Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att hatet till korsikanen var med den mest glödande bitterhet besvaradt, framgår på många sätt af den i Paris förvarade diplomatiska korrespondensen.
Sålunda skrifver utrikesministern, hertigen af Bassano, på ett mycket karakteristiskt sätt till baron Alquier i Stockholm, 26 febr.
1811:
» Kronprinsen har efter sin ankomst till Sverige i hela sitt uppförande och sina samtal visat så foga takt och hofsanihet, att h. kejs.
majestät icke fäst någon vigt vid det meddelande han gjort er.
H. m. ämnar till och med ställa sig okunnig derom så länge omständigheterna tillåta.
Ni skall noga taga er värdighet i akt i ert förbiilande till kronprinsen, tala aldrig med honom om några statsangelägenheter och vänd er i stället till leungen eller leabinettet.
Detta är den ställning ni bör intaga.
Betrakta hvad jag tillskrifvit er blott såsom allmänna uttalanden, hvilka meddelas er till er ledning.
Ni skall utveckla dem såsom edra egna idéer, der tillfälle dertill osökt erbjuder sig, och ni skall framförallt undvika att väcka den tron, att kejsaren har sina tankar riktade på ett land, hvars politiska system byns så föga stadgadt, eller planer, hvilka blott hvila pä falska grundvalar.
H. m. befaller er att vara uppmärksam på Sveriges minsta rörelser och att umlerrätta mig derom genom chifferbref, hvilka ni adresserar tiU franske ministern i Köpenhamn. »
Med hvilken ytterlig retlighet kejsaren följde händelserna i Sverige, visar ett annat bref från hertigen af Bassano till chargé d ’ affair ’ n i Stockholm, hr Desaugier, som på riksdagen i Örebro tyckes hafva tillåtit sig att samtalsvis uttrycka sympatier för Behiadottes val.
Brefvet är dateradt Paris den 26 juli 1810 och lyder som JÖljer:
kejs.
m. har sett er depesch af den 0 Juli.
Det språk ni har fort med en af botgerskapets deputerade och med konungens adjutant har försatt kejsaren i ytterlig förvåning.
Han har icke kunnat fatta, hur ni utan instruktioner, utan ordres, utan
52någonting, som kunde upplysa er om, eller ens låta.
er ana hans tänkesätt, och endast på grund af slutsatser, tagna ur en tidningsartikel ', dristat att af er sjelf yttra någon mening om så ömtåliga ämnen.
Om ni än fiade uttryckt denna mening så, att man ej kunde betvifla, att den blott och bart vore er egen, skulle det redan, varit ett ganska allvarsamt fel, ty den värdighet ni innehar tilllåter icke, att er personliga öfvertygelse är helt och hållet utan betydelse, och försigtighet är en af edra första pligter, Men då ni, såsom nu är fallet, ehuru kanhända afsigtslöst, användt ett slags bevisföring och till och med ordalag, hvilka kunde förleda en att tro, eller åtminstone att misstänka, att livad ni föreslog, vore enligt med hofvets syften, önskningar och planer (och eder depesch synes utvisa att de haft just denna verkan på edra båda interlokutörer), har ni begått ett fel, hvilket det nit, som tvif- * velsutan förledt er dertill, ieke kan ursäkta i h. m: s ögon.
Desaitgier fick här ofvanpå snöpligen sitt afsked, ehuru han tiggde och bad, att kejsaren måtte visa försköning och ej förstöra hans karrier.
Huru kejsaren ville att saken skulle bedömas, finner man af följande meddelande från Paris af 1 sept 1810.
» Svenska riksdagen har nyss med enhällig rätt utkorat fursten af Ponte Corvo till Sveriges tronföljare.
Att en fransman valts till denna höga värdighet kommet• kanske att tillskrifvas kejsarens inflytande.
Om man härmed menar det ofrivilliga inflytande, som namnet på en stor man, beklädd ined stor makt, och äran, hvarmed en hjelte höljet• sina vapenbröder, utöfva, är det möjligt att svenska riksdagen böjt sig för kejsarens inflytande.
