Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I ett annat stycke bar Frilen gjort följande förändring genom att utbyta dessa ord: ”Presterne . . . uttyda och tillämpa falskeligen de Symboliska böckerna om de ens känna deras innehåll, och kunna således för sina enskilda intressens skull icke uphöra att suga på nationens hjertblod” till följande ord: ”Symboliska böckerna uttydas och tillämpas falskeligen”.
Ungefär samma andemening anser jag innehållas i dessa båda yttranden.
Slutligen finner jag en förändring hafva blifvit vidtagen i afseende på det föreslagna behandlingssättet af motionen, så till vida, att Frih.
Creutz ansåg den förra motionen böra föranleda en förklaring af 16 § Reg.F:n, men har deremot hänskjulit den sednares behandling till Lag-Utsk.
Då nit denna motion, enl. min öfvertygelse, är både till Den 19 December. 317 syfte, sammanfattning och ordställning i allmänhet fullkomligt lika den föreg:de, kan jag icke finna annat, än att giltigheten af de anmärkmr, som gjordes emot den förra motionen, äfven qvarstå emot denna, och jag får derföre, för att icke onödigtvis trötta R. o. Ad:s tålamod och uptaga tiden, blott åberopa de yttranden, som af Hrr Tersmeden och Tham samt Gr. af Ugglas linder förutg:de plena afgåfvos, och jag får anhålla att dessa yttranden, enär jag uptager dem som mina egna, måtte få åtfölja motionen till LagUtsk.
Några nya anmärkmr anhåller jag att äfven få tillägga.
Crentz säger på ett ställe: ”Då Sverige fängslar och förföljer dem af sina innebyggare, som tro och bekänna dess kyrkas Symboliska böcker, såsom förhållandet med Dissenters i allmänhet är” . . . och på ett annat ställe: ”Skulle de (Orsa-läsarne) icke hafva erkänt kyrkans bekännelse-böcker ... så borde de i alla fall.
.. få fritt utöfva sin andakt... och detta så mycket mera, som meningarne till och med bland skrifttolkare kunna vara delade, huruvida kyrkans Symboliska böcker till alla delar stå i öfverensstämmelse med den Heliga Skrift”.
Här tyckes motionären ingå i pröfning utaf och förkasta de
Symboliska böckernas lämplighet såsom grund för vår Religious-bekännelse.
Jag kan icke finna annat än att detta är stridande mot Reg.F:n, likasom då Frilen säger: ”1 det man utgifter denna sammanblandning af det verldsliga och andliga regemente såsom en Guds ordning, fordrar man och tager till stöd för denna falska sats att menniskorna skola ”vara all mensklig ordning undergifne för Herrans skull” och ”vara öfverheten, som väldet häfver, underdånig”.
Creutz har här begagnat sig af uttryck, som synas mig högst anstötliga och icke innebära bevis pä det milda omdöme man bör kunna förvänta hos hvilken bildad menniska som helst och företrädesvis hos dem hvilka likasom Frih:n, gifva sig ut att föra den sanna kristendomens talan.
Dess Apostlar borde framför alla andre bevisa sin tro med sina gerningar, genom att i lefvernet tillämpa kristna religionens hufvudsanningar af mildhet i omdöme, fridsamhet i umgänge och fördragsamhet emot olika tänkande.
I motionen talas om alt här icke funnes religions- och samvetsfrihet; — efter min förmening tror jag dock att sådan frihet verkligen finnes, icke blott genom 1781 års författning, som tillerkänner andra religions-bekännare fri utöfning af sin religion i Sverige, så snart de iakttaga de dervid föreskrifne ordningsstadgar, utan äfven genom 16 § af 1809 års Reg.F., der det är lemnadt andra religions-bekännare fullkomligt fri religionsutöfning, med endast den begränsning, att de derigenom icke störa samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkomma.
