Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skall icke ingå i vederläggning af hvad motiofiären yttrat ang:de nödvändigheten af Adelns bestånd för Rikets styrka, ulan vill blott erinra, att det finnes olika commenlatorer öfver denna text; att äfven inom detta Hus anmärkningar i nämnde afseende icke längesedan blifvit gjorda af en ledamot, känd och värderad både såsom talare och för sin karakter, och att dessa commentarier, hörande till Adelns förflutna historia, icke blifvit mottagna utan en viss sympathi utom detta Hus.
Icke eller vill jag ingå i undersökning och vederläggning af påstående, att detta Stånds tillvaro skulle hotas af den lika arfsrätlen.
Jag anmärker blott, att efter nu gällande grundlag äger Konungen rättighet att 7 H. 25 194 Den 8 F e b r u a r i f. m. i Adeligt Stånd upphöja ofrälse personer, som gjort sig förtjenta af fäderneslandet, och så länge denna rätt finnes, finnes alltid ett botemedel emot den farhågan.
För öfrigt vet man, att en stor del af de personer, hvilkas sköldar pryda väggarne i detta rum, och hvilkas minnen lefver i Sveriges historia, hafva börjat sin bana och förvärfvat
Adelskap utan en större förmögenhet, eller utan alt de haft något att ärfva, men endast genom egna för» tjenster och de lagrar de vunnit på vetenskapens område eller ärans fält.
Jag vill nu egentligen blott hålla mig vid formen, och kan då icke underlåta att yttra den meningen, att R. o. Ad. genom ett steg, sådant som det nu föreslagna, ställer sig lill doms inför både samtid och efterverld.
Tvenne talare hafva redan på ett allvarsamt sätt karakteriserat det steg, man vill öfvertala Ståndet att taga; en ledamot har sagt, att man vöre på vägen att passera Rubicon, och en annan, Frih. Cederström, har yttrat sig än mera oförbehållsamt, då han kallat detta steg revolutionärt.
Jag skall välja en enklare benämning uti det uttrycket, att jag tror, det R. o. Ad. är pä vägen alt handla orätt och att lill vinnande af det. sökta ändamålet begagna medel, sora icke kunna gillas vid en oförvillad pröfning; och jag tror ej, att del står tillsammans med tänkesättet Iros majoriteten af delta Stånd.
Gr. Sparre, Erik; Vi afhandla i dag en för detta Stånd högst vigtig fråga — frågan om R. o. Ad:s bestånd, såsom Riksstånd åtminstone; ty om, såsom man temmeligen allmänt påslår, ett
Ständ med ärftlig represeutationsrätt icke kan eller bör existera, utan så vidt det är grundadt pä förmögenhet, så måste en arfslag, som obestridligen tenderar till att bibehålla egendomen inom slägterna, vara en lifsfräga för Ståndet.
Den erkännes också som sådan af de lärdaste män.
En af våra mest utmärkta Universitetslärare, för närvarande Riksdagsman, har nyligen, då frågan förevar i PresteSt., yttrat, att den lika arfsrätten är stridande mot adelskapets idé, att den innebär fröet till dess upplösning, enär Adelns ställning i staten endast kan betryggas genom oberoende och sjelfständighet, — och likväl nekar man, att frågan rörer en af Adelns förmåner och rättigheter.
— Det gifves en § i vår giundlag, som försäkrar hvarje Stånd, att dess privilegier, förmåner och rättigheter icke utan dess samtycke kunna npphäfvas; det gifves en särskild arfslag för Adeln, hvilken lag, såsom bidragande till att bibehålla detta Ständ i besittningen af dess egendom, utgör ett villkor för dess bestånd och dess politiska betydelse; — och likväl bestrider man, att denna lag är en af de Ståndets förmåner och rättigheter, som skyddas af ofvanberörde grundlagsstadgande.
Om en sådan rätt icke innefattas under denna §, så vet jag sannerligen icke, hvartill det genom densamma åsyftade skydd för öfriga rättigheter skulle tjena.
