Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om t. ex. utländningen erbjöd sig alt här läsa chemi, eller visa oss luiru det faktas med kanonslupar, så tackade jag honom folden goda viljan, men bad honom sitta ned och lära af oss.
Alen— i fråga om upplopp?
Vi oerfarne, som sedan en Stenbock, i Eric XIVls tid, blef ihjälslagen i Trångsund ända till Dal-upproret och sedan ända till Fersiska mordet, och uppträdena i Skåne och Södermanland 1811, knappt itfvetat folkresningar, — vi skulle blygas att hemta lärdo mar ifrån länder, der upploppen äro tätare än måuskiflena?
Den 17 Octo ber c. ni. neli eler 3o, 4°» ja 100,000 sammanlupna tnenniskors upptåg, (tack vare goda anstalter och vanan) icke störa sv 11 isl— partierna i husen näst intill dem, hvilkas fönster stenas.
— Nej; tackoin Försynen för vår oskuld i illy handläggning, men, antagom att det som handt kan hända om igen, och lärom boten der sjukan mest är gängse.
Jag slutar med anförande af de ord, sorn, i somras, då militärens handlingssätt vid ett upplopp i Franska staden Perpignnn klandrats i Deputerades kammare, uttalades af Hr Dupin (d. ä.), elen namnkunnige statsmannen.
Aldrig saknade inför domstol den politiskt förtryckte biträde af denne store advokats mäktiga röst.
Frisinthet och juridisk skarpsinnighet voro aldrig i så hög grad förenta; och så här sade lian : ’’Jag ''måste uppträda när jag hörer lastas ifrågavar. regementes ' uppförande vid detta tillfälle.
Mine herrar! jag frågar, om ”sedan den beväpnade styrkan, efter skedda uppmaningar "till den upplupna folkmassan, blifvit af den civila myndigheten reqvirerad att den skingra, jag frågar, säger jag, 'om alla dessa, som efter, och oaktadt de lagliga varnin”garna ändå stodo qvar i fronten af den allmänna beväp”nade makten, icke alla voro brottslige i samma grad? —•
"Der laglös oordning är, der stanna icke de goda medbor”garne.
Elden gafs lagligen och behörigen, säger jag.
— J ”Herrar Fältmarskalkar, som jemte mig sitten här, J haden ”commenderat denna eld , om uppdraget varit eder gifvet.
''Huru kunna soidaterne i sådan folkhög och virrvarr urskilja de brottsligaste?
Kulorna gå icke med inqvarlerings”pollett.
Det är ju obestridt att upplopp och tumult var å ”färde.
J gillen med rätta civila makten, som reqvirerade 5’elden.
J måsten gilla militärerne, som gåfvo den.’’ Hr Hjerta:
Den siste värde talaren har fört mig lill minnes något, som jag glömde förra gången, när jag hade ordet, nemi. om den väsendtliga skilnad, sora jag tror det bör vara emellan rättigheten för en trupp att använda eldgevär och andra vapen.
Jag kommer nu tillbaka på denna fråga, i anledn. af de exempel, som samme talare anförde från andra länder.
Det är sannt, alt både i England och Frankrike förekomma upplopp eller eineuter, äfvensom att då dessa skrida öfver en viss gräns, så använder polismakten sina vapen och tillkallar i nödfall äfven den militära makten för alt skingra dessa upplopp.
Men jag hemställer till den värda talaren, huruvida icke hans erfarenhet instämmer med hvad jag vågar tro, efter den erfarenhet jag in— liemtat, väl ej genom personlig närvaro på stället, men genom hvad tidningarna gifvit vid handen, nemi. att man i dessa länder gör en stor skilnad emellan de tillfällen, då folket skingras genom patrullera ridande genom gatorna, eller genom eldgevärs användande.
Den värde talaren har i afseende på det sednare anfört exemplet af ett upplopp i Den ij O c tobe r c. in.
Perpignan i början af detta år; men, taine herrar! denna händelse var verkligen en sådan, sorn jag skulle vilja kalla elt uppror; ty den hade lill syftemål, att med våld motsätta sig verkställigheten af en författning, sorn offentlig myndighet utfärdat.
Vid sådant tillfälle inträder dea cath egor i, sorn jag vill kalla uppror.
