Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det förfall, hvaruti någre af dem iråkat, sedan de återfått friheten, härrör således icke af bristande undervisning om det rätta, utan bär sin grund Uti många andra inom och Utom dem verkande orsaker, hvilka icke mött något serdeles hinder, när ingert mera speciel tillsyn öfver desse moraliskt omyndige personer hållits, Äf lättsinnighet ledsna de vid sysselsättning, blifva Så Utan tjenst och näringsfång, hvarefter steget lill sedeförderf och brott är det närmaste.
Uti fängelserne får man Vanligen böra klagomål, dels öfver olagligheten af arrestenn i6* - >44 Den i3 Mars e. m. gar, dels öfver domars lagstridighet, dels öfver fångbehandlingen.
Men vid undersökning oin dessa klagomåls verkliga förhållande, finner ninn oftast, att de sakna grund.
Både som Inspecterande af Fängelserne i allmänhet, och som förvaltande af Correctionslnrättningarna specielt, har jag erfarit denna sanning, och de Ledamöter i FångStyrelsen, som häruti varit mig beli jelplige, kunna intyga detsamma.
StåtsUtskottet har väl icke i den anmärkte slutmeningen af Utlåtandet framställt en sådan önskan, hvilket egentligen tillhört Ekonomi- och BesvärsUtskottet, utan Utskottet har endast framställt nödvändigheten af att vidtaga en sådan författning, d. v. s. sådane åtgärder, hvarigenom de personer, hvilka sakna bestämdt uppgifvit och godkändt näringsfång, må allvarligen tillhållas att söka tjenst och försvar.
Detta bevisar icke, att de skola arresteras och förlora friheten, utan endast att de i tid må rådas och varnas, att söka laga tjenst, för att undvika förlusten af det käraste de äga, friheten.
StatsUtskottet har tillagt denna mening, emedan Utskottet fruktat ett allt för stort tillopp till Correctionslnrättningarne af lösdrifvare, hvilket härflyter af flerfaldige orsaker; hvadan uppmärksamhet och ändamålsenliga åtgärder måtte användas, för att åtminstone moderera dessa orsakers skadliga inflytelse.'
Uti den ej obetydligt växande populationen, uti förändrade värf - Den i3 Mars e. m. 245 ningsstadgar och det sista missväxtåret ligga dessa orsaker synbarast, oberäknadt de beklagligtvis snarare tilltagande än aftagande moraliska skälen till detta beklagansvärda tillstånd bland- obildade menniskor, nemligen sedes-löshet, lättja, lättsinnighet och fylleri.
Det ligger i sakens natur, att första upptäckten af dessa förhållanden bör kunna göras inom socknarne, och det vore önskligt att största uppmärksamheten derå också derstädes fastades.
Emedlertid och oaktadt de nu åberopade förhållanden har jag likväl funnit, att Konungens Befallningshafvande i Länen med verklig sparsamhet begagnat rättigheten att till Corrections-hus försända lösdrifvare; och att, oansedt från Styrelsen utgångna Circulärbref, antydt, till hvilken Correctionslnrältning hvarje Länsstyrelse ägde att remittera lösdrifvare och vanartige personer, icke destomindre ifrån
Länen erhållits ett mycket mindre antal deraf, än man skäligen kunnat vänta.
Skulle emellertid inom socknarne, af någon derföre organiserad så till sägande Patriarkalisk Auctoritet, tillsyn , varning samt lämpliga tillrättavisningar och ansvar mot lättja, kringstrykande och mindre vanarter kunna utöfvas, skulle detta efter min tanka underlätta LänsStyrelsernes omsorger i detta afseende och småningom förminska det behof af Fängelser och Correctionslnrättningar, som Landets säkerhet nu kl afver.
Till förminskande af det tilltagande a46 Deri i3 Mars e. m, onda, nemligen elt stort antal Correctionsmässige icke fasttagne personer, och med detsamma ett nästan allmänt behof af arbetsfolk, är en ny författning emot losdrifvare och sysslolöse personer på Kongl, Maj:ts Nådiga befallning utarbetad.
