ledamöter äro de njutande personerne, och att häldre fästa sig vid hvad BondeStåndet, hvilket är det hufvudsakligen betalande, trott sig kunna medgifva.
Jag nekar för ingen del, att lönerne kunde vara större; men att derföre säga, att de äro otillräckliga, kan jag ej.
Hvad värdighet i lefnadssätt angår, så är det ett inkast, som fordrar mindre afseende, än man skulle tro.
Allt är reia - Den 23 September f. m. 101 tift.
Om den en.skildte icke är någon redo skyldig för sitt lefnadssätt, så eger Embetsmannen likväl en moralisk förbindelse, att föregå med sparsamhet.
Jag tillhör dock ej den mening, som vili framkasta beskyllningar, ty jag saknar all kännedom om lefnadssättet hos de högre Embetsmännen.
Herr Tham bar slutligen, säkert i någon intressant bok, kommit öfver ett nytt Statsskick, der Embetsmännen skulle nöja sig med intet, men folket dricka och göra sig lustigt.
Detta skulle fägna mig, långt ifrån att förskräcka mig.
Jag skulle finna mig rätt belåten dermed.
Motsatsen, eller att folket skulle svälta, och .
Embetsmännen lefva i öfverflöd, finnér jag ingalunda önskansvärd.
Af dessa skäl fortfar jag, att yrka afslag å tillökningen.
Jag är först skyldig, att gå en upprigtighet till mötes med en annan upprigtighet.
Grefve Horn har öppet förklarat sin afsigt vara, att genom ett uthungringssystem tillvägabringa en förändring i närvarande Ministere.
Jag får likväl öppet förklara, att om jag någonsin skulle befinna mig i den ställning till en framtida Rådgifvare-personal, att jag icke kunde gilla Styrelsens grundsatser, eller till och med ansåg dess åtgärder leda till upplösning af samliällsbandet och våra vigtigaste institutioner, skulle jag likväl, då fråga förekom om dessa rådgifvares personliga 102 Den 23 September f. m. förhållanden såsom Embetsman, ej yttra mig annorlunda än om deras platser innehades af mina vänner.
Jag skulle visserligen med alla de skäl, -rlied allt det nit och den kraft, som stod i min förmåga, förfäkta den sak jag ansåg rigtig, och i grundlagsenlig väg tillvägabringa en förändring i rådgifvare-personalen, men utan alt försöka medlet af personlig uthungring, viss, om jag misslyckades, att dock äga rätt till aktning för mina afsigters renhet äfven af mina motståndare.
Jag går nu att serskilt upptaga några här yttrade grundsatser.
Man har talat om ökade skatter, man har sagt, att jordbruket icke erhöll någon lindring, under det löneförhöjningar för Embetsmännen beständigt fordrades; men jag hemställer till den värde talaren, om han ej finner det vara en nödvändig följd af det beständigt försämrade myntet, att låta lönerne åtminstone någorlunda följa med.
Jag tror, att jag baft den tillfredsställelsen att se den värde Talaren på min sida i detta afseende, då fråga var om myntet.
Jag hemställer, om icke jordbruket, i fall vi nu stodo på samma punkt som 1809, skulle finna detta mera tryckande.
Alla ordinarie skatter utgöras till samma belopp, men de, som utgå i penningar, betalas i ett vida försämradt mynt.
Räntan, utgörande i penningar 94,000 R-dr, Mantalspenningarne, Lagmans- och Häradshöfdinge-Räntan, utgingo den tiden nära nog i Silfver, och jag hem - Dea a3 September f. rn. io3 ställer, om icke det varit en lindring för jordbruket, att de nu utgå i ett mynt, hvaraf 128 sk. svara mot i R:dr Silfver.
Hvad ökade bördor i Bevillningsväg beträffar, så utgjorde Bevillningen år 1S09 2,5oo,ooo bättre mynt, den gör nu 2,170,000 R:dr sämre, oell samma förhållande eger rum med alla andra Extra ordinarie anslag.
