Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade esomoftast det intrycket, att jag för henne vore en främling, hvilken hon ej vågade lita på eller hänge sig åt, – ett underligt djur, som hon ej kände och mot hvilket hon därför instinktlikt var på sin vakt, – ett skört instrument af obekant konstruktion och med okändt syfte, hvilket hon endast helt varligt dristade sig vidröra, som om hon fruktade, att det skulle smulas sönder mellan hennes fingrar eller göra henne skada.
Och hvar gång jag såg misstroendet mörkna inne i de klara bruna ögonen och blicken föll på mig, forskande och tveksam, likt en sned linie af en förvriden känsla, hvilken man tycker sig aldrig skola kunna vrida rätt igen, – fick jag dåligt samvete, som om jag begått en outplånligt lumpen handling.
Hvilken handling?
Hvarför samvetskval?
Det var dagen därpå, i prästgården, efter middagen.
En af husets döttrar satt vid pianot, de andra hade lagt beslag på min fästmö, medan Agnes och jag dragit oss tillbaka för oss själfva till en af rummets vrår.
Ute blåste och regnade det, det stora päronträdet dängde oupphörligt en gren mot rutan, det öste ned, vattnet sjöng i takrännorna, och inne var det redan skumt fastän midt på eftermiddagen.
Det dåliga vädret därute, som påminde om höst, det stora, låga, ombonade rummet med sin prägel af gammaldags prästgårdsidyll, skymningen, musiken, – allt bidrog till att stämma sinnet vekt.
Man känner sig till mods ungefär på samma sätt som då man var barn och satt och väntade få höra en historia; man sveper sig in i hemtrefnaden.
Agnes satt inkrupen i soffhörnet, jag sjelf på en stol framför henne.
En stor nerium hängde fram öfver henne med sina stora blekröda, söttdoftande blomster.
Hon var klädd i rödt – årets färg –, och det låg liksom ett återsken däraf öfver hennes bleka ansikte, en varm glöd i matt rose.
Men hennes ena hand, som hvilade på soffkanten, låg framme i fulla dagsljuset, – en lång, smal, hvit hand.
»Nå!» började hon.
»Vill ni nu bikta?»
»Gärna.
Hon lutade sig fram mot mig och sade allvarsamt:
»Är ni lycklig?»
Hon såg på mig, hennes ansikte mörknade, och hon kröp tillbaka in i soffhörnet, medan de långa, smala, hvita fingrarna ormade sig öfver soffkanten.
»Hvarför kan ni inte vara uppriktig mot mig, liksom i gamla dagar?»
»Hvad har ni för anledning att tro, att jag inte är uppriktig?»
»Tror ni inte jag känner er så pass väl, att jag kan se utanpå, hvad ni gömmer invärtes.
När det så där skälfver på pannan, så vet jag att ni lider; och så är där något så underligt med edra ögon: det är som om nånting irrade inne i dem.
Detta kunde jag aldrig rå med; men ni sade alltid det hjälpte, när jag lät min hand hvila öfver er panna.
– Det är nånting som fattas er.
Vill ni inte ge mig ert förtroende numera, sedan ni fått fästmö?»
Jag berättade för henne, hvad jag grubblat öfver dagen förut, alltsammans, utan att dölja det minsta.
När jag slutat, satt hon en stund tyst.
»Säg mig, hvad tänkte ni, när ni i går fick se mig viftande med näsduken?» frågade hon.
»Jag hade sannerligen inga vänliga känslor emot er, fröken Agnes.
Jag tänkte: hvad skall hon egentligen att göra på min gata.»
»Tack!»
»Och när jag nu i dag såg er och min fästmö stå bredvid hvarandra, slog det mig, hvilken motsats I voro i allt.
Det var ungefär som den räta linien och den svängda.
Min fästmö är enkel och osammansatt.
Hon är den rätliniga.
