Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utomkring vaggar prärien ... hafvet, det vida, sollysta.
Här försjunka allas blickar af vana och af naturtvång.
Prärien är luftningen i detta trögt framglidande lif.
Bortom finnes allt det, som hvarje hjärna drömt om någon gång i sitt lif.
Dessa hundratals glimmande järnvägsskenor verka som en suggestiv hypnos: möjligheterna, framtiden förefalla så lätt åtkomliga, och det gör att folk lägger på hullet.
Därute samla sig ock de fruktansvärda snöstormarna från Västern, draga härjande öfver höjden och så ned igen på slätten, där de spärra samfärdseln och begrafva folk och gårdar och kreatur ...
Då är svårt att klara pointen och godt att bo på höjden, dricka bier och hålla väckelsemöten och se på, hur den starka vintervårsolen inom kort förvandlar prärien till en skamflat vattenflod, där bantågen försiktigt söka sig fram.
Men i stjärnbanérets skugga vill förnöjsamheten ej slå fast rot.
En vår sågo Blue Points förvånade medborgare människor samlas därnere vid deras fötter, människor med storstadens glupande arbetshunger, och året därpå kretsade rökpelare i luften, maskiner dunkade, hammare slogo, och arbetare stormade i tusental uppför höjden och begärde deras kolgårdar, deras äppelhagar och frodiga grästomter.
Och se – äfven Blue Points borgare grepos lätt af nya världens obotliga feber, de sålde och vunno, de flyttade in i små hus utan äppelträd, deras barn lekte på stenlagda gator och deras pengar omsattes svindlande raskt.
De stego ned för de branta bakgatorna, där butikerna växte upp som svampar, och foro med de talrika tågen in till jättestaden, drogo dess handel och människor ditut, det blef ett rifvande och byggande utan slut, husen klättrade ned för sluttningarna, långt ut på prärien ...
Allt tätare skockade de sig samman, allt vidare sträckte de sig ...
Middagen stod färdig och fru Silfversvan sprang upp i trappan från källarköket för att se om icke fler af hennes inackorderingar syntes till.
Klockan var tolf, solen brann midt öfver Blue Points högsta kyrkspira, och svetten pärlade ut af fruns alla porer, trots att hon var klädd i så godt som ingenting: en lätt blus och en vid kattunskjol.
– Amanda, hvad fan – ljöd en karlstämma nedifrån, och ett slappt orakadt ansikte stack fram mot källarhalsens fuktiga rappning.
– Strax lille Albert; – och frun vände långsamt.
I det låga köket stod bordet dukadt vid långväggen, och spiseln midt emot ångade röd och het.
Från ett öppet fönster i jämnhöjd med gården dunstade in och blandades med matoset ljumma vämjeliga ångor från brunnens afloppsrör.
Några män i skjortärmar vräkte sig på en flottig chäslong framför bordet och på stolar; man halfsof eller drack öl ur en tennflaska, som nyss hämtats från krogen i hörnet.
– Det är fa-an för folk, som har brådt, att här i huset inte kan få ätas i tid, väsnades herr Albert Silfversvan, stående med händerna i byxfickorna och stirrande onyktert på sin fru.
– Sätt dig lille Albert – sade hon förläget halfleende, med de vackra ögonbrynen hvälfda som i ängslig förvåning öfver ett par svårmodiga, mörkblå glober.
– Jag tyckte vi skulle se om Hultmans ...
– Jag ger tusan i herrskapet Hult ...
Men då just nu ljuset från trappan fördunklades af en tunn, lätt nedhukad figur, tystnade han och sprang artigt och hämtade en stol samt hälsade så stadigt småleende han förmådde.
Louise satte genast ned en tung börda, hon burit i en rem.
Det låg något matt, uttryckslöst öfver henne.
– Ack – ack – hvar är nu herr Andersson kom det envist från frun.