Men om man menar ett direkt och afsigtligt utöfvadt inflytande är ingenting mindre grundadt än en dylik förmodan.
Kejsaren, som befinner sig aUt för långt bort från svenskarne för att kunna bedöma hvad sotn bäst öfver&amp;nsstämde med deras intressen, har icke velat blanda sig i ett val, som föga intresserade hans politik.
Det fans ieke ett enda skäl för honom att önska fursten af Potite Corvo vald, utan är det således svenska folkets vilja som förestafvat furstens val.
Konungen sjelf synes hafva rådfrågat denna vilja för att rätta sig derefter.
Kejsarens chargé d ' affaires i Sverige fick befattning att icke taga något parti eller uttrycka någon önskan, och Al-quier, kejsarens minister i detta land, var i Hamburg då valet pågick
Den likgiltighet, som här framträder, öfvergick inom ett par månader till stor hätskhet å kejsarens sida.Pâ följande sätt refererar hertigen af Bassano inför baron Alquier ett samtal, som franske kejsaren hade d.
18 okt.
1810 med svenska hofvets representant i Paris, baron Lagerbjelke.
» Skall Sverige ensamt — yttrade kejsaren — göra anspråk på att få vara ett medium, genom hvilket aUa engelska varor kunna fritt kringspiidas på kontinenten.
Icke en gång om en ûy Karl XII lägrade sig på Montmartres höjder, skulle han kunna utverka detta af mig; på den punkt sakerna nu stå, bör Sverige röja sitt uppsåt; det måste förklara sig för eller emot Frankrike.
Kontinentalsystemet kan icke fördraga någon neutral makt på fastlandet^ Hr Alquier skall få befallning om att uppfordra svenska regeringen att förklara England krig, att stänga sina hamnar, bestycka sitta batterier, att icke tillåta engelska fartyg att nalkas Sveriges kuster, ulan att man skjuter på dem, och alt ändlligen seqvestrera och konfiskera de engelska fartyg och handels-varor, som befinna sig i Sveriges hamnar.
Om svenska regeringen motsätter sig dessa förordningar, skall ni hr baron Lar gerbjelke lemna Paris, hr Alquier afresa och jag skall skaffa er krig på halsen genom Danmark och Ryssland.
Jag har redan skrifvit till Ryssland, att dess kabinett måtte återkalla ert land till dess pligter såso ?n Icontinentalnmkt, och tro icke, att det val ni gjort af en fransk furste kan ändra något i mitt beslut; detta val är én förolämpning, då man icke följet ' mitt politiska system; detta val är ännu ett hinder för mig, ty det kunde gifva Ryssland anledning till misstankar.
Ni vet, att jag icke önskat det, att ni med aUt ert görande och låtande före valet icke kunnat erhålla ett oid af samtycke från min eller mina ministrars mun.
Om en kurir från fursten af Ponte Corvo har fått gälla för en kurir från regeringen, är det emedan man.velat bli förd bakom ljuset.
Men om ni med en fratisk furste i ert råd icke följer mitt system, hvilken fara skulle ej uppstå af ett dylikt exempel? »
Detta är ju onekligen ord och inga visor.
Vi skola nu höra, huru poetiskt vackert det deremot lät i de båda f. d. vapenbrödernas korrespondens sinsemellan.
I ett långt bref af 1810 skrifver Bernadotte till Napoleon:
» Eders m., ett af de lyckligaste ögonblick jag erfarit, sedan jag lemnade Frankrike, är det, som förskaffade mig vissheten, att e. m. icke helt och hållet glömt mig.
E. m. har rikligt bedömt mitt hjerta.
Ni har insett, hur det skulle plågas af den smärtsamma utsigten att se Sveriges intressen på väg att skiljas från Frankrikes, eUer att uppoffra det lands intressen, som upptagit mig med obegränsadt förtroende.