Petta är såi mycket nödvändigare, sorn vi kunna vara öfvertygade, att en massa af lösdrifvande personer, som icke kunna förmås att skilja sig från ett kringströfvande lif, finnas i Länen i allmänhet; och jag känner ett Län, icke af de mest befolkade, der, oaktadt täta försändningar till Corrections- och Arbetsinrättningar, man, vid en nyligen skedd undersökning i detta afseende, räknat boo på fri fot varande individer, som likväl alla varit corrections-mässiga.
När man finner ellt sådant tillstånd; när man söker genom förbättrade anstalter bereda ett annat förhållande, och att åtminstone, så vidt möjligt, i en ännu oförskämd menniskonatur ingjuta bättre begrepp om christiina sambällspligter; när man fortgår i denna riktning, och när dessa åtgärder, jemte en del af deras verkningar, vid sista Riksdag blott önskade, nu inför StatsUtskottet och flere andre af RiksStåndens medlemmar, till verkligheten blifvit verificerade genom vid Correctionslnrättningarna af nämnde Auctoiitet utförd undersökning, hvarvid de funnits ändamålsenliga och med sparsamhet utförde5 så hemställer jag vördsamt, om, när fråga är att för dessa Inrättningars full - I Den i3 Mars e> ra.
247 bordan bevilja ett anslag, och en välment och nyttig önskan dermed förenas, delta sednare tillägg bör blifva ett hinder för Utlåtandets antagande.
Jag skulle snarare tro, att då man hört Ridderskapet och Adeln med välvilja emottaga detta SiatsUtskottets utlåtande i hufvudsaken, vore den föreslagne slutmeningen, alt Rikets Ständer hoppades, det nödig författning måtte vidtagas, hvarigenom folket vändes till goda seder och arbetsamhet, samt fängelser och corrections-anstalter såmedelst mindre anlitades, än beklagligtvis nu är fallet, — ett fortsatt och värdigt uttryck af Ridderskapets och Adelns deltagande i en god och samhällsnyttig sak.
Jag vågar derföre, i anledning af allt detta å nyo hemställa, att Utlåtandet ej må återremitteras, utan i hela sin vidd till Ridderskapets och Adelns benägna bifall framställas, Grefve Hamilton, Gustaf Wathier: Sedan Friherre Åkerhjelm lernnat så fullständiga upplysningar om de olika grunderna för de fordna och närvarande CorrectionsInrättningarne och Författningarne i afseende på lösdrifveri, vill jag endast tillbesvarande upptaga den anmärkning Herr Cederschjöld gjort, att Utskottet vid slutet af sitt Utlåtande insraygt den mening, som nu omtvistas.
Jag vill i anledning deraf upplysa, att då Utskottet tillstyrkt Rikets Ständer en så betydlig utgift till Correc - 248 Den i3 Mars e. m. tionslnrältningens fullbordande, som den ifrågavarande, bar Utskottet trott sig uppfylla sin pligt, då det tillika föreslagit Rikets Ständer en underdånig skrifvelse, som blefve en ytterligare anledning att tro, det de anslagne medlen skulle enligt deras bestämmelse och ändamålsenligt användas.
Jag finner således ej, att Utskottet begått något fel häruti, utan snarare fyllt sin pligt, hvarföre jag också anhåller om proposition till bifall å Utlåtandet, Herr Cederschjöld:
Jag vill först taga mig friheten besvara ett par anmärkningar, som blifvit gjorde.
En Talare har, nemligen såsom jag tyckte mig fatta, sagt, alt oaktadt menniskan vanligtvis klagar helldre för mycket än för litet, hade han sig likväl icke bekant, att några Correctionshjon klagat deröfver, att de blifvit häktade, ehuru de intet ondt gjort.
