Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som lem nar efter sig ett godt förvärf —
En bok om quum på vetenskapens hylla,
En samling hästar med och utan vagn,
Om som artist han gjorde här sitt gagn!
Jag skilda gånger tagit sats på sats,
Och skilda falt jag velat odla gerna.
Men tviflet skuffar näsvist från dess plats Hvartenda quum, hur än det måtte spjerna.
Och dock hur säll, om för mitt lifs seglats Jag kunde finna någon ledfast stjerna!
Jag än en gång har velat bjuda till:
Se ’ n fjorton da ’ r jag samlar vildt — sigill.
Egil.Baronessan JVEary Vetsera.
Originalträsnitt af Q. Forssell, efter fotografi från Wien.Martj Yetsera.
tti t u^t 5om jina i not Den, * våt, — viotex^ Do^t ocfi, titjois anö — jcujf uefat o^va uiD Din $clx,, uefat ö|i&gt;ev Dicj- Ja, dttö.
Sn liävfe&amp;VKxcja, mord dom Din — fifott öluom doan ien ajancjit Rar: nät / £R,uDof^ Rxpate Dicjf ¿om din i Aamma atwnD Du, DöDem vat.
ofom ^Jufiaa Din $vaD,&gt;äng ja, a^ t,040t HöfjD, Din fiRCåt, $fe|?
Ditt txoftebfö^te, jYic&amp;a, Da
f \ e£t duävmid&amp;t meD Ditt fijet,tf&gt;PoD0, 0TLai / ij, De v i ouigD tnttff
Din / &amp; i,opp tnctn $cu) t) ctt nev,
ja^ |ot / Din ¿tovcc fuiriefLv 5&amp;uC£ ert jxx^ex, Éfomma växa ¿et,.
SDetv &amp; ctf£ou&gt; Di&amp;ten.
0C&amp; en Dag oDöDfiggjovDt Ditt natun d&amp;a,££ $6i: en ef Di g a&amp;atD i ue&amp;a dCa^
Din 5aget ijunja d&amp;aPf, 9TLat,ie —
Sn aaga om att lläxfelletv,
$efeDD ocH HånaD aj7 oåt, tiD, gett, attuiDom HclmuanDe igen ocfl fltäjoet, vtnga fi^ Det / uiD.
Daniel Fallström.Några spörsmål
angående
Sveriges yngre literatur
En gammal man.
Det är icke utan tvekan jag offentligen yttrar några ord om den nyaste literaturen i vårt land.
Carl Johan äldste sonen min, har en pojke, som ligger i Upsala och läser på graden, och denne har allvarligen sagt mig, att jag inte förstår ett dyft af den unga generationen.
Och inte yiH jag gerna att min käre sonson ska ’ skämmas för min skull heller.
Men nu har jag ända något på hjertat, något som har tryckt mig så länge, att jag inte vet annan råd än tala om det.
Jag ska ’ göra det så blygsamt som det anstår en gammal afdankad magister, när han har att göra med ting, som kunna vara större än de synas honom.
Min snälle sonson har tagit hem med sig under ferierna några böcker af G. af Geij erstam, G. Norden svan, T. Hedberg, O. Hansson — jag mins inte för tillfallet fler, men man skall nog förlåta en gammal man, om han glömt några.
Det är det nya Sverige, sade han, läs dem, så skall farfar fä se, hur de moderna andarne tänka och känna.
Det var då jag hade läst dem och försökte räsonnera om det moderna, som jag fick veta, att jag ingenting förstod af den nya generationen.
Saken är nämligen den, att jag tyckte inte det var nytt alls, och då min käre Carl skulle säga, hvad det nya var, talade han så lärdt om realism och
* Som yi knappast hehöfva påpeka, behandlar ofvanstående uppsats en, genom fröken Keys och hr von Bergens föreläsningar, i viss mån brännande fråga.
