Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Jag har många barn, och jag vill ej genom penningars nedläggande på fideicommisset förminska deras arfi” Följden deraf blir, att fideicommisserna vårdas illa.
Under sådana omständigheter hade jag trott, att, i fall fideicommisse!' skola finnas, de böra blifva riktigt vårdade, och att, om de ej skola finnas, sådant bör lagligen beslutas; men att deremot, då man säger, att de böra fortfara, undantagslagar under namn af K. nåd ej böra ärligen beviljas, enär sådant hufvudsakligen begagnas för att förskingra fideicommisserna.
Då dessutom kort före denna riksdag samt under loppet af densamma förträffligheten af hypotheksföreningar blifvit vitsordad allt mer och mer, och jag åtminstone hyser hopp, att de hos oss skola komma i gäng, har jag funnit fördelaktigt för fideicommissarierna, om dem lemna^ rätt att ingå i dessa föreningar och att der upptaga lån till odlingar och förbättringar å sina egendomar, med vilkor att Hofrätterna eller domaren i orten tillser, att amorteringen ordentligen verkställes.
Det är detta jag yrkat; och då jag föreställer mig, att det i hufvudsaken är öfverensstämmande med hvad Hr von Hartmansdorff önskat, nemi. att fideicommisserna må qvarstå Och icke delas, förmodar jag, att han afstår från sitt yrkande, att betänk, må bifallas, och deremot förenar sig med mig i begäran, att detsamma må återremitteras.
Hr von Hartmansdorff har yttrat, att afsigten med motionerna om in teckningsrätt för fideicommisse!’ vore att göra Svenska adeln fattig.
I det fallet tror jag, att man ej beliöfver göra sig särdeles mycket besvär; ty detta synes redan vara undangjordt, och Svenska adeln blifver år från år fattigare.
De familjer, som besitta fideicommiss-egendomar från Carl Knutssons tid, lära varaiden belägenhet, att de ej behöfva och således ej vilja skuldsätta sina egendomar; men största delen af våra fideicommisse!’ äro af den beskaffenhet, enligt hvad jag jemväl hört vitsordas af andra talare, att innehafvarne äro i ganska stort bekymmer, då de emottaga egendomen, emedan något förlagscapital sällan åtföljer fideicommisset, lån deruppå ej kan erhållas, eller penningar dertill på annat sätt anskaffas, för alt bestrida egendomens arbetskostnad och förekomma dess förfall.
Jag tror, att 1810 års förorda, utgick från den synpunkt, att ali fideicommiss-egendom borde få inlecknas i händelse af behof; och det är denna grundsats, hvilken jag 3o Den 2
Maj f. m. önskar måtte blifva i allmän lag stadgad och icke, såsom nu, utgöra en på discretion beroende undantagslag.
Cronhjelm synes tro, yrkat inteckningsrätt till obegränsadt belopp, utan blott till -|:del af fideicommissets taxeringsvärde, och jag skall gerna, för att bereda framgång åt ide'en, begifva mig till de raodificationer, Gr.
Något vinnes åtminstone, om fideicommissägarne få deltaga i hypotheksföreningarna.
Jag förnyar således min anhållan om återremiss af betänkandet.
Gr. L i 1 jencran tz, Gust.
Utgående från belt olika grunder med de flesta mig föregående talarne, men instämmande i den grund, hvilken, såsom jag tror, utgjort motivet för LagUtsk:s betänk., anhåller jag att få anföra följande.
Jag är fullt förvissad, att Hr Dalman, lika med mig, ifrar för äganderättens helgd; en ifver, så mycket naturligare i ett samhälle som vårt, der den rättänkande icke utan smältande tankar kan se tillbaka på det sätt, hvarpå Statsmagterna vårdat äganderätten eller första vilkoret för samhället.
Men jag tror, att de grundsatser och begrepp, som i vårt samhälle blifvit alstrade af en gammal vana att förbise, hvad sträng rättvisa kräfver, gifvit anledning till denna motion, och jag skulle tro, att om den blefve bifallen, skulle ett nytt exempel gifvas på den ringa ömtålighet, hvarmed vi fatta beslut, som inverka på tredje mans rätt.
Det torde nemi. vara klart, att en fideicommissarie icke är annat, än en simpel förvaltare af hvad som gemensamt tillhör familjen, och således icke har rättighet att gravera den egendom, han såsom lån innehar på ett sätt, sora kunde tillintetgöra hela stiftningen.
