Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledn. af den motion jag vördsamt framställt om b e m m a n t a I s-r ä n ta n s upphäfvande, ifrån och med 1841 års början, och då städerna äro i behof af nedsättning uti deras utskylder i nästan samma förhållande med jordbruket; vågar jag föreslå, att allmänna bevillningen efter 2 :d ra Art. §§ 9, 11 oell i3 af nuvar.
Bevillnts-förordn., hvarigenom städernas handlande, fabrikanter, manufacturister, handtverkare och samtlige borgare, äfvensom deras betjening och arbetare, åläggas afgift för handels- och näringsrörelse, måtte till hälften nedsättas.
Jag har i den till StatsUtskts handläggning öfverlemnnde förstnämnda motion visat nödvändigheten att företrädesvis söka befria jordbruket ifrån de ojemnt fördelta och med flera svårigheter vid debitering, uppbörd, redovisning och conlroll förenade äldre grundskatter, O111, som jag förmodar, nämnde Utsk. skulle finna de skäl grundade, hvarpå detta förslag sig stödjer, vinnes derigenom en fördel för den jordbrukande classen, som utsträcker sig till de minsta hemmansbrukare och äfven arrendatorer, så till vida de, inom sina contracters gällande tid, åtnjuta en lindring i onera; och denna fördel skall otvifvelaktig! blifva för massan at jordbrukare vida större, än hvarje nedsättning af den directa bevillningen på fastigheterna.
Men för att göra en sådan åtgärd rättvis i anseende till städernas innevånare, har jag trott, att den här föreslagna nedsättningen i bevillningen ä borgerliga rörelsen, skulle vara den, som hufvudsakligen motsvarade ändamålet.
Denna är oemotsägligt den ojemnast fördelade andelen af allmänna bevillningen, och den som hårdast drabbar massan af de produetiva classerna i städerna; då deremot fastighets-bevillningen, liksom på landet, egentligen kan anses träffa den förmögnare och på andras arbete lefvande classen.
Då jag således ansett mig böra fästa RiksStts uppmärksamhet på behofvet af skattebördornas minskning, så väl för städerna som landet, på möjligheten att vid denna riksdag komma till åtminstone en millions förminskning, om dels de inskränkningar göras i stats-utgifterna, som kunna ske utan något mehn för stats-bestyrens gång, och dels ändamålsenliga grunder för de extra-ordinarie beskattningar och bevillningar stadgas, hvilka redan lemna så betydliga öfverskott utöfver hvad som varit påräknadt, samt på billigheten, att jorden befrias från de bördor, hvilka icke allenast äro 1 H. 27 310 Den i Februari. de tyngsta, utan tillika genom deras obestämda beskaffenhet och högst ojemna fördelning uro de odrägligasle och, så viii för den enskilda medborgaren, som för uppbördsman och redovisande verk besvärligast; får jag vördsamt anhålla, att BevilIn:sUlsk. måtte föreslå R.
St. att bifalla det här af mig gjorda förslag om nedsättning af bevillning för städernas borgerskap m. fl. - På det att likväl dessa förslag om nedsättning i så väl landets som städernas beskattning måtte blifva försatta i det oskiljaktiga sammanhang, som gemensammma skyldigheter och rättigheter för alla samhällsclasser gör nödvändigt; har jag genom särskild motion, om hvilkens remiss till de förenade Stats- och Bevilln:sUtsk:n jag äfven anhållit, föreslagit, alt en sådan öfverensstämmelses tillvägabringande måtte ske genom de begge Utskms gemensamma behandling. 3.
Då jag vågat föreslå RiksStm, i en till StätsUtskts behandling öfverlemnad motion, att upphäfva den s. k. hemmantals- eller extra ordinarie räntan ihan och med 184.1 års början, samt i en annan till Bevilln:sUtsk. remitterad motion, att nedsätta allmänna bevillningen efter 2:dra Art. 8, 9, 12 och i3 till hälften för handlande, fabrikanter, manufacturister, handtverkare och samtlige borgare i städerna, samt för deras betjening och arbetare; har detta skett, för att begagna till ömsesidig fördel förstädernas och landets innevånare de tillgångar, som visat sig kunna påräknas genom extra bevillningarna, ibland hvilka isynnerhet stora sjö-tullen, men äfven brännvins-bevillningen, chartae-sig.- och postmedlen, om dessa slats-inkomster regleras efter ändamålsenliga principer, synes kunna erbjuda betydliga förökningar i stats-inkomsten.