Jag skulle tro att samhällets lugn blifvit slördt och allmän förargelse åstadkommen, genom Dissenters, separatisters, läsares eller hvad de må heta — begående af sådane handlingar, hvilka man har sig nogsamt bekante utan att jag behöfver derom påminna.
Ett mycket färskt exempel härpå vill jag dock anföra ur den officiella tidningen för sistl. lördag, der en hustru omtalas, som förledd till religiöst svärmeri, slutli - 318 Den 19 December. gen kommit ända derhän i förvillelse, ja vansinne, att hon under ett sådant utbrott deraf mördat sin egen man.
Dylika rysligheter, som man hört från flera håll och på olika tider, samt de exempel, som här förra gången anfördes, torde vara tillräckliga att ådagalägga det samhällets lugn blifvit stoldt och allmän förargelse åstadkommen.
Jag vill icke inlåta mig i bepröfvande af olika religionsmeningar, hvarken anser jag alt detta rum är dertill lämpligt, ej heller tror jag att den, sorn icke af sitt kall är dertill förpligtigad, bör försöka förklara de många understundom ganska mörka och otydliga ställen i Skriften, hvarom äfven de skriftlärde hafva olika tankar.
Då synes det mig bättre alt i religionssaker enfaldeligen tro och lefva elter denna tro än att genom spetsfundigheter förvilla sig sjelf och förleda äfven andra till samma förvillelser.
Jag anser således att fullkomlig samvetsfrihet hos oss finnes för alla bekännare af var Lutherska lära; samt att våra lagar endast förbjuda vår kyrkas bekännare att icke utsprida sådane meningar och satser, som äro stridande mot våra Symboliska böcker, våra kyrkordningar och i allmänhet mot sådana lagar och författningar, som afse att bibehålla statskyrkan i sin renhet och helhet, sålunda förhindrandet af alla sekteriska tillstymmelser, som beklagligen söndra den Reformerta kyrkan i hundradetals sekter.
— Religionsfrihet äter är, såsom ofvan är nämndt, tillförsäkrad alla dem som äro upfödda i annan religion än vår.
Det är endast affall från vår statskyrka som är förbjuden.
Creutz har, åberopande conventikelplakatet, sagt att spel på söndagarne vore deruti förbjudet; — Frih:n har icke gjort sig mödan att läsa till punkt, ty der står tillagdt ”på krogar och källare”.
Plakatet förbjuder nemi. om söndagarne dobbel, dryckenskap och spel på krogar och källare, men ingalunda spel i och för sig sjelf såsom ett oskyldigt tidsfördrif.
Conventikelplakatet, långt ifrån att lägga hinder i vägen för husandakten, upmanar tvertom dertill, och den mening Frih.
Creutz derur anfört har icke heller blifvit läst. till slut.
”Men att i private hus man- och qvinkön ... fä eller flere sig samla under förevändning att bruka sin andacht och enkannerliga Gudstjenst, den der med de vanliga sön- och helgedags-texters predikan och utläggande, böners och nya bönesätts förklarande finnes på åtskilliga ställen vara förättad, anser K. 31. hvarken för nyttigt eller oundgängeligt utan mera som en skadelig nyhet till en god ordnings förstörande i församlingarne, hvilket i längden kunde gifva anledning till sjelfsvåld, missbruk och många farliga oredor utom det, att mången af okunnighet kunde blifva anförd till irriga lärosatser emot den rena Evangeliska läran”.
I början pä plakatet upmanas till husandakt, och det har aldrig hittills handt att denna andakt blifvit af auktoriteterne störd.
Jag har sjelf exempel nära mig till hands derpå att, jag vill icke kalla dem fanatiske läsare utan gudfruktigt folk kommit tillsamman på söndags-eftermiddagen, samt dervid sysselsatt sig med läsning af predikan, böner och psalmers afsjungande.
Sådant är således icke förbjudet, men det är dessa förklaringar, dessa Den 19 December. 319 uttolkningar som äro så farliga, då de som göra dem icke äro mäktige att inse hvad som är det rätta eller icke.
