Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När militärer icke funnits att tillgå, har man vändt sig till skollärarne i försa Tillingarne, som vid seminarierna erhållit en någorlunda militärisk undervisning.
Det har varit en svår uppgilt, att rätteligen fördela det anslag till instruktörer, som af sednast församlade Ständer beviljades.
Många föreningar hofva kanske ansett, att de fått för litet, men då det icke kunde vara rätt att fördela beloppet lika emellan alla föreningarne, har man måst taga till delningsgrund dels föreningarnes styrka, dels den större eller mindre svårigheten för de olika föreningarne att anskaffa instruktörer, och derföre hafva stundom små föreningar erhållit proportionsvis större bidrag än de stora.
M:t vid denna riksdag a flät Propos. i ämnet, grundade sig beräkningen öfver anslagsbeloppet dels på det kända behofvet af understöd åt skarpskytteföreningarne, och dels på befintliga uppgifter öfver dessas antal.
Då nu dessa uppgifter inkomma under Januari månad samt K. Mits Propos. afläts i Oktober månad förra året, är tydligt och klart, att uppgifterna icke kunde omfatta antalet af skarpskyttar vid detta årets ingång, enär uppgifterna derom först under nästlidne Januari månad ingått; och detta är orsaken hvarföre Gr.
Lagerberg, med kännedom om den tillväxt skarpskyttekorpserna vunnit sedan K. M:t aflät sin Propos., tillstyrkt ett högre anslag, än det af K. M:t begärda.
Skarpskyttarne skola, i min tanke, bereda landet ett särdeles godt ortförsvar, och skola i förening med den landstorm, om hvilken K.
M:t vid denna riksdag aflåtit Propos., kraftigt bidraga att värna vårt land.
Yi hafva icke råd att stå med hela nationen under vapen, ty det fordras armar äfven till jordbrukets ogh näringarnes skötande.
Det vore derför nyttigt, om ortförsvaret kunde skötas af de frivilliga skarpskyttekorpserna, hvilka, när fienden inkommer i landet, lemna sina fredliga sysselsättningar och gripa till svärdet, och derefter, när striden är slut och fienden utkastad, återvända till sina fredliga värf.
Jag vill emellertid här offentligen tillkännagifva, att jag aldrig kommer att gifva min röst för ett förslag att utbyta vår armé eller vår beväring emot de frivilliga skarpskyttekorpserna; frivilligheten och följaktligen det egna medgifvandet lägger deremot första hindret.
Då, såsom jag nyss nämnt, K. Mits Propos. grundar sig på förhållanden, sådane de voro vid Proposms aflåtande kända, samt skarpskytteföreningarnes antal och numerär sedermera ökats, och Stats-Utskit funnit sig kunna tillstyrka beviljandet af Den 2 Mars 31 ett högre anslag än K. M:t begärt, bör jag icke motsätta mig bifall till Utskits hemställan.
Jag får bekänna, att jag icke riktigt kunnat förstå Frih. Klinckowströms liknelse.
Jag vet väl, att om en öfversvämning eger rum, kan man få fruktbar mark förstörd; men en sådan flod kommer oberoende af vår vilja, och man leder den icke till sig.
En annan talare anmärkte det besynnerliga deri, att beväringen icke utfört några stora krigsbragder.
Jag undrar om icke vi kunna säga detsamma om våra nuv:de generaler, för hvilka jag likväl hyser det största förtroende.
Förhållandet är helt enkelt det, att vi hafva haft en mer än 50-årig fred, och att således icke beväringen, sedan den inrättades, haft tillfälle att i handlig visa hvad den förmår.
Ett af denna institutions företräden framför skarpskytteföreningarne, är dock det, att den stöder sig på lag, och icke på godtycke.
Jag är icke militär, men kan ändock inse att i en armé måste finnas disciplin, och att denna icke finnes, när ett regnväder eller det goda behaget kan aIhålin en krigare att infinna sig i ledet.
En sednare talare föreställde sig, att om fienden kom, skulle man med dessa skarpskyttar kunna bekransa Sveriges stränder.
Nej, hr talare, så är icke händelsen, ty skarpskyttarnes verksamhet är begränsad till det territorium, de sjelfva för sig bestämt, och jag tror icke att man kan kommendera dem att gå utom socknen, om de dertill inskränkt sitt område, och om denna ligger inne i landet, komma de säkerligen icke till Sveriges kuster.
Men beväringen, den går dit den blir kommenderad, — deri ligger den icke obetydliga skilnaden.