Jag har trott R.
St. böra föredraga detta sätt att jemna bördorna framför det att upphäfva allmänna bevillningens personella och fastighets-utskylder, dels derföre, att de gamla grundskatterna å landet till deras natur äro mera tryckande än bevillningen, utan att i proportion lemna statsverket samma behållning, samt inveckla, försvåra och fördyra uppbörd, redovisning och controll; dels derföre, att det icke lärer kunna bestridas, att ju lindringen på städernas rörelse är af vida allmännare och verksammare inflytelse på deras innevånares välstånd, än minskningen i fastigheternas bevil ln:s-afgift.
Men då jag, för att vinna en snar och lätt utredning af dessa tvänne förslagers verkställighet och nytta, vågat begära deras directa behandling af de begge Ulskm särskildt; får jag likväl anhålla om Utskms gemensamma öfverläggning och utredning af det sätt, hvarpå dessa motioner må kunna ställas i sådant samband, att, derest Konungen skulle vägra verkställighet åt R.
St:s beslut ang:de hemmantals - Den i Februari.
211 räntans upphäfvande, Ständernas beslut angrde nedsättning gen i denna del af bevillningen äfven måtte anses instäldt.
Del inses lätt, att en åt städernas närings-classer medgifven nedsättning i utskylder, under det att jordbrukande classen måste fortfarande bära de ofantliga bördor, hvilka icke en gång erbjuda fördelen af vanliga hälftenbruks-villkor på den jord han anses äga, skulle innebära en annan ytterligare kränkning af jemlikheten i pligter emot samhället; och det torde derföre icke erfordra någon vidare bevisning, att ett sådant samband emellan de båda föreslagna åtgärderna bör linnas.
Deremot förtjenar det en särskild och grundlig undersökning, huruvida ett af Konungamakten lagdt hinder för verkställigheten af beslutet ang:de liemmantals-räntan, under något sken af lagenlighet, skulle kunna motiveras; emedan, i sådant fall, det måhända skulle leda till alldeles öfverdrifna öfverskott i statsverket, om hemmantalsräntan komme att uppbäras, utan att vara för utgifts-bebofven påräknad.
Jag har derföre ansett mig här böra redovisa för de åsigter, som hos mig stadgat öfvertygelsen om R.
St:s rätt att i dylika ämnen allena besluta; och jag hoppas, om dessa godkännas, att af de begge förenade Utskotten kunna vänta det stöd för min framställning, sorn skall sätta beslutets lagenlighet utom allt tvifvel.
Det är från lydelsen af §§ 5g och 60 i Iteg.F., som, besynnerligt nog, tvänne alldeles motsatta opinioner söka alt hemta skälen: den ena, för konungamaktens rättighet alt hindra all ändring i statsverkets s. k. ”ordinarie inkomster,” hvilken skulle åsyfta deras förminskande; den andra, för R.
St:s obehindrade rättighet att förordna om skattemedlen, på hvad sätt dem synes löreuligast med Rikets sanna nytta.
För att kunna göra sig ett klart begrepp om dessa §§:s mening, är det nödigt besinna, att de utgöra en gemensam tankeföljd med §§ 57 och 58.
Du blifva grundlagens ord följande: ”5 57.
Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta u t ö f v a s af R.
St. allena vid allmän riksda g.” Således har lagstiftaren icke lemnat denna urgamla rätt, till ringaste del, i Regeringsmaktens händer.
"§ 58.
Vid hvarje riksdag låle Konungen uppvisa statsverkets tillstånd, i alla dess delar, till inkomster, utgifter, fordringar och skulder, för det Stats-Utsk., som R.
