Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med ett ord, banden såväl emellan medborgaren och samhället, som emellan medborgarne sins emellan, blifva allt lösare, allt skörare.
Jag önskar att J, Mine Hrr, icke måtte missförstå mig.
Min mening är icke, ehuru äfven hos oss fröet till det onda är märkbart, att det inom vårt land ännu mäktigt utvecklat sig.
Det finnes — Gudi vare lof — en inom våra bygder starkt rotad anhängighet till gammal tro och sed, som bekämpar detsamma, och de andliga rörelser, hvarom vi nu orda, upspringa just utur andans reaktion emot materialismen.
Men uti denna tid, då alla de skrankor, som fördom särskiljde folken, äro grusade eller mer och mer falla uti ruiner, flyga på tankarnes vingar, inom ideernas verld, lika obehindrade smittsamma gifter som ädla ingifvelser.
Och inom ett eller annat land, möjligen flera, är tillståndet egnadt att väcka allvarligt bekymmer.
På spillrorna af mycket, som fordom aktades Den 1!» November e. m. 251 — hvaraf åtskilligt ej vidare förtjent af denna aktning, annat åter af lidelsernas storm bortsopadt — thronar högst penningen.
Om dess håfvor tränger sig mängden.
Der redligt arbete ej förslår, trestas lyckan genom svindlande spel och spekulationer, och der dessa misslyckas, söker ej sällan oredligheten — hvarom ofta nog märkliga tidender vittna — ihopskrapa det gyldene stoftet.
— Så de enskildte.
Och vänder man sin blick ifrån dem till det allmänna, till samhället, märker man liksom genom instinkt — om icke slutledningen lärer en det —, att den grund, på hvilken man vandrar, vacklar, och handen bäfvar att lyfta på framtidens mörka slöja.
Vill man låta ljus skimra genom denna, vill man betrygga samhällenas grund, må man icke främst söka den makt, som förmår åstadkomma detta uti statsinstitutioner och borgerliga lagar.
Det är icke ytterst på dessa, det är på medborgarenas inre kraft, på deras dygd, som samhällenas enda säkra grundval kan byggas.
Och att lifva denna kraft, befästa denna dygd, finnes endast ett enda osvikligt medel.
Detta heter religion.
För dess anda flyktar egoismen, slocknar afunden.
Dess ljus förbränner icke rikedomen, förtärer icke arbetsamhet och verldsliga sträfvanden, men tjenar dessa till ledning, lärer dem, att icke i sig sjelfva se sitt eget tillfyllestgörande mål, men ett medel till ädel, gagnelig, hjelpsam verksamhet, lärer den framför allt, att emot pligt aldrig våga upoffring.
Dess kärlek förbrödrar menniskorna och gifver åt samhället den kraft, dygd och samhällighet alltid skänka.
Må derföre framför allt annat religionens kraft och anseende stärkas, och allt, som kan hämma eller förminska hennes inflytande, aflägsnas, på det att uti vårt land icke allenast välstånd, utan ock inbördes frid, kärlek och enighet må blomstra, på det att lagarne må stå trygga, icke våldförda af passioner, och hängifvenheten till vår fädernebygd aldrig kallna genom sjelfviska beräkningars inverkan.
Hr Anrep, Gabriel, upläste en motion af följande innehåll:
Då jag vid förra Riksdagen blef nekad ett lån till utgifvande på eget förlag af Svenska Adelns Attartaflor—jag hade i motsatt fall icke allenast haft till mitt uppehälle under utarbetandet af desamma, utan ock kunnat spara något för kommande dagar —, så måste jag nu hos R. o.
Ad. begära anvisning på ett månadtligt understöd af Riddarhuskassan, att utgå ifrån och med nästa års början., och så länge jag med sjelfva arbetet är sysselsatt, för hvilket ännu en tid af två år torde åtgå.
Mitt behof är lOOrdrrmt pr månad, derförutan jag icke ser någon möjlighet för mig att kunna fortsätta.
