Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så blef hans förnämsta verksamhet ett långt och nästan oafbrutet – örlig.
Han började det i Sverige, under Tredje Gustafs tidehvarf, med en ästhetisk kamp: mot en Vitterhet och särdeles en Kritik, hvilkas ledande grundsatser syntes honom utgå från ”flärdsnille” och föra till ”småmästerskap”.
Han lyktade det i Tyskland, under Kants, Fichtes och Schellings tidehvarf, med en philosophisk kamp: mot den djupare Kriticism och deraf föranledda Idealism, hvilka för hans ögon voro ingenting annat, än förnyelser af en verklighets-tom och uppblåst scholastik, en ”transcendental fanatism”, uppstigande till sin yttersta svindelhöjd.
Mellan båda låg ett politiskt intermezzo: en strid om rätta begreppen af Samhällens ändamål och författningar; hvars historia har, utom andra märkligheter, också den, att England, under Pitts tidehvarf, blef skådeplatsen för ett af dess uppträden.
Föröfrigt visar en allmän öfverblick, att äfven i både den första och den sista af dessa strider ingingo – fastän på olika sätt – politiska beståndsdelar.
Ty Vitterhet och Vetenskap stodo för honom alltid i omedelbaraste sammanhang med Samhällsväl.
Han öppnade likväl icke sin bana med bardalekar.
Han uppträdde först i egenskap af Skald, och trodde sig ämnad, att inom Svenska Poesien tillvägabringa en reform genom egna skaldeverk.
Ända till slutet af sin lefnad tillerkände han dessa verk ett högre värde, än sjelfva hans beundrare – numera – tillerkänna dem; och lika litet, som han någonsin upphörde att betrakta sitt skaldskap med välbehag, öfvergaf han någonsin alldeles dess utöfning.
Man har poemer äfven från hans sista dagar.
Men han må nyttja Skaldens språk, eller icke: hvad han i bägge fallen först och främst är, det är – Tänkare och Talare.
Så rent än hans Skaldskap uppenbarar sig i mången af sina lyriska yttringar, så uttrycker det likväl i allmänhet till den grad omedelbarligen hans Tänkarskap och Talarskap, att det har just i detta uttryck sin egnaste betydenhet.
En philosopherande och oratorisk syftning herrskade hos honom alltid.
Men dess lynne var motsatsen af all kammar-speculation och skrifbords-rhetorik; det åtnöjde sig ingalunda med det lugna begrundandets enslighet.
Det var, tvärtom, ända från sin upprinnelse, ett – om än i ädel bemärkelse – demagogiskt.
Deraf den honom ofta med skäl, oftare utan, förebrådda böjelsen att ”declamera”.
Deraf den honom egna, af Poesi, Declamation, Humor, Ordlek revolutionärt blandade stylen: i sitt hela ljungande, slående, tändande, medryckande; men ofta jemväl måttlöst spänd och eldfylld, ofta öfvertygande blott genom öfverrumplingar, ofta framrusande med beteenden som likna våldsamheter; aldrig skygg för äfven de mest burleska (till och med cyniska) infall, eller tveksam om deras plats ens i det – eljest – högtidligaste föredrag, när de rakast drabba hvad han vill inskärpa eller belysa.
Med få ord: hans innersta kallelse dref, att verka såsom undervisande folktalare; hvartill han ock kände sig utrustad genom en muntlig talegåfva, fullt ut hans skriftliga jemnlik.
Också var hans mäktigaste och glansfullaste lefnadsskifte det vådliga, då han åt denna kallelse öfverlät sig med en fart, hvars följder, skiljande honom från hans fädernesland, med detsamma äfven skiljde honom från den egentliga möjligheten till dylika verkningars fortsättning.
Rättmätigt kallade han sitt skaldeqväde ”Passionerna”, det af Sällskapet Utile Dulci år 1782 med beröm halfbelönta, en ”lärosång”: ty det innehåller en verklig känslans och lidelsernas metaphysik.