St. utvälja”, etc.
Regeringsmakten har således blifvit ålagd att uppvisa statsverket, "i alla dess delar”; hvilket äfven innefattar ali beskattning.
Här talas icke örn någon skilnad i detta afseende, eller om någon Konungens rättighet att anse någon viss skatt tillhöra sig eller statsverket. ”§ 5g.
Efter Rikets och statsverkets tillstånd och behof lute Konungen till Utsk:s öfverläggning framställa 211 Den i Februari. livad Staten kan tarfva, utöfver de ordinarie inkomster, och hvilka behof genom hevillningar böra fyllas.”
En hvar som i denna ordning läser dessa ord, måste genast finna, att här icke göres någon inskränkning i Ständernas allena-utöfniug af beskattnings-rätleu (se § 07) eller i deras rätt att betrakta och afse statsverkets tillstånd, i alla dess delar (§ 58); och att här endast föreskrifves formen hvari Regeringens framställning bör göras 0111 ”statsverkets behof.”
Här leranäs nemi. den bestämda föreskriften, att det är Konungamakten, sorn, vid Ständernas sammanträde, bör hafva låtit utarbeta berättelsen om statsverkets "tillstånd” samt framställningen om hvad Staten "kan tarfva.”
Det är Regeringen, som bör uppgifva hvad de "ordinarie inkomsterna” utgjort, och hvad "derutöfver behöfves”; och det är detta "behof”, som genom bevillningar bör fyllas.
Men att en sådan ordning för de begge Stats-makternas verksamhet skulle innebära en inskränkning i Ständernas rättighet att allena utöfva beskattningsrätten, dertill finnes ej ringaste anledn.
I fäll något sådant åsyftades, skulle ju en tillsats af några ord varit tillräcklig att bär antyda någon sådan inskränkning, eller att tillerkänna Konungen andel i beskattningssrätten, hvad de ordinarie inkomsterna angick.
Men något sådant finnes ej, och att i denna §, mer än i någon annan som rörer statsskicket, grundlags-stiftaren skulle ämnat gifva vårt skatteväsende en Chinesisk stabilitet, så att de ordinarie skatterna i all verldens tid skulle blifva desamma, låter sig väl icke tänkas.
Läsom nu vidare: ”§ 60.
Till dessa sednare (nemi. bevillningar) räknas sjö- och landttullen samt accis-afgifterna, postmedlen, cliartae-sig. -afgiften, husbehofs-bränneri-medlen, samt hvad R.
Här finner man således ett förtydligande på hvad i 59 § menas med bevillningar, hvilket, ulan ringaste syftning till inskränkning i Ständernas allena utöfning af Svenska folkets rätt att "sig beskatta”, synbarligen åsyftar att betaga Konungamakten dess, intill år 1809 utöfvade, sjelftngna rättighet att bestämma dessa bevillningars belopp.
Regeringen hade nemi. godtyckligt stadgat tull-taxor, posttaxor, stämpladi pappers-afgift, m. m.; och det var detta, som i Reg.-F. skulle förekommas för framliden.
Derföre rubricerades de särskilda bevillniugarna, enligt då antagna benämningar; och derföre innehåller vidare samma §:
"Ej må några allmänna afgifter, af' hvad namn och beskaffenhet som helst, utan R.
St:s samtycke kunna förhöjas, stola sjötullen å inkommande och utgående spanmål allena undantagen.
Då man således tänker sig Reg.-F., såsom den act, hvilken bestämmer
Stats-makternas inbördes förhållanden till hvarandra oell till nationell, kan ej, enligt Svenskt Den i Februari. språkbruk, den ringaste anledn. sökas i dessa §§ till någon inskränkning i It.
St:s rutt alt besluta ang:de alla skatter, dessa vare sig s. k. ordinarie eller extra-ordinarie; oell all den rimliga utsträckning, nian synes kunna gifva åt den i § 5g uppställda skilnad emellan ordinarie stats-inkomst och be vi 11 n i n gar, skulle vara, att lagstiftaren derigenom sökt nedlägga i Jagen en garanti för nationen, att dessa ordinarie skatter, hvilka, qvarstående ifrån äldre tider, i de flesta fall drabba enskilda folk-clusser, icke skulle förhöjas, samt att Ständerna endast genom bevillningar, som grunda sig på likhet i skyldigheter för alla medborgareclasser, för framtiden skulle fylla de öfverstigande behofven.
