Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
«Håll till godo, det var icke att tacka på.»
Lena svarade fräckt:
«Jo, minsann!» och pratade för skålen.
Mamsell Sara tog det nygifta paret i hand, önskade dem omigen lycka och höll ett litet lämpligt tal, hvaraf Gunnar hörde och besinnade hvartenda ord utan att förändra uppsyn, men hvaråt Lena grät floder af tårar och kraftigt torkade sig på halsdukssnibben – – – utan att dock höra eller tänka på ett enda ord.
Patronen smög sig under talet ut, och detta lättade Gunnars föresats att slutligen bedja om den der «tittningen på loftet» för att «roa lilla Elin».
– Åh ja, gerna det, mina barn – svarade mamsell Sara småleende.
– Din syster Elin – fortfor hon vändande sig till
Lena – är minsann en så hygglig och anständig flicka, att jag gerna vill lemna min tillåtelse till detta, om det just roar henne.
Gå derför ned och bed henne komma upp nu, så skall jag följa med, jag har ändå något smått att uträtta deruppe.
Och härmed tog hon sin gröna ullshawl, letade upp de stora rostiga nycklarne i sitt nyckelskåp, medan Lena gick ned efter Elin.
Denna kom allena upp, och man låtsade ej märka att Lena stannade qvar der nere.
– Så att du är så nyfiken på väpnareloftet och grefvekammarn, kära barn – sade mamsell Sara vänligt skämtande till Elin, under det att de alla tre gingo de många, höga trapporne uppföre.
– Ack ja! – sade Elin, och skämdes verkligen öfver att den gamla «galanta mamsellen» skulle hafva ett sådant besvär för hennes skull.
– Ack ja, det är Gunnars fel, som satt mig en så’n åtrå i hufvudet till det dera «loftet» och den deringe «kammarn», för tocket har jag aldrig förr sett.
Nu voro de uppe: mamsell Sara öppnade dörren till loftet, men gick sedan bort på vind för att se på en gammal slädfäll, som hängde der, om den var maläten eller ej.
Gunnar och Elin gingo deremot in i det rum, som kallades «väpnareloftet».
Vintermorgonen var mulen och gråkall, en sparsam dager insmög genom ett trångt fönster, högt uppe på väggen och med små förvittrade rutor skallrande för den skarpa nordanvinden, i sin bräckliga blyinfattning.
– Hu! – sade Elin och smög ovilkorligt intill Gunnars sida.
– Du fryser, Elin lilla – sade Gunnar, och svepade om henne skörtet af sin nya blå vadmalsrock, men Elin drog sig undan och sade:
– Åh nej, jag fryser visst intet, men här är så hemskefullt och ödsligt, alldeles som i en kyrkesakristia.
– Kanske du vill gå din väg? – sporde Gunnar.
– Åh nej – svarade Elin – jag vill väl först se på – – – den der fasliga fläcken.
Tyst och sakta förde Gunnar henne bort i ett dystert hörn af rummet, och dit komna sade han, fattande Elins arm:
– Se här, Elin lilla, här stod sängen, der låg den unge väpnaren, och der låg grefvinnan på knä, och der – och dermed pekade han med Elins hand – der på väggen ser du – – – dödkyssen.
Elin smög ändå närmare Gunnar, och de stodo stumma en lång stund, med ögonen fästade på den af tiden nästan utplånade blodfläcken, som traditionen påstod vara väpnarens och hans herrskarinnas förenade blod.
– Vet du, Elin – sade Gunnar efter en lång tystnad – vet du jag har sett detta förr, utan att just så mycket tänka derpå, men nu! vet du hvad som nu faller mig in?
Jo, en okristlig tanka kanske: tror du, Elin, att det kunde vara möjligt att hon, grefvinnan, ändå älskade honom, väpnaren?
Tror du det?
Säg, Elin, tror du hon kunde vara så brottslig – – – i hjertat lell, för ingen kunde märka det, det påstås alldeles för sannt.
Hvad tror du om den saken, Elin lilla?