– Herr Andersson får passa på, sade hennes äkta man bekämpadt artigt men med ett inbitet hvasst ögonkast mot spiseln.
– Nu ä’ vi i ett nytt och praktiskt land, och min bestämda vilja är att mattimmen skall vara på klockslaget, mina herrar.
Inackorderingarna uppmärksammade icke det ringaste hans ord, liksom de icke heller gjort någon affär af fru Hultman.
En och annan mumlade god middag, och chäslongens innehafvare satte sig buttert upp, medan alla sittande drogo sina stolar till bordet och öltinan passerade.
– Sista droppen går, skämtade konstförvandt Berg, norrmannen, och vände upp och ned på kärlet – ska vi »sala», som svensken säger?
– Behöfs inte, sade en lång, blek yngling med myndigt svällande underläpp.
Han var sprättigt klädd i allt för pösande hvitt skjortbröst och höll armbågarna i ständig elegant svängning, för att manchetternas diamantknappar skulle hålla sig nedanför rockärmen.
Det var rike skräddar
Molins brorson, som för ett år sedan kommit direkt från östgötabygden och nu svor på, att han i farbroderns affär förtjänade 50 dollars i veckan.
– Jag bjuder om Bovik vill –
– Ja, det ska jag visst göra, svarade sadelmakar Bovik ögonblickligen förbindligt gråtmildt och försökte se ointresserad ut, ehuru händerna skakade och näsan glänste lik en klar rubin, då han mottog flaskan åtföljd af en större sedel, som den bleke med tillgjord vårdslöshet tog upp ur plånboken.
I misshugg följde några fler, hvilka han knölade ihop som tidningspapper och likgiltigt stoppade i bröstfickan.
Herr sadelmakar Bovik såg vördnadsfull ut och kilade uppför källarhalsen i sitt vana ärende.
Under ett års tid hade detta varit hans egentliga dagsarbete, och ofta hade det sträckt sig inpå natten.
Trots sitt något sluskiga yttre ägde han därför ett visst härskarvälde på krogen, fordrade att genast blifva uppassad och var i besittning af en ytterligt skarp blick för sättet, hvarpå kyparen ihällde det skummande lagerölet.
Han visste på sekunden, när första stoppningen borde ske, på det fradgan måtte hinna lägga sig, innan påspädningen vidtog.
Bovik såg synnerligen viktig ut, när han sedan gick omkring och hällde i glasen med en elegans och en tjänstaktighet, som var rörande.
Sedan satte han sig i sitt vanliga hörn och strök sitt långa bruna, skägg.
– Nå Bovik – ska det inte vara ett glas.
– Tackar så mycket, svarade sadelmakaren oföränderligt genast och fyllde uti.
Erfarenheten hade lärt honom att icke vara nödbuden, emedan det då kunde hända, att han fick sitta där med sin blygsamhet.
– Jag har lagt bort att dricka öl, afvisade herr Silfversvan med iskall värdighet.
– Min hälsa lider af alkohol, förklarade han för damerna i lätt själfmedlidsam ton.
– Hu hu-hum – småsjöng herr Berg menande – du dricker väl ändå ett enda litet glas, hvaba?
– Inte ett enda.
Herr Silfversvans sätt och min voro förkrossande, då han på det artigaste öfverräckte fatet med köttbullar till fru Hultman.
Louise satt tyst och åt fort och med god aptit.
Hon såg smal och spenslig ut, bröstet hade plattnat och luggen instoppats under knuten på hjässan.
I hennes gång och rörelser låg nervös raskhet, kläderna voro hårdt begagnade och sågo ut att ha blifvit påsatta i största hast.
Men i det allvarsamma, snipiga ansiktet glimmade ögonen vidvakna.
Hon ansträngde sig tydligen att stå på omgifningens nivå, sökte ängsligt göra sig så anspråkslös och kamratlik som möjligt, men karlarne svarade enstafvigt och vände sig därpå till hvarandra och uttalade förtäckt sina meningar om det hon yttrat.