Jag får till svar derpå upplysa, att det just är af sådana till Kongl. Maj:t inlemnade klagomål och nådansökningar, som jag lärt känna förhållandet; och jag liar tyckt mig finna, alt de olycklige, då de förstått gå besvärsvägen, alltid blifvit frigifne, emedan Domstolen ej kunnat vägra dem det skydd de af lagen påkallat.
Hvad en annan anmärkning beträffar, nemligen den, att Correctionslurättningarne skulle blifva otillräckliga, derest icke den föreslagna åtgärden vidtoges; så synes det böra förhålla sig just tvärtom.
Den 13 Mars e. m.
Ty ju flere tillfällen man öppnar för Aue» toriteterna att sända folk till Correctionsliusen, ju flera skola naturligtvis ditkomma, och ju otillräckligare måste dessa hus nödvändigt blifva.
Dessutom får jag ännu eti gång påminna, att orden ”godkändt näringsfång” äro alltför obestämda och ägnade alt efter hvars och ens godtycke kunna tolkas.
Enligt 1819 års Förordning är hvar och en, som beträdes med bettlande, förfallen till correctionshus, antingen han stulit eller icke; och hvar och en, som varit straffad för stöld, tvungen att skaffa sig årstjenst, innan han utsläppes på fri fot.
Hvarje ytterligare tvångsåtgärd skulle ju således drabba alldeles oskyldiga menniskor.
Jag kan icke begripa, hvarföre Rikets Ständer skulle vilja neka Sveriges fattigare folkklasser lagarnes skydd, och öfverlemna dem åt Polismagtens godtycke.
När vi af Tabellverket se, atl de besuttnas antal tillväxer så högst obetydligt emot de obesuttnas; så måste ju den stora folkökningen mest råda ibland de sednare.
Men som det, enligt hvad jag förut påmint, är en viss gräns för de besuttnas behof af tjenstehjon, måste deras antal, som icke kunna erhålla tjenst, årligen tillväxa allt mer och mer.
Det är sålunda lätt att inse, huru en så stor del af den under de sednare åren tillväxta folkstocken måst stanna i correctionshusen och göra deras årliga utvidgande nödvändigt.
Den fattige är redan olycklig nog genom a5o Den i3 Mars e. m. sin fattigdom; må han åtminstone få behålla sin frihet, så länge han icke medelst brott förverkar den.
— Jag förnyar min anhållan om återremiss, Friherre Cederström:
Det kan verkligen väcka förundran att höra Herr Cederschjöld ifra för rättighet åt sysslolösheten och lättjan att, under skydd af så kallad medborgerlig frihet, undandraga sig behofvet af lofligt näringsfång eller laga försvar; ty endast sådane drabbas af författningen.
Den medborgerliga frihet och säkerhet, samhällsförfattningen beredt, medgifver icke att tillåta någon medborgare få vara utan känd sysselsättning, då han ej äger enskild förmögenhet, på det icke genom nöd förbrytare må skapas, som förrycka samhällsskicket, och tillintetgöra den säkerhet, hvilken är första vilkoret för medborgerlig trefnad.
Det finnas bestämde vilkor, utom hvilka ingen kan beröfvas sin frihet.
Barn kunna icke för föräldrars vanart arresteras; det åligger församlingarne, till hvilka de höra, att underhålla dem, då föräldrarne blifvit häcktade eller döde.
För alt kunna såsom lösdrifvare beröfvas sin frihet, skall man vara förvunnen till tiggeri, utan bostad, utan försvar eller näringsfång, eller från mantalsskrifning utesluten.
Fattige hafva icke rättighet alt flytta från en församling lill en annan, med mindre församlingen, dit flyttningen tillämnas, der - Den 13 Mars e. ra. till lemnar tillstånd.
Hela familier hafva således laglikmätigt icke kunnat beröfvas sin frihet, med mindre hvarje individ gjort sig särskilt förfallen till samma behandling.
Om sådant skett annorlunda, har det ej varit i stöd af lag.