Men han gick längre; han förklarade uttryckligen Lärodikten för det högsta af all vitter snille-idrott.
Äfven Leopold ville, i spetsen för många andra redbara män, att Sångmön borde framför allt annat vara ”vis” och ”nyttig”3.
Man skulle häraf kunna förmoda, att grundskillnaden mellan honom och Thorild aldrig varit någon väsendtlig.
Den var det ändock.
Thorild uppfattade detta diktslag i dess ursprungliga stora betydelse, i Orphisk och Empedokleisk anda.
”Man har” – säger han i ”Passionernas” företal – ”uttömt Konstens små skönheter; dessa eviga hvardagsprål.
Sagornas och Jollrets tid är ej mer.
Man behöfver Naturens och Själens under.
Dessa äro väsendet af en Lärosång: det ädlaste och högsta
Snillet kan arbeta uti; den Vises hymn, betraktelse, andakt till Naturen, sådan denna visar oss de högsta stegen af under och skönhet intill Gud”.
Grundtonen i hans poesi var fördenskull en philosophisk blott derigenom, blott så till vida, att grundtonen i hans philosophi alltid var en poetisk.
Liksom hans poesi är ett känslans och inbildningens speculation, så är hans speculation en sig i tanka bekräftande poesi, som bestämmer innehållet och arten af hvarje försök att använda den poetiska formen.
Hans lärodiktning och hans lära förutsätta således, och innebära, ömsesidigt hvarandra.
Icke dessmindre skönja vi snart, att för honom sjelf är läran hufvudsaken; hvadan hon ock såsom sådan utvecklade sig, under fortgången af hans författarskap.
Hon skulle det nödvändigt; hon var ju hos honom detsamma, som egentligen också sjelfva Poesien var: det poetiska i tankan, såsom från tankan oskiljeligt, – eller såsom varande just lifligheten af den skådningskraft, klarheten af den allblick för inre och yttre verkligheter, fullheten af den själshelsa, hvarförutan tänkandet förvandlas till ett sinnlöst grubbel, ett i mörker famlande ”tänkeri”, som evinnerligt gäckas af sina egna yrseldrömmar.
Sådan friskhet, sådan liflighet och klarhet kunde alltså, enligt hans synpunkt, yttra sig äfven oberoende af Poesiens särskilda konstform; eller lika väl utom denna form, som inom den; ofta, till och med, i förra fallet bättre.
Då på slikt vis formen alltid var för honom en omständighet af underordnad vigt, måste deraf helt naturligt följa, att dess tidigaste beskaffenhet – eller egenskapen af en särskildt poetisk – mer och mer försvann ur hans skriftliga meddelanden; utan att likväl de sednare beskaffenheterna, der språk och föredrag antogo först en öfvervägande oratorisk och slutligen en öfvervägande dialektisk stämpel, någonsin kunde förneka den ursprungliga diktspels-andans qvarvaro.
Desto mindre bör undras, att icke heller någon af dessa formskiftningar förnekade hans snilles medfödda demagogiska lust.
Oförminskadt bibehållen ännu, när han gick att förkunna sin lära på utländska tungomål, genomlyser den till och med dem af hans skrifter, som, författade i sjelfva Speculationens enkannerliga hembygd, framför alla de tidigare göra anspråk på philosophiskt framställningssätt.
Hans lefnadshändelser utvisa, huru han blef drifven ur den poetiska productionen in i den kritiska; huru denna kom att taga både en ästhetisk och en politisk rigtning; huru han inleddes i bemödandet att utveckla samtligheten af sina åsigter såsom ett vetenskapligt helt, ett system; huru han omsider vågade hoppas, att med detta system kunna verka såsom reformator inom Tysklands Philosophi, som dymedelst skulle bli värdig att vara Europas och Mensklighetens.
Man ser, att hans förtröstan till sin förmåga väl kunde stegras, men aldrig minskas.
Han var, alltigenom, en de djerfva företagens och förhoppningarnes man; kanske mer, än någon annan svensk författare så före, som efter honom.