E. m., ehuru svensk genomära, pligt och religion, identifierar jag mig ännu genom mina Önskningar med detta sköna Frankrike, som sett mig födas och som jag tjenat troget sedan min barndom.
Hvarje steg jag tager.
i Sverige, hvarje helsning jag der emottager, uppväcker i min själ dessa sköna, ärofulla minnen, hvilka varit förnämsta orsaken till min upphöjdse, och jag döljer icke mer för mig, att Sverige, dn déX utnämde mig till tronarftagare, viUe bringa det franska foUtei en gärd af sin aktning. »
Mot uttalandena i detta bref från Bernadotte svär nu på ett betänkligt sätt hvad som står att läsa i Bernadottes korrespondens med sin maka, efter det hon åter utflyttat till franska hufvudstaden.
Man har ofta uttalat sin förvåning öfver, att hon reste så snart efter sin ankomst till det nya fosterlandet; man har skjutit skulden på hennes sällskapsdam, m: me de la Flotte o. b. v. Att dylikt kan ha inverkat är ju allt för möjligt, men derjemte framgår af handskriftsamlingama i franska utrikesdepartementet, att Desideria icke varit så främmande för politiken som man i allmänhet trott.
Dessa handskriftsamlingar äro excer-perade af hufvudmannen i detta företag (signaturen Janus) som vistas i Paris, under det han lemnat åt mig att verkställa forskningar i London.
Som man torde erinra sig, är det en ofta upprepad sägen, att Napoleon hos den rike Marseilleköpmannen Clary anhållit om hans dotter Desirées hand.
Huruvida detta rykte verkligen är grundadt, torde numera vara kinkigt att afgöra.
En utmärkt kritiker har muntligen delgifvit mig sina tvifvel härpå, i betraktande af Desiderias ungdom vid ifrågavarande tid, jemte andra omständigheter.
Härmed må-nu vara hur som helst; säkert är, att Desideria sökte mäkla mellan Napoleon och Bernadotte samt att den senare i ett temligen kallt svar till sin gemål afböjde försöket.
Hvad utgången blef, veta vi alla.
Att Desideria efter katastrofen en så rundlig tid qvarstannade i Frankrike, kan väl förklaras på de vanligen anförda skälen; men det är väl inte otroligt, att dertill också bidragit, att hon kände förstämning öfver sitt misslyckade mäklingsförsök.
Med ett oni, denna intressanta trio: de båda uppkomlingarner fältherrar ne, monarkerna, och köpmansdottem, Sveriges drottning, de gifva i sina ömsesidiga förhållanden i do nya vitnesbördens ljus åtminstone ett rum för gissningar om ännu ett prof på den sanningen, att lika litet som gammalt hat, lika litet rostar gammal kärlekDen uppgående stjernan.
(Några drag ur Christine Nilssons ungdom.
) Af Frithiof Cronhamn.
» Kan Ni i er familj mottaga en ung, sextonårig smålandstös, som har en utmärkt vacker röst, sjunger mycket musikaliskt, och lofvar det bästa, så var god svara mig med omgående post », skref friherrinnan Adelaide Leu husen en höstdag 1859 från Göteborg till den bekante tonsättaren Franz Berwald i Stockholm, » Låt henne komma », blef svaret.
Och på det viset kom Kristina Nilsson — ty detr var hon — upp till Stockholm.
(Här behöfver väl knapt erinras om, att hon under närmast föregående år åtnjutit frih.
Leuhusens undervisning.
Förutsägelserna i brefvet hade icke öfverdrifvits.
Den unga sångerskan egde verkligen en utmärkt vacker röst, ty redan de första dagarna af hennes vistelse i Stockholm kunde man bland mycket slagg spåra detta silfver i rösten, som beredt densamma verldsrykte.
Det var till och med med förtjusning man hörde en enkel skala, framförd med denna stämma.
Ja, äfven hennes skratt hade något sällsynt klingande i sig,; det lät, som om silfverperlor störtat fram ur halsen.