Det är en lycka, jag medger det, härrörande från den omständighet att vi äro frie från ali utrikes skuld, men man åberopar icke ett rigtigt factiskt förhållande, då man säger, att jordbruket icke vunnit någon lindring.
IN edsättningar hafva allt sedan 1817 egt rum, oagtadt ett ständigt sig försämrande mynt; och om Tullafgifterna gifvit större inkomster, ehuru consumenterne fått sin vara tili nedsatt pris, så hafva vi derföre att tacka ett bättre handelssystem, och en noggrannare controll; den vinst StatsCassan gjort på Lurendrejarens bekostnad, kan icke kallas ökade skattebördor.
Hvad den vijrde Talaren yttrat om Embetsmännen såsom Näringsidkare, är till en viss grad sannt, men slutsatsen är icke rigtig; ty har pennihgeegaren förlorat sedan 1809, så hafva Tjenstemännen ock gjort det, och i synnerhet de, hvilkas löner blifvit bestämda i penningar utan att de i proportion af siri förlust blifvit ihogkomne vid föregående lönförhöjningar; och mart bör erindra sig, att 1815 års lönförhöjning skedde klass- och procentvis, ulan afseende på hvars och ens io4 Den 23 September f. na. olilia förluster.
För öfrigt får jag, i afseende på betragtandet af Statens tjenster såsom ett Näringsfång, tillägga den reflexion , att om man vill se Staten såsom en näring i stort, så, liksom den enskilde Näringsidkaren anses illa sköta sin handtering, hvilken spar på nödige utgifter och arbetslöner , samt derigenom får en sämre vara; månne icke den Stat hushållar illa, som, då vissa Embetsman finnas nödvändige, aflönar dem så knappt, att de sättas ur stånd att uppfylla ändamålet med sin bestämmelse?
Huruvida Ridderskapet och Adeln, då Konungens Rådgifvare, Högsta Domstolens Ledamöter, StatsSecreterarne och RevisionsSecreterarne äro nästan de enda, som icke förut kommit i åtnjutande af någon Löneförbättring, sedan myntförsämringen inträffat, må anse en rigtig hushållning med Staten fordra, att desse Emhetsmäns Löner förblifva såsom hittills, är en sak, hvaröfver jag icke vill utlåta mig; jag vill blott uttrycka den visshet, alt om Ridderskapet och Adeln afslår dessa Löners försättande i det skick, hvari de må hända borde vara, är jag, i olikhet med Friherre Anckarswärd, öfvertygad, att deras närvarande innehafvare skola i en moralisk känsla, som icke kan sättas i beroende af någon ekonomisk ställning, finna den ersättning för sin möda och sitt ansvarsfulla kall, sorn Staten icke velat gifva.
Den c*3 September f. m. to5 Herr Rosenqvist:
Tham har ansett mitt yttrande, om allmän klagan öfver liöga contributioner, och tilltagande fattigdom i landet, origtigt; hvaremot samma talare förklarat handeln m. m.- icke vara i aftynande; conclnsionen deraf blifver således, att den värde Talaren anser Handeln för närvarande liflig, näringarne lönande, och jordbruket florerande.
Jag skulle i sanning gerna se mig Vederlagd af dagliga erfarenheten, men ty värr styrker den hvad jag yrkat, och jag är således öfvertygad, att Herr Thams ljusa målning af landets välstånd har sin grund endast i den värde talarens lifliga imagination, men icke uti verkligheten.
Det af Herr Tham omtalta och i hans lilla bok beskrifna landet, der Embetsmännen lefva af ingenting, emedan folket dricker upp Contributionerna, tror jag icke finnes; äfven detta måtte vara frukt af en liflig inbillning, må hända syftande på en här i Stockholm utaf en nu mera afliden hög Embetsman stiftad Orden, der de styrande drucko upp allt hvad OrdensBröderna i introductionsafgift erlade.
En annan Talare har yttrat, att köpmanshusen härstädes föra ett sådant lefnadssätt, att en StatsRåds-lön af 4,000 R:dr dertill ej skulle vara tillräcklig.
