Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De synas, i sådant fall, hafva delat gemensamt öde med några bland hans otryckta tyska skrifter på prosa, af hvilka jag likaledes känner blott titlarne254.
– Något bland Thorilds tidigaste tyska försök, meddeladt åt Klopstocks bekante dyrkare Cramer, hade af denne blifvit visadt för den gamle Messias-sångarn; som fann det märkvärdigt, och tillsände honom, genom Cramer, sina ”Grammatische Gespräche” med en vänlig helsning.
Såsom gengåfva skickade nu Thorild till Klopstock sin Ar,chimetria åtföljd af detta bref, kanske det skönaste af hans alla:
Heiliger Greis!
Vater tausend schöner Seelen!
Dir schreibe ich endlich; und die Hand des kühnsten Nordmanns zittert.
Das unendliche Gefühl meiner Jugend erwacht.
Ich segne Dich, Vater! dass Du warst; dass Du bist; und dass so viel Göttliches von Dir, von einem Menschen, wirklich gefühlt und gedacht ward.
Die Tage deines Goldnenalters lebte ich mit, und in dem hohen Gesang deiner Himmelseele stimmte ich mit ein.
Vater!
Der Sohn deines Gefühls segnet Dich.
Diese göttliche Bewegung, die Du den Seelen gabst, wird ewig so fortzittern.
Thorild yttrade engång (i en anmärkning till ”Inbildningens Nöjen”): ”jag tror ej på den rätte Apollo; jag anser Naturen för allt”.
Sannare, än han sjelf anade, betecknade han i dessa ord sin skaldekonst.
Men i alla fall var han ingalunda en blott poetisk dilettant.
Bland hans qväden finnas mästarverk: några äro det helt och hållet; andra åtminstone delvis.
I alla tider skola, bland de ”Dikter och Skaldestycken” som upptaga första bandet af hans samlade skrifter, såsom utmärkt vackra prisas t. ex. ”De tvenne Åldrarne” (s. 87), –”För och Mot” (s. 106), –”Champagne-vinet” (s. 107), – det beskrifvande, och åtminstone till största delen ypperliga lofqvädet ”Forsmark” (s. 127), – ”Rimmet” (s. 139), – den ej från prosodiska hårdheter fria, men i styrka och ton ädla oden ”Vid Konungens Hemkomst 1784” (s. 141); med flera.
Och till dessa kommer ännu ett och annat, som – besynnerligt nog! – dels aldrig varit tryckt, dels (ehuru af andra skäl, än ”Straff-sången”) icke blifvit det i den nyssnämnda samlingen.
Sådana äro hans ode ”Jordbrukaren”, insänd till Sällskapet Utile Dulci liktidigt med ”Passionerna”; hans ode till Leopold, ”Skaldkonsten”; hans (så vidt jag vet) hittills alldeles okända och sjelf sig ”hednisk” kallande trotsdikt, ”Harmen”, författad under den mest revolutionära tids-åldern af hans lefnad, – ett slags motstycke till Goethes ”Prometheus”, och än längre utsträckande en titanisk andes förtviflande öfvermod; slutligen ett par af de i hans fängelse diktade ”Sånger i Götiskt Lynne”.
Dessa sista, äfvensom ”Harmen” och ”Jordbrukarens” bästa handskrift, synas varit för Geijer fullkomligt obekanta.
Thorildska Skaldeprof.
Ur Passionerna.
Från ditt sköte, Natur! låt ut i ätheriska vågor
Strömma öfver min sång behag och rörande skönhet,
Strömma förtjusning.
Dig, ack Dig, odödliga, milda,
Allt-upplifvande, Dig, Natur! min bäfvande harpa
Stämmes.
Tyst omkring mig sväfva, Ossians ande!
Mäktig är du, Natur! O alla varelsers fullhet!
Mäktig är du.
Och kraft, och kraft af evighet strömmar
Från ditt inre, ditt outgrundliga lif.
I ditt Hela
Oomfamneligt utsträckt, stor, harmonisk, oändlig;
I ditt stoft obegriplig.