Emedlertid minnes den värde talaren sannolikt, likasåväl sora jag, hvad jag nu tager mig friheten att påminna om, nemi. att denna händelse föranledde inom Frankrike, både inom kamrarne och inom pressen, de starkaste anmärkn:r mot auctoriteternes handlingssätl, och om Hr
Dupin var en af de talare, som yttrade sig till försvar för dessa auctoriteter, så tager jag mig friheten att hemställa till den välda talaren, om det icke nu är bia många år sedan denne Hr Dupin tillhörde oppositionen.
Hr Hjerta har anfört, alt Hr Dupin frånträdt oppositionen.
Den ytterligaste har han aldrig tillhört, men alltid vänstra sidan under restaurationen; och sedan revolutionen alltid T i e rs-partiet; (så kallas de mest conservativa af kammarens liberala).
— I alla fall bildas han af sina antecedentia till en elassisk och moralisk nuctoritet; ty parti-åsigt åverkade aldrig hans grundsatser, hans stämma eller hans vo ta.
Hr Hjertås och Ilr af Uhrs anmärkrcr öfverensstämma med hvad jag, när delta lagförslag remitterades, yttrade om tillgången i de åberopade länderna; jag upprepar, att en emellan uppror och upplopp distinguerande definition icke blifvit formulerad.
Nu ansåg
Hr Hjerta, alt händelsen i Perpignan bestämdt borde hänföras till calhegorien af uppror, enär menigheten salle sig upp emot en af offentlig myndighet ulfärdad författning.
Men detta är fallet med de flesta upplopp.
Bestämd
Jag förbjuder ju att sönderslå fönstren och att misshandla nästan på gatorna.
Svensk lag b juder ju att lyda myndigheterna.
Emot denna uppsätter sig ju hvarje folkskock, som på uppmaning ej åtskiljes; men derföre är den lindå icke hvad lagen menar med upprorisk.
K. proposln och likaså Utsk:s förslag statuera olika förfarande i det ena eller andra fallet, men ulan definition å någotdera.
Väl kan man med denna komma ett stycke på vägen.
Resning mot besvuret statsskick — det är uppror, och mot en polisförfattning må den vara blott ett upplopp.
Men rätt skarpt kan råmärket icke med penna uppdragas.
Ofta döljer upproret sig under upploppet.
En fullständig teckning är omöjlig och försöket blef långtrådigt.
Staten vore i dessa och i alla hänseenden högeligen att beklaga, om den af sina civila och militära embetsmän icke kunde tillförse sig den urskiljning och humanitet, som vid hvarje tillfällighet af ifrågavar. beskaffenhet lämpa reqvisitionen efter samhällsordningens närvar, och kommande behof.
Efter de flera anmärkuir.
Den 17 O c t 0 b c r c. m.
4-i3 sorn under behandlingen af ifrågavnr. betänls. bär blifvit framställda, anser jag det vara min skyldighet, såsom ledamot af LagUtsk. och såsom den der — jag får öppet tillstå det — medverkat till åtskilliga af de klandrade förslagen, att, så vidt jag kunnat uppfatta anmärkningarna, söka bemöta åtminstone några utaf dem, samt närmare redogöra för skälen till Utsk:s handlingssätt i afseende på de stadgar, mot hvilka anmärkningarne äro riktade.
Att jag emot åtskilliga af nämnda stadganden har reserverat mig, synes äfven af' min vid betänk, fogade reservation, och de, som behagat deraf taga närmare kännedom, vela i hvilka delar sådant skett.
Med mera tid skulle visserligen mitt bemötande af de gjorda erinringarna kunna blifva fullständigare, men i afseende på några af de väsendtligaste torde jag ändock vara i tillfälle att meddela erforderliga upplysningar.
Till en början torde det tillåtas mig fästa uppmärksamheten på sjelfva uppställningen af ifrågavar. betänk, och de särskildta stadier af brottslighet, för hvilka förhöjda straffbestämmelser äro utsatta.
I första §:n afhandlaä det förhållande, daen folkmängd har samlat sig tillhopa och lägger uppsåt å daga att sätta sig upp emot offentlig myndighets bud, — utan alt skrida till några andra åtgärder, hvarken våld å personer eller oljud, smädeord eller hot emot myndigheterna, — och då den, efter erhållen uppmaning, skingrar sig.
Det är första steget till uppror, om jag så får uttrycka mig, som här är i fråga.
I andra §:n förekommer det förhållande, att, sedan den församlade folkmängden redan har ådagalagt ett sådant uppsåt, som i i §:n omförmäles och blifvit uppmanad att skingra sig, den icke ållyder en sådan varning, ulan skrider lill ytterligare trotsighet med oljud, smädeord eller hot.
