Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Biljetterna hade Isokylä Antti, som redan några år varit i Amerika, skickat åt dem, och han borde nog haft reda på sig.
Och ända tills det blef mörkt aftonen förut hade de sett stationernas namn, hvaraf ett och annat också fans på biljetterna, så det var tydligt, att de först under natten råkat på villovägar.
Men biljetterna hade konduktören behållit, så att nu hade de ingenting annat att lita till än Anttis bref, hvilket Matti såsom den äldre och förståndigare hade i sitt förvar.
Matti och Pekka voro bröder och hette egentligen båda två Tarvanen, men Matti hade, såsom seden och bruket fordra, tagit namn efter sitt torp, då han för några år sedan varit lättsinnig nog att skaffa sig både hustru och jordbruk på halsen på samma gång, medan Pekka såsom obesluten alt gick under det gemensamma familjenamnet.
På torpet hade det i början gått bra, men så kom där en liten Matti till världen, och hans mamma gick upp för tidigt, så hon blef sjuk och inte mera kunde passa på hushållet och kräken.
Och följden häraf var åter den, att Matti själf fick hålla sig hemma i stället för att förtjäna pengar på stocksläpning såsom förut.
Visst anförtrodde han hästen åt Pekka, men det var naturligtvis inte detsamma -- "pojkar äro ändå bara pojkar", brukade Matti säga.
Och Pekka var nog en pojke till åren, ehuru godt ett hufvud längre än Matti samt trots sina sjutton år lika grof och stark som någon fullvuxen karl.
Kanhända skulle alt dock kunnat reda sig, om det stannat vid den ena oturen med hustrun, men som hvar man vet kommer olyckan aldrig ensam.
Och därför hände det en vacker dag under värsta menförestiden, att Pekka kom hem, dragande stocksläden själf, och på den hade han hästens hud.
Kräket hade brutit benet af sig och måst klubbas.
Huru det nu egentligen gått till, blef aldrig till fullo utredt, ty i första hettan hade Matti framkastat någonting om, att det skett honom rätt, då han kunnat lämna hästen i händerna på en valp, som ännu inte var torr bakom öronen -- och sedan dess hade ingen kunnat förmå
Pekka att yttra ett ord om saken.
Så snart någon blott nämde ordet häst, knep han ihop munnen, tills den såg ut som ett rakt sträck, och de ljusgrå ögonen fingo ett uttryck, som inte egentligen uppmuntrade någon att fortsätta med det ämnet.
Men att han på sätt och vis kände sig skyldig till olyckan, kunde man förstå, då snön smälte bort och han begynte reda till åkern för vårsådden med hacka och spade, utan att någon ens tänkt på att be honom om något sådant.
Då kom Isokylä Anttis bref.
Han var kusin till bröderna Tarvanen och hade i stället för att draga lott till värneplikten svurit på, att ingen korpral eller annan stackare, som gick i kronans kläder, någonsin skulle kujonera honom, och så hade han rymt till Amerika.
Där hade det gått honom väl, och därför skickade han nu två biljetter för resa från Wasa ända fram till den kolgrufva i Montana, där han arbetade, och där han försäkrade att Matti också kunde förtjäna sina två daler om dagen eller mera.
"Pojken kan du ju taga med", slutade brefvet, "han kan ju lika väl växa upp till karl här som där hemma".
Pekka satt och betraktade med något liknande ett löje sina valkiga händer och grofva lemmar, medan Matti stafvade igenom de sista orden, men han blef allvarsam igen, då den äldre brödren långsamt, men mycket stadigt placerade sin näfve på bordet och sade: det gör jag.
Så vände han sig till Pekka, såg betänksamt på honom och sade med särskildt eftertryck: hvad dig angår, så vet jag värkligen inte rätt hvad jag skall göra.
Arbeta kan du nog, men om du också har tillräckligt förstånd för att föras ut på en sådan långresa, det vet jag inte.
