Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ulsk. synes hafva förbisett de flere statsekonomiska fördelar sorn detta bergverk dessutom tillskyndat den omkringliggande orten och dess talrika inbyggare; och den förbindelse, som Staten således både haft och än äger till dem, som näringen derstädes uppehållit och än vidare uppehålla.
Kopparberget, med dess närmaste omgifning, var under del 13:de århundradet endast en vild och bergig, följaktligen nästan alldeles obebodd skogstrakt, hvarpå de vid dalelfvens stränder, på 2 å 3 mils afstånd bosatte inbyggare inom Thorsångs och Tuna socknar vallade sina boskapshjordar; men, genom den bergverksrörelsc, som derstädes under samma århundrade begynte komma i gång och, lid efter annan, allt mer och mer utvidgade sig, blef denna trakt, så till sågandes, alldeles omskapad.
Fruktbärande, fastän spridda tägler eller inhägnader uppodlades och bebyggdes; och sålunda uppkom icke allenast den s. k. lägtekarlsjorden som år 1642 fanns bestiga sig till omkring 3,180 spannland eller 1,635 tunnland, utan äfven den egentliga bergsfrälsejorden, utgörande redan år 1686, vid Kopparberget och i de närmaste socknarne 10,320 spannland eller 5,307 tunnland, hvilka nu mera af en talrik folkmängd, under frälsefrihet, områdas och besittas.
Att äfven den, på ett längre afstånd derifrån bosatte, skattdragande allmogen, särdeles i Osterdalarne, vunnit pä denna närings uppkomst och drift under de förflutna liderna, och haft sin utkomst deraf, säger sig sjelf, då man besinnar, icke blott, huru många millioner läster kol och ved, samt dagsverken måst vid detta bergverk förbrukas och användas, innan den produktion, som jag bär ofvan uppgifvit, kunnat åstadkammas, utan ock de högst betydliga kapitaler, som (ill en förtjenst för samma allmoge och deras understödjande under, ofta nog, inträffade missvextär, blifvit på denna näring nedlagda.
Såsom den 4:de aumärkmn, må här anföras, alf II.
Ulsk. lagt en större vigt på den s. k. fjerdepartsrevenyen och det högre belopp, hvartill den uppgått och än vidare kan uppgå, än denna slags inkomst verkligen förtjent eller förtjenar.
Såsom uppkommande af malmens värde, som genom det dagliga auktionspriset bestämmes, är det således de brukande bergsmännen som skapa denna reveny.
För den del de sjelfve hafva i grufvan och för de fjerdeparter som de arrendera, är det visserligen cn inkomst, men en 540 Den 10 Februari e. m. sådan som de utur egen pung gifva sig sjelfva.
Den ena partägaren bjuder upp den andra partägarens malm, på det han ej mätte få den för bättre pris, än det, hvartill han måste skatta sin ; på samma sätt, som i ett sterbhus, der den ena arfvingen stegrar upp den andras lott, för att göra sin egen så mycket större, och på det att medarfvingen ej mätte bekomma sin för bättre pris, än han sjelf bekommit.
Att anse denna reveny vara bergverkets rätta afkomst, är således felaktigt.
Den tages ofta af sjelfva närigsidkaren eller brukande bergsmannen, och ju högre den är eller blifver, ju säkrare inträffar detta förhållande.
Den förmögne bergsmannen, sorn har många fjerdeparter och hytteandelar, har ingen känning deraf; ty hvad han förlorar pä sitt bruk, återvinner han på fjerdeparterne, men för dem sorn drifva ett betydligt bruk mest på köpmalm och köpekol, efter höga priser, är den höga tjerdepartsrevenyen, det vill med andra ord säga — det höga malmpriset, ganska kännbart, oftast näringsförstörande.
Läggas äfven härtill de (lere särskildta avgifter, som betunga näringen, sä göra de tillsammanslagda en dryg procent af en reveny, som bergsmannen icke har annorledes, än i malm till ett uppdrifvet värde, och som än mera medtages genom den öfverreveny lian, för arrenderade fjerdeparter, måste utgifva.
