Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag erkänner uppriktigt, att jag tillhör den tanken, som anser bevärings-manskapet helt och hållet böra frikallas från prygel; men jag skulle vid ett sådant förhål - a36
Den 14 Mars, Jande önska, att ali legning på samma gång kunde försvinna.
För resten får jag, i anledn. af ett yttrande af Hr von Knorring, nemi. att hela compagnier skulle blifvit pryglade, blott anmärka, att den händelsen måtte hafva inträffat före 1812, emedan det sedermera varit olagligt.
Motionären har sagt, att jag skulle hafva yttrat, att en corporal, som undergått prygelstraff, kunnat avancera till underofficer.
Det måtte någon annan hafva yttrat, ehuru jag ej hört det.
Jag har endast påstått, att en karl kan få prygel och ändå vara estimerad.
I öfrigt hade jag ämnat yttra hvad Gr. Lewenhaupt anfört till svar å hvad Hr von Knorring omnämnt.
Den händelse denne ledamot omtalat, kan icke betraktas annorlunda, än som ett fel, och felaktigheter mot lagen skall man ej förblanda med hvad lagen bjuder.
Det är nemi. på regtts-chefens befallning, efter föregånget majors-förhör, som prygelstraff användes.
Lewenhaupts anmärkning vid hvad jag sist omnämnde, får jag tillkännagifva, att jag egentligen syftade på Lif-grenadier-reg:tet under Jérnfeltz, med hvilket det uppgifna förhållandet ägt rum äfven efter 1812.
— Beträffande åter Hr Lefrens erinran, så får jag tillkännagifva, det jag endast hade afseende pä de missbruk, som härleda sig från öfverdrifvet tjenstenit af unga officerare, hvilkas förfarande med käppslängar under exercis jag mången gång med förargelse åsett.
H. Ex. Hr Gr, Löwenhjelm:
Anförande af en lags öfverträdande kan ej blifva tjenligt argument emot denna lagens systeme.
Item hafva sednare än 1812 de bestraffningar Hr Knorring anförer, icke utan lagbrott kunnat äga rum.
Redan i det af mig nämnda reglementet af 1801 var exercis-prygel afskaffadt.
Jag upprepar att äfven denna reform behöfver mogna.
Att vi gå deråt, synes af den t i 11 - ryggalagda vägen.
Kär jag begynte tjena, utdeltes prygel villkorligen äfven af corporaler.
Majorer bestraffade extrajudicialiter minsta fel — såsom en fläck på bantleret — med 6 par spö att i vaktrummet undergås.
Detta upphörde 1784.
Ja! ända till 1809 ägde cheferne för Lif-gardet till häst, och nu var.
Kronprinsens Husar-regtte, i stöd af dessa corpsers särskilda capitulationer, att, utan annan formalitet, än majors-förhör, låta straffa med 28 par spö, 7 hvarf gatulopp, eller 20 dygns vatten och bröd.
— Sedan vi framgått den långa vägen ifrån detta lag-tillstånd till det närvar., är mera än sannolikt, alt vi framgå den återstående vägen till afskaffande af allt kroppsstraff.
Men, måtte äfven denna reform mogna till conseqvens med allt kringstående.
— Detta är det enda jag åsyftat med milt deltagande i denna debatt, hvilken, i hvad på mig ankommer, härmed slutas.
Den i4;Mars. Hr Ribbing, Bengt:
Jag kan icke fördölja, att det upprört mig på det högsta att höra upprepas de ohyggligheter, som för mångå år sedan passerat inom militären.
Jag kom sjelf i tjenst 1808, och kanner ganska väl de missbruk, som den tiden agde rum genom förföljelse och hårda bestraffningar för de minsta förseelser.
Men lätom oss dränka minnet häraf så djupt vi kunna.
Jag tillstyrker motionen, jemte det jag förenar mig med hvad af Hr Mannerskants blifvit i ämnet anfördt, äfvensom uti Hr Lefrdns åsigt, att befälet bör anses såsom far för soldaten.
