Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med anledning af discussionen på Förmiddagen kunde jag icke föreställa mig, att de redan förehafde BevillningsUtskottets \
Betänkanden skulle så hastigt blifva afgjorde, och det var orsaken, att jag icke var närvarande, då Betänkandet N:o 11, angående Berednings- och TaxeringsComitteer, blef bifallet.
Ridderskapet och Adeln har nu fattat sitt beslut, och för mig återstår således endast att hoppas, det uti 2tne af de andra Stånden finnas så många verklige Landtman, att återremiss derifrån kan väntas, och frågan å nyo förekomma, äfvensom att begagna detta tillfälle, för att anmäla min reservation mot beslutet.
Det är anledning till anmärkning emot StatsRådets Ledamöter samt StatsSecreteraren för KrigsÄrenderne nu mera StatsRådet Friherre C. J. af Nordin; hvarom Remiss begäres till ConslitutionsUtskottet, inför hvilket anledningarne skola uppgifvas.
Hvarjemte Friherre Anckarswärd till Protocollet aflemnade ett försegladt convolut.
Hans Excellence .
Herr Grefven och Landt Mar skalken förklarade, att den, enligt 29 §.
Riksdagsordningen, sålunda anmäldte anledning till annmärkning emot StatsRådets Ledamöter, samt StatsSecrete - Den 3o Mars e. m. 357 raren för KrigsÄrenderne ifu mera StatsRådet Friherre af Nordin kommeatt, jemte ProtocollsUtdrag derom, till ConstitutionsUtskottet afgå.
Föredrogos å nyo och biföllos följande BevillningsUtskottets den 7 dennes afgifne, och den 23 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Betänkanden: N:o i3.
Angående väckt motion om infordrande af upplysningar, rörande Kongl. KammarRättens anmärkningar emot BevillningsComittéerne i åtskillige Län. N:o 14.
Föredrogs å nyo och gillades LagUtskottets den 17 sistlidne Januarii under N:o 29 afgifne, och den 16 dennes e. m. på bordet lagde, Betänkande öfver väckt motion om stadgande, att rättighet till återlösen af förpantad
Då nu å nyo föredrogs BevillningsUtskottets dan 7 dennes under N;t> i5 afgif - 358 Den 3o Mars e. m. ne, och den 26 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Betänkande, angående Stämplade pappers-afgiften, begärde Herr Hjerta, Gustaf', och Herr Printzenskjöld, Carl, att detsamma ytterligare måtte få hvila på hordet.
I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken förklarade, att, enligt §•
Riksdagsordningen, detta Betänkande komme att lills vidare hvila på bordet.
Företogs lill pröfning LagUtskottets den 17 nästlidne Januarii under N:o 3o afgifne, och den 16 dennes e. m. på bordet lagde, Betänkande, öfver väckt motion om en Lag, som stadgar ett efter förbrytelsens beskaffenhet lämpadt urbota straff för den, som falskeligen å sig bekänner missgerning, äfven af mindre svår art, än att den dödsstraff förtjenar.
Det ämne, som innefattas i detta Betänkande, kunde visserligen anses såsom främmande för mig, hvilken ej är Jurist; men jag finner deruti utvecklad en så alldeles ny lagstiftnings-princip, att den har måst fästa min ' uppmärksamhet.
Utskottet har föreslagit, att en person, som diktat på sig ett brott, sktdle först underrättas om det straff, som åtföljer ett sådant pådiktande; och att, om det sedan befinnes, Den 3o Mars e. rn.
359 att uppgiften är falsk, skall han straffas just för det, att han är oskyldig.
Af dessaanledningar anhåller jag om återremiss.
Grefve Posse, Erik, uppläste följande:
Jag instämmer fullkomligt uti Utskottets åsigt, att falska bekännelser om begångne brott böra allvarligen straffas; men jag fruktar, att den nu föreslagne Lagen i vissa fall blir så sträng, att mången domare finner sig nödsakad att undvika dess tillämpning.