Om Adeln, såsom Ständ, komme att upphöra, genom antagande af detta ”frö lill dess upplösning”, så skulle alla dess rättigheter upphöra.
Den ofvannämnde lärde yttrade också: ”Jag hade hellre sett ett öppet anfall på Adelskapet, än ett så försåtligt”.
Ar Oell S Februari f. m. 1'J5 della ändamålet?
fordrar fäderneslandets väl denna uppoffring?
Välan, liitom oss då genast göra den ; intet ögonblicks tvekan må derom uppstå; — men gifvom likväl saken sitt rätta namn.
Hvilka äro då de skäl, pä grund hvaraf man bestridt, att Adelns arfs- ock giflorältslag skulle vara en Ståndets sak, hvilken innefattas under 114 § Reg.F. ?
— Först att den ej omtalas i adeliga privilegierna, och inga andra förmåner eller rättigheter, än de, som deruti omtalas, skulle, säger man, afsés i berörde lagrum.
Dervid måste likväl ihägkommas, dels att lista punkten af adeliga privilegierna, med hvilken 114 § Reg.F. öfverensstämmer, innehåller stadfästelse på Adelns ”friheter, privilegier, förmåner och rättigheter, af hvad namn de vara må”, och utan inskränkning till de i följande punkter uppräknade, dels att i denna handling icke behöfde eller borde inlagas sådane pä häfd eller redan gällande lag grundade rättigheter, som icke tarfvade vidare bekräftelse.
Sådana af Adeln ensamt från urminnes tider bibehållna rättigheter finnas också, dem Adeln, såsom utgörande en del af lagstittande makten, åt sig förvarat, under det desamma småningom beröfvats eller väsendtligen modifierats för de öfriga Stånden.
En sådan rättighet är den sjelfskrifna representationsrätten, hvilken på häfd grundade rätt lag i sjelfva begreppet af Adel; en sådan är äfven den i lag redan intagna rättighet, alt Ståndet ensamt fick, för att kunna utöfva d^nna representationsrätt, oberoende af boningsort, bibehålla den gamla arfslagen, med undantag allenast för stadsfastighet.
Så länge nu Adeln ännu såsom Ständ utgör en del af lagstiftande makten; sä länge hela nationalrepresentationen sker ståndsvis, och följaktligen hvarje Stånd mäste anses representera, visserligen i främsta rummet och tillsammans med de öfriga, Svenska folket, men delvis och i mål, som röra endast dess enskilda angelägenheter sina ständsmedlemmar; sä länge en § i grundlagen förklarar, livad sjelfva naturen af en Ståndsrepresentation tyckes antyda, att sådana Ståndets särskilda förmåner och rättigheter icke kunna, emot Ståndets bifall, af de öfriga Stånden upphäfvas, eller förändras; — så länge synes det påstående orimligt, att Adelns begge förnämsta rättigheter, den att äga en röst i Rikets lagstiftning och den att lyda under en egen arfslag, som gör det för Adeln möjlig alt utöfva denna rösträtt, att dessa begge vigtiga förmåner, derföre alt de icke omtalas i privilegierna, icke skulle skyddas af berörde grundlagsstadgande, men väl de mindre vigliga, de jemförelsevis högst obetydliga, som omtalas i privilegierna, och detta, ehuru oflanämnde 114 § Reg.F. omtalar såväl ”privilegier,”” som särskildt ”förmåner, rättigheter och friheter”.
Det andra skälet, på grund hvaraf man bestrider Adelns rätt att, med stöd af oftanämnde § i Reg.F., bibehålla sin arfsrätt, är: att denna arfsrätt icke är en Ståndets särskilda lag, emedan den omtalas i allmänna lagen, och den icke eller är egen för Adeln, ulan gemensam för alla, samt att S7 § Reg.F. utvisar på hvad sätt allmän lag upphäfves eller förändras.
