Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utom de många studerande Sverge sände till Paris-Universitetet berätta urkunderna om Svenska personers resor i Frankrike i olika ärenden.Sålunda besöktes Sens af Sverges förste ärkebiskop Stefan från Alvastra, hvilken i nämnda stad mottager kon-sekrationen af påfven, som för tillfället uppehöll sig der-städes.
Sålunda infinner sig hertig Erik, Birgers son, i Vienne vid kyrkomötet.
Ärkebiskop Nicolaus Ragvaldi nådde den äran att blifva nämnd såsom medlare vid fredskongressen i Arras mellan konung Karl VII och hertigen af Burgund.
Ärkebiskop Hemming från Upsala reser till Paris 1323 och tjugo år senare är han hos Clemens VI i Avignon i kyrkliga angelägenheter.
Den heliga Birgitta, drottning Blanches hofmästarinna infinner sig i Avignon, emedan hon tror sig kallad att återföra påfvarne till Rom; hvarefter hon vallfärdar till Marseille för att öfva sin andakt vid Maria Magdalenas qvarlefvor.
Först vid medeltidens utgång finna vi dock politiska relationer i regelrätt form upptagna mellan Frankrike och de nordiska länderna.
Kristiern I afslutar nämligen en traktat med Karl VII år 1456, året innan han blir konung i Sverge, och i denna förbundstraktat mot gemensamma fiender uppräknas äfven Svensken, ehuru den gången utan vidare följder.
Sverges första traktat med Frankrike deremot ingicks mellan konung Hans och Ludvig XII under bemedling af konung Jakob i Skottland och är gifven i Nantes den 17 Januari 1498.
Den synes visserligen icke åsyfta några rent politiska förbindelser, ehuru den talar om ett » fast förbund, vänskap och en evig fred », stående uttryck i tidens förhandlingar, ulan tyckes mera vara en handelstraktat, afsedd för vinnande af personlig säkerhet i handel och vandel, så mycket merapåkallad, som de nordiska rikena nyss börjat afskudda sig hanseaternes beroende och direkt importerade vin och salt från Frankrike, gifvande i utbyte trävaror, hudar och kanske något jern.
Och att handelsförbindelser från ändå äldre tider varit öppnade mellan dessa riken har man trott sig finna dels i det skönjbara inflytande Visby gamla sjörätt skall ha rönt från oleronsartiklarne, hvilka buro namn af ön Oleron utanför Charentes myning, der mycket tidigt idkades utskeppning af salt och vin, dels af den omständigheten, att de franska mynten Gros Tournois egde kurs i Sverge och än i dag öfverflöda i våra myntkabinett.
Vi ha sålunda sett huru Frankrike upptog det utlef-vade Roms rol såsom kulturcentrum, huru det blef vetenskapernas, konsternas och litteraturens nya härd, sedan det först utdrifvit och satt en dam mot barbarhorderna genom riddarväsende och korståg, och att Sverge i stället för att vänta på nya väckelser öfver Tyskland såsom mellanhand, direkt anknyter sin utveckling vid bildningens nya moderland, mottager dopet af Frankrike och blir vid medeltidens utgång dess allierade, slutande en allians som utan större afbrott varat i snart fyra hundra år.
Det är historien om denna union jag nu vill på en stund återerinra.
Kristiern II som förnyat konung Hans allians med Frankrike, tvekade icke att kalla denne sin bundsförvandt till hjelp när svenskarne uppsagt honom tro och lydnad, och Frans I sänder också 20 skepp med 2,000 man, under anförande af Gaston de Brezé furste af Foucquarmont.
Vid träffningen på Tiveden skickades fransmännen först i elden och ett tusen af dem stupade jemte öfverstarne de Valle och Saint Blimont.
Ännu vid Brunbäcks färga funnosfransmän i Kristierns armé, men detta var sista gången de svenska och franska vapnen officielt korsades, den gängen oräknad då marskalken Bernadotte Sverges kronprins förde Svenska artilleriet mot sina landsmän vid Den-newitz och Leipzig.
Efter Gustaf I: s anträde till regeringen och när Kristiern sokte med Spaniens och sin svåger kejsar Karl I: s tillhjelp återtaga den förlorade tronen icke minst genom understödjande af Dackeupproret, ansåg Gustaf tiden vara inne att söka sjelfständigt förbund med kejsarens fiende Frans I.