Källa af smärta och vällust;
Källa af ljus, af själ.
På den höga, eviga himlen
Strålande, nådfull.
Lif i solen, och fägring i blomman.
Skönhet i allt, i allt! men Gudom och under – i Menskan.
Menniskan – ack!
Naturens afbild, helgedom, tempel!
Djupt i dess väsende outgrundelig lefver Naturen:
Lefver och verkar i Känslan.
– Hemlighet!
Hemlighet!
Kän-
slan?
Väsende, Kraft, hvad är hon?
Gud – förborgad i stoftet;
Gud – inom oss.
O djup!
Från henne flöda Begären:
Flöda elände, storhet! flöda qval och förtjusning!
Kraft och Harmoni, tillsammans, förklara Naturen.
Lif och ljus!
Harmoni! omätligt utbredda Vishet,
Lefvande Skönhet, Guds Förstånd, som herrskar i allting!
O! genom dig är striden, är döden ett villkor för lifvet;
Åskviggen, stormen, godhet; förföljelsen, hatet på jorden
Verksamhets-grunden för tusende, tusende ädlare krafter.
Blott genom dig, Gudomliga, allt är varelse, skönhet:
Skönhet i verlden, i sederna; segrande skönhet i snillet.
Dygden sjelf, är af dig.
O, stråla, ljusfulla sanning:
Kraften är tingens lif – den Eviges, Eviges väsen;
Harmonien är skönhet och väl i vida Naturen,
Bägges förening, är Gud! som lifvar snillen och hjeltar;
Spänner stoftets förmåga till stora, herrskande bragder.
Kraft utan Harmoni, är strid, är fasa och jemmer;
Harmoni utan Kraft, är god och oprisad vanmakt;
Medelmåttans oädla lugn.
Men bägges förening,
Uttryck af Gud! i Er, o höga, mäktiga Själar,
Er, odödliga, Snillen och Hjeltar!
Gudomens lågor!
O, Han lefver i edra sinnen; utgjuter stoftet
Vidt till tusendes väl, till verldars sällhet och ära!
Harmonien är Skönhetens grund; och Skönheten Nöjets;
Nöjet föder Begären.
Der, i den heliga, djupa,
Gud-förrådande Känslan, det föder oändligt, oändligt,
Genom verldarnas riken, i eviga myriader.
O Naturens herrliga syn! Guds Heliga! i dig
Hvimla kreatur, hvimla begär, lefver allt outgrundligt;
Lefver den Evige.
Ack! utgjut dig, källa af skönhet;
Vidt öfver verlden, din varelses sken, ditt väsendes uttryck.
O allt-lifvande anda!
Guds flägt i mig, omkring mig!
Utgjut godhet och väl, Naturens Fader, ifrån dig!
Hvarje kreatur har sin krets af godhet och sällhet:
Är, i sitt stoft, Gud! och till sig så hänförer allting;
Skapar omkring sig en verld, en egen ordning af tingen;
Egen ordning af godt och fullkomligt, af stigande skönhet
För dess skimrande, flyende varelse.
Verkar och skapar
Efter sin fattnings-punkt, sitt sjelf, sitt kännande sinnes
Lif och njutning och väl.
Oändliga harmonier!
En är den eviga, sanna:
Guds! den stora det Helas,
Eller den Vises. – O! så Menniskan skapar omkring sig
Ve och Förtjusning.
Vidt kring jordens omätliga sträckning
Se, huru tallöst hvimla de sällhet-sökande stoften:
Tusende, detta är godt! och andra tusende, detta!
Ropa.
Men var, Gud-andande stoft! ej fjettradt vid Sjelfvet;
Lyft af en starkare pust, den Eviges, gläds! för din fria,
Mera eldade, ädlare själ, för ditt klarare sinne
Öppna sig ljusfullt, uppstiga tjusande, högre och högre
Kretsar af Skönhet och Väl.
Der är Himmel, och Ljus, och Gud, och Salighets fullhet.