Att lagstiftaren deremot skulle åsyftat att förhindra all förbättring af ett gammalt och bristfälligt beskattningssysteme, är så mot allt sundt förnuft, att det väl ej behöfver vederläggning; och att Regeringen skulle vara den makt, som i detta afseende ytterligare borde äga ett hämmande inflytande är, om möjligt, ännu orimligare.
Det bör ej heller undgå uppmärksamheten, att hvarje tolkning af §5 5g och 6o, i den anda att Regeringen äfven ägde andel i folkets beskattnings-rätt, skulle alldeles upphäfva all betydelse af de öfriga efterföljande §§, som närmare bestämma sättet för denna rättighets utöfning af R.
St. allena. ”§ 64.
Reg.F. stadgar uttryckligen, att så väl dessa "Rikets” s. k. ”ordinarie statsmedel och inkomster, som hvad, på sätt omförmäldt är, under namn af extra-ordinarie utlagor eller bevillningar till statsverket af R.
St. pröfva de behof och efter den upprättade staten anordnas”, vidare: § 65. ”Dessa medel, (således äfven de ordinarie), må icke annorlunda användas än faststäldt blifvit; varande Statsrådets ledamöter ansvarige, om de låta afvikelse derifrån aga rum, utan att till protocollet föreställning deremot göra, samt anföra, hvad R.
St. i denna del förordnat.”
Jag frågar nu om en sådan tankeföljd vore möjlig, derest R.
St:s allena-beslutande rätt ang:de de ordinarie skattemedlen icke vore gifven.
Huru skulle då Ständernas ”fö rordnanden” om medlens disposition kunna utgöra lag för Regeringsmakten?
Konungens dispositions-rätt kunna inskränkas till hvad af ”R.
St. anslås”, om det vore åt honom lemnadt, alt låta uppbära skatter, som R.
St. ansett sig icke vidare böra förordna?
Hvad betydelse skulle de "pröfvade behofven" och den ”upprättade staten” äga, om Konungen hade rättighet att förhindra R.
St. afskaffa skatter, som för dessa ”behof’ icke tarfvades, och i ”staten” icke beräknats?
Skulle väl ens något förnuftigt skäl hunna finnas till nyttan eller nödvändigheten af en sådan i Regeringens händer leornad rätt, då statsverket alltid mäste an - ai4 Den i Februari. ses hafva fått anslagna för sina behof de summor, som tarfvas, och i intet fall kan disponera andra, än de som R.
St. anslagit?
Jag kan åtminstone icke tänka mig något större bevis på Regeringsmaktens sjelfrådighet, än örn den, med så tydliga föreskrifter för sin dispositions-rätt och så bestämdt uppdrag för R.
St. att allena utöfva beskattningsrätten, skulle söka hindra lindringen i folkets, efter ojemna fördehiingsgrunder och ensidiga förhållanden , qvarstående gamla beskattningar; och jag bör således ej befara, att en sådan inkräktning på nationens rätt skulle försökas, då R.
St. öppet tillkännagåfvo sitt förordnande om lieminantals-räntans upphäfvande.
Men, då olyckligtvis sednare tider utvisat så många fall, då Regeringen sökt att kringgå och äfven förneka R.
St:s rättigheter, torde försigtigheten bjuda, att åtminstone betaga ett sådant fortfarande lagstridigt handlingssätt ali skadlig inflytelse på totalbeloppet af nationens årliga skatte-utgifter.
Och det är derföre jag vågar föreslå, alt Stats- och Bevilln:s-U tsk:n, genom ett gemensamt betänkande, måtte föreslå R.
