Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskotten gjort sig; men då man vill handla orättvist, kan det ej synas främmande, att man söker omgärda sig af lagar, för att på dem från personerne leda det rättsstridiga.
I afseende på Utlåtandet N:o 5. erfordras förmodligen intet annat yttrande för dess förkastande, än att fästa uppmärksam - Den 6 J u 1 i i f. ra. 135 lieten vid det löjliga af att låta mynta och utgifva Riksgälds-silfver, Det oformliga af att göra Rikets skuldsedlar till Rikets mynt, har i alla tider varit erkändt, men att utgifva riktigt silfvermynt, under benämning af Riksgäld, innebär ett obegrepp, så framt icke detta mynt är ett underhaltigt mynttecken, sorn af ett bättre skall inlösas.
Jag tror mig nu hafva visat, att Utskottens förslag äro till sine grunder orättvisa, innefattande försök, att inleda Rikets Ständer till beslut, derigenom de skulle undandraga sig skyldigheten, att bereda Banken full ersättning för de lånebiträden till StatsYerket, som den lemnat; att förslaget, långt ifrån att bereda allmän nytta, skulle blifva skadligt; alt en obehöflig och således ändamålslös lagstiftning blifvit förslagen; att förslaget till förändring af Bankens silfvermynt till Riksgälds-silfver, är ett oantagligt påfund; och slutligen, att samtliga Utlåtanderne böra i ett sammanhang och på en gång till pröfning och afgörande företagas, Ämnet är af för stor vigt, för att icke med det största allvar behandlas, På dess afgörande beror, huruvida Nationen skall invecklas uti ett falskt peuningesystem, medförande den verkan, att en stor del af rörelsecapitalet hastigt kommer, att dragas ur rörelsen, och de alldeles oberäkneliga 136 Den 6 J u I i i f. m. förluster beredas, som genom lika hastigt fallande varuvärden uppkomma, tills, genom sjelfva ytterligheten af de fallna varuvärdena, främmande mynt afhjelper bristen.
Måtte Rikets Ständer, såsom Representanter för det redliga Svenska folket, icke låta förleda sig, genom begäret att se silfvermynt i allmänna rörelsen, till förgätande af den grundsats, som för sjelfva samhälls-institutionen är oeftergiflig, nemligen, att samvetsgrant uppfylla ingångna förbindelser, det må ske med hvad för uppoffringar som hälst, och således hvarken nu eller någonsin gilla förslager, att ej till Banken betala de af densamma lemnade försträckningar, aldrig förgäta att icke lagar utan ensamt friheten är för näringarne och allmänna rörelsen i landet, medlet för välstånd och trefnad.
Jag tillstyrker, på grund af allt detta, afslag å alla Utlåtanderne, rörande myntvärdets upprätthållande.
Hvarefter Friherre Cederström muntligen tilläde:
Under discussionen har man yttrat satser, dem jag anser mig böra upptaga och besvara.
Deribland är i synnerhet en af Grefve von Schwerin, hvilken sökt vederlägga behofvet af förändring i 72 §.
Grefven har i sin reservation medgifvit, att ett beslut i detta ämne Den 6 Jnl i i f. m. stall kunna af kommande Ständer Lafvas, mea icke deStomindre bifallit Utlåtandet N:o i.
Han har ansett Rikets Ständers garanti icke kunna annorlunda betraktas, än såsom ett Bolags.
I sådant fall är det högst besynnerligt, att Rikets Ständer fått sig uppdragit att garantera Banken, och att Rikets Ständer kunna öfver densamma besluta.
I annan händelse måste det finnas någon annan autoritet, som äger denna beslutande rätt.
Denna måste likväl erkänna Rikets Ständer för Svenska folkets Representanter, och BancoStyrelsen kan icke blifva annat, än Fullmägtige för Fullmägtige.
Grefven har ytterligare citerat ur i6§.
