Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lika med Hr Fåhraeus skulle äfven jag anse det vara öfverflödigt att i denna fråga, hvarom redan så mycket blifvit taladt, yttra mig, innan densamma blifvit af Utskott vederbörligen behandlad, men en af de värde niotionärerne, med hvilken jag nyss samtalade, yttrade för mig den öfvertygelse, att det vore nyttigt om ett ämne af så stor vigt för hela Sveriges förkofran, som det nu förevande, blefve ytterligare utredt.
Må det derföre tillåtas mig att ännu en gång yttra mig i denna fråga med afseende å så väl Hr von Troils motion som Hr Fåhraei och den siste värde talarens yttranden.
I likhet med Hr Fåhraeus tror äfven jag, att slamlinien emellan Stockholm och Götheborg är den för Sverige vigtigaste, och jag tror, att det är öfverflödigt att om den saken något vidare orda, ty det ligger i sjelfva sakens natur, att det icke finnes någon linie af större vigt än denna, som förenar de båda håfven med hvarandra, som i strategiskt afseende är af så mycken 8 Den i Januari f.‘m. vigt och som förbinder oss med Kontinenten på ena sidan och Ryssland och Finland på den andra, hvilket måste göra denna väg till en transitolinie för den stora handelsrörelsen mellan Vestra och Östra Europas stater.
Jag vet ganska väl, att detta anses som en hypothes, men jag frågar om man väl så bör kalla det, då, ifall de påbörjade arbetena på Jutland fullbordas," man kan komma ifrån London till Götheborg och från Götheborg till Stockholm, om denna väg färdigbygges, och från Stockholm till Petersburg, sammanlagdt på 75 timmar.
Har det icke tverlom all sannolikhet för sig, att denna väg skall blifva en transitolinie mellan Ostra och Westra Europa?
För vår -egen enskilda förkofran anser jag denna bana vara af så omätligt intresse, att fråga icke ens kan upstå om huruvida, i fall blott en bana skall byggas, denna skulle i främsta rummet företagas.
Den har äfven en annan sak för sig, nemi. K. M:s Nådiga beslut af år 1845, att denna bana skulle blifva den första, som i Sverige byggdes, och det var med anledn. häraf, som linien mellan Köping och Hult blef bestämd att först anläggas, emedan den förenar Mälaren med Wenern, på samma gång som den utgör en länk i den stora kedjan.
Jag tror således, att denna bana har ett afgjordt företräde, så väl med afseende på K. M:s förenämnde Nådiga Beslut, som nödvändighetens kraf, men det skulle, såsom mig synes, vara ganska hardt, om de öfriga provinserna i Sverige derföre skulle beröfvas alla de fördelar, som jernvägarne kunna medföra, och jag kan således icke annat än på det aldra högsta yrka derpå, att en jernbana anlägges äfven från Norr till Söder, d. v. s., att en branche af Stockholm-Götlieborgs-banan drages till söder.
Här kan man nu se frukten af, såsom ordspråket säger: ”<levide et impercC1, enär jernvägssystemet lisqueras derigenom att dess förfäktare söndrat sig.
Hade man, såsom jag hoppats, velat behandla systemet i dess helhet, i st. f. att bitvis lösrycka detsamma, tror jag att vi fått enhet och kraft icke allenast i beslutet utan äfven i dess utförande.
Hvad Hr Gripenstedt sagt, att man icke bör gå för långt i sina spekulationer i denna väg, är mycket rätt, enär det vore ganska orätt att gå längre, än man när botten och sålunda taga sig vatten öfver hufvudet.
Detta har jag i min motion om jernvägars byggande icke eller gjort, utan tror jag tvertom att den plan jag framlagt, är utförbar på en ganska kort tid.
Om Sverige inom loppet af 10 år förses med en jernbana från Stockholm till Götheborg och en från Fahlköping till Malmö, hvarom fråga är i Skåne, mätte väl ett stort steg vara taget till landets förkofran, och jag hoppas derföre, att R.
St:r skola omfatta denna plan och icke tillåta alt den sönderryckes, ty den är dertill alltför vigtig för fosterlandets sjelfbestånd.