Intresset och nyttan för Adeln af förutnämnde arbete har redan blifvit af många, så skriftligen som muntligen, erkändt, att jag nu anser mig icke behöfva vidare orda derom.
Jag vill blott ytterligare fästa upmärksamheten derpå, att endast genom genealogiernas utgifvande i tryck, kunna dessa för Adeln, så i historiskt som 252 Deli 19 November e. m. rättsligt hänseende dyrbara handlingar, hittills befintliga blott på ett enda ställe, med full säkerhet bevaras åt efterverlden.
Såsom exempel på huru andra författare erhållit understöd, får jag blott nämna KammarrättsRådet Ferlin, hvilken, då han utgaf »Stockholms
Stad i Juridiskt, Administrativt och Borgerligt hänseende», fick af Regeringen fyra särskildta gånger 750 rdr, af Stockholms Magistrats egna medel 300 rdr och af Stockholms Stads Kassa 1,000 rdr, eller tillsammans 4,300 rdr rmt, allt enl. haus, denna min motion bilagda, intyg, och utan någon skyldighet för honom att aflemna ett enda exemplar, hvilket han så mycket mindre kunnat göra, som förlagsrätten redan förut blifvit på annan person öfverlåten.
Nämnde Hr Ferlina förtjenstfull arbete, för hvilket, såsom förut nämndt är, ficks, blott i understöd, öfver 4,000 rdr, är dock icke till omfånget så stort, som mitt blir, hvarjemte han i arfvode af sin förläggare hade ungef. 25 proc. mera pr ark, än jag har af min.
Det innehåller dessutom saker, som till en stor del förut finnas i tryck, då deremot mitt är någonting alldeles nytt.
I ani. af det nu anförda, beder jag R. o.
Ad. behjerta min framställning, och dervid ihågkomma den satsen, att snar hjelp är dubbel hjelp och ofta den enda hjelp, som hjelper.
Om remiss af denna min motion till Riddarh.Utsk:t får jag hos Hr Gr. o. Landtm, vördsammast anhålla.
Hr Tham, Casper Wolrath, afgaf en motion, så lydande:
Då jag vid (öreg:de Riksdag väckte motion om uphäfvande af K.
Brefvet af d. 17 Okt. 1778, hade jag trott att R.
St:r skulle mer behjerta de sakförhållanden, som då framstäldes.
Inora 11. o. Ad., uti hvars öfverläggningar jag deltog, fann jag likväl att en väsendtlig åtskilnad förefanns emellan pluralitetens åsigter och mina, ty pluraliteten såg blott på modrens förmåner oell ville skona henne, på bekostnad af de barn, som föddes af okända föräldrar; jag åter ville göra allt för barnen.
Då jag ännu hyser samma åsigter, men likväl icke vågar hoppas att göra dem gällande inom representationen, så får jag försöka att gå en medelväg för att åtminstone bereda någon lindring i dessa barns olyckliga belägenhet.
Granska vi KonungaBrefvet af d. 17 Okt. 1778, så innehåller det lagstadganden, som hafva för afsigt att mildra strängheten emot den okända barnaföderskan.
Må dessa gerna stå qvar, ehur-u ofta nog undantag borde göras.
Det finnes deremot andra stadganden, som leda dertill att åtskilja moder och barn, som betager barnet att få veta både fader och moder.
Dessa stadganden äro emot all kristendom, och äro, enligt min tanke, ovärdige lagstiftningen.
Lagen bör icke slita barnet ifrån föräldrafamnen, icke uplösa naturens heligaste baud.
Den bör fast heldre tillknyta dem ännu starkare.
Eller med andra ord, den borgerliga lagen bör i detta fall ställas i fullkomlig harmoni med Guds egen uppenbarade lag.
Den 19 November e. m. 253 Att ofvannämnde
Kungabref i detta hänseende gått grymt till väga, kan aldrabäst bevittnas af hufvudstadens pastorer.