Jag vet icke, huru 1810 års förordn. uppkommit; men jag skulle tro, att den ej kan anses såsom en produet af stränga grundsatser i afseende på våra rättsförhållanden.
En omständighet, som, efter min tanka, ej bör förbises, är den, att i hvarje land, der
Adel existerar, måste troligen, hvilka representationsförändringar än må föreslås och blifva antagna, Adeln deltaga i Representationen antingen under den ena eller andra formen.
Då tror jag det vore nyttigt, att Adeln icke saknar medlemmar, som, då de dertill af Adelns förtroende utses, vilja representera Adeln och äga enskilda tillgångar för att bestrida kostnaderna dervid, utan alt Adeln behöfver gifva dem arfvoden.
Hr Dalman har talat om
Utskrs sanna och verkliga orsaker till motionens afslyrkande.
För mig synes dessa sanna orsaker vara känsla för rättsgrund, då deremot Hr Dalmans åsigter synas vara att, med afskalfande af jordaristokratien, införa en annan, nemi. penninge- och tidningsaristokratien, som jag tror sannerligen icke äro bättre.
Jag anhåller om bifall å LagUtskts betänkande.
De värda ledamöter, som talat emot min mening, hafva ansett det ifrågavar. stadgan - Den 2 Maj f. m. 3i det behöfligt för fideicommissarie!-.
I fall motionerna bade bo trun i t från någon fideicommissarie eller från något lians ombud, hade jag kunnat tro på behofvel; men jag förmodar, alt motionärerna äro ingendera delen.
Då inan vet, att en livar, som anser sig behöfva ett sådant undantag, kan hos K.
M. begära det, så anser jag ifrågavar. författnings vidtagande destomera förhastadt, som forsta undersökningen, då man vill göra en förändring, bör vara, huruvida den är behöflig; hvilket ingalunda är ådagalagdt.
Om också någon fideimcommissarie skulle hafva vackt en sådan fråga i allmänhet, bör man dock betänka, huruvida lian personligen befunne sig i trångmål och således kunde af sin egen belägenhet vara föranledd att göra ett förslag, som Adeln i allmänhet borde ogilla.
Jag tror dessutom, livad hvar och en, som närmare betraktar förhållandet i vårt land, torde finna, att de flesta ej få låna för litet utan för mycket, hvilket bevisas både vid concurser och genom bouppteckningar.
Klagan deröfver, att lån ej kunna erhållas, är således ogrundad både i anseende till fideicommissarier och andra, som kunna erbjuda någon säkerhet.
Denna behÖfver ej beSlå i fastighet; ty till och med den, som intet har, men är ordentlig, får alltid låna, hvad han för sina måttliga behof, eller väl beräknade företag, har af nöden.
Att för hypotheksföreningarnas framgång vilja undergräfva fideicommisserna, anser jag ej heller erforderligt; ty om dessa föreningar äro så förträffliga, som deras loftalare uppgifva, lära de i alla fall tillräckligen begagnas.
Då man dessutom vet, att fideicommisserna ej äro särdeles många, är det icke att befara, det fideicommissernas uteblifvande från föreningarna skall hindra dessas framgång.
Jag anser således det, sorn emot min mening blifvit yttradt, ej förtjena mera afseende än mitt förra anförande, och förnyar min anhållan örn bifall å betänkandet.
Dalman: I anledn. af Gr.
Liljencrantz’yttrande tager jag mig friheten fästa den värde talarens uppmärksamhet derpå, att det innefattar lika liten eller lika stor kränkning af äganderätten, om Konungen lemnar ifrågavarande rättighet att intekna fideicommissar, som om denna rättighet kan vinnas uta-n Konungens särskilda tillstånd.
För öfrigt vore det att inveckla sig alltför djupt i testamentsläran, att bär undersöka, huruvida en lag ej skulle kunna äga rätt att upphäfva äfven de gamla fideicommiss-stiftelserna.
Jag har endast yrkat, att lagen må bevilja, hvad man nu kan erhålla genom Konungens särskilda tillstånd; således ingen ny grundsats i lagstiftningen.
I afseende på Hr v.
Hartmansdorffs sednaste anförande får jag nämna, att jag tror det vara för de flesta fideicommissarier, eller åtminstone för dem, som innehafva mindre fideicommisset-, angeläget att vinna ifrågavar. rätt; och ehuru jag ej är ombud hvarken för någon 3a Den a
Maj f. m. eller några af dem, liar jag dock hört flera fideicommissarier vttra den önskan, att de utan så många omgångar och kostnader kunde få låta inteckna sina fideicommisse!’. Jag har mig dessutom specielt bekant, att ett af de största fideicommisser i Sverige, i anseende dertill, att intet förlagscapital åtföljer detsamma, knappast kan mottagas, om tillträdaren ej genom förre innehafvarens ädelmod eller genom tillstånd att taga inteckning erhåller förlag.
