Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
den utvaldaste rörliga materiel och de bästa konduktörer och för dem är hvarje signalgifvare särskildt på sin vakt, hvarje man på linien väntar dem uppmärksamt.
Om assuransbolagen läte leda sig af statistiken öfver olyckshändelser, skulle de mot en lägre afgift assurera en resande, som begagnade de snabbaste expresståg, än menniskor som fara med de långsammare trainerna.
Man måste alltid komma ihåg att, göra b vad man göra vill, det tyoke8 vara omöjligt att fl en maskin gå hastigare än hundratrettio kilometer i timmen utför sluttningar — trycket i cylindrarna och luftens motstånd hindra detta — och med denna hastighet gå många tåg hvarje dag vanligen några mil.
Men hvilketdera har största skäl att söka uppnå denna gräns af hastighet, iltåget som med lätt last utan svårighet går upp för sluttningarna och med fä uppehåll, som fördröja det, eller det tyngre tåget, med lägre medelhastighet, hvilket förlorar så många minuter vid dess långvariga uppgående för sluttningarne och som ftrdröjes af de många uppehållen, så att det gör sitt bästa af hvarje minut vid den välkomna nedfarten?
Hvad de sociala verkningarna af hastig samfärdsel beträffar äro de för tydliga att behöfva påpekas.
Helen Zimmern.
Ur Dagm » Krönika.
40De literära utsigterna.
Kritiska anmärkningar tillegnade herr V. von Heidenstam af
K. H-n.
En af vår literaturs mest stridslystne fanbärare är V. von Heidenstam.
Redan sistlidet år utgaf han under titeln » Renässans, några ord om en annalkande ny brytningstid inom litera-turen » ett litet häfte med det stora anspråket att anvisa vår literatur nya banor.
Och innevarande år har ban i sällskap med O. Levertin under titeln » Pepitas bröllop, en literaturanmftlan » åter sökt visa den moderna europeiska lileraturen, huru förskräckligt den far vilse.
I ett satiriskt poem, införd t i Ny Svensk tidskrift, har han däijämte ordentligt läst lagen för herrar Erik Skram, Herman Bang m. fl.
i Danmark, h vil ka enligt herr Hei-denstams mening sakna alla förutsättningar för literär kritik.
Grundtemat i såväl den ena publikationen som den andra är det, att naturalismen är en öfvervunnen ståndpunkt, att det kräfves en ny idealistisk konst, som icke står i iakttagelsenB slaftjänst utan lefver i fantasiens rymder långt öfver det hvardagliga lifvets intresselösa sfär.
Det intressanta i dessa herr Heidenstams krigiska rörelser är icke ett träffande omdöme.
Tvärtom gör herr Heidenstam som polemiker en ovanligt klen figur.
Hans nyssnämda poem innehåller en och annan rafflande beskyllning — sådan man kan tänka sig att en författare lätt frestas till, när det öfverdrifna jubel, hvarmed man i allmänhet mottog hans lyokade debut, icke fortfor vid hans senare rätt underhaltiga produktion.
I öfrigtIr poemet utan värde och ntan intresse Hvad som däremot från en viss sida sedt är beaktansvärdt i broschyrerna, är författarens försök att göra klart för sig och andra, hvari * naturalismen » består och hvarför den bör öfvergifvas.
Hans tankegång är denna: genom att proklamera sanningen, den riktiga iakttagelsen såsom författarens a och o har man först oeh främst sagt en damhet, ty sanningen i en skildring består icke i det fotografiska återgifvandet af naturen; denna är för oss en gåta som det gäller att lösa, icke ett objektivt gifvet, som ter sig lika för alla.
Och vidare har man offrat konsten för handtverket: det är konstnärens individualitet först som gifver bilden dess värde, hvad han af sin individualitet ingjuter i bilden höjer den till konstverk.
Det närmast till hands liggande efter det man inhemtat denna kvintessens af Pepitas bröllop, är ett misslynt » jaså, var det inte annat ».
Men det skulle ligga någon underskattning i denna dom.
Äfven om bärget efter sina födslovåndor kom fram med en stackars löjlig liten mus, böra vi icke därför se blott den löjliga sidan i skådespelet.
Huru förhåller det sig med realismen — vi använda hällre denna term, då naturalism knappast passar på något svenskt literärt alster från senare tider — realismen, som skalle afiösa den romantiska idealismen?