Såsom du måste ha burit dig åt med hästen, då den bröt benet af sig, är jag inte säker om man kan lita på dig.
Pekka blef röd ända upp i pannan och knep ihop munnen hårdare än någonsin förr, medan han stadigt såg brödren rätt i ögonen, men han svarade ingenting, förrän denne tillade: men om du lofvar att göra precist som jag säger, både på resan och sedan också i Amerika, så tänker jag du kan få följa med.
Då sade Pekka bestämdt: jo, det gör jag.
Och så talades det inte vidare därom, men så snart
Matti sedan fått torpet utarrenderadt och den nödtorftiga utrustningen var i ordning, begåfvo de sig på väg.
Ända till New-York var det lätt att reda sig, då de alltid träffade någon, som förstod finska, och äfven på järnvägen gick det till en början bra nog, ty de reste i sällskap med landsmän, som skulle till Michigan.
Men ju längre västerut de kommo, desto värre blef det, och här sutto de nu i själfva Montana, d.v.s. enligt sin uppfattning alldeles i närheten af Isokylä Antti och kolgrufvan, utan att veta, huru de skulle komma dit.
Det var därför det var så bekymmersamt.
Matti tog fram brefvet för att ännu en gång studera namnet på grufstaden.
Sedan han sett en stund därpå, steg han upp och gick fram till stationsagenten, som stod i den öppna dörren och tuggade sin tobak, då och då sneglande på de två besynnerliga figurerna, som sutto där midt i solbaddet, utan att ens tala med hvarandra.
-- Tirlots, sade Matti och pekade på en rad i brefvet.
Stationsagenten såg först på Matti och så på brefvet. -- Hvad f--n säger ni? frågade han sedan med suverän amerikansk öfverlägsenhet.
Tala något kristet språk, om ni vill bli förstådd.
Därmed vände han sig bort, men fick i detsamma syn på en stor fluga, som satt sig rätt emellan Pekkas fötter.
Den tog han omsorgsfullt korn på, drog ihop läpparna och sände en lång, brun stråle mot flugstackaren, som blef nästan dränkt och helt och hållet förbryllad, då hon med ens kastades öfver på rygg.
Matti gick tillbaka till sin plats och suckade bekymradt: den karlen förstår ingenting.
-- Han är en dumbom, påstod Pekka, med blicken riktad på den bruna pölen mellan sina fötter, där flugan gjorde vanmäktiga ansträngningar att komma på rätt köl igen.
Matti var påtagligen af samma åsikt och sade därför ingenting, utan läste ännu en gång igenom det dyrbara brefvet, det han dock redan närapå kunde utantill.
-- Här står att Tirlots är i södra Montana, sade han efter en stund till Pekka.
-- Ja, svarade denne, anseende sig uppfordrad att också yttra sin åsikt.
Och eftersom det är en grufva, så måste den väl vara bland de där bärgen fortsatte han, visande med en långsam handrörelse söderut, där en räcka bärg syntes resa sig, så långt borta, att deras blånande ytterlinjer nästan smälte ihop med solröken.
-- Det är alt bra långt dit, invände Matti, som nog fattade meningen, men inte ville antaga rådet brådstörtadt för att ungdomen inte skulle tro sig altför klok.
Men han tog fram tobakspungen i alla fall och begynte stoppa en ny pipa, och det gaf vid handen, att han kände sig bättre till mods.
-- Låt så vara, svarade Pekka käckt, men om vi gå ända fram till bärgen och sedan följa dem åt öster, så måste vi till slut komma till något ställe där de veta, hvar Tirlots är.
-- Hvarför åt öster?
-- Därför att vi säkert farit förbi.
Konduktören skulle inte lämnat oss här, om inte biljetterna varit slut, och Antti skickade nog biljetter ända fram.