Jag kan således ej finna mig vederlagd genom de anföranden, som från andra sidan blifvit gjorda.
Jag har ej funnit mig vederlagd hvarken af Gr.
Liljencrantz eller Hr von Hartmansdorff i det jag yttrat, att det nemligen vore bättre att genom bestämd civillag komma till det mål, man nu hinner genom exceptioner.
Jag vill äfven upplysa, att den rättighet, som i detta fall säges tillkomma Konungen, icke är en sådan nåderätt, som i hela sin latitud tillkommer Konungamagten, utan endast en nåderätt, som tillhör Högsta Domstolen, der.
Konungen blott har två röster; och således hänger det ofta på en röst, huruvida belåningsrätten medgifves eller icke.
Jag hemställer, om ett sådant förhållande bör fortfara; och jag frågar, om det ej vore bättre att borttaga en sådan lag som 1810 års exceptionsstadgande och genom civillagen gifva den rätt, som genom motionerna åsyftas, nemi. rättighet för hvar och en fideicommissarie, att belåna sitt fideicommiss.
Jag ser icke häri den minsta våda och ej den minsta kränkning af rättsförhållandena ; men deremot ser jag ganska ofta dessa blifva kränkta i följd af detta exceptionsstadgande, hvars obehagliga följder erfarenheten ofta visat, på sätt Gr.
Cronhjelm redan upplyst.
Jag får derföre ännu en gång fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på vigten af att icke så hastigt afgöra denna fråga, utan deremot återremittera betänk.
Man säger, att denna förmån för fideicommissarier blifvit sökt för hypotheksföreningarnas skull.
Denna tanka är så småaktig, att jag, lindrigast sagdt, icke begriper, huru en person, som velat betänka detta ämne, kunnat framställa den.
Hypotheksföreningarna falla eller stå icke mer eller mindre, om några fideicommissarier deltaga deri.
Sådant kan ej verka mera än sandkorn i hafvet.
Äro dessa inrättningar nyttiga, så kommer den tid, då 'de här utveckla hela sin kraft; äro de det ej, så skola de falla likasom allt annat, som ej i och för sig sjelf kan bestå.
Denna fråga har ej det ringaste inflytande på förevarande ämne; mea ett ganska stort inflytande på ämnet har frågan, huruvida ståndspersoner, som besitta jord af fideicommiss-natur, skola vara uteslutna från möjligheten att blifva delaktiga af de fördelar, som kunna uppkomma af dessa inrättningar.
På denna grund får jag ånyo tillstyrka återremiss å LagUtsk:s betänkande.
Den 2 Maj f. in. 33 Gr.
Jag anhåller att få fästa den talares uppmärksamhet, som yttrade sig näst före den sista, derpå, att jag rörande t8io års förordning yttrade, det jag åtminstone icke ansåg den vara en product af stränga rättskänslor, hvilket tyckes gifva tillkänna, att jag icke gillar denna förorda.
Det finnes jemväl den väsendtliga skillnad emellan detta stadgande och det Hr
Dalman föreslagit, att nu alla närmare arfvingar till fideicommisset alltid blifva hörda och, i följd deraf, låneansökningen kan afslås, då deremot ifrågavar. motion åsyftar en bestämd rättighet alt beläna fideicommisset och det ända till |af dess värde eller sfi betydliga summor, att jag tror, det så höga inteckningar i fideicommiss sällan hittills blifvit tillåtna.
Dessutom är det egentligen mot Hr Dalmans motion, jag riktat mina anmärkningar. 1 fall LagUtsk. finner sig kunna föreslå några lämpliga grunder för belåning af fideicommisse!-, hvarigenom blifvande fideicommissariers rätt betryggas, skall jag ingalunda hafva någonting emot, att en allmän lag tillåter fideicommissers intecknande; och om jag nu fortfar att yrka bifall å betänk., så är det endast derför, att Hr Dalmans förslag ej må vinna framgång.
Jag skall likväl ej vara envis i tnin begäran om bifall till betänk., och i fall B., o. Ad. skulle finna för godt att återremittera det, skall jag ej yrka någon votering.
Ingendera af de värda ledamöter, som talat för bifall å Utsk:s betänk., har haft godheten att upptaga hvarken min motion eller skälen derför.