Andas, Kreatur, Glädjen! och dö, och dö i din känsla! –
J, Odödlige! lefven der.
Tillbedja ljuft, med ögats, med själens hänryckta blickar!
Nöje! du centrum i alla Naturens kretsar, – ack! evigt
Kringom hvilket de hvimla och röras, de lefvande stoften, –
Fatta mig, himmelskt strömmande smak af Naturen och Lifvet;
Vi ga dig, droppe utaf Guds sötma, och för mig ur gruset,
För mig på dina vågor med dig, till det Hela! till Honom!
– – – – – – – – – – – – – – –
Nöjets fara?
Den är ett lägres, som hindrar ett högres
Mera saliga njutning.
Blott denna är Sällhet, är Vishet!
Dåren må lockas af dräggen, och lefva af äckel och plågor;
Men Du, Ädlare! drick ej gift ur gyldene skålar;
Gack till den rena källan, och drick der Skaparens kärlek!
Upplyft mig, Dygd! till Hjeltarnes himmel.
Nöjen och ära,
Saliggörande! följa blott Dig; du ljusa, du glada
Själarnas Venus!
Skönhet!
Himmelens dagg öfver jorden!
Jordbrukaren.
Ode.255
Nyss ur den mäktiga flodens afgrund
Uppkommen, vild och ödslig låg Jorden.
Seklerna fly: och rik och herrlig
Hvälfver hon, klädd i fägring och skördar.
Hvem? hvars hand, Odödliga, prydde dig?
Gaf åt den döda – lifvet och glädjen;
Gaf åt den mörka – ljuset, behaget?
Hvem, hvem gjorde det tjusande undret?
Du, Jordens Dyrkare! andre Skapare!
Ädle! din hand så allt välsignade;
Utbredde fröjd, behaglighet, rikdom.
Sången firar dig, länders förskönare!
Öppna dig, jordens omätliga utsigt!
Visa hans makt, hans tjusande ära;
I af fröjdrop skallande vingårdar,
På de sjungande åkerfälten.
O! der, under de glada fruktträn,
Andas vänskapens lugna sällhet;
Hvilar oskulden; susa kärlekens
Suckar.
Allt, allt din välsignelse!
Denna brudprakt i sommarns månad,
Dessa smilar af alltings fägring,
Solen, blomstren, ängarne, skogarne:
Hugna dig, tillbe dig, Lycksalige!
Ja le, herrliga Jord! le, sköna!
Blicka välsignelsen, blicka lifvet,
Andas varelse, digif nöjet
Åt myriader hvimlande dödlige!
Främst dock vörda
Den, som dig skänkte
Skördens skönhet – O, haf af välsignelse!
I dina rika, flyende vågor
Strömmar hans idoghet, glad och vänsäll.
Ha! der kommer förskräckliga Barnet,
Krigsärans Dåre, vild och begrepplös;
Härjaren, lyftad på slafvars feghet:
Skapar af skördar och städer – öcknar.
Du, lugn, ädel, – du, själens starke!
Landtman! ler åt den rasandes vanmakt;
Ler; och åter ifrån din torfva
Breder sig hugnad och växa städer.
Äfven J, till hans qval framburne,
Falske ädlingar, fridens insekter,
Guldströdda, brokiga plågosvärmar!
Sticken den, hvars frukter er föda.
Thronens solsken, ack! ofta lifvar,
Otacksamme! ert skadliga väsen.
O, när blifva Konungar vise?
När att vörda Landtmannen lära de?
Landets ägare! o, huru länge
Skola då egna söner förtrycka dig?
Konungar, dem Du skapat ur gruset?
Höfdingar utan ära och värde?
Köpmannen? han ock, glitterkära
Barns och qvinnors och dårars förförare?
Namnpatrioten, sjelf-sig-riktande,
Vågar spottle åt jordens helige!
Du dock, Ädle! tryckt eller hugnad, –
Uppehåll Konungar, throner, myntmän!
Utom Dig, hvad vore de?