Om den framtid, som förestod den unga flickan som sångerska, egde man således de bästa förhoppningar, men hennes förmåga som skådespelerska satte man i starkt tvifvelsmål.
Visserligen hade hon mycket lätt att attrapera, men vid de små barnspektakel, som anordnades i Berwaldska familjen och hvari hon deltog, visade hon sig temligen stel.
För piano hade det unga artistämnet föga håg, men spelade desto flitigare violin, helst detta instrument beredde henne ett synnerligen stort nöje.Men det var icke endast musikens gåfva, som var den lilla flickan i en sällsynt grad beskärd.
En gifmild natur liade äfven i andra afseenden så välvilligt utrustat henne, att dok-torinnan R. visserligen kunde Jia rätt deri, att om alla Kristina Nilssons gåfvor fördelades på tio flickor, så skulle hvar och en af dem blifvit till fullo belåten.
Sålunda egde hon en snabb och fin uppfattning, ett ovanligt minne och en ihärdig arbetslust.
Hon hade lätt för språk och lärde sig på otroligt kort tid både franska och tvska.
Hon tecknade väl och hade tillegnat sig stor färdighet i träsnideri.
Ännu finnas i behåll åtskilliga små näpna miniatyrer i möblemangsväg, som Kristina Nilsson under sin första vistelse i Stockholm snidat for hand med en liten pennknif.
I Berwalds familj egnades henne all omvårdnad, så väl i intellektuelt som musikaliskt hänseende.
Man tog henne med på teatrar och konserter, och hennes sinne och smak utbildades.
Hon fick till och med vara med på de musikaliska hofsoaréema i slottet, ej endast som åhörarinna, ty violinen och sångnoterna fingo då alltid göra sällskap.
Hvarje söndagsförmiddag fick hon åhöra qvartettföredragen hos musikhandlaren Edv.
Josephson, der såväl klassisk som modem kammarmusik utfördes af framstående ledamöter af hof-kapellet, Ludvig Norman m. fl.
Den lilla uppmärksamma åhö-rarinnan var alltid trogen på sin post och försummade aldrig något af dessa bildande musiknöjen.
Franz Berwald sökte för öfrigt hos en mängd personer intressera sin lilla elev.
Till grefve Malcolm Hamilton, egaren af Husaby gods i Småland, yttrade han vid ett tillfälle med sin vanliga rättframhet: » Herr grefve, en stjerna har ' runnit upp der nere i Er socken ...
Ni kan gema bestå flickan en snygg klädning. » På detta sätt fick Kristina Nilsson sin första siden-klädning, som, i parentes, kostade hundra riksdaler.
Emellertid blef nu fråga att låta den unga novisen framträda offentligt inför hufvudstadens publik.
Denna märkvärdiga händelse inträffade den 28 februari 1860 i De la Croix ’ salong vid Brunkebergs torg, den på sin tid så flitigt anlitade musiklokalen.
Konsertsalen var fullsatt till sista plats.
Ända ut på torget stod en kö af menniskor — ett betydelsefullt omen för framtiden —, som yrkade att komma in, fast det var » lapp på luckan ».
Bland dem befunno sig ett par riksdagsgubbar från Kristina Nilssons hembygd, och de förklarade bestämdt, att de knapt vågade resa hem, utan att havarit och hört den redan namnkunniga landsmaninnan.
Man måste till sist gifva vika för deras enträgna yrkanden.
Nu anlände de kungliga: drottning Lorisa, enkedrottning Josefina, hertigen och hertiginnan af Östergötland samt prinsessap.
Eugenie jemte en talrik uppvaktning.
Konserten tog sin böijan.
Inne i artistrummet stod aftonens debutant, omgifvqn af välvilliga tanter, sysselsatta att lägga sista handen vid hennes toalett.
» Är du rädd? » frågade man.
Hjertat bara bultar litet, — känn, känn!