Har den ej mäktat åstadkomma bvad den lofvade, skall den kommande literaturen taga vid där sextiotalets slutade, ooh sjuttio- och åttiotalens produktion endast minnas såsom en tillfällig förirrelse, den där ej gaf något uppslag för framtiden?
Herr Virsén torde hittills varit ensam af den tron: herr Heidenstam (och herr Levertin) få ursäkta sällskapet, det finnes verkligen intet annat.
Af de två, Virsén och Heidenstam, är Virsén den ojämförligt klarsyntaste och när herr Heidenstam i slutet på sin broschyr med en föraktlig grimas för undan denne sin kamrat, är han alldeles icke i sin goda rätt.
Herr Virsén har med en aktningsvärd (och inbringande) energi bekämpat hela den moderna literaturen, han har samvetsgrant stretat och släpat för att göra Ibsen till en odugling, Strindberg till en misslyckad ooh Zola till en sämre literatör.
Det bar i allt detta don Quichottiska hjältemod legat en omedveten humor, en högtragisk löjlighet, som verkat uppfriskande.
Men Virsén har förstått hvad det gälde.
Tiden hyllade icke längre herr Virsén s teorier, den gick ur led och stackars Virsén skulle mda den rätt igen.
Det var en ny lifsåskådning, som växtupp.
Modern vetenskap hade kullkastat si många fagra illusioner, den hade lagt den religiösa barnatron under dissekerknifven och uppvisat det best&amp;endes på alla omräden genesis på ett sått, som gjorde dess guddomliga ursprung till en ammsaga.
När nu Virsén trodde på ainmsagorna var det naturligt, att han var i harnesk mot helgerånarne.
Helt annorlunda är förhållandet med herr Heidenstam.
Han har — det kan låta hård t, men hans broschyrer göra denna förklaring till den enda möjliga — han har ingen aning om hvad striden mellan gammalt och nytt i literaturen verkligen gäller.
Det hela ter sig för honom som en strid om former.
Han in * billar sig, att den realistiska literaturens särmärke är des sätt att fatta sin ställning till det skildrade.
Medan idealismen skulle skildrat verkligheten efter vissa erkända gamla schabloner, skulle realismen slagit sig på fotograferingskonsten, utan blick för annat än hvad oameran uppgaf vara verklighet.
Från hans synpunkt bör således impressionismen, som i själfva verket ingenting annat är än den naturliga fortsättningen på realismen, vara dennas yttersta motsats.
Impressionisten tecknar ju verkligheten sådan den ter sig för honom, hvad är det annat än realismens konsekvens: skall man teckna verkligheten måste det gifvetvis van verkligheten sådan den ter sig för skildraren, om någon annan kan han ju ingenting förmäla, såvidt han ej vill följa gamla schabloner.
Den individualism som herr Heidenstam tror finnas i impressionismen, finnes i lika grad såsom fordran hos realisten, om än utförandet kanske är mindre dristigt.
Med andra ord: om man såsom herr Heidenstam gör » realismen » och » idealismen » till ingenting annat än tvänne olika konstformer, så mynnar det hela ut i en fullständig omening.
Efter schabloner skall verkligheten ioke målas utan efter min subjektiva iakttagelse, det är äfven herr H: s uppfattning — men hvad annat har realismen någonsin sagdt?
Är det inte Zolas utslitna fras » ett stycke verklighet sedd genom ett temperament ».
Hela oppositioneo blir helt enkelt ett komplett nonsens.
Det är i själfva verket icke häller detta herr Heidenstam menar, oaktadt han själf tror så.
Af hundra satser i hans broschyr handla nog de nittionio därom, men det fins dock en hon * drade, där han verkligen råkar uttryoka det långa talets korta mening.
Bakom de skolastiska fraserna om konstens höga uppgift och dess värde i och för sig blickar fram en oklar tanke.
Det är i själfva verket icke konstformen herr Heidenstam vill åt, det är det andliga innehållet.
Det är den moderna pessi * mismen herr H. menar oftr han harangerar mot naturalismen, det är icke som ban tror formen det gäller ntan innehållet.
Då han talar om naturalismens jordkrypande skildringar menar han dess dystra världsåkådning: det är vår gamla vän lifsglödjen han Till göra till konstens ämne.
Det är äfven för honom en lifs-åskådning det gäller.
Han står på alldeles samma ståndpunkt som Virsén: hvad han bekämpar är realisternas filosofiska uppfattning.
När herr Heidenstam säger: » hällre en själfull katolsk dikt om underverken i Lour des, hällre en individuellt berättad spökhistoria än en träartadt programfast sannsaga utan den person-liga stilens sanning », så visar det endast i huru ytterlig grad oklar han är om hvad han själf menar.
