Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hvem kan undra, att Thorild, – här så gränslöst förlöjligad för –
Det stora Tyska språnget
Till källan af det sköna,
Det ädla och det sanna,
aldrig förmådde så uppfatta det?
Från denna dag var, emellan dem, hvarje brygga till förlikning upprifven.
Kellgren hade oförtäckt och oafkortadt tillkännagifvit, för hvad han ansåg Thorild; denne töfvade icke, att med lika fullständighet yppa, för hvad han ansåg Kellgren.
Häftigast och hårdast gjorde han det i en orimmad ”Straffsång”, som likväl ej förr än på följande året utkom, – och då i Strengnäs; emedan den var så bitter, att alla hufvudstadens boktryckare funno dess tryckning betänklig.
I allmänhet uppträdde han nu klädd från hufvud till fötter i harnesk, och med fullt uttalad afsigt, att inom Sveriges vitterhet tillvägabringa en omhvälfning.
Märkvärdig är härvid
Kellgrens liberalitet, att allt framgent, gång efter annan, i sitt dagblad mottaga uppsatser och poemer, dels af Thorild, dels af Thorilds beundrare, och (oftast) af en syftning, som var än på direct, än på indirect väg polemisk.
Så införde han af Thorild, under just de närmaste veckorna efter sitt stora anfall, i N:o 272 ett åt inledningen till en ny Gefle-tidning utdeladt beröm, der den önskan och förhoppning yttras, att ”landets vett” måtte stiga, på det betydenheten af vissa i hufvudstaden ”hopskockade småsnillens impertinenta öfverton måtte sjunka”.
Vidare, från samma hand, i N:o 278 en anmälan af Werthers (nyss i öfversättning utkomna) Lidande, med denna början: ”Ack, läs det – allt, hvad själ och en bättre känsla har!
Det lilla snillet finner ”convulsioner” der; det ädlare – rörelse, stark, sann, gifvande tårar och lycksalighet.
Det har, kanske, förlorat i öfversättningen.
Men ändå – om ni läser det utan dessa själens tårar, – tro er aldrig född för den höga känslan!
Gå, och lef bland Fransosernes evigt artiga spel-scener”!80 Kort derefter följde, i N:o 282, en förtjust lofsång ”till Auctorn af Passionerna”, troligen af Engzell; i de ”orimmade försökens” egen versart, och ej misslyckad.
Derpå, från Thorild sjelf, i N:o 287 ånyo en recension, öfver Lidners då nyss utgifna Spastara (med hvilken, såsom det tyckes, Kellgren undvek att befatta sig).
All denna fördragsamhet, under November och December oafbrutet visad, hindrade likväl icke, att på julaftonen ihågkomma Thorild med en ny parodi: kallad ”Julklapp till Utgifvaren af Stockholms-Posten”; och denna gången rigtad enkannerligen mot hans brefstyl.
Denna var der härmad med behörig galimathisering, och med iakttagande af vissa i Thorilds äldsta handskrifter förekommande orthographiska egenheter (t. ex. pakket i stället för packet); under föregifvande, att man råkat uppsnappa en sålunda skrifven epistel.
– Så fortgick förhållandet under det följande året, och vidare.
Thorild roade sig, att till Kellgrens tidning insända stycken, der han sjelf betecknade sig med signaturen ”Den Obegriplige Auctorn”81.
I sin prospectus till Nye Granskaren kallade han Stockholms-Posten ”en reservoir för alla dagens interessanta småsaker”; och försmådde aldrig att begagna detta tidningsblad, såsom det allmännast spridda och lästa, till utlåtanden öfver hvarjehanda dagens frågor.
Det är i ett dylikt, afhandlande ”Religionens förfall i anledning af Skådespel” (1786, N:o 151), som denna herrliga definition förekommer: ”Jag ser mig nödgad förklara, hvem jag kallar Philosoph: en man, som med själens manligaste styrka förenar hjertats högsta skönhet”.
Kellgren införde de Thorildska skrifterna samvetsgrannt; utan bihang af noter m. m.