RegeringsFormen, att
Konungen bör vrångvisa och orättvisa hindra och förbjuda, och på grund deraf har Grefven trott sig böra göra den slutledning, alt Styrelsen skulle kunna lemna bifall till att gifva 48 sk. i stället för 128, då det deremot inbegriper ingenting mindre än en orättvisa, att icke betala sin skuld.
Samma citation använder jag i en motsatt riktning, och förmodar, att Konungen icke kan lemna ett sådant tillstånd.
Bemälte Ledamot har, under förutsättning af Bankens beskaffenhet, såsom Bolag under Rikets Ständers styrelse, ytt• rat, att RiksStånden kunde hvar för sig undandraga sig fortsättande i Bolaget.
Om jag också för ett ögonblick skulle antaga premissen häraf, eller att Banken vore ett Bolag, lär det likväl bero på Bolagsreglorna, 138 Den 6 Julii f. m. huruvida någon Intressent kan undandraga sig delta Bolag.
Om man i ett annat Bolag icke fullgör sina förbindelser, upphör man att vara ledamot, och andelen hemfaller till de andras fördel.
Herr Grefven har äfven yttrat, att ifrån denna dags votering upphör den enskildta mannen att vara den organ, genom hvilken dessa frågor böra pröfvas.
Jag skulle förmoda, att ehvad slut-voteringen än kan få, är det likväl Rikets Ständers både rätt och skyldighet, att deltaga i alla beslut om Banken.
Herr Grefven har slutligen anfort, att Konungen är målsman för Svenska Folket.
Det är just detta målsmanskap jag vid detta tillfälle åberopar, på det man icke må tro honom berättigad, att efterskänka Folkets rättighet; hvarföre jag ock anhåller om proposition tili afslag å Utlåtandet, Herr Stråle, Nils Wilhelm:
Talaren har trott den lämpligaste utväg vara, att på en gång bifalla eller afslå alla Stats- och BancoUtskottets
Utlåtanden i detta ämne.
Sådant kunde visserligen gå an, om man, såsom Friherren, vore bestämdt att afslå dem allesammans; men detsamma uträttas naturligtvis blott genom afslag å det första Utlåtandet, såsom han sjelf anmärkt.
Om deremot det första Utlåtandet återremitteras, hemställer jag om man icke, när saken återkommer från Utskotten, och då företages till afgörande punkt - Den 6 J u 1 i i f. m. vis, hvarvid liufvudfrågan först måste företagas, blir i samma osäkerhet om besluten för de följande punkterna.
Jag tror derföre, att en återremiss af det första Utlåtandet icke bör komma i fråga; men om detta hifalles, kan man återremittera de öfriga, hvarom meningarne tyckas vara mera delade, och när svaret återkommer, harman tillfälle att företaga hvarje punkt serskildt till afgörande.
Jag skulle önska, att kunna inskränka mitt yttrande endast till det första Utlåtandet; men planen hänger så tillsammans, att man ej gerna kan undgå att kasta sina ögon äfven på de öfriga.
Jag skall dock, så vidt det låter sig gora, söka hålla mig vid det första, Då man vill företaga en vigtig saks utförande, beror mycket på sättet, huruledes man går till väga; man måste först eftersinna, hvilket ändamål man söker, derefter undersöka medlen; så tillsägande väga ändamålet i ena handen och medlen i den andra, jemföra dem, och då man noga öfvervägat, huru långt medlen äro tillräcklige för ändamålet, kan man taga sitt beslut, Hvad ändamålet beträffar, tyckas meningarna nu vara temligen eniga, att en myntbestämning bör ega rum.
Den siste Talaren har dock yttrat sig i motsatt riktning, och trott en myntförbättring kunna till vägabringas, utan skakning och orältvisa, så att
BancoSedelns värde slutligen skulle uppstiga till D e n 6 J u 1 i i f. ra. 48 &k. silfver.