Härvid mäste undersökas hvad som hos oss är, eller icke är allmän lag.
En blick 196 Den 8 Februari f. m. på 1734 års lagbuk och dess tillkomst skall tjena till ledning vid bedömmandet af denna fråga.
Pä den tid, då denna lagbok utarbetades, stodo de särskilda samhällsclnsserna, Stånden, från hvarannan åtskilde, omgärdade med särskilda lagar (privilegier) eller pä häfd grundade rättigheter.
Man vågade ej, man tänkte alldeles icke på att upphäfva dessa särskilda rättigheter, eller att på abstracta rättstheorier grunda en ny, i alla delar för alla samhällets classer ovillkorligen lika lag.
Man afsåg fast hellre att, såsom den K. sladfästelsen å lagen antyder, sammanföra de särskilda ”lagarne” och ”laga stadgarne samt riksdagsbesluten”, utesluta hvad som icke mera var bruk och bringa dessa stadgar i öfverensstämmelse, sä vidt sig göra lät; men der man stötte på oförenliga skiljaktigheter, der fann man sig nödsakad ali uppoffra den enhet, den egenskap af allmängilttighet, som, synnerligen i nuvarande tid, sökes hos en lag, oell man bibehöll således de särskilda Stånden vid deras lagar och sedvänjor, dem man endast införde i lagboken.
En sådan skiljaktighet förekom i fråga om arfs- och giftorätt, och det af mig antydda förhållande visar sig också i vår lags stadganden derom.
BorgareSt. bibehöll i 1734 års lag stadslagens stadgande!) i dessa afseenden, med undantag för dess landt fastighet, (Stadslagen var nemi. delta Stånds lag); PresteSt. äfven stadslagens, med något mera utsträckning än BorgareSt. i afseende på fastighet ä landet; Frälseståndet den gamla landslagens, med undantag allenast för Ståndets i stad belägna faslighet, i afseende ä hvilken delningsgrunden vid skifte, likasom forum vid tvist derom, bestämdes efter beläsenheten; BondeSt. äfven landslagens, men med den moditicalion, att bonden vid förändrad boningsort eller flyttning lill stad mäste lyda under BorgareSt:s lag.
— De personer, som icke hörde till något af de fyra Stånden hänfördes, allt efter deras boningsort, till antingen Borgare- eller BondeSt.
Härigenom vederlägges den af en talare gjorda invändning, att, om vi icke hade en allmän arfslag, ulan särskilda arfslagar för de särskilda Stånden, så skulle de samhällsmedlemmar, som icke hörde till något Ständ, sakna sådan lag.
Sådan är ordställningen i lagen: jag tror mig således kunna påstå, att i vår lagbok, hvars allmängilllighet, i dess aldraflesta delar, jag ingalunda vill bestrida, icke finnes någon allmän arfsoch giftorättslag, d. v. s. gällande för alla samhällsmedlemmar, ulan åtskillnad; men att der finnas, enligt lagens ordalydelse, särskilda lagar för de särskilda Stånden; och att om också dessa, i lagboken intagne särskilda lagar skulle kunna i lanken sammanföras under vissa gemensamma reglor för de öfriga Stånden, — hvilka reglor dä komme att lyda så: fastighet skiftas med afseende pä dess belägenhet, och lösegendom efter ägarens boningsort — sä skulle sistnämnde regel ej blifva tillämplig för de begge privilegierade Stånden, Adeln och PresteSt., hvilka Stånds arfs- och giftorättslagar således skilja sig från de öfrigas.
Hvad det sistnämnde Ståndet angår, så har man medgifvit, att dess arfs- och giftorätt, ehuru densamma, likasom Adelns, är införd i allmänna lagen, och således synes böra behandlas lika med della Stånds lag, vore en priva Den 8 Februari f. m. 197 lex för PresteSt., men bestridt denna egenskap för Adelns.