Med den bleke bredvid gjorde hon ett litet hysteriskt försök att skämta om de dåliga tiderna.
– Ack minsann, herr Molin – de äro icke till för vissa somliga, inte – det duger det att vara skräddare, vore man bara så lycklig.
Den bleke stirrade på henne utan att säga ett ord.
Han bredde ut armbågarna och sträckte ideligen på rockärmen för att ordna manchettförhållandet, åt glupskt, stoppade halfva knifbladet i munnen men förstod sig synbarligen icke på skämt.
I allmänhet låg något nervöst tillspetsadt i fru Hultmans åskådningssätt, som tryckte.
Männen märkte i sina ömtåliga själar bemödandet, och det gjorde dem surmulna och på sin vakt.
Berg med sina bruna mustacher och svärmiska, litet slappa ögon öfverskådade situationen från en imponerande höjd, där han nu låg framlutad på skjortärmarna och gäckande iakttog Louise.
– Frun har mycket vackra idéer, men frun har inte trängt till roten ...
Denne Berg var egentligen en egendomligt erfaren man.
Han hade varit sättare och ägde en hjärna, uttröttad af tankar utan att i hela sitt lif behöft möda sig med en egen idé.
En börda af estetiska och filosofiska meningar var lagd på hans hjässa.
Det blef till en tomhet af bara fullhet, påstod han själf, han var en literaturens kammartjänare, inför hvilkens ögon ingenting var stort.
Ord – hvad är egentligen ord för den, som genomskådat dem?
Nej, mina herrar ge mig hellre en smörgås med schweizerost och en half pilsner klockan tolf.
Det är något, ser ni.
För en sättare ligger den mänskliga ihåligheten blottad.
När man i botten – märk ordet – känner dessa åsikter, som alla trängas om att få folk att höra och se, måste man le.
De äro så naiva.
Det är bara halfkunskapen, som duperas.
Ute i Amerika hade han emellertid slagit sig på träskäraryrket och hans egendomliga förhållande till vetenskaperna och konsten tvang honom att taga lifvet filosofiskt – kanske med ett litet stänk af nedlåtenhet.
Framförallt behandlade han alla tankeutbyten raljant och lätt likt en kännare, den där godmodigt finner sig i profana hopens utgjutelser.
– Ser frun det går en djup mening genom tillvaron och allt vårt bråk är bara barnsligt.
Orättvisa, klasskillnad – det är en djup tanke under det, som inte ni kan genomtränga ...
Viktor Rydberg?
Viktor Rydberg?!
– Hvem är denne omskrikne Viktor Rydberg?
Herr Berg slog ut handen och höjde på axlarna.
Därpå intog han sin förra ställning och böjde sig fram med fint öfverlägset löje.
– Hvaba?
Vår Herre är väl ändå litet djupare han, än Viktor Rydberg?!
– Herr Berg, herr Berg – kom fru
Silfversvans ängsliga röst från skafferiet – klockan är ett strax, sitter inte herr Berg och försummar sig?
– Tack skall frun ha – Berg strök leende sina mustacher – jag håller »frimåndag» i dag, som svensken säger – det gick hårdt till på föreningen i natt.
Den som ätit steg genast upp, tog rocken på armen och ställde sig en stund bredbent däruppe i solen för att låta ölet dunsta af.
Andra lutade sig själfsvåldigt tillbaka, vickade på stolen och petade ogeneradt tänderna, men herr Bovik kröp tätare in i sin krok och strök sitt böljande skägg med fingrar, hvars toppar voro bruna som doppade i lackfärg; benen nådde ej fullt golfvet, och ögonen följde uppmärksamt blinkande hvarje talares ansikte.
Ett ögonblick stannade Louise Hultman på den dammiga, obetäckta trappan, som ledde upp i huset och lät, med en menande blick på de starka karlarna, böckerna hvila mot ledstången.