Matti sög ett djupt bloss ur pipan, blåste ut röken och betraktade Pekka med en blick af häpen förvåning, blandad med en liten skymt af respekt.
Och sedan han öfvertygat sig om, att brödren var vid fullt normal sinnesförfattning, oaktadt den snilleblixt han nyss ljungat fram, steg Matti upp, kastade säcken öfver axeln och sade: låt oss gå! samt begaf sig i väg, utan att egna ens en blick åt stationsagenten, som alt stod kvar i dörren.
Pekka följde exemplet, men tycktes erinra sig något i detsamma han slängde säcken på ryggen.
Han rätade på sig, bligade stint på stationsagenten, hostade och spottade så ett ärligt tag en tum eller två framför dennes fötter, vände sig om och gick.
Mannen ryckte till och gjorde en åtbörd, som om han velat häjda Pekka, men en blick på dennes ovanligt breda rygg kom honom att ändra tankar, så att han i stället åtnöjde sig med att mumla något om "oförskämda utländingar", då han gick in i huset.
Strax på andra sidan järnvägsspåret vidtog prärin, hvilken från stationen såg så jämn och slät ut, där den låg i solskenet, som brände så hett att luften dalrade öfver det brunstekta gräset.
Men den var långt ifrån så jämn som den såg ut, isynnerhet då man gick rätt fram, utan att följa någon väg.
Det blef en mycket varm promenad, hufvudsakligast för Matti, som hade en tyngre säck att bära på och dessutom ägde betydligt kortare ben.
Men han sade ingenting, utan höll jämna steg med Pekka, som als inte tycktes märka, att marken emellanåt var betydligt lös och att buskarna snärjde sig kring hans ben.
Han bara strök i väg med långa, maskinmässigt jämna steg, alt under det han höll ögonen riktade på bärgen där långt borta, och munnen hopprässad som om han beslutit att komma fram dit eller bli på vägen.
Solen stod nästan rätt öfver deras hufvuden, då de begåfvo sig på väg, och den var lågt nere, då de kommit så långt, att enskildheterna af bärglandet började bli tydliga -- och ju mera de kunde uppfatta däraf, desto mera sjönk Mattis mod.
Det var inte als en lång, jämn vall, såsom han förestält sig, utan ett förfärligt virrvarr af utsprång, höjder, dalar, klippor och bärg, längs hvilka man omöjligt kunde vandra framåt i någon bestämd riktning, isynnerhet inte då det började lida mot natten.
Slutligen kommo de, vid foten af de första höga kullarna, till en liten bäck, som korsade deras kosa, och där stannade Matti och satte säcken ifrån sig.
-- Det här bär för f--n i våld, sade han trumpet.
Om vi komma in bland de där bärgen, så hitta vi aldrig ut igen, sedan det en gång blifvit mörkt.
Jag går inte längre i kväll.
Pekka slängde sin säck tämligen omildt åt sidan och tog sig en lång klunk vatten ur bäcken, hvarefter han, synbarligen uppfriskad, började stoppa sin pipa -- alt utan att säga ett ord.
Matti läskade också sin gom och sträckte sedan ut sig på marken, stödande nacken och ryggen mot sin säck.
Men han kände sig inte upplagd för tobak.
Det var ju i alla fall han, som var den äldre och som därför borde haft mera förstånd än att låta en pojke narra sig i väg inåt vildmarken.
Om de i stället hade följt järnvägen, funderade han, så hade de väl slutligen kommit till någon stad eller by -- ehuru det visst var sant, att det här i landet var förfärligt långt från den ena staden till den andra.
Och under det han funderade, sjönk solen alt lägre och lägre och blef alt rödare och rödare, hvilket väl i Amerika som annorstädes i världen betydde att natten var i antågande.
Det började se altmera bekymmersamt ut, och Matti suckade så tungt, att det nästan ekade, men det bekom inte Pekka det minsta.
Han bara rökte och såg ut som om han ännu inte tyckt läget vara alldeles hopplöst.