Skuggor;
Tomma, glänsande, flyende evigt.
Dåren ser dig; nalkas dig skamlös;
Ville förakta dig: – mäktar det icke.
Välgör, välgör lik himmelens Gudom;
Sjelfstor, som Han: så glömd och tacklös!
Torftiga, rika, sanna Naturens
Menniska! du, sjelfständige, frie!
Jordens dyrkare, son och välsignare!
Seklerna, folkslagen sjunge din ära!
Du, patriark ock förste konung,
Din verlds gud!
Drick, Himmelens älskling,
Sällheten ur sitt rena ursprung!
En gång, ack en gång må jag den smaka:
Smaka, Allgode, i Naturens
Sköte, mina Fäders välsignelse!
Der, som nu, du, heliga Skaldsång,
Tillbed evigt det Ädla, det Sanna!
Ur Straff-Sången.256
O, rimmets lille hoppare!
O, vettets lille baladin!
O, smakens lille bjäffare!
I din beundrans lillepytt,
Hvem gaf dig in, att – Gudar! – du,
Att du, din hjernas sommardunst,
Ditt lilla svindlande begrepp
Väl skulle fatta Snillets flygt?
Väl skulle djerft se in uti
Dess eviga och första ljus?
Du sparf-unge! hvem gaf dig in,
Att med ditt späda vingpar slå,
Och flaxande anfäkta dig,
Och säga: ”så gör Örnen! så
Han skådar in i solens glans!” –
Hvad – Gudar! – hvad betydde än
Din hjernas lilla obegrepp?
Skall verlden dömmas derutaf?
Rimmets blanka vatten drick!
Se’n, kycklinghjerna, löp och säg
Om vinets ädla drickare:
”De hafva ej en nykter dag”.
Du, drick ditt vatten, matta hamn;
Och späd det upp med Gallisk mjölk,
Och lite, lite infalls-salt;
Och tacka Gud, och frukta ej
De stora tankars halfguds-rus.
Förkunna käckt din fina smak:
”Se, detta täcka glitter – ack!
Och denna söta blomma – ack!
Och detta lilla lätta fjun
Att spela med ... det, bröder! är
En verklighet, och angår oss.
Men det de kalla så Sublimt,
Men himmel, sol och stjernor der, –
D’ä bara luft”.
– Du gycklare,
Häng på dig dina bytens prål;
Du listige bestjälare
Af Pope, af Young och Gallerne!
På lånta vingar sväfva täckt
I andras blomsterängar kring;
Och vill du mera högt, dig häng,
Men fast, i din Horatii svans.
När sist du, matt, ej mer förmår,
Så tumla, sparf! behagligt ner;
Och qvisqvittqvattra på hvar qvist
En – parodi mot Örnens flygt!
Ja visst, du lille Rim-despot,
Ja visst, när du förgrymmar dig,
O, hvad du bål och farlig är!
Stig upp uti din vrede rätt!
Först, lille hjelte, kola väl
Din manlighets mustascher på;
Se’n, brinnande, med väldig hand
Din styrkas trä-svärd grip och sväng;
Sätt så, med qvickt-sataniskt grin,
Sätt på dig rimmets narr-calott;
Och ändtlig, löjlighetens son,
Kryp i din kända ärlighets
Och äras broklapps-tröja in.
Nu är du bra! nu, färdig, gå!
Och spela uppned himmel, jord;
Hör under-rop! hör bifalls-skratt:
Hell, hell dig, Galleriets vän,
Du, dess utkorade Geni!
Och hvad?
Om Himlen skickar än
En hjelte till?
Dig, K **n, än
En låga vettets duumvir?
Tro! lofsjung högt! fall ned, och se!
I träskets dunkla ånga – märk!
Der strålar Sumpens Genius;
De Plattas Aristophanes,
O K**n, kyss din E**ll*n!
Och E** ll*n, din K**n kyss!
I trofast hunda-broderskap,
Gemensamt skällen: tjuten hop!257
Nu väl! ställ konsteligen upp,
Flytt hit och dit, gör under med
Ditt skaldskaps lilla tjuf-boutik,
Ditt viga fiddelklingklangkling!