Det finns endast några få ställningar för hennes kropp att intaga, och sammalunda är det med hennes själ: allting afrundar sig och rullar sig hop i cirklar, det ena själstillståndet vidrör ej det andra, det finns inga öfvergångar mellan dem, inga nyanser i dem.
Hennes glädje är ett enda hvilande solsken, utan en skälfning under en vindil, utan en skugga af ett än aldrig så litet strömoln.
När hon beundrar, säger hon rent ut allt hvad hon känner och så som hon känner, hon ger sin beundran i råform, hon stannar alltid precis vid slutet, icke förr, icke senare.
Ingenting omotiveradt, ingenting oförutsedt, inga plötsliga omkastningar.
Hon är som bondens hvardagslif, och hon blir icke fullt sig själf, förrän hon kan sitta vid sitt barns vagga.
Sådan älskar jag henne.
»Och när ni nu i dag stod bredvid henne, då stod ni inför min blick som en syn från flydda tider.
I er hade en annan värld tagit kropp.
Motsättningen skärpte allt det hos er, som utgör er individualitet, och ni blef en klasstyp.
Ni var den svängda linien.
Och sedan, nu när vi talat samman och jag gifvit er min bekännelse, har jag rönt samma intryck.
Er själ är smidig som er kropp är det, era ord röra sig som era långa, smala, hvita fingrar, och stämningarna i er själ skifta och bölja som uttrycken i ert lilla mimosaansikte.
Detta, som jag så ofta bittert saknat hos min fästmö under mina förtroliga samtal med henne, – det finner jag hos er: er själ kan glida och böja sig, den kan lyfta sig upp som en jubelfanfar och drömma som ett adagio, allt eftersom min egen själ gör det ena eller det andra; och hur jag än byter gestalt och färg, så är ni ändock med, i blinket.
»Och äfven denna kvinna känner jag, att hon står min själ nära.
Men det är icke samma jag, som älskar den räta linien och de bruna, förståndiga ögonen och synen af modern, barnet och vaggan.
Det är jag själf och dock en annan –»
Det bjöds kring någonting, den unga flickan vid pianot, som slutat spela, kom bort till oss, och vårt samtal afbröts.
När vi på kvällen bröto upp för att resa hem och togo afsked, hörde jag Agnes säga till min fästmö:
»Icke sant, vi skola bli riktigt goda vänner och ofta råkas?»
Jag hörde ej, hvad min fästmö svarade, men jag kände på mig, att hon hade inne i ögonen det kalla, stängande, distanserande, hvilket hon fick, när hon misstrodde någon, misstänkte något, och af hvilket jag erfor samma intryck, som då en människa slappt och dröjande fattar min hjärtligt framsträckta hand.
Min fästmös känslor gent emot Agnes bestämdes naturligtvis till sin art i främsta rummet däraf, att hon i denna gamla väninna anade en rival, en person, som hade makt öfver mig.
Men det fanns därjämte i dem något annat, och det var först detta element som gaf misstroendet dess udd, bitterheten dess bäska smak, hatfullheten dess brännsårssveda.
Det var den ena samfundsklassens nedärfda, instinktlika antipati mot den andra samfundsklassen, den socialt och andligt lägre ställdes dolska slafhat mot allt som står öfver.
Hon trodde, att Agnes hade henne till narr; hon gick med en ständig förödmjukande förnimmelse af att hon gjorde sig löjlig i allt hvad hon sade eller företog sig i Agnes närvaro; hon såg i dennas vänlighet någonting nedlåtande, som sårade hennes stolthet, liksom hon i hennes öppna förtrolighet mot mig icke kunde finna annat än ett koketteri, i hvilket låg ringaktning mot henne själf.
Agnes å sin sida var alldeles blind gent emot bonddottern.
Hon, hvars förstånd annars var så smidigt, hade här mist sitt fina spårsinne; hon tappade spåret, och det retade henne.