Vid Hr von Troils motion skulle jag visserligen hafva många anmärkmr att framställa, så vida det icke vore bättre att upskjuta dermed, till dess frågan blifvit af StatsUtsk. behandlad; men det må dock tillåtas mig att, på samma gång som jag tackar motionären för det nit, han ådagalagt, för fäderneslandet och Ben 4 Januari f. m. 9 serdeles för den provins, hvars höfding han är, en provins, sora af många skäl är mig kär, emedan jag är der född, och min fader der länge lefvat och verkal såsom dess styresman på samma gång, säger jag, som jag hembär Flr von Troil min tacksamhet för hans motion, som är högst intressant och vittnar om mycken fosterlandskänsla, må det tillåtas mig att, med afseende ä banans vigt i jemförelse med den förut omförmälde mellan Stockholm och Götheborg vara af skiljaktig mening med den, som af honom förfäktas.
Ett yttrande af Hr von Troil finner jag mig föranlåten att uptaga, nemi. att han låtit anställa undersökningar, emedan han ansåg, att man icke vore oberoende, om de gjordes på någon annans bekostnad; det kan väl'så vara, men då han säger, att man gjort "'anspelningar'''1, om obehöfliglieten af dessa omkostnader, måste jag förklara, att det icke varit anspelningar derå, utan ganska otvetydigt och rent utsagdt.
Emellertid torde dessa dubbla undersökningar leda till en fullkomligare utredning af säken, och då är jag ganska glad deråt.
Hr von Troil yttrar sig vidare ganska fördelaktigt om Väg- och VallenbyggnadsCorpsen, och jag delar hans förhoppningar, men jag vill dock »plysa, att alla dessa komplimenter icke kunna hafva afseende på nnvaride.
Corps, som är en utbrytning ur den Corps, hvaraf jag äfven har äran vara-en medlem, nemi. den gamla Flottans Mekaniska Corps, hvilken torde vara berättigad att taga åt sig det väsentliga af berömmet.
Mig veterligen har ingen medlem af Väg- och Vattenbyggnads-Corpsen varit rådfrågad utomlands, enär Corpsen är så ung, att den icke ännu kunnat hinna dokumentera sig i ämnet, men jag är öfvertygad, att den skall i framtiden motsvara de förhoppningar, man vid densamma fästat, och jag beklagar mycket, att icke uti K. M:s Nåd.
Statsverkets tillstånd och behof en mycket större plan blifvit framlagd för organisationen af denna Corps, hvilken jag anser vara en af de vigtigaste för fäderneslandet.
Vidare har Hr von Troil sagt, att det är en ofelbar regel, att jernvägar icke böra läggas parallelt med segelbara vatten, emedan de då icke bära sig; detta anser jag vara såsom princip riktigt, men denna princip har dock icke alltid blifvit följd i Europa, ty på båda sidor om Rhenfloden löpa jernbanor parallelt med floden och bära sig ganska väl båda två; likaledes jernvägarne mellan Manchester och Liverpool utmed kanalen, hvilka alla 3 bära sig väl.
Samma förhållande är ock mellan Paris och Havre, samt mellan Avignon och Marseille.
Hr von Troils idé, att
Staten skulle utföra vägarne, så behöfver jag icke uprepa, att detta icke kan vara niin åsigt, dä jag sjelf redan väckt en motion i motsatt riktning, nemi. att de skulle utföras af privata personer eller bolags så vidt det är dem möjligt att åstadkomma kapitaler, men pä de ställen deremot, der icke private af ett eller annat skäl skulle kunna åtaga sig dem, der borde de af Slaten utföras.
Den väg t. ex., som skulle förena Köping-Hult-hanan med Norrige, tviflar jag på, att något privat bolag skulle åtaga sig, och derföre anser jag, 10 Den 4 Januari f. m. att denna väg, såsom, varande af politisk vigt, borde af Staten utföras.
För min del kan jag icke med Hr von Troil dela de förhoppningar, lian uttalat, att, ifall Staten åtoge sig jernvägarnes anläggning, arbetet skulle kunna göras för bättre pris och blifva bättre utförd!; det vöre, om, jag så får säga, ett underverk af Staten, och om detta experiment kunde lyckas, skulle jag vara den förste att råda dertill.
Jag kan ej neka, att Hr von Troils målning är lockande, men jag fruktar, att den har nog mycket tycke af Kellgrens älskarinna eller den bindarena Lydia, som i verkligheten aldrig fanns till.
Det ligger i sjelfva éakens natur, att reed sädane kontroller som blifvit i Sverige föreskrifne för alla arbeten, som af Staten omedelbart utföras, 1 skulle alla dessa kontroller förlamande inverka äfven på jernvägsbyggnaden.