Herr Cederschjöld har vidare yLtrat, att vi, i den mån folkstocken ökas, skola blifva nödsakade bilda nya Correctionsjnrättningar.
Detta kan visserligen vara möjligt; men troligt är det åtminstone, att lösdrifvare och mindre brottslige, med de Inrättningar vi nn hafva, ej skola ökas, utan minskas; ty de ditkomma ej nu mera för alt der förblifva oell dö, utan för att lära arbete, ordning och skick, samt kunna derifrån utgå såsom arbetsamma , nyttiga medborgare, hvilka, genom hvad de der i så väl arbetsskicklighet som i moraliskt afseende lärt, skola gagna samhället, i stället för att skada, sorn de förut såsom lättingar gjort.
Jag får hänvisa Herr Cederschjöld till exemplet af Norra Amerikanska Frislaterne, hvarest, med en vida starkare folkökning, genom Corrections-anstalterne brottslingarnes antal icke ökats, utan tver totti minskats, Samma förhållande lärer inträffa äfven här.
Samhällsskicket fordrar ordning.
En frihet, som icke är begränsad genom lag, tillhör ej samhällsskicket, såsom oförenlig med ordning, i det deraf skulle följa strid emellan den starkare och den svagare, och derigenom samhället upplösas.
Sådant kan ingen vältänkande menniskas af - Den i3 Mars e. m. sigt vara, och sådan mening kan ej heller hysas af Herr Cederschjöld.
Om hans känsla säger honom, att ingen bör tagas i förvar, som icke först blifvit till brott förvunnen, förbiser han hvad som för ordningen inom samhället fordras, och i detta fall jemväl de fattigare folkklassernes fördel; ty jag skulle förmoda, att den, som ej förmår sjelf skaffa sig födan, eller lagligt försvar, bör vara bättre belåten med att komma på en arbets-inrättning, der han får lära arbete och sedlighet, och hvarifrån han efter någon tid kan utkomma, sedan han lärt genom eget arbete förtjena sin föda, för att då blifva nyttig medborgare i samhället.
Enligt min tanka finnes icke något förnuftsskäl emot StatsUtskottets Utlåtande.
Om de författningar vi hafva, och som ej äro upphäfne, af Einbetsmän förbises, hafva vi äfven lagar för sådane fall, och böra då begagna dem.
Jag tillstyrker bifall å Utlåtandet.
För mig är det ej omöjligt förena, att Herr Cederschjöld, då han yrkar medborgerlig frihet, ej vill, att den skall begränsas genom godtycket; och jag kan således ej i detta afseende dela Friherre Cederströms förundran.
Men jag kan derföre icke instämma deruti, att den skrifvelse, som Utlåtandet föreslår Ständerna att lill Kongl. Maj:t aflåta, skulle, i anseende till några mindre väl valda ord, Den i3 Mars e. m. a53 llifva om intet gjord; ty sedan Lag- och EkonomiUtskotten bearbetat de till dem remitterade Motioner, angående förändring i Lösdrifveri-författningen, få Rikets Ständer alltid tillfälle inför Kongl. Maj:t yttra, livad de menat med det obestämda ordet försvar, så att ändamålet vinnes.
Med förundran hörde jag i början af min Riksdagsmanna-bana dessa stränga fordringar och förfaranden emot lösdrifvare, och på samma gång denna stora klagan öfver Brist på arbetare.
Jag sökte länge förgäfves för mig utreda denna motsatts.
Jag liar trott mig finna, att orsaken dertill är en illa förstådd försigtighet i fråga om inflyttningar i socknarne, samt fattigvårdens mindre ändamålsenliga skick.
Uti ett land, der klimatet vållar, att jordbruket vid vissa tider af året fordrar stark ansträngning och skyndsamt arbete, men deremot på långa tider fordrar ringa eller intet, kunna jordbrukarne icke med fördel begagna många lagstadda tjenstehjon.