Hon märkte, att en klyfta vidgades mellan dem, och när hon ingen skuld fann hos sig själf, slöt hon, att hela ansvaret måste hvila på den andra parten.
Hon såg sina närmanden trotsigt afvisade, och hennes innerlighet frös i den kyla, hvarmed den andra omgaf sig, så snart hon nalkades.
Själf stod jag midt emellan dessa motsättningar.
Min ställning blef dag för dag allt outhärdligare.
Och dock var det icke häri, som mitt olycksöde låg, utan däri, att dessa motsättningar, ifrån att vara någonting utom mig, tillika sedan länge förefunnos inom mig.
Samma hätska strid mellan oförenliga motsatser, hvarmed de båda kvinnorna kringspunno mig, fördes i mitt inre ännu mera blodigt, sönderslitande, skoningslöst.
Jag var icke längre en hel människa.
Jag var som klufven i två själscentra.
Det fanns i mig ett jag, som älskade den räta linien, och ett annat jag, som älskade den svängda.
Bäst som en flod af kärlek förde mig öfver mot min fästmö, kom en motvåg, hvilken tvang mig att stanna eller vända om.
Det började hända mig, i de båda kvinnornas närhet, att jag kände det, som om jag hölle på att slitas i tvenne stycken, liksom de olyckliga, hvilka i barbariska tider bundos mellan tvenne hästar, hvilka därpå drefvos åt motsatt håll.
Dessa tvenne kvinnor voro som magneter, i hvilka tvenne skilda samhällsklassers maktfonder samlat sig och som båda förefunno befryndade element i mitt eget väsen, hvilka de drogo till sig med våldsam kraft.
Var det jag själf i båda dessa hälfter?
Eller var blott den ena halfvan mitt riktiga jag?
Hvad var mitt jag?
Och hvilken halfva var mitt riktiga jag?
Och hvad var då den andra?
Det blef min fixa ide, att min själ var klafven.
Och en dag tog den psykiska dubbelheten kroppslig form: jag varseblef mig själf med fyra ögon och tvehöfdad.
Det kom och svann som en sekundens vanvettssyn, som sedan var och blef borta; men den hade paralyserat mig i skräck, och minnet däraf kände jag bakom mig som ett brinnande Sodom och Gomorrha, och jag visste, att om jag vände mig om och såg på elden och svaflet, som regnade ned från himlen, skulle jag likt Loths hustru förvandlas till en saltstod.
Behofvet kom att yppa mig, att få lägga ner bördan eller dela den, att finna en annan människa, i hvars själ jag kunde ingjuta mina lidanden.
– Ty då vi gå med sorg och pina, känna vi ingen bättre tröst eller lisa än att se en olyckslike.
Det kom, detta behof, som en befallande röst och som en kvidande klagan.
Men när jag så ville ge mig af och gick framåt vägen, ställde sig en tvekan, en fråga framför mig, så att jag ej kunde komma fram, och bakom den breda skepnaden såg jag vägen klyfva sig i tvenne, och jag sporde mig, hvilken jag borde gå och på hvems dörr jag skulle klappa.
Ty den ena, det visste jag med bitter visshet, skulle taga emot mig såsom en ovälkommen gäst, hvars oförskyllda lidanden väl skulle inge henne medlidande, men utan förståendets värme; och hon skulle blott reda dem en hviloplats af halm på stuggolfvet.
Men den andra, hon skulle taga dem i sin famn, som vore de hennes barn, och hon skulle bädda under dem med ejderdun och kyssa dem och vyssa dem i sömn.
Jag förstod, att till henne måste jag gå, fastän hon ej var den som borde varit den närmaste.
Där hölls ett bondbröllop i den socken, i hvilken Agnes värd var präst, och hon själf var med.
Det var lidet långt fram på natten, rummen stodo fulla af dam och tobaksrök, och gästerna voro bullrande.
Vi gingo ut, Agnes och jag, ut i trädgården.
Natten var varm, men morgonkylan började redan kännas.