– Åh, jag vet just icke hvad jag skall tro – svarade Elin helt hemsk vorden – jag vill aldrig gerna tro ondt om någon menniska, och det vore ju en faslig synd att intet älska sin egen äkta make, utan en annan.
– Ja, visst vore det så – svarade Gunnar djupt suckande, och släppte Elins arm, som han förut tryckt hårdt intill sitt hjerta.
Men nu kom mamsell Sara, som ej allenast funnit mal i fällen, utan tre, fyra råtthål derpå, hvarför hon var litet mulen, likasom allt annat på denna grå vintermorgon.
– Nå, mina barn – sade hon – nu kunnen j väl porträttera utaf hela väpnareloftet, hoppas jag.
– Och som hastigast tittade de in i grefvekammaren, samt vände derefter ned till husets bebodda våningar.
Bröllopet var med denna dagen slut.
Elin reste.
Gunnar suckade djupt när han såg sista skymten af hennes åkdon, tänkte oupphörligt på henne och återtog sina dagliga värf.
Lena likaledes af sednare sorten, men gjorde sig numera just ej så mycket besvär med sin toilett och fördöljandet af sitt tillstånd, hvilket alla märkte, utom Gunnar, som sällan såg på Lena och råkade henne så sällan han kunde, men var då alltid god och vänlig mot henne.
Tiden framflöt på detta sätt de trenne vintermånaderne, och snart stod Mars med långa ljusa dagar, men kalla och hårda, alldeles som den totalt passionsfria och i goda omständigheter varande menniskan.
– Jag skulle så mycket be att få gå till marken21 och köpa mig en ko och ett par stutar – sade Gunnar till patronen, en af de första dagarne af Mars.
– Det skall du slippa – svarade husbonden, utan att se på Gunnar, och petade förtvifladt i marken med sin käpp, för att se hur långt kelen räckte; – du – – du skall få de der kreaturen af mig, till din första bosättning, efter du – – – men det blef icke mer.
Gunnar blef verkligen mycket glad för denna gåfva.
Han kände ingen kärlek till Lena, han längtade icke till den tid, då han skulle framlefva sina dagar allena med henne; men han, likasom nästan hvar och en, som hunnit öfver tjugu år, längtade att se röken uppgå från egen härd, att sofva under eget tak och mättas af egen föda, med ett ord: att sätta bo, och åtminstone inom dess gehägn vara enväldig.
Att göra detta hem så beqvämt och trefligt som möjligt, var Gunnars önskan, så väl som hvarje annans, i hans eller vida bättre omständigheter.
Af hvad som blifvit öfver sedan de omtalade kreaturen voro inköpta af de medel, som influtit vid bröllopet samt Gunnars och Lenas innestående löner, skulle bohag och husgeråd köpas, och nu fick Gunnar lägga hela den summan, som dessa kreatur skulle hafva kostat, till det andra, och kunde således få vida mera bohag, än han från början haft hopp om, och Gunnar var verkligen ungdomligt glad för detta, samt sade om aftonen i drängstugan:
– Tänk, patron är ändå en god och hederlig herre på det hela, fast jag aldrig förr kunnat fått ’et i skallen, eller lidet ’en.
– Och jag li’er ’en aldrig – svarade Bengt – för han ä’ falsker och baksluger, ser aldrig rätt på folk, säger ett och menar ett annat, gör minsann ingenting för intet, och en vacker dag, sanna mina ord, vill han ha betalning för krittera22, och söker då ut ’en med hårdhandskarne, det ska j få se, den som bara lefver dit.
Men mamsella ä’ bra.
– Ja, ja, tänk om jag talade om för patron, hvad du säger om ’en – sade bränn-Olle illslugt och med sitt otäcka skratt.
– Ja, jag skulle nog tro dig om ’et – svarade Bengt – för du ä’ en rödlufva du så väl som patron sjelf, och tänk! jag tror aldrig nåntina på dem, som vår Herre satt räfskinnsmössa på.
