Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Men plötsligt afstannade munterheten, då ett långt, svart, drypande jernrör skred genom gatan med långa gravitetiska steg.
Hans ansigte var blåhvitt, och der flöt en liten ström från hattbrättet liksom från en takränna.
De smutsvåta benkläderna klibbade sig fast vid hans lår som glatta trikåer och ledsagade hans gång med en egendomligt plaskande musik.
När han kom fram, döko flickorna in bakom porten och fnissade; men drängarne helsade på honom så retsamt artigt och smålogo:
»Go’ afton, herr pastor!
Det var då ett välsignadt regn efter den långa torkan!»
Pastor Østrup har icke minsta aning om, att hans församlingsmedlemmar hålla honom och hans likar, om icke för narrar, så åtminstone för komisktenfaldiga varelser (ett alldeles analogt fall eger rum med Bazarov gent emot de ryske godsbönderna i Turgenjeffs »Fäder och söner»).
Han drages vid näsan till höger och venster, än af den ene, än af den andre, af klockaren, af sin gårdsdräng, af »lange Ane», men han märker ingenting, utan tror alla om det bästa.
Folket genomskådar honom och finner det hela ytterligt komiskt.
I »En Bonde-Idyl» behandlar Pontoppidan de sociala missförhållandena inom landtbefolkningen, den ständigt vidgade klyftan mellan hemmansegarne och husmännen.
Det är den gamla historien om rik mans son och fattig mans dotter, tillämpad på ett specielt område: storbondens son förför husmannens dotter och ställer om att hon blir gift med en annan.
Det är fråga om förhållandet mellan arbetsgifvare och arbetstagare, i den form, som denna fråga erhållit ute på landsbygden.
Det är århundradets stora rörelse, som fins äfven här ute, fastän ännu slumrande och omedveten.
Jordegareklassen har ständigt gått framåt och går alltjemt framåt i bildning och välmåga, men husmansståndet stampar på samma punkt nu som för tiotal år tillbaka, i förfäande slit, i tröstlöst enahanda, utan att göra annat i detta lifvet än arbeta och svälta och afla barn och utan att kunna bringa till klart medvetande för sig, att det har rätt till större kraf på lifvet.
Men missnöjet ligger och växer till sig, och den tid är kanske icke långt aflägsen, då den kamp, som är samtidens mer än någon annan, men hittills varit inskränkt till städerna, sprider sig ut till bondbyarne.
»De (åhusen, husmansrucklena) lågo der nere i en bedröflig, lergrå rad, omgifna af den stora, sumpiga mosse, hvari ån förlorade sig.
Sjelfva gårdarne deremot – tio, tolf stycken – lågo högre upp, tryggt i skygd af de stora, plöjda backar, som sträckte sig upp mot skogen.
I långa tider, längre än man kunde minnas tillbaka, hade de legat på detta sätt – undangömda i en idyllisk ensamhet, borta från allmän farväg, i djup, lycklig fred, i hvilken dagarne glidit öfver i hvarandra i lugn enformighet.
Då och då i tidens lopp hade visserligen en gård blifvit utflyttad, en länga rest.
Och allt efter som värdena stego och egorna förbättrades, uppbyggdes boningshusen med tegel och skiffertak och små kabinett, der döttrarna kunde spela piano.
Men alltsamman hade skett så jemt och ett efter annat, att ingen märkte öfvergången, och likväl var det – när allt kom omkring – en helt annan by än den lilla fattiga och lidande, som tryckt sig samman öfver brunnarne på den tiden, då bonden sjelf gick och svettades i den halsstarriga jorden, medan dottern hukade sig efter på nakna, svullna fötter.
Åhusen deremot hade icke förändrat sig.
Deras värden hade icke stigit.
De lågo der i samma lergrå, bedröfliga rad och stödde sig i sin skröplighet mot hvarandra med en holmejda här, en gafvelvägg der, som om de lutat hufvudena mot hvarandra för att grubbla öfver sitt öde.
Rundt omkring dem låg denna fattigmannens eviga svärm af små, svampiga barn, som kläcktes ut inne i de stora, breda halmsängarne.
Och medan uppe i gårdarne slägt efter slägt ständigt växt sig större och rankare, frodades här i hyddorna ett allt mindre och allt mera förkrympt yngel med långa armar och stora, tomma hufvud nere mellan oformliga skuldror – en lågväxt, märglös slägt, hvilken kull på kull, från vaggan till grafven, spriddes omkring för att lägga sina »värden» rundt ute i bondens marker och mossar, som de förbättrade.