Då man vill ett mål, bör man först föreställa sig det såsom upphunnit så fullkomligt, som det kan tänkas.
Om vi således föreställa oss, att vi vore komne till det bästa möjliga förhållande emellan - Bankens utelöpande sedlar och reela fonden, eller att Banken nu ägde 29 millioner i silfver, så är det ingen fråga, att ju Banken i morgon skulle kunna växla en SpecieRiksdaler emot 48 skillingar i sedlar.
Hvad blefvo verkningarne deraf?
BancoSedelns förhållande mot silfver skulle då vara lika man och man emellan, och någon annan rubbning tyckes i första påseendet icke böra äga rum, än att man hade en SpecieRiksdaler i stället för Bancosedeln å samma valeur.
Likväl om man kastar sitt öga på handelsförhållandet med andra länder, uppstår ett annat resultat.
Coursen på Hamburg skulle då genast falla till 5o skillingar.
Exporteurens varor skulle icke betalas mer än efter numerairen i HamburgerBanco; stångjernet skulle falla till omkring 7 R:dr; bruksägaren kunde icke fortsätta sin rörelse, och alla öfriga exportvaror skulle falla i samma mån.
Man hade då intet, hvarmed man kunde betala allt hvad som tages från utlänningen, hvaremot alla varor, som införas i landet skulle kunna lemnäs för en tredjedel af nu varande värdet.
' Följden blef, alt de utländska varorna måste betalas med Speciemynt, som då skulle uttagas från Banken och utskeppas ur lan - Den 6 Juli i f. m. det, tills förhållandet åter satt sig.
Om detta, såsom jag tror, är en klar och tydlig slutföljd, så hemställer jag örn icke detsamma skall inträffa äfven vid en successiv myntförbättring.
Och om vi än föreställa oss möjligheten, att kunna i Banken införa 29 millioner Specie, skall denna tid blifva så aflägsen, att icke ens våra barnabarn kunna upplefva den.
Under tiden skola alla näringar inom landet småningom aftyna och landets välmåga småningom aftaga.
Det enda, som skulle lemna planen till en långsam myntförbättring företräde för en hastig, vore det, alt man säkerligen genast vid några steg inpå denna bana skulle finna omöjligheten att verkställa denna myntförbättring, och nödgas öfvergifva densamma.
I ett land, der reelt mynt utgör hufvudgrunden för rörelsen, kan visserligen ett i vanvärde fallet pappersmynt förbättras, emedan varuvärdet bestämmes af det reela myntet; men så är icke förhållandet, der pappersmyntet är enda rörelsecapitatet, och varans värde, således genom myntförbättringen, skulle falla.
Om vi således finna, att en sådan myntförbättring icke kan verkställas, så är frågan: kan en myntförsämring äga rum?
Det är visserligen möjligt genom utsläppning af sedlar utan valuta.
Men efter min tro äro få nu mera af den tanka, att sådant kan hända.
I alla fall skulle, sedan Bankens ställning blifvit offentlig, detta åstadkomma så häftiga rubbnin - Den 6 Julii f. m. gar, att alla de, hvilka tro sig vinna pä en myntförsämring, skulle blifva de första offren derför.
Alla fordringar skulle då på en gäng sägas upp, och de, som hade penningar, skulle, för att realisera sine capitaler, söka slå under sig egendom på executiva auctioner.
Om således ingen anledning är, att hvarken förbättring eller försämring af mynlet kan åsyftas, utan näringarnes förstöring och hela landets deraf följande lidande, så frågar man med skäl: finnes väl någon annan utväg, än att förblifva vid myntets närvarande värde?
Derpå måste svaras
Om man blott betänker, att hvar och en, som önskat få silfver för 128 sk., nu en lång tid äfven kunnat få det, på samma sätt som Banken förskaffat sig silfver, till detta pris, men att man ej begagnat sig af denna utväg, emedan silfret då skulle ligga såsom ett dödt capital, och icke kunna ingå i rörelsen, så torde man ock finna det närvarande ögonblickets kraf, att erhålla ett bestämdt myntvärde.