Så sände solen sin sista glöd öfver prärin och öfver de brungula kullarna, som fingo en sådan lefvande varm färg därvid, och öfver de grå bärgväggarna, så att de skimrade i rosenrödt, och sist öfver de höga, snöklädda topparna längst borta, och bragte dem att glimma i orange och blodrödt, tills det såg ut som om de brunnit.
Och ögonblicket därpå sjönk det stora, glödande klotet bort under synranden, och skuggorna begynte krypa upp längs kullarna och sedan längs bärgen, alt högre och högre, tills de nådde snötopparna och släckte det granna ljuset, så att snön med ens blef hvitgrå, af en dödlik, kall färg, som kom en att frysa, då man såg därpå.
Nere vid bäcken hade det också blifvit mörkt.
Pekkas pipa glimmade ännu som en jättestor, röd lysmask, men Mattis andetag, regelbundna och skärande som om de frambragts af en såg, förrådde, att han för tillfället glömt sina bekymmer.
De hade i stället nu begynt inkräkta Pekkas sinne.
Vanligen var det så, att han behöfde längre tid än Matti för att öppna sin hjärna för en viss tankegång, men så tänkte han så mycket grundligare i stället, när han en gång började på.
Och nu hade han börjat riktigt på allvar, ty såvidt han förstod var där ingenting annat att göra än att vända tillbaka till järnvägen, så snart det blef dager.
Det hade Matti tydligen beslutit -- och sedan visste man inte, om det als mera skulle bli möjligt att komma till kolgrufvan, där Antti och de andra förtjänade sådana stora pengar.
Och Pekka kände sig ändå alldeles öfvertygad om, att den låg någonstädes där inne bland bärgen.
Därvid blickade han dit uppåt i mörkret, och då tyckte han sig ett stycke längre fram och högre uppe se likasom ett återsken af sin egen glimmande pipa, men större och klarare.
Pekka gnuggade sig grundligt i ögonen, och så såg han igen uppåt.
Det var eldsken, därom fans inte något tvifvel.
Han sträckte ut foten, stötte till Matti och sade, då denne öppnade ögonen.
-- Där uppe på bärget fins folk, som tändt en eld.
Matti reste sig och såg.
Jaa, eldsken var det, och det kunde inte betyda annat än att där också fans folk, hvarför han, utan att slösa några ord, tog sin säck på ryggen och vandrade i väg längs bäckstranden, följd tätt i spåren af Pekka.
Det blef en förfärligt besvärlig vandring, öfver stock och sten, genom buskar och snår uppåt kullen, som ställvis var så brant, att de blott med största möda kunde hålla sig på fötterna.
När de slutligen, andfådda och drypande af svett, nådde fram till eldskenet sågo de, att det lyste genom fönstret till ett slags hus, som var till hälften nedgräfdt i jorden, och då de blickade ned i dalen på andra sidan sågo de några dussin andra dylika ljus glimma genom mörkret.
Matti såsom den äldre öppnade dörren, så snart han återfått andedrägten och steg in.
Midt i det lilla rummet stodo ett par toma packlådor, och omkring dem sutto fem män med hattarna på hufvudet och spelade kort vid skenet af en liten lampa utan glas.
En hög af filtar i ett hörn af rummet, ett stenkrus af innehållsrikt utseende på golfvet invid packlådorna och några kokkärl af järnplåt på den af stenar slarfvigt hopfogade spiseln, fullständigade möbleringen.
-- God afton, sade Matti höfligt på finska.
-- Hello boys, svarade ett par röster, snalk in.
Men ingen af de spelande tycktes ha tid att egna någon vidare uppmärksamhet åt nykomlingarna, hvarför desse lade sina säckar i ett hörn och satte sig på filthögen samt drogo fram sina pipor och begynte hjälpa till att göra den rökfylda luften ännu tjockare.