Var fin, du ärans skojare,
Du lille dubble Simei!
Var fin! och kringom munnen stryk
En politessens siraps-rand:
Och se’n, så ljum och söt och hal,
Gå, narra dig i Lyckans kök
Ock några feta bitar till.
Ur ”hårdt tillsnörpta ändan”258 drag
En klar, behaglig spindel-tråd,
Att fånga små beundrare;
Och fal och blid och smädande
Förnedra, hvad ej fångas kan,
Hvar sann förtjenst, som ej af Dig
En lumpen ärekrona tar.
Se, alleman de gapa nu ...
Yfs, sätt dig i ditt gille högst,
Odödlighetens Lillpytts-kung!
Bekrön, en Rimmets Cherubim,
Krön andra cherubimer små;
Och jubilera, platthets-chor,
I Dulcis lilla himmelrik!
Men ledsnar vid ditt fåvetts-spel
Det ädla Folket, vill engång
Se upp – och ser: hvad gör du då,
Du Voltaires fagra apekatt?
Då bit dig, apa, klorna af,
Och kryp, och göm dig i din skam!
Skaldkonsten.
Ode till Leopold.259
Sjung hänryckt, Skald! din egen ära,
Mot himlens ljusa rymder stig!
Se! sjung! och slägterna förfära,
Som tjusta, häpna, tillbe dig!
I strålar, lik en Gud, betagen
Utaf din egen gudoms glans,
Sjung de odödliga behagen,
Det ljus, som, före Dig, ej fanns.
Som verld och ljus och lif ha flutit
Ur den Oändeliges sköt:
Så, i den stråle Snillet skjutit,
Sig tusen verldars skönhet göt.
En Allmakts Varde! tingen kallar
Ur Intet, att mot Ljuset le;
Hvad var det ljus kring verlden svallar,
Förrn Skalden hänryckt sade:
Från evighetens dolda strimma
Se tusen solar hvälfva fram – –
Sjung, Pindar, sjung! låt Hjeltar glimma,
Låt stråla tusen Gudars stam!
Vid himmelens och vårens blickar
I blomster skön sig jorden ter;
En nöjets suck blott Skalden skickar,
Och Elyseen kring oss ler.
Ja! vid hans suck, i känslotårar,
Tyst silfverdaggens blomma står;
Den unge älskarn tjust sig dårar,
Och kyssar utaf Venus får.
Blixt, dunder, eldens svafvelvågor
Ur Äthnas gap förskräcka oss:
Hvad äro dessa brak och lågor,
Mot Miltons vilda helvetsbloss?
Den gissel Hämden blodig vrider
I fjätet utaf Krigets gud, –
Hvad är den, ack! mot Själens strider
Bland Scenens ve och klagoljud?
O, hvarför störta dessa tårar
Ned på den sköna Qvinnans bröst?
Du, Skald! dess ömma hjerta sårar;
Hon dör för känslans och din röst.
De himmelska begär du sänder
En annan gång i hennes själ;
Du jordens milda lågor tänder,
Och smak af Snillets guda-väl.
Så, Hjertats Konung, du oss förer
De irriga begärens spår:
I Julia du himmelsk rörer,
I Werther segrande du går.
Gläds, Skald! den Vildes hjerta brytes,
Som aldrig var bevekt en gång:
Till sällhet för hans sinne bytes
Din underrika himlasång.
Gläds! höj dig, fri, på ljusets bana!
Åt hjeltarne der äran te!
Minns Skaldens guda-ärfda vana:
Odödlighet att få – och ge.
Än, tryckt på stjernehvalfvet, prisa
Det strålande en Halfguds namn;
Än blid oss sommardalen visa
Och nöjet i behagens famn.
Till himmelen, på Sångens vingar,
Den dödeliga tanken för;
När vanmakt den till jorden tvingar,
Med jordens skönhet honom rör!
Harmen.
