Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har nu följt mitt ämne, från analysen af egna åsigter till resultaterna afConstitutionsUtskottets behandling, och från dess framstäldta förslag, lill den hufvudsakligaste deremot rigtade Reservation, den jag genomgått.
Mina slutsatser af det ena och andra äro ej tvetydiga, och jag har redan röjt dem i begynnelsen af detta dictamen.
De innefattas korrteligen i den önskan, att ConstitutionsUtskottets Förslag må hvila till Grundlagsenlig! afgörande nästa Riksdag, med ett undantag, det af Artikeln om ÖfverDomstols åliggande att i tryckfrihetsmål höra Rikets Ständers Committerade.
Jag utsäger denna mening ej utan hopp, att af dem, hvilka värdigals med någon fördragsamhet läsa el - Den 25 Januari i f. m. 235 ler höra mig, dock icke blifva dömd såsom tryckfrihetens ovän, såsom tidnings-publicitetens vedersakare.
Men dårades olyckligtvis denna förhoppning, återstod likväl för mig intet val.
Jag kan icke tveka i det jag redan gjort, som är och förblifver, att heldre söka gagna än behaga; heldre sluta mig till gemensamma, och derföre stadigvarande intressen, än hylla exclusiva och derföre öfvergående opinioner; heldre mödosamt sträfva på samhällsordningens enformiga men af seklers erfarenhet banade stråt, än låta svindlande vindföra mig på tidsandans rörliga böljor.
Herr Bruncrona^ Gustaj Adolfa anförde skriftligen:
Icke ännu invald till Ledamot af ConstitutionsUtskottet, då hufvudgrunderne för en förändrad TryckfrihetsFörordning af detta Utskott bestämdes, har jag icke deltagit i öfverläggningarne och beslutet derom.
Då jag således blolt öfvervarit behandlingen af detaille-frågorne, är det i en ganska obetydlig mon hedern af förslaget mig tillkommer i händelse det är godt, hvaremot, om det skulle förtjena klander, jag mycket väl kunde frigöra mig från all förebråelse.
Men då jag icke gör någon hemlighet af mina tänkesätt, och såsom nu mera Ledamot af Utskottet, anser mig moraliskt förbunden, all öppet bekänna dem, har jag, uppmanad af de stridiga och ända lill ytterlighet brag - 236 Den 25 Januarii f. m. te åsigter af ämnet, hvilka på förhand varit uttalade och jag föreställt mig äfven i dag skola söka göra sig gällande, trott mig höra bryta den tystnad, hvilken jag i allmänhet, af god anledning, pålagt mig.
Jag instämmer med Utskottet i dess grund-ideer, och tror mig icke derigenom biträda den fria yLtrande-rättens undertryckande, Den, som känner mina tänkesätt, känner ock, alt desse gynna tidens verkligt liberala idéer.
Meu jag vill hafva tryckfriheten för alltid beståndande; jag vill finna henne lefvande och kraftfull, men tillika lugn och sansad; jag vill, att dess låga, Vårdad, icke qväfd, skall sprida ljus och värme, men icke heller lössläppt, utan tillräcklig hejd, blifva ett förstörelsens element.
Detta är grunden för mitt omdöme, detta för Utskottets beslut.
Jag skall söka närmare utveckla de motiver, som fört mig till den öfvertygelse, att Utskottet utpekat en lycklig till ändamålet ledande medelväg emellan motsatta opinioner.
Mångas önskningar hafva instämt deruti, att indraguingsmagten måtte upphöra.
De skäl, som i sådant afseende blifvit anförde, tåla icke motsägelse.
Om denna magt icke blifvit missbrukad, förändrar sådant icke principen.
Skulle denna ej ensamt tagas till grund vid frågans bedömande, vore constitutionella garantier i allmänhet vid många tillfällen öfverllödige.
Saken måste
Den 25 Januarii f. ra. betraktas icke allenast, hurudan den är, utan ock huru den kunde blifva.