Satsen innehåller precist lika mycket sanning som osanning och dess framkomst är endast möjlig på grund af den skoluppfattning förf.
hyser om formens betydelse.
Skall diktningen åter bli idealistisk, är det första vilkoret, att den icke dukar upp endast de andligt efter-blifnes, de enfaldiges ideal.
I så fall är den ett dödfödt foster, på hvilken ingen skall spilla många ord.
Det är de upplyste andarnes, det är framtidens ideal, som konsten skall ställa fram för att vara en lifskraftig konst.
När en Bourget slutar med att göra katolska pre9ter till idealet, så är han icke längre konstnär.
Han kan hafva kvar boudoirhjälten9 så att säga naturhistoriska intresse, men för konsten är han död.
Dekadansens antobiograf har fallit såsom ett dekadansens offer.
Herr Heidenstam är själf ett godt exempel på orimligheten af hans teori.
Hvad som gjorde hans Vallfart och Vandringsår till den goda bok den är, var hvarken den nSgot lättsinniga vers-bildningen eller någon öfversvallande fantasi: det var den frilufts-uppfattniog, den obundenhet af alla gamla nedärfda och inpluggade känslor och meningar, hvilken däri kom till utbrott Sin konstteori har han förmodligen därefter fullkomnat men hvad som räddade hans Endymion från det fiasco, den i alla fall kom så nära, var just uttrycken för samma lifsåskådning, som skapat den första bokens framgång.
Författaren har fått för sig att ett diktverk egentligen alltid skulle vara skrifvet på vers.
Prosan är honom för torr och för alldaglig.
Det erinrar onekligen om den bekanta historien, ' huru ett naturbarn i en familj hade sett, att man gjorde upp eld med användande af en viss tidning.
När intet exemplar af just den tidningen fans till hands, kunde det efter denne filosofs mening icke blifva någon eld.Hvilken lustig motsägelse för öfrigt att predika individaalis-mens evangelium och vilja på samma gång fastälå versformen såsom den för alla bindande.
Versens väsentliga företräde fram-för prosau har med prosastilens ständigt växande förfining allt mera försvunnit och i våra dagar är det i det allra närmi9te betydelselöst.
Den som läst t. ex. Turgenjefs prosapoem och ännu håller versen för allena saliggörande ens på ett enda område, han visar sig endast vara fången i en dogm, som begränsar hana synvidd.
Därtill kommer, att versen i våra dagar si ofta endast är en bekvämllghetsform för ett innehåll, som p&amp; prosa skulle alltför uppenbart framträda i all sin tarfiighet.
Herr Heidenstams ofvan omförmälda poem är ett exempel därpå bland många andra.
Vi torde genom denna lilla vidräkning med herr Heiden-stam bafva nått vårt mål.
Vi hafva velat påvisa, att i skön * literaturens utvecklingsfaser formen alltid är och måste vara en mycket underordnad sida.
Påståendet att fantasien skulle vara klafbunden hos de realistiske eller naturalistiske diktarne är en fullständig felsyn.
Det finnes i Zolas Germinal, för att taga ett allbekant exempel, en så kraftig och skapande fantasi, som trots i något idealistiskt verk, och det fordras för att skildra ett fattigt fiskarfolks enformiga lif lika mycket skapande fantasi som för att skrifva en spökhistoria.
Det hvarpå en dikta värde beror är dess andliga innehåll men att tro detta vara en ny upptäckt, som bör omskapa literaturen, är endast naiveté.
Hur kommer då den närmaste framtidens diktning att ge * stalta sig?
Den kommer helt säkert att fullfölja den af vår samtid inslagna vägen: » realistisk » eller » idealistisk » allt efter författarnes särskilda begåfning, men alltid stödd på en verklig * hetsiakttagelse, som en gång för alla blifvit en fordran, som måste uppfyllas.
Den kommer sannolikt tills vidare att väsentligen vara pessimistisk, den kommer ännu länge att företrädes * vis skildra lifvets skuggsidor.
Men efterhand som de nya ideal som äro vår tids och ännu mera blifva framtidens vinna i klarhet kommer den kritiska pessimismen att blandas med toner af gladare klang.
Den vetenskapliga verldsåskådning, som i våra dagar håller på att utbildas, är ju i grunden Qptimistink: äfVenkonsten blir således efterhand en glad vetenskap.