De erhålla årligen besök af barn, som komma långväga ifrån och uppoffra allt för att förgäfves fråga och spörja efter sina föräldrar.
Jag behöfver icke särskildt måla det onaturliga förhållande, då föräldrar, i stöd af detta Kungabref, köpa sig fria från föräldrapligten, och sedermera icke efterfråga om barnen få dö uti ett det djupaste elände.
Man har i föreg:de Riksdagars..
Lagutskott drifvit, den sats, att den K.
Rörfattningen icke gynnar barnamord.
Sannolikt har man dervid hållit sig till statistiska upgifter.
Men det största antal barnamord redan i moderlifvet kunna icke der uptagas.
En annan auktoritet, nemi.
SundhetsKollegium, har derutinnan en motsatt åsigt till Lagutskottet.
Det säger i sin underd. berättelse år 1857 att »barnamordet är ett gröfre brott, som lättare än månget annat kan undandöljas och förblifva af lagen ostraffadt.» SundhetsKollegium påpekar tydligt 1778 års författning.
Men vill man ytterligare se det onda af denna författning, så, huru många äktenskap ingås icke, uti hvilka qvinnan med stöd af författningen bedrager mannen?
Huru lätt kan icke blodskam, förbjuden i både gudomlig och mensklig lag, genom den ega rum?
Jag anhåller dessutom att få erinra derom, att denna författning icke är tillämplig för alla orter inom fäderneslandet.
På landsbygden och de smärre städerna kan modrens hafvande tillstånd icke fördöljas.
Hon är der genast röjd.
Det är företrädesvis Stockholm, der den kan tillämpas.
Det är derföre endast också i Stockholm de menligaste följderna kunna spåras.
Man ser der hvilket antal af offer, som i skydd af denna författning årligen bringas.
Må jag anföra ett utdrag af TabellKommissionens berättelse för åren 1840 — 50, som en annan aktad ledamot af detta Stånd upgifvit:
LTnder dessa fem år var antalet af oäkta barn:
På landsbygden födde 33,093, och döde före ett års ålder, 0,797, eller ej fullt 20'/2 proeent.
I Stockholm födde 6,515, döde inom samma ålder 2,775 eller öfver 41 procent.
I öfriga städer födde 6,962, döde 1,952, eller 28 proc.
Kastar man derefter blicken på de äkta barnen, så blifver förhållandet:
På landsbyggden, födde 441,345, döde före ett år 62,050, ungefärligen 14 proc.
I Stockholm födde 8,151, döde 1,773, ungef. 21 proc.
I öfrige städer födde 28,043, döde 4,611, något öfver 1 6 proc.
De oäkta barnens dödlighet är således i Stockholm något mer än 19 proc. större än de äktas.
Skillnaden emellan dödligheten i Stockholm och öfriga städer är för äkta barn blott något öfver 5 proc., men för de oäkta barnen 13 proc., hvarmed dödligheten i Stockholm är större.
Likväl är det just i Stockholm som barn, födde af okända föräldrar, skulle njuta skydd af 1778 års författning.
254 Den 19 November e. m.
Med stöd af livad jag bär anfört, vågar jag föreslå, att R.
St:r hos K. M. i underdihet anhöllo, att, med bibehållande af alla de stadgar i K.
Brefvet af d. 17 Okt. 1778, som lemnar skydd åt barnaföderskan, de stadganden åter i samma bref, som kunna innefatta hinder för barnmorska eller annan person, att till vederbide presterskap för anteckning vid dop, eller till barn, eller till dess målsman lemna nödig uplysning om barnets moder, måtte uphäfvas; eller också, derest detta förslag icke skulle vinna bifall, att en förordning utgafs, som anbefalde att en lägrad qvinna egde att skriftligen till pastor erkänna sin förbrytelse.
H. Exc Hr Gr. Löwenhjelm, Carl Axel:
Jag går att till Eder, M.
Hrr, framföra några, som jag tror, vigtiga anmärkningar vid behandlingen af det, af K.