Om densamma, jemförd med Volontaires nästföljande literära utredning, skulle visa Big närmast likna en » storm i ett vatten * glas&gt;, torde framställningen dock för mången innebära det forlösende ord.
Bed: s anm.
Ur Dagern Krönika IX.
81&gt;sykologi m. m., så att min gamla filosofi — jag hade ändå audatur i graden — inte räckte till.
Derför vill jag dq offentligen upprepa mina betänkligheter, så att kanske någon välvillig själ sedan kan gifva mig klarare besked.
Den allra modernaste boken, sade Carl, var T. Hedbergs » På Torpa gård », hvilken han för min högre upplysning gaf farfar i julklapp med en rätt nätt vers.
Jag har läst boken mycket ordentligt.
Den handlar om en landt-brukare, som lät narra sig att ta till hustru en ung flicka, som inte förstod sig på hushållet.
Att det skulle gå galet, kunde jag ju nog tanka mig, och det gjorde det också.
Utom det att inte förstå sig på bushållet hade frun också en annan egenskap: hon längtade efter något.
Hvad det var, hon längtade efter, det visste hon icke så noga: en tid föreföll det henne som om hon nog skulle kunnat bli lycklig, om hon fått göra en bröllopsresa, men det var dock icke det hon egentligen behöfde.
säger aldrig heller rent ut hvad han tror om saken, men det förefaller mig sannolikast, att det var den blåa blomman, hon sökte.
Då jag var ung, ansågs det förlett bevis på högre begåfning att längta efter den blåa blomman, och jag mins många af mina akademikamrater, som skickade vackra verser efter henne.
I synnerhet » på småtimmarna » författades mången rörande klagan efter henne och försäkrades, att ingen förstod denna längtan, utan att ’ ’ poesiens lustgård för honom öppnade sina portar.
Husbonden på Torpa deremot var en figur af det slag, som man på min ¿tid¿kallade filistrar, prosaiska menskor, som inte drömde om någonting.
Nå, när de hade varit gifta en del år, reste frun bort en gång och efter en tid skref hon hem, att hon kunde inte komma tillbaka, och så blef det skilsmessa.
Senare gifte sig frun med^en^målare — en konstnär således, ett slags personer, som äfven på min^tid ansågos mycket poetiska och mycket lämpliga^för enjpoetisk qvinna att rymma med.
Ja, jag ber att icke blifva missförstådd, både skils-messan och det nya förbundet tillgingo enligtÄherr Hedbergs framställning mycket lagligt enligt stadgandena i 7 och 13 kap. Giftermålsbalken, så att det var inte på minsta vis något orätt i det inte.
Det gladde mig mycket, ty jag måste bekänna, att på min tid kunde man icke i det fallet vara så säker, och jag skulle kunna berätta — men det gör det
/ samma, då jag kunde förstå på min käre Carl, att det inte vore deri det moderna skulle ligga.
Den poetiska frun dog emellertid i sinom tid, och hennes dotter ur första giftet återvände till sin pappa, och hur det var, så blef pappa omvänd till en mera poetisk tillvaro, och de två lefde lyckliga och glada till dagarnes ända.
Jag hade mycken glädje af min julklapp.
Den tycktes mig vittna om en poetisk uppfattning, sådan jag i ungdomen lärt fatta, och hvilken jag med ett visst vemod tyckt mig sakna hos den senare generationen.
Dessutom hade jag ett personligt intresse af frun, derför att jag förut träffat henne och till och med blifvit mycket nära bekant Det var i Danmark, der hon också var gift och hade en son, hvars öden J.
P. Jacobsen mycket rörande beskrifvit i boken Niels Lyhne.
Jacobsen eguar visserligen icke mera än ett par sidor åt henue, men man lärde ändå känna henne så noga, att det var som om man lefvat i hennes närhet i åratal.
Derför var jag glad att få höra mera om henne.
Men hvari det moderna ligger, det har jag aldrig fått veta.