Jag anser således det mål, som sökes, böra vara: att erhålla ett bestämdt myntvärde på ett sätt, som gifver den största möjliga säkerhet för detta värdes orubblighet, och tillika befordrar förtroendet och penningens omlopp till befordrande af näringarnes bestånd och förkofran.
Är man nu ense härom, så uppstår ett ytterligare tvisteämne om medlen att verkställa ett sådant beslut, och frågan blir då: hvad be - I Den 6 Julii f. m. j43 höfves för att verkställa realisationen?
Är det silfver, eller är det förtroende?
Om man vill betrakta, buru mycket silfver behöfves i Banken till utvexling, så skall man finna, att icke någon bestämd ziffra kan tagas till grund.
Beräknar man, burn mycket silfver troligen bör ingå i den allmänna rörelsen, så tror jag för min del, att 2 millioner äro tillräckliga, för att utbyta småsedlarna i den inre rörelsen.
Jag tror likväl icke ens, alt detta utbyte beböfver gå till så stort belopp, emedan Bancosedeln alltid är nödvändig i Sverige under vanliga förhållandem
Men den stora omständigheten, sorn behöfves, är förtroendet.
Efter de många beslut, som äro tagna, och de löften, som blifvit gifna, är det icke underligt, om ett stort misstroende till Banken existerar.
När man, om icke med uppsåt, åtminstone i följd af händelserna bedragit Folket, är det icke nog att säga:
Nu är jag hederlig karl, utan man måste vidtaga sådane åtgärder, som kunna öfvertyga Folket derom.
Vidtager man åter åtgärder, som störa det allmänna förtroendet, så hjelper icke att skaffa silfver in i Banken.
Jag anser således den närvarande silfverfonden verkligen tillräcklig för vexlingens början, omförtroendet vore återställt; men att komma till delta mål, fordras måhända några föregående åtgärder.
Om man nu genast ägde en fond, svarande mot sedelstocken såsom 5 till 8, tror jag ändå, att i den Den 6 J u 1 i i f. m. stund Banken öppnades, mänga skulle misstro beståndet af Realisationen, och skynda sig att ultaga sitt qvantum silfver, samt gömma det för att vinna derpå.
Först efter en längre tids förlopp, sedan man funnit, alt dessa operationer voro öfverflödiga, skulle således silfret komma i omlopp.
Det var denna farhåga, som vid sisla Riksdag ledde mig på den tanka, att utvexling af silfver skulle föregå utvexlingen, derigenom att man tillät silfvers insättande efter den fastställda vexlingsgrunden, och att detsamma sedermera ånyo finge uttagas emot sedelns inlemnande.
Härigenom skulle penningestocken ökas, och samma förhållande till en stor del inträda, som äger rum, sedan allmän vexling i Banken börjat, och enahanda fördelar i afseende på relationerne till utländningen vara vundne, som genom realisationen åsyftas.
En hvar hade då, genom utvägen att insätta silfver i Banken, medel att sjelf förskaffa sig garanti, att icke lida genom myntförsämring.
Så föreställde jag mig, att öfvergången skulle ske, och förtroendet småningom återställas.
Då man såg Banken årligen öka sin silfverfond, kunde detta snart uträtta, att icke något tvifvel mera existerade om dess förmåga att realisera, och Realisationen vore då gjord utan alla anstallter af kostnader till räntor och andra utgifter.
Man invänder häremot, att detta icke medför några garantier, att )u * Den 6 J u 1 i i f. m. ju förhållandet framdeles han blifva sämre.
Jag medgifver detta, emedan jag nogsamt finnér, att den egentliga garantien hvilan på Statshushållningen och egentligen på hushållningen med Statens medel; ty frågan är i sjelfva verket icke, huru inycket kan Banken betala, utan huru mycket mäktar Svenska Nationen betala till Banken.
