Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En nyans mörkare, en nyans oigenomträngligare, — ett fjät närmare upp mot denna det drägtiga rufvandets värmepunkt, der det flämtande mörkret slår ut i en gnista och der kaos remnar öfver de ljusa djupen inunder.
Ofta voro de borta, dessa två ögon, borta under långa tider, försvunna ur mitt minne; men så voro de plötsligt åter der, utan att jag visste hur eller hvarför, — suto ånyo der vid sidan af vägen, der jag gick fram, som om de sutit på detta ställe länge och orörliga och vetat, att jag dock en gång måste komma denna leden fram, och så bara väntat på mig.
När jag grubblade i skymningstimmarne, och utverlden stillnade omkring mig och efterhand blef borta, och det till sist ej var annat än sjelfva svarta natten, som jag satt och stirrade in i, — då fann jag ibland, plötsligt och utan öfvergång, att det var dessa ögon, jag satt och stirrade in i; de lyste fram emot mig derinne ur mörkret, eller rättare sagdt: det var, som om mörkret, sjelfva det oigenomträngliga svarta, tagit gestalt i dem och i dem lyste emot mig, frågande, dragande, oigenomskinligt.
Och äfven annars mången gång, i fördjupade samtal på tumanhand och under det fylliga kaosbruset, när många menniskor voro samman, kunde för mig med samma tvära öfvergång de töfvande, stilla orden dö hän i en paus och det säkra, stigande lifssorlet brytas af; och framför mig fans intet utom dessa tvenne ögon, i hvilka ett någonting återspeglade sig, som var förmer än orden och sorlet, — ett någonting, som var sjelfva det stumma .....
Jag bodde i min ungkarlstid en sommar i de bairiska bergen.
Lokaltåget paddlade sig pustande uppåt, alltjemt uppåt, vindande sig med dalsänkan och den lilla bäcken nere i dess botten, — för att omsider efter en lättnadens suck, hvilken var både att höra och förnimma, ljudlöst glida ned i en vid, rund, solig öppning midt ibland bergen och plötsligt hålla, just som man minst väntade det.
Upp utmed den ena gröna bergssidan klättrade — med en munter och spänstig och ej så litet lättsinnig rytm, hvilken påminde om gången hos kvinnorna der i bergen —, klättrade lätta, luftiga villor: hvita väggar, gröna fönsterluckor och röda tak inne i täta fruktträdsklungor; och nere utmed sjön sträckte sig i en förvägen och färgpunkterad böjning den lilla byn med blomsterbugnande verandor och tjocka, gröna butzenscheiben och brokigt helgonmålade ytterväggar samt här och hvar «vår fru» Guds moder stående inne i en nisch.
Landsvägen, som lopp fram igenom byn, snodde sig från bergen i Tyrolen ut öfver den bairiska slätten.
Den hade förr i tiden varit stora farleden för romarnes härkolonner och de medeltida handelskaravanerna, — väl också en af de fåror, i hvilka en gång Germaniens bästa blod bröt sig väg genom dessa sista berg, som skilja norden från södern, och jäsande som ungt vin forsade ned i Italien.
Numera trampades den bara af landets egna barn, året rundt, — med undantag allena af ett par korta sommarmånader, då främlingsströmmen liksom för en minut afbröt den långa stillheten med sitt stim och buller, hvilket derpå, raskt som allt annat buller, ekade in lite i bergsskrefvorna och så med ens dog och var borta, så tvärt, att man ofrivilligt blef stående och lyssnade efter, hvar det blifvit af och om det icke skulle komma igen, och så fullständigt, som om det aldrig varit till.
Midt i byn låg värdshuset för de främmande.
Byggnaden sjelf var i stort sedt årsbarn med kulturen i landet: skylten var ett praktstycke af gammaltysk jernsmideskonst, kyffet der biertunnan stod var ett rudiment af ett kalkadt hvalf, som ledde fantasien på gamla klostergångar, och inne i matsalen med dess gammaldags stilfulla och trefliga lilla hörnutsprångsrum hängde ännu i mättade, men af århundraden urblekta färger en bedjande munk af en okänd mästare från den gamla tyska konstens storhetstid.
Här slog hvarje sommar en flygtig resandeskara ned, såsom den svärmande biflocken i en buske vid vägen.
De flesta kommo ena dagen för att redan den nästa försvinna igen, — tillbaka till städerna eller vidare inåt bergen på sitt meningslösa, jägtande dagdrifveri.