Vi hafva dessutom i Carlsborgs fästningsbyggnad ett tydligt exempel pä, hvad det vill säga att bygga successivt, eller under en läng följd af år, och Chefen för denna byggnad har vid flere tillfällen, såsom jag både hört och sett, ådagalagt den stora misshushållning, ett sådant, system måste medföra.
Om man tänker sig, att jernvägen mellan Stockholm och Götheborg skulle bvggas på 13 år i st. f. på 3, så ligger det i sjelfva sakens natur, att kostnaden skulle derigenom fördubblas; derom är intet tvifvel.
Af dessa skäl tror jag det icke vara rätt, att Staten belastas med jernvägarnes byggande, och jag kan för öfrigt icke inse, hvad Staten skulle göra med dessa jernvägar, sedan de väl blifvit färdiga, eller hvarföre de skulle tillhöra Staten.
Om man betänker, hvilket centralisations-system redan är hos oss rådande, huru skulle ej detta förhållande stegras, om en egendom, efter Regeringens egen beräkning värd 47 milhr, skulle ytterligare lemnäs till dess förvaltning?
Om man finge 300 upbördsmän, som skulle kontrollera revenuerna eller de medel, som der skulle ingå och utgå, hvilka säkert icke kunde upgå till mindre än 5 ä 6 milhr om året, så tror jag ganska bestämdt, att följden deraf blefve en ökad embetsmanna-personal, utom den som tillhör de sjelfva jernvägarne, enär KammarR:n och andra verk, som dermed finge att göra, skulle få mycket mera arbete och till följd deraf behöfva större personal.
Vore förhållandet här sådant som i Frankrike, att det funnes en serskild ministére för allmänna arbeten, skulle jag ansett det måhända vara en möjlighet, att denna plan kunnat utföras; roen då jag säger en möjlighet, vill jag icke dermed säga att det skulle medföra någon vinst, ty om
Staten utför detta arbete tror jag, att det skulle gå som Irländaren säger, att: ”man vunne en förlust”.
Då jag nyss omnämnde, att Fortifikalions-Corpsens Chef fått erfara, huru dyrt det är att bygga successivt, var det ingalunda min mening att dermed uttala något klander öfver det sätt, hvarpå Carlsborgs fästningsbyggnad blifvit utförd; jag ville dermed blott säga, att principen för anslagen är oriktig, emedan man derigenom föranleder behof af större anslag, än som kanske eljest varit lillräcklige.
Af allt hvad jag nu haft äran yttra, tror Ben 4 Januari f. m.
II jag, att min sak ytterligare bestyrkes, och jag hoppas, att R. o. Ad. delar min åsigt, att Sveriges hufvudvägar böra dragas, på sätt jag npgifvit, i sträckning från Öster till Vester och från Söder till Norr, samt att dessa vägar icke böra utföras omedelbart af Staten, utan, så vidt möjligt är, genom medel, samlade af den enskilda företagsamheten, understödd af Statens garanti.
Jag skall icke länge uplaga R. o. Ad:s tid med mitt yttrande i denna fråga; det är blott hågra aumärknrr utaf Gr. von Rosen och andra jernvägarues vänner på detta rum, sorn jag önskar bemöta, nemi. att det vore fördelaktigare för jernvägarne i fall anläggningen öfvertoges af enskilta bolag än att den besörjdes af Staten.
När man skall hafva jernvägar i ett land -—■ och vi skola hafva det, då båda Statsmakterne äro derom ense och dylika anläggningar redan äro började -— tror jag det vara oundgängligen nödvändigt till förebyggande af framtida olägenheter, att dessa jernvägars anläggning, på sätt K. M:s Nådiga Propos. föreslår, öfvertages och utföres omedelbart af Staten, och att de utföras under de förhållanden och pä det sätt K. M. föreslagit, hvarigenom, enl. min öfvertygelse, mycket förebygges af det onda, som eljest kan upstä, då man, såsom vid sista Riksdagen, låter enskilda bolag öfvertaga jernvägarne, pcb Staten derföre skuldsätter sig genom att utgifva på utländska börser kurserade obligationer till större eller mindre belopp.
Jag tror att om Staten bygger jernvägar på egen bekostnad, i den mån tillgångarne sådant medgifva, skall arbetet blifva icke blott på ett mera ordnadt sätt utfördt, utan äfven lika fort fulländadt, och pä grund af den erfarenhet, som inom vårt land finnes, om huru allmänna arbeten utföras antingen af entreprenörer för Statens räkning eller af Staten sjelf under dess egna kontroller, är jag fullkomligt förvissad derom, att arbetet i det sednare fallet blifver både bättre och varaktigare utfördt än i det förra.