— men det går nog öfver, bara jag varit framme och helsat på publiken! » Och så skedde ock.
När de sista tonerna af Hummels septett förklingat, visade sig på estraden, ledd vid Berwalds arm, deri blifvande primadonnan: en liten smärt sextonåring, med blonda lockar och underbart ljusblå, själfulla ögon, iförd en hvit låghalsad tyllklädning.
Hennes hållning egde en allvarligt majestätisk värdighet, som stod i en lustig kontrast till hennes år och utseende för öfrigt.
Sedan hon framskridit till estradens midt, gjorde hon en ytterst gravitetisk nigning för det månghöfdade odjuret, det der ock publik kallas — en nigning så efter alla etikettens regler, att sjelfvaste » hoffruntimbret » knapt skulle gjort den bättre.
Men hur kom det sig att den unga damens armar och händer, som annars voro så röda, nu sågo helt mjellhvita ut?
Jo, tyst för all del, men de hade bestrukits med — pomada, hemtad från närmsta apotek.
Nu började hon.
Det var en liten tiilfällighetssång af Ber-wald med ord af Wilhelmina Stålberg af följande rätt karakteristiska innehåll:
« +
&gt;Intill konstens tempel jag Tveksamt närmar mig i dag; ljusen, man der skimra ser,
Locka mig allt mer och mer.
de blända mig ocksä.
Månn ’ jag väl skall tillbaka gå?
Skall bygdens dotter vända om?
Nej — sangens engel ropar: kom!
Glad jag lyder denna röst.
Känslan hviskar i mitt bröst:
Hvarje fågel sjunger ju Himlens lof — hvi tvekar du ?Och nu jag rädes icke mer;
Ty Han, som goda gåfvor ger,
Väl stämmer menskors hjertan sä,
Att de min sång uppmuntra må.
• _
Flyg då tonens dufva, flyg Och till goda hjertan smyg;
Ack, måhända finner du Många sådana ännu.
Musiken ifrån späda dar
Min fröjd, min tröst, mitt sällskap var,
Och till dess gudastämma jag Skall lyssna tm min sista dag. »
I följande nummer slog hon sitt auditorium med häpnad genom att sjunga sådana sakei1 som en aria ur » Figaros bröllop * (på tyska) och Kavatinan ur » Robert » (på franska).
Dessutom gaf hon romansen och rondoletten ur Berwalds operett » Jag går i kloster » (ett af Jenny Linds favoritnummer) samt folkvisan » I Sverige der ligger en skogig trakt ».
En liten surpris, som tycktes mycket roa publiken, hade nu anordnats utom progråmet Applåderna efter konsertmästaren Meyers violinsolo besvarades nemligen dermed, att — lilla Kristina framträdde med sin violin och spelade ett stycke.
Publiken var välviUig, tidningskritiken likaså, ehuru man på ett par håll, i följd af något slags antagonism mot Berwald, serverade temligen beska utlåtanden.
a Allehandas — u — (Wilhelm Bauck) skref bl.
a. uppmuntrande: » Kristina Nilsson, utgången från folket, från allmogen, har endast med ledning af denna underbara instinkt, som ingen konst förmår gifva, sökt sig en väg in uti tonernas verld, och sedan hon med sin friska och naiva musik länge gladt sin okonstlade omgifning, hatva några konstälskande och välgörande personer, som upptäckt hennes naturgåfvor, beslutit att låta henne höra sig offentligt.
Hennes uppträdande tyckes afsett att for allmänheten framställa arten och vidden af hennes anlag.
Dessa måste ock i hvarje hänseende kallas utmärkta: hon eger en hög sopran af synnerlig välklang och friskhet, som i sinom tid bör kunna vinna betydligt i styrka och.
fullhet.
De ojemnheter, som förmärktes i timbren, skola försvinna genom vokalisöfning och sedan rösten hunnit stadga sig.
Hennes intonation antydde ett särdeles rent öra.