Det anmärktes vidare af en talare, att det vore glädjande, att allenast »de enda konstitutionella länder som funnos i Europa, nemi.
England och Sverige,» hade skarpskyttar.
Jag trodde icke, att lian skulle vilja förneka, att Danmark och Norge voro konstitutionella länder; men det oaktadt hafva de emellertid icke några frivilliga skarpskytteföreningar.
Jag tillåter mig nu att göra en liten jemförelse mellan Englands och Sveriges skarpskytteväsende.
När skarpskvtterörelsen först uppstod i England, helsade äfven jag densamma med beundran.
Det var vid en tidpunkt, dä England hotades af ett fiendtligt anfall; ingen beväring fans och krigarne måste köpas för kontanta penningar.
Då uppträdde landets söner frivilligt till bildande af en milis, och ersatte genom sitt frivilliga åtagande behofvet af en beväring, och detta under en tiri; då verklig fara hotade.
— Hos oss deremot uppträdde de frivilliga skarpskyttarne under omständigheter, som alls icke voro för landet hotande.
Jag kommer mycket väl ihåg hvem det var, som i Stockholm först började att röra vid denna sak, och som, sedan han i denna som i många andra saker tagit initiativet, drog sig tillbaka. 32 Den 2 Mari En motionär, som lifligt intresserat sig för skarpskytteväsendet, tyckes, efter hvad diskussionen gifvit vid handen, hafva säkrare, än K. M:t, bedömt skarpskyttarnes behof af understöd för instruktörer, då han för detta ändamål begärt 60,000 rdr, hvilken summa också lärer vara af Borgare-St:t beviljad.
Om det gällde landets försvar, skulle jag emellertid icke vilja stå under denna persons befäll — Jag finnér, att detta mitt uttryck hos Ståndet framkallat munterhet; men för mig är saken allt annat än munter, den har en helt annan sida.
Beträffande beväringen, vill jag anmärka, att under den tid Gr.
Gyldenstolpe var Chef för Landtförsvarsdepartementet, gjordes försök till institutionens tidsenliga utveckling.
Propos. afläts om ökande af tiden för beväringens exercis.
Hetta var ett mål, för hvilket man äfven förut sträfvat, ehuru R.
St:r då satt sig deremot.
Man vågade icke begära i den K.
Proposm att öfningarne skulle få fortgå under två år, utan påyrkade endast förlängd öfning under ett år.
St:r beviljade emellertid att beväringen skulle exerceras under tvenne år.
Vidare har förut varit stadgadt, att vid beväringens uppbåd alltid skulle först tagas den yngste beväringsklassen.
Då beslöts den förändring, att K.
M:t skulle kunna uppbåda hvilken klass han ville och dervid icke på en gång behöfva sträcka uppbådet öfver hela landet.
— Detta var två stora förbättringar och dertill kom ytterligare att genom serskildt anslag utväg bereddes att med ändamålsenlig beklädnad förse beväringen.
Jag tror, att det varit lyckligt, om man velat i den Ggtningen fortsätta och fullkomna institutionen.
Huruvida så skett, känna Hrr:ne lika väl sorn jag.
Då jag förra gången hade ordet, inskränkte jag mig till att endast uttala såsom min enskilda åsigt, att ifrågavtde anslag icke borde beviljas, men dels på uppmaning af åtskilliga ledamöter och dels för att visa, att jag i detta afseende icke står ensam, vill jag nu hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om propos, på afslag.
Ståndet icke finner un derligt, om jag upplyser Frih. Klinckowström, att jag meddelat upplysningar i ämnet på grund af min representationsrätt och icke till följd af min embetsställning.
Om jag här talat, som militärisk embetsman, skulle jag ej underlåtit att i föregående plenum mot Frilen göra stora påminnelser.
Skulle deremot någon tycka det varit underligt af mig yrka förändring i den K.
Proposm, medgifver jag det gerna, lör den händelse jag yrkat mindre än hvad Proposm innehöll, men då jag, på anförde skäl, yrkat mera, synes mig en sådan anmärkning, som den Frilen framställt, ej på sin plats.
För öfrigt vill jag anmärka, att Frih.
Klinckowström icke bör kriticera siffror, ty Frihms egna beräkningar hafva ofta varit af natur att val kunna framkalla ganska allvarsama repliker.
Hvad sjelfva saken beträffar, får jag nämna, att den K.
Proposm upprättats på hösten i fjol och med ledning af uppgifter - Den 2 Mars. 33 gifter, hvartill man då egde tillgång.