Hans plägsed var, att, efter hvarje sådan, låta veckor gå förbi utan ringaste knäpp eller kny derom; men sedan, då motståndarn det minst väntade, ånyo infinna sig med ett anfall och ett styng; – någongång af lans, oftast af nål.
Så mycket om denna strids upphof och första företeelser.
Öfverflödigt blefve för vårt ändamål, och tröttande för våra läsare, att lika noggrannt äfven följa den i spåren af alla dess särskilda fortsättningar och vändningar, genom hela dess ömsesidiga vexling af större och smärre, öppna och halfförklädda utfall.
Samma nödvändighet, hvarmed lynnenas och synpunkternas åtskillnad gjorde striden för de bägge kämparne oundviklig, tryckte ock sin prägel på hvarderas stridssätt.
Thorilds, rakt gående på saken i stort, och gerna i sin ton deklamatoriskt, utbildade ur sitt djupa allvar, omsider, en starkt humoristisk beståndsdel; Kellgrens var gemenligen epigrammatiskt, harcellerande, slutligen helst ur ett visst fjerran antastande genom häntydningar eller allusioner.
Den förre fann likväl den ställning, att (såsom han skref till Heurlin) ”vara i strid med hela den vittra verlden”, ingalunda otreflig.
”Kom snart” – skref han till samme vän – ”så får du äfven nöjet af mitt första Auctors-buller: som högeligen roar mig sjelf; redan i detta första gnyet”.
Deremot inträffade snart nog det tidskifte, då
Kellgren icke fann detta krig så alldeles roligt.
Slikt kan skönjas redan under förloppet af 1784: sedan det visat sig, att Thorild, som först då framträdde med full offentlighet såsom både skald och granskare, eller (nästan liktidigt) utgaf sina äldsta positiva och sina äldsta polemiska skrifter, mäktat skyndsamt förvärfva ett stort och städse växande parti, hvars alltmera stigande trots kändes besvärligt.
Uppenbart blef, att detta parti, med en oförsonligt förolämpad anförare i spetsen, ej blott åsyftade ett skoningslöst fördunklande af Kellgrens anseende och störtande af hans välde, utan dervid äfven, hos en ganska stor del af Nationen, lyckades anslå lifligt samljudande strängar.
Drag af oglad hetta, af dyster förtrytsamhet började undfalla bemödandet att dölja dem bakom en förnäm likgiltighets uppsyn.
Man läse t. ex. i N:o 117 en till ”Min Herr Nye Granskare” rigtad epistel, som näppligen är något vidare än ovettig; den sedermera (N:o 167) oss mötande, med Kellgrens namn undertecknade, och visserligen värdigare skrifna uppsats, hvars enda öfverskrift är denna Horatii stolta vers:
Non ego ventosae plebis suffragia venor;
det i N:o 235 förekommande – och sannolikt af ”Straffsången” föranledda – ”Motgift mot Pasquiller”, som består i fyra verser af Fransmannen Thomas, tryckta med idel capiteler och stora begynnelse-bokstäfver för hvart ord82.
Ehvad balsam än dylika tröstespråk kunde lägga på såren, föll det sig dock hädanefter lägligast, att, under allahanda liksom tillfälligtvis anbragta pekningar och bågskott (än åt vissa unga författares omogenhet, osmak, svulst, oförskämdhet, sjelfförgudning, än åt hopens böjelse att taga bålhet för snille, grofhet för ärlighet, med mera), så långt görligt var omkringgå Thorild sjelf; men i stället vända de omedelbarare utfallen hellre mot hans anhängare, eller den nu innan kort så kallade ”nya vittra sekten”; hvaribland man till skott-taflor synnerligen utkorade Engzell, – om hvilken sades på spe (!) att han skref ”som Profeten Daniel”83, – och längre fram
Enbom; icke utan antydningar, att Bjugg i sjelfva verket tillhörde samma slägt.