Det beror på en far att uppfostra sina barn utan stryk, men genom egna föredömen.
Låtom oss visa våra soldater, våra barn och vårt tjenstfolk exemplet af ära, redlighet, stadga och alla de egenskaper vi önska finna hos dem; och jag svarar för, att vi ej skola behöfva använda hvarken käpp eller ris.
Mörner, Joh. A u g.:
Om jag, en ovan talare, uppträder efter en redan så långvarig discussion, skall jag dock ej länge upptaga tiden; jag vill söka att vara fåordig.
— Flere ledamöter hafva här yttrat det påstående, att beväringen i allt fall borde fritagas från prygelstraffet, äfven om detta komme att qvarstå för den öfriga hären.
Jag nödgas bestrida detta, såsom både orättvist och omöjligt.
Jag anser orättvist, att inom samma armee ett straff upphäfves för en del deraf, men får qvarstå för den öfriga delen.
De talare, som yrkat delta, hafva endast tänkt sig armeen under fred.
Men under krig inträda andra förhållanden; den Svenska stående hären uigör då den kärna eller stamtrupp, med hvilken beväringen bör införlifvas.
Det blifver då orättvist att belägga härens eliter med ett nesligare straff, än det öfriga manskapet, och omöjligt att under ett långvarigare krig skilja stamtrupp och beväring, — de som få pryglas och icke pryglas — från hvarandra.
En talare har äfven påstått, att prygelstraffet vore så vanhedrande, att det stängde all möjlighet af förbättring.
Denna sats finner jag vara hvarken bevist eller afgjord.
Enskildt skall jag för denne talare kunna uppgifva exemplet af en person, hvilken, efter att såsom corporal hafva blifvit med prygel afstralfad och degraderad, likväl sedermera tjent sig upp till underofficer.
Man har här äfven talat om prygelstraffets borttagande, utan att i dess ställe sätta något slag af surrogat.
Mig synes det omoget att upphäfva lagbestämmelser, utan alt ersätta dem med andra.
Af åtskilliga här framstäldta förslag måste jag anse det af Hr Lefren gjorda såsom mest lämpligt och verkställbar!.
Detta straff-syste'me, grundadt på den vanartiges nedflyttande i en corporel straff-class, hvilar på en mera mensklig och moralisk princip, och har ett kraftigt stöd uti ambitionens mäktiga driffjäder.
Af dessa skäl instämmer jag uti nämnda förslag, såsom det bäst grundade. a38 Dea 14 Mars.
Hr Cederschjöld: Gr. Löwenhjelm har frågat hvad inan skall göra med den felaktige soldaten i fält, ifall prygelstraffet försvunne.
Denna fråga torde ej konna af någon besvaras bättre än af Hr Grefven sjelf, som tillbragt många år uti ett land, hvars armee varit i nästan ständig fä 11-1 jens t, utan att della straff någonsin mot soldaten blifvit användt.
Hr Grefven vill alt prygel skall användas såsom straff för osnygghet.
För min del skulle jag tro, att ifrågavar. straff aldrig må tillämpas såsom påföljd för denna förseelse, hvilken, i min tanke, kan både bäst bestraffas och lättast rättas med tillhjelp af en skopa vatten.
Jag har begärt ordet endast för att rätta ett misstag af Hr Cederschjöld, som trodde sig finna att Hr Gr. Löwenhjelm sagt, att det vore för lagbrott, som prygel blifvit användt.
Jag trodde mig finna, att Gr. Löwenhjelms yttrande innebär den meningen, att om prygelstraff blifvit användt utan föregånget majors-förhör och chefens befallning, till hvilken förmodan en annan talare, sorn omnämnde en tilldragelse med något reg:te för längre tider tillbaka, gaf anledn., så hade sådant varit ett lagbrott.
Hr Mannerstråle, Fredr., hade inlemnat följande:
I anseende till min förestående afresa ifrån riksdagen, får jag härmedelst afsäga mig det erhållna uppdraget att vara ledamot uti BancoUtskottet.