St. att så ordna besluten om hemman tals-räntans upphäfvande och bevillningens nedsättning, att, i händelse det förra icke skulle af vederbörtde befordras till verkställighet, det andra genast till kraft och verkan förfaller; och för hvilket fall jag anhåller, att Bevilln:s-Utsk., i anledn. af min särskilda motion, måtte tillstyrka R.
St. att förordna om inställandet af all personel bevillning efter i:sta Art., samt efter 2tdra Art. för fastigheter, på det att nationen, åtminstone på detta sätt, måtte erhålla en lindring i sina dryga utgifter, om ock ej ledande till de fördelar för näringslifvet och rörelsen , som genom de förstnämnda besluten kunde vinnas. 4.
I det önskvärda fall , att Stats- och Bevillnts-Utsktn finna sig böra tillstyrka R.
St. antagandet af de lill dessa Utskotts särskilda handläggning remitterade motioner, om upphäfvande af liemmantals-räntan och nedsättning af städernas bevillning för borgerlig rörelse m. m., äfvensom att nämnde Utsk. gemensamt föreslå Stånden alt försätta dessa beslut i ett sådant sammanhang, att, derest Regeringsmakten, oaktadt R.
St:s allena beslutande rätt i hvad skatteväsendet tillhörer, skulle företaga sig att hindra verkställigheten af lieminantals-räntans upphäfvande ifrån och med i84( års böljan, eller sedan deu då, på R.
St:s förordnande, upphört, anbefalla dess å nyo debitering och upphörd, äfven nedsättningen i bevillningen för borgerlig rörelse i städerna kommer att inställas ; torde likväl försigtigheten bjuda, att för denna sistnämnda, ehuru till följd af dess grundlagsvidriga beskaffenhet — såsom det synes — otroliga tilldragelse, äfven stadga de nödiga föreskrifter i R.
St:s förordning om allmänna bevillningen, så att den betydliga hem - Den i Februari.
215 mantals-räntans uppbärande gemensamt med allmänna bevillningen, icke mätte ådraga nationen en lika öfverdrifven som ändamålslös beskattning.
Om, genom en sådan lagstridig handling, Regeringsmakten, för ögonblicket, förhindrar folkets representanter att lindra de skattebördor, som i främsta rummet borde för nationens sannskyldiga nytta afskaffas eller nedsättas; bör likväl icke, ulan den ytterligaste kränkning af nationens heligaste rättighet, kunna R.
St. förmenas att nedsätta allmänna bevillningen i samma mån, som de af Ständerna pröfvade behof visa sig en sådan nedsättning medgifva.
Då således Regeringens eget handlingssätt framkallar nödvändigheten att en gång få afgjordt, huruvida R.
St. eller Regeringen äga att utöfva folkets beskattningsrätt; och då en sådan tvist, hvarpå intet constitutionelt
Iand i Europa ännu visat exempel mera än vårt, icke kan afgöras på annat sätt än genom nationen, (föreslår jag att, för det fall Konungen skulle vägra verkställighet åt Ständernas beslut angtde upphäfvandet af hemmantals-räntan ifrån och med år 184* > eller skulle anbefalla dess ånyo debitering och uppbörd, sedan densamma en gång upphört, R.
St. måtte i Bevillnts-förordn. förordna: att ali uppbörd af allmänna bevillningen efter irsta Art., samt efter 2:dra Art., §§ 21, 22, 2.3, 28, 29, 33 och 35, för hemman och lägenheter, verk och inrättningar m. m. under ägande rätt, och § 18, för fastigheter i städerna, genast skall inställas; så att den bevillning R.