Möjligtvis hade han, utan det af Sällskapet Utile Dulci fällda omdömet öfver hans ”Passioner”, aldrig fattat det beslut, att göra yrket af vitter Granskare till ett hufvudvärf.
Det är troligt, att han, utan dylika eggelser, helst velat bekämpa den rådande Smaken blott genom egna positiva snillealster.
Likväl var sådan hans oafvägda fritalighet, sådan hans afgjorda och afgörande missaktning för denna smak, att i alla fall skulle hans skrifter ha ådragit honom tvister, eller blifvit behandlade såsom stridskrifter.
Hans lynne, hans karakter, grundstämningen af hans känsla och fantasi, hans oföränderliga ungdomskärlek för just de skalder, som af den ”goda smakens” vitterhetslära stämplades till barbarer, ”skogsmenniskor”4 eller åtminstone halfvildar, – allt detta gjorde invecklingen i fejder till hans oundvikliga öde.
Ej heller kunde besagda theori och kritik afvinna honom synnerlig vördnad, då hon sjelf icke gaf bättre besked om hvad ”allmänt god smak” egentligen vore, än att den – såsom man fick veta af t. ex. hennes prisade tolk Blair – ”finnes i sådana arbeten, om hvilkas värde alla tider och folkslag öfverensstämma”; en upplysning, i kraft hvaraf hon ideligen framhöll ”Virgilius, Horatius, Boileau, Corneille, Racine, Moliere, Voltaire, Pope”5 såsom de enda ofelbara skönhets-mönstren, och lät – ehuru med mycken höflighet – förmärka, att i jemförelse med dem vore sjelfva de Grekiska mästarne blotta förberedare.
Förstod man rigtigt hennes mening, så påstod hon öfverhufvud, att fullt äkta smak tillvarit blott två gånger i verlden: nämligen först i Rom, under Ciceros och Augusti tid; sedan i Frankrike, under Ludvig XIV:s och Voltaires.
Kom nu härtill, att det var denna ”förnuftets och smakens lagliga styrsel”, på hvilken Stockholms-Posten beropade sig såsom sin, när den syntes nästan uteslutande gilla blott det Småbehagliga och Småqvicka; och likaså Sällskapet Utile Dulci, när det i ett af Stockholms-Postens blad tilldömde skaldestycket ”Passionerna” endast sitt mindre pris: då kunde väl en yngling med Thorilds stolta eldsjäl desto snarare anse sig fullbefogad att bryta löst mot båda dessa myndigheter, som det måste vara honom klart, att sättet af deras dom alltför mycket blottade ytligheten af deras vittra förmyndar-vishet.
Poemet underkändes nämligen, icke på grund af dess i anmälandet likväl betecknade verkliga brister, utan derför, att – det var författadt i hexametrer; eller, såsom
Sällskapet utlät sig, ”bundet i ett orimmadt daktyliskt versslag, stridande mot den i Vitterheten allmänt godkända smaken”.
Detta vore – fortfor Sällskapet – ”en lika så vådelig, som onödig nyhet”: hvilken det fördenskull, och ehuru ”Auctoren eljest varit tillfyllest berättigad till det större priset, ej hade trott sig böra, genom en sådan belöning, oinskränkt gilla”.
Detta af Kellgren uppsatta utslag, som längre fram skall meddelas i sin utförlighet, blef den tyngd, som, kastad i den dittills jemnvägande vågskålen, afgjorde Thorilds val af en granskares kall.
Att han – personligen – var af Sällskapet förorättad, klagade han med oskäl; hans skaldedikt var det, till någon del, visserligen.
Men han stannade ej inom gränsorna af enskildt försvar, eller af ett krig fördt till skydd och hämd för egen sak.
Han fattade Granskare-kallet i stort, eller såsom ett utredande och framteende af dess eviga lagar.