Upplästes och lades på bordet nedannämnda denne dag ankomna K.
M:s nådiga propositioner och skrifvelse, nemi.: proposition af den 2 dennes, ang:de ökade tillgångar för Manufactur-discontfondens utlåningar; proposition af den 2 dennes, ang:de tillökning i det för beläning af Svensk ull anvisla creditiv, samt om ned sättning af räntan derå; proposition af den 2 dennes, ang:de sökt crediliv-rält i R.
St:s Bank för Stockholms stads Drätsel-commission ; proposition af den 2 dennes, ang:de rättighet för Directionen af aromens pensions-cassa till ett räntebärande creditiv i R. S(.'s Bank; proposition af den 10 dennes, ang:de bidrag af allmänna medel tili Strömsholms canal- och slussverks ombyggnad ; skrifvelse af den 2 dennes, ang:de communal- och municipal-styrelser.
Likaledes lades på bordet LagUtskottets utlåt.
N:o 1, i anledning af Riksd.fullm.
Magnus Pehrssons från Wermlands län mern., om ändring i föreskrifterna, ang:de nämndemäns befrielse från skjutsskyldighet; Den 14 Mart.
289 utlåt.
N:o 2, i anledn. af verkställd granskning utaf R.
Sirs Just.-ombudsmans afgifna embetsberälleiser och allmänna redogörelse, äfvensom af bans embets-diarier och registratur för den tid, sorn sedan sista riksdags början förflutit ; utlåt.
N:o 3, i anledn. af väckt motion om föreskrifters meddelande, i afseende på kolmåttens beskaffenhet; mein.
JV:o 4> om arfvode för ökad cancelli-personal.
II. R. o. Ad. åtskiljdes kl. \ e. m.
In fidem protocolli F. O. Silfverstolpe.
Onsdagen den 18 Mars i84o.
Justerades 5 prot.-utdr. för den i4 dennes.
Upplästes till justering och godkändes Exped.Utskts förslag
N:o 3 till und. skrifvelse till K. M., ang:de riksd.kostnadernas bestridande omedelbart genom Riksg.-contoret.
Då fråga blifvit väckt om mötespassevolance-contractets förlängande, eller rättare, om uppgörande af nytt passevoJance-contract, att vidtaga då det nu gällande upphörer, enär lagtima riksdag innan den tiden ej inträffar; så finner jag mig föranlåten att, angrde de af motionären föreslagna grunder, enligt min öfvertygelse yttra mig.
Motionären utgår från den synpunkt, att hvarje reg:tes möteskostnader skulle ensamt bestridas genom tillskott af samma regrtes rust- eller rotehållare, vare sig i penningar eller natura-prasstationer, beroende valet deraf på en föreslagen optionsrätt hos rust- eller rotehållarena.
Beträffande underhållets hemtande endast från ett reg:tes egna contribuenter, synes ide'en hvila på en rättsgrund, som, ur sådan synpunkt, icke tål mycken motsägelse, men torde dock sakna sitt stöd, om man antager nyttan af den princip, som ligger till grund för passevolance-verkets inrättning.
Den ursprungliga ide'en, att kostnaderna för hvarje krigsmans underhäll under möten skola utgå från det rust- eller rotehåll, för hvilket han är inskrifven, står numera, enligt min tanke, i strid med krigskonstens utveckling- och armedens deraf beroende förändrade öfningssätt.
Den skulle numera, vid en utsträckt tillämpning, ojemnt och orättvist drabba contribuenterna, när det deremot torde få antagas, att kost - Den 18 Mars f. m. naderna för arme'ens underhåll under dess öfhingar, i anseende till dessas ändamål, böra drabba contribuenterna så lika som möjligt, enär intresset är gemensamt och icke enskildt.