Såsom den siste, men luifvudsakligaste anmärknm, fäster jag mig vid den omständighet, att H. Utsk. anser Stora Kopparberget vara en Statens eller Kronans egendom, hvaraf nyltjorätten, förr emot viss afrad sedermera emot tionde, är vorden åt den menighet som benämnes Stora Kopparbergs bergslag upplåten; men så beskaffadt måste förhållandet likväl ej vara.
Väl är, som man känner, genom det s. k. Helgeandsholmsbeslutet af är 1282, alla bergverk inom riket, och i följd deraf, således äfven Kopparberget, förklarad! vara ett Kronans regale eller Statens egendom; men om äfven tillvaron af detta beslut skulle, emot de fleste historikers mening, godkännas, sä gifver denna omständighet likväl ej någon anledn. till en annan slutsats, än den, att detta bergverk, pä grund af denna urkund, väl du var att anse såsom en Kronans egendom, hvaraf afrad borde utgöras, men ej, att det för det närvar, jemväl bör till en sådan egenskap hänföras.
Hvarför jag anmärker detta, sker på den grund, att i de stadfästelser af Konung Magnus Erikssons privilegium af är 1347 för Kopparberget, hvilka af Konungarne Albrecht, Erik XlII:de, Christopher, Carl Knutsson, Christian d. l:ste och riksföreståndaren Sten Sture, samt slutligen Konung Gustaf d. l:ste, åren 1366, 1413, 1442, 1449, 1458, 1512 och 1525 blefvo utfärdade, äro de vid Kopparberget befintlige bergsmän lagné under särdeles Kongl, frid, hägn och värn, såsom nyttjande bergsrätt och bergsfrälse; och ehuru genom den emellan Drottning Margareta och riksdrotzet Bo Jonssons testaments-exekutörer, d. 22 Mars 1388 upprättade dagtingan, ibland annat, halfva Kopparberget blef, med all Konungslig rätt och ränta till bemälda
Drottning öfverlemnadt, måste likväl Deu IG Februari e. m. 541 den slutsats, som deraf dragas vill, att Kopparberget skulle utur sådant skäl åter hafva blifvit en Statens egendom, anses vara, på grund af de sedermera utfärdade privilegii-stadfästelser, alldeles olillämplig.
Således, och då ej allenast riksföreståndaren Sten Stures och Riksens råds förordn. örn malmberg af år 1485 bland annat stadgar, alt sådana berg, uppfunne eller bearbetade på frälsegrund, hvartill Kopparberget efter nyss åberopade privilegier måste kunna hänföras, skulle vara frie för afgift till Kronan; härtill äfven kommer att Kronan eller Staten under K.
Gustaf den l:s regering alldeles icke ägde eller brukade några andra andelar i Kopparberget, än de, hvilka, medelst s. k. sakfall, t. e. efter de åren 1522 och 1534 afrättade fogdarne Stig Hansson pä Jönshyttan, Mäns Nilsson i Aspeboda och Ingel Hansson i Gylle, samt bergsmannen Anders Persson pä Rankhyttan, hade blifvit Konungen eller Kronan tilldömde, häller jag vördsammast före, att det på grund af 35 g i K. förordn.-n d. 6 Juni 1649, jemförd med 1 § i K. förordmn d. 27 Aug. 1723, både varit och ännu är Stora Kopparbergs bergslags lagliga rättighet, att få den förmedling i sin kopparlionde, som K.
M. nådigst behagat föreslå, i synnerhet då härtill kommer, dels att alla betydligare fordna förläningar och förmåner, redan äro bergslaget frångångne och till Statsverket indragne; dels att en dylik förmedling jemväl af Åtvidabergs, Gottenviks, Tunabergs och Riddarhytte kopparverk, och i än mera vidsträckt måtto af det under frihetsår stälde Garpenbergs kopparverk, får tillgodonjutas.