De handlande personerne ombytas, samt caracterer och systemer med dem, men principen står fast och förblifver evigt densamma.
Det är under fredstillståndet den kloke Fältherren tänker på försvarsmedel mot framtida möjliga anfall.
Utskottet har upprepat åtskillige af Hans Excellence Herr Friherre Lagerbjelke i dess motion anförde giltige skäl till indragningsmagtens upphörande.
Må hända hade mera vigt kunnat läggas på det, som hämtats af dess egenskap af undantagslag, och sättet af dess tillkomst dervid bordt ställas i dagen.
Det är bekymmersamt för hvarje redlig vän af Constitutionen, att Statsmagterne vid Riksdagen år 1812, af tvingande omständigheter, ansett sig föranlåtne, att på ett grundlagsvidrigt sätt förklara ett tillfälligt stadgande för Grundlag.
Ett sådant prejudicat är ibland de farligaste för vår Samhälls-inrättning, och det vore val, om spåren dertill, ju förr desto heldre, af samma Statsmagter kunde utplånas.
Men då ett sådant, jag nödgas medgifva det, någon gång icke onyttigt, correctif mot tryckfrihetens missbruk undanrödjes, bör lagstiftaren vara betänkt, att icke allenast desse må enligt tjullig lag bestraffas, utan ock, i anseende till deras vådliga följder för det allmänna, hvilka icke genom den a38 Den 25 Januari i f. m. brottsliges bestraffning alltid försvinna, att förebygga dem, så vidt sådant kan ske utan inskränkning af den lagbundna frihet hvarje medborgare tillkommer.
Genom borgens ställande för periodisk skrift, som ensam bordt komma i fråga, eller deposition af borgens-beloppet, har Utskottet sökt vinna detta ändamål, och jag tror icke utan grund.
Vid ett annat tillfälle har jag yttrat, huru stor vigt jag lägger på den periodiska pressen.
Jag har önskat, att dess rigtning mätte blifva sådan, att den uppfyller sin bestämmelse, och gör sig värdig, att intaga det upphöjda rum i litterärt afseende, som den, allmänt betraktad, med afseende å practisk nytta då skulle kunna förtjena.
Om förenämnde vilkor, i synnerhet det af borgen, föreskrifves författare af periodisk skrift, torde detta mål i någon mon uppnås.
Mången obetänksam sjelfklok yngling skulle då afhållas från företag på egen hand, hvarmed endast den sansade, med verldskännedom och grundliga kunskaper utrustade, mogne mannen bör befatta sig, och oskickligheten, eller åtminstone elakheten, skulle då möta ofta ett oöfvervinnerligt hinder att nedsmutsa tryckprässen, bestämd blott för det goda, ädla och nyttiga.
Jag är deremot öfvertygad, alt ingen författare, hvars moralitet och literära förmåga äro kände, skall sakna borgesman.
Tvärtom fruktar jag correctivet ofta vara nog svagt, helst då, såsom alternatif, deposition af contante me - Den a5 Januarii f. m. a3g del äfven medgifves; men det är dock något, och skulle, i fall det tillbakaliölle en mängd dåliga redactioner, må hända i stället framkalla sådana man finnér i andra constitutionella länder, sammansatte af de mest upplyste män i samhället.
Man har invänt, att det är utom lagstiftningens gräns att söka förekomma brottsliga tilltag, och alt blott den begångna förbrytelsen bör vara föremål för dess uppmärksamhet.
Denna trånga begränsning kan jag ej gilla.
Det instämmer hvarken med den stora moraliska åsigt, sorn för lagstiftnings-åtgärderne bör ligga till grund, eller med en faderlig styrelses omtanka, att icke i den mon det låter sig göra, afböja det onda, helst när dess verkan icke endast är isolerad, utan ingriper i allmänna förhållanden.