Beträffande åter motionärens föreslagna optionsrätt att in natura leverera proviant-artiklar, så finner jag deraf intet gagn uppkomma, men deremot manga olägenheter; oell jag betviflar till oell med möjligheten af att verkställa naturapraestationer, utan alt de skulle lända lill missnöje och obelåtenliet antingen å regttenas sida eller ock å leverantörernes.
Om ock, såsom enda möjligheten för verkställigheten, finge antagas att rust- eller rotehållare kunde öfverenskomma om collectiv anskaffning af regttets behof af proviant, så att den lemnades till lika godhet för hvarje karl, hvilket vore oundgängligen nödigt; så skulle denna optionsrätt hos rust- eller rotehållare lägga hinder i vägen för regrtenas sammandragning till nödiga befunna öfningsläger.
Då det föregående egentligen utgjort motionärens 2:dra alternativ af förslaget, hvilket jag ur ingen synpunkt kan biträda, återstår till upptagande det itsla alternativet, hvartill jag mera vill närma mig, ehuru icke, på föreslaget sätt, i sin helhet tillstyrka.
Motionären föreslår deruti: 1:0 att mötespassevolancen må fortfara, men inskränkas till 5, högst 10 år; 2:0 att afgiften nedsättes till 5 rtdr 16 sk.; 3:o att fonden må skiljas i 2 delar, den ena för cavalleriet, den andra för infanteriet.
Mötespassevolancens fortfarande tillstyrker jag högligen under alla de controller, som R.
St. för passevolance-medlens användande finna godt fordra; dock finner jag intet skäl att under nu gällande villkor för afgiftens utgörande begränsa påssevolance-tiden inom hvad den hittills varit, eller i5 åi', icke allenast derföre att detta ämne, hädanefter som hittills, ju kan blifva ett tvisteämne de båda Statsmakterna emellan, som således är väl att så sällan som möjligt bringa å öfverläggningsbanan, utan äfven derföre, att synnerligen 5 års tid är för kort att deraf draga bestämda slutsatser för framtiden, angtde afgiftens af varuvärden och systemet för vapenöfningarna beroende belopp.
Passevolance-fondens afskiljande i 2tne delar, nemi. den ena för cavalleriet och den andra för infanteriet, är ett förslag, som jag anser förtjena största uppmärksamhet, såsom hviiande på en rättsgrund, den der icke af tidsförhållanden kan vara föränderlig, eller bero af det ena eller det andra syste'mets utveckling, utan hemtar sitt stöd från skilnaden emellan rustnings- och roteringsbesväret.
Om nu så är, som motionären uppgifver, att cavalleriets öfningar medtaga bidragen för infanteriet; så måste grunden för cavalleriets
Den 18 Mars f. m. bidrag liimpns efter dess eget belmf, och conlrollen i detta afseende vinnas genom särskild bokföring och redovisning.
Innan jag slutligen går att yttra mig om afgiftens föreslagna nedsättning till 5 r:dr 16 sk., så får jag fasta uppmärksamheten derpå, att, — ehuru till följd af mina åsigter, hvartill ytterligare kommer den om behofvet och fördelen af armeens öfning genom sammandragningar, jag icke kan såsom systeme biträda förslaget oin särskild passevolaiicefond för hvarje reg:te och de s. k. provianterings-directionernas uteslutande befattning med provianteringen, — jag likväl högligen önskar, att dessa nu endast vid vissa regrten på försök organiserade direclioner må lemna så förmånliga resultater'af deras befattning, att de allmänt må kunna organiseras, likväl endast i egenskap af administratörer inom regdenas station; men som detta ur sådan synpunkt är en verkställighetsåtgärd, så lärer icke Representationen häruti behöfva förekomma K
M:s nåd. föreskrifter, hvarigenom försöken med dessa directioner uppkommit.
Den föreslagna nedsättningen af mötes-passevolance-afgiften från dess närvar, belopp 7 r:dr till 5 r:dr 16 sk. btco, vore önskvärd , men icke förenlig med ändamålets bestånd.