Detta ur en större grad af brottslighet.
Uti den 3 §:n är fråga om våld, sorn föröfvas af den i upprorisk afsigt församlade massan.
Delta är upprorets sista stadium.
Den 6 §:n handlar om ett helt annat brott, nemi. upplopp ■— en tillfällig oordning af en möjligen i ganska loflig afsigt samlad folkmassa.
— Detta bör, i min tanke, noga skiljas från hvad i förstå, andra och tredje §§:na omnämnes, Alt jag ej varit med om den redaction af 6 §:n, som här är gjord, synes af min reservation i denna del, och jag får härstädes nu genast anmärka detta.
Hvad härefter beträffar de gjorda anmärkningarna, så har man till en början sagt, att skilnaden emellan uppror och upplopp vore högst svår alt bestämma och någon definition derpå icke lätt alt gifva.
Detta kan visserligen ej förnekas.
Någon auetoritet har likväl
Utsk. för hvad detsamma i detta afseende yttrat, då TJtsk:s förslag öfverens-, stämmer både med K. M:s nåd. propos. och med del nya D«u i “ Octo ber t. m. förslaget lill ci iminal-Iag, celi då definitionerna derjemte öro af criminal-lagförslagels författare nästan ordagrannt liemtade ur den Tyska criminal-rätts författaren Feuerbaelis theori oell äfven öfverensstämma med livad en annan berömd Tysk criminalist, nemi.
Grollman, derom yttrat.
Man har vid första §:n, sådan den af Utsk. bär blifvit föreslagen, anmärkt, alt uttrycket "den som å öfverhe”tens vägnar bjuder och befaller, skulle vara otydligt; någon annan otydlighet ligger likväl icke häruti, än som har ägt rum i 100 år och något derutöfver.
Uttrycket är nemi. hemtadt utur 1734 års lag, och att någon våda af uttryckets begagnande på det ställe, der detsamma nu står, möjligen kan uppkomma, det kan jag lör min del icke förutse; ty i första §:n tillägges denna myndighet ej någon annan rättighet, än att varna menigheten, innan den framskridit så långt, som i 2 och 3 §§:na säges.
Denna makt att varna bur tillkomma hvilken offentlig myndighet som helst, som äger att på stället bjuda och befalla; emedan derigenom mycket godt kan åstadkommas, men icke något ondt, och en inskränkning i en sådan rättighet att varna vore, efter min tanke, ett stort misstag.
Uti 7 §:n bestämmes hvilken myndighet det är, som har rätt att afgöra, när vapen skola brukas; och detta är en helt annan sak, än den rätt att varna, hvarom första §:n talar.
Man har sagt, att ordet "offentlig myndighet’’ vore bättre uti denna 1 § än det nu begagnade uttrycket, den sorn å öfverhetens vägnar bjuder och befaller; men benämningen offentlig myndighet är bibehållen, der denna benämning i min tanke är på sitt ställe, nemi. då det i första momentet af första §:n talas om att menighet sätter sig upp emot offentlig myndighets bud; men den passar ej på sednare stället i den 1 §:n, der detta uttryck kunde föranleda osäkerhet 0111 hvad som dermed skulle förslås.
Deremot vet hvar och en hvilken som på öfverhetens vägnar bjuder och befaller.
Man liar vidare klandrat, att Utsk. i denna §, i stället för uttrycket uti den K. propos:n "skingra de upprorsmän sig på offentlig myndighets befallning” etc., infört föreskriften, att den, som å öfverhetens vägnar ägde bjuda och befalla, skulle uppmana de församlade att skingra sig och underrätta dem om påföljderna för upprorsmän.
Utsk. liar likväl för della förfarande trott sig hafva flera grundade skäl , nemi. att endast en kort-villig befallning kan af mängden missförstås, kanske äfven reta dem, och att en varning, gifven i tid, innan massan ännu skridit till våldsamma åtgärder, möjligen kan leda till afstyrande af det hotande upproret.
Slutligen har man anmärkt mot straffbestämmelsen i denna §, att i stället för förslaget i den K. propos:n att anföraren skulle straffas med fästningsarbete på 6 månader till 3 år, har Utsk. föreslagit sådant arbete från sex Den 17 Octobcr e. m. sex månader till 2 år, och såsom skäl för denna anmärkn. har man åberopat innehållet af det nya criminal-lagförslaget.
Jag får härvid erinra, att det nya criminal-lagförslaget ännu blott är ett project till lag.