Orsaken härtill är klar, då desse entreprenörers förnämsta intresse naturligtvis är vinst på de arbeten, hvarom de kontrahera!, och det således ligger i deras intresse att i den mån de kunna undandraga sig kontroller och att göra arbetet så billigt som möjligt, hvarigenom det lätt blir förfuskadt; och att sådant ofta sker, derom hafva vi haft en beklaglig erfarenhet både här och i andra länder.
Man har vidare anmärkt, att den Corps, som vid sista Riksdagen inrättades, eller Väg- och Vattenbyggnads-Corpsen, icke skulle vara tillräcklig för att bestrida tillsynen och ledningen af arbetet vid jernvägarnes anläggning.
Ingenting kan vara enklare än att öka personalen vid denna Corps om man anser den vid dessa arbeten utöfva en gagnande verksamhet, hvilket ingen, som har den minsta sakkännedom, torde betvifla, och mig tyckes, att R.
St:r, om de bifalla K.
M:s Nådiga Propos. om jernvägars anläggande i landet, äfven borde till dubbla eller tredubbla beloppet öka den summa, K.
M. för denna Corps begärt, på det ali Corpsen mätte blifva tillräcklig för de ökade arbeten, sorn 12 Den 4 Januari f. m. R.
Sl:s medgifvande af hvad K. M. i denna fråga föreslagit, skulle upsla.
Dessutom har Staten till sin disposition en arbetskraft, som enskilde icke kunna påräkna, nemi. den Svenska indelta arméen, som under fredens lugn utfört så många stora och vigtiga arbeten; den brukas beständigt till sådana företag och jag anser det vara af vigt att den fortfarande sä användes, då den erfarenhet, som truppen i detta afseende för varfvet-, ofta kan komma ganska väl till pass i fält.
Staten eger således til! jernvägars utförande pä detta sätt, utan någon olägenhet, ärligen 4, 5 å 6000 arbetare till sin disposition, dä ett enskildt bolag deremot, i fall ett sådant skulle öfvertaga en dylik anläggning, vore nödsakädt att frän andra nyttiga sysselsättningar inom landet draga en mängd arbetare, hvilka, sedan arbetet vore fullbordad!;, skulle komma att till en stor del ligga fattigvården till last; och som det i allmänhet icke är något öfverflöd på arbetare under den tid jernvägsbyggnader fortgå, d. v. s. under sommarens 5 å 6 månader, tror jag att det blir betydligt svårare för ett enskildt bolag att inom landet finna en större arbetskraft, än det vore för Kronan.
Man torde härvid invända, att enskilte bolag till dylika arbeten kunde lika väl få använda trupper, men det försök, som i sådant afseende gjordes af bolaget för anläggande af en jernväg mellan Köping och Hult, blef af K.
Bl. afslaget, och jag tror att äfven framdeles kommer'att så ske.
Gr. von Rosen har updragit en jemförelse emellan Carlsborgs byggande och en jern vägsanläggning i fall den skulle-af Staten öfvertagas; oaktadt jag mycket väl vet och Gr. von Rosen sedan yttrat, att denna anmärkn. ingalunda träffar den Corps, som drifver detta arbete, ulan det ringa anslag, som beklagligen af Staten lemnäs till denna och andra nyttiga anläggningar i landet, kan jag dock icke undgå att linna denna jemförelse hvad man kallar haltande^ ty om Staten på samma sätt, som meningen vore med de af K.
Bl. föreslagne jernvägsanläggningarne, ville anslå stora summor till fästningen, och till erhållande af dessa summor utgifvit obligationer, i st. f. att låta dem utgå som en beskattning, och såsom en del af Statens ordinarie eller extraordinarie utgifter, hvilket nu sker, skulle äfven fästningsbyggnaden på Carlsborg, jag är derom fullt öfvertygad, kunna fullbordas på 5 år, då nu kanske 50 dertill fordras.
På samma sätt skulle jernvägsbyggnaden, om den af Staten öfvertoges och R.
St:r medgåfve ingifvande af obligationer till dess bekostande, lika fort, måhända fortare utföras af Staten än af enskilde.
Mycket vore ännu att säga i denna fråga, men jag vill icke längre uptaga R. o. Ad:s tid, utan slutar med att anhålla det dessa mina anmärkn:r mätte få till StatsUlsk. åtfölja motionen.