Derföre hafva vi prediko-ståndet, som egnat sig åt detta kall och som det ensamt tillhör att utöfva verksamhet i detta hänseende.
Jag tror att vid en så vigtig fråga som religionsvården, bör man åtminstone iakttaga samma varsamhet som i afseende på den allmänna helsovården.
En läkare mäste nemi. vara examinerad för att få utöfva praktik, hvilket är stadgadt för att förekomma qvacksalfverier af sådane som icke förstå att bota sjukdomar utan oftast blott förvärra det onda.
Jag tror att desse andlige qvacksalfvare äro än farligare, dä de gå så långt att de stundom vilseföra de enfaldiga ända derhän att desse blifva vansinniga och såsom sådane obotliga.
Ehuru jag för min del finnér flera af de yttranden, som i denna motion förekomma, vara stridande emot 90 § Reg.F:n, underställer jag dock detta Hr Gr. o.
Landtm.-s och det Högh Ståndets bepröfvande samt för den händelse att motionen blifver till LagUtsk. remitterad, vidhåller jag min anhållan att de i samma ämne af Hrr Tham och Tersmeden samt Gr. af Ugglas afgifna yttranden mätte få till Utsk. medfölja.
Hr Carlheim Gyllenskjöld, Henrik Adolf Oscar, anförde dels muntligen, dels skriftligen:
Motionären har sagt och vår måhända mest frejdade häfdatecknare vitsordar, att föremålet för denna motion, den religiösa frågan, är ”tidens vigligaste fråga”.
Den är så.
Den har så varit och skall så blifva, i alla tider.
Det är ock sant, hvad samme häfdatecknare äfven sagt, att ”frågan har så många politiska beröringspunkter, att lion tillika är en politisk fråga af den allrastörsta vigi".
Detta må vara nog, för att på en gång förklara och rättfärdiga ett försök till frågans någorlunda fullständiga utredning pä detta rum.
Motionären har, genom det öppna uttalandet af sin öfvertygelse, lättat behandlingen och utredningen af saken.
Han har derigenom försatt enhvar bland R. o. Ad:s ledamöter i tillfälle att genomskåda hela kedjan af de slutledningar, som göras, hela massan af skäl, som anföras, till stöd för motionärens bjert framställda åsigter, äfvensom att se och betänka de följder, godkännandet af bans och de med honom liktänkandes grundsatser oundvikligen skola medföra.
Långt ifrån således, att, i likhet med några R. o. Ad:s medlemmar, vilja tillråda motionären att återtaga motionen, är jag af den mening, att han genom densamma i icke ringa mån tjenat både Stat och Kyrka.
Det är alltid önskeligt, att frågor, som ligga folket på hjertat och som lätt kunna blifva ett jäsningsämne, komma till tåls och finna en lösning, medan tid är.
Jag kan således icke underlåta att betyga motionären min aktning och tacksamhet, för det han haft mod att uttala sin öfvertygelse och, medan jag öppet förklarar mitt ogillande af tonen uti hans framställning och på det lifligaste bestrider hans påståenden, skall likväl högaktningen för hans 320 Den 19 December. person och det Stånds värde, inför hvilket jag har den äran alt tala, ålägga mig hofsamhet samt ett bemödande om klarhet och bestämdhet i uttrycken, som aldrig borde saknas.
Med afseende å hvad som blifvit yttradt derom, att motionären här framstått icke med egna utan andras tankar, anser jag mig, på grund af en närmare personlig bekantskap med honom, böra förklara, det jag ingalunda tviflar, att ju icke motionären sjelf bestämt sig för motionens afgifvande, desto heldre, som jag är öfvertygad att, om han derom rådfört några, sina bästa vänner, motionen icke i dess nuvarande gestalt blifvit afgifven.