En mäktig diversion i striden förorsakades med och från 1787, genom det då mot Swedenborgianismen och animala Magnetismen företagna nya örlig, hvari Kellgren invecklade sig genom sitt påfund af ”Sällskapet pro Sensu Communi” och utgifvandet af dess ”Theser”.
Men om denna diversion, och dervid medverkande anledningar till en åtminstone half vapenhvila, kommer att mera talas i sinom tid; äfvenså om den gamla fejdens nya och fulla återuppblossning under Kellgrens sista lefnadsdagar , då denne, kroppsligt aftynande, mestadels öfverlät åt den längesedan till bundsförvandt förvärfvade Leopold, att, på hans och hela den klassiskt-Gustavianska vitterhetens vägnar, draga svärdet till försvar.
Man har sett i Thorilds bref, att han der flerstädes sjelf anklagar sig för ett slags ”epikurism”, som tycks utgöra förklaringsgrunden, hvarför han, efter den genom Utile Dulci erhållna utmärkelsen, och oaktadt sina egna föresatser, länge uppsköt att i tryck framgifva sina skrifter.
Med undantag af en och annan i Stockholms-Posten införd småbit, blef detta dröjsmål till och med tvåårigt; eller fortfor ifrån de första månaderna af 1782 till de första månaderna af 1784.
Det kan väcka förundran; men sammanhänger med den omständighet, att han, i grunden, var mera född till talare än till skriftställare.
Alla underrättelser från hans enskilda lefnad öfverensstämma deri, att han helst utgöt sitt snille i samtal, i muntliga blixtringar, i föredrag improviserade bland vänner och beundrare; och dernäst i förtroliga bref, – såsom skrifter, hvilka genom sin natur voro närmast improvisations-lika.
Det omedelbart personliga meddelandet medförde äfven esomoftast ett uppläsande eller deklamerande af hans handskrifter; hvilket, enligt alla åhörares intyg, skall varit mästerligt.
Det ena med det andra gaf honom sjelf så mycken njutning, att han dervid – jemväl under sednare hälften af sin bana – långa tider framåt bortglömde tryckpressen och den allmänhet, hvarmed man blott genom denna kommer i beröring.
Detta torde ock öfverhufvud förklara, både hvarför han tillämnade så många skrifter som aldrig blefvo författade eller åtminstone aldrig fullbordade, och hvarför de verkligen skrifna äro, dels så föga voluminösa, dels så rentaf fragmentariska.
De Kellgrenska angreppen, särdeles under året 1783, synas varit de retmedel, som förkortade det ”epikuriska” uppskofvet och väckte honom, att ändtligen 1784 utgifva både den så länge omtalta lärodikten öfver Passionerna, och flera andra skrifter tillika, hardt nära på samma gång, eller liksom i slag på slag: sin så kallade ”prosaiska ode” Inbildningens Nöjen, sin Straffsång, och sin tidning Den Nye Granskaren.
Till yttermera visso beledsagade han nu både Passionerna och Inbildningens Nöjen med hvarjehanda anmärkningar och excurser, som i betydlig måtto gjorde dem till stridskrifter.
Vid nämnda skaldestyckens utgifvande begick han föröfrigt den orättvisa mot sin äresång öfver Jordbrukaren, att ej låta denna få följa med.
Den bortglömdes gemensamt af fiender, af anhängare, af honom sjelf; den blef (mig veterligen) aldrig tryckt; den har icke heller blifvit det i den efter hans död utgifna samlingen af hans Skrifter.
Likväl är den vida mer ett egentligt poem, än Inbildningens Nöjen! och skulle i hans nye Granskare förträffligt passat till sidostycke åt hans der tryckta dristiga och hjertliga ode ”Vid Konungens hemkomst”.
Föröfrigt sågo Thorilds ovänner honom nu gifva ett det mest slående bevis på fullkomnadt fantasteri, då han till just samme motpart, som han i Straffsången på det djupaste nedsatte och höljde med den obarmhertigaste smälek, öfverräckte Inbildningens Nöjen med en offentlig tillegnan full af utsökt beröm.