Jag hade trott, att det unga Sverige var en del personer, som man misstänkte ogilla statskyrkan, svenska akademien och en del andra ärevördiga institutioner, och ehuru det nu inte föreföll mig så märkvärdigt, enär äfven på min tid de unge inte hade någon respekt för dessa institutioner, så var det dock något man kunde förstå.
Men det måtte vara ett misstag, åtminstone vet jag ingenting i » På Torpa gård *, som kunde stöta Rundgren — det är ju så han heter, chefen för de båda nämnda inrättningarna?
Man gjorde på min tid en mycket sinnrik distinktion, som kanske icke gillas mera, mellan innehåll och form i ett konstverk.
Då jag icke kunde upptäcka det moderna i ifrå-varande romans innehåll, läste jag om den för att nogare studera formen, men får bekänna, att jag blef nästan lika klok för det De hade på Torpa gård en liten bäck med en qvarn, och förf.
säger, att det eviga enformiga ljudet derifrån var karakteriserande för lifvet der.
Att så der symbolisera naturen var mycket vanligt i min ungdom, fastän man då vanligtvis icke lät en qvarn symbolisera vissa enskilda menniskor — det fans nämligen på den tiden så många sådana der qvamar.
Nu är det ju deremot ångqvar-narne, som ge typer, trodde jag.
Inte kunde jag se något annat heller i bokens form, som föreföll mig nytt och mo-dernt, men, som sagdt, boken tyckte jag för min del om, det var som en helsning från gamla vänner.
Men jag är inte nöjd ändå.
Det är förargligt, när man tager en bok för att studera en ny tids fysionomi, att inte finna annat än en gammal kärlekshistoria, som lika väl kunde vara från hvilket annat land eller hvilken annan tid som helst.
Det är sant, att man på min tid brukade skildra två älskandes mödor för att få hvarandra, och att man nu skildrar huru de inte draga jämt, sedan de fått hvarann.
Det är en förändring, men snarast en försämring.
Då de unga tu sträfvade mot hvarandra, hindrade af personer och förhållanden, som voro för dem ogynsamma, lärde man första, hur denna omgifning tänkte och huru dessa förhållanden gestaltade sig, man fick med andra ord en liten kulturbild utöfver sjelfva kärlekshistorien.
Nu får man bara veta huru ett par makar gå och » tjura » och inte » förstå » hvarandra.
Ha menniskorna nu för tiden inga intressen, är det ingenting utom deras själlösa samlif, som upprör dem, gör dem glada eller sorgsna, tro de något, sträfva de efter något — ingenting får man veta.
Herr Hedberg talar om att Torpa-gården sköttes väl (utom trädgården) och att flera förbättringar infördes i landtbruket.
Det är så tunnt som hvad som meddelas i Odhners historia om » den inre odlingen » under en regent.
Vi gamle, som alltid inbilla oss, att ungdomen har tusen planer, att nya idéer upptaga de nya generationerna, att de ekonomiska, politiska eller konstnärliga förhållandena tagit nya former och som i literaturen söka en spegel af en ny tid — oss afspisar man med förlegadt prat om poetiska naturer.
Veten I, mina herrar, om jag inte vore rädd att förarga min käre sonson, skulle jag påstå, att I icke ha ’ n mer än en af ungdomens egenskaper — grönheten!
Ja, så kan man förifra sig, fastän man är gammal och grå.
Det förefaller väl det unga Sverige besynnerligt, ty der tyckes man inte kunna förifra sig, det tror jag mig ha förstått.
Nå, herr Hedberg är en passiv natur, sade min unge Carl.
Låtom oss läsa herr Geijerstam.
Hans sista bok — åtminstone den sista jag sett — heter Pastor Hallin.
Den haudlar om en tarfligt begåfvad ung man, som läser p&amp; prestexamen och lyckligen blir prestvigd efter att ha anfak-tats af en del tvifvel, så djupgående, att han varit nära attomfatta Waldenströms läror.