Men det oaktadt hindras, dels genom författningar, dels genom okunnighet, afund och, om jag så får säga, fattigrädsla, arbetare och näringsidkare att bosätta sig på landet.
Denna hushållning är så mycket mera felaktig, som sedan potatesodlingen infördes, behofvet af arbetande händer blifvit ökadt.
Det bör afhjelpas; och det kan det, om man genom ändamålsenliga författningar och in - 254 Den i3 Mars e. m. rättningar* bereder ett bättre tillstånd åt på landet bosatt arbetsfolk, såsom genom näringsfrihet och Sparbankar, samt sålunda unnar dem annat öde än deras nuvarande, alt utan behållningar arbeta, så länge de äro arbetsföre, och sedan inflytta på fattig— stugan, Jag tvekar att lemna allt slags folk en fullkomlig frihet att stryka ikring, blott för det de erlagt mantalspenningarne, och ej något brott bevisligen blifvit af dem begånget, Det ligger inom en god Styrelses verkningskrets, att befordra verksamheten hos de ringare klasserne, utan att befalla dem, och att hindra deras overksamhet, utan att behandla dem, som slafvar, Enhvar bör visserligen obehindradt få flytta sin vistelseort, då han dermed ingen annans rätt förnärmar} men någon ordning måste i detta afseende, såsom Friherre Cederström yttrat, finnas, utan att göra 16 §, Regeringsformen så kraftlös, att en lösdrifvare skulle, när han kommit från det ena stället till det andra, kunna säga: hit är jag kommen, och bär blifver jag.
Att så ej bör tillgå, det finnér jag} och då det annu är en rättighet för menigheterna att efterse och pröfva, hvilka personer i sockflarne få inflytta, finner jag äfven, att en lösdrifvare-förordning måste finnas.
StatsUtskottet har dock ej föreslagit någon ny sådan.
StatsUtskottet har sagt: "att Rikets Ständer hos Kongl.
Den i3 Mars e. m. 255 ”Maj:t i underdånighet skulle anhålla oni ”vidtagandet af nödig Författning, hvarigenom de personer, hvilka sakna bestämdt ”uppgifvit och godkändt näringsfång, må ”allvarligen tillhållas att söka tjenst och "försvar."
Jag medgifver visserligen, att detta yttrande, godkändt näringsfång, är en ganska inskränkt term, som lemnar ett högst ofullständigt begrepp om meningen dermed; men jag tror dock vara väl gjort, om Rikets Ständer framställde den Önskan, att Kongl. Maj:t måtte tillåta sine Embetsman att uppmana sådane personer, hvilka ej hafva ett sådant näringsfång, att söka lagligt försvar.
Jag anser detta hvarken motverka eller hindra pröfningen af de flere motioner i detta ämne, som Lag- och EkonomiUtskotten behandla, och hvaröfver dessa Utskott snart lära inkomma med sine Betänkanden, emedan jag tror, att Rikets Ständer hafva tillfälle att definiera hvad med lagligt försvar förstås.
Jag tillstyrker således nu bifall på principen, då vi sedan genom ett bestämdt förslag till författning få visa, huru vi önska föreskrifterna.
Jag vill visserligen ej motsäga, att enskilta händelser kunna hafva tilldragit sig, då hela familier såsom lösdrifvare blifvit införda i fängelse; men dessa hafva varit följder af missförstånd om författningarne.
Man lärer väl äfven, med afseende på beskaffenheten af Cortectionsfängelser och våra a56
Den i3 Mars e. nU Fästningsfängelser, der losdrifvare fordom insattes, böra besinna skillnaden emellan förr och nu.
Efter den plan, som blifvit antagen, och under den nuvarande nitiska styrelsen, kunna ej Correctionslnrättningarne anses för fängelser, såsom för 19, 30 år sedan, då man der vandes till brott.