De af mig meddelade sifferuppgifter äro deremot grundade på de förslager, som i Januari månad detta år inkommit, och jag har tagit mig friheten att framställa dem såsom svar på den af Gr. af Ugglas gjorda förfrågan.
Det torde icke kunna för nekas, att Stats-Utsk:ts beräkningar öfver ifrågav:de behof måste hafva varit helt lösliga, ty, så vidt jag kunnat fatta, har ännu icke ett tillfredsställande svar afgifvils på den af Gr. af Ugglas framställda fråga.
Att en eller annan motionär ifrågasatt en viss summa, kan i min tanke icke utgöra ett antagligt skäl för be viljandet af nämnde summa, och då Utsk:t icke kunnat åberopa någon annan grund för sitt beslut i afseende å siffran, torde det få medgifvas, att man afgjort frågan på en slump.
De för mig mest upplysande sifferuppgifter lemnades af Gr.
Lagerberg, och deraf framgår, att skarpskyttekorpsernas antal och numerär vunnit tillväxt sedan aflåtandet af K. M:ts Propos. i ämnet, en tillväxt, som, enl.
Grins tanke, borde föranleda beviljandet af ett högre anslag än det, som af K.
Mit blifvit äskadt.
1 Hvad sjelfva skarpskytterörelsen beträffar, torde svårligen någon af R. o. Adins ledamöter vilja förneka denna rörelses stora idé, en idé, värdig Svenska folkets storverk, värdig de höga tänkesätt detta folk så ofta visat sig hysa.
Jag är öfvertygad, att knappast någon finnes, som icke delar denna åsigt, och att Gr.
Mörner är alltför mycket fosterlandsvän för att betvifla, att icke, örn fara stundar, Svenska folket och främst skarpskyttarne skola resa sig såsom en man till fäderneslandets försvar.
1 min tanke utfaller jemförelsen med Englands skarpskytteväsende till Sveriges förmån; ty det måste anses vara särdeles vackert att man, utan att yttre fara dertill föranleder, under fredens lugn frivilligt offrar möda och kostnader för att rusta sig så, att man i nödens stund kan bringa fäderneslandet en verksam hjelp.
Jag erkänner emellertid, att jag mycket skulle önskat, att man börjat och fortgått på den bana, att organisera skarpskytteväsendet såsom en milis, för hvilken staten icke borde betungas med utgifter.
Sedan dock R.
St:r tagit initiativet till ett motsatt förfarande, genom att vid förra riksdagen bevilja anslag för skarpskytterörelsens befrämjande, och det föreslagna beloppet icke, med afseende å den tillväxt skarpskytterörelsen sedan sista riksdagen vunnit, torde vara för högt tilltaget, tillstyrker jag bifall till Utsk:ts hemställan.
Medan jag har ordet, vill jag nämna, att jag icke anser söndagsexercisen vådlig, ty det har tvärtom, efter skarpskytterörelsens uppkomst, visat sig, att fylleri om Söndagarne icke förekommer så ofta som förut och att säl. sedligheten i detta hänseende stigit.
Att anslaget till aldra största delen skall komma arméen till godo, tager jag för gifvet, enär skarpskyttarne redan insett och H. lil. 3 34 Den 2 Mars. allt mera skola inse behofvet af att taga instruktörer bland arméens befäl.
Då en värd talare på bänken bred vid särskildt fästat sig vid mitt uttryck, att ifrågav:de anslag vore ett af de nyttigaste, som, med hänsyn till landets försvar, kunde beviljas, ber jag att få fästa uppmärksamheten derpå, att, sedan skarpskytterörelsen numera utbredt sig öfver hela vårt land, måste ett ju större dess bättre anslag till anskaffande af skickliga instruktörer medföra den verkan att få det stora behof åtminstone i någon mån fylldt, som fordrar att det snart sagdt i hvarje kommun skall finnas en mästare i vapenkonsten; och liksom det vid inhemtandet af kunskaper är af vigt att hafva tillgång till skickliga lärare, är detta äfven händelsen vid utbildandet af förmågan att föra vapen, hvarföre, och då vårt lands sjelfständighet ytterst beror derpå att hela den manliga befolkningen är från ungdomen öfvad i vapenföring, det väl, med hänseende till ökandet af vår försvarskraft, må anses vara högst vigtigt och angeläget att verka för anställandet inom kommunerna af skickliga instruktörer.