Härvid liar man såsom skäl anfört, först, att PresteSt:s lag vore ett undantag från allmänna lagen, men Adelns deremot endast den gamla landslagen, alt blott en sådan undantagslag vore privilegium, och att just af denna orsak PresteSt:s lag blifvit intagen i dess privilegier; samt för det andra, ali blott PresteSt:s, men ej Adelns arfs- och giftorätt skiljde sig frän de öfrige Ståndens.
Hvad först angår egenskapen af undantagslag för PresteSt., så förhåller sig dermed pä alldeles enahanda sätt, som med undantaget för Adeln.
Undantaget för PresteSt. beslår deruti, att detta Stånds medlemmar, ”ehvad de bo på landet eller i staden” skola skifta ”efter stadslag”, som orden lyda i 13 punkten af Presterskapets privilegier.
Undantaget för Adeln åter, att den skiftas efter landslag, ehvad den bor på landet eller i staden.
Stadslagen var att anse för likaså allmän lag, som landslagen, och rättigheten för det ena Ståndet att, oberoende af boningsort, få lyda under den förra lagen, måste vara ett lika beskaffadt undanlag, som för det andra Ståndet, alt fä lyda under den sednare.
Undanlaget för PresteSt. sträckte sig väl något längre, än för frälseståndet, nemi., till en del, äfven till dess fastighet ä landel; men Ståndet undantogs likväl icke hell och hållet frän landslagen, hvars stadganden ang:de odalfasta blefvo gällande äfven för PresteSt.
Skillnaden emellan Adelns och PresleSt:s arfs- och giftorättslagar i afseende pä deras egenskap af privae leges är således ingen annan änden, som i allmänhet äger rum emellan dessa Stånds privilegier, d. v. s. att PresteSt:s åro förvärfvade genom gåfvor af Konungarne, dä Adelns deremot bestått i bibehållande af urgamla rättigheter, som fråntogos öfrige samhällsclasser.
Bör dä undanlaget för Adeln, derföre alt det är, likasom representationsrätten, häfdvunnet och tryggadt just genom sistnämnde rätt, samt af denna orsak icke intaget i privilegierna, vara mindre garanteradt än PresteStis undantag, derföre att det icke är häfdadt, utan på en gång erhållet?
En flygtig blick pä
Adelns privilegier vitsordar sanningen af hvad jag nu om dem yttrat.
Den siste talaren har uppräknat dessa i privilegierna intagna rättigheter: att fiska, att jaga, alt uppbygga qvarnar pä sina ägor, att sjelf utföra sin afvel, m. m.
Alla dessa rättigheter äro sådana, som under den gamla enkla samhällsförfattningen ätnjötos och utöfvades af hvarje odalman, men sedermera genom den ekonomiska lagstiftningen fråntogos alla öfriga classer, icke frälseståndet.
Della Ständ nemi., som genom en utsträckning af den undantagslag, till följd hvaraf Ståndet medelst rusttjenst frälsade sin jord från skatt, fritogs jemväl från andra skyldigheter, blef såmedelst undantaget frän de inskränkningar, som pålades öfriga innevånare.
Så undantogs frälseståndet frän flere af de modilicalioner, som den gamla landslagen undergick vid dess sammanjemkning med den utifrån inkomna stadslagen, och den gamla landslagens stadganden bibehöllos oförändrade ensamt för detta Stånd, dels i fråga om arfskifte och bodelning af penningar och lösören, i afseende å hvilka delningsgrunden icke för frälseman såsom för öfrige förändrades vid flyttning från land tillstad; 198 Den 8 Februari f. m. dels i afseende på dispositionsrätten öfver allinge hus och jord t stad, hvaröfver testamentsrätten enligt stadslag var ganska inskränkt; dels slutligen i afseende å val af boupptecknings- och arfskiftesman, hvilka förrättningar i stad skola enligt regeln verkställas af borgmästare och råd.