M:t oss lemnade förslag till ny Handbok för Svenska Lutherska Kyrkan.
Alla ändringar, som göras uti kyrkans ordställningar, i hvad rörer Tron eller Gudstjensten, äro egnade att väcka misstroende hos mängden af folket, hvilket oftast fäster sig med envishet vid bruket af de ord de nyttjat allt sedan barndomen, — och man bör således äfven vänta sig motsägelser vid detta tillfälle.
Vi minnas huru försigtigt och vist, Carl Johan, vid införandet af nya Psalmboken, tillät hvarje församling, att, om den så åstundade, förblifva vid bruket af den gamla.
— Nya Handboken är af ändå högre vigt, och må det tillåtas mig att här ingå uti en närmare granskning.
Det är isynnerhet uti tvenne frågar, en ändring är lika önskvärd som vigtig, och det är: 1:0, frågan, som presten, vid barndop, framställer till faddrarne: »Afsnger du dig
Satan och dess gerningar»; — en fråga, som är utesluten utur den nuv:de; och 2:o, korstecknet, likaledes uteslutet utur den nu gällande, men icke återställt uti nu upgjorde nya förslag af Handbok.
Vår nu gällande Handbok är, som H:rne torde veta, utgifven af Erkebiskop Uno v. Troil, en, både för sin lärdom och sina presterliga förtjenster, allmänt aktad man.
— Det blifver derföre så mycket angelägnare att göra sig redo, huru denne vår Lutherska kyrkas öfverhufvud kunnat utur Handboken utesluta ofvannämnde fråga vid dopet, äfvensom bruket af korstecknet.
Orsaken dertill, M.
Hrr, låg helt enkelt deruti, att Uno v. Troil var ett barn af sin tid, — och denna tid var den, då Encyclopedism invaderade först Frankrike, sedan norra Tyskland och Norden.
— Få måhända ibland Eder, M.
Hrr, hafva rätt reda på denna högfärdens förmenta triumf öfver religionen och dess sanningar.
Under ledning af den, som skald snillrike Voltair, samlade sig Sommiteterue af all slags i Frankrike, England och Amerika gällande lärdom, och bildade en sekt, som skulle afskaffa Kristendomen och sätta Philosophien i dess ställe.
— Det var under så - Den 19 November e. m. 255 dana inflytelser, som hela Gustaf IILs tidehvarf, äfven omedvetet, handlade.
Då böljade man anse Satans individuella tillvaro, såsom det ondas princip, vara ett begrepp, som icke af tidehvarfvet gillades, — och man betänkte intet, att om ingen Satan funnes, gjordes ej heller något behof af en Kristus, såsom Guds Son och verldens Frälsare; — den ena betingar absolut behofvet af den andra, och tviflet på en Satan sträcker sig sjelfmant öfver alla våra Evangelier om Kristi, frestelse samt magt öfver onda andar.
— Förfares så med den del af Evangelierna, skulle tron på de öfriga starkt rubbas.
Det var således en välgörande förbättring uti det nu förev:de förslaget, att åter inlaga den vid dop ofvan förmälde frågan till faddrarne.
— Deremot förklarar jag mitt stora missnöje deröfver, att korstecknet icke blifvit oss återgifvet, och detta har ej skett af barnslig fruktan att synas katholisera.
M. Hrr, jag är ej vän eller fiende af katholicism, men jag anser den kyrka, i hvilken jag är född och tipfödd, stå närmare sanningen, och afstår icke ifrån korstecknet, derföre att katholiker äfven nyttja det.
— Luther bibehöll korstecknet, och jag anser art vi ej behöfva gå längre i Lutheranism, än denne vår store reformator.
Korstecknet är inte allenast skönt, utan innehåller en hel bekännelse till Kristum, af dem som gör det med varmt och heligt allvar, — och vill man gå till den del af våra kyrkobruk, som anslå församlingens vanor, så finner jag ingenting så andefattigt, som vid välsignelsens meddelande, när presten med utsträckta armar och den hängande obligata näsduken läser den.