Det dåvarande kritiska oraklet, Stockholms-Posten, oftare kitsligt än klyftigt, var – särdeles i de första årgångarna – behäftadt med ett fransyskeri, en miniatur-voltairism, som betedde sig nog lillepyttiskt och stod i ett (inför skarpare blickar) vidunderligt förhållande till den oinskränkta hyllning, hvarmed det af allmänheten erkändes för ofelbart.
Sådant föranledde honom till en ny skärskådning af lagarna för allt vittert omdöme; och denna blef hufvudfrukten af den mångåriga kamp, som föröfrigt yttrade deruti sin närmaste välgörande verkan, att
Kellgren sjelf var vid dess slut en betydligt annan man än vid dess början, då han i ett Thorilds bref till Leopold kallades ”en liten fin och rar Vestgöte, med kallt hjerta och ett oändeligen litet begrepp”.
Men en undersökning, rigtad på lagarna för allt vittert omdöme, måste i samma mån, som den trängde till deras innersta grunder, snart bringa honom att undersöka lagarna för hvarje vettigt.
Så vidgade sig hans kritiska förehafvande från gräns till gräns, utan uppehör; så förde det honom, längre och längre, in på hvartenda område af Mensklighetens förnämsta interessen.
Och så skedde, att åsigter, dem han först velat göra gällande inom Vitterheten, bragte honom, steg för steg, till utbildandet af en hel kunskapslära om Lifvet och Samhället.
Så till vida ändade han ock sin bana i likhet med sin motståndare Leopold: nämligen med att anse Philosophien för sin lefnads egentligaste uppgift.
Redan före beträdandet af Tysklands jord hade han utsträckt sina reform-bemödanden till Lagkunskap, Statshushållning och Statsförfattning, Äktenskapslära, ja Diet-lära och Helsovård.
Det bör då ej synas oväntadt, att han, dit förflyttad, ville der framgifva sina forskningars samtliga frukter i en fullständig ”Archimetri” eller Ur- och Allmått-vetenskap, som skulle undervisa om de evärdliga mått af erfarenhet och sanning, enligt hvilka menniskan, såsom kännande, tänkande, viljande, bör skåda och behandla all den verklighet, hvars lefvande verld är på samma gång sin egen och hennes.
Så uppkom ett system, som har ett ganska eget slags poetico-etymologico- mathematisk skepnad; der, oaktadt och midt under syftandet efter den strängaste method i satsernas uppställning och bindning, de allvarligaste känslo-utbrott omvexla med fyrverkerier af komiska (och jemväl här mångengång burleska) hugskott, blixtrande qvickheter, glimmande ordspel, som ofta blott öfverraska och blända, men ofta äfven i sanning upplysa, – eller företräda bevisningens ställe med en verklig visning.
I sitt hela är denna skrifart hans fordna, med tillägg blott af den methodiska värdigheten – eller åtminstone sträfvandet derefter – i uppsyn och åtbörd.
Alla hufvuddragen från hans äldre skrifters styl, Poesien, Declamationen, Humorn, Ordleken, igenkännas här ännu i lika egendomlighet: det sistnämnda är till och med än längre utbildadt, och onekligen till öfvermått, – särdeles i hvad han skrifvit på latinska språket; hvilket han, äfvensom Engelskan och Tyskan, i förvånande grad lyckades att begagna.
Man må ej studsa vid, att hans Archimetri, både i urskrift och i commentarier, som till större delen likna Sibylla-blad, esomoftast bekrigar Poesien; mångengång med stor häftighet, med skarpa utfall mot Fantasi och Enthusiasm.
Härom gäller den bekanta danska versen:
Naturam furca pellas ex,
Hun kommer dog igien, den Hex.
Thorilds vishet kan ej upphöra sjelf vara – Poesi; om hon än slutligen ville inbilla sig, att så skett.
Hon har i det afseendet ett tycke af Platos; måhända äfven deruti, att Poesien, som hos båda genom ett besynnerligt, men förklarligt missförstånd arbetar på sin egen förstöring, icke har utan all framgång sålunda burit händer på sig sjelf.