Motionen sönderfaller, vid närmare skärskådande, i följande serskilda delar eller satser: l:o ”a/f det är en evig, oeftergiflig sanning, att det ”är menniskans yttersta rätt att tro, bekänna och dyrka Gud ”efter sin egen vilja och sitt eget samvetes öfvertygelse, icke ”blott oqvald af del verldsliga regementet, ulan fastmera ”skyddad af dess institutioner”, hvilken sats motionären säger vara antagen af alla Protestantiska länder utom Sverige, ja, med få undantag, äfven af de icke Protestantiska, hvaribland t. o. m. Turkiet; 2:o att, genom 16 § Reg.F:n, religionsfrihet redan finnes i Sverige lagligen stadgad, ehuru dess tillgodo/ljutande förhindras genom ”godtycke 3:o att Sverige ännu i 19:de århundradet qvarstår, till den öfriga civiliserade verldens förundrati, med sitt samvetstvång, såsom ett ”Protestantiskt påfvedöme, förföljande alla, hvilka af kärlek till Gud och hans Ord, utom de offentliga gudstjensterne sammankomma och upbygga sig med detta heliga Ord, i den ordning och på det sätt, sorn af Herren Jesus och Hans Apostlar icke allenast blifvit tillåtet, utan anbefaldtf 4:o att del religionstvång, som sålunda i Sverige utöfvas, är stridande emot all ”både gudomlig och mensklig rätt,” mot ’’förnuft och uppenbarelse,” mot Kristi, Hans Apostlars, deli allmdnneliga Kristna kyrkans, Reformationens grundläggares (Luthers) och den Svenska Reformationens stiftares (Kon. Gustaf I:s) bud och föredöme, äfvensom emot innehållet af våra egna bekännelseskrifter, de s. k.
Symboliska böckerne; 5:o ett, på allt delta grundadt, förslag om antagande af Norska Dissenlerlagen af d. 16 Juli 18A5.
Den första af dessa satser, eller att hvarje menniska eger rätt att tänka, tro, bekänna och dyrka Gud efter sin vilja och sitt samvetes öfvertygelse, oqvald af det verldsliga regementet — må, i sin allmännelighet, utan tillämpning på något visst samhälle, lemnäs derhän.
Den kunde möjligtvis synas hafva sin riktighet, så vidt något samhälles lagar erkänna och medgifva en så oinskränkt religionsfrihet.
Men att vilja utsträcka denna rätt ända derhän, att hvarje samhälle, utan afseende å sina öfriga förhållanden, skulle vara oeftergifligen förpligtadt att medgifva sådan religionsfrihet, att tillåta och skydda en fullkomligt fri religions - Den 19 December.
321 religionsutöfning för alla, efter deras föregifna vilja och samvete, är en orimlighet, och innebär ett förbiseende af första vilkoret för hvarje samhälles bestånd.
Första vilkoret för samhällens bestånd och utveckling enl. deras bestämmelse, är möjligheten att kunna uprätthålla och försvara den yttre säkerheten, medborgarnes lif och egendom.
Der denna äfventyras, der inträder samhällets pligt att inskränka hvarje slag af-frihet, religionsfriheten ej undantagen, så mycket som samhällets välfärd kräfver.
Derföre ha ock, äfven de mest fria Stater, icke dragit i betänkande, att, då någon stor, inre eller yttre fara hotat, utse en diktator, som mer eller mindre enväldigt förordnat öfver och inskränkt medborgarnes friheter.
Driften till sjelfbestånd och sjelfuppehållelse är hvarje menniska, hvarje djur, medfödd; motionären vill, genom sin första grundsats, vägra det borgerliga samhället rätt att lyda denna drift lill sjelfbevarande.
Satsen är ett bland dessa revolutionära, samhällsomstörtande talesätt, en af dessa välklingande och förföriska fraser, som kostat verlden strömmar af blod, hvilken oftast förfäktas af de mest ofördragsamma, och, när de någon gång kommit till välde, mest förtryckande menniskor.