Jag vet inte, om det nu for tiden i Up8ala finnas några så djerfva tviflare, men tror det nog, då man derifrån får höra lite af hvarje.
Uppriktigt sagd t vet jag inte hvem Waldenström är, han måtte inte varit bland de profeter, man på min tid lärde sig eller också bar jag glömt honom.
Men det gör ingenting — dock, det faller mig något in, tillhör han kanske det unga Sverige?
Jag minnes dock aldrig, att min sonson nämt honom, men han tillhör kanske » gruppen Personne », såsom jag hört man kallar en del ungdomar af yttersta venstern, hvilka inte förefalla min Carl riktigt — ja, hvad skall jag säga, comme-il-faut Nog af, sagde Hallin har en mor, som är mycket rättrogen, och ett par syskon, som inte äro kyrkliga, hvarjemte till all olycka också finnes en flicka, med hvilken pastorn håller på att inleda en kärlekshandel, och hvilken äfven är litet tviflare.
De väldiga konflikter, som sålunda uppkomma, gå * emellertid mycket lugnt af stapeln, och förmodligen sitter vid det här laget Hallin som välbe-stäld prost med nio barn och en stor fjerding, som besparar honom onödiga grubblerier.
Denna bok gladde mig genom sin emellanåt framträdande humor men allra mest derför att den innehöll den största elakhet, jag på länge sett i tryck.
Dertill kommer jag sedan.
Amnet är religiösa konflikter.
På min tid ansågs detta såsom gammalmodigt.
En tid under Gustaf IV Adolf utbredde sig från det bigotta h of vet en ström af helighet öfver lycksökarnes oräkneliga skaror, och man kunde fa det intryck, att den rena läran spelade hufvud-rollen i vårt andliga lif, derför att allt som fans af dumhet, allt som behöfde dölja några fuffens, all karaktärslös ärelystnad draperade sig i fromhetens mantel och beskärmade sig öfver gudlösheten hos slägtet.
Men literaturen brydde sig ej mycket derom — den ansåg frågan afslutad äfven oro den rörde upp en del dam.
Förhållandena nu tyckas hafva någon likhet med de dåvarande, och så har herr Geijerstam tagit frågan literärt under behandling.
Hvad det än är, modernt är åtminstone detta problem icke, och den begåfvade ungdomen var redan för femtio år se ’ n tidigt nog ute öfver dogmerna — inte har den nu börjat bli troende igen, det framgår för öfrigt af herr G: s egen framställning.
Afven herr Geijerstam narrar således den, som villstudera tideus fysionomi i literaturen.
Hvad kunna de men-niskorna mena med att skapa en ny literatur?
Det var som sagdt en elakhet i » Pastor Hallin », som gladde mitt gamla hjerta.
Saken är den, att i den stifts-tidning jag läser — man var på min tid inte förvand vid många tidningar, och jag har aldrig kunnat komma mig för att följa med pressens utveckling och nöjer mig med min stifstidning och gamla Aftonbladet, som, när jag började med det, representerade oppositionen — nå, i stiftstidningen har man på senare åren slagit sig på moraliteten, och det är något som alltid förefallit oss gamle mycket lustigt, att se med hvilket högtidligt allvar en del folk kastar sig öfver den sporten.
I sin bok har nu herr Geijerstam lagt ut en fälla för att lura sedlighetsväktarne.
I hela boken beröres aldrig den der delikata frågan, som » gruppen Personne » skall ha eguat sig åt, men det antydes på ett ställe, att det var någon strid om honorna hos en del hundar i en prest-gård på landet, hvarifrån annars alla passioner syntes bortjagade.