Att jag icke skulle vilja tillstyrka ett nedrifvande af det bestående, förr än jag vore öfvertygad, att det som sättes i stället vore bättre, derom ber jag den värde talaren vara förvissad, så mycket mera som jag vid alla tillfällen framhållit, att jag anser det vara en pligt för hvarje
Svensk man att förvärfva färdighet i vapenöfningar samt att landets försvar måste grunda sig på vapenpligt och icke på frivilligt åtagande.
Vapenpligt är sål., i min tanke, oundgängligen nödvändig, men det frivilliga åtagandet är äfven af stort gagn, och det är derföre statens skyldighet att öfva befolkningen i vapen.
Klinckowström har framställt den anmärkning emot några ledamöter inom detta Hus, som innehafva tjenst uti Landtförsvars-Dep:tet, alt det vore besynnerligt att de icke vi klefve K. M;ts Propos. i afseende å anslagets belopp, men det torde vara ett sällsamt fall, om medlemmar af en förvaltningsgren, till hvars disposition det skulle ställas, icke skulle vilja tillstyrka ett högre anslag, när dess behöflighet blifvit ådagalagd och tillfälle erbjuder sig att erhålla detsamma.
När nu behofvet förefinnes, samt 2:ne
Stånd beviljat ett högre anslag än det af StatsUtsk:t föreslagna, skulle det vara underligt, om R. o. Ad:n, som i främsta rummet bör vara intresserad af denna fråga, som obestridligen afser att öka vår försvarsförmåga, icke skulle vilja gifva det af Utsk:t förordade anslaget.
Mörner har yttrat, att skarpskytterörelsen inom vårt land uppstått under förhållanden, som alls icke voro farliga.
Jag hemställer dock, om så verkligen är händelsen.
Väl började denna rörelse under en temligen lugn tid, men den har dock till sin nuv:de styrka utvecklat sig under de år, då förhållanden i vår omedelbara närhet beklagligtvis, genom det våld som nyligen öfvergått vårt genom stamförvandtskap oss nära stående grannfolk, Den 2 Mars. 35 gifvit en kraftig anmaning till vårt äfven af stora framtida faror hotade folk att icke försumma att bereda sig till landets försvar.
Jag kan icke fatta huru man kan vilja neka det ifrågav:de anslaget till ett obestridligen godt ändamål, och jag tror, att icke många af Riddarhusets ledamöter skola förena sig i Gr.
Mörners yrkande om afslag.
Jag vill endast med några ord angifva min ställning till frågan.
Jag trodde icke, att jag skulle blifva missförstådd, då jag, första gången jag hade ordet, yttrade, att jag nitälskade för skarpskytterörelsen, men att jag inom Stats-Utsk:t motsatt mig beviljandet af det högre anslaget, enär icke visadt vore, att det kunde för ändamålet användas.
Jag tror, att endast
Regeringen kan i detta fall lemna tillförlitlig upplysning, och jag måste bekänna, att jag icke af de siffror, som här blifvit uppgifna, kommit till insigt om behöfligheten af det stora anslaget, ty äfven om antalet af skarpskyttar förökats, är deraf icke en följd att behofvet af instruktörer blifvit förökadt, alldenstund dessa behof icke ökas i samma progression.
För att emellertid visa att mitt intresse för saken icke är en tom fras, vill jag, sedan Hr Reuterskiöld förklarat att regeringen kan använda det större anslaget af 50,000 rdr, tillstyrka dess beviljande, och anhåller att R. o. Ad:ns öfrige ledamöter behagade göra sammalunda.
Hr Reuterskiöld: Gr. Mörner har uppgifvit, att jag skulle yttrat, att man med skarpskyttar kunde »bekransa Sveriges kuster.
Det har jag icke sagt, utan allenast, att man af dem borde kunna förvänta ett kraftigt ortförsvar.
För den upplysning Gr:n gifvit mig om skarpskytteföreningarnes ordningsstadgar, tackar jag, ehuru jag känner dem tillräckligt, enär jag läst dem nästan hvarenda en, hvilket icke torde vara händelsen med Gr. Mörner.
Deraf inhemtas, att under tidernas lopp hafva skarpskyttarne utvidgat sina verksamhetsgränser, så att de nu i många fall närma sig till länsföreningar.
Jag har icke gjort mig den dåliga föreställningen om Svensken, att han skulle draga sig tillbaka när det gäller att försvara fäderneslandet, och jag antager, att skarpskyttarne icke skola undandraga sig sin pligt, utan att de skola fullgöra den med ära.
Arméen har icke framkallat en skymt af den misstanke att det endast är krigslagarnas stränghet som tvingar den till uppfyllande af sina pligter.