I förhållande till armeens nödvändiga behof af sådan vapenöfning i fredlig tid, som gör henne bekant med något af krigets mera vidtomfattande rörelser och fordringar, och som icke bör inskränkas tilt för kort tid på bekostnad af armeens duglighet; och med antagande af nödvändigheten af truppers sammandragning till öfningsläger, som visserligen skola medtaga hvad som möjligen kan besparas under korta möten inom regrtenas stånd, och hvilken sammandragning åter icke är sednare tiders påfund, hvilket kan inliemtas af K. brefvet till Krigs-colltm den 12 Nov. 1766, hvari bland annat förekommer, att ”så väl Konung Carl XI, som ”flera utrikes makter hafva ock redan gifvit efterdömen och " bevis huru en aimée genom flera regztens sammandragande ”och öfning i fredstid, kan beredas att göra nytta i krig”; samt slutligen med beräkning ej allenast af tjenstgöringsdagar på stället, utan äfven marschdagar och sjukvårdskostnader m. m., som äro föremål för passevolance-fondens utgifter, — skall denna afgift befinnas för låg.
Om jag dock icke tror, att passevolance-fondens intrader böra och kunna undergå en sådan nedsättning, af skäl, att ändamålet derigenom ej kan bestå, Önskar jag icke desto mindre lifligt, alt det särdeles af servituter tryckta jordbruket i detta fall så mycket snarare må tillgodonjuta all möjlig lindring, som, om ock soldatens underhåll under möten i så måtto är förenadt med rustnings- och roteringsbesväret, att det måste inverka på soldatens lega och öfriga förmåner, om knekte-contracten få sin i allmänhet ursprungliga , mot närvar, tidsförhållanden stridiga tillämpning, — 4 H. ät Den 18 Mars f. m. jag anser mötes-passevolanpe-afgiften hafva en sådan egenskap, att den kostnad, hvilken den skall surrogera, i samma man kan öfverskrida sina ursprungliga gränser, som kostnaden för arme'ens danande under fredstid är beroende af krigskonstens utveckling äfven i andra länder, och måste rättas mera efter deras, än efter våra egna fordringar.
Om dessa fordringar ökas utöfver hvad de voro då rustnings- och roteringsbesväret fästades vid jordbruket, så anser jag Staten sä mycket snarare böra mellankomma, som ändamålet, långt ifrån att uteslutande afse jordbrukets enskifta intressen, deremot afser alla dem, sorn bero af fäderneslandets sjelfständighet och Statens eget bestånd.
Öfvertygad, att ej mindre II.
St. än deras StalsUtsk. erkänna det vigtiga ändamålet med passevolance-inrättningen, och vid en närmare pröfning finna, att det förfelas utan nödiga medel; hemställer jag vördsamt, att om R.
St. vid denna riksdag besluta om grunderna för mötes-passevolancens utgörande vid tilländalöpande af nu gällande contract, R.
St., med bibehållande af nu var. belopp för passevolancens nuvar. utgifts föremål, i hvad de röra manskapets underhåll, för framtiden må antaga den grundsats, att halfva afgiften utgöres af rust- och rotehållare, och den andra hälften af statsverket, samt att den närvar, afgiften på sådana grunder fastställes för i5 år.
Jag anhåller vördsamt, att detta anförande remitteras till det Utsk., som behandlar
Hr Reutersvärds motion.
Remitterades till StatsUtsk., i sammanhang med Hr Reutersvärds tillsamma Utsk. remitterade motion, rör:de mötespassevolancen.
I sista plenum beviljades remiss å Gr.
Anckarsvärds motion, rörtde upphäfvande af K. förordn. den 7 Oct. i8o5.
Hr Grefven ansåg denna författning numera icke vara lämplig, samt grundade sin tanke derpå, att straffbestämmelserna för de i denna författning omnämnda förbrytelser skulle vara alldeles för hårda, i jemförelse med de för dylika förbrytelser i allmänhet stadgade straff.