Sparfvarna läto höra sitt omornade kvittrande uppe under takåsen.
Bortom trädgården stod en park af gamla almar, och här satte vi oss på en bänk.
Mellan trädstammarna sågo vi ängarna ryka hvitt, och i öster brann morgonrodnaden.
Jag biktade.
Hon svarade ej ett ord – endast dolde ansiktet i sina händer, med en stum gest, hvilken kom mig att minnas en syn jag en gång sett: en kvinna, som i öfvermåttet af vånda, medan en namnlös olycka långsamt men jämnt, likt ett moln som sjunker lodrätt, sänkte sig ned på henne, bad sitt Fader vår.
Då skymtade något ljust borta i dunklet.
Det gled fram emot oss, stannade, stod en stund kvar och vände sedan om igen.
Det var min fästmö.
Jag ropade på henne, men hon svarade ej och fortsatte sin gång.
Jag ropade ännu en gång, – hon gick.
Då slog mig aningen om hvad för en misstanke det var som nu gjorde henne så ond och stolt, att hon ej ville höra; och allt hvad som fanns hos mig af kärlek till henne och hvad hennes var och hvad hon betecknade för mig, strömmade ur mig och efter henne som en dragande, sugande makt.
Men jag satt kvar, – och hon aflägsnade sig allt mera.
Jag ville springa efter henne, vara vid hennes sida, gå tillsammans med henne, men det fanns en Annan inom mig, som var starkare än denna åstundan.
Och då såg jag plötsligt en mänsklig skepnad gå vid hennes sida, följande henne, som om min egen kärlek, hvilken omringade henne med många tankar, tagit gestalt; och den hade ej kommit småningom, denna skepnad, så att jag kunnat se huru och hvarifrån, utan den stod där med ens; och den tycktes mig ej se ut som andra människor, men då jag sporde mig själf, hvari olikheten låg, kunde jag ej svara mig därpå, tills det var som om en hinna lossnade från mina ögon, och jag såg – mig själf.
Jag hade gripit Agnes hand.
»Ser ni; där är han!»
Jag kände, hur hennes hand skakade i min, jag hörde ett undertryckt skri; hon ryckte sin hand ur min, samlade sina kläder omkring sig och sprang upp mot huset.
Men ett sådant uttryck af fasa, som jag såg i ett glimt, där hennes ansikte for förbi mig, har jag aldrig sett – – –
Och några dagar därefter stod jag på en järnvägsperrong, och lokomotivet hvisslade, och tåget gled bort, och en näsduk viftade i en lång, smal, hvit hand, och ett ansikte försvann, och jag såg snart ej mer än en svart rand långt borta, hvilken sedan utplånades äfven den.
Men i min själ föll i det ögonblicket en hel aftonrodnadsarkitektur, stickad i sidenrödt på guldgrund, i aska, och det kvällades inom mig till den eviga natten – – –
Medan natten sålunda mörknade omkring det, satt mitt ena jag i sorg bland ruiner.
Plötsligt reste det sig upp, som ett retadt djur, och gick ut i natten, med ögon, ur hvilka hatet lyste dess väg, och med själen fullsatt med etterblemmor.
Och hvarhelst det mötte sin tvillingbroder, hötte det med sin knutna hand och piskade honom med hånande ord och stoppade hans mun med klutar, att han icke måtte kunna skrika ut sin smärta.
Men när det varseblef henne, som tvillingbrodern älskade, då blef det rasande, och ondskan stod som ett lödder kring munnen.
En kväll i skördetiden, då fullmånen stod rund och röd öfver rågskylarna, sutto de samman på en äng, där lärftsräckorna lågo utspända till blekning.
»Du skulle följt henne, i stället för att bli kvar att pina mig,» sade hon.
»Det är för henne du passar och för hennes likar, och inte för mig.»
Då log den ene inom mig, men den andre kände samvetskval.
»Det är bäst vi skiljas åt.
Vi äro inte af samma slag.»