Pä grund af hvad sålunda blifvit anmärkt, anhåller jag vördsammast, alt utlåt, mätte till II.
StatsUlsk. varda återremitteradt.
Med nöje erkänner jag det intressanta i den historiska utredning, Utsk. lemnat, och om än här vid, på sätt jag skall visa, den omständighet, som hufvudsakligen bör inverka på frågans afgörande, lemnats i bakgrunden, vore det obilligt, att härföre gifva Utsk. skulden, då dess uppmärksamhet mäst delas emellan så mänga, till dels vigtigare föremål, och det sålunda måst lila på sin referent.
Utsk. börjar med en utredning, luiru frågorne uppkommit, dels om förmedling af den nu af Fahlu grufva utgående kopparränta, dels om upphörande af vissa natura-prestalioner af kringliggande allmoge, samt öfvergår sedan till en framställning af Stora Kopparbergslagens uppkomst, utveckling och närvar, tillstånd.
Efter omnämnande af de älsta i behåll varande privilegier för Fahlu grufva af år 1347, som omtala äldre, ”komne i vangömmo,” redogör Utsk. för den äldre bruksdriften och huru denna utbildades under K.
Gustaf l:s och hans söners regering, genom kronans deltagande i grufvedriften och koppartillverkningen i bredd med den enahanda folknäring, som länge hade sysselsatt ortens bergsmän.
Härvid vill jag dock anmärka, alt det Helgeandsholmens beslut under K. Magnus Ladulås, som skall hafva tillerkänt kronan rätt till allt bergsbruk, och hvarpå Utsk. synes anse nyssomförmälta Konungar nes deltagande i bruksdriften hafva grundal sig, är fullkomligt okändt De ii lti Februari e. m. för alla samtida historieskrifvare och först kom i dagen 300 år sednare ander K.
Johan III, samt anses för understucket af alla våra utmärktare häfdaforskare.
Men äfven om det skulle vara äkta, skulle dess tillämpning pä ett långt förut befintligt bergsbruk hafva utgjort ett ingrepp i ägande rättens helgd, stridande mot första grunderne för all lagstiftning.
Jag liar ansett mig höra fästa uppmärksamheten härå, emedan Ulsk. på kronans förmenta ursprungliga äganderätt till grufvan grundat sitt afslyrkande af den K. proposin.
Vidare omnämner Utsk., huru kronobruket under K.
Carl IX öfverlemnades till de enskilte bergsmännens begagnande, hvarvid jag endast får tillägga, att kronan erhöll en rik köpeskilling i de dryga afgifter och tryckande monopolier, liela bergsbruket vid Fahlun blef underkastadt, och hvaraf kronan drog den högsta inkomsten under tiden före 1641, eller före den, för hvilken Utsk. lemnar uppgifter.
— Utsk. sjelf upplyser ork, under den följande redovisningen för de förändringar, bergslagens åligganden och privilegier sedermera undergått, huru grufvans förminskade afkastning och bergsbrukets ökade kostnad tid efter annan påkallat nedsättning i dess afgifter, eller alldeles detsamma, som man nu af samma orsak söker.
Utsk. lemnar en öfversigt af koppartillverkningen och de derföre erlagda afgifter, under de 2:ne århundraden från och med 1041 t. o. m. 1840, beräknade efter medeltalet för hvarje 50 år.
Denna öfversigt visar, huru betydligt grufvans rikedom under hvarje halft århundrade aftagit, men detta skulle visat sig ännu tydligare, om jeinförelserne skett emellan kortare tiderymder.
För åren 1801—1840 lemnar Utsk., efter medeltalet för hvarje tiotal af år, samt särskilt för hvardera af åren 1841 —1843, ett sammandrag af uppfordringen ur grufvan, malmbeloppet, koppartillverkningen och grufvans afkastning.
Afven härvid får jag göra samma anmärkn. som vid sammandragen för de äldre liderne, att grufvans nära oafbrutna aftagande hade varit mera märkbart, om man gjort uppställningen specielare.