Jag skulle derföre tro det vara mera billigt, om för den ifrågavarande fcjr - 36o Den 3o Mars e. m. brjtelsen stadgades samma straff, som 5 §. i i3 Cap. MissgerningsBalken bestämmer, med det tillägg, att då den tilltalade är för andra brott förfallen till högsta kroppsplikt, skulle han, så snart uppgiften, vare den om honom sjelf eller medbrottslige, funnes vara falsk, derföre särskilt afstraffas.
I anledning af den anmärkning Friherre Sprengtporten gjort, får jag till en början erinra, att ändamålet med den lag Utskottet föreslagit, har varit, att förekomma de täta händelser, som nu inträffa, att liäcktade brottslingar bekänna på sig brott, som de aldrig begått, för att få slippa utur fängelset och rymma.
Jag medgifver, att det vid första påseendet synes besynnerligt, att dömraa en person för ett brott, som han ej begått.
MissgerningsBalken antagit denna princip, då den förklarat, att den som bekänner på sig falskeligen, att lian sådan gerning gjort, som dödsstraff förtjenar, skall dömmas till urbota straff, ända till och med högsta kroppsplikt.
Utskottet hade först ämnat föreslå endast en förändring i denna §., syftande derhän, att den äfven kunde lämpas till alla falska bekännelser; men derigenom hade inträffat, att urbota straff skolat följa på all falsk bekännelse, och dervid gjorde Utskottet sig Den 3o Mars e. in. den invändning, att då det sannolikt alltid skulle blifva en häcktad persons intresse, att slippa ut ur häcktet, samt att, för att undgå högt straff, bekänna på sig brott af den ringaste beskaffenhet, som snatteri eller den ringaste graden stöld, skulle för bekännelsen af ett brott, derå, enligt våra lagar, endast böter följa, efter den pricipen hafva följt en större straffbestämmelse för det diktade brottet, än som egt rum, om han begått brottet.
Det torde äfven få gälla till vederläggning af lavad flere Domstolar och äfven Högsta Domstolen, någon gång antagit, att ålägga urbota straff för bekännelser af brott, som ej äro af urbota natur.
Frågan är således bär, om för ett sådant fall straff skall bestämmas, eller ej.
Jag skulle endast tro, att den anmärkning, som af Friherre Sprengtporten blifvit gjord ej skall föranleda till något förändradt beslut uti Utskottet, der samma anmärkning redan korn - 362 Den 3o Mars e. rn. mit i öfvervägande.
Brottet kan ej blifva af mer än en natur; här är det nemligen lögnen, som skall bestraffas, och den är enahanda, ehvad brott som angifv. es; den blir ej relatif till den bekände förbrytelsens storhet.
En person, som, i tanka att rymma, diktar på sig ett brott, som har till påföljd io par spö, eller ett brott, som har $ill påföljd 4° Par spö, har begått lika brott, och det diktade brottets beskaffenhet kan ej verka något på ansvaret för osanningen, eller för uppsåtet att rymma.
Men jag går längre, och antager Friherre Ehren - Den 3o Mars e. ra. 363 borgs framställning, huruvida någon straffbestämmelse bör äga rum för ett sådant brott.
Jag tror, att då vi i den civila CriminalLagen anse, att man ej kan ålägga straff för rymningsbrott, så blir det besynnerligt, om man för blotta uppsåtet kunde ålägga ett så grymt straff, som det föreslagne.
Jag föreställer mig, att då samhället genom sina lagar bör bidraga till samhälls-medlemmarnes moraliska uppfostran , kan det ej ske genom höga straffbestämmelser.
Jag tror, att då man, utur ganska riktiga synpunkter, gör stora uppoffringar för Correctionslnrättningar; står det ej i något sammanhang dermed, att göra straffbestämmelser af den natur, som den ifrågavarande.