Sång från Hedenhös260.
Dyster och vild Thor satt på Atlefjäll,
Och i svarta skyars hvirfvel
Dåft stormen kring hans hufvud röt.
”Dödlige, kom”! sade hans rösts
Åska till mig: jag kände kraft;
I den stora känslans rysning
Fröjd jag kände, och gick.
”Hör, Son! vid dessa ögonbryns
Blixtrande natt jag svär, jag svär,
Från denna stund” – –
Berget skalf, klipporna störtade – –
”Jag heter ej Thor: jag heter Harm.
Godt är, njuta en verld; men stort
Är, trotsigt att le åt alla.
Valhalla sjelft är jordens bild;
Fröja är fånig, Oden är vild;
Kärlek, ära, rikedom, allt
Vräks som hafvets vågor:
Ödet är en hvirfvelgöl,
Afgrundsdjup och afgrundsglupsk,
Slukar allt, frusar ut allt;
Skärp ditt öga, Son, och se
Verldar och himlar rasande tumla der!
Och, i dustet, dårar störtande evigt;
Och, i alltings skräckliga brak och gny,
Nödens skrän upp till – ingen Gud!”
Jag såg – –
Thor med sitt ögas blixt
En väg af ljus genom töcknen ljungade – –
Jag såg på en blomsterhöjd, ack! såg
En Flicka, gudomligt skön,
Slingad intill sin älskares själ,
I en alla himlars kyss
Lofva en öm, en evig tro: – då vild
En bister jätte, nämnd ”Far”, rusade fram
Och störtade henne, med en vink,
Ned i en annans famn; mitt öga
Mörknade, och jag grät – af harm;
Blomstren, höjderna, luften,
Suckande, skallade åter
Skrien, skrien af hennes qval.
Jag såg,
Längre bort, Millioner
Stoftet kyssa, trampadt af en Tyrann,
Som, af högfärd rusad, sig vräkte
Lik en gud på en himmelens thron,
Men hans ögon gnistrade helvetet:
Vid en hans lågande blink sig reste en Åsna upp,
Tredubbelt krönt, med gyldne mantel,
Till att hålla Ödets Bok,
Och dess eviga lag gällt skräna ut.
Tyrannens höfdingar, vargar, vildt
Svultna, lömska, törstande blod,
Tjöto upp i raseri;
Trälar tusende, tusende
Till att mördande mördas.
Djeflars skratt, med döendes ack,
Rymderna gjorde till ett enda gny,
Och himlar, skälfvande, dånade dåft:
”Son!” nu morlade åskan
Af gudastämman Thors:
”Detta är Ärans fält, detta!” – Jag grep
Efter hans ljungeld, i stegrad harm;
Men upp höll Thor sin mäktiga arm,
Och eldarne, skakade, blänkte.
Jag såg –
Genom rasande verldars töcken,
Längst bort öfver Ärans skräckliga fält –
Ett Berg af störtande klippor
Förlora sin spets i evig natt:
Högst syntes i trolldomsglans
Halftöppnad en Himmel, och chorer
Af Cherubim och Seraphim
Och af helgons skinande kretsar;
Djupast i bergets däld, vrålande
Med gny och qvidan, vräkte upp
En Afgrund blåröda lågor, i moln
Af gnistrig hvirflande rök; omkring
På svarta klippor djeflar sutto,
Grinande vildt; uppöfver dem,
I det dystra afgrunds-dunklet,
Vidt blänkte af guld ett Tempel,
Der prester, smyckade stolt med tiarer,
Skränade Helig!
Helig! och gällt
Basuner stötte; och folken
Darrande kommo, buro fram guld, –
Guld, som var deras rena blod
Af mödan pressadt ut, och härdadt
I qvalets glödande ugn.
Näst ofvan Templet, i dess gulds
Milda sken, ljuft yrade Lärde,
Kastande tankfullt i rymden ut
Linier, cirklar, paraboler,
Ofantliga ord, magiska ljud, färgade bloss,
För att af evig grund oss visa
Lögnens och Våldets, heliga Åsnors
Och Tyranners gudomliga rätt.