Månne vid ett brådjup stängsel icke bör sättas för att hindra den, som icke kan eller vill se faran, alt stupa deri?
Finnas icke en mängd polisanstalter, som hafva till ändamål, antingen att förekomma den enskilda vådan, eller att betrygga den allmänna säkerheten?
Desse åtgärder binda ej friheten att handla, men försvåra utförande af skadliga handlingar; och bör väl den vältänkande medborgsmannen hafva något att invända deremot?
Jag kommer dernäst till det ämne, hvarvid de fleste betänkligheter uppstått, frågan nemligen, huruvida jemte upphörande af Jurynämnd, tryckfrihetsmålen till öfver - Den 25 J a n u a r i i f. ra.
Domstols behandling måga öfverlemnas.
Jag tillstår, att jag i denna omständighet länge varit tvekande.
Jag har dock slutligen trott mig böra öfvergå till Utskottets tanka.
Ifrån den stund jag sökt reda mitt begrepp om judiciel 1 a former, har jag ej kunnat gilla Jury-inrättningen, lämpad till lagskipning i allmänhet.
Jag har funnit den passande vid öfvergångert från naturtillståndet till ett omoget samhällsskick, men öfverlefva af råa tider, och redan i vår lagstiftning, hvilken i många delar torde tjena till mönster, utdömd och nu mera främmande, har jag funnit den innebära brister, hvilka vid närvarande tidsförhållanden icke i vår lagstiftning böra inympas.
Hvilken vådlig och förfärlig magt är icke den, då icke laga skäl mästej utan godtycket får grunda en dom i första och sista instantien, hvilken, om äfven stridande mot gifne facta och tydlig lag, icke medför ansvar för
Domaren!
I dag är tendensen i tänkesätten den att öfverse lagens öfverträdelse!’, en annan tid kan komma, då man, inträngande alltför djupt i afsigtens dolda vinklar, blir förföljare i stället för domare.
Desse missbruk, följder af godtycket, ett ord, hvilket i ett constitutionelt samhälle aldrig med liknöjdhet höres, och som i rättsfrågor minst borde gälla, dessa missbruk böra ej helgas till lag.
Jury-inrättningen är ock biand mycket annat i så måtto haltande, att den beta - Den 25 J a n u a r i i f. ro. täger möjligheten att pröfva en brottslighets olika gradationer, emedan Juryn, bunden af framställningen, måste ofta antingen döma till elt för högt straff, eller fria från ett förtjent mindre, en verklig orimlighet i lagskipning.
Jag tilldelar ej våra Domstolar ofelbarhet.
Denna tillhör ej någon mensklig inrättning.
Men omgjordad af alla de förmer, alla de controller, som tillhöra vårt rättegångssätt, hvarigenom den oskyldige lemnäs allt möjligt skydd, närmar sig dock
Doinaremagten det ideal af den högsta rättvisa, som man önskar realiseradt, då den ena medborgarens handling måste underkastas andra medborgares offentliga bedömande till befrielse eller bestraffning.
Det är sant, att tryckfrihetsmål måste betraktas ur en olika synpunkt med vanliga brottmål, och att deras behandling i visst afseende derefter bör inrättas.
Med fästad uppmärksamhet å hvad Professor Cederschjöld på denna grund anfört, skulle jag, oaktadt allt hvad mot Juryn kan invändas, finna mig föranlåten att yrka dess bibehållande, om icke tillfredsställande correctiver funnos, som mägtigt böra inverka på Domaren, att, vid pröfning af tryckfrihetsmål, sorgfälligt skydda tryckfriheten, såsom en af Nationens dyrbaraste rättigheter.
IdofRätterne utgöras nemligen af flere medlemmar, hvilka, oberoende af hvarandra, äro plig— tige att afgifva raisonerade utlåtanden, hvar 58 H. Vö Den 25 Ja nu nr i i f. m. igenom en inbördes control! uppkommer.