Den tanklösa lifeglädjen kan visserligen ioke mera blifva diktningens bärare, meD en lifsgläctfe, alstrad af tro på framtiden och hopp om rika frakter af mänsklighetens utveckling, skall säkert visa sig Tara en bättre och framförallt pålitligare bärare af denna diktning.Ett mästerverk från gårdagen.
En akademisk vän till den i förtid bortgångne Edvard Bäckström håller på att utgifva hans samlade poetiska skrifter.
Det är ju i och för sig ett mycket Jofligt företag.
Edvard Bäckströms smäktande känsla och smidiga versformer ega säkerligen många uppriktiga beundrare.
Man har berättat, att syrenen var hans älsklingsblomma.
Liknar också ej hans egen poesi syrenens gratiösa klasar och ljuft enerverande doft?
Men vi öfverlemna åt andra pennor att göra rättvisa åt Edvard Bäckströms fina lyrik och dramatiska miniatyrinteriörer.
Vi vända oss till hans tragedi Dagvard Frey.
Det uppseende Dagvard Frey vid sitt framträdande uppväckte var ovanligt stort och för Bäckström smickrande.
Man sade » att han med detta arbete stält sig i första ledet af svenska diktare för scenen.
Man försäkrade, att Dagvard Frey är ett äkta konstverk, högt syftande, skickligt kombineradt, med en diktion af sällspord skönhet.
Och publiken applåderade qväll efter qväll de blodiga scenerna, det klingande språket.
Men uthärdar också Dagvard Frey profvet af en lugn granskning, som icke bestickes af nyhetens retning, icke bländas af scenens och skådespelare konstens sinligt friska bilder?
Det är sagdt, att en dramatisk dikt, som icke kan uppföras på scenen, icke heller är något verkligt drama.
Mycket sant.
Men en dramatisk dikt, som icke låter sig med framgång läsas, är alls icke en dikt, som det är något bevändt med.
Detta påstående är likaså sant.
Består Dagvard Frey äfven motprofvet att uppföras omedelbart på själens scen, der fantasien är direktör, tanken regissör och idealerna sitta som åskådare?
Ett svar på denna fråga, är icke utan sin vigt.
Ty det kan icke vara likgiltigt, om en tid, ett folk omfattar som mästerstycken verk, hvilka ega blott det yttre skenet af äkta konstnärsskap och skönhet.Liksom vetenskapsmannen, måste konstnären vidga lifvets horisont, upplyfta, förklara.
Ett större konstverk, t. ex. ett drama, ett sorgespel, bör kunna i betydelse ställas vid sidan af en större vetenskaplig upptäckt.
Vetenskapsmannen skall gifva oss lifvets sanning.
Konstnären skall uppenbara lifvets stora harmoni.
Enligt vår mening, kan Dagvard Frey icke uthärda en objektiv kritik.
Edvard Bäckströms gamla vänner skola kanske i förväg invända: » De estetiska grundsatserna, de konstförståndiga reglerna i all ära, men en författare kan fela emot dem och likväl skapa ett verk, fullt af poetisk ingifvelse och skönhet Hans arbete kan, trots stora fel, dock ega hufvud-saken, vara s&amp; lifskraftigt och storslaget, att det eger hela den höga betydelsen af en ny eröfring i bildningens verld. » Sant, mycket sant!
Denna uppfattning är v&amp;r egen.
Men för att medgifva en tillämpning häraf, fordra vi naturligtvis, att hos det arbete, hvarom fr&amp;ga är, också finnes — hufvudsaken, I ett verkligt drama måste sjelfva stoffet vara dramatiskt.
I en tragedi böra karaktärer och konflikter framför allt vara tragiska.
I ett konstverk måste finnas äkta skönhet.
Ett högt snilleverk är till endast genom en hög anda.
Detta är lika klart som att sanningen är endast derigenom att hon är — sann.
Blotta afsigten, syftet förslå icke.
Konst är kunna.
Att åsyfta ett drama, ett sorgespel, ett konstverk, en hög lifs-uppfattning eger sin subjektiva betydelse för den som hyser dessa goda afsigter, men gäller icke i den objektiva verlden, om de icke der framträda förverkligade.
Huru mången, som syftat högt, har icke stannat under målet!
Huru mången, som troit sig syfta högt, har icke egnat sin hänförelse åt det obe-tvdliga, platta, ja, det vidriga!
Att Edvard Bäckström syftat högt med Dagvard Frey, neka vi icke.