Det kunde nog emellanåt hända – i synnerhet mot vintern, när dimman tryckte sig ned öfver byn; när lemmarne värkte af den långa sommarens slit, medan bonden gassade sig inne i sina varma trefliga gårdar och mellan de välfylda ladorna – att en och annan, som våt och utsliten släpade sig hem i skymningen till sin nakna stuga, plötsligt stannade med handen öfver sitt stora, tomma hufvud, liksom för att fråga, hvart väl egentligen dessa deras värden togo vägen?
Om de någonsin kommo igen?
Och hvem som lyfte räntorna?
Och der kunde komma liksom en tryckning inne i bröstet, något obestämdt något, som klappade och trängde på och ville fram.
Men det kom icke fram, det kom aldrig fram.
Det stod der en kort minut och dog så stilla bort i nytt släp – liksom ån, som sipprade ut i den stora, sumpiga mossen.»
Så skildrar Pontoppidan ställningen på den danska landsbygden.
Och hans skildring är tvifvelsutan sann.
Jag kan åtminstone af egen erfarenhet intyga, att förhållandet är alldeles enahanda nere i Skåne.
Pontoppidan är i sin diktning alltid polemisk och tendentiös.
Han lägger icke så mycket an på någon detaljerad psykologisk analys som på att belysa ett samhällslyte, hans noveller äro mera af social än af psykologisk natur.
Han skildrar lifvet och menniskorna, icke derför att en sådan skildring i och för sig eger intresse, utan fastmera af den orsak, att han derigenom får tillfälle att framhålla en sak, som ligger honom om hjertat, säga något, som han tror att menniskorna ha godt af att höra, angripa ett socialt missförhållande eller en gängse irring.
Det fins i hvar och en af hans noveller en genomgående grundtanke; denna är liksom en benstomme, vid hvilken han sedan fäst diktningens kött med dess blod och muskler, så att under hans händer till slut framspringer en lefvande organism, ett helgjutet konstverk.
Ty Henrik Pontoppidan är framför allt konstnär, en fullblodskonstnär af naturen.
Man ser det af den synbara säkerhet, med hvilken han formar sitt material, den lätthet, med hvilken han i detta inblåser diktens lefvande ande.
Hvarje berättelse är ett konstverk, hvars ram icke spränges, trots att författaren inflätar uttänjda skildringar af kulturhistorisk art samt hvarjehanda episoder och resonnemanger.
Pontoppidan hör fint, ser skarpt som konstnär.
Han har den förmågan att kunna finna det ämne, som kommer berättelsens skilda element att sammanspringa till ett, en kristall, ett konstverk.
Säkerheten och lättheten i formning är, som sagdt, det utmärkande draget i Henrik Pontoppidans författareindividualitet, det som först springer i ögonen.
Dessa egenskaper framträda på mångahanda sätt i hans diktning, de röjas såväl i stilen som i novellernas byggnad.
Pontoppidan brukar gerna inleda sina noveller med en lång allmän naturbeskrifning eller interiör, hvilken han förstår att mästerligt länka samman med sjelfva berättelsen.
Dessa ouverturer äro kanske det mest originela och konstnärliga i hans författareskap.
Begynnelsen till »En Fiskerrede» eller »Sandinge Menighed» visa, hvad han är mäktig i detta afseende.
Bäst karaktäriserande hans sätt att gå till väga är dock »En Bonde-Idyl», i hvilken den inledande allmänna beskrifningen af senhösten på landsbygden omärkligt glider öfver i berättelsen:
»— — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —
Men när minstpigan, som hela tiden sutit som i halfsömn och dåsat öfver tråden, plötsligt reser sig, sätter spinnrocken i vrån och går ut för att ställa om mjölkningen, lättar han (sonen i gården) efter en stund likaledes på sin kropp, sticker fötterna i trätofflorna, som stå under bänken, och följer efter henne.
»Går du?» frågade modern; hon satt vid ugnen och skötte om elden.
»Ja», svarade Olav kort, tog mössan från en spik på dörrposten och ranglade ut med en likgiltig hvissling.»
o. s. v.
Och så glider berättelsen vidare framåt, lätt och säkert.
Författaren håller tyglarne hvarken allt för strama eller allt för slappa.
Det fins komposition, men ingen onaturlig godtköpsintrig.