— Jag tror mig således hafva ådagalagt, att frälseståndets arfs- och giftorättslag är alldeles lika undantagslag som PresteSt:s, och anser mig, till utredande af begreppet om särskild lag för ett Stånd, priva lex, endast böra tillägga, att med detta begrepp alldeles icke är oförenligt, att en sådan Ståndets särskilda lag i fordna tider kan hafva varit allmän lag, om denna lag under tidernas lopp, till följd af förändrade förhållanden, blifvit i åtskilliga delar förändrad för samhällets öfrige medlemmar, men undantagsvis bibehållen för endast ett Stånd.
Den blir derigenom en undantagslag för detta Stånd.
Genom hvad sålunda blifvit anfördt, torde tillika vara mer ätttillräckligt vederlagd den invändning, att Adelns arfslag icke skulle skilja sig från de öfriga Ståndens, utan vara den gemensamma för alla.
Det är nemi. ovedersägligt, att Adeln ensamt bland alla samhällets medlemmar åtnjuter den förmån, att, oberoende af boningsort, på landet eller i staden, lyda under den gamla landslagen, i afseende på skifte af penningar och lösören, och att frälseman ensam således, ehuru bosatt i stad, tager 2 lotter emot qvinna.
Man har, under medgifvande häraf, invändt, att det blott vore i dessa afseenden frälseståndet hade särskild lag, men att Ståndet i öfrigt lyder under allmänna lagen.
Dervid måste likväl ihågkommas, dels att äfven PresteSt:s arfslag, hvilken man medgifvit vara i sin helhet en särskild lag, i dess flesta delar öfverensstämmer med BorgareSt:s; dels att om frälseståndets arfslag till endel är en särskild lag för detta Stånd, en undantagslag, enligt den definition man gifvit på privilegium foch för så vidt måste den ju. följaktligen innefattas under 114 § Reg.F.) så måste den ovillkorligen i sin helhet vara det.
Antoges motsatsen, skulle högst besynnerliga följder uppstå.
Om det lyckats mig att bevisa» det frälseståndets arfslag är» likasom PresteSt:s, en undantagslag» samt att den är olika- medarfslagen för öfrige medlemmar af samhället, så mäste den ju vara en särskild lag för Ståndet.
Sjelfva ordalydelsen af lagen bekräftar detta, i det densamma i 10 cap.
Gifterm.b:n och 2 cap.
Ärfdabm innehåller stadganden om arfs- och giftorätt för ”frälsemän” särskildt.
Om det icke varit lagstiftarens afsigt, att stadga en särskild arfslag för frälseståndet, hvarföre inlogos då i lagen stadganden för detsamma särskildt?
Hvarföre icke hellre en allmän regel för alla, som bo på landel?
— Om man icke afsett en särskild förmån för Adeln, hvarföre stadgades icke för frälseman, likasom för bonde, att vid flyttning till stad hans giftorätt och arfsrätten till hans qvarlåtenskap förändras?
Skulle icke detta följa af likheten?
Härtill kan svaras: derföre att bonden, men icke frälsemannen vid flyttning till stad förändrar sitt
Stånd; men har man icke dermed medgifvit, dels att arfs- och giftorätten är beroende af Stånd, således icke en för alla gällande lag, dels att det är Den 8 Februari f. m. 199 en Adeln enskildt tillkommande egenskap, förmån, att, olika med öfriga samhällsmedlemmar, få, oberoende af yrke eller boningsort, bibehålla sin arfslag?
Och är icke detta en förmån, som, lika med Adelns öfriga företräden, härrör af dess börd?
Kan man dä påstå, att genom denna lags införande i allmänna lagboken, der den finnes såsom särskild gällande för Ståndet, den skulle upphöra att vara särskild lag för detta Stånd?
— Väl har jag här hört åtskilliga försök till vederläggning af min mening, hufvudsakligen stödde på den fras, att lagen vore allmän, men innehölle ”särskilda fall”, ”särskilda förhållanden.” Jag fattar icke, och fruktar, att talarena ej gjort sig rätt reda för, hvad de härmed velat säga.