Motionären säger, att denna sats är antagen af alla Protestantiska länder utom Sverige och de flesta icke Protestantiska, t. o. ni.
Turkiet.
Denna utsago innebär ett ganska stort misstag.
Det finnes icke, har aldrig funnits och skall troligen ej eller komma att finnas något ordnadt samhälle, der kristendomen herrskar, hvilket i sjelfva verket medgifvit satsens tillämpning utan alla vilkor.
Det mest vanliga och, sävidt mig är bekant, ulan undantag gällande vilkoret vid beviljande af full religionsfrihet, är lydnad för samhällets borgerliga lagar.
Detta vilkor, om än icke alltid uttaladt, underförstås likväl och eftergifves aldrig.
Eller kan det väl vara ens motionärens egen mening, att ett Krisleligt samhälle skulle tillåta t. ex. en flindu att fritt och oqvald, t. o. m. skyddad af samhällets lagar, bränna enkor lefvande, utsätta barn att dö, underhålla skaror af menniskor, för att genom de afskyvärdaste utsväfningar, såsom de förmena, dyrka Gud? — skulle motionären vilja förorda frihet för Negerhöfdingar att, i skydd af ett Evangeliskt samhälles lagar, Gudarne till ära, offra menniskor?
Det har en gång funnits ett folk, som i sin yra dekreterat en sådan samvetsfrihet.
Franska folkets konstituerande församling gjorde det i folkets namn.
Men föga aktades dess förklaring om menniskans och medborgarnes rättigheter, när fråga biel' att tillämpa samma förklaring på dem, hvilka sätta kristendomens bud öfver samhällets.
Känner icke den ädle Frilen, känne vi icke alla, M. Hrr, huru, kort efter det samvetsfriheten blifvit proklamerad, just på sätt motionären nu yrkar, såsom hvarje menniskas oafvisliga, oförytterliga rätt — medan frihetsropen enstämmigt skallade från torg, gator, talare- och predikostolar, —■ Frankrikes frommaste, kristendomen mest tillgifna, mest samvetsömma söner, tillhörande den i landet allmännast rådande bekänI H. 21 322 Den 19 December. nelsen, — fördrifna ur kyrkorna, mäste med lifsfara förrätta sin gudstjenst i hemlighet, deras blod flöt i templen, vid sjelfva altarets fot — och Konungens egen lifvakt, strafflöst, vägrade Honom salut, då Han begaf sig täll sitt kapell, endast derföre, att den prest, som förrättade gudstjenslen, ej hade, i strid mot författningen, erkänt samhällets rätt att dömma öfver v samveten.
Det är karakteristiskt att höra, huru en af det rådande partiets egna män i konstituerande församlingen uttrycker sig.
Torné, konstitutionel Biskop i Bourges, utropar biand annat: ”Huru M. ”Hrr! viljen J, uti toleransens namn, återuprätta inqvisitiouen? ”viljen J till godtyckliga proskriptorer förvandla frihetens grundläggare?
J skullen då dömma, J skullen landsförvisa,-J skuilen ”häkta i massa menniskor, bland hvilka, i fall del finnas några '''‘brottsliga, det dock finnas ännu flera oskyldiga.
Men om de ”alla skulle vara brottsliga, skullen J kunna vara nog grymma ”att på en gång afhugga denna massa af liufvuden, när den ”vildaste despot i liknande fall skulle åtnöja sig med att decidera?
— Hvarföre skulle icke våra medbroder få njuta friheten ”att gemensamt med oss tillbedja samma Gud, när i våra städer, ”der vi vilja vägra dem att hålla gudstjenst, vi skulle tillåta Hed”ningarne att tillbedja Isis och Osiris, Musulmannen att åkalla ”sin Profet, Rabbinen att anställa sina bränneoffer?” Isnard svarar: ”Religionen är ett allsmäktigt verktyg.