För honom sjelf åter syntes ingenting rimligare.
Vore samme man, hvilken såsom granskare och konstdomare borde föraktas, likväl understundom en verklig ”behagens skald”: så borde han ju såsom sådan, eller så långt han detta var, lika eftertryckligt prisas!
– Men länge hade Thorild önskat ingripa äfven i det allmänna medborgarlifvet, och, såsom en den oskrymtade sanningens härold för Konung och Folk, med kraftiga väckelser åt båda hållen, uppmana Svenska Samhället till en manligare och ädlare utveckling84.
Desto lifligare kände han sig behöfva en egen tidning.
Och så uppstod
Den Nye Granskaren: med afsigt att vara ett kritiskt tidningsblad så väl i medborgerlig rigtning som i vitter, samt i bäggedera med en ärlig kärlek till både Monarken och Nationen.
Snart började sålunda hans rol utbilda sig från en blott poetisk till en jemväl politisk.
Naturligtvis blef hans anhang dymedelst betydligt talrikare och högljuddare85.
Andra funno honom nu vara i dubbel måtto förryckt.
Sjelf utropar han derom i en af sin tidnings maj-numror: ”Himmelens Gud!
Det är visst en ära, att höra tvistas på källrarne, om man är oändligt galen eller oändligt klok”!
En person var honom emellertid vigtig nog, att söka fullständigt öfvertyga om sin ”klokhet”:
Leopold, med hvilken han vid denna tidpunkt stod i en ganska vänskaplig brefvexling.
Denne, nyligen till fäderneslandet återkommen från Greifswald och Stralsund, var anställd såsom tjenstman vid Universitets-Bibliotheket i Upsala, och stod, fastän Stockholms-Posten hade alltifrån 1781 börjat hålla till godo ett och annat af hans stycken, ännu i ett spändt eller blott halfvänligt förhållande till dess regent.
Troligen var det honom desto lättare, att betrakta Thorilds första skrifter, som i Sveriges litteratur utgjorde vid hans hemkomst det nyaste för dagen, med en välbevågen uppmärksamhet.
Dertill bidrog väl ej heller litet, att den unge revolutionären var
den förste svenske författare, som hade berömt honom, och det med besked.
Om deras brefvexling blifvit föranledd genom något personligt möte, eller genom ett bref från Leopold, eller bäggedera tillsammans, kan jag ej upplysa.
Nog: den begynte hösten 1784, och fortfor till hösten 1785.
Af de hithörande bref, som funnits i de mig tillhandakomna Thorildska papperen, äro de flesta o-daterade; men åtskilliga omständigheter, som i dem omnämnas eller vidröras, göra lätt att urskönja tiden när de skrefvos.
De Leopoldska brefven saknas: men lyckligtvis äro de Thorildska så skrifna, att man kan ganska klart föreställa sig de förras anda, ton och innehåll; hvadan de nu följande äro i lika grad karakteristiska för båda personerna.
Thorild måste sjelf hafva så ansett dem: emedan han låtit förvara dem i afskrift.
I alla fall kunna vi ej annat än beklaga, att icke äfven Leopolds blifvit i samma afskrift bilagda.
Till Leopold.
Om jag någonsin haft en ära och en tillfridställelse af mina tryckta papper, så är det, att med dem hafva behagat Leopold – detta namn, som redan har en glans af Gud och Odödlighet i min inbildning.
Jag i detta ögonblicket mera ryser, än är rörd och genomträngd.
Näst intill att skapa en skön tanke, kan ingen själens vällust vara högre, än att förstå och känna den.
Jag emotstår ingen skönhet; djupt i min själ bäfvar jag för hvar Snillets höghet.
Och när jag betänker denna gudomliga, hos ingen nation öfverträffade oden86: så tycker jag mig skrifva till en Apollo.
Men nu vill jag ej lemna mig åt mitt hjerta.
Dess känsla för Er är för stor och för högtidlig, att tillfridställas i dessa rader.