Uti folkvisan röjde hon en ande, som uppfattar lifligt och i ögonblicket finner ett sant och lefvande uttryck, och detta är för en blifvande dramatisk sångerska en oskattbar gåfva.
Hennes violinsolo utfördes med mycket lifoch hurtighet, afvensom med samma renhet i intonationen, som utmärkte sängen, och skada vore det, om hon ej finge tillfälle att odla detta intressanta instrument. »
Strax efter konserten tillkännagaf Berwald i tidningarne, att inkomsten tillföl le den unga sångerskan, utom en mindre del, som lemnades till hennes obemedlade föräldrar.
Tilläggas må, att dessa sålunda undfingo 100 rdr » för att köpa sig ett par kor ».
Härtill inskränkte sig dock icke, såsom man öfverallt sett uppgifvas, Kristina Nilssons debut i Stockholm.
Ännu en gång lät hon nemligen samma år höra sig för hufvudstadspubliken: det var den 24 april s. å. på en af pianisten Hilda Thegerström föranstaltad musikalisk soaré i nyss-nämda konsertlokal.
Hon sjöng då: » Tårames lof » af Schu-bert, en ariett: » Blomman » af Berwald, » Jag vet ej hvarför jag sjunger » af Taubert, » Je suis la Bayadére * af Bochsa och Värendsvisan samt spelade till sist ett Potpourri för violin.
Bauck anmärkte, att åtskilliga af sångstyckena voro väl svåra för henne, * samt ville nu på fullt allvar göra henne till violinist: » Hennes violinspel är vida intressantare och utgör ett falt, der hon rör sig med långt mera lust, frihet och vana.
Hennes anlag för violinen äro omisskänneliga och förtjena likaledes en allvarsammare odling, den vi önska ej längre måtte vägras denna lofvande natur. » Violinist blef dock Kristina Nilsson aldrig!
Ett par dagar derefter gaf Hilda Thegerström en konsert i Upsala.
Kristina följde med och biträdde d^ med samma nummer, med undantag af att Schubertska romansen var utbytt mot något ännu mera storståtligt: kavatinan ur » Robert ».
Recensionen i Upsala-Posten, antagligen af J.
A. Josephssons hand, andades mycken skärpa och tycktes, med afseende å den lilla sångerskans repertoar, gå i samma riktning som Baucks uttalanden här ofvan.
Genom sin gynnarinnas, friherrinnan Leuhusens bemödanden hade emellertid Kristina Nilsson^af Tornérhjelm erhållit medel att i Paris fortsätta sina studier.
Men efter ett års förlopp tröto medlen, och hon var nära att få anträda återtåget, då konung Carl XV, som förut hört henne, erbjöd sig att bekosta hennes fortfarande vistande i Paris, ehuru man drog i betänkande att utan vidare begagna sig af det ädla och frikostiga anbudet.
» Låt det icke bekymra er », sade en konstvän i Göteborg, grosshandlaren Rudolf Koch, » jag skall dragaförsorg om saken«.
På hösten 1860 anlände Kristina Nilsson till verldsstaden vid Séinens strand; ledsagad dit af sin välgörarinnas syster, målarinnan B. Valerius.
Hon sjöng först någon tid for Masset; placerades sedan i fru Collinets engelska skola och erhöll till sånglärare professor Wartel.
Trebelli, som också studerat vid denna läroanstalt gjorde sin första offentliga debut samtidigt med att Kristina Nilsson inträdde der; Marie Roze blef skolans elev, när Nilsson utträdde derur.
Med brinnande ifver studerade hon nu här i fem års tid.
Den tafatta bondflickans framsteg i den dramatiska sångkonsten, i scenisk säkerhet och elegans voro ovanligt snabba.
Inom kort hade hon nått den punkt, der den Cfver-finade franska smaken ovilkorligen vill se konstnären, och pa samma gång hennes modersmål förblef den hederliga smålands-dialekten, talade hon franska med en förvånande pariseracoent Redan nu tyckes hon ådragit sig uppseende, att döma af musiktidskriften » France musicale *, och erhöll kort efter afslutandet af sin kurs ett förmånligt engagementsanbud vid teatern i Marseille.