Jag önskar icke att på detta rum ingå i granskning af privata personers lefnadssätt, löen jag skulle likväl icke tro förhållandet vara sådant i I io6 Den 2j September f. in.
Borgerliga hus.
Jag gör i anledning deraf den värde Talaren den fråga: är det från köpmanshusen, sorn de högste Embetsmännen skola hämta exempel för deras lefnadssätt?
Eller är det de senare, som genom sparsamhet och måttlighet skola lemna efterdöme åt de förre?
Min sats vinner yttermera styrka af hvad samma talare anfört, och jag fortfar alltså att yrka afslag å Utskottets tillstyrkande i denna punkt» Herr Anckar swärd, August:
Jag förenar mig med Friherre Anckarswärd i allo, och får, i anledning af Herr Tharas yttrande, att löneförhöjningen endast utgjorde en ersättning för lönernas sänkning genom myntförsämring, ärindra, att jag med säkerhet vill minnas, det kursen innan 1809 — 10 årens Riksdags slut, varit uppe till i3osk.; jag mins detta så mycket bättre, sorn jag vid den tiden var utrikes, och måste betala vexlar till detta pris» Spanmålsprisen hafva sedan den tiden föga ändrat sig, om de icke snarare fallit än ökats; och resultatet skulle således blifva, att landtmannen i allt fall vore den mäst lidande.
Om Embetsmannen nu får sin Spanmål betald efter 1809 års pris, kan Embetsmannen och Landtmannen gerna qvitta med hvarannan» Jag finnér derföre icke skäl, att bifalla löneförhöjningarne, äfven under medgifvande, att öfverskotten voro så stora, att de, utan ökade skatter, kunde utgå; ty med den kän - Den 23 September f. m. nedom jag äger om landets ställning, och jag vistas ständigt på landet, samt känner noga tillståndet i 2:ne provinser, hvilka icke kunna räknas bland de svagaste, nemligen Nerike och Södermanland, måste jag, enligt öfvertygelse och samvete, förklara, att jag anser dessa provinser vara i stort behof af nedsättning i skatterna, och att de närvarande redan äro för höga, för att med de skattdragandes bestånd fortfarande kunna utgå.
Den af StatsUtskottet föreslagna tillökning är dessutom så liten, att jag anser för en löjlighet, att tro, det StatsMinisterns för Utrikes ärenderne representationskostnad skulle kunna underlijelpas med i R:dr 4° sk- om dagen.
Man har ock sagt, att industrien vore i tilltagande.
Till svar härå vill jag endast nämna, att i den industrigren jag sjelf idkar, nemligen i Bruksliandteringen, har tillverkningen de 3 sista åren blifvit nedsatt med i R:dr Banco årligen, under det productionskostnaden blifvit densamma.
Friherre Cederström, Jacob: Det. må vara Friherre Anckarswärd och Grefve Horn förbehållet, att, då fråga är om allmänna Embeten och reglering af de dermed förenade Löner, se på personer, och förgäta, att nu icke talas för ögonblicket, utan för framtiden; att begära uppskof med reglering af Lönerna derföre, att en annan reglering af sjelfva Embetenas organisation borde kom - io8 Den 23 September f. m. ma i fråga; att tala om för höga Skattebidrag, och påstå, alt ställningen nu mot 1809 skulle verka derhän, att 1S09 års Ständer, om de åter kunde sammanträda, ej skulle finnas benägna att gifva något.
Om man är behäftad med starrblindhet, må det vara förlåtligt att icke se skillnaden emellan nu och 1809, att icke se hvad som blifvit gjordt, och ännu göres, vare sig i Statshushållning eller andre Styrelsegrenar; och om man lugnt betragtar hvad Skattebidragen utgjorde 1809, och hvad de göra nu, skall man finna, att ingen jemförelse eger rum i anseende till det betydliga belopp, hvarmed 1809 års skatter öfyerstego de närvarande så väl i belopp, som ännu mera genom penningens högre värde.