I stället: upplys mig öfver en vitter sats man här har, och som jag alltid brinnande bestridt!
Är det möjligt, att Hr Bibliothekarien sätter Oden på den 1 Nov. under sina stycken i det lekande slaget? finner detta pindariskt höga och häftiga liksom icke nog naturligt? och modfälldes af Kellgrens kritik?
Jag ber om förlåtelse för denna fråga; som jag skulle finna impie, om ej så många dårar tvingade mig dertill.
– Värdigas svara mig.
Jag känner ej annat, än vördnad och beundran.
Jag bjuder ej till att uttrycka, huru lifligen jag är rörd af Hr Bibliothekariens förtroende, och af denna lilla Vitterhets-historia, – så full af ert snille och er själ.
”Jag är van att skymmas”.
Ack! är detta rösten af Den, som Naturen rikast klädde i Pindars strålar?
Mitt hjerta väpnar sig.
Denne lille förbländaren, denne lille skuggspelaren, detta lilla jordens mirakel – kunde han då göra så mycket?
Jag ser: desse recensenter äro den töckniga svärmen af Egyptens gräshoppor; det föraktligaste slägte på jorden – och skymma dock solen! ...
Men – Leopold har mer än en halfdag sett Naturen.
Han vet, huru desse fara; och hur den förra evigt njuter äran af sitt ljus.
Jag emotstår ej det pathetiskt gripande i ett snilles förtryck, eller i någon ädlare dödligs lidande.
Men jag kan ej älska, jag känner ett slags djup, häftig och ändå öm ovilja mot denna svaghet, som är ständiga orsaken dertill.
Om den, af hvars förstånds styrka verlden väntar ett beskydd; om den, af hvars vågande snille den hoppas en välgerning eller en förtjusning – ej sjelf kan uppehålla sig: huru vill han känna sin kallelse, som är att upplyfta tusende?
Den, som skref Sveriges första ode – förstår mig.
Jag har svårt att älska den, som behöfver mer, än sin själ, för att vara stor.
Mitt ”sätt att handla mot Kellgren”87 var blott för att säga:
Man kan mäta er arghet.
Man känner ert värde.
Ni är en liten viss varelse: man ser både oändligt öfver er och oändligt under.
Här ges både en himmel och en afgrund: och precist midt emellan, på denna lilla jordens yta, är Kellgren.
Med ett ord: det var blott ett något högspändt badinage med hans varelse.
Jag tänker alldeles som M. H. om ”Oderne”; om ock något mer om dess egen.
Dock förstår jag ej – och, så långt jag förstår, älskar jag ej – dessa åtskillnaderna af ”emblem” och ”sublimt”, af ”bild” och ”känsla” m. m.
Jag – känner i alla Naturens slag ej mer än ett.
Hvar något är sublimt i en bild, är det sublimt genom den känsla, den tanke deri lefver; hvar någon känsla är sublim, är den det blott genom den sanning den har.
I er oöfverträffliga sammanställning af Himlahvalfvet, Atlas och Vandringsmannen88 är det ej emblemet, som rör; det är den sköna, oändligt pathetiska taflan af Stort och Ringa.
Så är ock ”vid dödens brant, på farans brustna klyfta” ej blott en schematism: det är en sanning; ej i skol-ord, utan i lefvande natur.
Låt oss blott skilja tingen i Sannt och Falskt – Stort och Litet, Starkt och Svagt etc. – för att ej utesluta annat, än det Naturen utesluter.
Om ”Cartesismen” af min philosophi, en annan gång.
All glans är ej falskt ljus.
Den största sanningen är till, som den minsta; den minsta som den största.
Låt oss efterse: har någon den?
Jag mottager med hänryckning
Hr Bibliothekarien i gemensamheten af det gudomliga företagandet, att upplyfta allt Sannt, Skönt och Stort.
Detta är Snillets välde och lagstiftning på jorden.
Men då – förlåt mig! – då bör man ej tänka, att ”det Förträffligas tidehvarf är ej mer”.
All period är Snillets.