St. till bestämdt belopp sig åtagit — och hvilken jag förmodar då kommer alt endast utgöra omkring en million r:dr — endast kommer att utgå enligt de öfriga beviflningsgrunder, nemi. af andra Artikeln: embets- och tjenstemäns bevillning och centonaI;för gästgifveri-, fabriks-, handels-, manufactur-, handtverkeri- samt öfrig borgerlig rörelse, grunds katts-afgift för frälseegendomar; för post- och lotshemman; för kolningsfrihet; för tillverkning vid krut- och svafvelbruk; för fjerdepartsrevenuer af Stora Kopparberget; för gåfvor och testamenten; för t bea ter - represént a ti o ner; af kyrkornas behållna tionde; för recognitionsskogar; för kr onofisk en; bevillning af lotterivinster, i fall alt lotteriet skulle komma att fortfara; af J er n-co n to re t och Sjö-försäkrings-bolaget; samt af tredje Artikeln: för ka r a k ters-f u 11 ma k ter; hörandes då äfven , såsom hittills, ti dn i ngsst äm p e 1 - a f gi f t och k or tstämplings-afgift, observationsmede], skatterätts medel och lösen för ekskog fortfarande uppbäras och redovisas. 5.
Sedan jag i föregående motioner om hem man talsräntans upphäfvande och nedsättning i städernas ali - Den i Februari. manna bevillning för borgerlig rörelse m. m. visat nödvändigheten att förutse möjligheten af Regeringsmaktens grundlagsvidriga vägran till verkställighet af ett sådant R.
St:s beslut; får jag af de skäl, som redan blifvit i nämnde motioner andragna, vördsamt föreslå, att i reglementet för Riksg:s-contorets styrelse och förvaltning måtte intagas den föreskrift för ofvannämnde händelse, att Riksg:s-contorets fullmäktige skola vara skyldige alt vägra all utbetalning till statsverket af den del af allmänna bevillningen, som möjligen redan, innan Konungens påbud, kan vara influten å de irsta och 2:dra Artrnes uppbörd, utöfver det minimum, hvartill R.
St., i sådant fall, till bestämdt belopp sig bevillning åtagit.
Anckarsvärd anhöll, att dessa anföranden och motioner måtte blifva med de öfriga RiksStm communicerade, för hvilket ändamål han till prot. aflemnade 5 exemplar deraf.
Frih. Sparre, Sixten, begärde Gr.
Anekarsvärds nu upplästa anföranden och motioner på bordet.
Hr Wernstedt, Johan Otto, anförde skriftligen: Reg.Formen sladgar uti 16 §:n, bland annat, "att "Konungen bör rätt och sanning styrka och befordra, vrång’’visa och orätt hindra och förbjuda, ingen afhända eller af"hända låta något gods, löst eller fast, utan ransakning och "dom, i den ordning Sveriges lag och laga stadgar föreskrifva;” samt vidare: ”att låta en hvar blifva dömd af den domstol, "hvarunder han rätteligen hörer och lyder.”
I uppenbar strid mot detta stadgande är fortfarandet af de K.
Öfre och Nedre Borgrätterne, hvilkas afskaffande ock vid flera riksdagar , icke utan derå Fästadt afseende, blifvit påyrkadt.
Då samma domstolar behandla frågor det K.
Hofvet och enskilde emellan, synes icke förenligt med våra constitutionella förhållanden, att K.
Borgrätternas ledamöter godtyckligt tillsättas af H. M. Konungen med personer, som tillhöra det K.
Hofvet, och således af den ena parten blifvit uppdragne det vigtiga domarekallet.
Jag föreslår derföre vördsammast, att de K.
Öfre och Nedre Borgrätterne måtte, så fort sig göra låter, upphöra, samt de rättsfrågor, hvilka hittills ansetts tillhöra nämnde domstolars befattning, å de ordinarie domstolarna öfverflyttas.
Likartadt, ehuru icke lika menligt, är förhållandet med åtskilliga andra öfverflödiga eller privilegierade domstolar , hvilka ock lämpligen kunna indragas; men jag har ansett mig böra i första rummet upptaga de K.
Borgrätterna, dem egen erfarenhet funnit vara af den mest skadliga inverkan för de medborgare, hvilkas rättsanspråk på dessa K. domstolars bedömrnande bero.
Jag anhåller, nit denna min motion må till H.
LagUtsk. remitteras samt med de öfrige resp. RiksSt:n communieeras.