Novellerna äro byggda ut från vissa bestämda hufvudscener, som icke äro valda godtyckligt, på måfå, utan äro sådana, att de blifva af inverkan på handlingen, bilda vändpunkter i den, föra den framåt.
»Landsbybilleder», Pontoppidans sista novellsamling, står utan tvifvel högst i fråga om komposition, som ock i andra afseenden; de båda stora berättelserna, »Kirkeskuden» i »Stækkede Vinger» samt »Sandinge Menighed», äro mera löst bygda.
Särskildt är den förra mera en samling af sjelfständiga episoder och interiörer, hvilka sammanknutits med hvarandra något dödt, utan egentligt organiskt sammanhang; den ledande grundtanke, som annars är så lätt skönjbar i Pontoppidans produktion, är här också mera dunkel.
Pontoppidan berättar i en elegant och flytande stil, i ett rinnande melodiskt språk, med många framglimtande goda leenden och många satiriska sidosnärtar i förbigående, än i harm, än i vemod, än i humor.
Men när man lagt hans böcker samman och tänker tillbaka på dem, ser man framför sig ett talrikt galleri af figurer i skarpa silhuetter och kraftiga målningar samt en följd af situationer och scenerier i klar belysning.
Man ser Niels Ingvor, den gamle Niels Ingvor, som var så gammal, att folk kallade honom »den lille vårherre» och att han sjelf trodde, att den store vårherre glömt honom, der han, misstänksam och menniskoskygg, i sitt gamla, gamla åkdon rullar ut ur den stora, svarta granskogen, »som från ett annat århundrade».
Man ser »lange Ane», der hon står uppe på backen, skarpt tecknad mot den röda aftonhimlen, då hon kommit ut ur tukthuset, hvarest hon, för mord på sin förförare, sutit inspärrad under tio långa år af sin bästa ungdomstid; man ser hela den långa scenen mellan henne och presten, kanske det bästa, Pontoppidan skrifvit.
Man ser Jens Peter, prestgårdsdrängen, med hans orakade ansigte och gulbruna tänder, hvilkas mellanrum upptages af blekrödt gomkött, Jens Peter, som herskar enväldigt öfver prestgården, hvilkens tröghet och butterhet tages som bevis på trohet och ärlighet, som har 200 kronor i lön och som årligen kan lägga 500 undan.
Man ser dessa präktiga typer från landsbygden i »Landsbybilleder»: föräldrarne i »En Kjærlighedshistorie», Mads Monsen i »En Bonde-Idyl», Jeppe Nilen och prokurator Sandberg i »Arv»; man ser dessa lifslefvande framför sig.
Man ser Danmarks bönder, män och kvinnor, unga och åldringar, på slätten och vid hafvet, vid plog och nät, vid lie och räfsa, i helg och hvardagslag, vid deras sysslor och nöjen, så som de lefva den dag i dag och så som vi sjelfva skulle finna dem, om vi komme ut bland dem.
ADDA RAVNKILDE.
Våren 1884 utkom i den danska bokmarknaden »Judith Fürste, en Fortælling af Adda Ravnkilde».
Georg Brandes hade skrifvit ett företal – ett verkligt litet mästerstycke för sig – af hvilket man fick veta, att författarinnan dött en förtviflad död året förut vid 21 års ålder, att berättelsen var skrifven i hennes nittonde lefnadsår samt att dess utgifvande ombesörjts af doktor Brandes.
Han sade, att han gjort det som en pietetshandling mot den döda.
»Det göres, liksom man lägger en krans på en graf.»
Redan på hösten utkom en andra upplaga, och till julen blef ett nytt arbete af Adda Ravnkilde synligt, »To Fortællinger», utgifna af Erik Skram efter grundlig bearbetning af författarinnans manuskript.
Dessa båda arbeten utgöra den unga författarinnans hela produktion, det enda, hvarmed hon hann rikta sitt lands literatur, innan hon tröttnade på lifvet och uppgaf allt.
Hvad hon skulle blifvit, om lifvet tett sig ljusare för henne och mindre afskräckande, är naturligtvis svårt att säga; allt tyder på, att hon inom sig bar möjligheten till en rik utveckling, hennes klara blick, hennes förståndsskärpa, hennes känslodjup, hennes fina och säkra konstsinne.
Det lilla, hon skrifvit, tillförsäkrar henne en plats i Danmarks unga literatur.
»Judith
Fürste» är en berättelse af alltigenom särdeles modern art.