Det är med anledn. af ett yttrande utaf Hr Fåhraeus, som jag tagit mig den friheten att här upträda, nemi. det, att det utomlands skulle varit en praxis att för jernbanssträckningar företrädesvis npsöka rikare trakter.
Med anledn. af detta yttrande, får jag först anmärka, Den i Januari f. m. 13 alt jag icke vill bestrida sanningen deraf då Hr Fåhraeus sagt det, men att jag anser det tillhöra oss att betrakta detta erfarenhetsrön litet nogare och tillse om vi verkligen böra antaga det såsom ett rättesnöre eller om vi icke möjligen i denna punkt, borde frångå den allmänna praxis.
Jag vill nu försöka visa den värde talaren att man kan betrakta saken äfven från en annan sida, nemi. ur synpunkten af det nationalt-ekonomiska intresse, som med den nya väganläggningen är förenadt.
Anläggandet af en jernväg, sorn går igenom rika provinser, i synnerhet om Slaten skall bekosta densamma, har naturligtvis den följd att Statskassan derigenom hastigare'riktas, och de rika blifva ännu rikare; leder man åter denna väg igenom fattigare provinser, befordras derigenom eli stort national-ekonomiskt intresse, nemi. de fattiges upkomst och derigenom fortskridande national-välmåga inom landet.
Jag tror icke att Statskassans riktande utgör föremålet för Stats-Ekonomens eller Statsmannens bemödanden; jag tror ali nationens eget riktande och industriella välstånd äfven måste hafva sin tyngd i vågskålen, och hemställer om icke denna del af nationalvälmågan bör väga mera än sjelfva Statskassans riktande.
Då jag nu går att med några ord bemöta de anföranden, hvilka så väl då motionen väcktes, som i detta plenum blifvit afgifne, anhåller jag att till en början få uttrycka min glädje deröfver att inom detta hus ingen enda röst höjt sig emot den stora jernvägsfrågan i allmänhet, ty de anmärkn:r, som blifvit gjorda, afse egentligen riktningen af den jernbana jag föreslagit eller det system jag i min motion antagit.
En jemförelse har blifvit updragen emellan vigten af en jernbana mellan Skåne och Wettern och den som skulle för ena Stockholm och Götheborg, men jag ber att få fästa upmärk samheten derpå, att jag icke på ett enda ställe i min motion tillåtit mig att anställa en sådan jemförelse, och att jag endast utgått från den synpunkten, att en bana emellan Skåne och Wettern skulle vara en af de mest angelägna inom fäderneslan det, hvarföre jag äfven sökt att så mycket som möjligt motivera och förtydliga denna min åsigt.
Då jag nu går att med några ord besvara de invändningar som emot motionen blifvit gjorde, nödgas jag alt till en början fästa mig vid det yttrande, som i ett föreg:de plenum afgafs utaf en ibland de mest aktade medlemmarne af detta hus, höfdingen i ett län, hvarigenom banan skulle gå, derföre att en åsigt af honom uttalad eljest skulle kunna anses förtjena vitsord.
Han har sagt, att en sådan bana icke på 50 år skulle gagna Jönköpingslän; — hvad nu först sjelfva staden Jönköping beträffar, torde en hvar finna, att om denna stad blefve ändpunkten för en så stor kommunikationslinie som den emellan Skåne och Wettern, skulle ej blott den stora mängd resande, som från de öfriga delarne af riket sammanträffade i Jönköping för att färdas på denna bana, utan äfven ifrån utlandet ankommande resande, som vilja besöka de nordliga delarne af Sverige, under en längre tid eller åtminstone några dagar der Ii Den 4.
J a n u a r i f. m. uppehålla sig, hvilket, enl. min öfvertygelse, skulle mäktigt bidraga lill alt höja staden Jönköpings välstånd.
Om man derjemte tager i betraktande att Jönköping blefve central-punkten för all den varutransport, som på jernvägen kunde ifrågakomma ifrån och till norra Sverige, så tror jag att stadens rörelse och näringar skulle i högst väsendtlig mån vinna på en sådan jernbana; och om inan derjemte icke kan bestrida, att en stads stigande välstånd och rörelse nödvändigt mäste inverka på den kringliggande landsorten, så tror jag att härutaf kan dragas den slutsats, att åtminstone den del af landet, som på 3 å 4 mil omgifver residens-staden, skulle draga en stor och omedelbar fördel af denna banas anläggning.
Jag vågar till och med gå ännu längre; jag tror att hela den öfriga trakten, sorn skulle af banan genomskäras, skulle äfven i siri mån vidkännas de välgörande följderna deraf.