Desse ÖfverRätters åtgärd, när någondera parten det äskar, är underkastad en högre Auctoritets pröfning, på enahanda sätt organiserad.
Embetsman äro tillsatte att vaka deröfver, att ej fel i proceduren äga rum, och till dem äger den lidande att vända sig.
I att vårda tryckfriheten såsom National-angelägenbet, äfven i hvarje speciel t fall, har TJtskoltet föreslagit TryckfrihetsCommitténs hörande, sedan målet till afgörande blifvit beredt.
Opinions-nämnden bedömer Högsta Domstolens förhållande, hvarvid tryckfrihetsmålen, såsom mest ingående inom opinionens område, främst framställa sig.
Genom offentlighet vid rättegången, påbuden tryckning af Högsta Domstolens Protocoll och Utslag i qvarstadsmål, och den i allmänhet hvar och en förunnade rättighet att till tryck befordra hvad i rättegångsväg förelupit, öfverlemnas den Domaremagt, som med tryckfrihetsmål haft befattning, till det allmänna omdömet, och då opinionskraften i vår tid icke saknar inflytelse äfven på Styrelser och deras organer i de länder, der någon motkraft eller ansvarighet icke äga rum, måste den på en upphöjd Domstol i ett constitutionelt land icke heller vara utan betydelse, så vidt som sådant skulle afhålla från väld och orättvisa, vare sig af slafsinne, förföljelseanda, eller hvilka oädla moliver, som helst.
Då A ena sidan
DomareCorpsen, genom sin oafsättlighet utan
Den 25 Januarii f. ra. ifö ransakning och dom, är oberoende af verkställande Magien, och å den andra, ömtåligheten om tryckfriheten på Domaren lagt alla de moraliska hand och garantier, som skäligen kunnat användas, under det opinionen, lyst af publicitetens fackla, följer och så till sägande utspejar hvarje dess steg, så synes intet vara att befara för tryckfriheten genom ifrågasatte måls öfverlemnande till
Domstol på föreslagit sätt, helst genom erinran, att i tvetydiga fall, och der bokstaf eller åsyflning ej klart roja brottslighet, Domaren förr borde fria än fälla, en bestämd mildrande ledning blifvit gifven åt dess domslut.
Det vore ock i sanning förödmjukande för DomareCorpsen och olyckligt för Nationen, om äfven hos de högsta Instantierne, hvilka döma öfver lif, heder och egendom, man icke borde förutsätta den moralitet och rättskänsla, att man ägde hoppas en samvetsgrann behandling af mål, följde af ett så allmänt intresse, som de ifrågasatte.
Jag tillstyrker bifall till Utskottets yttrande» Jag vet, ätt man å en motsatt sida klandrar Utskottet för förslaget af TryckfrihetsCommittens hörande.
I detta tillstyrkande har jag emedlertid deltagit, och utan denna ersättning för Juryn, medgåfve jag icke dess afskaffande.
Att anse ett sådant utlåtande menligt Verka på det oberoende i 58 H. >6* *44 Den 25 J a n u a r i i f. m. omdöme
Domaremagten bör äga, vore att misskänna den sjelfständighet och oväld, som hos denna myndighet blifvit förutsatt, och anförts såsom skäl för en förändrad behandling af tryckfrihetsmål.
Den misstänksamme vännen af tryckfriheten skall aldrig utan detta värn bortbyta Juryn, så mycket emot dess existens och sammansättning än kan vara att anmärka.
Utskottet har för öfrigt ganska grundligt utvecklat ändamålet och nyttan af den föreslagna anstalten.
Väl hyser jag den öfvertygelse att, under närvarande förhållanden, densamma kunde vara öfverflödig.
Espriten hos våra Domstolar, i synnerhet de högre, är god.
Men en tid kan komma, då tryckfriheten behöfver väktare.
En god Domare, säger Domare-regeln, är bättre än en god lag, och funnos alltid sådane Domare, behöfdes knapt några lagar.