Af de två stora hufvudafdelningarna inom den moderna romanen: den sociala, tendentiösa samt den rent psykologiska, tillhör den obetingadt den senare.
Intet enda af tidens många sociala problem sättes under debatt; det är icke ett eller annat missförhållande, som författarinnan vill belysa och gissla, som utgör bokens kärna eller grundstomme.
Skildringen är helt och hållet tendenslös, psykologisk.
Den går ut på att förklara ett själslif, att framställa ett menniskohjertas historia.
Men genom dennas utgång blir boken ett förhärligande af den kärlek, som gifver utan tanke på gengäld, af satsen:
»det är saligare att gifva än att taga» såsom summan af all lefnadsvishet.
Fürste är en stolt, finkänslig natur, som lifvet tidigt gjort bitter.
Efter faderns tidiga död gifter sig modern med en sakförare, hvilkens yrke just icke är af renaste slag.
Judiths inre slites mellan öppet trots mot styffadern och undfallenhet gent emot modern, och i denna strid förhärdas hennes barnasinne.
Hon lär att hata samt borrar sig allt djupare in i den tanken, att makten är starkare än rätten här i verlden.
Af denna insigt framspringer tron på, vissheten om, att den rättvisa, som icke finnes på jorden, en gång skall skipas i ett kommande lif:
Judith blir starkt religiös.
Men småningom komma tviflen, väckta och sedan skärpta af inträffande omständigheter.
Hon börjar mista all tro på lifvet, blir skeptisk gent emot allting.
En kärlek kommer som en vårpust öfver hennes frusna, vissnade inre, men så brister äfven den illusionen, och »så fick hennes tro den sista och hårdaste stöten».
Utan en enda menniska att närmare sluta sig till, tryckt af ställningen i hemmet och af småstadslifvet, blir hon allt mera inbunden och otillgänglig.
Och under allt detta längtar hon efter ömhet och kärlek, längtar derefter med hela sin fina, varma, unga natur, trånar oändligt, bittert efter att älska och älskas.
Hon vet, att det skulle göra henne lycklig, om hon kunde älska någon, men hon vet också, att hon icke kan det, icke vill det, ty hon tror icke fullt på någon.
Men ofta fylles hon af obestämda aningar och drömmar, värmande och glada; – ty hon är ju ung, om ock lifsledan och bitterheten lagt sig som ett ishölje öfver hennes känslor, om ock hennes drömmerier ofta utmynna i en grof, osund åtrå efter lyx och makt.
Så träffar hon Johan Banner.
Han är den siste ättlingen af en af landets äldsta slägter, just hemkommen från en långvarig vistelse i utlandet, der han ödt sin ungdom.
Blaserad, skeptisk, intelligent, har han icke mera tillbaka för lifvet än föraktet och likgiltigheten samt en förnäm nyfikenhet gent emot dessa kuriosa, som kallas menniskor.
Judith är från första ögonblicket i opposition mot honom liksom mot alla andra.
Det har blifvit natur hos henne att taga parti för och emot i rak motsats till andra menniskor.
Liksom hon är vänlig mot Restrup, hvilken allmänna opinionen fördömt, ställer hon sig fiendtligt gent emot Banner, för hvilken hela staden kryper.
Hans blaserade arrogans retar henne till förbittradt trots.
Hon lägger detta på allt sätt i dagen, och Banner kan icke undgå att märka det.
Hans nyfikenhet väckes, hans stolthet såras, hans maktlystnad sporras; hon skall kufvas, tvingas att erkänna hans myndighet.
En skön klenod, som han vill ha för egen räkning samt använda efter behag; en intressant företeelse, som han vill grundligt studera, kränga ut och in på.
Så friar han.
Frieriet sker, just som Judith fått veta, att hon icke har någon juridisk rätt att kräfva arf efter sin aflidne fader samt att hon således för hela sitt lif skall lefva på styffaderns nåd; hon svarar ja, de förlofva sig och gifta sig, och deras äktenskapliga samlif blir en strid mellan hans maktlystnad och hennes bitterhet.
Vapnet blir hånet, och genom användande af detta vapen hårdna och försämras de begge.
Barnet blifver ett nytt stridsäpple mellan dem.
Den lille sluter sig allt mera till fadern, blir allt mera främmande och likgiltig mot modern.
Men under det att hos Banner intresset för barnet småningom undantränger intresset för modern, så att hans kamplust efter hand dör bort, gripes Judith af en pinsam afundsjuka på sin man, af en nervös, olidlig fruktan för, att nu skall han bli lycklig, medan hon är lika ensam som förr.