Just den omständighet, att det särskilda förhållande, hvari jag befinner mig såsom medlem af en viss samhällsclass med särskilda rättigheter — ett Stånd, försätter mig under en särskild och för detta Stånd uteslutande lag, just detta förhållande, omtaladt i allmänna lagen, bevisar ju, att detta Stånd har en särskild lag.
Icke måtte man hafva sammanblandadt detta med allmänna lagstadganden för vissa casus, gällande för alla, utan afseende på Ständ, som befinna sig i detta casus.
— En talare har åter medgifvit hvad jag sökt bevisa, att Adelns arfslag är en special-lag, men bestridt att den vore ett privilegium.
Om man också ej vill benämna den privilegium, af det skäl, att den ej omtalas i den handling, som kallas adliga privilegierna, så vågar jag fråga: hvaruti skillnaden består emellan en special-lag (öfversättning
Är således frälseslåndets arfslag en särskild lag för delta Stånd, olika till en del med de öfriga Ståndens, och såsom särskild omtalad i lagboken; så kan följaktligen det i 87 § Reg.F. stadgade sätt för upphäfvande eller förändring af allmän lag ej tillämpas på denna Ståndets särskilda lag, ang:de hvilken, såsom en Ståndets förmän och rättighet, stadgas i 114 § Reg.F. Om man, under åberopande af den i grundlagen bestämda formen för ett måls behandling, utan närmare afseende på dess egenskap af ingrepp i ett eller annat
Stånds särskilda rättigheter, icke ville för ett så beskaffadt mål medgifva undanlag ifrån de allmänna i grundlagen stadgade reglorna ang:de Ståndens beslutanderätt, så vore 114 § Reg.F. utan all betydelse; ty då hvarje ämne, som kan komma under RiksStms behandling, måste kunna hänföras till egenskap af grundlags-, civil-, criminal-och kyrkolags-,beskattnings-, banco-, eller ekonomiskt ärende, för behandlingen och beslutandet af hvilka alla, särskilda föreskrifter äro meddelade, så skulle man genom hänförande af hvarje ämne till sin dass och åberopande af formen för fattande af beslut i sådana ämnen, utan närmare afseende på innehållet, komma derhän, att oftanämnde grundlags-§ aldrig komme att tillämpas.
Antoge man åter den mening, som här af flere talare blifvit yttrad, att blott sådana rättigheter, som genom särskilda författningar blifvit Stånden tillerkände, men icke de, som intagits i allmänna lagen, skulle innefattas under 114 § Reg.F., så skulle högst besynnerliga förhållanden uppstå.
Så t. ex. stadgas i allmänna lagen om PresteSt:s rätt att välja bo - 200 Den 8 Februari f. m. uppteckningsmän för egendom i stad; denna rättighet skulle således kunna upphäfvas genom 3:ne Stånds beslut.
Adelns rätt i förenämnde hänseende är äter försäkrad genom en särskild resolution, d. 3 Oct. 1675, jemförd med K. förordn. d. 1 Mars 1749; denna rätt skulle följaktligen ej, utan Adelns bifall, kunna upphäfvas.
Deremot skulle PresteShs arfs- och giftorätt, som omtalas i privilegierna, ej kunna förändras utan Ståndets bifall, men väl Adelns.
Man skulle genom antagande af mina vedersakares mening oupphörligen råka in pä nya anomalier, och man torde således finna sig nödsakad att vidgå den enkla mening, att Adelns särskilda lag uti förevar, hänseenden är en Ståndets särskilda rättighet.
Den siste talaren har yttrat, att privilegierne afse Adeln i förhållande till andra Stånd, men att arfslagen rörer Ståndet inom sig, följaktligen ej kan vara privilegium.
I sådant fall är den ju oskadlig för de öfriga Stånden.
Adeln har småningom afsagt sig de liesta rättigheter, hvarigenom den kunnat förfördela andra samhällsmedlemmar.