Sålunda var koppartillverkningen i medeltal under åren 1801—1810 4,133 Sk/?, men år 1807 endast 3,856 Sk/?, år 1808 3,622 Sk/?, 1809 3,442 Sk/?; i medeltal under arén 1811—1820 3.914 Sk/?, men är 1817 blott 3,008 Sk/?, 1818 3.344 Sk/s, 1819 3,610 Sk/?; i medeltal under åren 1821—1830 3,469 Sk/?, men år 1827 2,835 Ska, 1828 2,802 Ska, 1829 2,747 Sk/?, i medeltal under uren 1831—1840 2,250 Sk/?, men är 1837 2.208 Sk/?, 1838 1,767 Sk/?, 1839 1,616 Ska och 1840 1,857 Sk/? (uti de mig tillgängliga uppgifter saknas åren 1810, 1820 och 1830).
Ytterligare får jag anmärka, att Utsk. i dess penningeuppgifter gör ingen skillnad emellan r:dr b:co under åren 1801—1810, ehuru denna r:dr större delen af tiden var lika med en r:dr specie eller silfver, och de sednare tider, då den endast motsvarat | deraf.
Sålunda var en utdelning i grufveafkastning under åren 1801—1810 i medeltal af mer än 27 r:dr b:co i sjelfva verket mer än 60 r:dr i närvarande tids mynt, hvilket visar skilnaden mot en utdelning af 2: 32 under hvarandra af åren 1841—1843 så mycket skarpare och den Den 16 Februari e. m. 543 blir det ännu mer, om man erinrar sig, ätt under det första tiotalet af år, man af grufvans afkastning innehöll de betydliga anläggningskostnaderne för bergslagens fleste jernverk, i hvilka den förtjente bergshauptman
Pihl ville skapa en tillgång för densamma, dii koppargrufvan icke mera lemnade någon, och är det på denna omtanka hufvudsakliga värdet af fjerdeparterne i Stora Kopparbergslagen numera grundar sig.
Vidare får jag upplysa att utdelningen under åren 1831 —1840 var större än den bordt vara.
På sätt den i kopparbergslagens bolagsstämmo-pröt. år 1840 sid. 71 innehållna utredning visar, hade genom förvillande uppställning af räkenskaperne såsom vinst för är 1839 en utdelning ägt rum af 14 r:dr 24 sk. ehuru den verkligen behållna vinsten endast utgjorde 1 r:dr 32 sk., 5§£ >':st. på fjerdeparlen.
— Utsk. anför vidare, att utdelningen frän grufvan uppgått under år 1846 lill 29 r:dr 8 sk. samt efter all sannolikhet för år 1847 kommer alt stiga ännu högre.
Om orsakerne härtill och det inflytande det bör hafva pä omdömet i afseende på grufvans framtida afkastning, skall jag yttra mig, då jag upptager Utsk:s uppgifne skäl för sitt afstyrkande af nedsättning i kopparräntan.
Utsk. meddelar en förteckning på Stora Kopparbergslags s. k. enskilte verk, bestående af Gustafs silfververk, hvars mahntillgång lemnäs af Fahlu grufva, Afvestads kopparverk, 11 Stångjernsbruk med 13.045
Sk« smide och 4 masugnar, samt anser dem stå i eli, oskiljaktigt sammanhang med Stora kopparbergsgrnfva och böra tagas i beräkning vid bedömande af bergslagens förmåga att bära afgifter för grufvedriften.
Delta är dock till största delen ett misstag och kan endast helt och hållet tillämpas på Gustafs silfververk, som är oskiljaktigt från grufdriften, men hvars afkastning är ringa, samt till någon del på Afvestad kopparmanufakturverk, hvilket troligen försåldes till bergslagen med afseende på dennas innehafvande af Fahlu grufva.
Men äfven om grufvan nedlades, uppstod intet lagligt hinder för bergslagen, sorn på kopparmanufakturverket i sednare lider utaf afkästningen af sina jernverk nedlagt stora summor, all fortfarande söka af denna afkastning draga all möjlig fördel.