Men en liten, fast stock satte sig dock kvar för hela korta sommaren, tills äfven den just som den vackra hösten kom — hur fast den än kunde ha sett ut — plötsligt förtunnades, löstes upp och med ens var borta, precis som ekot af en sekunds buller derinne i djupet af bergsskrefvorna.
I en sådan der fast stock sommargäster satt också jag i ett längst förflutet år af min ungkarlstid.
Det var lutter menniskor, som aldrig sett hvarandra förr, men som hycklade, drömde eller gjorde sig inbördes intima genom ett par veckors samvaro och som spelade hemma i en främmande ort, der de inte kände mera än hotellet och sina medgäster.
Vi voro främmande för hvarandra i går; vi skulle i morgon vara precis lika främmande för hvarandra igen; och denna lilla vackra bergsby, hvarest slumpen fört oss samman, skulle för oss alla senare inte betyda stort mera än ett af åren blekt balmärke, hvarmed alldeles inga minnen voro förknippade.
I hela denna sammanflutna lösa massa fans bara en enda fast punkt.
Det var dottern i huset, Ursula, den vackra Ursula.
Hon var också det enda, som jag efteråt mindes af hela denna sommar med alla dess menniskor och händelser.
Den vackra Ursula!
Så hade hon vid något tillfälle blifvit döpt; och under det namnet gick hon sedan.
Jag tror nästan, det uttalades första gången med en biton af raljeri; och med en sådan undermening brukades det också af samtliga damerna och herrarne.
Ty någon skönhet efter den estetiska och borgerliga modejournalens alla regler var den unga Ursula alldeles inte.
Hon egde ingen annan skönhet än den blodfulla helsans.
Det enda, hvarmed hon kunde fånga och hålla fast, var den helt osammansatta och enformiga värme, hvilken utstrålade ur henne och nästan synbart omhöljde henne.
Hennes fötter voro icke små, och hennes händer allt annat än hvita; och hon hade en kort figur och en tjock hals.
Men det fulla, starka slaget af hennes pulsar slog med sin egen rytm liksom öfver i alla andra; och när hon fäste sina stora blågrå ögon på en och pupillerna dervid liksom vidöppnade sig och slöto sig om en, då var hon och verkade hon som hela kvinnan i ett — barnet, jungfrun och modern —; och mannen förnam, inunder den sugande animaliska sötman i sin känsla, i fördjupningen af sin sinliga sensation, — förnam inom sitt eget förgängliga jag alla dessa kommande generationer, hvilka lågo slumrande och bundna i honom och som nu vaknade och rörde på sig och bände på för att bli lösta.
Hon var liksom den oberbairiska schuhplattl’ns lefvande sinnebild, — denna gratiöst förvägna dans, som är byggd efter mönstret af orrtuppens lek med orrhonan och hvari stark och glad lifslust format sig ut i den menskliga kroppens linie- och rörelserytm.
När hon med den bugtiga fjädern i hatten och den långa stafven i hand och klädningen uppfäst, så att de hvita strumporna lyste inunder den röda underkjolen, gick i spetsen för tåget på en nattlig bergstur och jodlade, så det ekade från när och fjerran, — då klang det som ett evoe, hvilket återuppväckte från de döda allahanda naturväsen, som legat och sofvit i århundraden i skrefvor och gömslen och som nu ropade sinneslustans gamla tändande lösen tillbaka i söderns mörka, heta sommarnatt .....
Sommaren gick.
Det blef allt tommare och tystare i trapporna och rummen å «Gasthaus zur Post» och å gatorna i den lilla bergsbyn.
En dag fann jag mig sitta ensam kvar, samman med den vackra Ursula, — den siste sommargästen.
Och till sist bröt äfven jag upp och lade mig i vinteride i en bondgård uppe öfver byn, der ensamheten var så hel, att den fick fulla valören af det mest pulsande lif.
Jag umgicks med ingen, och talade med få.
In i byn kom jag sällan; och mitt sommarvärdshus såg alltid så tillslutet och öfvergifvet, så tyst och öde ut, att jag rent som af instinkt hvarje gång gick förbi utan att se in om.
Men en dag — det var redan lidet långt ut på våren — föll det mig i ögonen, att huset med ens såg så öppet ut.
Det intryck, jag denna dag fick, bröt sig så underligt starkt mot hvad jag förnummit, när jag annars gått förbi.