Den torde alldeles förfalla, då den bedömmes af en Domare; men mitt omdöme är förvilladt af ordställningen.
Det torde kanske vara orätt af mig att sätta i fråga, det tydningen kunde blifva sådan; men i alla fall uppkomme det förhållande, att en till högsta kroppsplikt förfallen person, som pådiktade sig ett brott, för hvilket högsta kroppsplikt är 364 Den 3o Mars e. m. bestämdt, skulle slippa allt straff för denna dikt; då deremot en person, som blifvit dömd till 30 par spö och pådiktade sig ett brott, som medförde en lika bestraffning, finge ut äfven desse 20 par.
Vi se att vår styrelse är ganska mild och menniskoälskande; vi hafva sett den anbefalla lindringar i verkställigheten af spöstraffet, detta barbariska straff, som vi ännu ej torde kunna undvika, men som vi böra hoppas att framdeles kunna afskaffa.
En god lagbyggnad finnes alltid uti en viss ordning uppförd, och då förändringar eller tillägg vid densamma skola ske, är det af vigt, att gå till väga med varsam hand, under klarseende uppfattning af det hela, på det att ordningen icke måtte störas; och denna Den 3o Mars e. ro. 365 varsamhet torde företrädesvis vara att påyrka, då det är fråga om att vidröra grundvalarne för brottmåls-lagstiftningen.
Han vet, att ehvad han visar sin oskuld eller icke, drabbar honom för den en gång gjorda bekännelsen enahanda straff.
Han skall deraf blifva förstummad
Och döf för alla efterforskningar till sakens rälta upplysning, ehuru han kanske vare i stånd, att upptäcka den eller de verkeligen brottslige; ty det är att märka, att den ena brottslingen vet bäst om den andra, och att uppgiften att hafva begått ett brott, merendels förutsätter kännedom, att ett Sådant verkeligen blifvit begånget.
Det’ visar sig ock ofta under ransakningen, att den, som falskeligen åtagit sig brottet, har fått kunskap om dess begående och de minsta omständigheter dervid, just af sjelfve våldsverkarne.
Men LagUtskottets förslag skulle för Domaren systematiskt stänga vägen till sådane ganska upplysande kunskapskällor, och klokheten skall åtminstone säga den sjelfgjorda brottslingen, att den enda fördel han har att vinna, är någon erkänsla af de verkligen brottslige, derigenom att han framhärdar i sin osanning, och dermed befriar dem från straff, enär Staten i Lagen uttryckt och på förhand afkunnat sin känslolöshet för återgång till sanning eller ånger, och straffar lika, ehvad det erkända brottet är begånget eller icke.
Men den befarade ovarsamma Lagstiftningen blir ändå skadligare, om den icke Den 3o Mars e. m. 367 ställes i sammanhang med den förut i samma ämne varande, utan sammanblandas med olikartade Lagbud, hvilka deraf i grunden kunna skakas eller till sin princip och syftning förvillas. 17 Cap. 36 §.
Eller månne stadganderne i 4o Cap. MissgerningsBalken, om den som stjäl, kunna slå i sammanhang med dem, som i 60 Cap. förekomma om den, som ljuger.
Ännu mindre torde man böra med Lagutskottet, från stadganderne om Rättegångsformerne för en fullständig bevisning, låta, på en tillämpningens sidoväg, sig inledas på brottmåls-lagstiftningens fält, utan helst laga hvar sak för sig.
Det torde vidare tillåtas mig fråga, hvad consequens som finnes deruti, att binda Domaren till tvånget att straffa ljugaren just med det straff, som svarar emot det gröfre eller ringare brott han uppgifver, då (om än denna slags gradering af osanning vore rigtig) Utskottet bibehåller Domaren vid rätt, att efter omständigheterna hårdare el - 368 Den 3o Mars e. m. ler lindrigare straffa den, som i de grofsta brott eller lifssaker gör falska bekännelser.