– Nej, otäcka ä’ de – sade Gunnar, som tänkt på annat, men som ändå ej kunde låta gå sig ur händer ett tillfälle att yttra sin motvilja för Olle, som han aldrig kunde lära sig att tåla, ty afundsfull och ilsken som Olle alltid visade sig, när han var nykter, var han äfven falsk och elak, och när han var full – – näsvis och elak.
Nu var han halffull och just vid lynne att förarga Gunnar på fint manér, helst han trodde sig hafva ryggen fri, derigenom att han stod vid dörren, och i en blink kunde vara nere i sitt älskade bränneri, dit Gunnar aldrig gick.
– Jo, jo! – sade han spefullt.
– Du får båd’ kritter och ett och annat af patron!
Kanske han skänker dig äldsta barnet med! ha! ha! ha!
– Kom bara fram en gång till med tockna ord! – sade Gunnar och såg upp mot bössan, som ännu hängde qvar på väggen, men Olle hade ej ens hört första orden af meningen; han var redan i sin bränvinsfristad innan Gunnar talat ut, och hade redan nedsväljt flera klunkar af detta förhärjande aqua, innan Gunnars blod åter kom i lugn, och hans tankar åter ilade mot de taflor af framtiden, som oupphörligt speglade sig framför hans inbillning, och som voro långt mindre dunkla än han någonsin skulle hafva anat, några månader förut.
Gunnar hade aldrig, allt ifrån sin barndom, varit fri, rådt om sin tid; han hade med ett ord allt från gosseåren varit tjenstehjon, aldrig fått vika till höger eller venster efter eget behag, utan alltid nödgats lyda befallning eller förbud.
Men nu såg han snart en tid framför sig då han, om han dessimellan arbetade friskt och ifrigt (och arbete skrämde aldrig Gunnar), kunde få göra hvad honom lyster, kunde få gå vid första tuppgal, med sin bössa öfver axeln, ut åt skogen och sträfva der så länge han fann det för godt, eller tills hungern jagade honom hem med sin tunga skjutväska, ty Gunnar var, som vi veta, förträfflig skytt; eller på samma vilkor begifva sig ut under friska morgonen, eller lugna tysta aftonen i sin lilla ekstock på sjön, för att draga upp den ena fisken efter den andra, ty Gunnar var jemväl lycklig fiskare och förstod sig väl derpå, emedan han var född och uppfödd vid brädden af en stor och fiskrik insjö, der han under hela sin barndom och sedan i sina uppväxande år alltid legat och plaskat natt och dag, hvarför han äfven nästan förestått hela fisket på Grantorp, der man gerna ville hafva fisk att äta, men ej på gammalt aristokratiskt manér ville bestå sig någon egentlig fiskare på stat, utan ettdera drog not med tolfskillingar eller med husets drängar.
Han skulle nu om aftnarne få tälja och snickra hvad han behagade, stolar, bord, skrinda m. m.
Han skulle alla söndagar få gå i kyrkan, och alla söndagseftermiddagar spela fiol och sjunga så mycket och så högt han ville.
Han skulle med tiden, när han förtjent bra med pengar på jagt, fiske och annat, köpa sig en häst, eller heldre ett sto, som kunde få «fölongar», ty för dessa hade han en verklig medfödd passion.
Och i hans många ljusa framtidstaflor stod ofta bilden af denna Elin, som kom hem och helsade på sina syskon öfver «en vacker pingstahelg» eller «en munter julahelg».
I förra fallet skulle han roa henne med att fara ut på sjön i ekstocken, i det sednare skulle han göra henne ett «betsadt och poleradt syskrin», för det hade han lärt sig en gång när mamsell Sara hade ute «stadssnickaren».
Äfven fanns en annan bild på dessa taflor, som började allt mer och mer framstå, samt få ett visst behag för Gunnar.
Han älskade nemligen mycket barn, och när han såg trädgårdsmästarens lilla vackra sjuåriga pilt, tänkte han nu ofta:
«Om sju år och några månader kan jag sjelf hafva en tocken.»
Besynnerligt nog att sjelfva denna Lena, som han visst ej kunde lära sig att älska, knappt nog att fördraga, dock icke med sin person stod särdeles i vägen på dessa taflor.