Jag tog mig deremot friheten att bestrida motionen; icke derföre att jag ifrar för bibehållande af de ifrågavar. straffbestämmelserna, utan hufvudsakligen derföre, att denna författning är en lagförklaring öfver 9 §:n 6 cap. krigsartiklarna, äfvensom jag anser, att en militärperson, klädd i sin embetsdrägt, bör, genom strängare straff än de vanliga, fredas för förolämpningar.
Anckarsvärd och jag i detta fall varit af olika tankar, kan icke förundra någon, då hvarken han eller jag äro lagläsare; men då ganska utmärkte jurister äro af den tanke, att genom K. författningen den 23 Mars 1807, ifrågavar. i8o5 års förordn. icke blifvit upphäfven, och det så mycket mindre, som den i j836 års lagsamling qvarstår såsom gällande, men deremot Den 18 Mars f. m. 243 Högsta Domstolen, efter hvad Hr JustitiseRådet Stråle sjelf uppgifvit, ansett densamma hafva, genom berörde 1807 års författning, blifvit tacite upphäfven; bevisar sådant, att icke alla domare härom hysa samma tanke.
Då således den ifrågaställda förordningen finnes intagen i sådana böcker, som tjena oss till efterrättelse, och allmänna lagen åberopas i 6 cap. 9 §:n krigsartiklarna, der fråga är om någon till krigsstaten hörande embets- eller tjenstemans öfverfallande i och för tjensten, samt då tvetydighet kan uppstå i afseende på bedömmandet af de tillfallen, då en militär-person skall anses vara i tjensteutöfning; anser jag nödigt, att tillförlitligen blir utredt, huruvida i8o5 års förordning må vara gällande eller icke, äfvensom att, i händelse den anses upphäfven, en annan deremot svarande förklaring utfärdas.
Skulle deremot LagUtsk. anse en sådan förklaring icke behöflig, — hvilket den efter mitt förmenande är, — anser jagUtsk. böra inkomma med yttrande, som bestämdt visar, huru nu ' förhållas bör, då en militär, stadd i tjensteutöfning eller klädd i uniform med sidogevär, blir öfverfallen.
Att lagstiftningen i detta fall är tvetydig, synes deraf, att Hr Stråle säkerligen icke utan fog anmärkt, att i8o5 års förordning skall vara upphäfven, men densamma likväl finnes intagen i 1836 års lagsamling; och det är på detta tvetydiga förhållande jag velat fästa LagUtskts uppmärksamhet.
Jag anhåller, att detta yttrande må få åtfölja remissen af Gr.
Anckarsvärds motiou.
Remitterades till LagUtsk., i sammanhang med remissen af Gr.
Anckarsvärds motion om återkallelse af K. påbudet den 7 Oct. i8o5, om dubbelt kroppsstraff för anfall å militärperson uti uniform med sidogevär m. m.
Ånyo föredrogs Hr von Rosens, Georg, den 4 dennes e. m. på bordet lagda motion, ang:de förändrade stadganden i afseende på lumpsamlingen.
Ehuru jag är delägare i ett pappersbruk, får jag likväl erkänna, att jag personligen icke gjort mig särdeles bekant med föremålet för denna motion.
Mina tjensleåligganden på den bana jag valt, hafva naturligtvis afledt mig från denna bekantskap.
Emedlertid har en af R. o. Ad:s nu bortreste ledamöter, nemi.
Hr Hammarberg, som är betydlig papperstillverkare, till mig aflemnat af honom sammanfattade upplysningar i ämnet; och det är dessa upplysningar jag nu får, såsom mina egna, för R. o. Ad. föredraga.
Hr Bråkenhjelm uppläste derefter följande:
Den motion Hr von Rosen i sisth plenum väckt, rörtde olägenheten af lumpsamlares tillvaro m. d. m., påkallar ett beriktigande.
Jag vet alltför väl, att hela frågan befinnes af den lumpna beskaffenhet, att R.