Ej heller inskränker sig frändskapen mellan Platos och Thorilds visheter till detta.
Väl är Thorilds, i sitt innersta skaplynne, en afgjord Naturalism eller Natur-Realism; och af det slag, som grundar sig på sinne, på sinne-förnimmelse, på känsla, eller på den omedelbara nödvändigheten af allt hvad i dessa är ursprungligen gifvet och inverkande.
Man kan härvid påminna sig Lockianerne och Encyklopedisterne, hvilkas inflytelser på Thorilds ungdoms-daning ock visserligen qvarlemnade månget outplånligt spår.
Men den Thorildska läran fattar Sinnet och Känslan i en djupare, en fullare, och således äfven andligare, mening.
Hennes grundtanke är, att vara en den äkta erfarenhetens och det äkta förnuftets identiska mathematik; att derigenom uppmäta en med idel klarskådning omfattad verlds-synvidd, hvars innehåll är en gudomlig verlds-harmoni; att dymedelst befrämja detta innehålls högsta menskliga uttryck, såsom en sedlig harmoni, i ett Rätts-tillstånd och Stats-skick, der Guds allnärvaro är fullständigt uppenbarad; och att alltså praktiskt förverkliga den sanna Philosophien såsom sann
Rättsvetenskap och sann Statskonst, genom att fullända, i och med sig sjelf, äfven hela Sede- och Samhällslifvet till en religio Optimi Maximi instaurata.
Utan att gå det utförligare begrepp härom i förväg, som längre fram skall gifvas, må vi nu blott antyda: att till en verklig religio Optimi Maximi kom hon i sina praktiska tillämpningar närmare, än i deras theoretiska grundläggning.
Huruvida Thorilds verldsåsigt i allmänhet var, hvad Geijer kallat den, en ”ästhetisk Pantheism”: det torde, på sitt ställe, kunna noggrannare bestämmas.
Knappast lär väl någon kännare neka, att hans philosophi, äfven i sin systematiska slut-skepnad, ännu ger det intryck af ett slags pantheistiskt betraktelsesätt, som redan hennes tidigaste ungdoms-frambrytningar låta oss erfara.
Men från en upprinneligen blott ästhetisk, som i sin grund var gemensam för Thorild och flera af hans samtida, har denna Pantheism vidgat sig till en för honom mera egendomlig, der den ursprungliga beståndsdelen ur sig utvecklat en juridisk och politisk; hvarvid ock följden af ett alltälskande hjertas fullhet har blifvit, icke blott en redlig traktan efter de renaste och värdigaste föreställningar om Gud, utan dermed äfven en långt mera (i god betydelse) philanthropisk karakter, än kanske någon af Pantheismens äldre former burit.
Derföre ser man ock, att i sin utbildade archimetriska gestalt vill Thorilds lära icke gälla för en dylik form, och upprepar i bestämdare ordalag6 den protest deremot, som hon, ehuru på ett ganska sväfvande (och – vid den tidpunkten – mera diplomatiskt än upprigtigt) vis, afgaf redan i anmärkningarna till skaldestycket ”Passionerna”.
– Föröfrigt kan skönjas alltredan af det nyss anförda, att denna philosophi har mycket af en pythagoreisk anda.
Också visar oss öfversigten af Thorilds lynne och lefnadsbana, huru föga det berodde på honom, att han ej i fullständigaste mening blef en Sveriges och Skandinaviens Pythagoras.
Sjelf sade han engång, att hans speculativa bemödanden åsyftade, i motsats till hans förvändt philosopherande samtid, ett egentligen ”poetiskt århundrade”.
I denna bekännelse uttalade han deras innersta drifkraft; och tillika, hvilken poesi på fullt allvar han ville befrämja.
De afbrötos genom döden, innan de hunnit väcka någon allmännare uppmärksamhet.
Men högt skattades han af Herder, Jean Paul, Jacobi, Reinhold; såsom litteratör öfverhufvud, jemväl af den för philosophisk forskning föga interesserade Klopstock.