Man. ian nu komma derhän, att de å Correctionshus insatte personer hvarken kunna eller böra jemföras med fångar eller brottslingar; utan tvärtom, efter några månaders dervaro, kunna utgå med sådane betyg, att tjenster ej skola fattas dem, och att de ej behöfva kringvandra ifrån en ort till en annan, utan att erhålla arbete.
Jag trop att vi hvarken böra afslå eller återremittera Utlåtandet; det är en billig gärd åt nu varande FångStyrelses hedrande bemödanden, att bifalla det.
Det är dessutom mindre vigtigt, hvilka ord som nyttjas i den underdåniga Skrifvelsen, än hvilka personer och principer Regeringen begagnar.
Nuvarande Styrelse öfver Arbetslnrättningarne skall säkerligen göra allt för att ordna denna vigtiga angelägenhet bättre, än man kanske nu skulle kunna förmoda; och vi skola troligen om 10 år se, att skärpningen af 181 g års författning då mera ej är nödig, ehuru den nu kanhända behöfves.
Jag slutar med den anhållan, att Herr Cederschjöld villo afstå från sin begäran om Den i3 Mars e. m. om återremiss, så mycket heldre som det slår honom öppet att göra sina åsigter om godkändt näringsfång och lagligt försvar gällande, då Lag- och EkonomiUtskottens Betänkande i ämnet inkommer.
Jag vet, huru upprigtigt min värde vän, Herr Cederschjöld menar, då han försvarar friheten för de lägre folkklasserna; men jag kan ej instämma med honom i sättet att bereda deras väl.
Hans kärlek för deras frihet synes vid detta tillfälle vara missförstådd, likasom föräldrars, när de öfverlemna sina barn åt hvilken sysselsättning dessa behaga, och icke nödga dem att lära något yrke, eller göra något arbete, hvarmed de sedermera kunna försörja sig.
Sådane barn blifva, genom den alltför stora frihet, eller den sysslolöshet, hvari de lemnäs, uppfostrade icke till nyttiga medborgare, som göra heder åt fäderneslandet, utan till sjelfspillingar eller brottslingar, som icke sällan sluta sin bana i galgen.
Den stora råa mängden liknar barn i bristande omtanka för framtiden, och måste såsom sådane behandlas.
Vildén säljer om morgonen sin säng, utan att tänka på behofvet deraf om aftonen.
Så är det äfven med dessa barn; de sakna omtanka för egen bergning, och om man ej nödgar dem att skaffa sig ett ärligt näringsfång, föras de i6 H. 17 a58 Den i3 Mar* e. m. tanklöst från fattigdom till tiggeri och nöd, och från nöd till brott.
Jag tror således, alt den faderligaste och hästa omsorg
Staten kan egna åt dessa sina barn, består, såsom Friherre Åkerhjelm redan yttrat, deruti alt tidigt hålla dem till alt ärligt försörja sig sjelfva.
Underkastar man dem icke detta tvång, innan de blifvit brottslingar, får man igen dem såsom sådane, och måste underkasta dem ett vida svårare, nemligen fängelsets.
Hvar och en, som vistats på landet, lärer ock hafva erfarit, huru tiggare oell lösdrifvare utgöra en landsplåga , särdeles nära de stora vägarne.
Om man med de få klagomål, som från lösdrifvare inkomma till Kongl.
Maj:t öfver för hård behandling, skulle jemföra den allmänna klagan öfver olägenheterna af landsstrykare, tror jag, att öfvervigten skulle till den grad befinnas på den sednare sidan, alt man, i stället för att klaga öfver deras förtryck, skulle klaga öfver deras sjelfsvåld.
Det är origtigt att påstå, det man genom stränghet mot lösdrifvare skulle öka correctionshjonens antal.
Väl torde förhållandet kunna blifva sådant till en början, men ej i längden; ty man är dock heldre fri, än fängslad, såsom rymningarne från Correctionslnrättningarne bevisa; och om man ej längre får vara fri såsom landsstrykare, uppfyller man nog frihetens vilkor, att skaffa sig ärligt näringsfång, hvarigenom Corjrections-inrättningarne blifva mindre fyllda.