Men alla de öfriga egendomarne eller jernverken stå i intet annat samband med koppargrufvan, än alt de ägas af samma bolag, och att ingen delägare i detta, efler nu gällande bolagsreglor, får särskilt, sälja sin loit, i någon af dessa; men de äro anlagda icke på någon mark, tillhörig Fahlu grufva, utan på inköpt skaltegrund eller kronoallmänning, och äro privilegierade på samma sätt som andra enskilda jernverk, om än vid de begge äldstas anläggning en lättnad för privilegiernes erhållande ägde rum, emedan de söktes af bergslagen, sorn den tiden ägde en vidsträcktare uteslutande köpekolsrätt än sedermera.
För dem erläggas afgifter och skatt efter samma grunder. som för andra jernverk, och rättigheten till deras drifvande eller till de med dem förenade inköpta landtegendomar, är ingalunda förbunden med skyldigheten, att fortsätta grufvedriften vid Fahlun.
Vidare upptager Utsk. frågan ronde allmogens i kringliggande socknar befrielse frän den ännu återstående skyldigheten att leverera deras ränte- och mantalskol till bergslagen, och synes den lii - 544 Den 16 Februari e. m. storiska utredningen af tillkomsten och förändringarne i denna servitut vara fullständig.
Vid hållna sammanträden med allmogen, för att utröna huruvida den önskade befrielse från denna servitut, har det märkliga förhållande uppstått, att densamma för 12,959 läster räntekol och 4,459 d:o mantalskol eller tillsammans 17,418 läster önskat bibehålla levereringen i natura lill bergslagen, hvaremot den för 9,384 läster ränte- och 5,400 läster mantalskol eller tillsammans 15,934 läster önskat ett utbyte emot lösen för räntekolen efter markegång, och vanliga mantalspenningar erläggande i st. f. mantalskolen.
Innan jag öfvergår till upptagande af de skäl, Utsk. anfört för sitt afstyrkande af all förmedling af kopparräntan, anser jag mig böra framställa en öfversigt af samtliga för bergslagen ännu återstående privilegier och åtnjutande fördelar, på det att mine åhörare må kunna bedöma, om de verkligen äro af den vigt, att de kunna anses motsvara den dryga afgift koppartillverkningen af en numera så fattig grufva, som Fahlu, är underkastad.
Denna öfversigt är grundad pä Utsk:s egen utredning, hvilken visar, att bergslagen, genom 1805 års reglering af dess privilegier samt sednare K. resolutioner, förlorat i åtnjutande fördelar vida mer, än den då beviljade förmedlingen af kopparräntan utgjorde, samt sålunda nu med en i hög grad försvagad grufveafkastning i verkligheten är drygare betungad än före 1805.
De återstående fördelar och privilegier, Stora kopparbergslagen åtnjuter, äro följande: 1:0
Rättigheten att af vissa socknar uppbära den af dem utgående ränte- och mantalskol, mot betalning för större delen efter markegång, men för kronans behållna räntekol, 13.35)!, läster anslagna ät ägarne af de 71 Nummer-kopparhyttor, med en lindring i Betalningen, år 1843 beräknad till 6,708 r:dr 22. 8, men sorn med ett ärligt ökadt pris af 2 sk. till dess markegångspriset blifvit uppnått, efter hand och troligen omkring år 1855 försvinner.
Bergslagen har medgifvit upphörande af allmogens skyldighet till denna leverans, såsom vilkor för den sökta lindringen i kopparräntan, men på sätt ofvan är visadt, hafva de leverans-skyldige för mer än halfva beloppet önskat få qvarblifva vid levereringen i natura, och sålunda ansett den såsom en förmån. 2:o Köpekolsrätt inom vissa närmast Fahlu varande socknar. 3:o Vedhygsle-räntan af bergsfrälsejorden, utgående med 1,165 r:dr 15 sk. 2 r:st.