Tvärtom: hon var en beskedlig, flitig och arbetsam hustru, som han väl obetydligt såg, men som – då han kom hem och in i stugan, höll den ren och städad, hade god mat färdig åt honom, och satt dessimellan vid sin spinnrock eller i sin väfstol, hvilka surrade och bullrade, så att han slapp samspråka med henne så mycket, ty dertill kände han sig ändå obetydligt benägen, ehuru Lena jemt sökte detta, på samma gång som han likväl var ganska vänlig och beskedlig mot henne.
Lena, å sin sida var mycket kärvänlig mot Gunnar, samt temligen god och beskedlig.
Någon gång hade hon väl sin bestämda egna mening i frågor om anskaffandet af deras husgeråd och bohag, men Gunnar kunde dertill ej ha något att invända, ty dels var Lenas mening alltid rätt klok, dels bestod hon en stor del af de kontanta utgifterne, ty – förunderligt nog! – oaktadt
Lena jemnt haft pengar, jemnt köpt allahanda af «knallar» och alltid belalt, om icke just den gången hon tagit varan, så åtminstone när hennes kringvandrande björn kom nästa gång tillbaka, alltid gått till alla marknader i staden, och der för hvarje gång alltid köpt något «grannt», så hade hon nu ändå ett par års löner innestående hos patron!
Gunnar var således nästan tröstad öfver sitt nödtvungna äktenskap.
Dessutom vänjer man sig snart vid sitt öde i ungdomen, och smyckar det då med alla de blomster, som inbillning och hopp kunna sammanleta, och finner först fram i tiden, smått efterhand, huruledes dessa blommor aldrig slagit ut, äfven om man någon gång varit så lycklig att få se dem knoppas.
Nu stundade den fjortonde Mars, denna flyttningsperiod då mången lemnar de larer och penater, som skyddat dem i det huset, för att söka andra dylika i andra hus; ty i vår tro stanna dessa vid tomten och begifva sig aldrig ut på tåg.
Flyttningsdagen var på en onsdag, och redan den föregående lördagen hade Gunnar och Lena ställt om, att deras flyttsaker kommo till torpet, samt hade ämnat bedja sig lof att tillika med Bengt få gå dit på söndagen, för att sätta litet i ordning, helst det folket, som skulle flytta derifrån, redan begifvit sig bort.
Men när söndagen kom, mådde Lena illa, sade sig hafva ondt i hufvudet och nödgades lägga sig, så att Gunnar och Bengt gingo allena.
– Ack hvad du får det präktigt och galant här i Vika – sade Bengt, under det de höllo på att städa in det nya bohaget i den nya, vackra, rymliga stugan.
– Här kommer du ju att bo, ända som en prins.
Här har du ju båd’ stufva stor och grann, och slaskekök och så den lille vackre kammarn der, på andra sida i farsta,23 och så den lille trädgåln, och skogen och änga, och hela stora sjön framför sig, och gälena der på andra sidan.
Och så’na rara fähus och allt!
Minns du hur du sörjde i förstene, då före jul?
Ja, de’ va’ visst att sörja för!
Du har ’et ju så rart, som hade du suttit på önskestol.
– Åh, jag kan just intet säga det – svarade Gunnar halfhögt, ty just i samma ögonblick som Bengt talade om önskestol, klättrade Gunnar i inbillningen dit för en kort sekund, och se! – – – en bild, icke alls liknande Lena, stod der i allra främsta förgrunden.
– Ja, så kan jag säga’t – genmälte Bengt – och du borde ha – – jag vet intet hva’ – – för att du intet kunde ta’ mig te’ dräng, liksåväl som den der oxmickeln Abraham.
Här hade jag just tyckt om ’et, och jag tror att Lena blir ena dugtig och galanter matmor, som håller snyggt af alle di katten, och ger ’en bra å äta, om hon än skulle träta litet dessimellan.
– Ja, himlen vet – svarade Gunnar och tänkte på helt annat, och tyckte sig dermed ej göra det ringaste ondt.