Till den ändan afsände han sin sekreterare Trebow som i Chatelleraud blef mottagen i audiens, med påföljd att en Christofe Richers skulle resa till Sverge att inhemta kännedom om det obekanta landet.
Richers mottogs lysande i Kalmar, och frukten af mötet blef den år 1542 daterade traktaten i Ragny, hvarigenom de båda konungarne öfverenskommo att kalla hvarandra bröder, bevaka hvarandras intressen som sina egna och att Frankrike skulle ega rätt att tullfritt hitföras alt till ettvärde af 6,000 écus, hvaremot svenskt jern och koppar kunde obehindradt införas i Frankrike.
Sjutton år senare förnyades traktaten, och året derpå, 1560, berätta urkunderna om fyra svenska skepp som af-gingo till Fransk hamn lastade med ved, mastträn och bjelkar.
Under Gustaf I: s söner börjar invandringen i Sverge af fördrifna franska hugenotter.
Erik XIV: s lärare Denis Beurré redan inkallad under Gustaf I: s regering, synes hafva inblandat sig i landets religiösa rörelser, och litteraturhistorien bevarar titeln på en af honom författad stridsskrift för den reformerta läran.
Omöjligt är icke heller att Kari IX: s böjelse för calvinismen fått sin näring från franska reformerta lägret.
I Eriks tjenst råkas äfven den kände Charles de Mor-nay bördig från Berry, hvjlken efter att ha utfört någradiplomatiska beskickningar, blef guvernör på Varberg och senare generalissimus öfver svenska armén, för att slutligen gå i döden för sin konung.
Pontus De la Gardie, från Languedoc, vinner inträde i svenska hären och slutar såsom guvernör öfver Lifland och Ingermanland, och blir stamfader för en af de mest lysande ätter i Sverge.
I kriget mot Danmarks Norge, 1564, skickar Erik XIV en ung fransman Claude Collart som öfverbefälhafvare, och med påföljd att Trondhjems län, Jemtland och Herjedalen eröfras till vidare, dock med förlust af den unge generalen som faller i danskarnes händer och försvinner ur svenska historien.
Vid denna tidpunkt hade Frankrike redan sin egen minister i Köpenhamn Charles Dangay, en man med vidt-sträfvande planer, och hvilken åsyftade intet mindre än att bilda ett stort nordiskt välde under franskt beskydd.
De märkliga bref som röra denna affär finnas ännu i bevar och äro till största delen adresserade till Katharina af Medici.
Af dessa skrifvelser framgår att ett giftermål varit påtänkt mellan Gustaf I: s dotter Elisabeth och franske konungen Karl lX: s son Henrik af Anjou, hvilken, efter att ha varit nämnd till tronföljare i Polen, dock vid fadrens död återvände till sitt fädernesland.
Dangays plan gick ut på att till motvigt mot Spanien och Österrike samt den i öster hotande Moskoviten, under en krona samla Polen, Östersjöprovinserna, Preussen och de Nordiska rikena.
Underhandlingarne om giftermålet öppnades verkligen, och Henrik III sänder sin ambassadör Claude Pinart för att vidtala princessan Elisabeth.
Men hela planen strandade mot katolska partiets intriger, och man tror, att Katharina af Medici endast inlåtit sig på detta spegelfäk-teri för att omintetgöra en princessa af Condés spekulationer på den unge konungen.
Karl IX fortsätter emellertid de vänskapliga förbindelserna med Frankrike, och Johan Skyttes ambassad till Parisbesvaras af en dylik under en Baississe, som erbjuder fransk raeliankomst i de polska angelägenheterna, hvarpå en ny svensk beskickning aflardas till Henrik IV att söka fa Sverge upptaget i den fransk-engelska alliansen och frambära tacksamhet för tillståndet att anställa värfningar inom franskt område.
Karl IX satte nemligen stort värde på franska soldater af hvilka han egde ett helt rytteriregemente.
Han fann dem visserligen underliga till sinnes men godvilliga derjämte, hvarför, (som han skrifver i en instruktion) man må med lämpa gå om med dem, gifva dem goda ord och icke slå dem.
Af mera ingripande betydelse för landets inre utveckling och på industriens område blir den invandring som fransktalande bergsmän, kanske mest valloner företaga till mellersta Sverges bergslager.
Likasom förr en gång cisterciensermunkarne från Frankrike infört förbättrade metoder i åkerbruk och trädgårdskonst, skulle nu åtminstone fransktalande bergsmän gifva nya väckelser åt landets äldsta slöjd genom upprättandet af hyttor och smedjor, från hvilka lärjungar sedan spriddes kring alla Svenska bergslager, och än i dag bevaras spår af detta ursprung, både i franska slägtnamn och i tekniska uttryck.