St. föga gitta sig dermed 24i Den 18 Mars f. ra. befatta; men jag rår ej derför, att den kommit å bane.
Emedlertid och då få låra finnas, hvilka med sakkännedom sig härom konna yttra, äfvensom frågan i och för sig sjelf är af ganska stor vigt, så väl för ett antal af öfver 100 priviligierade pappersbruksidkare, samt flere tusen personer af arbetare och lumpsamlare, hvilka genom denna näringsgren njuta sin utkomst; och pappershandleringen, de sednare 10 åren isynnerhet, fått en utvidgning, som påkallar mera uppmuntran och skydd, an våld och godtycklig behandling: tror jag mig icke böra oanmärkt låta en författning möjligen tillkomma, sorn skulle lägga ett onaturligt band på rättigheten för pappersbruken, att hvar som helst, och genom hvilken som helst, få anskaffa de första oumbärliga råämnen.
Det öfverklagade onda, som uppkommer genom lumpsamlares kringstrykande, måtte, på annan väg och utan att skada pappershandteringen, kunna botas; och anledningen tili hvad som hitintills kunde vara att anmärka härom , lärer igenfinnas deruti, att Konungens Bef:h:de förpassat mindre väl kände personer till lumpsamling, äfvensom att kronobetjeningen icke behörigen förekommer eller beifrar hvad som kan vara mot dylika personer att anmärka.
Jag kan dock ej föreställa mig, att, i bredd med den i allo åsyftade näringsfriheten, ensamt den dass af arbetare, hvilken sig med lumpors uppsamlande befattar, skulle vara ett undantag och skulle förbjudas, genom ensidiga åsigter, alt bedrifva en loflig och nyttig handtering, hvarest de behaga, enär de sig ärligt och väl skicka, utan alt öfverträda gifna föreskrifter.
Sker sådant, aro de af lagen lika åtkomliga, som hvar och en annan menniska.
Motionärens förslag att d is t riets v is , endast genom derinom antagna ombud, låta hopsamla lumpor, äfvensom att socknarne skulle åläggas antaga lumpsamlare åt bruken, är något, som visst låter, som mycket annat, säga sig, men uti tillämpningen alldeles icke göra sig; ty 1:0 skulle alltid svårigheter, 0111 ej omöjlighet, uppkomma för andra pappersbruk, än de som voro belägna inom orten, att få de föreskrifna ombuden engagerade; hvarförutan uti de provinser, inom hvilka flere bruk befinnas, tillgången snart blef medtagen, då ett annat hade fördel alt vara ensamt i sin ort; och 2:0 hvem kan ålägga socknarna att besörja lumpsamlingar, eller som föreslogs, sjelfve antaga samlare för det ena eller andra bruket; och månne med'sådana föreskrifter man tog vara på dessa råämnen, så väl som nu sker, då desamma dagligen efterfrågas i stugan?
Motionären sträcker sin ovilja ända derhän, att det till och med skulle förbjudas bruksägaren att annorlunda hemtransportera lumporna, än genom egen åtgärd.
Den i8 Mars f. m. 245 Orsaken hvarföre en välfräjdad person, som sysselsätter sig nied lumpsamling, icke skulle vara berättigad ens träda öfver läne-gvänsen, då han i öfrigt intet annat ondt gör, synes i del minsta sagdt obilligt och oförenligt med allt bebrepp om frihet att sig ärligt och val försörja; och jag bestrider alldeles en sådan våldförande föreskrift, hvilket ock Ulsk. lärer finna och förkasta, såsom olagligt och ledande till mycken skada och mannamån, äfvensom att man, med helt enkla och naturliga föreskrifter, kan vinna det mål, hvaråt motionären syftat.
Jag föreslår alltså följande iakttaganden för lumpsamlingen: 1:0 Pappersbruksidkare böra, inom årets slut, till Konungens Bef:h:de i länet inlemna uppgift å de lumpsamlare, hvaraf han vill sig för kommande år begagna. 2:0