Sådana män voro hans allmänhet, och i deras dom förutsåg han sin efterverlds.
Det var naturligt, att han i dessa omdömen kände sig erhålla en riklig upprättelse för dem, med hvilka flertalet af hans landsmän fortfor att stämpla honom.
I Sverige förblef man – på Kellgrens och Leopolds försäkran – alltigenom dervid, att han var, väl icke (som Swedenborg) en fåne, men en excentrisk charlatan; en stojare eller skojare, icke alldeles utan snille, men öfverspänd, öfvermodig, öfverdådig, osmaklig; framförallt sjelfkär intill förryckthet.
– Hans efterverld är kommen.
Hon vill se denne kraftman oveldigt tecknad; i en skildring, som förmår, vid sidan af de onekliga anledningar han gaf till jemväl aktningsvärda bedömmares missnöje, tillbörligt framställa hans stora, hans aldrig försvinnande rättigheter till alla ädla Svenskars medkänsla och erkänsla.
Lefnads-öden.
Thorilds Ungdom.
(1759–1782).
Thomas Thorilds fädernebygd var Bohus Län.
Armod omgaf hans vagga och första uppväxt.
Till och med det namn, som han gjort frejdadt, var honom ej medfödt: ty fadern hette Jöns Olsson Thorén.
Denne, en Krono-Länsman, som bodde på hemmanet Blåsupp i Svarteborgs socken af Foss postorat, lefde med sin maka, Börta Thomasdotter, i torftiga omständigheter.
Thomas var yngste sonen.
Kort efter hans födelse – och måhända i anledning af den – gick hans moder ur tiden.
Fadern, tärd af sorg, qvarlefde icke länge.
Snart befann sig alltså sistkomlingen, i ännu späd ålder, både moder- och faderlös.
Om hans födelseår, födelsedag, födelseort möta oss, besynnerligt nog, flera olika uppgifter.
Hammarsköld låter honom födas i Göteborg den 18 April 1759; Göteborgs Stifts-Matrikel, i Svarteborgs socken den 18 April 1758.
Största trovärdigheten tillhör ett par underrättelser, som, icke dessmindre, äfven motsäga hvarandra.
Auctoriteten för den ena är – Meusel, i förening med Thorilds ännu lefvande Enka, ja, till en hufvudsaklig del med Thorild sjelf.
Den förres bekanta verk, ”Das gelehrte Deutschland”, säger i en uppsats om Thorild, att han föddes i Kongelf den 3 Mars 1759; och vid denna uppgift, tryckt 1803 samt alltså under Thorilds vistande i Greifswald, har Enkan meddelat oss det vigtiga tillägg, att inom deras husliga krets plägade alltid den 3 Mars firas såsom hans födelsedag.
Att den Meuselska uppgiften erhållits från ingen annan än just Thorild, synes desto vissare, då man i den Göteborgska Nations- Matrikel, der han lät inskrifva sig såsom Upsala-Student 1787, finner samma år och dag angifna – men med födelseortens förtigande.
Häremot ställer sig mellertid en annan auctoritet, hvars betydenhet ej heller är ringa: nämligen – Svarteborgs Kyrkobok; som i en anteckning, insänd till Sondén från socknens presterskap, förtäljer, att han föddes i denna socken på gården Blåsupp, – och visserligen 1759, men den 18 April.
Här bekräftas alltså Hammarskölds angifvande i afseende på dagen och året; men Stifts-Matrikelns i afseende på dagen och orten.
Kyrkoboken utsätter dock icke faderns tillnamn.
Skulle då den här omtalte ”Thomas, son af Krono-Länsmannen Jöns Olsson och Börta Thomasdotter”, icke vara Thorild?
Sådant kan ej misstänkas.
Stifts-Matrikeln, der fadern eljest förekommer hvarken med för- eller tillnamn, omförmäler likväl egenskapen af Krono-Länsman.