Paschilius Dionysius Chenon är namnet på den förste invandraren som mot slutet af 1500-talet under hugenottförföljelsen begifver sig till Sverge der han slår sig ner i Filipstad och sedan uppmuntrad af Karl IX inkallar yrkesbröder.
Vända vi oss från krigen och slöjderna till litteraturen och konsten under renässansens och reformationens tidehvarf finna vi återigen Frankrike såsom lagstiftande och smak-gifvande.
Redan den store Linköpingsbiskopen Hans Brask sänder lärjungar till Paris att grundligt lära sig franska språket; Erik XIV inkallar franska artister till Stockholm och håller sig en fransk historieskrifvare Petrus Marsilius; Johan III var skicklig i franskan och införskrifver ett helt bibliotek från Paris, och den möjligen äldsta fransk-svenska grammatika är frän denna tid bevarad i manuskript, utgörande en s. k. Donatus på sex språk, hvaribland franskan.
På filosofiens område träffa vi Pierre de la Ramée.
Humanist, polyhistor, filosof, är han en bland de första som bryter med Aristoteles filosofi, sådan den under medeltiden utbildats af skolastikerna.
* Omkring 1570 synas Ramées läror ha vunnit insteg i Sverge, och hans ifrigaste lärjunge Johan Skytte försummade icke att inplanta den stora humanistens tankar i sin kunglige discipel, Gustaf Adolf.
Den Ramistiska filosofien blir efter en hel stridslitte * ratur vid universiteten den rådande i Sverge och herrskar genom nära ett hundra år, tills den efterträdes af Descar-tes ’ som återigen ersättes först af Voltaires och Rousseaus.
Vid utbrottet af trettioåriga kriget är det emellertid som vi skola finna Sverge utfördt ur sin tillbakadragenhet och inledt i verldshistorien, af Frankrike.
Gustaf Adolf visste väl, att han icke ensam kunde upptaga kejsarens utmaning då Wallenstein utdrifvit hans fränder, hertigar ne af Mecklenburg ur deras arfländer.
Han ville komma i åtnjutande af Frankrikes mäktiga beskydd, men som en klok diplomat icke taga första steget, utan såsom den anmodade kunna diktera vilkoren.
Nöden tvang honom likväl att gå första steget och om sommaren 1628 afsändes sekreteraren Lars Nilsson i några mindre vigtiga ärenden till Frankrike men med det hemliga uppdrag derjemte att söka framkalla de magtegandes anbud till allians.
Och om hösten 1629 besvaras besöket af franske envoyén Charnacé, som personligen söker förmå Gustaf Adolf till kriget, erbjudande redan då 400,000 imperialer.
Det formliga fördraget afslutas emellertid icke förr än 1631 i Berwalde, då redan svenska trupperna rört sig mot fienden, af hvilken biomständighet en sjuklig fosterlandskärlek velat utdraga den följdsatsen, att Gustaf Adolf aldrig blifvit förmådd af löften om franskhjelp att deltaga i kriget, en dåraktighet som vi ej få till-skrifva den kloke konungen, lika litet som vi få tro, att ensidigt religiösa svärmerier lockade honom i ett så farligt företag, utan vi få nog tro honom och hans ord, då han i sitt afskedstal till ständerua uppger motiven till kriget både vara de kejserliges fiendtligheter och protestanternas böner.
Med löfte om 400,000 riksdalers subsidier från Frankrike på fem år, utverkade af kardinalen och ärkekatoliken Rkhelieu företages nu korståget mot katolikerna i Tyskland, en omständighet som mera talar för Gustaf Adolfs politiska sinnelag än för ömtålighet i den religiösa känslan, ett beteende som erinrar om en karakterens storhet hvilken för det höga målet icke skyr det låga medlet.
Att vänskapen mellan trosfiender icke kunde blifva varaktig, må man ej förvånas öfver, och vi se äfven snart den svenske konungen pa höjden af sin makt och lycka efter slaget vid Breiten- (eld gå öfver Rhen, intaga Mayntz, och visar dervid någon köld mot sin höge beskyddare på andra sidan Vogeserna, som till svar har indragit subsidierna.