Då uppstår det resultat, att den icke mäktar betala all sin skuld, utan att man ur denna synpunkt måste afstå från realisation al pari; men en hufvudsaklig garanti tror jag finnas i Utskottens förslag, att begära Kongl. Maj:ts sanction å beslutet.
När man stiftar en lag, som Konung och Ständer gemensamt besluta, kan den icke heller i annan ordning upphäfvas, och det blir då icke möjligt för Rikets Ständer att kunna rubba det en gång vidtagna förhållandet.
Man har mycket tält om 72 §.
RegeringsFormen, och att den gåfve Rikets Ständer makt, att ensamme besluta i detta afseende.
Man bör då komma i håg, huru denna §. tillkommit.
Detta skedde år 1809, då ingen annan utväg fanns, för att betala krigskostnaderna, än att utgifva nya sedlar utan valuta.
Man skref då 72 §.
RegeringsFormen på ett sätt, som visserligen kan tydas så, att Rikets Ständer kunna utge sedlar utan fond, men som icke i bokstafven innehåller någon beslutande rätt, ty der står icke, att Rikets Ständer skulle äga besluta, huruvida Ban 3i H. /io 146 Den 6
Ju lii f. m. tens sedlar må med mynt inlösas eller icke.
Om Rikets Ständer nu vilja gifva §;n den tydning, att deruti innefattas blott rättighet att förvalta Banken, och säga, huru dermed skall tillgå, men icke att bestämma dess betalningsskyldighet, utan erkänna, att detta är föremål för Konungs och Ständers gemensamma beslut; så medgifver man i och med detsamma, att Rikets Ständer ej äga att ensamme bestämma Bankens betalningsskyldighet, och deruti finnes då den juridiska garantien för myntbestämningens bestånd.
En bestämd säkerhet derföre finnes äfven deruti att, efter den uppgjorda planen, Banken årligen förkofrar sitt capital och ökar sin betalningsförmåga.
Deruti finna vi den financiella garantien.
Af mera vigt torde dock de egentligen moraliska garantierne vara.
Efter min tanka finnes en sådan deruti, att sedan beslutet blifvit fattadt, upphöra de olika intressen, som nu verka, och föranleda det osäkra och vacklande tillståndet.
Det är då gifvit, attpenningeägaren skall finna sitt intresse fordra, att detta beslut kommer till framtida bestånd.
Den gäldbundne har icke eller någon anledning att önska ett annat resultat, och jag är öfvertygad, att, om minsta farhåga för ett motsatt förfarande uppkommer, alla som äga fordringar, skola fordra förskrifningar derå i silfver efter den fastställda Realisationsgrunden, hvarigenom gäldenären blir lika interesserad sorn fordrings - Den 6 Jul ii f. m. >47 ägaren uti Realisationens bestånd.
Då alla intressen sålunda verka till samma mål, måste icke resultatet kunna blifva annat, än att hvad som besluLes, blifver beståndande.
Det är äfven uppenbart, alt hvarje förändring deruti skulle blifva en verklig orättvisa, och när hvar och en ser, alt en orättvisa är i fråga, kan man vara öfvertygad, att så starka röster skulle höja sig deremot, att det vore förunderligt, om något sådant kunde tillvägabringas utan de största omhvälfningar eller de mest tumulluariska förhållanden.
Jag hyser således ingen betänklighet att samtycka till mynlbestämningen, ehuru utvexlingen icke genast tager sin början, och föreställer mig detta förhållande vara ungefär på samma sätt, som när en på obestånd kommen person uppgör accord med sine creditorer, och bestämmer den utdelning de skola erhålla, men måste någon tid uppskjuta utbetalningen af medlen.
Då planen erbjuder tillräcklig garanti, att verkställighet skall följa, har jag vid dylika tillfällen aldrig sett någon borgenär af sådan anledning tveka, att gå in derpå.