Sedan gick hon trött och släpigt till sitt tarfliga rum.
– Albert lille – hör mig så är du snäll – fru Silfversvans gastbleka ansikte med håret stramt uppkammadt, bar ett uttryck af förstenad ängslan.
Hon stod midt i den smala källarhalsen och höll i sin stretande mans rockskört.
– Stanna inne, jag ska laga till en liten toddy sedan.
Han knuffade henne.
– Jag ska ut och skaffa mig arbete förstår du – ge mig 4 dollars, i den här hatten kan ingen människa få något jobb.
– Herre Gud – 4 dollars, så svårt som jag har att få ut hvad jag skall ha – Bergström och Svensson som inte haft arbete på sex veckor och Bovik se’n –
– Kör af fyllsvinet har jag ju –
– Åhja Albert – den smula matbiten han äter –
– Se så – tre åtminstone – du kunde lydt mig och tagit klubben i Newyork, så hade vi sutit i smöret nu.
– Herre Gud, Albert – så du hade druckit ihjäl dig – och så bära tunga ölkorgar och kolspännor i trapporna, det hade ändå blifvit jag som ... att du skall vara så långsint och inte kunna glömma –
– Neej du – det ska du äta upp, så länge jag lefver, hväste herr
Silfversvan med sitt omtöcknade ansikte tätt inpå de penslade ögonbrynen.
– Åianamej – åianamej kom det utpinadt, sönderbrutet, medan den stackars kvinnan handfallen gick omkring i köket.
Det var liksom en tröst att beständigt hafva fyllbulten Bovik sittande stilla som en råtta där i vrån.
– Åianamej, sadelmakar’ n, det är inte långt ifrån att en skulle ha lust att dö.
Herr Hultman kom anfådd ned för källartrappan och ursäktade sig.
Fru Silfversvan strålade upp och smålog, det gjorde inte det allra minsta grand, herr Hultman fäktade sig ju rent fördärfvad om dagarna.
Hon gick ut och in i skafferiet och satte fram på bordet små delikatesser, dem ingen annan fått, samt slog sig sedan ned bredvid.
Fru Silfversvan bar icke sin egenskap af förbisedd hustru till torgs, nu satt hon och pratade en smula lojt inställsamt och med en viss skärpa, när det gällde Louise.
Bovik hade genast kilat efter öl och bjöd själf för sina få slantar.
– Vassågo – vassågo – Hultman lille, förse sig – nödgade han med storartad gästfrihet.
Herr Hultman var allas favorit, hans herrelika väsen och betydelsefulla ögon ingåfvo dem respekt, på samma gång ett visst något sade dem, att han var deras.
Hela pensionatet krusade för honom, och denna understrukna höflighet stod i bjärt motsats till den besvärade kyla, hvarmed Louise bemöttes.
– Jag säger då, att herr Hultman kunde visst aldrig förlora tålamodet – beundrade värdinnan och lade för honom en hel hög kalla plättar.
– Jo jag tackar jag, fråga min hustru – protesterade
Tore blygsamt leende och gaf sig god ro.
Han trifdes väl här nere, det smekte honom, att finna sig uppskattad och med lugn godmodighet lutade han sig tillbaka och tände en cigarr.
– Ja det får jag säga – utlät sig Bovik – en sådan man som Hultman det finns inte i hela Amerikat.
– Om bara icke tiderna voro så dåliga – lättade
Tore sitt hjärta – men det tycks bli värre och värre att få tag i en fast plats, det är som att söka efter guld, litet styckarbete här, litet där – man får ta det hårdt, fru Silfversvan.
– Nå jag må säga – framstötte denna och fnös föraktligt, medan hon samlade ihop disken – det måtte väl duga – tänk så roligt för frun, att hon kan hjälpa till; jag säger den som hade så lugnt och bra som herrskapet – en annan har minsann också varit van vid goddagar; därhemma i prostgården skämdes man nog inte för sig, fast en nu nästan glömt bort, att en kommer från bättre folk – men en får vara glad en lefver och slipper lazarettet, herr Hultman – – –
Tore öppnade dörren till sitt rum med obestämd förkänning af något tråkigt.