Det är då Gustaf Adolf begär ett personligt sammanträffande med Ludvig XIII, hvilken svarar undvikande och med anbud att sända sin minister till mötet, som dock ej eger rum.
I dess ställe erbjuder Richelieu en fransk armécorps åt Gustaf Adolf att tillsammans med dennes trupper besätta Elsass, fiviiket anbud afböjes i stolta ord af svenske konungen som nu förklarar sig hågad sköta ensam de tyska angelägenheterna.
Ordskiftet antager hotelsens form, och när franske ambassadören, för att väcka blygsamhetskänslan hos Gustaf Adolf, förevisar en tablå öiver franska arméns trupper, färdiga att marchera mot gränsen förledes svenska konungen att svara: det inga trupper behöfde komma till gränsen, ty han, konungen, kände lika bra vägen till Paris som Öl Wien.m
Anmärkas bör, att vid denna tidpunk det var mer än ett rykte, att de protestantiska kurfurstarne ämnade erbjuda Gustaf Adolf kejsarkronan.
Gemensamma intressen återstälde dock snart det goda förhållandet, och efter Gustaf Adolfs död mot krigets slut, finna vi de franska och svenska trupperna i god sämja förhärja södra Tyskland med eller utan några bestämda planer.
Som bekant blir Frankrike icke utan sin belöning vid vestfaliska freden, utan det är då det sedan så omtvistade Elsass reunieras under franska kronan.
Drottning Kristina visar sig strax i början af sin regering såsom den mest hängifna beundrare af Frankrike och fransmän.
Föreslår att utnämna sändebudet de Bregy till kansler, och uppdrager åt honom att värfva tre hundra franska adelsmän till sitt hedersgarde.
Hon deltager äfven något i Frondens strider, skänker Mazarin ett krigsskepp och förlänar Richelieus efterträdare fri disposition öfver de svenska trupper, som blifvit försatta i overksamhet efter vestfaliska freden.
Genom den berömde Chanut inkallar hon franske lärde, såsom tidehvarfvets störste filosof Descartes, den lärdaste af de lärde Claude Saumaise, jämte de mindre stjernorna Huet, Bochart, Naudé.
Mindre lycklig i valet af gunstlingar, råkar hon att till förtrogen välja den något äfventyrlige Bourdelot, som förr varit läkare hos prins Henrik af Condé, och nu i Sverge på ett störande sätt inblandas i rikets angelägenheter, tills han af det allmänna hatet måste lemna landet.
Men drottningens rörliga sinne vände sig snart från Frankrike till dess fiende Spanien, hvartill förnämsta drif-fjädern en viss Pimentelli synes ha varit.
Försummade och kränkta lemna fransmännen Sverge, hvilket dock ickehindrar, att Kristina efter öfvergången till katolska läran och från sin första Romresa mottages på ett lysande sätt i Paris.
Men när hon tröttat sitt höga värdfolk genom opassande uppförande och inblandning i rikets styrelse, visas henne sådan köld, att hon måste resa.
Återkommen och förlagd i qvarter i Fontainebleu förbytes kölden i afsky när hon låter verkställa afrättningen af Monaldeschi i slottets salar.
Karl X: s sjelfkänsla uppreser sig mot det numera nesliga beroendet af Frankrike, hvilket börjat behandla den i obetydlighet återsjunkna bundsförvandten med sårande öfvermod, begagnande ordet » Frankrikes legosoldat » om svensken, som derigenom erhöll ett rykte och en rang i likhet med Schweizaren hvilken tjenade för sold i alla Europas arméer.
Men Karl X: s polska krig invecklade honom i sådana svårigheter, att han måste mottaga 400,000 écus af Frankrike för att kunna rädda armén från total undergång-
Vid freden i Oliva uppträder franska ministern de THombres såsom medlare och till Sverges förmån, men det behöfves ett hotande bref från Marzarin för att förmå kurfursten af Brandenburg att återställa Pommern.
Otacksamt nog känna sig Karl XI: s förmyndare straxt derpå oförhindrade att biträda trippelalliansen hvilken nödgade Ludvig XIV till den oförmånliga freden i Aachen.
Med Karl XI återknytes vänskapsförbindelsen, men denna skulle ha stått de besegrade vid Fehrbellin dyrt, om icke återigen Frankrike lagt sig ut för den slagne, vid freden i Nijmegen, hvilket ädelmod återigen belönades med otack då Sverge vid fördragen i Haag och Augsburg träder på kejsarens och Hollands sida mot Frankrike.