Deremot tror jag penningeägaren bör snarare fördraga ett sådant sätt lill realisation, än att verkställa den med upplåning, hvilken nödvändigt skall sätta Banken i sämre förhållande, och derigenom minska säkerheten för Realisationens bestånd.
Att upplåna pengar för att betala annan skuld 3i H. >ö* Den 6 J u I i i f. tn. med, är ingea realisation, det är blott en omsättning af skuld; men det rätta sältet tror jag vara, att förkofra sig så, att man lian betala.
När nu Utskotten utvisat medlen, hvarigenom man kunnat förstärka Bankens silfverfond, och behofvet af utrikes lån icke visar sig större, än som svarar emot Bankens inkomst för några få år, tycker jag, att planen i detta afseende är så väl uppgjord som den kan göras; och man skulle, för att erhålla en realisation, med genast börjad utvexling, göra en vida större uppoffring än som svarar emot fördelarue deraf.
Blifva förhållanderna gynnande, skall dessutom det föreslagna utländska lånet komma att stanna vid den dertill lemnade tillåtelsen, och densamma ej ens behöfva begagnas.
För mitt omdöme ligger derjemte till grund den öfvertygelse, att man bör undvika alla sådane mesurer, som verka lill misstroende, hvilket sker, om man beslutar att inblanda Banken i någon upplåningsrörelse.
Jag anhåller således om proposition till bifall å Utlåtandet, under förbehåll att framdeles få yttra mig om detaillerna, och deribland omförslaget, att ställa ett creditiv på Banken utan valuta, hvilket, om det icke åstadkommer någon verklig våda, åtminstone måste verka menligt på mängdens omdöme.
Herr -von Hartmansdorff; August:
Bland de talare, som hitintills yttrat sig, har blott Den 6 J11 (ii f. m. en enda varit emot Utlåtandet N:o i, och det på den grund, att han önskat en sedelförbättring.
Om denna önskan ginge i fullbordan, skulle de gäldskyldige blifva bankrutt; de skattskyldige oförmögne alt betala sina utlagor, och näringsidkaren blifva utan lån, till bedrifvande af sin rörelse, emedan det vöre beqvämligare för Capitalisterne att låta sina penningar ligga till sig på kistbotten, än alt ömsom utlåna och indrifva dem.
Denna påföljd är så ögonskenlig, att jag ifrån det hållet icke befarar något väsendteligt motstånd mot myntbestämningen.
Derföre och då jag redan i Utskotten haft tillfälle säga min mening, vill jag ej upptaga tiden med någon utveckling af hvad Utskottens tryckta Utlåtanden innehålla; så framt icke någon skulle tala mot desamma för att komma till sedelförsämring.
Nu skall jag blott yttra mig om behandlingssättet, om behofvet att företaga alla Utlåtanderne i ett sammanhang, eller om möjligheten att behandla dem livar för sig.
Om N:o i, som angår ändamålet, afslås; så följer deraf, att någon särskild öfverläggning om de öfriga, hvilka blott uppgifva sätt och medel, att vinna detta ändamål, icke behöfves, utan de kunna då genast återremitteras för att omarbetas efter andra grunder, som möjligen antagas.
Skulle åter N:o i bifallas, så följer icke deraf, att de öfriga äfven böra godkännas.
Ty fastän man är öfverens om ändamålet, i5o Den 6 J u 1 i i f. m. ' ian man till dess ernående vilja begagna ganska olika medel.
Således, ehuru jag tror, alt detailutlåtanden böra undergå åtskilliga förändringar, önskar jag dock bifall till N:o i, emedan det endast uppgifver det mål, hvartill vi skola sträfva.
Det är blott en vägvisare, sona hvarken bestämmer tid eller sätt, att komma dit man vill.
Det är derföre ingenting, som hindrar att återremittera de öfriga Utlåtanderne, fastän N:o i bifalles.