— Korstecknet, gjort som förr, vare sig för hela församlingen eller den privata bedjande, är ett värdigt och vackert yttre tecken.
Denne af mig nu yttrade mening, är för mig nog att icke antaga den nu föreslagna Handboken, — och jag förstår att det skall finnas flere ibland oss, som hafva andra gravamina att anföra.
Hrr, hvad Er må synas om vår förmåga att inlåta oss uti theologiska disputationer?
— Huru många ibland oss äro väl dertill beredde?
— Och hvad skall blifva resultatet af så beskaffade de 4 RiksStåndens förhandlingar?
Jag får sålunda härvid förklara, att jag anser remissen till Lag- och Ekonomi-Utskottet, vara ett misstag, föranledt af omöjligheten att hänvisa målet till ett, för dess verkliga behandling passande Utskott, så mycket mera, som här är alldeles inte fråga om någon lagstifning, och troligen kan ej målet hänföras till kategorien af ekonomiska, i bredd med dikning, stängselskyldighet eller skjuts.
Jag anser sålunda R.
St:r inkompetente att sig med målets afgörande befatta, utan tillstyrker vördsamt, att det må öfverlemnas till Konungen, i dess egenskap af Lutherska kyrkans Summus Episcopus, omgifven af samtliga Rikets öfrige Biskopar, bildande sålunda en art Synod, den enda autoritet, som jag anser kompetent i ett mål af detta slag.
Deri 19 November e. m.
Härefter npiästes följande af H.
Löwenhjelm nu aflemnade motioner: l:o.
Hvar och en af oss vet, huru otillförlitliga nuvarande upgif ter till taxering af fäst egendom på landet äro.
Lemuad till egarens eget beräkningssätt veta vi, att i allmänhet upgifves egendoms-värdet, måhända, icke till hälften af dess rätta värde, hvaremot, då egaren vill på egendomen uptaga lån, lika vanligt, upgifves värde 3 gånger högre än vid taxering till skatt.
Detta gyckel med sanningen tillåter sig äfven den jordegare, som i alla andra förhållanden är långt ifrån att vilja bedraga sin nästa, — men med Staten har det nu mera blifvit sedvanligt, och den skulle troligen anses för en narr, som upgåfve sauna värdet på sin egendom, vid taxering till skatt.
Så länge ingen cadastre finnes, gifves, mig veterligen, endast eli sätt, att i någon mån, komma, om icke till det fullkomliga, åtminstone ifrån, hvad hvar och en, som älskar ordning, måste fördömma.
Dymedelst, att låta hvarje egare af fast jord, till sin KommunalStyrelse upgifva huru många tunnland åker och öppen jord, artificiel och naturlig äng och hage, samt skog, han anser sig ega.
Det sistnämnde, eller skogen, kan intet ske annorlunda än slumpvis, i brist af förutgången upmätning; men hvar och en vet temligen noga. huru många tunnland åker, äng och hagar, han eger.
Denna upgift må sedan af KommunalStyrelsen öfverlemnas till Häradets Kronofogde, för vederbörlig debitering.
Onekligen faller det sig svårare att göra oriktiga upgifter inför en KommunalStyrelse, der skäligen noga, hvar och en känner hvarje egares jord.
Egarens intresse förändas härvid, och han blir snarare frestad att upgifva flera tunnland åker än han måhända eger, för att dermedelst stärka egendomens kredit, der den uti en framtid skulle komma att försäljas.
Klagomål öfver egna upgifter kan icke förekomma, och PröfningsKommittöen icke i detta afseende besväras.
En gradering, länen emellan, blifver visserligen då lika nödvändig som för närvarande, och jag föreslår: att minimi-afgiften användes uppå: l:sta klassen, Norrlands, Jemtlands, Ångermanlands, Dalarne och de trenne Småländska länen, samt Blekinge och Hallands län. 2:dra klassen, att utgöras af Wermlands, Wennersborgs och Bohus län. 3:dje klassen, och den högsta, af: Gefleborgs, Uplands, Stockholms, Södermanlands, Skaraborgs, Nerikes, Westmanlands, Gottlands och de begge Skånska länen.