Om en stund kom spelet till ett slut, och då togo spelarne de båda främlingarna i närmare skärskådande.
-- Tag er en tår! uppmanade värden på stället och sköt med foten fram kruset till Pekka, som satt närmast.
Pekka, som fullkomligt förstod, hvarom det var fråga, torkade sig artigt om munnen med baksidan af handen och satte så kruset till läpparna.
-- Tack, sade han på finska, sedan han slutat.
-- Halloh! ropade värden, hvad sade ni?
Pekka grinade vänligt till svar, men sade ingenting.
-- Talar ni inte engelska, gossar? frågade en annan af männen.
-- Förstår inte, svarade Matti, på hvilken den frågande råkat kasta sin blick.
-- Det här ä' alt några söta djur, sade mannen, vänd till sina kamrater.
Nu ska' vi ha det skämtsamt och se hvad slags stoff de här gossarna äro gjorda af.
Därmed vände han sig på nytt till främlingarna och började öfverhopa dem med en ström af kvickheter af det slag man inte gärna kan få höra annat än bland grufarbetare och cowboys ute i västern.
De andra skrattade och hjälpte till det bästa de kunde, medan Matti och Pekka sökte se vänliga ut och hålla så god min som möjligt.
Men då oväsendet blef altmera högljudt och inte det minsta tvifvel mera kunde råda om att de och inga andra voro föremål för driften, förändrades Mattis vänliga min till en af både förbittring och fruktan, medan löjet på Pekkas breda mun stelnade till ett grin, och hans ögon fingo samma uttryck som då någon fordom hemma på skogstorpet började tala om hästen.
Misstagande sig på de båda främlingarnas fredlighet och eggad till alt större ansträngningar af kamraternas bifall, fick den, som börjat skämtet, med ens en ny idé.
I ett nu drog han revolvern ur bältet, riktade ett ögonblick och sköt nästan i samma sekund pipan ur Mattis mun.
-- Herre Jesus! nu börja de skjuta! skrek denne och kastade sig bakåt mot väggen.
Men Pekka glömde tvärt både sin säflighet och sin omogna ålder, rusade upp och vred med ett våldsamt grepp revolvern ur skämtarens hand, medan han samtidigt med andra handen fattade honom i strupen och slog honom i golfvet så ledigt som om han slagit i kull en kägla.
Mannen sprang upp igen, men Pekka höll honom tillbaka och sade -- på finska naturligtvis -- man skall inte leka med pistolen, det händer lätt en olycka.
Skämtaren sökte slita sig lös, men de andra, som tydligen ansågo att skämtet gått långt nog, lade sig emellan och då Pekka, inseende att ingen vidare fara var för handen, räckte revolvern tillbaka åt dess ägare, skakade denne hand med honom på det hjärtligaste och sade, att så präktiga näfvar hade han inte ofta råkat ut för.
Och så gick kruset laget rundt.
-- Månne vi inte borde ge oss i väg nu? sade Matti sedan han sväljt sin andel.
Det är farliga karlar, som bara för ro skull skjuta pipan ur munnen på folk.
-- Nu vet jag hvad de tala! utropade en af amerikanarne, som noga lyssnat till Mattis ord.
Det är finska, det fins en hel hop af dem äfven i Deer Lodge.
-- Tirlots! utbröt Matti i högsta förtjusning.
Trilots! och därmed gick han fram till mannen och skakade hans hand på samma sätt som en annan handterar en pumpstång.
-- Menar ni Deer Lodge? frågade amerikanaren.
Är det dit ni ämnar er?
Hvarför har ni kommit den här vägen, då ni kunnat slippa ända fram med tåget.
Härifrån har ni sex timmars marsch öfver bärgen och inte just någon chaussée att marschera på häller.
Det var naturligtvis alt hebreiska för Matti.