”Hören! hören!”
Från sin källa på en blomsterhöjd
Då ropade högt en ädel Vis;
”Hören!
Naturen är lefvande sanning,
Är skönhetens, nöjets enda lag,
Och evig rätt för Kungar och Folken;
Naturen ler åt de stora ord,
Och ärar blott kraft i snille och hjerta;
Den bäste, säger hon, den är störst!
Naturen är
Guds leende anlet,
Guds egen skönhet i dödelig glans!
Hon strålar af vishet, att leda oss;
Hennes eviga löje
Säger:
Dödlige!
Följen mig,
En himmel af skönhet jag är;
Guds himmel ler i min skönhet”. –
”Bränn!
Bränn honom”! skränade
Åsnorna nu, med Tyranner och Lärde:
Och bålet flammade upp mot skyn;
Naturens qvidan
I dalarne hördes,
Der oskuldens visa, menlösa folk
Såg lågorna stiga mot himlen,
Och begrät sin och Naturens vän.
”Thor!
Thor”! jag skriade; ”starke Thor!
Din makt, din ljungeld mig låna,
Och stormarnes vildaste raseri,
Att dessa galna skapelser härja”!
Thor log, och sade:
”Ej Ödet vill:
Men – du har sett verlden”.
Han skakade ljungelden
Öfver mitt hufvud,
Och slog en gnista in i min själ;
Derpå for upp
Med hafvets och tusende stormars dån.
Väl! jag har sett verlden!
Väl! rasande hvirfvel
Af ting och af lagar,
Jag ler åt dig:
Thors gnista jag kände,
Och kände hans harm.
Hell, eviga Intet!
Och hell den blixt, som ljungar oss dit!
”Hell”! svare hvar dödelig stor och fri,
Som glad kan le mot det eviga Intet! –
Jag ler; jag segrande ler, och tänker:
”Ödet kan skapa en Verld;
Jag kan förakta den”.
Ur skaldesången Forsmark.
Du, gamla Svithiods land, o mina Fäders bygd,
Stor af dig sjelf, och stor af detta folkets dygd!
Jag ser dig, rörd; en sonlig tår jag gjuter,
Och hänryckt, dyra jord! uti min famn dig sluter.
Himlen aldrig hårdt, med orätt och med veld,
Åt jordens barn sitt goda delte;
Hans mildhet gaf i ett, hvad i ett annat felte:
Och för en blomsterskörd uti en lycklig däld,
Han bergets stela brant med gröna skogar klädde,
Med malmens glans och skatt han bergens söner glädde;
Och för den silkesdrägt, det aromaters haf,
Den vällust, hvaruti de veka folkslag sväfva,
Den låga yppighet, deri de tyna af
Och qvinligt utan hjerta bäfva, –
För denna gula frukt, som Österns trälar plocka,
De glitter Vesterns dårar locka,
Han oss, han Nordens folk, Mod, Styrka, Frihet gaf.
Jag ser dig, Svithiods land: en hög, vild ödemark;
Ej skön och ljuf – men skön och stark.
Att här ett lyckligt hem, ett skydd för lifvet yrka,
Det var en gudabragd af Snille och af Styrka!
O mina Fäders dygd! O fordne Sviars mod!
Jag är en son af edert blod:
Må känslan af er dygd jag lära!
I dessa klippors barm, i dessa skogars sköt,
Jag dagens första strimma njöt,
Och eder helga eld i mina ådror flöt.
Till styrka födas, Svenskar! är vår ära.
Ack! sen då edert kall!
– Ej Nordanvintrens snö
Har Sviars lågor mäktat hindra,
Att skapa Gudars hem på Svithiods vilda ö.
Och ännu lefver samma dygders frö:
Så länge Nordens ljus uppöfver oss ses tindra,
Skall våra Fäders eld ej dö!
Till Gustaf III.
1784. 261
Se, Konung, rörd, se åter dina länder,
Från glansen af ditt majestät!