Jag tror, att jag här tillhör en juste milieu, ehuru jag ej tycker om benämningen.
Jag har yrkat, att fideicommissarierna må få belåningsrätt, men att correctiver må finnas emot missbruk af denna rätt.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att ingen fideicommissarie väckt denna fråga.
Detta tyckes icke vara något motskäl; men jag skulle dock kunna utreda för Hr von Hartmansdorff, att om någon gång den oväntade händelse inträffar, att arf tillfaller mig, så blifver detta troligen ett fideicommiss, ehuru på ganska långt håll.
För det läll, att frågan vore väckt af någon fideicommissarie, bal* Hr von Hartmansdorff vidare invändt: hvarföre väckes frågan här; inteckningsrättigheten kan ju blifva beviljad af Konungen?
För min del har jag uppfattat lagstiftningen så, att man ej bör bibehålla sådana lagar, som framkalla lagbrott, utan deremot stifta andia, som förekomma sådant.
1810 års förordn. har skapat många bedrägerier, och jag skulle, om det här vore tillständigt, kunna uppgifva en mängd speciella fall, då sådant inträffat.
Jag skulle kunna uppgifva, huru de närmaste arfvingarna varit med om de största bedrägerier och delat rofvet; huru fideicommisse!- blifvit intecknade och genast derefter försålda samt fideicommissägame 6 H, 5 34 D e u i M a j f. m. sjelfva betingat sig köpare för att uppgöra en imaginär försäljning och sålunda komma åt skillnaden emellan den rätta och den skenbara köpesumman.
Dessa bedrägerier hafva bestämdt blifvit framkallade genom 1810 års förordn., och efter erfarenhet om sådana förhållanden har jag vågat yrka en lag, som medgifver rättighet att belåna fideicommisset', men som tillika stadgar skyldighet att amortera lånet, samt att sådant må ske under Hofrältens uppsigt.
Det är denna af mig väckta fråga, som jag önskar må blifva återremitterad till Utsk., och Hr von Hartmansdorff har ej till vederläggning upptagit, utan helt och hållit förbigått, hvad jag föreslagit.
Alla, som ifra för fideicommissernas bibehållande, böra jemväl yrka upphäfvande af i8fO års förordning, emedan den i tidens längd skall undergräfva fideicommissernas bestånd, likasom de, hvilka önska, att fideicommisser ej må existera, skulle handla klokare, om de, i stället för att begära denna förordn:s afskaffande, öppet motionerade en lag, som tillåter försäljning af fideicommisser; men att låta det nuvarande bedrägeritillståndet fortfara, anser jag icke vara öfverensstämmande med lagstiftarens pligt.
Hr von Hartmansdorff har sagt, att en ordentlig man alltid får låna penningar; men en i högsta måtto ordentlig fideicommissarie får dock icke låna, om han icke har enskild förmögenhet; ty hvem vill väl låna med äfventyr att ej blifva betald, i fall fideicommissarien snart derefter dör?
Talaren torde hafva glömt, att fideicommissarien icke har någon pant att lemna.
Jag anhåller om äterremiss å betänk, och tror, att jag dervid handlar i största conseqvens med principen för fideicommissernas bibehållande.
Jag vill dessutom i förbigående nämna, att jag, i olikhet med Hr von Hartmansdorff, tror, att hypotheksföreningarna böra blifva tiiidanade för jordbrukets skull, men att jag aldrig trott, att jordbruket bör vara till för dessa föreningars fördel.
Jag tar för afgjordt, att ifrågavar. betänk, blifver äterremitteradt, och vill för min dei så mycket mindre strida deremot, som jag gerna medgifver, att hvad som ej är i lag tillåtet ej bör fä ske i följd af exceptionsstadganden; men då jag hör, att egentliga skälet, hvarföre fideicommissarien bör få med skuld belasta sin egendom, består deri, att han kan sakna förlagseapital, hvilket på annat sätt ej skall kunna anskaffas, så vill jag ej försumma att anhålla, det LagUtsk. må taga i betraktande dea ställning, i hvilken en sådan fideicommissarie kommer, som tillträder fideicommisset, sedan det blifvit intecknadt.
Mig synes, att han äfven kommer att sakna förlagseapital, och då egendomen dessutom blifvit belastad med skuld, synes hans belägenhet blifva sämre än deras, hvilkas fördel man nu vill bereda.