Efter Utskottets förslag skulle näpsten för en brottsling, hvilken å sig falskeligen bekant mord och rån, efter omständigheterna kunna bestämmas af Domaren till ex. till 4 dagars fängelse vid vatten och bröd, men
Domaren nödsakas, att till högsta kroppspligt utan förskoning fälla den, som begått ett snatteri och origtigt å sig bekant, att han olofligen tillgripit något öfver 39 R:drs värde; och det skulle i sanning ofta blifva hardt, alt tillämpa en sådan Lag.
Uppgifver häktad person, som för hrott under tilltal står, eller fånge, som till fästningsstraff eller allmänt arbete på längre eller kortare tid dömd blifvit, att han föröfvat missgerning, för hvilken han ej redan är tilltalad, eller dömd, utan att dertill pint, skrämd Den 3o Mars e. m. 36g skrämd eller svikeliga förledd vara, och förekomma dervid sådane omständigheter, som gifva skälig anledning, att sätta uppgiftens sannfärdighet i tvifvel, då skall han först underrättas om det ansvar, som å falsk bekännelse följa kan; fortsätter han ändå sin bekännelse, och befinnes den sedan vara falsk, plikte med fängelse vid vatten och bröd, spö eller ris, efter omständigheterne.
Om denna redaction antages, tror jag, att den skulle stå i närmaste förhållande med i3 Cap. MissgerningsBalken.
Jag har börjat mitt anförande med erkännande, att straff bör bestämmas för ifrågavarande förbrytelse; men jag har icke ansett Utskottets förslag antagligt.
Jag förutser väl, att Betänkandet kan återkomma i samma skick; meri då kan Ridderskapet och Adeln antaga det med modificationer.
Herr Ribbings nu uppgifne förslag syneS mig vara antagligt, helst om man tillägger penningeböter, och använder denna Lag* som är enlig med i3 Cap. 5 §., äfven då den brottslige icke förverkat lifvet.
Friherre Anckarswärd har, lika med inig, fast troligen mera tydligt, fästat uppmärksamheten på den omständighet, då den brolt 18 H. 24 37° Den 3o liars e. m. slige gjort sig förfallen till högsta kroppspligt; och det är just i den händelsen jag föreslagit särskild, men lämplig, bestraffning, på det att den gröfre brottslingen ej må blifva ostraffad för osanna uppgiftei'.
Jag tror, att orsaken till de många transporter, som äro ifråga, hufvudsakligast är, att våra fängelser äro så illa inrättade.
En mängd brottslingar föras der tillsammans, som ej hafva någon annan sysselsättning, än att för hvarandra berätta de brott, som de begått.
Då nu ej är fråga derom, utan detta hör till ett annat ämne, skulle jag endast önska, att Lagutskottet toge de anmärkningar, som Den 3o Mar* e. m. bär blifvit gjorde, uti ett närmare betraktande, för att göra någon lindring i det föreslagne stadgandet.
Sedan numera, genom Herr Ribbings anförande, anmärkningar emot Betänkandet blifvit gjorde af den art, att de böra af Utskottet närmare öfvervägas, då han nemligen uppgifvit, att andra medel skulle finnas att förekomma de händelser, hvarå motionen syftar, än dem Utskottet föreslagit; så kan jag ej bestrida återremissen.
Jag har endast förklarat anledningen, hvarföre Utskottet ej trott sig böra gifva en bestämd lagbestämmelse för dessa fall, och det var den, att straffbestämmelsen skulle blifva större för lögnen, än för det brott, hvaruppå syftades med den, falska bekännelsen.
Herr Bruncrona, Gustaf Adolph, hade inlemnat ett anförande, som upplästes, så lydande:
N:o 3o anser jag mig böra göra några anmärkningar, hvilka torde föranleda till återremiss. 24* 373 Den 3o Mars e. m.