Då skrattade den ene inne i mig i ondska, men den andre vred sig som en orm.
»Men du skulle aldrig satt din fot i vårt hus.
Jag önskar jag aldrig hade sett dig.»
Jag märkte, att jag var ensam.
Månen hade blifvit liten och gul och stod midt på himlen, och skuggorna lågo djupa.
Jag steg upp och gick hemåt.
Det kom någon efter mig; jag stannade och vände mig om, för att se hvem det var.
Men när jag stannade, stannade han också, och då kände jag igen honom: det var han, den andre.
Jag påskyndade min gång för att hinna undan honom, men då märkte jag, att äfven han påskyndade sin; jag gick långsamt, på det att han måtte gå förbi, men då saktade äfven han sina steg.
Han höll samma afstånd mellan sig och mig, sprang när jag sprang, kröp när jag kröp.
En gång vände jag mig om och såg honom in i ansiktet: det stod fullt af sorg, och hans hufvud var lutande, och han såg ut som en husvill, som icke har tak för natten och icke vet hvar han skall luta sig och vandrar vägarna fram på måfå.
När jag nådde mitt hem och stod på dörrtröskeln, tyckte jag att han såg på mig med sorgsna, bedjande ögon, – och plötsligt störtade han fram emot mig, men jag slog dörren igen framför honom.
Två gånger sedan har jag hört honom banka på min dörr nattetid, och jag har legat andlös och hört, hur han stod därutanför, väntande att bli insläppt; och när ingen kom och öppnade, har han gått sin väg igen, långsamt och dröjande, och jag har lyssnat till hans steg, tills de dogo bort i nattens tystnad.
Men så en natt, då jag vaknade, fann jag honom ligga i sängen vid min sida.
Det var beckmörkt, och jag såg honom ej, men jag kände hans närvaro.
Jag störtade upp och tände ljus: han låg hopkrupen ofvanpå täcket som ett bylte och såg på mig med två ögon, undergifvet bedjande som en sjuk eller misshandlad hunds.
Hvad som sedan hände, vet jag ej; när jag kom till mig själf igen, föll en grå morgongryning in i rummet, och jag fann mig liggande framstupa öfver sängen och ljusstaken och det afbrutna ljuset på golfvet.
Sedan dess har en månad gått, och under denna tid har jag ej sett honom en enda gång.
Men hvarenda natt känner jag på mig, att han går utanför och stryker kring knutarna, och jag vet, att han en gång skall slippa in och att jag då åter skall finna honom i min säng.
Jag anar honom i allt, i almarnas melankoliska susning, i sorgsen musik, i den fallande skymningen; och nu – just nu ser jag honom i de långa skuggorna, som ligga öfver markerna i månskenet.
Det är en husvill, som jag har dåligt samvete öfver att ej ge min säng för natten, men det är också min fiende, en parasit, som suger mitt blod och som jag måste döda – – – »
Jag var stadd på återvägen hem och befann mig på nytt utanför den ensliga, förfallna gård, hvars åsyn framkallat för min själ minnet af den augustinatt, då jag suttit inne i trädgårdslusthuset, jämte allt som låg inbäddadt i detta minne.
Skymningen hade fallit på, och det lyste ljus öfverallt i bygden.
En vind hade börjat blåsa, och öfver mitt hufvud susade samma almar, som bragte min vän hans hemska varsel.
Och jag tänkte, att det väl var en natt som den, hvilken nu bröt in, och medan almarna susade just som nu, att han åter funnit den andre vid sin sida i bädden.
Ty en morgon någon tid efter den natt, då han berättat sin historia för mig, fann man honom liggande död i sin säng, i en pöl af lefradt blod och med en knif i hjärtat, om hvars skaft hans egen hand höll.
Man såg, att det var själfmord, och man gissade, att han föröfvat det under ett anfall af vansinne; men hvem kände det själstillstånd och den syn, som dref honom att stöta knifven in i sitt eget hjärta, i den fulla tron, att det var mot en annan människas bröst som han riktade den?