Då man å ena sidan önskar, att Styrelsepersonalen med noggrannhet vårdar ärendernas gång, och vakar, att de ej förlänge uppskjutas eller lättsinnigt afgöras, och att alla upplysningar fullständigt framläggas, bör man å den andra sidan icke vara njugg i afseende på lönerna; och då man å ena sidan måste erkänna, att 1809 års fastställda
Stat af 3,5oo R:dr för ett StatsRåd icke var för mycket efter då varande myntvärde och en cours af 60 sk., till hvilken höjd man i alla fall endast periodiskt ansåg ericsen kunna stiga, enär man gifvit anslag till årliga afbetalningar till Banken, hvilka först af efterkommande Ständer inhiherades; så måste man ock medgifva att 7,000 R:dr så - Den 23 September f. m. sorn icke, under nu varande myntförhållanden, fullt motsvarande det förra Löneanslaget, nu ej eller är för mycket.
En värd Talare har yttrat, att, om de föreslagne lönetillökningarne icke medförde ökade skatter, skulle äfven han dertill lemna sin röst.
Jag får i anledning deraf fästa uppmärksamheten derpå, att Utskottet i Statsregleringen uppfört ett alldeles onyttigt anslag af 40,000 R:dr för den händelse, att Riksmarkegången skulle öfverstiga de 6 R:dr, hvartill den under penningelöner beräknade Spannemål af Utskottet blifvit upptagen, och att detta anslag således kan användas utan rubbning i regleringen af någon stat, och derjemte lemna öfverskott; ty om, på sätt jag antydt, så väl StatsMinistrarnes, som StatsRådens, löner, skulle förhöjas till dubbelt emot hvad de efter 1809 ars stat utgjorde, skulle hela tillökningen ändock icke uppstiga till 4°,°oo R:dr.
Emedlertid då ingen yrkat ett sådant förslag vill jag, i händelse Ridderskapet och Adeln skulle bifalla Herr von Hartmansdorffs föreslagna proposition, icke envist yrka afseende på min mening.
Jag får blott tillägga rörande den rättighet man velat lemna BondeStåndef, att öfver detta ämne, och Löneregleringen i allmänhet, besluta med större rätt än de öfrige RiksStånden, att jag anser hvarje
Representant lika berättigad att häröfver besluta; ty jag känner ingen hvarken Bonde eller Embetsman, som icke bi - 110 Den 23 September f. tn. drager till Statsbördorna efter lön eller egendom.
Jag tror således, att fullkomlig likhet bör ega rum i rättigheten att yttra sig öfver hvilket anslag som häldst, ty om den ene kan anses jäfvig i afseende på anslagen, kan den andre med samma akäl anses jäfvig i fråga om Bevillningen.
Slutligen har det af Herr Anckarswärd, August, blifvit ytradt, att, om Spanmålsprisen förhöjdes i förhållande till 1809 års curs, skulle Löntagare och Jordbrukare kunna qvitta med hvarandra, och de förre finna sig belåtne med hvad de nu erhålla.
Jag skulle tro, att resultatet, om räkningen fullföljes, skulle blifva motsatt, och jag får dessutom erinra, att af Emhetsmännens lönebelopp användes ganska litet tillSpanmål; ty raenniskan lefver icke endast af bröd.
Jag tillstyrker bifall till Herr von Hartmansdorlfs förslag så vida icke Ridderskapet och Adeln skulle finna för godt bifalla min mening om dubblering af 1809 års Stat.
Friherre Ridderstolpej Fredrik:
Då jag, i afseende på den föreslagne Löneförhöjningen för StatsRåden och StatsMinistrarne, ej är i tillfälle att kunna instämma med StatsUlskottet, anhåller jag att få erkänna, det jag delar den åsigt af Friherre Anckarswärd, som Friherren yttrat i en nyss föregående öfverläggning, nemligen att det tillhör Representanten att icke neka, hvad som erfordras för Statslijulens behöriga gång; och Den September f. m. 111 dertill hörer efter min tanka ostridigt tillräckliga löner för Statens högsta Embetsman, bland hvilka jag anser StatsRådets
Ledamöter icke kunna vara belåtne med mindre än 7000 R:drs
Lön, enär det icke lärer kunna fordras af dem, att de skola söka sig boningsrum, invid Tullarne, och i regnväder vandra upp i Conseillen under paraplue.