Jag öfverlemnar åt Bevilln.Utsk:t att gifva R.
St:r förslag till jordens taxering efter denna method, och tror, att äfven med den låga maximi-afgiften af 1 R:dr R:mt pr tunnland åker, 66 öre » pr d:o äng, 20 öre » pr d:o hagar, 10 öre » pr d.o skog, så Den 19 November e m. 257 så skall denna skatt blifva lika gifvande, men mera rättvis, än för närvarande.
Härvid får jag derjemte tillägga, det jag anser att hela beloppet af skatten, ehvad det skulle gifva mera eller mindre, änden af Bevilln.Utsk:t påräknade summa, måtte ingå till Riksg.Kont., der möjligen blifvande öfverskott i alla fall förvaras och hålles R.
St:r tillhanda vid en påföljande Riksdag.
Rörutseende att detta mitt förslag ännu skall i vissa delar finnas bristfälligt, vågar jag likväl vördsamt anhålla om remiss till Bevilln.Utsk:t. Remitterades till Bevilln.Utsk:t. 2:o.
Jag går att förnya den motion, jag väckt under flera föregående Riksdagar, den nemi., om löners och pensioners totala befrielse från all beskattning.
Staten står till tjenstemannen uti enahanda förhållande som hvarje enskild man, det nemi., att emot viss bestämd lön fordra viss bestämd tjenst, och då denna fullgöres, kan icke något berättiga husbonden, att egenmäktigt afkorta lönen, och det är således intet en af statsmagterna, som bör tillåta sig hvad rättvisan förskjuter.
En annan art orättvisa upstår äfven deraf, att så lätt det faller sig att beräkna 1 proa af den kontanta lönen, så omöjligt är det, att med full säkerhet beräkna värdet af en indelt lön.
Den tredje orättvisan består deruti, att man tagit 1 proc. eller 10 pr mille af löner och endast 1 pr mille af fast egendom.
Sådan beskattning är exempellös uti Europa.
Jag väcker, till följe häraf, den motion, »det måtte löner och pensioner befrias ifrån all beskattning», och anhåller vördsammast om remiss till Sevillu.Utsk:t.
Äfven denna motion blef till Bevilln.Utsk:t. remitterad.
3;o.
Det är beklagligen kändt, att de af testator, eller i hans stad och ställe af domaren tillförordnade kuratorer, försnilla eller förstöra den omyndiges gods.
Det står väl på papperet att domstolen är skyldig att föra ett slags öfverinseende öfver alla i dess domvärjo varande kurateler, men huru skulle domaren kunna medhinna en så beskaffad upsigt, som ej står att förena med den tid, han måste egna åt domare-kallet.
Häraf upkommer möjligheten för bedrägliga kuratorer att så umgås med myndlingens egendom, att, när redogörelsens stund är inne, denne sednares arf är förstördt eller så intrassladt uti förmyndarens egna rubbade affärer, att myndlingen fåfängt söker värdet af sitt arf uti förmyndarens bo.
Det gifves blott ett medel att förekomma dessa faror och gifva den döende testatorn en lugn trygghet för arfvingens framtid, och det är att följa Tysklands exempel, hvarest uti hvarje landskap H. I. 17 2Ä8 Den 19 November e. m. eller provins det finnes en inrättad Pupill-kammare.
Denna Pupillkammare är den auktoritet sorn: l:o.
Tager i sitt förvar alla till boet hörande säkerhetshandlingar, kapitaler och juveler, guld och silfver, som myndlingen ej kan behöfva förr än han är kommen till myndighetsåren. 2:o.
Förvaltar och förräntar alla de myndlingens inkomster, som icke äro nödvändiga för hans upfostran och underhåll. 3:o.