Om brott i och för befrielsen, eller under rymningen, föröfvas, så medför det ett gifvit och särskildt straff för sig; men försöket att på längre eller kortare tid undkomma fängelset kan svårligen hänföras under rubrik af egentligt lagbrott, utan torde snarare innefatta endast afvikelse från nödig PolisOrdning.
Vådan för det allmänna är ock densamma, antingen flygt nelse, eller andre listige utvägar; men, enligt LagUtskottets tillstyrkande, skulle det svåraste straff kunna åläggas den, som diktat på sig brott, ehuru möjligen på blotta anledningar häktad och under tilltal ställd, under det den öfverbeviste brottslingen, som gjort verkliga rymnings-försök och äf - Den 3o Mars c. m. ven lyckats deri, skulle undgå allt ansvar derföre; äfvensom af Utskottets förslag skulle följa, att afsigten belädes med straff och icke gerningen.
Men som genom sådan falsk angifvelse Kongl. Maj:t och Kronan tillskyndas kostnad, samt allmogen ökad skjutsningstunga, och onekligt är, att under forsling brottslingar ofta undkomma, hvarigenom de sättas i tillfälle att begå nya brott, vill jag dock medgifva, att bestraffning må följa den falska angifvelsen, endast bestraffningen blifver lämpad efter denna quasi-förbrytelses beskaffenhet.
I detta afseende kan jag likväl ej godkänna den af Utskottet gjorde tillämpning af 36 §. 17 Cap.
RättegångsBalken, emedan der förutsattes, att brott verkligen blifvit begånget och icke, såsom nu är fråga, att det tvärtom i sjelfva verket ej ägt rum.
Med antagande af hvad Utskottet tillstyrkt, skulle möjligen en enfaldig häktad person, tubbad af andra, kunna origtigt på sig bekänna ett 374 Den 3o Mart e. m. brott, för hvilken bekännelse lian skulle komma att lida högsta kroppsplikt och lifstidsfängelse, ett straff, alltför strängt för en lättsinnighet, som i moraliskt afseende icke tål jemförelse med det brott förenämnde person A sig bekänt men icke föröfvat, och för hvilket lagstiftaren stadgat straffet.
Den oformlighet skulle ock derigenom uppkomma, att om en häktad förbrytare bekände på sig gerning, som han ej begått hvarå dödsstraff borde följa, han, enligt 5 §. i3 Cap. MissgerningsBalken, der kroppsstraff i ty fall efter omständigheterne föreskrifves, skulle beläggas med ett lindrigare straff, än om han orätt bekänt på sig ett mindre brott.
För öfrigt får jag anmärka, alt i lagförslaget ej finnes tydligen utmärkt, hvar och när den omnämnde varningen skall gifvas, antingen i häktet eller vid Domstolen.
Meddelas densamma först på sednare stället, så har det onda, hvilket man sökt förekomma, nemligen fångens obehöriga kringförande, redan inträda t.
Den 3o Mars e. m. 375
På grund af hvad jag sålunda anfört, tillstyrker jag, att, med ändring i LagUtskottets förslag, antingen 5 §. «3 Cap. MissgerningsBalken må lämpas till hvilken falsk bekännelse som helst, nemligen att den skyldige derföre må plikta med fängelse vid vatten och bröd, spö eller ris, efter omständigheterne, eller att det må stadgas, allden häktade person, som falskeligen å sig angifver brott, af hvad beskaffenhet det vara må, med undantag af sådant, på hvilket dödsstraff bör följa, skall för sådan angifvelse ' straffas med sex par spö eller deremot svarande par ris, eller fängelse vid vatten och bröd, derest, på anledning att uppgiften ej är sannfärdig, han icke, efter erhållen varning af vederbörande, samma origtiga angifvelse återkallar, innan han till ransaknings undergående förpassas och afsändes, hvaröfver behörigt protocoll borde uppsättas och fången åtfölja till den Domstol, der han skall ransakas och dömmas; börande, efter min tanka, bestraffningen i lämpelig mon ökas, om genom den falska bekännelsen eller andra utvägar fånge, som sedan ertappas, beredt sig flykt och densamma i verket satt.