Men lika litet som en god Regent utesluter nödvändigheten, att genom constitutionella garantier begränsa magien på thronell, och förebygga missbruk deraf, lika litet bör
Domaren finna sig besvärad eller sårad af den motvigt man, bland annat, i opinions-kraften söker mot framtida missbruk af dea stora magt man lagt i dess händer.
Emot formen af de i principfrågorne gjorde reservationer, skulle måhända kunna anmärkas, att de endast finnas rigtade emot Hans Excellence Herr Friherre Lagerbjel - Den jl5 Januarii f. in. 245 tes motion, icke emot Utskottets förslag1, som, ehuru af denna motion föranledt, och i hufvudsakliga delar dermed instämmande, likväl i andra derifrån afvika, och i allt fall ej upptaga alla de skäl, som reservanterne motsagt.
Men sedan Hans Excellence låtit sin af trycket utgifne afhandling nu mera utdelas bland Ståndets Ledamöter, finner jag en sådan anmärkning förfalla, och vill sjelf vidröra en omständighet, hvari jag icke fullkomligt kan instämma ined Hans Excellence.
Jag högaktar den ädle Motionärens bemödande, att söka trygga personligheten från förolämpningar.
Ömtåligheten i detta afseende är naturlig, och hvilken, mon om sitt goda namn och rykte, är ej känslig för anfall riktade deremot?
Men en annan lika helig rätt får ej förnärmas derigenom.
En alltför utsträckt rättighet att utleta afsigteu, och på den grunda bestraffningen, kunde blifva högst vådlig.
Sannolikheter och långt ifrån sökte svepskäl skulle då gälla för laga bevis, förföljelser kunna uppkomma, och tryckfriheten blifva de facto dödad.
Denna lagprincip, följd i andra länder, har förorsakat förskräckliga misstag, ända lill juridiska mord.
Den personliga säkerheten är på ett vida vådligare sätt blottställd, örn delatorer lemnäs öppet fält att släpa medborgare för
Domstola ine, för att der efter sina hemliga syften uLLyda oskyldiga ytl - 246
Den 25 J a n u a r i i f. m. randen, och om
Domstolarne, alltför mycket afvikande från den föreskrift om bevisning, som finnes i vår lyckliga brottmålslagstiftning, skulle förvandlas till förfärliga inqvisitions-tribunaler, der intrig, passion och godtycke hade fritt spelrum.
Endast en Jury har man ansett kunna vara SamvetsDomstol, men af denna dess utmärkande egenskap, har jag för min del just hämtat förnämsta anledningen till dess afskaffande.
Det tillhör allenast Gud, som ransakar menniskors hjeltan, att bestämdt i hvarje fall bedöma afsigten.
Det torde för öfrigt kunna anmärkas, utan att derföre i någon måtto försvara anfallssättet, att hvad som får namn af smädelse, understundom med sanningen kan vara öfverensstämmande; och månne fruktan för publicitet icke afhållit mången dålig menniska från handlingar, dem endast en straffande opinion kunnat hinna, och hvilka, ulan den, strafflöst i skuggan kunnat begås?
Det verksammaste medel emot oblida omdömen är, utan tvifvel, att söka föra en fläckfri vandel och icke gifva lastarenom rum.
Förtal kan likväl svårligen alltid undvikas.
Det är afsky-. värdi i alla former; men är väl det hviskade, som sprides likt en löpeld, mindre svart, än det som meddelas genom trycksvärta?
I tryckfriheten ligger just correctivet mot det onda.
Det tryckta har åtminstone en viss öppenhet, en påtaglighet, sorn sätter den oskyldige i till - Den 25 Januari i f. m. 2 47 fälle att försvara sig, om han tror sig behöfva det.
Lyckligtvis segrar dock det rätta vanligen omsider, och oskulden finnér på ett eller annat sätt upprättelse.