– Ja men se nu, hur sakramenska nätt och fint här är – sade Bengt, när de satt hvar sak på sitt ställe och fyrat upp en god brasa i spisen, och Gunnar satt fram smör, ost och bränvin, ty middagstiden var under arbetet redan förliden.
– Ja, skål! nu på en halfpart, och tack ska’ du ha för hvar den dag vi var’t ihop, och hvar den hjelp du gjort mig – sade Gunnar med våta ögon, och fattade det ena bränvinsglaset, räckande det andra åt Bengt.
– Ja, tack och skål! – svarade Bengt, klingande med kamraten – och hem- och tomtebo-lycka, nu och i allom tid!
Och rasande kloker ä’ du – tillade han, sedan både han och Gunnar tömt sina glas i botten – som tar dig en tår på tand, nu sedan du bli’tt din egen, för nog kan man taga sig en sup då och då, utan att derför vara supare; och nog blir man salig om man intet ä’ i «nökterheta», och dumma ä’ de som gå in i ’na, som känner med sig att de kunna vara måttliga.
Men se! för gamla, inpiskade supare, och så’na stackare som alls intet kan stå emot, för dem ä’ «nökterheta» bra, för se då veta de med säkerhet att f .. tar dem, intet just för att de supa, ty det tror jag för min del, att f .. intet bryr sig om, men för att de ä’ menedare, och göra det som de med fingra’ på boken svurit att låta bli.
Ser du, det ä’ saken, och det ä’ min tanka om saken.
Och Gunnar höll med Bengt, tyckte sig vara så pass «förståndig karl», att han kunde supa, men supa lagom, sade sig behöfva det, när han numera ofta kom att «ligga i skogen och på sjön», och de togo sig ännu ett dugtigt glas hvardera, men ingen af dem kände det mera i hufvudet, än när våra kammarjunkare fått en mandarinkopp med thé i sina.
Fram mot aftonen hade de båda ynglingarne slutat sitt värf, och då motstodo de icke att göra en liten resa på den öppna och spegelklara sjön, ty det året hade alla isar varit så svaga och vädret så blidt, att de redan i Mars voro uppgångna, och nu låg sjön så ren och klar, och aftonsolen såg sin bild deri, och myste deråt, alldeles som den unga behagsjuka flickan.
– De’ va’ skråen till bra ekestock!
Hvad gaf du Nils Anderssa för den? – frågade Bengt.
– Hå – svarade Gunnar – jag slumpa’n ihop med mycket annat, för se!
Nils Anderssa kunde rätt intet behöfva’n der i Tomta, der han knappt har en ankedam en gång.
Men han ä’ alldeles nyer och bra byggder, och intet ska jag spara’n, för vest du Bengt! i skogen och på sjön, der blir mitt lif ändå.
– Ja, och se det kunde jag var’t med om, i stället för Abraham, det nötet, om du ta’tt mig till hösten – anmärkte Bengt.
– Ja, det tycks väl så – svarade Gunnar – men en ska aldrig göra sin bäste vän till sin tjenare, ty trå-mej, jag tror det bär till.
Så här samspråkade de båda ynglingarne, medan ekstocken med raska årtag hastigt gled fram öfver sjön, och den som ville kunde lätt anmärka huru klarsynt vänskapen, äfven hos en rå och obildad varelse är, då kärleken åter är blind hos denne, och – – – nästan lika blind hos menniskoslägtets första, i ljus och lärdom.
– Nej, nu måste vi väl vända om hemåt – sade Gunnar, när aftonsolen sagt godnatt och blott lemnat röda släpet, hvilket äfven färgade sjön till ett haf af blod.
– Vore jag nu min egen, så satt jag qvar här tills himmelen blef mörk och sjön med, och nytänningen började att lysa, för ser du, det är det grannaste jag vet, när månen glänser på sjön och hvart årtag ser ut som ett silfverregn.
Se det är vackert, det!
Och när man så sjunger till, med full hals, det är roligt, det!