Jag tyckte, hela huset plötsligt öppnat sig på vid gafvel, för solen och våren och menniskorna; och derinne någonstädes kvittrade en fågel i sin bur, som om den måst hålla sig stilla en hel lång vinter och nu berusade sig med sina egna välljud i den ändtligen brutna tystnaden.
Jag trädde in i bondstugan.
Der satt den vackra Ursula helt allena vid ett bord.
Vi helsade muntert på hvarandra såsom gamla goda bekanta; och hon gick ut att bringa mig ölet.
Gäster kommo, — byns folk, som drucko sin förmiddagsliter eller åto sin middagssoppa; det var ännu långt, innan de sommarfrämmande voro att vänta.
Den vackra Ursula gick ut och in, gick af och an, drack af den enes glas och skrattade åt den andres kvickhet.
Men när hon skrattade, så skedde det så högljudt klanglöst, som skrattet blir, när det icke är annat än ett ljud; och när det bröt af, så skedde det tvärt och utan böjning, och der klang intet efter af detta döda ljud; och när hon derpå satt och teg, så förnams denna tystnad af mig, en främmande menniska, såsom ett djupt svart hål, som hon stirrade och lyssnade ned i och hvari alla vi, hvilka suto der omkring henne, slökos opp och blefvo borta.
Hennes ögon sågo förbi oss män, som om de icke mera varsnade oss, och ut på ett eller annat, som låg så långt borta, så långt bortom hvarje rum, att jag — i stället för att vända mig om och följa riktningen af hennes blick — följde utmed densamma bakåt, tillbaka in i hennes ögon.
Det fans i dem inte så mycket som en skuggning kvar af den färg, som är uttrycket, själen; det var som om denna förlorat sig någonstädes, ute i vidderna hinsides allt rum eller nere i det svarta hålet inunder allt lif, och som om blicken mekaniskt blifvit stående i den riktning, hvari den upphört att vara lefvande.
Blott en enda gång lyckades jag vrida denna stelvordna blick in mot mig, in i min egen; och det var de ögon, jag då såg, som sedan skulle följa mig genom åren, mången gång vara borta länge, men alltid komma igen.
Det var den verkliga Ursulas stora blågrå ögon, och deras pupiller vidöppnade sig alldeles som förr, och slöto sig omkring en; men det var icke som då kvinnan, som man dervid försjönk i med den samlade brånaden af oöfverskådliga följder af lif; utan inne i dessa ögon var något annat, det som red mig som en mara ned genom åren och förföljde mig som en gåta: — en skum afglans af det svarta nirvana, hvilket ligger bakom och under allt lif, hvarur allt lif framgått och hvari allt lif skall uppslukas igen och bli borta, — ett flägtande med vingen af den stora svarta fågeln af Lif och Död, som uppäter sina egna ungar ....
År hade gått; och jag hade än en gång kommit att bo i en by inne i de bairiska bergen.
Min hustru och jag suto samman en vintereftermiddag, då vi plötsligt stördes upp ur vårt samtal genom många röster utanför, bland hvilka vår pojkes dominerade.
I landtlig ensamhet blir hvarje afbrott en tilldragelse af betydenhet; och vi skyndade hän till fönstret.
Förbi gick just äldste sonen på gården och ledde en kalf efter sig; och borta vid gårdsknuten stod familjen och såg efter dem.
Sådant ett husdjur, som man sett födas och växa upp, trifvas och bli stort, hör i viss mening så att säga med i den organiska enhet, som en bondgård betecknar.
Min lilla pojke var också djupt uppskakad.
Så snart kalfven försvunnit ur synhåll der nere på bergsvägen mot byn, der slagtaren bodde, och vår husbondsfamilj gått tillbaka in till sig, kom han sättande öfver och in till oss och ropade med den underliga naturton, som sådant ett litet djur kan ha:
«Der Sixterl darf’s Kalbi nit mehr abstecha!
Gelt, Papa?
Gelt, Mama?
Der Sixterl darf’s Kalbi nit mehr abstecha.»
Och vi försäkrade honom naturligtvis, att Sixterl inte mer fick lof att sticka ner någon kalf, samt hade i nästa fem minuter glömt det hela.
Men när pojken på kvällen, efter att som vanligt ha uppehållit sig hela eftermiddagen i stall och på gälle borta i gården, kom hem, upprepade han åter sitt: «der Sixterl darf’s Kalbi nit mehr abstecha!»