Så kände han för resten numera alltid.
Hans min hade något förläget, hans hållning något af våt hund.
– God afton, Puttan, sade han vänligt skyggt.
Hon satt och skref och räknade och såg icke upp.
– Fick du hvad du skulle ha?
Hon svarade icke, gjorde färdig sin kalkyl och tog upp bokremmen med en ansträngd åtbörd, som hon just icke bemödade sig om att dölja samt släpade den åt klädskåpet till.
Tore skyndade fram.
– Jag skall – men min kära vän?! – hvarför tar du med dig ut så många på en gång, du kan ju ändå icke afleverera dem –
Nervöst uppblossande förde hon undan honom och kastade in packen.
Orden trängdes på tungan.
– Många?! huru många tror du jag fått nej af, fast de en gång beställt.
Han gick af och an, hans ansikte liksom sjönk in – ögon, kinder, panna –.
– Vi passa icke för Amerika, – sade han mörkt.
Hon stod stödd mot väggen med båda armarna sträckta framför sig, blek och tunn och hysterisk.
– Passa, passa – jo jag passar men inte du, jag sliter, tills jag inte har en köttslamsa på benen, och folk säger att jag är märkvärdig, det är hvad de säga – joo en amerikanska skulle allt göra hvad jag gör, hon! – den karl, som lät henne hålla på så här, skulle hon sp –
Hon hejdade sig och slöt ögonen.
Tore hade stannat midt på golfvet.
Han höll händerna i byxfickorna, djäfvulen for i honom.
– Å fan, inte något att föra ett så hiskligt väsen för, att du hjälper till en smula, förut har du lefvat som en svensk lat öfverklassfru – fan, du är ju en arbetarhustru.
Hennes ögon stodo vidöppna och hennes hufvud förvirrades.
Hon vaggade på det, ett fjolligt leende ljus likt små barns smärtoleende i drömmen for öfver ansiktet.
Handen höll hon ut och deklamerade hjärtskakande som en komediant.
– Och när jag stod där i främmande städer – på torget – vildt allena, vildt allena – så hemlös som ingen, ingen – med en börda alldeles för tung för min svaga kropp – det var att gå på, bara gå på, – och när jag kommer intill husen, så ser jag hur de skynda sig att rigla sina dörrar, de sky mig som ett skadedjur, de äro rädda för mig, men jag måste in och krypa och slingra och smila och inte låtsas om något, jag – – och slaktare och skomakare – åh svenskar äro de allesamman – och de ha det fint de, och de äta vid fina bord, och de få sitta hemma de i sina fina villor – och ibland klappa de mig på axeln och säga: kära frun, att hon ska ha fått det så släpigt!
Men jag måste ut i regn och blåst jag – i hetta och kvalm – vågar inte sitta, om de bjuda mig, för då kunde det komma för litet pengar hem till min herre och man ...
Och att tänka på hvad det är för slags böcker ... om de ändå vore värda att man led så rysligt ... men den äckligaste smörja ... och så måste jag ljuga och säga hur utmärkt, hur ...
Gud är detta jag – jag?!
Hon skrek snyftande till och slog händerna för pannan.
Tore hade icke rört sig.
I hans askbleka ansikte var allt slocknadt.
Plötsligt for hans knutna hand i luften och han ropade klart och ljudligt:
– Förbannad vare den landsmans-usling, som nekade låna mig 4 dollars den dagen, då jag ämnade telegrafera till dig: stanna.
Louise såg upp och frös till.
– Är detta sanning – gjorde du det, Tore? sade hon genomträngande i vanlig, sansad ton.
Det blef dödstyst.