All tid är Styrkans. ”Det finnes ej”.
Låt oss skapa!
Så tänkte de Ädle före oss.
Jag tillber så mycket, som någon dödlig, evangeliska ljufheten af Rousseaus själ.
Men det är ej så Verlden uppehålles.
Det är ett slags rörande skönhet, för den, som betraktar; men en blott qvinnosjälens skönhet, ett Guds barns mignonneri, för den, som deltager – d. v. s. för den, som vill ett väl och arbetar dertill med värma och mod.
Luther, Vasa, rousseauiserande – hvad skulle de gjort?
Denne qvinfolks-ömme
Rousseau lamenterade ju sitt lif fram; och behöfde alla sina vänner fullt opp, för att ej förgås under sin engla-skröplighet.
– Man kan skilja emellan de sköna glasskåps-karlarne och de heroiska själar, som äro gjorda för att hämnas och stifta rätt.
Gud är mönstret för den moraliska fullkomligheten.
Men han är hvarken blott Fridens eller blott Hämndens, utan Rättfärdighetens Gud.
– – ”Huru Kellgren upptog Dedicationen”89?
Som en liten fin och rar Vestgöte, med kallt hjerta och ett oändligen litet begrepp.
Han lemnade efter tre dagar tillbaka ... en petitesse under hans egen petitesse; något, som jag kallade en två-örs-höghet.
Han tar allt för en stark – affectation.
Hjerta är honom obegripligt (liksom ock rätt godt Förstånd).
Men hos mig är, både i Straffet och i Äran, allt det rent allvar och min själs upprigtiga känsla, som ej i bäggedera är relief af inbildning och poesi.
Lika ärligt, som jag med det ena sagt: han är en låg gäckande byting, – vill jag med det andra säga: han är en skald af oändligt behag.
Men med bäggedera: man kan mäta er – om ni ock vore er sjelf tio gånger; här gifvas väsenden, som äro öfver er, både i förskräcklighet och nåd.
”Allmänheten? dess fattegåfva”?
Hvad hafve vi med den?
– De hafva Lagen och Profeterne; de hafva Prester, Skolmästare och Professorer.
– Geniet arbetar för det ädlaste af menniskoslägtet; såsom Pindarus och Raphael.
Från deras höjd nedstiger den gudomliga Skönheten, efter styrkan af sitt ljus, aftagande; och kastar på det sista af menniskohopen blott en lätt dag, ett flygtigt skimmer.
Solen sjelf upplyser efter denna lagen.
Det är ej dess skuld, att de seende ögon dväljas i töcknen.
Låt oss föra solen närmare ....
”kloka hufvuden”! ja, på det hon måtte upplysa några dälder och klyftor, i stället för den hela stora verlden!
Men – intet våld! minst på det Gudomliga.
Det eviga Snillet välsignar ju ock Skolmästaren: så må han lära att tillbe det eviga Snillet; – lära att låta allt njuta kraften af sitt lif, glansen af sitt ljus, – om det än vore öfver honom så långt som Himlarne.
Om en väcker, upplyser tio; desse hundrade; desse tusende; desse hela hopen: hvem upplyser, väcker då alla?
– Men jag har aldrig sett något skäl att klaga på Allmänheten.
Den är, rent och efter Guds vilja, Allmänhet.
Den upphäfver sig aldrig mot förträffligheten.
Men de Halfkloke, – desse, för mycket kloke att ej påstå myndighet och ej hafva fått smaka på ”råda”, för litet kloke att ej göra det vanvettigt, – desse vilja, att allting skall vara, likt dem, halfklokt – eller brändt.
Låt mig ej tala derom.
Det är mitt smärtande ställe.
”De förträfflige äro för få”.
Det är sannt.
Gud är ej mer än En.
Men låt oss ej öfverge hvarandra!
De bägge frågorna i sista brefvet äro nu besvarade.
Det har i dag gifvit mig anledning till ett nöje, förtjusande i samma mån det förer mig beständigt närmare ett väsende cui divinior aura.