Måhända vore extra-judiciel bestraffning i dessa fall lämpligast, enär förbrytelsen mera torde tillhöra Polismagtens behandling, än Domare-magtens; men som sådant kunde leda lill missbruk, torde ett bestämdt lagstadgande icke vara ur vägen. 376 Den 3o Mars e. m.
På grund af de emot LagUtskottets ifrågavarande
Betänkande sålunda gjorde anmärkningar, hlef detsamma, uppå derom af Hans Eoccellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställd Proposition, af Ridderskapet och Adeln till Utskottet återremitteradt.
Vid förnyad föredragning biföllos följande LagUtskottets den 17 sistlidne Januarii afgifne, och den 16 dennes e, m. på hordet lagde, Betänkanden: N:o3i, Öfver väckt motion, att Kongl.
Förordningen den i3 Junii 1800, huru med Städsel och lego af jord på landet förhållas hör, må utsträckas till arrenden af jord i städerne.
' N:o 3a.
I anledning af väckt motion om förnyande af Kongl.
Kungörelsen den 27 Augusti 1823, angående vederbörandes
Den 3o Mars e. m. åliggande, att tillställa så väl Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, som Presterskapet, förteckningar öfver dem, hvilka för lagbrott blifvit vid Domstolarne sakfällde, eller under framtiden ställde m. m.
N:o 33. öfver väckt motion om förhöjning af afgiften till Kyrkan för förnyadt lägersmål.
Upplästes till justering PleniProtocollet för den 22 sistlidne December förmiddagen, intill slutet af Grefve Frölichs, David, deruti upptagne första munteliga anförande.
Jag tyckte mig höra uti det nyss till justering uppläste Protocoll, att stampningar hade afbrutit ea Talare.
Jag hemställer, om det icke vore bäst, att delta uttryck af stampningar finge utgå; särdeles som det icke betecknar något, hvilket förtjenar alt öfverflyttas i tryck.
Men om Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet blir 37S Den 3o Mars e. m. väckt på origheten af ett sådant oskick, hoppas jag, att
Protocollen ej skola bära vittne om dessa sorgliga uppträden, att Talare blifvit tvungne afbryta sine yttranden.
Jag tror, att i OrdningsStadgan redan finnas correctiver deremot; men jag medgifver, att stadgandet är sådant, att det med svårighet kan handhafvas, emedan det nästan är omöjligt att märka, hvem som i detta fall förbryter sig.
Jag tror, att de vitén, sorn i OrdningsStadgan finnas föreskrifne, ej skulle behöfvas, om Ridderskapet och Adeln gaf uppmärksamhet till de skadlige följder, som kunna uppkomma genom den omtalade oordningen.
Derföre anhåller jag, att hvad sorn vid denna Riksdag passerat måtte få stå qvar, men att vi tillika inom oss göra en öfvenskommelse och, på utaf Herr Grefven och LandtMarskalken framställd önskan, besluta, att sådane uppträden ej mera skola förekomma.
Lika med den värde Talaren, som föreslagit en öfverenskommelse, att vi icke må yttra vårt missnöje på detta rum medelst stampning, skulle jag önska, alten sådan öfverenskommelse Den 3o Mars e. m. 379 kunde blifva gjord; men nu är ej fråga derom, utan med hvad term ett missnöje, som ägt rum, skall uttryckas, med bibehållande af sanning, i Protocollet.
Jag skulle tycka, att, till motsvarighet af det redan antagna uttryck: ”härtill hördes flere ”yttra deras bifall;” kunde bullret eller stampningen, då den ägde rum, uttryckas med: ”härtill hördes fleres ogillande.”
Det rätta sättet att uttrycka sitt missnöje med en Talare, är att förena sig med de Talare, hvilka bestrida sådane sattser, sorn han yttrat.