Utsk. har ej ansett sig behöfva godkänna detta förslag såsom någon ovillkorlig regel till efterföljd, särdeles uti nu ifrågavar. fall, i afseende hvaruppå det förekommer att en af de hufvudsakligaste anmärkningar, som Högsta Domstolen deremot gjort, just innefattar, att straffbestämmelserna uti detsamma äro alltför vidsträckta, och för min del har jag ansett det vara Utsk:s åliggande att söka bringa straffbestämmelserna snarare uti analogi med öfriga dylika stadganden, uti vår nu gällande allmänna lag, än med ett förslag, som möjligen kommer att undergå mångfalldiga förändringar före dess antagande.
Att dessutom vid ett tillfälle, då en i upprorisk afsigt samlad menighet på offentlig myndighets befallning skingrar sig, utan att skrida till några uppenbara våldsamheter, anföraren, om han för sitt brottsliga tilltag blifver insatt i fängelse å fästning från 6 månader till två år, torde vara ganska tillräckligt straffad, möter tilläfventyrs ej motsägelse, särdeles om man med denna straffbestämmelse jemför hvad i den K. propos:n blifvit föreslaget i 5 §:n, nemi. att den, som "muntligen inför menighet eller annan folksamling eller i skrift, ”den han utsprider eller utsprida låter, till uppror uppmanat, ''straffes, enär uppmaningen ingen straffbar verkan hade, med ”fängelse från två till sex månader.” — En sådan person, som uppenbarligen uppmanat till uppror, skulle, enl. detta lagrum, straffas med fängelse från två till sex månader, då deremot anföraren vid de i 1 §:n nämnda tillfällen kunde få arbeta å fästning från sex månader till 2 år, och då tyckes mig den sistnämnde jemförelsevis blifva tillräckligt straffad.
Mot andra §:n har man anmärkt, att orden ”efter sådanuppmaning och va rn i n g, so tn i 1 §:n sägs” borde borttagas, och äfvenså orden ”utan trotsa med oljud, smädeord och hot.”
Hvarföre det första tillägget bör finnas tror jag vara tydligt af hvad jag redan till försvar för sjelfva stadgandet om uppmaningen tagit mig friheten anföra, och hvad beträffar orden "trotsar med oljud, smädeord eller hot,” får jag tillkännagifva att de öfverensstämma med hvad ci iminal-lagförslaget i denna del innehåller, och äfven med hvad de af mig förstomnämnde Tyske rättslärde hafva antagit, såsom ett karakteristiskt kännetecken på uppror, och att dessa åtgärder å massans sida eiler några ännu kraftigare anses böra utsättas, på det full visshet må vara gifven derom, att den samlade folkmängden ej i godo kan förmås afstå från den adagalagda upproriska afsigten.
Skingrar den sig ej, men likväl icke trotsar med smädeord eller hot, utan håller sig fullkomligt stilla; 4 H. 54 446
Den 17 October e. m. så måste väl medgifvas, att någon särdeles ögonblicklig fara ej är för handen, så lunge folkmassan sig på detta sätt förhåller; men om densamma på förenämnda sätt trotsar, då är det först som någon fara börjar uppstå, och då är det äfven som straffbestämmelser för deltagare uti den brottsliga gerningen komma i fråga.
Har har äfven blifvit sagdt, alt genom dessa ord Utsk. skulle hafva ingått för mycket i detaljer.
Jag tror ej, att Utsk. ingått uti någon onödig detalj, då detsamma sökt förekomma ett missförstånd af lagen, sorn eljest tilläfventyrs lätt nog kunnat äga rum.
Dessutom får jag anmärka, att uti den K. propos:n uti 3 §:n förekomma ännu större detaljer, emedan der särskildt upptages fönsters inslående och dörrars uppbrytande, och att det af en talare blifvit emot Utsk. anmärkt, såsom ett fel, att denna uppräkning af dörrar och fönster ej blifvit uti 3:dje §:n bibehållen.
I afseende på denna sistnämnda anmärkning har Utsk. likväl uppgifvit sina skäl till förändringen, och jag tror, att vid närmare eftersinnande skall man finna dem grundade.
Uti 3:dje §:n står: ”Göra upprorsmän våld å person, ”bryta eller rifva de hus eller plundra eller förstöra de an*'nan egendom —.” — Meningen är icke derföre, att man, för att kunna underkastas ansvar efter detta lagrum, skall till grunden nedrifva ett hus, men man bryter eller rifver det, äfven då man sönderbryter dörrar och fönster.