– Jag har aldrig hört namnet
Leopold nämnas af någon öfver pojktycket upphöjd, utan med något mer än admiration.
Det är redan ett helgadt namn.
Dess ”långa skymning” har varit liksom en död, efter hvilken all ära stadgas och förklarad uppstiger.
Ingen misströstan!
Verlden tillhör den Starke.
Jag denna gången verkligen bönfaller om förlåtelse.
Min ringa kärlek för dessa curialiska ödmjukheter bör gifva någon vigt åt denna.
Det fel eller den olycka som gjort, att några postdagars bref kommit att ligga qvar, har ej minsta gemenskap med min vördnad eller med denna känsla af lefvande beundran, hvars skäl ej mera kunna upphöra.
”Hvarföre fortfara att göra sig litterära ovänner”?
Derföre, att jag vill hafva non-litterära vänner.
Det som förtjusar mig, är det jag söker; är vänner, tagna ur den rena menskligheten, dyrkan, lof ur själen, af Naturens folk.
Är ej detta den enda rena och eviga ära?
Hvad vore mig de dum- (eller qvick-)lärdas förbannelse eller pris?
Dagens brokiga komedi.
Den verkan en själ af eld och ljus gör på andra själar, på de ädlaste och – genom dem – på det mesta af menniskohopen, odödligen: denna verkan är dess gudomlighet.
De lärde och de qvicke (Gud! i stället för de upplyste och snillen!) hvad äro de i den stora menskligheten, i den sanna verlden?
Tiotusen lärde och tiotusen qvicke dö årligen på jordens rund.
Förgängelsens död-suck öfver denna dag-grödan! som aldrig kände annat, än bokens fördom och stundens lilla infall; som aldrig älskade det stora, emedan de kände sig små!
Jag gör Hr Bibliothekarien en proposition af styrka; efter min princip att älska: först Rätt, dernäst Menniskan.
Vi äro Vänner.
Tillåter M.
H. mig, att skrifva emot sig?
– Denna Lavateromastigien90 är äfven så orättfärdig, som qvick.
Nu: jag ponerar, att vi bägge interessera det Allmännas vett och deltaga i den stora upplysningen.
Lider ej den af en vänskap, som ger mera åt personen, än åt själens sjelfständighet? som anstår mera Herodes och Pilatus, än ett Snille och en Vis?
Större själars vänskap bör ej vara det minsta öfver eller under det rena förträffliga, som de hos hvarandra känna.
Den bör svara lika jemnt mot den merit, med hvilken de bestrida hvarandra, som den, med hvilken de befordra (tjena, upplyfta) hvarandra.
Och är ej i detta bestridandet äfven en befordring?
Låt oss gifva ett exempel, som sällan blifvit gifvet.
Låt oss säga gayement: vi slåss.
Slåss, le, och hedre hvarandra!
– Först Rätt; dernäst Menniskan.
Det förra angår alla; det sednare en viss.
Detta är den heligaste, första af mina maximer.
I den ligger allt, hvad de qvicke – eller dumme – kalla min ”arghet”....
Strunt! jag såg aldrig en qvick eller dum i synen, som ej skämdes.
Det är ej dessa kroppar eller skuggor, som dömma oss; utan verlden.
Jag hatar ej Qvickheten; så litet, som jag hatar barndomens liflighet.
Jag älskar just ej det som splitter-spelar, utan det som bringar till enhet.
Ingen Gud är qvick.
Och dit – till Gudomligheten – skall ju menniskosjälen?
Men gerna må fjolliga nöjen, ras och lek, det som varierar, badinerar, attraperar, – gerna må det unnas åt dem, som ej högre förmå.
Dansar ej kalfven? hoppar ej kiden? missgör ej apan?
Och ser och ler då icke den Vise, glad? – Amen!
Jag älskar lif; och mycket ett qvickt lif.
Men ändå något mera ett sublimt.
Också tänker jag skrifva en afhandling öfver Qvickheten.
Nu, glädje och mod!