Så dör barnet, och allt som så länge frusit till i deras inre, tinar nu upp i sorgen.
Först hos honom; han närmar sig henne, drifven af längtan efter tröst och medlidande samt någon att sörja samman med.
Hon stöter honom tillbaka; men strax derpå inser hon, att hon gjort honom orätt, varit för hård mot honom, och medvetandet härom verkar mera uppmjukande på henne än tusen vänliga handlingar.
Hon blir vek, längtar feberaktigt efter hans tillgift för att sedan dela sorg och tröst med honom.
Och så sitta de, hvar för sig, ensamma, längtande efter att förtro sig till hvarandra; men han har en gång blifvit tillbakastött, och hon saknar kraft och mod att bryta den skiljevägg, som köld och hårdhet och bitterhet under långa år rest mellan dem.
Men sorgen har tinat upp dem begge, böjt dem begge samt nedlagt hos dem ett frö till ömsesidigt öfverseende, ömsesidig tillgift, och detta frö växer och växer, tills det en dag hos henne skjuter upp, går i blom och knyter frukt i värmen af den gryende vissheten om att hon älskar honom, att hon alltid älskat honom.
»Så kom hon underfund med, att hennes sorg och lifsleda, hennes känsla af öfvergifvenhet och hennes förbittring, hennes afundsjuka, ja, till och med hennes hat och hårdhet, det hade varit kärlek allt samman eller verkades af hennes kärlek.
Hon hade älskat honom, ja, utan att veta det, från första gången hon såg honom.
Då hade det frö i hennes själ, hvilket tanken på honom hade sått, begynt att spira, och det hade sedan kämpat sig fram under jorden i mörker och förtviflan, i längtan och saknad, genom stenig grund och soltorkad mull.
Utan att låta sig hejdas, hade hennes kärlek banat sig väg, och då så sorgen hade böjt henne och ångern gripit henne, och då hon erkände sin orätt och sin skuld, då hade den brutit fram helt, växande starkare och starkare, till sist alldeles öfverskyggande henne – nu såg hon det.»
Under en julhelg få de besök af en ungdomsvän till Banner samt en systerson till honom.
Denne är ung och skön som en af Hellas’ gudar; Banner misstänker en kärleksförbindelse mellan honom och Judith samt kräfver i kränkt stolthet sin hustru till räkenskap.
Hon vägrar att lyda maktspråk.
Men så, i en vek stund, ber han henne yppa allt, och det gör hon, säger huru varmt hon älskar honom, alltid älskat honom och att hon vill lefva helt för honom.
Hela intresset faller naturligtvis på utvecklingen af förhållandet mellan Judith och Banner, särskildt på den förras personlighet.
En konsekvent genomförd komposition bidrager i väsentlig mån härtill.
Berättelsen är en följd af scener och interiörer, uppträdda på den fortlöpande tråden af analys, hvilka fast ansluta sig till hvarandra, förklara hvarandra, betinga hvarandra.
Ingen episod står der för sin egen skull, utan för sammanhanget, och hvarje särskild är med konstnärlig takt och urskilning vald och anbragt så, att den visar oss grunddragen i de båda hufvudpersonernas karaktärer, det innersta i deras kynnen, det som bestämmer deras handlingar och det helas gång.
Förf. har lyckats så precisera denna förherskande grundegendomlighet och att ställa den i så skarp belysning, att läsaren utan all ansträngning fullt förstår alla de handlingar och yttranden, hvilka utspringa deraf.
Analysen är icke så mycket ett hopande af detaljer, hvilkas inbördes sammanhang förflygtigas för läsaren, som fastmera ett skärskådande af en och samma till grund för alla själslifvets yttringar liggande egenskap från olika sidor och i olika ljus.
Deraf detta intryck af enkelhet och klarhet och djup; man har alltid en utgångspunkt, en utsigtspunkt, från hvilken allt är öfverskådligt med vida vyer i klar belysning.
Liksom kompositionen äro äfven berättelsens bipersoner afsedda och använda till att ställa hufvudpersonernas, särskildt Judiths, individualiteter i relief.
De hafva dock derjemte ett sjelfständigt intresse; i synnerhet äro Restrup, den godmodige och bottenärlige, men ruinerade och till hälften förfallne adelsmannen, samt komponisten Hellman godt skisserade.