Gifver ett lämpligt årligt anslag åt Special-förmyndaren, till betäckande af, ofvan anförda behofver. 4:o.
Som infordrar af Special Förmyndaren årlig konto öfver alla myndlingens inkomster, så vida denna sednare har egendom som bör förvaltas, samt särskild konto öfver alla, för myndlingens upfostran och underhåll, gjorda utgifter. 5:o.
Upbär och föräntar alla myndlingens kapitaler och inflytande inkomster.
En sådan Pupill-kammare bör bildas af allmänt aktade män, som sig dertill villiga förklara, och emot ett arfvode af, t. ex.
Vj proc. af det förvaltade godsets inkomster.
Uti Sverige synes det enklaste vara, att förena Pupill-kamma rens ärender med våra förträffliga Hypotheks-bank-direktioner, hvilka härigenom erhöllo en rättvis inkomst.
Jag vet att värdera det nit, som ex nobile officio åtagit sig, genom att utan lön vårda så väl Hypotheks- som Privatsedel-banker; men tror det vara nyttigare att, genom en viss lämplig lön, försätta ledamöterna uti kategorien af embets- och tjenstemän, uppå hvilka lagen alltid har sin fulla tillämplighet, när deraf behof göres, — en fråga som för närvarande kunde, uti en skicklig advokats händer, göras tvifvelaktig.
Hypotheks-banken har då ett ypperligt tillfälle att genast emottaga och förränta de medel, samma direktion, uti dess egenskap af Pupill-kammare, har att utlåna och förränta.
Det är ej att befara, att Iiypotheks-direktionens tid skulle omåttligen tagas i anspråk af göromålen, som Pupill-kammaren erfordra, då det är en lätt sak, att så ordna pupill-redogörelsen, att de inträffade på samma tider, som Hypotheks-direktionen i alla fall, skulle sammanträda.
Vi ega för närvarande förmyndare kammare uti några större städer, men endast afsedda för vissa klasser af Borgerskapet — och deras förvaltning i Stockholm och Orebro har icke varit nöjaktig, ehuruväl ställde under resp.
Borgmästare-embetens vård.
— Adeln är i det stället hänvisad till Hofrätterne, såsom ett forum privilegiatum; men desse af ärender redan så öfverhopade domstolar kunna omöjligen upfylla skyldigheten att bevaka alla inom deras domvärjo förekommande kurateler.
Mig vill det tyckas, som borde det uti en sak af så allmänt och vigtigt intresse ingen ståndsskillnad göras, men lemnar gerna full frihet åt en och hvar testator att afsäga sig Pupill-kammarens biträde; må han skylla sig sjelf, om hans, åt annan person lemnade, förtroende blir sviket.
Den 19 November e. m. 25#
Jag anhåller, i stöd af detta mitt anförande, det ville R.
St:r underd. hos K. M. anhålla, det H. M. i Nåder, till nästkommande Riksmöte, läte af sakkunnige män ett förslag upgöras, till inrättande af ProvincialPupillKammare, och dervid nödiga reglementen och stadgar.
Vördsamt anhåller jag, det denna min motion måtte meddelas Lag- och Ekon.Utsk:t.
Remitterades till LagUtsk:t. i:0.
Ibland landets alla institutioner är Banken den vigtigaste, ja vigtigare här, än i något annat land, derföre, att Bankens papper är och blir landets hufvudsakliga mynt-representant.
Sverige eger foga silfver, inga särdeles gifvande silfvergrufvor, och det är endast förutsättningen, att exporten skall öfverstiga importen, och sålunda införa silfver i landet.
Det finnes likväl, på sätt och vis, mera silfver här, än i andra länder, men det är arbetad! silfver, och vår allmoge är nu mera så rik, att det finnes få hemmansegare af BondeSt:t, som icke ega rätt betydligt med silfver, så väl uti större som mindre pjecer, — hvarförutom Norrlands allmoge i retour förafsålt fogel och smör na. m., och hemför i stället myntadt silfver.