Men det förstod han att de ändtligen fått tag på någon, som kände vägen till Tirlots, och därför lade han sig, då sällskapet om en stund skildes åt, till hvila på blanka golfvet med större sinneslugn än på mycket länge.
På morgonen förde amerikanaren dem in på rätta vägen, pekade uppåt bärgen, dit den ledde och sade ett par gånger:
Deer Lodge.
-- Bra, bra! svarade
Matti, nickade våldsamt till tecken att han förstod, och efter ännu en handskakning med vägvisaren vandrade de båda bröderna med gladt mod framåt på väg till Tirlots och Isokylä Antti.
Men då de gått en half mil eller så och Matti fått tid på sig att öfvertänka alt, som inträffat på det sista dygnet, vände han sig till Pekka och sade med eftertryck:
-- Jag tror ändå inte att det var ditt fel, att hästen bröt benet af sig i våras.
Och Pekka prässade inte ihop munnen, utan öppnade den till det bredaste löje han kunde åstadkomma.
Om jag inte helt och hållet missminner mig, var det sommaren 1876 -- utställningssommaren -- jag i Helsingfors första gången hörde Nikolaïpolkan.
Vi hade, några kamrater och jag, legat ute i skärgården en månad eller så, för att läsa, hette det.
Men i själfva värket hade vi nog njutit mera af segling, saltvatten och hafsluft än af den rikliga andliga spis våra medhafda juridiska och andra luntor bjödo på.
Och så hade vi seglat in till Helsingfors för att vara med om öppnandet af den stora utställningen, kring hvilken allas intresse sedan månader samlat sig.
Det kändes helt behagligt och civiliseradt igen att på kvällen efter öppningshögtidligheterna sitta på Brunnsparksverandan och se på folkvimlet och stojet nedanför samt lyssna till musiken, som utfördes af chevaliergardets från Petersburg ståtliga orkester.
På den tiden var det något nytt i Helsingfors att höra musik af Petersburgska gardesorkestrar, hvarför publiken också genom ifriga applåder visade att den senterade det ovanliga nöjet.
De hvituniformerade musikanterna hade redan spelat åtskilliga stycken till allmän gamman och belåtenhet, då man hängde ut en ny nummer på estraden, hvilken i ordningen kommer jag inte numera ihåg.
Och så togo musikanterna instrumenten från munnen och sjöngo Ni-ko-lai.
Det lät högst lustigt, då man inte hört det förut, hvarför det också blef sådana applåder, att stycket måste tagas dacapo.
Och då sjöngo musikanterne Hel-sing-fors, hvilket naturligtvis uppväckte ännu mera jubel.
Lifsbilder från finska hem 1
LIFSBILDER FRÅN FINSKA HEM.
BLAND FATTIGT FOLK.
Minna Canth.
Bemyndigad öfversättning från finskan af Rafaël Hertzberg.
Först publicerad av G. W. Edlund 1886.
Anni var sjuk.
Hon slöt under hela natten ej sina ögon, utan klagade och våndades i sin vagga.
Modren satt och vakade hos henne, vaggade och sjöng.
Allt emellan tog hon henne på sina armar och vyssade henne sakta; hon försökte bjuda henne bröstet, försökte trycka henne ömt till sig och lugna henne genom smekningar.
Allt var förgäfves.
Munnen var het, den lilla kroppen brände och andedrägten var flämtande.
Den lilla talgljusstumpen brann redan på aftonen slut; veken plumsade ned i pipan ock slocknade.
Mari blef med sitt sjuka barn i det svarta mörkret.
Ett par tårar perlade fram i ögonen, men hon torkade bort dem och försökte svälja ned den bittra förtviflan, som tillsnörde hennes strupe.
Det blef ju i alla fall ej bättre af att gråta, det visste hon af gammalt.
Det lindrade visserligen för en liten stund, men hvad gagnade det, då ögonen i stället började värka.
Rummet kändes kallt.
Hon satt på sängkanten med en kort kjoltrasa omkring sig.