De ifrågavar. motionerna synas således ej utgå från en riktig synpunkt; men i fall de endast åsyftat Deh a Maj f. m. 35 upphäfvande af 1810 års förordn., hade jag gerna velat un-* derstödja dem.
Jag hade ämnat anföra, hvad som nyss af Gr Posse blifvit framstäldt, nemi. dens belägenhet, som skulle tillträda ett med skuld belastadt fidekommiss utan förlagscapital, och att hans behof af lån är åtminstone lika stort som deras, hvilka man nu vill lemna rättighet att upptaga lån på fideicommiss.
Det är angeläget att derå fästa uppmärksamhet i anseende till de missbruk, som kunna äga rum.
Cronhjelm haft stora skäl att föreslå andra belåningsgrunder; men dervid förekommer ett hufvudsakligt vilkor för ändamålets vinnande, nemligen att säkerhet beredes för lånens återbetalande och att Hofrätterna må komma i tillfälle att tillhålla fideicommissarien att fullgöra de skyldigheter, hvartill han i sådant afseende förpligtat sig.
Sådant synes dock svårligen kunna ske, i fall fideicommissarien ej underkastas äfventyret att förlora sin fideicommissrätt, derest icke sådana inrättningar finnas, hvarest lånen af sig sjelfva blifva amorterade; men sådana inrättningar finnas ej ännu i vårt land, hvarföre det synes vara för tidigt, att nu i denna fråga taga ett beslut.
Jag vill ej motsätta mig återremiss å betänk., men har dock trott mig böra framställa dessa anmärkningar.
Jag vill för min del ej ingå i pröfning af sjelfva saken, utan blott taga mig friheten att gifva, om jag så får säga, ett råd åt hvarje fideicommissarie, som kan behöfva lån, men saknar credit, nemi. att han må begagna den utvägen att assurera sitt lif och sätta assurancepolisen i pant.
På detta sätt skall han få låna, utan äfventyr att åt sin efterträdare lemna egendorneri behäftad med skuld.
Jag instämmer för min enskilda del i den åsigt, som Gr. Cronhjelm och Frih.
Ehrenborgh yttrat, samt begär således återremiss å detta betänk.
Uti Hr von Hohenhausens yttrande, att vi ännu skulle sakna sådana inrättningar, deri lånen amorteras, kan jag så mycket mindre instämma, som Sveriges Bank länge lemnat sådana lån, hvarå 4 proc. betalas såsom ränta och 2 proc. till amortering å capitalet.
Jag kan ej finna, att en lag, som tillät en sådan belåning på fideicommisse!-, vore skadlig, utan skulle deremot anse den ganska nyttig, så framt belåningen förenades med vilkor, som hindrade dylika missbruk, som redan ägt runi.
Jag anser, att man ej bör betaga någon jordägare i Sverige möjligheten att skaffa sig förlag till sin egendoms förbättrande.
Hvad åter angår anmärkningen, att den blifvande fideicommissarien skulle komma i äfven så stort behof af förlagscapital, så är det allom bekant, att lånen inom 28 år hinna blifva amorterade, och detta tyckes vara en vanlig lifstid.
Skulle vid låntagarens död några år åter - 36 Den 2 Maj f. m. stå af den tid, som blifvit beräknad för lånets återbetalande, så synes sådant ej böra hindra tillträdaren att erhålla iån, enär de snart kunna blifva in tecknade i fideicommisset.
Jag anhåller om återremiss å betänkandet.
Hr Lefre'n har redan hufvudsakligen besvarat Gr.
Posses anmärkning emot ifrågavarande motioner, Jag vill dessutom nämna och fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå, att min motion endast åsyftar intecknings- eller belåoingsrätt i de blifvande hypotheksföreningarna.
Jag hade derföre trott, att LagUtsk. skulle låta motionen hvila, intilldess beslut rör:de dessa föreningar blifvit fattadt.
Då jag påmint härom, tror jag mig jemväl fullkomligen hafva vederlagt, hvad Hr von Hohenhausen anfört, enär lånen amorteras i dessa inrättningar, hvari lånen, enligt motionen, skulle få upptagas; och jag tror, lika med Frih. Ehrenborgh, att det är så mycket nödigare att återremittera betänk., som denna motion icke bör med brådska handläggas, utan med hänsigt till det beslut, sorn fattas om hypotheksföreningarna.
I afseende på hvad Hr Cederschjöld anfört om assurance på lifstid, så är allmänt bekant, att dylika documenter i vårt land äro så litet värderade, att de ofta under enskilda samtal och i tidningarna utbjudas och alt de icke utgöra sådana hypothek, hvarpå penningekarlar i allmänhet bevilja lån.