Min stiftstidning, som jagar efter något » naturalistiskt » med s^mma envishet som en matematiker förföljer ett obekant x från eqvation till eqvation, som inte bryr sig om allt annat i en bok, det kyska eller indifferenta — den snokade nu också efter i » Pastor Hallin » och då den sa fann denna lilla antydan, apporterade den med känsla och öfvertygelse.
Den blef så glad, att den hakade sig fast i episoden som en blodigel och utstötte ett rungande hallåh, för att draga sina medbröders och medsystrars uppmärksamhet på saken, den försökte förstora och exploatera dessa rader, så att man kunde tro den hafva hittat en skatt, som skulle förljufva hela dess tillvaro.
När jag så läste boken och fann att det hela inte var någonting alls och tydligen var ditsatt endast för att lura enfaldiga recensenter — då roade det mig utomordentligt att se hur väl skämtet lyckats.
För det nöjet är jag författaren tacksam, men, I evige gudar!
inte är väl det något så modernt att kunna drifva med recensenter.
Och någon annan skildring af det nya lifvet innehöll boken alldeles inte.
Det friskaste deri var skildringen af en del gamla lärare i latinskolan och den var briljant, men sådant skref man äfven på min tid, och jag känner af egen erfarenhet till alltsammans.
Nu har man ju funnit på en ny lärareexamen, profår och aunat godt — te inte förhållandena sig något annorlunda nu?
Hvarförkan jag inte få något besked om, hur den nya generationen tanker och känner?
Så har jag också läst hr Nordensvan, men jag märker, att jag just inte kommer i håg mycket af honom.
Hanflär flitig medarbetare i Aftonbladet och således goodtemplare
— det var, om jag ej missminner mig, äfven det intryck jag fick af hans bok om en prest, som hade för stora skulder och fuskade litet med kyrkokassan — titeln har jag verkligen glömt.
Goodtemplarismen är ju nog något modernt, som vi gamla inte ha mycket sinne för, men annars var det säkert ingenting nytt i herr Nordensvans bok heller.
Herr Hansson hade skrifvit en bok, som hade hvad vi förr i verlden brukade kalla en läcker titel, Sensitiva amo-rosa.
Utom den lilla märkvärdigheten att i mitt Aftonblad ha framkallat det dummaste jag under min långa lefnad sett i recensionsväg, var den på sätt och viss intressant.
Den erinrade mig nemligen om några tyska böcker, som i min uogdom väckte mycket uppseende och deri det predikades konsten för konstens skull med en ytterlighet, som jag sedan knappast sett.
Författaren tyckes föreställa sig civilisationens blomma öfvergången till en öfvermognad frukt.
Det är som om han ingenting längre trodde på bland menniskorna, endast på ett oblidt öde, som gör dem allt olyckligare, ntan att de ha någon skuld deri, ja nästan utan att de ha nog energi för att ens önska något bättre.
Sjuklig öfverförfining är det intryck han qvarlemnar.
Skulle det vara den nya tidens prägel?
Det är väl dock endast ett individueit, icke något för generationen i allmänhet kännetecknande drag.
Af de små anmärkningar jag nu djerfts framställa skulle framgå, att » det unga Sverige », som desse herrar och män stundom kallats, icke äro unga alls: ingen af dem har tillräckligt blick eller intresse för det som karaktiserar deras samtid, sin egen generations fysionomi känna de ej.
Och dock borde de veta, att det allena är såsom skildrare af just denna generation de betyda något.
De tro ju sjelfva, att en roman är ett stycke verklighet, omsatt i diktens form: och den enda verklighet, som de kunna känna ordentligt; de enda menniskor, om hvilkas inre lif de kunde lära oss äldre eller en kommande tid något; de former, i hvilka lif-vets strid ter sig hos deras generation: om allt detta ha de ingenting att förtälja.
Och skälet är i sjelfva verket mycket enkelt.
De ha läst en hel af den nya literaturen: framförallt norsk-dansk och fransk.
De ha deraf lärt en berättarkonst, som är all ära värd, men dock endast är något yttre.