Detta är rätt och billigt; men Adeln förfördelar icke de öfriga Stånden genom att bibehålla den lag, efter hvilken Ståndet inom sig skiftar arf.
Och dä denna lag dessutom bidrager till att bibehålla Adeln i besittningen af dess jord, är den likväl för Adeln, såsom RiksSt., i förhållande till det allmänna, en förmån och rättighet.
En annan talare har försökt en ny tolkning af 114 § Reg.F. Denna § skulle nemi. blott afse R.
St:s collectiva privilegier.
Jag tvitlar, att den värde talaren finnér någon, som med honom delar denna åsigt.
För min del mäste jag förklara, att jag ej fattar betydelsen af, eller någonsin hört talas om R.
Sl:s collectiva jprivilegier.
— En invändning har af åtskilliga talare blifvit framställd, den, att Adeln icke tillförene ansett saken såsom en ståndsfråga, och genom uraktlåtenhet att omtala detta, försutit sin rätt.
Denna fråga, huruvida Adelns arfslag är en Ståndets särskilda rättighet, har aldrig tillförene varit väckt; frågan om lika arfsrätt i allmänhet, såsom allmän lag har vid föreg:de riksdagar förevarit och, ehvad arfsrätten varit Ständssak eller ej skulle den behandlas pä sätt som skett.
Så länge fråga var om att förändra lagen för alla, behöfde ej ordas om Adelns särskilda lag.
Nu deremot har fråga derom blifvit väckt af en ledamot i BondeSt. och hans mening delad af nära hälften bland PresteShs medlemmar.
Adeln har vid föredragningen af frågan i sin allmänhet återremitterat till LagUtsk. dess utlåt, i denna del.
Svaret på återremissen är nu föredraget.
Nu är således tiden inne, att yttra sig i denna fråga.
Slutligen har man sökt skrämma R. o.
Ad. med det föregifvande, ”att vi skulle vara på vägen att beträda en revolutionär bana”; att ”vi stodo vid en Rubicon, den vi måste tveka att gå öfver”; man har citerat Havamals yttrande: ”när väld på tinget dömmer.”
Jag älskar icke exelamatoriska fraser och ämnar ej inlåta mig i svaromål på sådana.
Jag finner ingen väld uti att åbe - Den 8 Februari f. m. 201 åberopa min lagliga rätt.
Jag skulle önska att få höra något närmare utveckladt det grundlagsvidriga, det revolutionära i del förfarande, att Ståndet, på sätt förr öfligt varit, i en und. skrifvelse lill sin Konung, till sin högste beskyddare och domare, framställer hvad det anser vara sin lagliga rätt, och anhåller, att dervid blifva i alla måtto handhafdt; och som den föreslagna skrifvelsen icke innehåller något annat, så tillstyrker jag för min del densamma.
Bifall till detta anförande yttrades af många ledamöter.
Riksdagsfullra.
Petter Pehrsson har inom det llederv.
BondeSt. väckt förslag, att, derest B. o.
Ad. för deras del ej skulle medgifva den inom BondeSt. föreslagne förändringen af arfs- och giftorätten, densamma mätte vidtagas för BondeSt.
Detta förslag, som erkänner R. o. Ad:s rätt att bibehålla sin arfslag, om äfven BondeSt. skulle antaga en annan, bar i vanlig ordning blifvit remitleradt till LagUisk.
, som, utan afseende ä Peller Pehrsons motion, eller å den i min återremiss begärda undersökning, huruvida icke den del af frågan, som rörer R. o. Ad. enskildt, vore en priva lex och således af privilegii natur, affärdat motionen med det korta och mindre grundade svaret, att frågan redan vore afgjord medelst 3:ne Stånds beslut, hvilka beslut likväl angingo del allmänna antagandet af den nya arfslagen, och icke undantaget deri, som Petter Pehrssons motion åsyftar för Adeln.