– Nå så sjung då nu, mennas vi ror hem – bad Bengt.
– Ja, jag vet just icke hvad jag skulle sjunga – svarade Gunnar, med samma undvikande ton, som en af våra salongsnäktergalar, då man ber dem sjunga något ur Norma, eller Hugenotterne eller Lucie, eller deras vederlikar.
– Jo! – sade Bengt – sjong den der om:
«Eli’ ä’ mi’ sockerdocka», den har jag intet hört dig sjunga på så länge.
– Ah, de’ ä’ intet värdt – svarade Gunnar och tog så ojemna årtag, att ekstocken vickade häftigt.
– Hvad tusan! – ropade Bengt, som icke kunde simma.
– Jag tror sannerligen att du vill lägga oss här på hafsfruas blå bolstrar, men ser du, det går jag slättes intet in på, för jag kan intet ligga som e’ gås och flyta och dyka, och svänga mig kors och tvärs i vattnet, som du kan.
– Ha! ha! ha! – skrattade Gunnar ungdomligt och gladt, och vickade ändå starkare på farkosten, för att få den annars så käcka Bengt att skrika; men när Bengt såg att ingen fara var, så teg han stilla, och då upphörde äfven Gunnar med sjögången, och Bengt började åter be honom sjunga «en rolig visestump».
– Ack, sjung nu du om:
«Eli’ ä’ mi’ sockerdocka» – bad Bengt – och bry dig intet om att Olle, det ludret, schäkade24 dig då på bröllopet och sjöng din roliga visa så förbannadt dumt, för se’n har du aldrig sjungt ’na.
– Nå, så! – svarade Gunnar och härskade sig, icke för att lungorne voro besvärade af något, men för att få styr på hjertat, som började klappa, och blodet som började brusa, så snart han numera bara tänkte på den gamla, förr af honom så ofta sjungna visan.
Han rodde imellertid friskt och sjöng under tiden, i början litet darrande, eller – – med den splitter nya methoden – men sedan jemnt, starkt och ljudeligt, så att bergen lyssnade och echo svarade:
Elin ä’ mi’ sockerdocka,
Elin ä’ min russinstrut,
Elin ä’ mi’ lilla klocka,
Elin ä’ min fagre snut,
Elin ä’ min fröjd och gamman,
Elin ä’ min glädje fin;
Och alltihop och allt te samman
Och ett för allt ä’ Elin min.
Elin älskar jag så mycke,
För ho’ ä’ så skröpligt fin,
Finer som ett slissingsstycke,
Mjuker som en docka lin.
Feter som vår stora sugga,
Röder som vår grannes knut.
Lätt och liten som en mugga,
Snabb och snäll som räffelkrut.
Förr ska’ gädda’ bli e’ simpa,
Förr ska’ oxa’ vinga’ få.
Förr ska’ gråsten bli e’ limpa,
Förr ska’ Stockholm börja gå.
Brunkeberg ska’ bli en båte,
Stora kyrkan apetek.
Förr än Elin jag förgäter,
För ho’ ä’ mi’ gresastek.
– Nej, håll stilla här, du Gunnar! – ropade Bengt.
– De’ va’ ett rasande grannt echo!
Hör du hur ho’ sa efter: «gresastek», alldeles så tydeligt som e’ menniska.
– Ja, ja, hon ä’ väl för mer, hon, än en menniska – svarade Gunnar och tittade upp åt de höga bergstränderne, från hvilka ljudet kom.
– Nej tror du verkligen – frågade Bengt – att de’ ä’ ena mö, som sitter i berget och talar så der, och säger efter så der.
– Ja, det tror jag visst – genmälte Gunnar – för intet kan bergena tala.
Men se hon säger intet efter annat än det hon tycker om.
– Ja, då tycker hon förfasligt om «gresastek» – anmärkte Bengt, och Gunnar skrattade.
– Har du nåntina sett ’na? – frågade Bengt vidare.
– Nej, intet jag – genmälte Gunnar – men jag hade ena faster, som en gång hade sett ’na, när hon var barn.