Och hela aftonen satt han och stirrade ut framför sig och grubblade med stora ögon och upprepade dessa samma ord.
De voro också de sista han sade, innan han gick i säng.
Som vi derefter åter suto samman allena ut på kvällen, min hustru och jag, efter att allt borta i gården gått till hvila och ljusen nere i byn redan mest voro släckta, lyfte vi begge plötsligt på en gång våra hufvuden, sågo stumt och frågande på hvarandra, och lyssnade.
Efter en stund hörde vi åter begge två helt tydligt precis samma underligt dofva ljud.
«Hvad är det?» sporde min hustru hastigt, med något skrämdt i blicken.
Vi höllo andan och lyssnade igen.
För tredje gången samma ljud; och då förstod jag, hvad det var.
Det kom borta från gården, från stallet; och det var helt enkelt komodern, som råmade ut i natten efter sin unge, hvilken icke mera fans der.
Vi gingo till sängs och släckte ljuset.
Det var en mörk natt; icke ett ljud att höra.
Men med bestämda mellanrum trängde det dofva råmandet öfver till oss, som ljudet af en aflägsen sjöklocka.
Jag hörde min hustru röra på sig i en orolig sömn och andas oregelbundet som i en dålig dröm; derpå insomnade äfven jag.
Jag vet inte, hur länge jag sofvit, då jag plötsligt fann mig ligga der blixt vaken.
Jag stirrade ut i en komplett svart natt och fann mig lyssna efter något, som jag icke visste hvad det var.
Med ens råmade det, — tungt, doft, stilla, utdraget.
Blef stilla igen; svart, tomt, tyst.
Och så om igen, — ännu dofvare, ännu utdragnare, och så själatungt, att det kved till inne i mig sjelf.
Och i detta samma ögonblick — på hvad vis, eller i hvilket sammanhang vet jag ännu icke, — i detta samma ögonblick suto framför mig inne i mörkret två ögon och betraktade mig.
Det var Ursulas, den vackra Ursulas ögon, sådana som jag sett dem ett kort moment för många år sedan i bondstugan i hennes fars värdshus.
ARKIMEDES’ PUNKT
En förmiddag sist i mars står jag på balkongen till mitt pensionatsrum vid Schiffbauerdamm och slickar solsken.
Det är helt gassigt; jag känner, hur värmen qväller mjukt in i blodet, och kan rent af följa den på dess väg från lem till lem och från partikel till partikel.
När jag lyfter ögonen från lastpråmarne, som ligga der vid båda kanterna af Spree, och de väl ha hunnit famna det vidsträckta virrvarret af tak, spiror och skorstenar, — hela partiet mellan den nya riksdagsbyggnadens massiva komplex med dess gyllene, soltindrande kupol samt Centralbangårdens enorma båghvalf af jern och glas —, så förlora de sig i ett haf af ljus, i himmelrummets ännu enormare båghvalf af tindrande blått, som spänner sig öfver jättestaden och i hvars midt solen sitter som en rund öppning, genom hvilken ljuset gnistrande frustar ut från oändliga ljusregioner der bortom.
Och när så blicken, bländad och trött, vänder tillbaka nedåt igen från sin himmelsfärd, blir den hvilande ute i horisonterna, der luften står som en tät, blå, i svart förtonande rök, hvari konturerna teckna sig mjuka.
Som jag står der, känner jag med ens, att det icke bara är solvärmen, som qväller igenom mig.
Det är också något annat.
Det har kommit i solvärmens följe.
Jag gör mig icke reda för, hvad det är, utan låter mig tagas deraf.
Jag hör icke längre hvisslandet och fräsandet derborta från jernvägshallen och ser icke mera tågen såsom svarta ormar slingra sig ut och in genom dess jättegap.
Sinnena domna af, medan jag försjunker i det der, som kom i solvärmens följe och som jag helst icke bryr mig om att titta in i för att få veta hvad det är.
En matthet, men fyld med lifgifvande sol; en blund i själen, men full af drömmar, som ännu icke tagit kropp; en längtan, men icke af det slags, som är otillfredsställelse, utan en längtan, hvilken är såsom ett leende af visshet om stundande saligheter; en obestämd och på samma gång solmättadt klar förnimmelse af, att lifvet nu skall ömsa hud för mig, låta sin gamla fula falla och visa sig i sin nya fina, och att jag sjelf genomgår pånyttfödelsens mysterium ...