De ha intet eget innehåll att sätta i denna form: de frågor de behandla, de ^problemer de sätta under debatt », det är icke de, som upptaga det dagliga lifvet rundt omkring dera, utan något, som de hämtat ur sina böcker, på samma gång de hämtat sin formella färdighet.
Deras böcker fa därför en prägel af innehållslöshet — då man slutat dem tycker man sig ha gått igenom en ny och oftast försämrad reproduktion af gamla bekanta historier.
Att de skapa en ny literatur är således något, som de nog kunna inbilla sig sjelfva, men som de icke synnerligen länge skola kunna inbilla andra.
När man så betänker huru mycket klander de fått för sina
— inbillade — nyheter, kan man knapt underlåta att säga till dem, livad herr Geijerstam låter en gammal skolkarl säga till sin kamrat: » Du är en djäkla lustig karl, Hallin ».
De äro ena lustiga karlar, herrarne af unga Sverige!
Dixi !Om fördömelsens boningar.
Blick pâ literatur-schavotterna i P.
» Jag är den moreke A chilles, Morske Achilles,
Morske Achilles,
Som slår allt ityel. » —
Det är möjligt, att den som i denna uppsats begagnar signaturen Volontaire$ vizir i literaturfrågor egentligen är for konservativ för denna som liberal ansedda tidskrift.
Men då på dessa blad olika åsigter icke sällan brutit sin fradga mot hvarandra, kan måhända det icke anses utom tidskriftens plan såsom tornerfält att inrymma också följande rader, som härflyta från ett ur konservativ ståndpunkt för S verges literära odling af de lifligaste känslor besjäladt sinne.
En ungdomlig vän har rådt mig att till motto öfver denna artikel taga ett citat ur en teaterpjes, hvilket egentligen icke harmonierar med min uppfattning af saken, såsom varande af för allvarlig och behjertansvärd natur att bemängas med citater ur så obskyr, att ej kalla det obscen fatabur.
Men då citatet i fråga icke desto mindre i pregnanta, klara ordalag skildrar en högt aktad literatörs likväl i denna fråga enligt mitt och många konservativas omdöme obegripliga och sorgligt att säga märkeligt ovisa tillväga-gångsätt, men, säger jag, då det likafullt detta gör, så finner jag inga skäl vara att utradera detsamma, hvadan det med den högt ärade läsarens benägna samtycke må få behålla sin plats, der det står.
Apostelen Paulus varnar i flera bref de af honom bildade församlingarne på kristlig grund för ett ovist uppträdande mot de utom stående, ännu i hednamörkret förblin-
• Samtidigt med Volontaire har en författare, som kallar sig Volun-teer, insänd t en uppsats i samma ämne, hvilken dock får hvila tills vidare.dade, önskande dem flerstädes » den heliga Andes vishet » och uraktlåter för egen del icke sända flera begrundansvärda uppmaningar i och för umgängeisen med verlden och verl-dens barn.
» Skicker Eder efler tiden, ropar apostelen, skio-ker Eder efter tiden!
Ty tiden är ond. » Den exeges, som i verldslig traktan hårdrager detta ställe till lösaktighet eller verldbehagsamhet, aktar jag ej bemöta.
Ingen syndig eftergift åt det i sia kan naturligtvis här uppmanas till, men väl till den hejiga Andes vishet vid sättet att bemöta tidens företeelser, att icke väcka onödig förargelse i församlingen genom hårdt och kärleksblottadt mästrande af dess yttringar på andans falt, der det gäller att andeligen döma.
Må hvar och en som bekänner sig lärjunge till den fridsens Herre, som sade: » Dömer icke », vakta sin mun, sitt hjerta, och sin penna för orena inflytelser till det helgade nitet, som likt guldet i degeln dagligen behöfver skäras, helgas och skäras, att icke bringa Guds namn i försmä-delse.