– Och hur såg hon då ut? – sporde Bengt, med stor nyfikenhet, ty natten var redan för hand, och det underbara började få allt det värde, som solskenet oftast förtager.
– Jo, ho’ va’ hvit som den renaste snö och hade kolsvart hår, och faster-mi’ såg hur hon stod på berget och gapade, och ideligen sa’ efter.
– Hå kors i all’ min dar! – utropade Bengt, utan att betvifla ett enda af Gunnars ord, och det kom mycket deraf, att Gunnar berättade med denna ton, som bevisade att han sjelf trodde hvart enda ord.
– Det skulle vara bra roligt, att någon gång få se endera echo’t eller sjöfrua, eller nå’t skogsrå eller så – yttrade Bengt, medan han hjelpte Gunnar att surra fast ekstocken, ty nu voro de i land; men nu var det äfven nästan nedmörkt, och Gunnars beprisade nytänning satt redan och såg på de båda ynglingarne, inom hvilkas bröst i detta ögonblick kanske mera ren, fast omedveten, ur-poesi var att finna, än i hela stora packor af «Skaldeförsök» och «Dikter» och «Sånger» och «Fantasier» och «Lyriska bilder» och «Poetiska blomster» etc.
– Kors! har du aldrig sett något slikt (nemligen sjöfrun, skogstroll, etc.) – sade Gunnar med en viss ton af öfverlägsenhet, likasom hade han sjelf varit «intimt lierad» med hela detta sällskap af andar och troll, med hvilka allmogens öfvertro, än i denna stund, befolkar både hafvet, berget, skogarne, dalarne, hedarne och sjelfva luften.
– Nej, intet har jag just sett nåka25 – genmälte Bengt, medan de raskt vandrade hemåt, på en liten smal stig i djupa täta skogen – men hört, det har jag mången gång, båd’ gasten och annat otyg.
– Ja, nu är det kanske allra som bäst att intet tala om «tocket der» – menade Gunnar – nu medan vi ä’ så här i mörka skogen, och intet justament så långt från båd’ jettegrytera och den der hedne kongens graf, der det spökar så käckt alla söndagsqvällar, och lyktegubbekärret se’n, men så mycket ska’ jag säga dig, du Bengt, att kommer något till dig någon gång, så’nt der du förstår, så slå bara korstecknet för näsan på ’et, och läs dit
Fader vår med fulla tankar, så viker det straxt.
– Har du försökt det? – frågade Bengt, med en hemsk känsla, i hvilken dock låg stort behag.
– Det har jag visst – svarade Gunnar – jag som så mången gång nattetid har sträfvat der genom store, djupe skogen till mor.
– Nå men du!
Hurhvulet såg det ut? frågade Bengt.
– Ja, det kan jag just intet så noga säga – svarade Gunnar – ty intet stod jag just så länge still och bliga på ’et, utan så fort jag varsna’t, gjorde jag som jag sagt, och så blundade jag och gick på med dugtiga steg, och läste under tiden på Fader-vår’et, och aldrig gjorde det mig nå’n skada.
Men se jag har mi’ tro för mig, och det är: att har man intet ondt gjort, så kan man gå trygg för båd’ gastar och troll, men har man någon synd på samvetet, så kunna de nog komma och anfäkta ’en med besked.
– Nå ja, men hvilken ä’ väl det som intet syndar på nå’et sätt – anmärkte Bengt ganska snusförnuftigt.
– Ja, ja, det förstås nog – medgaf Gunnar – att syndiga menniskor ä’ vi alla, men se det är en stor förskillnad på, att ha’ gjort något ondt med berådt mod eller i stor vrede, och vet du väl, Bengt, att mången gång har jag tackat min Gud, just när jag gått så der i kolsvarta natten genom tjocke skogen, att han afhållt mig ifrån att göra hvad jag mångfalldiga gånger haft lusta till, nemligen att slå Olle i skallen, så hjärnen flög i väggen, för se han kan reta gallsot på mig, än med ett och än med ett annat, och bland bara för att han sjunger efter mina visor!