De bara fötterna hängde ner, och hon frös om dem, men hon brydde sig ej om att stiga upp och söka strumporna, ty hon var van att slita värre ondt och fäste sig ej vid en sådan småsak.
Väl skulle hon gerna hafva rätat ut sin trötta kropp i sängen, men det kunde hon ej för Annis skull.
Han vaknade ej en gång under hela natten, fastän barnet qvidde.
Först när det dagades vände han sig på andra sidan och öppnade i det samma litet på ögonlocken.
-- Hvad felas barnet? frågade han.
-- Det är säkert sjukt.
Mannen hörde knappast svaret.
Han hade somnat på nytt.
Djupt insomnade voro äfven de äldre barnen, flickan Hellu och gossarne Petu och Ville, hvilka lågo på golfvet.
Deras täcke var tunt.
Modren bredde sin kofta öfver de yngre, Petu och Ville.
Hon nändes ej väcka ens Hellu ännu, utan gick hellre sjelf att hemta ved från lidret, för att kunna göra upp eld i spisen, lemnande
Anni att under tiden sköta sig sjelf.
Men när hon kom tillbaka med veden, var Hellu redan på knä bredvid vaggan, klappade i händerna och lirkade på tusen sätt med lilla Anni, som utan att bry sig derom skrek så, att hon var nära att qväfvas.
Modren kastade vedklabbarne ner framför spisen och tog barnet i sin famn.
Hon bad Hellu göra brasa.
Äfven mannen hade vaknat igen.
Han såg, hur modren hade fullt upp att göra, innan hon slutligen fick barnet att litet lugna sig.
-- Borde du inte gå med det till doktorn? sade han.
-- Jag vet inte, svarade modren trött; må nu de der dropparne just hjelpa heller.
-- Man kunde försöka i alla fall.
-- Och fråga de ens så mycket efter fattigmans barn, att de ge ordentliga droppar.
-- Man säger ju ändå, att den der Wialén är en godhjertad menniska.
Hustrun svarade ingenting; den bittra känslan hade åter stigit henne i strupen, och ymniga tårar runno ned på kinderna.
-- Jag skall gå och begära lapp af distriktsinspektrisen, så kan du redan på förmiddagen gå till doktorn.
-- Gör det, svarade hustrun sakta och torkade bort tårarne med slarfvan, som var omkring barnet.
Hellu blåste i spisen, men ville inte få det att tända, ty veden var våt.
Modren gick med barnet på armen att hjelpa henne.
Sedan tog hon från vrån en liten, nedrökt kaffepanna och slog litet vatten till den förra sumpen.
-- Gå inte ut, förrän du fått en tår kaffe, sade hon till mannen, som hade klädt på sig.
-- Att det är bara vatten, menar du? sade hustrun, som märkte hans blick.
Ingalunda, der är sump på bottnen och dit skall komma cikoria till.
Hellu värmde sig framför spisen.
Hon sträckte sina små, magra händer mot elden och gned dem allt emellan mot hvarandra.
Hon såg faslig ut, den stackars flickan.
Ögonen voro sjuka; med det ena kunde hon ännu se helt litet, med det andra alls ingenting.
På halsen hade hon ett stort ärr och hennes kropp var så förfärligt förkrympt, att man skulle trott henne vara på sin höjd fem år, fastän hon redan hade fylt åtta år.
Hon pysslade om lilla Anni från morgon till qväll och var som modrens högra hand.
Derför kunde hon inte heller föras till lasarettet, ty hon behöfdes hemma.
Modren skulle ej kunnat lemna barnen ett ögonblick, om hon ej funnits.
Kaffepannan kokade redan.
Mari lade Anni i vaggan och bad Hellu vyssa henne.
Barnet hade somnat.
Under tiden kaffet klarnade, sökte modren fram sockret; det fans så mycket qvar, att hvar och en fick en liten bit.