Presten, säger ”Montesqieu, mottager menniskan i vaggan och följer henne till ”grafven; är det någonting förvånande deri, att han eger så ”mycket välde öfver folkets anda, och att man måste stifta laggar, på det han ej må, . under religionens täckmantel, störa ”samhällets frid?
Hurudan bör denna lag vara?
Jag påstår, att ”det finnes blott en, som förmår uträtta någonting, och denna ”är: förvisning ur riket . . .
Lagen är min Gud, jag har ingen ”annan.
Det allmänna bästa egnar jag min dyrkan.
Hvartill ”behöfvas bevis emot presten?
Om klagomål inkomma mot honom ”blott frän de medborgare, bland hvilka han uppehåller sig, så ”jagen honom bort i ögonblicket.
Hvad beträffar dem, mot hvilka ”lagen skulle bestämma strängare straff än landsflykten, så finnes ”det blott ett sådant att tillämpa på dem: dödsstraffet.” Svaret mottogs med hänryckning och grundläde församlingens beslut.
— Detta skedde, medan konungamakt och kyrka åtminstone till namnet funnos qvar i Frankrike.
Hvem vet icke, huru, under den första Republikens tid, kristendomen der atlystes, lättfärdiga qvinnor framställdes i kyrkorna såsom föremål för det förblindade folkets tillbedjan — det ringaste tecken till Kristlig andaktsöfning betraktades som en förbrytelse och straffades med döden — och det förklarades, att ingen annan dyrkan fick ega rum, än frihetens, förnuftets och jemnlikhet ens.
Sådana, M.
Hrr, äro de konseqvenser, hvartill yrkandet af en obegränsad frihet leder. §ådan den frihet, broderlighet och jemnlikhet, som upkomma, då menniskan tillvällar sig laglig rätt att tänka, tro, bekänna och dyrka Gud endast efter sitt förmörkade förstånds och förderfvade hjertås ingifvelse!’. Den 19 December. 323 Frankrikes följande historia är i sanning ett bittert hån öfver de yrkanden af ohämmad frihet, som grundlagt och genomgå densamma.
Hvad finnes i sjelfva verket qvar af all denna ytterliga frihet, öfver hvilken detta stolta land fordom yfdes?
Man åberopar Nord-Amerikas Förenta Stater såsom bevis på möjligheten och nyttan af en fullkomlig religionsfrihet.
Det torde vara nog att påpeka beskaffenheten af den såväl religiösa som politiska frihet, hvilken förunnas flertalet uti de södra och en del af de vestra Staternas innevånare, för att visa, huru föga religionsfrihetens grundsats, ehuru i bokstafven erkänd, genomträngt sjelfva statsförfattningens anda, huru föga den förmår i statslifvet göra sig gällande.
Hvad hindrar slafägaren att åsidosätta hvarje afseende på slafvens tro och bekännelse?
Hvad hin-
V drar honom att derför pina och plåga sin slaf?
Kan det väl förnekas, att ju icke, inom dessa Stater, millioner menniskor de facto sakna den religiösa frihet, som författningen de jure för- . kunnar?
Kan det nekas, att det är till och med uttryckligen förbjudet att inom lagstiftande församlingen ens ifrågasätta afskaffandet af ett så afskvvärdt förhållande?
Kan det nekas, att det våld, sorn, enl. den s. k.
Lynchlagen, hotar enhvar, kan hvilket ögonblick som helst drabba, äfven för religionens och samvetets skuld?
Om än allt synes väll närvarande tid, då dessa vidsträckta och rika Stater förnämligast sträfva till materiel förkofran och de olika bekännelserna hafva så lätt att utan sammanstötningar bestå jemte hvarandra; så länge de religiösa intressena ej kommit i strid med de politiska och materiella; så länge inre och yttre lugn derstädes öfverallt herskar: hvad säkerhet eger man väl, att så skall alltid förblifva;- att ju icke, om folkets sinne eggas, och dess passioner upväckas, friheten skall urarta till förtryck?