Allmänna omdömet förvillas ej eller så lätt; men i hvad fall som heldst skall den orättvist angripne finna sin bästa tröst, försvarare oell Domare i det goda samvetet.
Det gifves föga någon inrättning i samhället, der missbruk icke kunna inrita sig.
Man mäste dock afse det öfvervägande goda deri, och icke söka frånskilja vidlådande olägenheter på sådant sätt, att ondt botas med hälften värre.
För det allmännas båtnad, måste ock personligheten nedstämma sina anspråk.
Emellertid har ej mindre dennas skydd, än det allmänna lugnet, påkallat det stadgande, som innehålles i g §. af Förslaget, att nemligen en verklig åsyftning kan bestämma brottsligheten af en skrift, det vill säga endast elen åsyftning, som klart för begreppet är fattlig, och som omisskänneligen i framställningen uppenbarar sig, så alt belackaren icke bakom uttryckets oantastlighet, ensamt betraktadt, må kunna gömma sig.
Längre har ej Utskottet kunnat gå.
Förslaget i denna del är mera ett förtydligande af ingressen i TryckfrihetsFörordningens 3 §., än såsom Utskottet yttrar sig, en jemkning af Friherre Lagerbjelkes ide.
Genom afskiljande af de ämnen denna ingress upptager, på sätt Hans Excellence föreslagit, fruktar iag möjlig anledning skulle gifvas till den lia Den 25 Januari i f. m. inqvisitoriska behandling, hvilken jag mera än allt annat afskyr.
Den senare perioden, i dess allmänna ordalag ryckt ur sitt sammanhang med den förestående specielt deråt syftande mildrande föreskriften, skulle kunna leda till missbruk af den vrårigvise pröfvaren, neli misstag af den korrtsynte.
Motionärens bemödande att reda lagbuden, har troligen kommit honom att förbise denna våda.
Det är möjligt, att jag missförstått den upplyste Motionären i de delar jag anmärkt, men jag har åtminstone derigenom fått tillfälle redovisa för min enskilta öfvertygelse i ,ett grannlaga ämne.
Herr Professor Cederschjöld har i dess sista reservation ogillat den fördelning af Lagförslaget, som Utskottets Memorial upptager, nemligen att vissa frågor vore beroende af hvarandra, och att andra vore af jnotsatt egenskap.
Jag var frånvarande vid justeringen af detta Memorial; men tror alt en så beskaffad fördelning icke är olämplig.
I vidrigt fall skulle möjliga partiella förbättringar icke kunna tillvägabringas, derest Statsmagterne icke gemensamt ville ingå på allt hvad som blifvit föreslaget.
Jag anser likväl, emot hvad Utskottet yttrat, frågan om TryckfrihetsCommitteens hörande, och den om publicitet vid rättegångar rörande tryckfrihetsmål, tillhöra classen af de frågor, hvilka Utskottet förklarat vara beroende af hvarandra, emedan båda dessa Den 25 Januari i f. m. 249 vilkor ingå i surrogat för den utdömde Juryinrättningen, och beslutet derom i ett sammanhang med JuryNämndens afskaffande således böra fattas.
Äfvenledes torde den föreslagne q §. höra till systemet af det hela, så vidt det angår grundidéerne.
Slutligen må mig tillåtas anmärka, att det klander, för hvilket ConslitulionsUtskottets förslag är föremål, utgår från alldeles stridiga synpunkter, och åsyftar dess ogillande, än för det att tryckfriheten derigenom alltför mycket skulle inskränkas, än för det strafflöshet och anledning till ökadtsjelfsvåld derigenom skulle beredas.
Utskottet bar icke tillfredsställt hvarken den enas eller andras öfverdrifna anspråk; men månne icke detta dubbla ogillande, hvaraf del ena betager kraften af det andra, månne icke den sjelfständiga väg Utskottet valt, utmärka , att det träffat det rätta?