Det kostar mig möda att utsäga det ordet, men hr Wirsén i egenskap af literaturgranskare har bragt försmä-delse öfver Herrans namn, hans foik och rätter.
Han har vändt unga sinnen från en verld, som af honom hyllas, till en verld, som han försmädar.
Han har icke tagit det unga menskosinnets naturliga ädelhet att söka ljuspunkter hos den skarpt förkättrade med i räkningen.
Hans kalla hårdhet har komprometterat de riktiga principer och åsigter han eger, men hvilkas målsman han är på ett för dem lika skadligt som för hans urskiljning föga smickrande sätt.
Vore det icke den ädle, ljuft drömmande och svärmande skald, som sjungit så många smältande, sköna, i öf-verjordisk glans skimrande sånger, man har att göra med, kunde man stundom tro man hade att göra med en den usla literaturens durchdrifnaste reklamgesäller.
Föräldrar och målsmän kunna icke med trygghet sätta ett tidningsnummer, der hr Wirsén medverkar som literatur-domare, i hand på en oskyldig ungdom.
Finnes i det recenserade arbetet några nuditeter, några kruditeter af onämnbar sort, genast finner man dem mer eller mindre noggrannt citerade, mer eller mindre genomskinligt antydda.
Ar nu detta att med kraftigaste ifver ängsligt uppsöka och demonstrera hvaije ignobelt ställe att rätta sig efter vår Frälsares ord och föredöme: Salige äro de renhjertade ?Och att efter dylika oerhörda blottanden af skamlig ' ting, i ofta imperalistisk ton varna » föräldrar och målsmän » att sätta sådana böcker i ungdomens hand, är det att hysa tillbörlig aktning för en sjelftänkande, upplyst publik?
Den som skrifver detta har ej äran i allmänhet sympatisera med det s. k. unga Sverge i literärt hänseende.
Men äldre personer som hr Wirsén och jag böra i vårt förhållande till ungdomen alltid tänka på det att vi äro äldre.
Det var det som E.
G. Geijer tänkte på, när han lem-nade Upsala och som på ett skönt, om ojemförlig psykologisk intintet vittnande sätt finnes uttryckt i hans skrifter.
Att vara äldre medför ingen rätt att sätta sig upp på en ålderstron.
AU ha lefvat, är ingen förtjenst, hur man lefvat reser ålderdomens tron eller störtar den, allt efter detta Awra, på hvilket allt beror.
Och må man minnas att detta att synda kan ske på tusen sätt och de finare sätten ingalunda äro rättfärdighetens Herre välbehagligare.
Jag anser att det slägte, hvartill hr Wirsén och jag höra, ej har rättighet att döma det nuvarande för strängt Hur lefde vi i Upsala t ex.
Visst icke som Johan i hr Strindbergs roman men var det bättre derför att det var finare, var ba-chanalen Gudi behagligare derför att champagne och ej finkel gnistrade i bålen, derför att eleganta, halft cynisk *, helt bachantiska verser kredensade bägaren, att Anakreontiska och Horatianska citat svärmade kring de af » drufvans ljuf-liga saft » tyngda hjeltarne?
Hvarför skall det vara så stor skilnad mellan uppfattningen af en latinsk låghet (t ex. Horatii kärlekssånger till sköna unga gossar och flickor) och en svensk, der lasten kanske blott afmålas icke berömmes och påstänkes Eau de Rose.
Hur kunna fasta sig så oerhördt vid formen att finna det för en idealist passande att öfversätta eller läsa Boccaccio.
Och hur kunna loforda Paul de Kock, der cynismen är fin och förledande, och brännmärka Zola, der cynismen är afskräckande och qväljande.
Visserligen må man hjertligen och under bön till den Högste önska att det uppväxande slägtet må blifva bättre, renare, ärligare än det tillbakadragande, men icke skola vi derför skoningslöst fördöma t ex. ett af dem hållet s. k.