Jag anser det till och med nödvändigt, att Rikets Stäuder nu och först afgöra Utlåtandet N:o i, ty annars veta ej Utskotten, vid erhållande återremiss, huruvida Stånden gillat eller ogillat grunden, hvarpå Utskotten byggt, och dessa förblifva således i samma ovisshet som förut.
Inom Utskotten hafva vi ock bestämt ändamålet först, och sedan sättet att det uppnå.
Om detta skulle, såsom jag hoppas, blifva Ridderskapets och Adelns beslut, i afseende på frågans behandling; så får jag, rörande den Kongl, sanetionen, hvarom Utskotten säga: ”Och lära Rikets ”Ständer, i händelse af till denna tillstyrkan ”lemnadt bifall, å beslutet härom i underdånighet begära Kongl. Majrts
Nådiga sanc"tion, för att åt samma beslut gifva den ”kraft, som en af Konung och Rikets Ständer gemensamt, i enlighet med 87 §.
Re”geringsFormen, stadgad lag bör äga;" vördsamt erindra om ordalydelsen i den så mycket omtvistade 72 §.
RegeringsForm: ”Ri - Den 6 Julii f. m. ”kets Ständers Bank förblifver hädanefter, ”sorn den liittils varit, under Rikets Ständers egen garantie och vård, så att den "ostörd må förvaltas af de Fullmägtige, "hvarje Stånd dertill förordnar, efter de "Ordningar, Stadgar och Reglementen, hvil"ka redan gjorde äro eller vidare af Ri"kets Ständer göras kunna &c."
Denna §. åsyftar tydligen, att gifva tillkänna, det
Regeringen ej får inblanda sig i Bankens styrelse.
Också hafva vi äfven uti 67 §.
RegeringsFormen en motsvarande föreskrift, att det fordom brukliga Konungens Ombud i RiksgäldsContoiret ej må bivista Fullmägtiges sammankomster oftare, än de åstunda att med honom öfverlägga.
De ordningar, stadgar och Reglementen, som i 72 §. omnämnas, kunna naturligtvis endast hafva afseende på Bankens inre organisation och förvaltning; och ingalunda innefatta sådane stadganden, sora ingripa i 3:dje mans rätt; ty skulle meningen vara sådan, och Ständerna ensamt kunna genom författningarne om Banken, och det dermed förknipde penningeväsendet, beröfva någon sin välfärd, eller afhända honom sin egendom, så stöde 72 §.
RegeringsFormen i uppenbar strid med 16 §.
RegeringsFormen, hvilket jag desto mindre kan antaga, som de på samma gång stiftades år 1809, och sedan förblifvit oförändrade.
Enligt gällande författningar,dem domstolarne böra handhafva, och hvaröfver Konungen, geuom sin Den 6 Julii f. m. JustitiaeCanzler, äger vaka, är hvarje innehafvare af Bankens skuldsedlar berättigad, att för dem utkräfva full valuta i klingande mynt.
Om ej så varit, hade Ständerna år 1818 icke behöft begära Konungens medverkan till det då tills vidare utfärdade jernbrefvet.
Nu då man vill, att jernbrefvet skall upphöra, och att sedlarnes infriande mot förringad valuta må äga rum, måste man äfven vända sig till Kongl. Majit och begära bans sanction både å det nedsalta belopp, Utskotten föreslagit, och på tiden, då jernbrefvet skall upphöra, samt den förändrade liquidationsgrunden taga sin början.
Utskottens framställning i detta hänseendesynes mig följakteligen bådegrundlagsenlig och nyttig; hvarföre jag tillstyrker, att Utlåtandet N:o i, må bifallas, oberoende af de öfriga, och önskar, att de talare, som efter mig uppträda, måtte inskränka sina anmärkningar till detta Utlåtande, så att vi inom dygnet måtte få komma till afgörande åtminstone deraf.