Ett framför oss liggande bref från en för några år sedan afliden Doctor Lönberg, Thorilds fordne skolkamrat och sedermera Kyrkoherde just i Foss och Svarteborg, intygar, att han först efter faderns död flyttade till Kongelf, och det från Svarteborgs socken.
Härmed öfverensstämmer ock den tredje omständighet, att en af Thorilds äldre bröder, Ivar Thorén, hvilken såsom Handlande i Göteborg afled 1817, fann sig bevekt att i sitt testamente hågkomma
Svarteborg med en penningsumma7, gifven till en Fattigskolas anläggande.
– Vill man tillåta sig gissningar: så kan vara möjligt, att Thorild, beröfvad sina föräldrar så tidigt, fått af de äldre syskonen rigtig uppgift om sin födelses år, men icke om dess dag; likaledes, att han tyckt sig för den utländske annalisten böra nämna såsom födelseort, i stället för en okänd landtsocken, den ändock en smula bekantare småstad, der han i alla fall (såsom snart skall visas) hade tillbragt en stor del af sin barndom och hela sin skoltid.
Förhålle sig nu härmed huru som helst: så qvarstår åtminstone, såsom oomtvisteligt, sjelfva födelseåret 1759.
I Kongelf bodde, då föräldrarne frånföllo, Thorilds äldste broder, Olof Thorén; der anställd såsom Stads- Cassör och Tyg-skrifvare på Bohus fästning.
Denne broder och hans hustru blefvo för Thomas nya föräldrar, hvilkas ömma omvårdnad uppfyllde hans hjerta med oförgänglig tacksamhet.
Kongelfs Trivial-Skola styrdes då af en förträfflig Rector, Anders Tranchell.
Sådant tillfälle var ej att försumma.
Åren 1767–1773 egnades der åt hans första studier.
Men redan 1772 vardt han för andra gången faderlös.
En plötslig död bortryckte den broderlige välgörarn, som efterlemnade en betryckt enka i ett skuldsatt bo.
Hon måste nu sjelf tillita andras understöd.
Fråga uppstod, att ”återsända Thomas till slägtingar i Svarteborgs socken”.
Förmodligen voro de hans fränder på mödernet, och kanske tillhörige en allmoge, som öfver hela länet är beryktad för sitt vilda och våldsamma lynne.
Till all lycka hade han såsom skolpilt utmärkt sig lika mycket genom snabb fattning, ovanligt minne, sinnrikt omdöme, som genom ärligt och upphöjdt hjertelag.
Det nyss åberopade vittnet, Doctor Lönberg, yttrar:
”denna sistnämnda egenskap gjorde, att bland hans kamrater ej kunde framtes ett enda exempel, som afundades honom det bifall han tillvann sig för de förstnämnda.
Han var allas älskling och förundran”.
Den ädelsinnade Rectorn insåg, att i detta barn var frö till något stort.
Han upptog derföre, fastän sjelf stadd i knappa villkor, den trettonårige gossen i sitt hus, och gaf honom kostnadsfritt, tillika med lärdomen, boning, föda, kläder.
För vexelförhållandet mellan beskyddaren och skyddslingen talar bäst, att denne, som året derpå – eller 1773 – afgick till Göteborgs Gymnasium, kunde redan efter tvenne års förlopp vara färdig till Student.
Äfven till Göteborg följde honom med sin omtanka den hederlige Rectorn, och förskaffade honom fritt bord hos sin broder, dåvarande Cassören, sedermera Directören i Ostindiska Compagniet, Jonas Tranchell.
Dessutom fick han nu första gången försöka sina egna informations-gåfvor: han läste, dock endast ett par timmar om dagen, för en Grosshandlare H. J.
Beckmans barn.
Sina gymnasii-år använde han mestadels på studier af humanistiska ämnen; och företrädesvis Historien.
Till försprång deri framför kamraterne gafs honom ymnig ledighet genom den ringa tid, som han behöfde kosta på utanläxor.