Schweiz, detta den borgerliga frihetens och endrägtens fordom med all rätt beprisade fosterland, har, under de sednare åren, lemnat öfvertygande bevis på vanskligheten och osäkerheten af hvarje löfte om fullkomlig religionsfrihet.
Det lärer ej kunna nekas, att de oredor och misshälligheter, som alltsedan 1817 sönderslitit detta arma land, egt och ega sin djupaste grund i de religiösa stridigheterna.
Bemödanden för Romerskt-Katholska presters, jesuiters, klosters och andra läroanstalters återställande:
Calvinismens fejder mot Deism och Socialism; de s. k.
Momiers’, Methodisters och andra religiösa sekters oaflålliga sträfvanden att vinna anhängare och sprida sina meningar, hafva retat sinnena och hvar i sin mån bidragit till den beklagansvärda ställning, hvari Schweiz f. n. befinnes.
Knappast är det någon af Edsförbundets kantoner, som icke derigenom på något sätt skakats, och huru har icke Förbundet i det hela sönderslitils, hvad har det icke lidit, sedan år 1830?
—Kantonen JVaadt är en bland dem, der det demokratiska, det frisinnig a partiet tidigast och fullkomligast kom till väldet.
Kantonalstyrelsen påbjöd 1845, att i kyrkorna skulle från predikstolarne förkunnas dess frihets-grundsatser.
Då dessa stodo i uppenbar strid med en stor, måhända 21 * 324 Den 19 December. största delens af folket religiösa öfvertygelse, vägrade omkring 200 prester att så göra.
De hotades, afsattes, beröfvades allt underhåll.
Församlingarne förbjödos att åt dem oplata sina rum, att med dem samlas till bön och andakt.
Mer än 100 bland dessa prester hafva, i följd häraf, gått i frivillig landsflykt.
Dem hafva åtföljt talrika skaror af kantonens måhända bästa innebyggare, af hvilka de flesta nedsatt sig uti Piemont, der de, ehuru sjelfva Protestanter, under en Romerskt-Katholsk regerings skydd, åtnjuta en samvetsfrihet, som lagens vanmakt i deras eget, fria fädernesland förvägrat dem.
— Man torde blott behöfva nämna FriskareI'ligen 1845, Sonderbundel.
Baschka, Waadtländska och Tessinska förhällanderna, för att hos en hvar med händelserna närmare bekant afkyla värmen, stäfja nitet för s. k. religionsfrihet, der icke folkets politiska, sociala och religiösa upfostran gör den oskadlig, kanske helsosam.
Om uti Schweiz, såsom annorstädes, politiska stridigheter förenat sig med de religiösa, så visar detta blott, hvad all erfarenhet äfven vittnar, att, när de menskliga begärelserna en gång uplågat, de från alla häll hemta sin näring, i alla riktningar utbreda sina härjningar.
Jag nämnde ett folks politiska, sociala x»ch religiösa upfostran — och alt denna kail vara sådan, att religionsfriheten derigenom blir oskadlig, om ej helsosam.
England är härpå ett bevis.
Det kan ej nekas, att der råder verklig frihet, äfven i religiöst afseende.
Jag vill icke 1111 inlåta mig i betraktelser öfver hvad denna frihet kostat; huruledes en Konungs hufvud fallit; throner ramlat, 100,000-tals af landets ädlaste söner derföre blödt, gått i frivillig eller tvungen landsflykt, mistat hus och hem 0. s. v. Jag vill blott säga, att man bedrager sig ganska inyeket, örn man tror, att denna frihet är, i något hänseende, oinskränkt.
Lagen — det är uttrycket af Parlamentets och Regeringsmaktens förenade vilja, råder der öfver allt, äfven på det religiösa området, så vidt det kan blifva föremål för lagstiftningen.