Skurup i mars 1889.
EN SOMMAR-EPISOD.
Fröken Sigrid Bergdahl, äldsta dottern till doktorn i Sollunda, gick fram långs vägen som lopp ut ur skogen förbi hennes faders boställe, in genom byn och upp öfver backarna, bakom hvilka slätten låg.
Det var ännu helt tidigt på våren, en af de sista dagarna i april, men hon hade ändå tagit sommarkappan på och stråhatten med de breda brättena, ty då hon gick hemma i de mörka rummen, hade solljuset därute skinit så bländande att det formligen gjorde ondt i hennes ögon, och då hon lagt sin hand på fönsterkarmen, där solen låg på, hade det riktigt bränt i huden.
Då hon kom in i byn, saktades hennes gång af sig själf: härinne mellan husen och halmstackarna hängde luften alldeles orörlig öfver hennes hufvud, likt ett uppvärmdt täcke.
Folket sysslade inne i täpporna, gräfde och krattade i den svarta, luckra myllan; träden stodo bara, buskarna bara, men i alla rabatter sköt tätt med brodd, hvilka nätt och jämt hunnit sticka sina gulgröna eller köttröda hufvud upp ur jordbrynet, och påskliljor och aurikler blommade.
I den stilla, varma luften gick och kom en ångande doft, som fröken Sigrid inandades med vällust, – en doft af våt, solvarm jord och våt, späd växtlighet.
Hon nådde genom byn och steg uppför backarna, – i sakta mak, ty vårluften drack sig mattande in genom alla hennes porer.
Hon knäppte upp sin kappa, slängde med armarna i dåsigt välbehag, pustade högt med jämna mellanrum.
Hon kände sig så domnig i alla lemmar, att hon emellanåt ej mera förnam benen inunder sig samt af och till ofrivilligt stannade, utan att hon själf visste af, när hon slutat att gå eller när hon börjat igen.
Hela hennes medvetna lif var uppsuget af hennes drömmar, stod som en halft utplånad spegelbild i omedvetenhetens stilla vatten; plötsligt kom en vindil, ytan krusades, bilden grumlades, den blef till syn och eftertanke, hon förnam vipor kretsa och skria öfver hennes hufvud, och ute på åkern hojtade plöjaren åt sina dragare, medan kråkorna plockade mask i de varma, rykande jordkokorna.
Och så kom åter något, hvilket utströk alltsammans ur hennes själ, bilderna och ljuden, liksom svampen utplånar krittecknen på en griffeltafla, – något fuktigt och varmt, en vällustig trötthet, en ro full med solsken.
Plötsligt slog något kallt in mot hennes ansikte, – det var vinden, som kom nere från slätten, ute från hafvet.
Hon stod på åsen af backen, framför henne lopp vägen utför ner på slätten, den flacka oöfverskådliga slätten med dess otaliga bydungar, pilvallar och kyrktorn, – en svart dalsänka mellan den backlinie, på hvilken hon själf befann sig, och en annan, som kullrade sig mörkblå i fonden, – hafvet.
Hon tyckte, att det var vackert som ett féeri i sagan, och satte sig på en sten vid vägen.
På dikeskanten växte en Bellis; hon bröt blomman och fäste den på sin klädning.
Dikesvattnet rann porlande och skvalande ner utför djupet, – en entonig melodi till ett entonigt landskap.
Var det detta, som gjorde henne tung i hågen: det vida, öde sceneriet och bäckens melankoliska visa?
Hon visste det ej, men hennes själ kvälde af sorg, och hennes hjärta kände beklämning.
Hvad veta vi om det, som vållar sinnets dagrar och skuggor; det ljusnar och skymmer, utan att vi själfva kunna skönja annat än en verkan; vi äro som naturen, vi le och mulna som den, lika ofrivilligt, nästan lika omedvetet.