För öfrigt innebär det ett nödvändigt vilkor för lagstiftande församlingar, att icke känslan får ögonblickligt uttrycka sig med händer eller lotter, eller rop.
Det är i djupet af sitt bröst, som Lagstiftaren bör qväfva sitt missnöje eller hemta sitt bifall till dagens Talare; och det är blott hans handling, hans beslut, som deraf böra bestämmas, ej hans lemmar, som böra sältas i rörelse.
Jag anhåller derföre, ehuru jag visserligen 38o Den 3o Mars e. m. inser det obehagliga, för Ridderskapet och Adeln att hafva sådant intagit i Protocollet, att det måtte stå qvar, emedan det som bar skett, icke mera kan eller bör bjelpas; men jag ber, att Herr Grefven och LandtMarskalken täcktes till Ståndet framställa sin önskan, att Ståndet måtte öfverenskomma, att ett så sorgligt uppträde framdeles ej skall komma i fråga.
Hvarje framställning af Land tMarskalken bör vara sådan, att den kan besvaras med Ja och Nej.
Grefve Posse; Arvid:
Då Riddcrskapets Den 3o Mars e. m. och Adelns Protocoller böra innehålla hvad här tilldrager sig, tror jag, att hvad som, blifvit af RiddarhusSecreteraren uppläst bör bibehållas oförändradt, ehuru oangenämt det är att höra uppläsas.
Då det beror på Ridderskapet och Adeln att jemka uttrycken deruti, tror jag att det vore väl, om Ståndet ville antaga den jemkning, som Grefve von Schwerin föreslagit.
Det går ej an att komma öfverens om att följa hagarne; man måste lyda dem, och har ej val. 38a Den 3o Mars e. m.
Jag utber mig blott få den äran tillkännagifva, att jag i början trodde mig på det ifrågavarande stället uti Protocollet kunna, såsom jag äfven sedermera under loppet af samma discussion gjort, nyttja endast ordet: missnöje, likasom man vid andra tillfällen i Protocollet uttrycker: att Ridderskapet och Adeln yttrat sitt bifall, utan att nuancera sättet; men att den värde Ledamot, emot hvilken stampningarne ägt rum, enständigt och ovilkorligt yrkat/ att händelsen skulle åtminstone första gången i Protocollet leknäs alldeles så, som den tilldragit sig.
Detta har varit orsaken till det nu anmärkta uttryckets begagnande i Protocollet.
Den uppgift, som RiddarhusSecreteraren lemnat, är alldeles riktig.
Jag.anser ej en händelse, sorn skett, kunna blifva annorlunda derigenom, att man beskrifver den på ett annat sätt; och jag tror, [lika med Herr Hjerta, att detta uttryck kan tjena som en varning för Ridderskapet och Adeln, att hädanefter icke på det sättet förhålla sig.
På sådan grund anser jag, fatt jag hade rätt i min förmodan, att rätta sättet att förekomma oordningen vore, att den bestämdt och ut - Den 3o Mars .e m. 383 trvckligen omnämndes i Protocollet.
Jag vill gerna afstå från min begäran om den af mig ifrågaställde proposition till Ståndet, då jag finnér skälen emot dess framställande vara grundade.
Det var, jag medgifver det, mindre välbetänkt af mig; men det bör ursägtas mig, att jag ej i ögonblicket fann ett annat sätt, då hela saken så oförmodadt ifrågakommit, och jag ej visste att denna justering nu skulle inträffa.
Det bör förlåtas mig, om jag trodde, att i en sådan församling som denna, den oformligheten ej skulle kunna inträffa, attdelade tankar uppstodo i detta ämne, och att sålunda Herr von Hartmansdorffs befarade votering derom ej hos mig kom i fråga.
Hvad jag på det högsta bestrider, är ali slags förändring af beskrifningen om det som verkligen här förelupit.