Genom Louise flög en klar känsla af att om hon vetat, att han icke velat, då hade hon också stannat och rifvit hans bild ur hjärtat.
Hon var då ännu så pass hel, att hon kunnat göra det, ja hon hade till och med icke kunnat underlåta att göra det.
Detta var mer än stämning.
Nu genomlefde hon något sant och äkta, som kunde blifvit ett stort moment och födt af sig något intensivt och nytt.
Men hon förmådde icke samla sitt väsen och resa sig enkel och stor.
Ånyo splittrades hon, försvagade sin egen sak genom utslitna tirader om hur gränslöst det var detta, att hela hennes lifsgärning kastades gagnlös tillbaka.
Hvad tjenade hennes uppoffring till?
Orden smattrade som hagelskurar omkring Tore.
De gjorde intet djupare intryck, endast stegrade hans retlighet intill det yttersta.
Hans sega uthållighet att skona henne var slut.
– Nej, du hade gjort bättre, om du stannat – du har inte gjort mig bättre, du har gjort mig sämre, jag var på väg att resa mig, att bli en god människa.
Jag lefde för ett stort mål, jag ämnade bli målare – du har dragit ner mig – för att vara uppriktig, min kära Louise, (i sitt begär att stinga, vara hård, blef han cynisk) – du var litet för gammal för mig.
– Stöt mer – stöt mer – skrek hon, händerna höll hon krampaktigt knutna på bröstet, munnen förvreds.
– Jag är van.
– Fy fan, sade Tore och stirrade mot golfvet.
Han spottade och upprepade det flere gånger med en ton af växande afsmak, tog hatten och gick mot dörren.
Louise gick lika lugnt och klädde på sig.
Tore, som stod med låset i hand, frågade osäkert:
– Hvart går du?
– Jag går, när du går, men var viss om, att jag går så att det tar.
Med ett uttryck af förtviflan lade han bort hatten.
Greps därpå af raseri, knöt händerna, grinade så att tänderna lyste i all sin hvita bredd och rusade blindt omkring, öppnade byrålådor – sökande.
Tänk om han fann något och i ett hastigt mod –
Hon visste, att hon icke kunde mista honom.
Hon sprang fram och kastade sig om hans hals och hatade honom, för att hon måste göra det.
När han slaknade och slappnade och vacklande föll ned i en stol, släppte hon sitt tag.
Han satt och såg i golfvet.
Det dröjde länge.
Hon hade nästan väntat, att han skulle skratta.
– Tore – vi äro galna – visst älskar du mig?!
Hon hatade sig själf för den smeksamma tonen.
– Jag vet inte, sade han utan att se upp, – jag kan ingenting säga.
Det hade hon icke väntat, och hon gick mekaniskt bort mot fönstret.
– Jag går ut ett tag, hörde hon honom säga lugnt och olycksbådande nyktert – Var inte orolig, jag kommer tillbaka innan kvällsvarden.
Hon stod kvar med en blytyngd i hjärtat.
Ah, om hon kunnat känna sorg, en hel kämpasorg.
Men hon visste, att till det var hon för liten och deras lif för hårdt och verkligt.
Två galérslafvar måste ju försonas.
Och hon slutade med att skratta åt det hela som åt en grotesk karrikatyr.
Fru Silfversvans pensionat var deladt i två afdelningar.
En trappa upp hade så småningom ordnats en sal för endast matgäster – folk som värderade svensk kokkonst men trots alla världens jämlikhetsprinciper icke älskade herrar Bovik et Molins sällskap.
En del af skandinaverna i Blue Point brukade dricka öl däruppe och inöfva kvartetter efter supén, och utan att någon egentlig förening bildats, hade lokalen karakter af en klubb.
Landsmän från Chicago kommo ut för att hälsa på, medförande då och då notabla resande, och Blue Pointboarna, som voro angelägna att gifva det hela en viss anstrykning af elegans, inköpte småningom nytt parlormöblemang, hvarför fru
Silfversvan fann sig alltmer främmande i sina egna rum och slutligen på allvar retirerade till källarvåningen.