Något svart dyker upp i solvidderna inne i min själ, något svart som rör sig — och jag finner mig med ens stå helt vaken och blicka på det sirliga lilla expresståget till Frankfurt am Main, hvilket kommer glidande ut ur banhallens dunkla innanmäte, ringlar sig fram bakom den höga Spreebryggans jerngaller och försvinner om husknuten.
Min inre blick har med en hastighet, som öfverträffar till och med de modernaste mekaniska snabbkrafterna, snabbare än ångan, snabbare än telefonen, ilat expresståget i förväg; och innan detta ännu hunnit försvinna mellan husgaflarne bakom mig, tecknar sig i mitt eget inre ett helt panorama af de landskap, som tåget först under loppet af ett tjog timmar kan genomlöpa, afvecklande sig hvart och ett tydligt, men alla inom en sekund, för att till sist låta de skarpa linierna af snötäckta bergskammar stå der länge mot den klarblå, soliga horisonten — i mitt inre.
Med ens håller jag nyckeln till min sinnesförfattning i min hand, vet hvad min längtan ännu en gång föregycklat mig och står der midt ibland de urblekta kulisserna af mitt pånyttfödelsens mysterium.
Jag säger mig, att det hela dock alltsammans ingenting annat var, än den gamla trolska lusten att fara ut i den vida verlden, — den lust, vi ännu känna såsom barn gent emot denna verlden, men hvilken vi, såsom gubbar, gent emot den «andra» verlden icke längre äga, ehuru vi, vi moderne drömmare, envist ansat den inom oss, äfven sedan vi hundra gånger legat på näsan till vår egen skam, som misslyckade Icari.
Jag öfvertygar mig om, att jag utan allt tvifvel står på balkongen till ett rum i ett pensionat vid Schiffbauerdamm i Berlin, med Spreepråmarne inunder och ett helt virrvarr af brutna taklinier framför mig, emellan riksdagsbyggnaden till höger och Centralbangården till venster.
Solen skiner fortfarande, och det är helt bländande blått omkring mig; men inom mig är det med ens vordet helt kallt, som om något derinne slocknat; och jag går nyktert och beskedligt tillbaka in till mina sysslor, hvilka sedan ett helt år inrättat sig som hemma här emellan Reichstagsgebäude och Friedrichsstrasse Bahnhof, i ett pensionatsrum vid Schiffbauerdamm.
Men då jag mot kvällningen går ut, tager stämningen från förmiddagen mig ånyo.
Jag griper mig i, att jag går rundt och tager farväl med staden och dess särskilda partier, liksom man gör det med den kvinna, man haft en lång tids minnen tillsammans med, de tusen kärvordna detaljerna i hennes person och sakerna i dessa rum, som varit vittnen till ens hemliga lycka.
När jag ser, der långt långt borta i de fjerran gatperspektiven, denna blå skymning, som blott Berlin äger sådan och som jag håller af, — icke den fuktiga, töckenblå kvällsdagern i våra sjöstäder, utan en blank och genomskinlig skymning, hvilken förefaller såsom det sjunkande mörkrets brytning mot den märkiska bottnens sandkornsfacetter, — blir jag helt varm och vek och vemodig, som om den gömde tusen ömtåliga minnen, hvilka man nu måste slita ut ur sig och låta bli liggande att tyna hän och dö, medan man sjelf är fjerran.
Jag intalar mig sjelf dervid, att det icke är frågan om att skiljas; men jag vet, att jag reser; och dervid faller den ännu starkare öfver mig, denna skilsmessans känsla, som jag förnimmer hvar gång jag byter om ort och menniskor, äfven der de varit mig likgiltiga, — faller öfver mig, ljuf och tröstlös, och ljuf just i sin tröstlöshet.
Medan jag ströfvar kring på måfå, utan att veta af hvad tiden lider, har det blifvit hel kväll, allt skiner af ljus, och gatorna äro fulla af menniskor.
Jag går just fram under jernvägsbron öfver Friedrichsstrasse och söker komma öfver till andra sidan, men kan ej: två oafbrutna rader af vagnar löpa långs gatan, hvar i sin riktning, likt tåget om tvenne maskinhjul.
Jag ser på hörnuret och säger mig, att det är teaterdags.