Jag conformerar mig äfven med Herr Rosenqvist deri, att StatsRådets Ledamöter icke höra erhålla större Löner, än som erfordras till nödig bergning, men dertill åtgå efter min tanka 7,000 R:dr, då Statens värdighet fordrar, att StatsRåden hafva passande boning och equipage, äfvensom att då en medborgare hitkommer för att tala med Statens högsta Embetsman i allmänna ärender, deras portar för honom icke böra vara stängde.
Jag yrkar derföre icke medel till någon yppig lefnad, utan endast lill en sådan, som är förenlig med embetsvärdighet, hvilken återverkar på nationen; och jag tror det vara Ständerna värdigt, att sätta Konungen i tillfälle, att i StatsRådet inkalla och behålla sådane män, hos hvilka han finner tillgifvenhet för sig och Riket, utan att göra, vid deras utväljande, tvunget afseende på deras enskilda förmögenhet.
Då jemkningar i Utskottets förslag nu äro tillåtne, anhåller jag om proposition på den ändring angående Lönerne för JustitiasStatsMinistern och StatsMinistcrn för Utrikes Ärenderna, som Herr 112 Den 23 September f. m. von Hartmansdorff föreslagit, men att Lönerne för StatsRåderne måtte bestämmas till 7000 R:dr.
Jag anser mig vid frågan om i:sta punkten i Utskottets Betänkande böra yttra min mening något utförligare angående de vigtiga principfrågor, som vid Löneförliöjningarne i allmänhet förekomma, för att sedermera vid de följande punkterna kunna så mycket mera bespara tiden.
Den första och vigtigaste principfrågan är den så ofta omtvistade, antingen den sidan har rätt, som påstår, att inga ytterligare ökade Skatter kunna utgå, eller den, som tror att allt, hvad man behagar, kan fordras.
Jag erkänner öppet, att jag tillhör den förra meningen, men jag får äfven förklara, att sedan jag gjort hvad på mig ankommer för att varna, ernar jag framdeles icke vidare yttra mig härom, utan låta den, andra sidans förfäktare praktiskt erfara de olyckliga följderna af deras handlingssätt.
Den andra principfrågan är, om de personer hafva rätt, som påstå att Lönerne kunna bestämmas, utan afseende på stadga i myntvärdet.
Jag har redan yttrat min opinion härom, och vill blott tillägga i anledning af Herr von Hartmansdorffs beräkning, att Lönerne nu borde dubbleras, derföre att cursen år 1809 stod vid 64 sk., att jag nödgas påstå, det en \
Dcji 23 September f. m. 113 en sådan beräkning är alldeles grundfalsk.
Jag vill härvid ej ingå i granskning af det oiiktiga i sjelfva uppgiften, ehuru jag väl vet, att cursen i Januarii månad 1810, och således innan Statsregleringen var definitift uppgjord, stod ända till i3o sk.; men detta hörer icke hit.
Deremot måste man taga i betragtande, att det ligger i sakens natur, att de mindre näringarne under ett vacklande mjmtväsende skola nedtryckas, och att varuvärdet ej stiger i förhållande till cursen, hvilket ock visar sig vid jemnförelsen mellan närvarande priset på en tunna råg och priset år 1809, då den gällde 'ji R:dr Banco.
Jag bestrider således helt och hållet den princip, att alla löner borde fördubblas.
Den 3:djc principfrågan är, om partiella löneförhöjningar skola ega rum, innan Embetena erhållit den nya organisation, hvarom fråga länge redan varit väckt.
Jag känner visserligen svårigheterna att motsätta sig de föreslagne förhöjningarne» i synnerhet i förevarande punkt, då man ännu icke sett någon af de båda StatsMinistrarne uppträda för alt sjelf afstyrka en förhöjning, som blifvit föreslagen utan deras begäran, och utan anledning af den Kongl. Propositionen, och hvilken uppgår blott till den obetydliga summan af circa 1 R:dr 36 sk. om dagen.