Men dermed var Sverges politiska anseende förloradt och man skall snart se Ludvig XIV sluta fördrag i Sverges namn utan att fråga till råds den det rörde mest.
Omkring tidpunkten för vestfaliska freden hade dockdet lilla landets anseende varit mycket stort.
Axel Oxen-stjerna hade blifvit lysande mottagen i Compiégne och Richelieu hade aflagt visit hos honom i Paris; Carl X såsom prins hade besökt Paris; hertigen af Bouillon studerar krigskonsten i Gustaf Adolfs armé; Johan Banér hade kommenderat vid sidan af en Guébriant, och Wrangel vid sidan af Turenne; Axel Oxenstjerna befaller sin son Johan att svara franska ministern D ’ Avaux på svenska, om denne skulle behaga tilltala honom på franska och icke på latin, och Ludvig XIV titulerar Magnus Gabriel De la Gardie » min kusin. »
Frankrike hade emellertid presenterat Sverge för Europa, och Sverge hade dragits in i de stora förhållandena.
Från det förhärjade Tyskland hemfördes bibliotek, konstverk och brandskatter, men de frigjorda tyska protestanterna hade ingen annan andlig föda än Luther att bjuda på.
Det blef sålunda från det katolska Frankrike, dit kulturen flyttat, som det aflägsna norden skulle hemta sin nya bildning.
Descartes ’ och de andra lärdes personliga närvaro i Stockholm torde dock icke ha utöfvat någon väckelse på svenska vetenskaperna, då dessa herrar hufvudsakligen användes att illustrera hofvet och konversera med drottningen.
Men detta hindrade icke att cartesianska filosofien, tviflets och pånyttfödelsens ande snart skulle herska vid universiteten.
Dock icke utan långa och heta strider, så heta att presterskapet vid 1686 års riksdag helt enkelt begärde förbud mot förkunnandet af Descartes ’ läror, något som kunglig majestät den gången icke vågade bevilja.
Lärjungarne Stenius och Bilberg i Upsala samt Rydelius i Lund fingo derför ohejdadt predika de nya lärorna som under nästa århundrade framkallade samtidens största naturvetenskapsmän.
I litteraturen finna vi Georg Stjernhjelm, cartesian, bilda sin form efter Boileau och Malherbe, gifvande alexandrinenfullt burskap; Runius, Lucidor, Wivallius, fru Brenner skrifva till och med sina vers på franska språket; franska arkitekter De Besche och La Vallée bygga slott efter mönstret af Versailles som dekoreras af Toucquet, Chau-veau, Taraval, och hvilkas parker klippas efter Le Notres mönster.
Franska språket trycker så sin prägel på det Svenska, att en fransman åtminstone skulle kunnat förstå Bengt Oxenstjernas bekanta bref.
&gt;Jag urgerar pro posse på begge desse essentiele puncter, önska vi kunna reiissera.
Frankrike temoignerar en större ardeur än någonsin tillförene, offererar allt det som plausibelt är och det andra partiet desslikest och tager sig Sverges maintien an ä souhait, både i Wien och Haag.
Detta allt sker pour se venger de PAngleterre, och det med rätta, efter det genom sin blamable conduite causerar Nederlands undergång och Christenhetens olägenhet och trouble.
Utan dissimulation des trogne etc. »
Men så funnos också franska språkmästare vid hofvet och universiteten, och franska grammärer tryckas i Upsala 1646 och Stockholm 1650
Derjämte finnes redan fransk kyrka i Stockholm 1687, hvilken håller sina gudstjenster i en sal på rådhuset, ehuru först 1749 församlingen bygger eget tempel.
Att icke heller en fransk teater skulle saknas hos en nation hvilken var lika begifven på komedier som oskicklig att skrifva sådana, finna vi nu naturligt.
Drottning Kristina använder franska ballettmästare till att arrangera sina balletter, värdskap och herdespel, och året 1699 öppnar en herr Rosidor fast fransysk komedi i Stockholm, hvilken fortgår temligen ostördt till 1706.
Ett bref från Karl XII dateradt Kowno 1701 undantager de franska komedianterna från kungliga lyxförbudet att bära brokiga kläder af utländsk tillverkning.
Ur Dogms Krönika.
10Men samtidigt med denna franska invandring pågår en svensk utvandring till Paris i stor skala.