Stilen är icke lika utbildad; den är visserligen sjelfständig, men förf. beherskar den icke fullkomligt, såsom allt här och hvar en naiv anmärkning eller ett omotiveradt a propos röjer.
Men för öfrigt är den på sitt vis markerad: en genomskinlig, osirad stil, hvars enda sträfvan är att ogrumladt afspegla innehållet under sin jemna, lugna yta, hvilken endast sällan brytes eller krusas af en orolig böljning i djupet.
Framställningen omsväfvas af en stämning af stilla svårmod och innerlig sympati, i hvilken stundom ett smärtsamt hån, ett bittert löje skorrar som ett missljud.
Man tänker på en senhöstdag med klar luft, skarpa konturer och kylig, svårmodig ro, då man läser denna sköna, sorgsna bekännelse af en kvinnosjäl, af denna rika, varma, fina ande, för hvilken lifvets rosor så tidigt vissnade.
»To Fortællinger» äro till sitt värde mycket olika.
Den ena, »En Pyrrhussejr», bär alltför tydliga spår af torrt schematiserande och afsigtligt konstruerande; personerna äro kropplösa abstraktioner, personifikationer af en enda egenskap eller en särskild tanke.
Förf. har velat smälta och i diktens form afgjuta ett socialt problem, men den förra ligger öfver det senare såsom en torr hinna öfver ett skelett.
Lika mycket som denna novell står under »Judith Fürste» så väl i psykologisk sanning som i rent konstnärligt hänseende, lika mycket står »Tantaluskvaler» öfver den samma.
Det är en enkel skildring af en kvinnas första kärlek, full af sanning, mättad af lidelse och stämning, blodfullt ungdomsvarm och finkänsligt lättrörd, som en ung, sund kvinna.
»En Pyrrhussejr» är två kvinnors äktenskapshistoria.
Uppfostrade i fria åsigter, friska, intelligenta, med stora ideella kraf på lifvet, träda Astrid och Elisabeth ut i verlden, den förra mera blid och vek till sitt skaplynne, af den meningen, att menniskan icke är så alldeles herre öfver sitt eget öde, den senare mera stolt och utmanande, hyllande den safsen, att menniskans lycka beror på henne sjelf.
Så blifva de gifta, och det följande är endast en skildring af, huru de begge få alla illusioner krossade, huru äktenskapet för dem båda endast är en fortlöpande kedja af missräkningar.
Bang är en gammal ungkarl, trött, kall, beherskad.
Han går och bär på en stor, rik fond af ömhetslängtan och kärleksåtrå, som han samlat under många och långa ensamma år.
Men till sitt väsen är han egoist; han vet, att lifvet är strängt och att hvar och en får taga, hvad han kan få.
I hela sitt förhållande till Elisabeth låter han sig bestämmas uteslutande af sin egen fördel, utan hänsyn till andras bästa.
Han friar till henne, emedan han vet, att hon skall gjuta ljus och värme in i hans ensamma, tomma lif; hans sträfvanden gå ut på att göra allt möjligast behagligt för sig sjelf, och för att kunna nå detta mål, tvekar han icke att krossa sin hustrus käraste önskningar.
Utgångspunkten och målet är för honom att bilda henne till det, han önskade och behöfde, och att bekämpa det, som stod honom i vägen.
Hon får icke utgifva sin bok, icke taga sin moder i huset, icke fara omkring i fattigkvarteren, icke adoptera ett barn, icke erbjuda sin syster en fristad hos sig, då olyckan och sorgen falla öfver denna.
Hon får icke göra något, som skulle kunna vålla honom obehag, äfven om det för henne är heligt och dyrbart, och han vill ha henne för sig ensam.
Kallblodigt lockar han henne att förråda, hvad hon tänkt sjelfständigast och känt innerligast, kallblodigt predikar han till slut öppet kvinnans fullkomliga underkastelse under mannen.
Hennes äktenskaps historia blir historien om, huru hon kastar bort sig sjelf och blifver till ingenting, intet för sig sjelf, blott en glädje för mannen, huru hennes ungdomliga, kvinliga entusiasm brytes mot hans kalla, sega egoism, tills den med en sista kraftansträngning spränger denna och hon rustar sig till kamp med den tanken till tröst, att hon, en kvinna med sjelfständiga tankar, i outtröttad, om äfven skenbart fruktlös strid, är en framtidens förebådare samt martyr för en god och rättvis sak.
August, Astrids make, är en beklagansvärd stackare, en blandning af äkta och oäkta.