Detta är den enda fördel, bergslagen och grufvan nu mera drager af den lill enskilt egendom öfvergängna bergsfrälsejorden, om man undantager en högst obestämd och aldrig begagnad skyldighet för denna, att vid olyckstillfällen komma till biträde, ehuru frälsefriheten ursprungligen varit gifven för bergsbrukets skull, och denna inkomst mer än motväges deraf, att bergslagen erlägger 15 Skg' koppar årligen till kyrkoherden i Stora kopparbergs församling, som deremot icke erhåller någon tionde af de inom densamma belägna bergsfrälsehemman. 4:o lärn 16 Februari e. m, 545 4:0
Kronans deltagande med 1.1 Sk t? i den s. k. prostekopparn (egentligen liondefriliet för ofvannäinde 15 Sk#). 5:o KäUigheten att begagna den s. k. afradskassan, tillkommen genom afsättning af af den uppfordrade kopparmalmen, dock med vissa vilkor och , emot åtagande af vissa skyldigheter, såsom t. ex. alt utbetala 1,200 r:dr, löneanslag åt föreståndaren för bergsskolan i Fahlun. 6:o Afradsfrihet för den koppartillverkning, sorn åstadkommes, antingen af malm frän åtskilliga nyare grufvor utom Slota kopparberget eller genom slaggsmältning.
Denna frihet har förr varit af mycken vigt, men är numera af mindre betydenhet sedan de rikaste slagghögarne blifvit begagnade.
Dessutom dä denna frihet är lemnad utan allt vilkor af den gamla grufvans mer eller mindre kraftfulla bedrifvande eller ens att drifva den alls, sä kan ej åtnjutandet af ifrågavar. afradsfrihet anses gifva någon slags uppmuntran för att fortfara med arbetet i den gamla grufvan, utan afseende pä, om afkastningen kan bära den närvar, dryga beskattningen.
Vidare anser jag mig böra upplysa, alt ingen skogspark finnes donerad för grufdriften vid Fahlun.
Utsk. förklarar sig icke kunna tillstyrka bifall å K.
M:s nåd. propus, om nedsättning i den af Stora kopparbergs bergslag utgående kopparränta från hvart 10:de till livart 30:de Sk®1, och anförer såsom skäl: l:o ”Alt det icke bör lemnäs ur sigle, att den ifrågavar. räntan lill sitt ursprung är alt anse såsom en arrendeafgift eller ersättning, fordom vida betydligare än nu, dels för de kronan i förra tider tillhöriga men till bergslaget utan lösen afstådda grufvedelar, dels för frigifvande af den indrägtig» kopparhandeln, som Kronan sjelf uteslutande idkat, dels för andra understöd och bidrag af mångfaldiga slag lemnat bergsmännen, och icke en på allmänna skattläggningsgrunder byggd beskattning, uti hvilken genom förändrade förhållanden en nedsättning kan vara både billig och rättvis.”
Kela denna slutledning hvilar, på sätt jag anlydl, på en falsk grund.
Om någon del af grufvan i K.
Carl lX:s lid med rätt kunde anses tillhöra kronan och dä afstods ät bergslaget, sä har Statsverket derföre fått en riklig ersättning i den stora inkomst, del under de sedermera förflutna 240 åren uppburit, och i alla falläger icke denna andel numera ett värde, motsvarande en sä betydlig behållen inkomst, sorn den dryga kopparräntan, och om möjligen någon i 19:de århundradet kunde anse lämpligt, att Staten borde erhålla ersättning för afståendet af dess under en del af det 17:de århundradets l:sta hälft utöfvade monopol på kopparhandeln, så borde en dylik ersättning åläggas de öfriga, lill större delen rikare kopparverken inom riket. 2:o
Att koppartillverkningen efter år 1840 årligen något ökat sig och priset å malmen nedgått, oaktadt den i fyndighet tilltagit; att afkomsten af grufvan betydligt stigit, samt priserne å fjerdeparterne äfven höjt sig, hvartill såsom orsak mäste antagas, att en förbättrad ställning för bergslaget numera inträdt. 2 11. 35 546
Den lii Februari e. m.