Hr von Hartmansdorff, August: 49 §:n Riksd.- Ordn. innehåller: ”Hvar och en allmän
Råga, som första ”gången i något Stånd förekommer, skall, såvida ej Ståndet ”enhälligt genast densamma till vederbörligt Utsk. förviser , ”ligga på bordet lill nästa plenum, då remiss bör ske.” Enligt denna § har vid föreg:de riksdagar varit vanligt, attingen fråga blifvit genast efter uppläsningen remitterad till vederbör).
Utskott, utan den har legat på bordet intill nästa plenum.
Hvarje ledamot har då haft tillfälle att genomläsa handlingarna, förrän frågan om remiss blifvit af Landtm, framställd.
Det är visserligen intet binder för Landtm, att göra propos. nu, eller för Ståndet att enhälligt besluta remiss; men om någon gör invändning deremot, så måste frågan hvila.
Jag gjorde nu ingen invändning; men jag måste säga, det jag . är frestad att hädanefter göra det mot hvarje remiss , som utan föregången hvila föreslås.
Jag anhåller derföre, och till förekommande af all öfverraskning, att det gamla bruket må iakttagas, att hvarje mål hvilar på bordet intill nästa plenum, innan en fråga remitteras , med mindre att hon är af den brådskande beskaffenhet, att remiss genast erfordras.
Hr Tornerhjelm, Rudolph:
Under alläggande af min tacksamhet för R. o. Ad:s förtroende att hafva valt mig till ledamot af Ridd.Utsk.; får jag likväl afsäga mig denna befattning, i anledn. af förekommande omständigheter.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att, genom den af Hr af Forselles ingifna afsägelse, en bänkmtsplats blifvit ledig för 2i:sta Bänkm:s-afdeln., hvilken äfven i nästa plenum, tillsammans med det redan bestämda bänkmis-valet, Lomme att genom nytt val återbesättas. H. R. o.
Onsdagen den 5 Februari i84o.
Företog H. R. o. Ad. val af nya Bänkman i följande bänkmans-ledigheter, nemi. för i H. 28 ai8 Don 5 Februari. 3:dje Bänkm.-s-Afd. efter K:o i3i.
Gr. De Geer, Carl; 6:te Bänkm:s-AJd. efter N:o 255.
Falkenberg, Conrad; "j.-de Bänkm.-s-Afd. efter N:o 338.
Fredrik; io:de Bänkm:sAfd. efter N:o 107.
Frih. Hermelin, August, och N:o rg3, Hr Bäck i Finland; Fullm.
Spens, Carl Gust; l3.de ran, samt N:o 2 tog A, Hr Anckarsvärd, August; 1/f:de B'ånkm:s-Afd. efter N:o 1117.
Hr Cederschjöld, Pehr Gustaf; i5:de Bänkm.-s-Afd. efter N:o 1313.
Leijonhufvud, Abraham; i6.-de Bänkm.-s-Afd. efter N:o i43o.
Hr Gyllengahm; Fullm.
Hr von Troil, Emil, samt N:o 1479- Hr Ulfhjelm; Fullm.
Hr af Geijerstam, Carl; 1S.de Frih.
Leijonhufvud, Gust.
Alexander, samt N:o 1736 B.
Hr Hallenborg, Carl Johan; ig.-de Bänkm.-s-Afd. efter N:o igi2 B.
Hr Nordensköld, Otto Gustaf; ao.de 31 . sta Bänkm.-s-Afd. efter N:o 2018.
Hr af Forselles, Adam Magnus; och hlefvo utsedde till Bänkman för 3:dje Bänkm.-s-Afd. N:o 26.
Leijonhufvud, Erik Knutsson; 6:te Bänkm.-s-Afd. N:o 257.
Klingsporre, Mauritz Philip Staffan ; 7.-de Bänkm.-s-Afd. N:o338.
Frih. Tersmeden, Wilh. Fredr.; 10.de Fredrik, och N:o 212.
Hr Lind af Hageby; Fullm.
Gyldenstolpe, Ulrik; i3:de Bänkm.-s-Afd. N:o g?.t.
Hr Tersmeden, Carl Reinhold, samt N:o 2iogA.
Hr Anckarsvärd, August; ifde Bänkm.-s-Afd. N:o 1117.