Om Gr:n vill draga sig tillbaka, må han göra det, men man får icke nedsätta sin nation och döma andra efter sig sjelf.
Konungen tänker högt om sin nation och med förtroende skall han i farans stund ställa sig i midten af folket.
Det är detta förtroende som gör, att Konungen sätter vapen i händerna på folket, för att skydda landel när fienden en gång nalkas.
Den hänsyftning, som Gr:n gjort på generaler och det förtroende de kunna förtjena, träffar icke mig.
Jag har icke varit 36 Den 2 Mars. i tillfälle visa, om jag, mot en fiende, bör förtjena stridskamraters förtroende, och har icke nog stor egenkärlek för att jägta efter popularitet, utan går min väg rakt fram, allenast fullföljande hvad jag anser vara rätt.
Ätt jag skulle frångått de riktiga principerna för beväringens organisation, som Gr.
Gyldenstolpe omfattat, är ogrundad!, ty jag har visserligen föreslagit att de skarpskyttar, som egde större skicklighet än första årets beväringsmanskap, skulle befrias från första årets beväringsmöte, men detta anser jag icke hafva varit till landets nackdel, utan till dess fromma.
Jag har härmed velat till protolct nedlägga en protest mot de misstankar mot nationen, som blifvit framkastade.
Mörners anmärk ning, att man icke skulle kunna påräkna att skarpskyttekorpserna skulle strida utom den socken de tillhöra, vill jag meddela, att åtminstone i tvenne kustprovinser i Norrland, enligt hvad jag särskildt har mig bekant, den öfverenskommelse blifvit träffad mellan skarpskytteföreningarne, att de ömsesidigt skola vid förefallande behof försvara hvarandras territorier inom hela provinsen.
Försvaret blir sål. gemensamt, och den i detta hänseende uttalade farhågan torde få anses ogrundad.
Då Hr Gr:n uppgifvit, att det icke skulle finnas skarpskyttar i Norge och Danmark, får jag äran upplysa, att uppgiften rörande Norge icke är fullkomligt exakt, ty jag har sjelf sett på gränsen mellan Sverige och Norge, hurusom en Svensk frivillig skarpskytteförening ena Söndagen på Norskt område samlades till öfning tillsammans med en Norsk frivillig skytteförening och andra Söndagen fick besök af den Norska frivilliga skytteföreningen, som då öfvades tillsammans med den Svenska på Svenskt område.
Huruvida jag gjort mig känd för att draga mig tillbaka, lemnar jag åt det Högh St:t att afgöra, men jag tillstår, att jag drager mig tillbaka från att fortsätta den diskussion, som nu börjat.
Klinckowströms anmärkning, att behofvet af instruktörer icke ökas i samma mån, som antalet af skarpskyttar, vill jag endast anmärka, att detta behof dock måste tilltaga i samma mån som föreningarnes antal ökas, och att, då dessa sednare efter aflåtandet af K. M:ts Propos. vunnit en tillvext af icke mindre än 45 stycken, åtgärden att föreslå ett högre anslag, än K.
M:t begärt, äfven torde få anses vara väl grundad.
Den 2 Mars. 37 Gr.
Mörner har förebrått mig, att jag icke omnämnt Norge och Danmark bland konstitutionella länder.
Danmark det är, vill jag lemna osagdt, och Norge befinner sig i ett så exceptionelt förhållande att det icke bör tagas med i beräkningen.
Gr.n har vidare uppgifvit, att mellan de frivilliga skarpskyttarne och beväringen vore den skillnad, att beväringen måste lyda, då de frivilliga deremot endast gjorde det när de så behagade och att de således icke skulle gå ut, i händelse af till exempel fult väder.
Sådant kan hända, men endast i fredstid, ty i krigstid stå de ena likaväl som de andra under krigslagarne, och blifva helt simpelt fusillerade, om de icke åtlyda ordres.
Grin har äfven förklarat, att då en icke militär yrkat ett förhöjdt militäranslag, vore detta ett skäl för Hr Grin att afslå detta, helst Grin i alla fall i farans stund icke ville ställa sig under motionärens befäl.
För min del får jag förklara, att om än de ifrågavarande 50,000 rdr, enligt Hr Grins förslag, öfverflyttas till beväringen, skulle jag dock ogerna ställa mig under Hr Grins militärkommando, men deremot gerna understödja de förslag, Hr Grin, ehuru icke militär, behagar väcka till arméns fromma.