För att bedöma värdet af detta skäl erfordras, hvad Utsk. alldeles förbigått, ehuru det utgör hufvudgrunden för frågans bedömande, nemi. en undersökning, huruvida den nu inträdda tillökningen i koppartillverkningen och malmfyndigheten äger någon utsigt till varaktighet.
Om en sådan undersökning af Utsk. företagits, hade alla handlingar visat obestridliga sanningen af det skäl, bergslagen anfört för dess sökta, och af K. M., efter alla hörda myndigheters tillstyrkan, föreslagna förmedling i kopparräntan, nemi., ”att tiden för Fahlu koppargrufvas öfvergifvande endast kunde aflägsnas genom en sparsam och försigtig hushållning med dess återstående malmtillgångar, på del sätt, att svagare malmer, sam ensamme icke lönade brytningskostnaden, upp fogos och tillgodogjordes tillsammans med de rikhaltigare, hvilket ater stöde i sammanhang med kostnaderne och af gifter ne a den förädlade malmen."’
Den lika malmtillgången i Fahlu grufva har legat såsom i en säck, med afsmalnande åt djupet, och botten är längesedan funnen.
Den hufvudsakliga återstående malmtillgången finnes i qvarlemnade pelare och i de gamla rasen; den ojemförligt största delen består af svagare malmer, som visserligen tillsammans innehålla vida mer koppar, än den som består af rikare malmer, men hvilka ensamne icke kunna bära den dryga brytnings- och underhållskostnaden, särdeles stor i en grufva, hvilken lidit af sä många och svära ras, och som mäste bearbetas på ett stort djup.
Om man nödgas ställa arbetet på s. k. rof, d. v. s. hufvudsakligen söka de fä rikare malmerne, hvilkas läge i allmänhet är väl kändt, sä kan tillverkningen visserligen för någon tid stiga och bära den närvar, dryga algiften, men den mäste sä mycket förr alldeles upphöra, dä kronan förlorar all inkomst af grufvan, i st. f. alt med en nedsatt afgift äfven de svagare malmerna kunna tillgodogöras, och kronans sammanräknade inkomst, ehuru fördelad på en längre följd af är, blifva vida större, oberäknadt fördelen af ett längre fortfarande af denna för ortens arbetsförtjenst och rörelse vigtiga näringskälla.
Utsk» förmodan, att sednaste årens ökade grufveafkastning höjt priserne å fjerdeparterne, skulle jag snarare tro orsakerne till denna stegring igenfinnas, utom i tillfälliga anledn:r, i upphörandet af de dryga kostnader, sora under föregide åren varit nedlagda på de enskilta verken, och den säkra utsigt, dessa lemna till en ökad varaktig utdelning. 3:0
Att så väl bergslagets förklarande, alt del för vinnande af den äskade nedsällningen i kopparräntan ville medgifva bergslagsallmogen fritt val, ali befrias frän leverering af ränte- och manlalskol eller att dermed fortfara, som bergslagets yttranden om dess beredvillighet att till kronan afstå sina privilegier och förmåner, emot det att kopparverket så i beskattnings- som öfriga afseenden försattes i likhet med andra verk, voro obestämda och vilkorliga; att det yrkal, att inga koltärande verk mätte vidare fä anläggas inom det detsamma anslagna köpekolsdistrikt, samt att kronan skulle framgent godtgöra ägarne af de 71 nummer kopparhyttor skilnaden emellan det progressiva lösningspriset och ärliga markegångspriset å kronans behållna räntekol.
Den i 6 Februari e. m.
Någon annan vilkorlighet eller obestämdhet kan icke igen* finnas i dessa anbud, än de af Utsk. anförda bergslagets yrkanden, att inga kol förtärande verk måtte vidare få anläggas inom dess kö* pekolsdistrikt och om fortfarande ersättning åt hyttenummerägarne af skillnaden emellan progressiva lösnings- ocii markegångsprisen å rån* tekolen.