Den i3 Mars e. m,' a5g
Man har här tadlat den brådska, hvarmed lösdrifvare skola blifva häcktade, och anmärkt, att hela familier på sådant sätt gripas.
Men, så vidt jag erindrar mig, föregå arne varningsgrader, innan en näringslös person häcktas, och att hela familier af landsstrykare gripas och hindras, att vidare besvära orterna, anser jag för en välgerning.
Jag var 1827 i en landsort, der en sådan tiggarfamille, under det karlafne och de arbetsföra qvinnorna voro ute på sommararbete, våldsamt uppförde sig mot de i gårdarne hemmavarande gummor och barn, och der denna familles bäcktande både önskades och med tacksamhet ansågs, när det slutligen skedde.
Man har funnit det vara besynnerligt, att en sådan brist på arbetare ägde rum på samma gång, som en sådan mängd lösdrifvare förspordes ; men mig tyckes det ena följa af det andra; ty då de arbetande folkklasserna underlåta att taga årstjenst, hafva hvarken jordbrukare eller andra några tjenstehjon att med säkerhet tillgå.
Sådant arbetsfolk, sorn sitter för sig sjelft, är under skördetiden, då det nödvändigt beliöfves, öfverdrifvit dyrlegdt; och då det i mellanåt saknar arbetsförtjenst och föda, nödgas det gå ut på tiggeri, stöld eller rof; hvarignom landsorterna af dem hafva dubbel olägenhet.
FÖr min del hade jag således ansett rigtigare, om StatsUtskottet framställt den 17* » 260 Den i3 Mars e. m. tadlade slutmeningen icke såsom önskan, utan såsom vilkor för de beviljade medlen; ty om folket skall betala så mycket för Corrections-inrättningarne, bör det ock kunna af Styrelsen fordra, att befrias från den ohyra af lösdrifvare, hvaraf Landet besväras.
Den, som i Hufvudstaden, skyddad af dess polis, sitter säker i sitt hus, kan ej bedöma dessa förhållanden på landet.
Jag anhåller om bifall å Utlåtandet.
Jag utbeder mig att få förklara, det min mening aldrig varit, att från Correctionshus fritaga sådana personer, som sakna bestämd bostad.
Hade StatsUtskottet yttrat, att den, som saknade sådan, borde såsom lösdrifvare anses och behandlas, skulle jag ej haft något att deremot anmärka.
Om genom återremiss af Utlåtandet endast rättelse i enlighet härmed kunde vinnas, ville jag gerna bifalla Utlåtandet i öfrigt.
Sedan en person till polismagten uppgifvit sitt hemvist, må bemälte magt följa honom med sin uppmärksamhet och tillse, om han tager sig något ondt före.
Men jag bestrider Polismagtens rätt att gå längre, eller att fråga, hvad en person tänker lefva af för året.
Jag tror t. ex. att mången practiserande
Läkare skulle hafva svårt att på förhand uppgifva medlen till sin utkomst.
Och om man jemför
Embetsmännens små löner med deras dyra lefnadssätt, tror jag
Polismagten skulle Den 13 Mars e. m. isulina finna slem otillräckliga.
Naturligtvis vinnas utvägarne genom tillfälliga förtjenster, som ej kunna förut bestämmas.
Så är det nästan med alla, som ej hafva enskild förmögenhet.
De lefva af sitt arbete, Vetlenskapsidkaren och Embetsmannen, äfvenså väl som handtverkaren och arbetskarlen.
Alla böra njuta lika frihet att på redligt sätt få använda sina krafter till sitt uppehälle.
Jag skulle derföre högligen önska, att Rikets Ständer ville vid detta tillfälle respectera den gamla satsen, att enhvar bör anses för ärlig, intilldess motsatsen blifvit bevisad.
Och följaktligen bör hvars och ens frihet vara helig, så länge han ej genom förbrytelser förverkat den.