Anbudet blef dock icke antaget.
Wartel, stolt öfver sin elev, vände sig till Carvalho, direktör för Théâtre Lyrique.
6amt Rossini och Meyerbeer med anmodan, att de ville höra den unga sångerskan.
Motsträfvigt villforo de hans önskan.
Men i samma ögonblick Christine Nilsson satt sig till pianot och låtit höra de första tonerna af sin herrliga stämma, blefvo de entusiastiskt stämda.
' och genast började man planera för hennes offentliga uppträdande inför verldsstadens publik.
Här hemma hade man nog i det närmaste glömt den lilla småländska näktergalen från soarén 1860, då plötsligt underrättelsen om Christine Nilssons utomordentligt lyckade debut på Théâtre Lyrique den 27 oktober 1864 med ens gjorde hennes namn uppmärksammadt, till och med i det aflägsna fosterlandet.
Hon hade just då inträdt i sitt tjugoandra år.
Hennes debut egde rum som Violetta i » Traviata *.
Théâtre Lyriques salong var fullsatt af elegant, otåligt väntande publik.
Den-bland märktes Napoleon HI med gemål och en talrik srit Aftonens debutant bar en tyllklädning, garnerad med lefvande blommor.
Hon eröfrade sitt grantyckta auditorium med storm, man var ense i att förespå henne en lysande framtid.
Pariserpressen ända från Le Moniteur till skillingsbladet L ’ Entreacte öfverbjödo hvarandra i att frambära sin hyllningtill dagens hjeltinna.
» Hon eger en sällsynt klar och böjlig röst, och sedan hon öfvervunnit den första rädslan, gjorde hon den gällande i alla dess hänförande nyanseringar.
De högsta tonerna eger hon förmåga att framandas på ett eget, till hjertat talande sätt och så perirent, att publiken flere gånger satt liksom förstenad, innan bifallsstormen bröt lös »; en annan kritiker såg i den » tjusande 18-åriga blondinen från de svenska.
skogame » en » personifikation af den immateriella poesien hos Nordens döttrar ».
Man anmärkte dock, att hennes röst ännu vore_ojemn, och att mellanregistret ingalunda motsvarade de högre tonernas ovanliga klarhet och skärpa; hvarjemte ett franskt öra stöttes af den - ännu tydliga nordiska brytningen i hennes uttal.
Den lilla blyga stjernan tindrade inom kort med allt klarare sken, och nu — nu liar den ju länge strålat bland sång-firmamentets allra mest lysande konstellationer. “ Utopier i verkligheten “.
Fyra berättelser af August Strindberg
Hvarje nytt arbete af August Strindberg har beredt öfverraskningar.
Ej nog dermed att denne författare — som med sitt sangviniska lynne oj alltid ger sig tid att desto nogare pröfva halten af en åsigt, som funnit gensvar hos honom, innan han sjelf gör sig till dess förkunnare — ofta efter någon besinnings har mâst uppgifva en gång framstälda påståenden såsom ohållbara; äfven känslostämningens inslag i diktens väfnad har hos honom gång på gång skiftat färg, från den ungdoms-varma hänförelsen i » Mäster Olof » till den kalla bitterheten i &gt;Roda rummet », från den hväsande ilskan i &gt;Det nya riket » till den öfver alla betänkligheter höjda uppsluppenheten i » Giftas ».
Derför är det utan mycken förvåning man varsnar, att äfven * TTto-pier i verkligheten * uttalar åsigter, som förut varit främmande för författaren, och belyser drag hos honom, dem vi förut icke klart kunnat skönja.
De nya åsigterna i denna bok finnas ingenstädes i sitt sammanhang utvecklade; de måste hopsamlas från olika håll och de måste framfor allt läsas mellan raderna.