I tårar se ditt folk, med nödens sträckta händer:
Glöm nöjet; rädda det!
Den Kung är stor, som Folket så kun nämna,
Ej gycklarns tomma rop;
Lik Gud i nåd, lik Gud att orätt hämna
Och krossa Mörkrets fala hop.
Gör rätt!
Gud, Folket och ditt Hjerta
Dig, Konung, pålagt detta kall.
Försumma det ... en djup och evig smärta
Din minsta suck i nöjet följa skall.
Men Himlens ljus, men Glädjens milda tårar,
Vid blicken af en älskad Kung!
Hans namn, i skri af fröjd, ljuft själen sårar;
Och Skald till Skalden ropar:
Hvar morgonsol hans första blick välsignar,
Och hviskar: ”lys! gör väl, som jag”!
Hvar aftonsol med folkets tackbön dignar,
Som gudalik gör hvar hans dag.
O Konung! först på allas kärlek buren,
Hur trygg Du, lik en Skyddsgud, gick!
Hur tillbad man det bästa i Naturen,
Din själs gudomeliga blick!
Ej thronen skalf inunder Titi spira;
Ej Vasa kunde frukta – sig.
Var älskad! stor!
Låt folket än dig fira!
Gör rätt: låt oss välsigna Dig!
(Ur ett ”Skaldebref till Grefve M.
Stenbock”)
Ur Tredje Gustafs gyllne tid
En röst ännu, så öm och blid,
En röst från mildrik Jarl mig kallar,
Och bådar Hopp och Ljus och Frid
Här, der det vilda Våldet skallar.
Den tyder Frihet, som hon var
I Tredje Gustafs sköna dar,
Då Hoppets himmel log så klar,
Då Hjelten rosenkransar bar
Och fann det ljuft, att Kojan stöda!
Med mera lugn, Du hade lätt
Rent fråga Folket, hvad som felas,
Och folkets Gamle om godt råd!
Thorilds Ästhetik262.
Jag vädjar från lagar, hvilkas kraft jag ej funnit nog stark och bindande, till Naturens: till de eviga, allmänna af Sanning och Skönhet.
Hvem urskiljer dem?
De gudomligaste ögon; den renaste och högsta känsla.
Man dömmer ej, utan så långt man känner.
Men hvilka äro de högsta rymderna af Känsla och Kännedom?
De, hvarest i allt begrepp är ljus, är styrka, och derföre lugn; de, hvarest i den Vises själ är detta förståndets och höghetens lugn, men med den högsta känslighet; är följd, klarhet, ordning, men med den högsta kraft.
Denna förening utgör den stora Känslan; för hvilken allt är ett evighetens ögnablick, en Gudomens fart, ett drag, en blixt deraf.
Snillets frihet är det interesse, för hvilket jag talar.
Den hämnas genom samma vapen, som Förnuftets och Medborgarens: genom en ren och djerf röst.
Den förtrycktes på samma sätt: genom det Antagnas fördom, genom Små-lagarnes despotism.
Man har sedan Snillets joller-dar en viss konst-nyck.
Efter den skall Snillet i sin mandom gå!
Må vara, att den anstår skämtet och den vanliga glädjen.
Men det gifves en skönhet, högre än den antagna: det är uttrycket för den Vises röst, för den heligaste, den högsta Naturens känsla.
Galliens mode-krämerska, Galliens lättheter, herrska öfver oss för länge.
Andra folkslag hafva redan en sjelfständighet: och vi yrsle i ynglings-åren.
Voltaire, den store gäckaren, i hvars trettio band Verser knappt finnas tre blad Poesi, gaf de svaga snillen den stöten, att älska goss-årens ras.
För dessa kan krämerskan gifva lagar.
Men hon vågar det för Snillen och Konungar; vågar sträcka sin arm till höjden af Sjelfvarelse och Mandom!
Ej, att jag vill utesluta någon Skönhet.
Det är just detta dårliga väldet jag bestrider.
Må hela verlden njuta sitt lif!