Slutligen har Hr Gin ansett, att våra skarpskyttar uppstått under olika förhållanden med de Engelska.
Skarpskytteidéen här uppträdde just vid en tidpunkt, då Norden befann sig i större fara än på lång tid förut, då
Danmark hotades med den sönderslitning, som sedermera olyckligtvis kommit till stånd, då Polen stridde sin sista kamp, och då Sverige stundeligen kunde inblandas i kamp med öfvermäktiga grannar.
Det synes mig dessutom lika aktningsvärd!, om landets ungdom utan yttre påtryckning ordnar sig till fosterjordens försvar, som om den gjort det först när faran står för dörren.
Jag yrkar fortfarande bifall till Utskits hemställan.
Sedan öfverläggnirigen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels bifall till Utskits ifrågavide hemställan, dels afslag derå samt antagande af K.
Mits Nåd. framställning i frågan, och dels slutligen, att Utskits hemställan måtte alldeles afslås; framställde Hr Gr. o.
Landtm, först propos. på bifall till Utskits hemställan, hvartill svarades många ja, blandade med nej, sedermera propos. på afslag derå och bifall till K.
Mits framställning, då svaren utföllo med många nej jemte åtskilliga ja, och slutligen propos. på afslag å merberörde hemställan, hvilken propos. besvarades med många nej jemte ett eller annat ja; hvarefter propos. på bifall till Utskits hemställan förnyades samt besvarades med talrika och starka ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Mom. b. Bifölls. 38 Den 2 Mars. Monn. c. Hr von Francken, Georg Wolfgang:, Det kan synas förmätet af mig, att, sedan Stats-Utsk:t fördubblat det af K.
M:t för ifrågav:de ändamål äskade anslag, begära att äfven det af Utsk:t föreslagna belopp måtte ytterligare fördubblas; men då jag icke kan annat än anse, att de penningar, som till anskaffande af skarp amunition anslås, blifva särdeles väl använda, tager jag mig friheten anhålla, att R. o. Ad. behagade bifalla min reservation mot Utsk:ts beslut och Således bevilja en summa af 40.000 rdr.
Man skulle äfven nu kunna fråga, hvarföre Stats-Utsk:t bestämt sig för siffran 20,000 rdr och jag föreslagit 40,000, och jag får derföre meddela, att jag gjort detta på grund af de upplysningar, som meddelats af en ledamot inom Utsk:t, som nitälskar för skarpskvtterörelsen.
Jag vet icke, om Hr von Francken afsett mig, då han omnämnde en person, som lemnat Utsk:t upplysningar i frågan; men jag anser mig böra nämna, att orsaken, hvarföre jag inom Utsk:t tillstyrkt anslagets höjande med 10.000 rdr utöfver det af K.
M:t begärda belopp, varit den, att vid denna fråga kunde en bestämd uträkning ega rum, ty då i riket finnas 40,000 skarpskyttar, skulle, om 20,000 rdr beviljades till anskaffande af amunition, utdelningen per man belöpa sig till värde af 50 öre.
Jag vill för öfrigt fästa Hr von Franckens uppmärksamhet derpå, att, mig veterligen, ingen inom Utsk:t förordat det belopp Hr von Francken anser böra beviljas, samt att de 2 motionärerna i ämnet begärt, den ene 10,000 rdr, den andre 20,000 rdr, och således icke ett så högt belopp, sam Hr von Francken ifrågasatt.
Med anledning af Frih. Klinckowströms anförande, vill jag nämna, att jag med den person, som lemnat upplysningar i frågan, icke afsett Frihm, utan riksdagsfulJmäktigen Svensén, hvilken, i likhet med mig, reserverat sig mot Utsk:ts beslut, i den syftning, att 40,000 rdr borde beviljas.
Att jag kunnat föreslå denna siffra, härrör deraf, att, såsom synes af sidan 51 i Betänk:t, Sven Hansson motionerat, att
Staten skulle bekosta amunition åt skarpskyttarne», till följd hvaraf jag varit oförhindrad att föreslå nämnde siffra, enär Sven Hanssons motion är alldeles obegränsad i afseende å beloppet.
Hr Rosensvärd :
I min tanke är det ett särdeles lämp ligt sätt att understödja de frivilliga skarpskytte-föreningarne, att lemna anslag för att uppmuntra skjutöfningar.
Om dessa öfningar blefvo i orterna allmänna, småningom öfvergingo till folknöjen och folkfester, vore detta af varaktigt gagn för befolkningens stridbarhet och landets försvar.