Jag tror likväl, att den utväg, Hr Cederschjöld omnämnt, i en framtid kan blifva användbar.
Jag ber, att de talare, som yttrat sig emot mig, behagade urskilja min mening, som jag nu skall utreda; jag gör nemi. skillnad emellan ställen, der lån kunna amorteras, och laga stadganden, som sätta fideicommissarie)! i tvång att amortera sina lån.
I fall inbetalningen i Banken försummas, sätter Banken fideicommisset på auction, och detta blifver således förskingradt, hvilket dock ej borde få ske, enär jag, lika med Gr.
Liljencrantz, anser fideicommissarie!! endast såsom en förvaltare af ett familjegods, hvilken ej bör få förstöra egendomen.
Behofvet af en lagstiftning i ämnet ligger således deri, att man bör tillställa så, att amorteringen måste äga rum.
Det är ej nog, att den får ske; ty verkställes den icke, så tjenar tillåtelsen till ingenting, och det är derpå jag velat fästa LagUtsk:s uppmärksamhet.
Mig har det under denna öfverläggning förundrat, att de Hrr och män, som Vanligen i andra frågor yttra om
Regeringens vård af hvarjehanda angelägenheter i Riket, att hon icke bör befatta sig med att vara enskildas förmyndare, likväl nu objudna vilja vara förmyndare för fideicommissarierna.
Man skulle tycka, att dessa borde så mycket mer få råda sig sjelfva, som det vanligen ej är fråga om belåning af fideicommiss, förrän fidei— commissarie!! blifvit myndig, och som han, i annat fall, har Den 2 Maj f. m. 37 af Hofrätten utsedd förmyndare.
Det har blifvit sagdt, att jag troligen förglömt, det fideicommissarierna ej få låna, derföre alt de ej hafva någon fastighetspant att sätta, enär fideicommisset ej får dertill begagnas.
Jag har icke glömt denna omständighet, utan påstår deremot, alt en ordentlig fideicommissarie får låna utan att pantsätta fast egendom; och jag vet det så mycket mer, som jag sjelf deltagit i sådana låneafhandlingar.
Då ifrågavar. belåning på fideicommiss bestämdt måste leda till den påföljd att göra en efterkommande fideicommissaries belägenhet sämre än den föregåendes och så mycket hastigare bereda fideicommissets upplösning; så är uppenbart, att detta förslag är alldeles stridande emot afsigten med fideicommissers stiftelse, att åt en viss slägt bibehålla en säker förmögenhet.
Att vilja uppskjuta med detta betänkts afgörande, i förväntande på hvad som skall bestämmas angtde hypotheksföreningar, är, enligt min tanka, så mycket mera onödigt, som Frih. Ehrenborgh redan upplyst, huru föga vigtig denna fråga är för hypotheksföreningarna.
Hvartill skulle då ett uppskof tjena?
Mig synes, att detta ämne har vid detta tillfälle blifvit så tillräckligt genomgånget, att man ej behöfver ånyo upprepa, hvad som blifvit anfördt, hvilket troligen skulle ske, om betänk, återremitterades och ånyo komme under öfverläggning.
Jag får derföre anhålla, alt II. o. Ad. måtte genast bifalla det, eller ock att vi deröfver måtte få votera.
Då jag finner, att Hr von Hartmansdorff ämnar begära votering för att hindra återremissen, anhåller jag att i anledning af de sista anmärkningarna få säga några ord.
Hr von Hartmansdorff har ansett det vara fullkomligen onödigt, att motionärer uppstå såsom objudna förmyndare för fideicommissarierna.
Jag får då förklara, att fråga här icke är om fördel endast för fideicommissarierna eller en och annan individ, utan om samhällets allmänna fördel; frågan är nemi., att fideicommissarien må beredas tillfälle att erhålla medel för att sköta sin jord, så att den ej må ligga för fäfot, som man säger.
Ändamålet är att jemväl göra ett capital rörligt för industrien, hvilket kan ske genom fideicommissariernas intagande i hypotheksföreningarna.
Hr von Hartmansdorff har trott det vara ganska lätt för en ordentlig fideicommissarie att få låna penningar, utan att sätta annan pant än sin heder.
Jag tror dock, att man för så sbetydliga lån, som fideicommisarierna kunna behöfva, sällan anser sig hafva tillräcklig säkerhet i en menniskas heder, enär återbetalningen, låntagarens heder oaktadt, ganska lätt kan uteblifva.