Samme värde talare har visat oss, att den skog man genomreser, då man ifrån Jönköping får söder ut, endast utgör en smal rimsa, en allé, och att på andra sidan om denna skog ligga bebyggda och väl befolkade orter; nåväl, Mine Hrr! det är just derföre alt landet å ömse sidor örn den trakt jernbanan skulle genomlöpa icke är öde utan folkrik och odlad, sora jag anser att en jernväg skulle vara af högsta nytta för denna trakt, än om den vore anlagd endast inom en vidlyftigare skogstrakt.
Man har talat om skogarnes uthuggning såsom en följd af denna jernvägs anläggande, och jag erkänner att i den trakt, som närmast omgifver banan, följden troligenj blefve sådan, men jag måste tillägga, att en annan icke mindre vigtig följd skulle äfven derutaf upkomma, nemi. den, att just igenom skogens stigande värde, det skulle löna sig att införa en bättre skogshushållning och med skogsfrö beså de vidsträckta sandhedar man i södra delen af Jönköpings eller egentligen i Kronobergs län genomreser, på hvilka nu endast ljung vexer.
Jag kan icke inse, hvarföre ej dessa stora trakter skulle kunna framalstra lika rika skördar, som dem man ser på de öfverallt med träd bevexta Preussiska sandhedarne.
Gifvet är, att sä länge utförsel icke lönar sig och dessa varor inom de andra trakterna af dessa provinser icke vinna afsättning, så länge kan icke eller någon väl ordnad skogshushållning derstädes upstå; men då genom den nya tidens lättare kommunikationer det blir en möjlighet att gifva ett ökadt värde åt dessa alster, torde derigenom stor nytta för landet upkomma.
Smålands binäringar egde i och för sig sjelf allt för ringa värde för att tåla vid transport på en jernväg, men jag ber att få fästa upmärksamheten derpå, att en hvar, som reser i Skånes slättbyggd, anträffar der vid alla tider på året en stor mängd Smålänningar, som der afsätta sitt lands bi-produkter, vagnar, kistor, åkerredskap och dylikt.
Nå väll om det nu kan löna sig för desse att denna långa väg på hjuldon forsla dessa produkter af sina binäringar för att i den rikare slättbyggden försälja dem, så hemställer jag om det icke vida bättre skulle bära sig, då man på en gång på jernbanan kunde Den 4 Januari f. m. 15 forsla lika mycket som nu efter. 30 hästar; och om man dessutom tager i betraktande den mängd af dagsverken som derigenom besparades, så skulle jag för min del tro, att genom dessa lättare kommunikationer ett nytt lif skulle gifvas åt Smålands binäringar.
Vi vete att på den Skånska slättbyggden, der hvarje limma af dygnet är dyrbar såsom arbetskraft betraktad, der måste bonden nu köpa det träd lian använder till sin jordbruksredskap och det jert) hvarmed han sammanfogar dem, då i Småland deremot både träd och jern finnes till billiga priser.
Smålänningen är idog och händig, och omen jernväg emellan Skåne och Småland komme till stånd, hvarigenom transporten blefve mipdre kostsam, är jag förvissad om, att dessa binäringar skulle erhålla ett förökadt lif.
För öfrigt anhåller jag blott att få anföra ett enda exempel, för att visa hvad en väganläg^iing kan åstadkomma.
Säkerligen finnes ingen inom detta hus, som icke känner den stora Luneburger-heden, eller trakten emellan Harburg vid Elbe och Hannover, och mången af Eder, Mine Hrr! har troligtvist rest deröfver.
Afven jag har gjort det vid tvenne olika tillfällen, med 14 års mellanrum.
Första gången jag gjorde denna resa, färdades jag igenom en djup sandöken, der ingen banad väg fanns, utan formannen instinktmessigt valde den riktning som för liästarne var minst mödosam, der ögat endast möttes af sand och ljung, der de på 2 Tyska mils afstånd från hvarandra liggande Poststationerne voro att betrakta som oaser i en öken och der ingen resande möttes på den långa färden.
Då jag efter 14 år kom tillbaka, fann jag då en välbyggd chaussée, och hvar jag for fram såg jag på sidan om vägen väl bebyggda trakter, hvars utseende vittnade om trefnad och välstånd, betande boskapshjordar och upodlade fält.
Jag frågade då om orsaken till denna hastiga förändring, och erhöll alltid till svar: ”rfef är vägen”.