År 1667 hade Otto Wilhelm von Königsmark på Turennes anmodan värfvat ett kavalleriregemente för fransk räkning, hvilket senare och efter hvartannat bar namnet Schwabach och Fiirstenberg efter cheferna, tills det under grefve Erik Sparre år 1701 antog namnet Royal Suédois.
Detta regimen te blef sedan en varaktig militärisk utbildningsskola för svenska armén, utmärkte sig flera gånger såsom vid Senef och Mastricht samt fortlefde i ett hundra år ända fram till franska revolutionen, då det upplöstes, förmodligen af den anledning, att det misstänktes för delaktighet i Gustaf III: s och Axel Fersens antirevolutionära sträfvanden.
Bland lärde män hvilka under 1600-talet gjorde sig ett berömdt namn i Frankrike kunna vi erinra Jonas Hambraeus orientalisten, hvilken blir professor vid universitetet i Paris och inkallades i den bibelkommission som öfversatte och tryckte den syrisk-arabiska upplagan af bibeln.
Hambraeus var tillika legationspredikant hos svenska sändebudet Hugo Grotius, innan ännu svensk kyrka blifvit inrättad.
Urban Hjärne blir medicine doktor i Angers, der han försvarar afhandlingen om åkommor i lymfkärlen.
Figrelius Leijonstjerna vinner juris doktorsgraden i Orléans, Freinshemius trycker i Paris en discours till drottning Kristina.
Det adertonde århundradet öppnas med en följd af händelser, som tyckas vilja afbryta de båda allierades förbindelser.
Frankrike, nyss så mäktigt, ser sin lycka blekna under Spanska successionskriget, och Sverge, som efter vestfaliska freden varit på nedgående, reser sig ånyo under Karl XII för att lysa ännu ett ögonblick i verldshistorien och sedan försvinna.
I svenska högqvarteret vid Altranstadt uppvaktas konungen af hertigen af Marlborough, som täflar med franska ministern om att vinna den unge monarkens vänskap.
MenKarl XII värden ryggen åt vestra Europa och går att fördjupa sig i Rysslands ödemarker, uppfyllande sin mission som gränsvakt mot Asien.
Men Ryssland har samtidigt utträdt ur barbariet och ingått i de civiliserade nationernas led, och dermed har Sverge likasoin Polen upphört att ega någon politisk mission, hvarför de båda forna stormakterna falla bort ur historiens utvecklingskedja såsom derstädes obehöfliga.
Och derför är hela sjuttonhundratalets svenska utrikespolitik en anakronism, bundsförvandtskapet med Frankrike ett understödstagarens beroende af mecenaten, ätföljdt af förödmjukelser och icke så litet korruption.
Frihetstidens fria konstitution ansågs vara en skänk af Frankrike, om också icke de fransmän, som svärmade kring Karl Xll: s högqvarter kunna bevisas ha ingripit i monarkens blodiga öde eller i utgången af tronföljarevalet; och än i dag håller man före, att det starka konungadömet efter 1772 hade sitt bästa stöd vester om Rhen, om det icke rent af hade sin upprinnelse i hertigen af Choiseuls planer till verkställandet af en statskupp i Stockholm redan 1768.
Omöjligt är det icke och det är kanske till gengäld för handräckningen, som vi finna Gustaf III straxt vid franska revolutionens utbrott redobogen att göra något för sin af-satte vän Ludvig XVI.
En allians med Ryssland ger honom nödigt lugn att resa till Aachen, der han sammankallar de franska emigranterna och utvecklar för dem en plan att i Xormandie landsätta svenska och ryska trupper, hvilka derifrån skulle marchera till Paris.
Förmyndarstyrelsen, som följde på Gustafs död, nödgas erkänna franska republiken som genast återgår till subsidiesystemet.
Vid anträdet till regeringen är Gustaf IV Adolf ännu Frankrikes vän, men efter en resa till Baden, der han besöker emigrantkretsar, fattas han af detta osläckliga, sjukliga hat mot Korsikanen som öfvergår till dårskap efter mordet på hertigen af Enghien.
Nu afbrytas alla diplomatiska för-bindelser med Frankrike, och Gustaf IV Adolf närmar sig England och Ryssland för att kunna bekämpa den nye antikrist.
Men konungen ovetande äro ryssar och österrikare redan slagne vid Austerlitz, då han anländer för sent med sina trupper.
Sjuttonhundratalet (ar i Sverges historia en så afgjord fransk pregel, att till och med svenska språket i tal och skrift är nära att utträngas af det franska, åtminstone bland de bildade klasserna.