Uppenbart har han velat åstadkomma ett själs-uppskakande diktverk.
Derom vittna den omsorgsfulla tillspetsningen af hvarje handlingens skede, det lidelsefulla språket i hvaije scen, de ord han låter i sista akten fällas om Dagvard Frey.
» En sådan bragd sora hans ej häfden känner sen Romas första segertider, då en Mucius brände opp sin hand. » Ja, det märkes för visso, att han tror sig om att hafva framstält ett nytt, upphöjdt ideal.
Men vi neka, att han verkligen åstadkommit detta.
Hufvudpersonerne i Dagvard Frey bilda en tvillingkonstellation ungdomliga, rättast sagdt barnsliga gestalter; Den sjnt-tonårige trälen Dagvard och den sjuttonåriga hertigdottern Agnes.
Tvänne barn hjelte och hjeltinna i ett stort sorgespel!
Idén är tvifvelsutan ny och egendomlig, men den är dramatiskt omöjlig.
Barn kunna vara hufvudpersoner uti en idyll, såsom t. ex. Bernardin de St. Pierre » Paul et Virginie eller Runebergs Julqvällen med sin sjuttonåriga vänliga Augusta.
Uti en idyll kunna den barnsliga oskulden och hängifvenheten spela en hufvudroll.
Annorlunda i dramat, framför allt i tragedien.
Dramat går omedelbart ut på handling, en handling som utvecklar sig med och ur karaktärerna.
Men hvilken karaktär i egentlig mening, hvilken dramatisk utveckling kunna finnas hos sjuttonåriga hjeltar och hjeltinnor?
Barnets karaktär framträder som natur.
Sjuttonåringens utveckling kan bestå endast i en öfver-gång från gosse till yngling, från flicka till jungfru.
Den handling, som härmed förknippas, är ett stycke psykologi en action: Konflikten mellan själens drömlif och hennes uppvaknande.
Häraf kan i ett drama göras en episod, några intagande scener, icke mer.
Men Edvard Bäckström har försmått detta.
Han åsyflar någonting annat.
Han kastar sina båda stackars barn ut i vcrlden, midt i det upprörda handlingslifvets vreda böljor, hopar gräslighet på gräslighet rundt omkring dem, tills de slutligen förgås.
Han pinar barnsligheten att spela hjelterol.
Han har ifrigt studerat de högromantiska teatereijfekterna hos fransmännens ära, Victor Hugo — hvars Ernani han så talangfullt öfversatt — och han begagnar sig hänsynslöst af hvad han inhemtat.
Han eftersträfvar sitt omöjliga mål med alla möjliga medel.
Detta förhållande innebär förklaringen på den drastiska verkan hans arbete gjorde från scenen, och det pinsamma intryck det gör på den som i stillhet genomläser detsamma.
En försoning är omöjlig mellan dessa båda motsatser.
De göra som kruttunnan i Dagvard Freys sista akt gör med hjel-ten och hjeltinnan: De spränga alltsammans i luften.
Jemförelsen mellan Mucius Sceevola och Dagvard Frey är betecknande för Edvard Bäckströms uppfattning af det dramatiska och tragiska.
Den hjeltemodiga Scaevolas sjelfuppoffring hade till syfte fäderneslandets räddning, och detta syfte blef äfven uppnådt.
Dagvard Freys handling åter — sjelfva knuten, vändpunkten i Bäckströms drama — erinrar om gossen, som vardt ond på sin mamma, och för att straffa henne beslöt att sjelf icke äta.
Tsar Ivan den förskräcklige försäkrar DagvardFrey, att denne skall » se » sin herres, härmästarens, förödmjukelse samt LifTlands fall.
Dagvard svarar honom, att så icke skall ske.
Nu väntar man naturligtvis, att Dagvard skall göra ett försök att rädda sitt fosterland, sin herre, sin älskade.
Dagvard vänder sig icke mot Ivan och rys-sarne, utan mot sig sjelf.
Han rifver ut sina båda ögon: så skall han ju icke kunna se den gamle härmästaren vid Ivans fötter.
Efter denna besynnerliga öfverraskning väntar man dock ännu, att Dagvard Freys sjelfstympning skall medföra någon oväntad hjelp åt härmästaren och liffländarne, hvarigenom Dagvards orakelspråk erhölle en betydelsefull dubbelmening.
Men en sådan vändning uteblir helt och hållet.
Allt går såsom Ivan den förskräcklige förutsagt.
Men Dagvard ser dock icke detta!