Så var det henne med ens, som om hon hade något att änglas öfver, något att ångra, något att längta efter, något att gripa, innan det blefve för sent.
Det var en tomhet inom henne och utom henne, bakom henne och framför henne, och det droppade i denna tomhet liksom från smältande is: hvarför satt hon här, ensam, på en sten vid vägen, och om hon reste sig och ginge hem, hvad skulle hon hemma att göra; tomt i går, tomt i dag och detsamma i morgon som i går och i dag; och hennes lif ringlade sig upp, tillbaka och framåt, tjugufem år tillbaka och tjugufem år framåt, och åren bakom henne voro alla hvarandra lika, och åren framför henne voro äfvenledes alla hvarandra lika, och de senare sågo ut alldeles som de förra.
Hvad gjorde det, att solen gick upp och ner, att sommar blommade och att vinterhimlen stod fullsatt med stjärnor; – hvad betydde allt detta för henne, hvad samband hade det med hennes eget lif?
Det lefde sitt lif, och hon lefde sitt, och de två skulle aldrig sammanflätas; – och måhända var det däri som det låg, detta som verkade hennes ängslan, ånger, längtan – –
Hon ryste till och svepte den tunna sommarkappan omkring sig: ett köldblått moln hade gått framför solen, det hven i luften, och en kall kåre strök fram öfver höjderna.
Hon steg upp och gick skyndsamt hemåt.
I matrummet satt hennes far och läste tidningen; hon greps af en plötslig och våldsam sinnesrörelse vid åsynen af hans gråa hår och ansiktets många fåror; det skrek i henne af samvetsagg, af medömkan, af smärta, och hon slöt sig smeksamt intill honom och kysste honom med ett ömt ljud, som till hälften var den sjukes och pinades suck.
Därpå skedde en lika plötslig och lika våldsam omkastning i hennes känslor, och lydande sin nya vilja kastade hon sig öfver sin yngsta syster, burrade i hennes hår, tog henne i famn, dansade med henne genom salongen liksom gripen af en hvirfvelvind, medan hon ömsevis sjöng och skrattade.
Slutligen, då systern blifvit trött och hon själf andlös, störtade hon upp på sitt rum, kastade sig framstupa på chäslongen och började att bitterligen gråta.
När pigan ett par timmar senare kom upp och budade till kvällsvard, stod den unga fröken framför spegeln, med förgråtna ögon och håret i oordning, storväxt och blond, med Bellisblomman i den mörka klädningen.
Bergdahl satt kring middagsbordet en dag i början på sommaren.
Fönstren stodo öppna, bien surrade ute i trädgården, och en svag doft af syrener fyllde rummet.
Unge herr Bergdahl, studenten och blifvande läkaren, som nyss hemkommit från Lund, sade:
»I sommar få vi främmande till orten, – nånting för er, flickor.
Jag träffade prostens i morse nere vid stationen, och de meddelade mig den intressanta nyheten, att de om ett par veckor väntade hit ingeniör Emil Björkman.
Han är brorson till prostinnan.»
»Känner du honom?» sporde doktorn.
»Mycket väl, från mina första studentår,» svarade sonen.
»Ett briljant hufvud, en bra pojke.
Men för er, flickor, är det bäst att se upp.
Ty för er är herr Björkman en smula farlig.»
»En don Juan?» hånlog fröken Sigrid.
»Inte så som du antagligen föreställer dig detta djur,» svarade brodern högdraget, i det han vred sina välvårdade mustascher.
»Du behöfver inte smickra dig med den tanken, att han skall säga dig artigheter; han säger öfver hufvud taget inte så värst mycket.
Men ett förbannadt flicktycke har han.
Han är en kardborre för hvarje kjortel ...»
»Men Otto ...»
»Åh, sjåpa er inte.
– Alltså: var försiktig, Sigrid lilla.»
»Du kan vara alldeles lugn för mig, kära Otto.