Jag får en vision af Lessingteaterns inre, och i samma ögonblick känner jag slå emot mig den blandade lukten af det elektriska ljusets hetta, hudsvett och parfymer.
Då faller öfver mig en öde känsla, underligt sammansatt af egen hemlöshet och vämjelse öfver alla dessa andra, hvilka sitta derinne i droskorna och jaga åstad till teatrarne.
Att de gitta, säger jag; men tillika bär jag liksom agg emot dem, ty jag tycker mig stå ensam utanför, medan de alla komma samman och känna hvarandra.
Och med ens springer den opp i mig såsom en vild, smärtfyld lust, — ensamhetskänslan, hemlöshetskänslan.
Jag hämnar mig på de många genom att kunna gå bort ifrån dem och vara mig sjelf nog, — en skadeglad triumf, ur hvilken efterhand allt det svidande sipprar bort och som slutligen stillnar till en tyst, varm lycka, ett själens hemtrefna leende vid känslan af egen inre rikedom.
Och på bottnen af denna stämning återfinner jag stämningen från i morse; de äro ett, och jag kan icke särskilja dem ut ifrån hvarandra.
Mitt hufvud säger mig, att denna samma sinnesförfattning har jag redan haft hundra gånger förut och handlat derefter och alltid blifvit besviken, samt frågar mig förebrående och hånfullt, om jag verkligen nödvändigt åter vill bli till narr för mig sjelf; men min hela person bryr sig inte om, hvad mitt hufvud säger, och jag går hem och packar mina kappsäckar.
Morgonen derpå sitter jag på tåget som går söderut.
Jag flyger ned genom Nordtysklands slätter och tvärs igenom Midttysklands berg, och låter mig så rent mekaniskt föras bort, likgiltigt hvart, så utan tanke och utan syn, att när tåget fram mot solnedgången brusar ned i Maindalen och slottstinnar ute i fjerran varmblåa horisonter bringa mig det första budet om gammal odling och sydländska dagrar, har jag från hela den daglånga färden blott en enda bild: en dalgång någonstädes i Thüringen, med gröna branter, en å i bottnen, en bred rak chaussée utmed ån, på hvilken en oxfora, samt midt i landskapet en liten bortgömd by med hus af ett svart byggnadsämne.
Biljetten lyder på München; men jag stiger af i Nürnberg — enligt min egen rent personliga tradition.
Jag tager in på «Röda hanen», som gömmer ett litet minne för mig med färg af månsken och medeltid, finner der allt som det var den gången med vida förstugor, lågt till loftet och lukt af gammalt renligt bohag, och får samma rum som då, hvilket äfvenledes är oförändradt, som om det stått orördt hela den långa mellantiden.
När jag gjort toilett, går jag ut för att få tag i «Bratwurstglöcklein».
Klockan är ännu icke nio, men staden synes redan ha gått till sängs; knappast en menniska på gatorna, blott här och hvar ett svagt ljussken ur ett litet fyrkantigt fönster, återglansen af en lykta nere i den svarta Pegnitz, och inne i de smala slingrande backiga gränderna ett mörker, som tyckes vara medeltidens eget, hvilket förblifvit liggande kvar tillika med dessa hus, som skymta fram i den osäkra belysningen med utseendet af de föråldrade kulisserna å någon landsortsscen ur minnena från min barndom.
Jag trefvar mig upp och utför, öfver öppna platser med kyrkor och in genom smygsläppor, samt finner omsider det lilla lågloftade, tillrökta skjulet, der flickan griljerar de läckra små korfvarne vid den öppna elden och der det samtida Nürnbergs borgare sitta och dricka sin stads starka svarta bier vid de tvenne bord, som lokalen rymmer, — liksom Albrecht
Dürer och Hans Sachs och Peter Vischer, hvilka nu jemte sina dryckeskärl flyttat upp på väggpanelningens träafsats, sutit här och pokulerat i dessa längst förgångna tider, då man kände många märkliga kryddor att tillsätta vinet med, men dock icke vår famösa moderna: vi kunna göra smaken af korfvarne och medeltidsandan i «Bratwurstglöcklein» dubbelt pikant derigenom att vi, tack vare expresståget, ännu ha en eftersmak i munnen och i själen af den weissbier och det moderna teaterstycke, vi i går kväll vid samma tid njöto i Berlin.
Till gengäld, fortsätter jag för mig sjelf dagen derpå, då jag ser