Det är hjelplöshetens gagnlösa triumf!
Det är den dramatiska knuten löst genom en witz, en ordlek, en faral.
Två tomma blodiga ögonhålor med intet annat ändamål än att vara tomma och blodiga är på engång upprörande och vidrigt.
Det ideal, Dagvard Frey framställer, tillhör icke den sunda skönhetens verld.
Det är alltså intet ideal alls.
Det är blott en nervskakande teatereffekt.
Lyckligtvis för Edvard Bäckström står och faller hans författareära icke med hans Dagvard Frey.
£ v. Q,.J.
G Fredholm:
Arbetarelagstiftningen och Fabriksinspektionen i utlandet
Äfven till vårt land har arbetarerörelsen omsider träDgt och äfven våra lagstiftande myndigheter hafva funnit sig nödsakade att egna nftgon uppmärksamhet där&amp;t.
En stor fråga har emellertid arhetarefrågan icke ännu blifvit hos oss och synnerligen mycket allvar med de föreslagna åtgärderna har det icke häller blifvit.
Orsaken härtill är allra hufvudsakligast att söka i den omständigheten, att det råder en nästan fallständig okunnighet om hvad som i arbetarefrågan gjorts i utlandet, de erfarenheter man haft och de resultat till hvilka man kommit.
Uti det af arbetareförsäkringskomitén afgifna betänkande ing&amp;r en rätt utförlig framställniog af några främmande länders lagstiftning ang&amp;ende försäkring mot olycksfall i arbetet.
Däijämte har doktor A. Raphael i en monografi, Arbetsgifvare och arbetare, förlikningsmetoder vid deras intressetvister i England och Amerika1, lämnat en framställning af en bland de vigtigaste frågorna inom detta omr&amp;de.
Men detta är, om man tillägger en afhandling af dr J. Östberg, nästan allt hvad v&amp;r literatur har att bjada på arbetarelagstiftningens omr&amp;de och ingen af dessa publikationer var egnad att vinua en större krets af läsare, hvilka förtjänster de än i öfrigt må ega.
Ingeniör Fredholms arbete är däremot af den natur, att det hör kunna tränga fram till en betydligt större allmänhet.
Det utmärker sig för en koncentration, som gjort det möjligt,
1 Anmäld i denna tidskrift, aprilhäftet 1889.att på mindre än tvåhundra sidor lämna en klar och sakrik sammanfattning af arbetarefrftgans uppkomst och nuvarande ställning i Europas vigtigaste länder, utan att framställningen, oak-tadt det omfattande material den lämnar, ett ögonblick verkar tröttande.
För öfrigt gör arbetet ett intryck, som åtminstone är anmälaren dubbelt behagligt, därför att det i vår literatur är sft sällan man får det, ett intryck af att vara den erfarne och praktiske mannens inlägg i frågan.
Teorierna framhållas med en korthet och klarhet, som de teoretiske herrarne från högskolorna aldrig drömt om och därpå öfvergår förf.
till yttre, fakta — man känner sig på säker mark och slipper för en gång ifrån de quasi-djupsinniga utredningar, som gjort lite hvar studiet af hithörande frågor så krångligt.
I bokens första afdelning redogör förf.
i korta drag för, haru industrialismen uppkommit, huru den industriella frihet, som var dess häfstång, kom att missbrukas, huru arbetarne funno, att denna frihet icke egde den utlofvade förmågan att drägligt reglera de ekonomiska förhållandena, samt därför föranleddes att i koalitionen söka en hjälp mot kapitalets öfvermakt, huru denna arbetarerörelse först skapade den sociala fråga, som i våra dagar allt mera tager tig uttryck i lagstiftningsåtgärder till arbetarens skydd.
Därefter lämnas en framställning, huru arbetareassociationerna kämpat sig fram, hvarefter förf.
öfvergår till en framställ * ning af de olika föremålen för arbetarelagstiftningen och denna lagstiftnings utveckling i de olika landen.
Till sist kommer så en redogörelse för fabriksinspektionen.
Det är att hoppas, att liksom boken är en praktisk mans verk den ock skall bära praktiska följder.
Den är bättre än nigot annat arbete vi känna egnad därtill, och det är högt på tiden, att vi äfven i vårt land komma from sounds to things i arbetarefrågan.
Det är ett obestridligt sakförhållande, hvarom både vännerna och fienderna till arbetareskydd från statens sida äro eniga, att det första försök sistliden riksdag gjorde på arbe * tarelagstiftningens område förfuskades.