Silfversvan protesterade och väsnades hvarje dag därnere i köket öfver de högfärdiga lymlarnes framförd i hans – välborne herr Albert, Osvald, Sebastian Silfversvans, f. d. kadett vid Kongl.
Majestäts höga krigshögskola – hus, och förklarade, att egentligen han borde neka att äta i någons sällskap, på grund af den stora skillnaden i kvalifikationer och relationer.
Men i verkligheten tog han saken spakt nog.
Han kunde slinka dit upp då och då men förhöll sig vanligen alldeles tyst och kom fort ned igen, där han mottogs af Berg med ett ironiskt filosofiskt:
– Nå-å har din själ vederkvickts af den högre intelligensens gudadryck nu, Silfversvan?
De där små herrarne anse sig visst äga de vises sten, de – människan är ett underligt djur.
Ehuru intet förbud utfärdats och maten var densamma, föll det aldrig någon af fru Silfversvans inackorderingar in att slå sig ned en trappa upp.
Endast värdinnan gled omkring öfverallt med uttrycket af förvåning stelnadt i sitt hvita ansikte.
– Gaskronan var tänd och särskild feststämning rådde i dag i den vackra dubletten på grund af att ingeniör von Muhr medfört ett par gäster, nyss anlända från Sverige.
Klubbens ordinarie ledamöter hade kommit en stund före supéen för att se till, att bordet var presentabelt, och att fru Silfversvan hållit sitt löfte om sillsalaten.
Man ville gärna öfverraska med svenska anrättningar men också genom en mängd småsaker framhäfva amerikanskt skick och bruk – vare det långt ifrån att man skulle låta sig duperas af några aristokrater från hemlandet!
Blue Points skandinaviska sällskap bestod af både svenskhatare, amerikagnatare och indifferenta, och någongång disputerades i himlens sky, men för det mesta upptogos tankar och tal af praktiska svårigheter och här var man enig som skeppsbrutna.
Hvad det ideella angick, inskränkte sig behofvet allt mer till den egendomliga visdom, som stod att hämta i världspressen.
Mer eller mindre hade de alla erfarit, att i Amerika ingen rätt trifves, som icke blir ärelysten å det allmännas vägnar – ja rent af njuter af publika lifvets företeelser.
Hemma gick det utmärkt att lefva som Anders Pettersson och ge politiken och patriotismen katten.
Nästan alla hade de börjat med att finna amerikanska tidningar ytliga och tomma, men så småningom när de svenska grofstilade tunna bladen anlände, föreföllo dessa tunga, döda, allvarsamma, pedantiska och man fann, att man begärligt längtade efter de stora amerikanska morgonbladen med sina halfgalna, tumshöga rubriker, sina eggande fraser om medborgerliga rättigheter och skyldigheter, sina kittlande societetshistorier, sina spännande rättegångsreferat och sin enorma notissnabbhet.
Yankeepressens underkunnighet om allt mellan nord- och sydpol öfverträffades endast af dess förmåga att vidröra smått och stort, konst och fotbollspel, filosofi och puffar för varor, storpolitik och sista flirtskandalen med så lekande, utjämnande hand, att icke något framhäfde sig på det andras bekostnad.
Genom den flödande snarfyndigheten och de skickliga kombinationerna blef ens eget grepp på lifvet förunderligt rutineradt, man kände sig vara uppe vid en ultra modern ståndpunkt och ens idéer fingo ett fast underlag af aktuell praktiskhet.
Hvar man än hörde hemma: i konsulatet eller i lärarstaten – affärsman och politiker var man alltid på köpet.
Dessa bålstora siffror och kända namn gåfvo samtalen vidd, buro en högt – i jämnhöjd med allt mäktigt i världen.