Hvad mig enskilt angår, ligger det i min caracter att icke älska öfverdrift, vanligen medförande skada och orättvisa, och med efterdöme af den vördnadsvärde man, som ledde de första stegen på min mannaålders bana, har jag följt och skall alltid följa dess lefnadsregel och valspråk:
Servare modum.
De reservationer jag i detaille-frågorne i Utskottet anfört, hvilka finnas vid dess Memorial bifogade, får jag för öfrigt åberopa.
Herr Brakel3 Gustaf Anton _, uppläste följande: Såsom ConstitulionsUtskoltets Ledamot, Den 25 Januari i f. m. ansåg jag mig pligtig att redogöra för mina åsigter vid Tryckfrihetslagens omarbetning, och jag hade derföre i ett sammanhang skrifteligen uppfattat mina tankar, rörande åtskillige vigtigare ämnen; men då Ridderskapet och Adeln nyss beslutat, att till en början särskilt företaga endast visse frågor, utbeder jag mig, att af mitt tillernade anförande få uppläsa början, samt de ställen, som röra sådane ämnen, hvilka nu äro föremål för öfverläggning.
Hufvudgrunderna för TryckfrihetsFörordningen utgöra en väsendtlig länk uti kedjan af 1809 års Grundlagsstiflning, och skola, jag hoppas det, försäkra sine stiftare om ett tacksamt minne hos kommande åldrar.
Under ett sorgfälligt iakttagande af dessa bufvudgrunder, är den nu till pröfning fratnlemnade omarbetningen verkställd, oell den synes mig innehålla förbättringar; till uppställningen, såsom mera systematisk, och till detaljerna, såsom mera utarbetade, det vill säga, kortare och bestämdare.
I egenskap af ConstitutionsUtskottets
Ledamot torde mig tillåtas att för mia enskilta del förklara, att denna omarbetning, såsom ett menniskoverk, icke har några förmätna anspråk på fulländning; men jag förmodar, att den sjelftänkande, oväldige, granskaren skall finna, att sanningen der är letad på denna partifria medelväg, hvarest man säkrast söker hennes spår, Hvad som möjligen kan Den 25 Januari! f. m. vara funnit, öfverlemnas, sorn sig bör, åt tidslynnet.
Fyrfaldiga inkast emot nästan alla delar af förslaget, och af alldeles motsatte äsigter, äro, dels inom Utskottet, dels genom återremisser ifrån a:ne RiksStånd, redan gjorda; och under erkännande af mångas tanka, och mångas färgglans, utbeder jag mig dock att på detta rum få redogöra för de hufvudskål, som verkat segrande på min omdömesförmåga till vidhållande af Utskottets förslag uti åtskilliga ämnen af djupare art.
Jag skall vara så kort det är mig möjligt.
Indragningsmagten har aldrigkunnat förlikas med min öfvertygelse.
Då den infördes, reserverade jag mig deremot till Ridderskapets och Adelns ProtocoU.
Af det sätt, hvaruppå i allmänhet denna makt hittills blifvit utöfvad, har jag dock icke funnit, något egentligt stöd för min ovilja mot Lagens princip.
Svenska Regeringens syftning har i detta, likasom i alla andra, fall efter den sednaste Slatshvälfningen, förekommit mig högsinnad och frihetsvårdande.
Denna inom mig lefvande tro har förbytt sig till full visshet genom det tillfälle jag haft, att granska StatsRådets
Protocoller för de senare 6 åren.
Jag har sagt syftning, ty den har jag trott mig finna omisskännelig, ehuru min röst inom ConstitiUiousUiskottet icke saknats bland de skarpaste anmärkare nes för särskilta fall*.
Jag hatar indrag-» 252 Den 25 J a n u a r i i f. in. ningsmagten, icke sådan den intill närvarande tid varit utöfvad hos oss, utan derföre att den till sin princip är godtycklig, det vill säga, osvensk.