Man skulle eljest nödgas stadga särskilda bestämmelser för sönderbrytande af skorstenar och taktegel m. nr., men nu innefattas allt under det stadgande, som står uti §:n.
Vid 4 §:n har en talare fästat sig vid uttrycket: ”var”der upprorsman dräpen, ligge ogild.”
Jag tror icke alt detta uttryck, som i allm. lagen på många ställen är begagnadt, här innefattar någon tvetydighet.
Det har blifvit anmärkt såsom oriktigt, att om en upprorsman skulle sticka ihjäl en annan sådan, så skulle han blifva strafflös.
Det är gifvet, att om en upprorsman sticker ihjäl en annan; såskall han ej straffas för det han stuckit ihjäl upprorsmannen, utan derföre att han sjelf varit med i upproret.
Alt deremot införa, såsom den värde talaren föreslagit, att endast den upprorsman, sora af vederbör, auctoritet blifvit dödad, skulle ligga ogild, tror jag vara vådligt, emedan, om vid tillfälle af uppror, äfven ingen militär finnes att tillgå, det dock ovillkorligen måste vara alla rättsinnade medborgares pligt att söka medverka till det allmänna lugnets återställande och de således, om de räka att dräpa en upprorsman, böra hafva samina skydd af lag en, sorn om detta verkställes af militär-myndighet.
Uttrycket är derföre, i min tanke, fullkomligen riktigt.
I afseende på den 6:te och efterföljande §§ får jag till en böi jan åberopa hvad jag i min reservation anfört.
Den uppställning af §§:na, som här är följd, öfverensstämmer visserligen med den, som i den K. propostn är iakttagen; men jag Ben 17 Oclober e. m. tror (och hemtar dertill ytterligare skäl af flera yttranden, sorn jag i dag härstädes afhört), att det är af största vigt, att äfven i sjelfva uppställningen af lagen skilja emellan uppror och upplopp.
Meningarne och yttrandena, så framt jag cj orätt uppfattat dem, hafva synts mig understundom temmeligen orediga i afseende på dessa tvänne saker, och jag kan derföre ej frångå hvad jag inom Utsk. yttrat och äfven i min reservation vidblifvit — att del hade varit bättre, att först afhandla allt hvad som rörer uppror, och sedan allt hvad som angår upplopp.
Den redaclion, som här blifvit af Utsk. antagen, är icke heller öfverensstämmande med min önskan.
Min reservation innehåller det förslag, sorn jag i sistnämnda afseende tagit mig friheten att framställa; men några meningar äro äfven der bibehållna i samma anda, som Utsk:s förslag upptager dem, och äfven mot dessa hafva anmärkn:r blifvit riktade.
Uti Utskts förslag lyder §:n i den anmärkta delen sålunda : ’’Samlar sig folkmängd å torg, gata "eller annan offentlig plats, utan att lägga sådant uppsåt å "daga, som i 1 §m sägs, men störer dock lugnet och alllmänna ordningen; och later den sig ej pä offentlig myndig"hets uppmaning till stillhet och ordning återföras, då bör "den, som å öfverhetens vägnar bjuder och befaller’' etc.; rnot orden "t i 11 ordning och st i 11 het återföras,” hafva anmärkntr blifvit riktade, och man har velat att i stället ordet "skingras" skulle återinföras. Upplopp kunna lätt, vid många tillfällen, uppkomma.
De kunna inträffa vid sådana tillfallen, då det strider root sjelfva sakens natur, att ifrågasätta skingring.
Inom Utsk. har, särdeles af Hederv.
BondeStrs ledamöter, uppmärksamheten blifvit fästad derpå, att upplopp vid marknader och dylika tillfällen kunna inträffa, och att det vore något onaturligt, att i en sådan trängsel, som der vanligen äger rum, befalla folkmängden att skingra sig.
De församlade skulle då åtskiljas, för att straxt ånyo samla sig, emedan marknaden icke kan fortgå, utan att folket är på marknadsplatsen.
Då, vid tillfälle af ett upplopp, massan, på uppmaning af dem, som på stället bjuda och befalla, låter bringa sig till stillhet och ordning, är också ändamålet vunnet, emedan ingenting annat lärer åstundas, än att åter bringa den til) stillhet och ordning.
Man har ogillat Utsk.s åtgärd att föreskrifva, att vid sådana tillfällen varning bör gifvas.
Jag önskar att många varningar måtte äga rum.
Om äfven den samlade menigheten, sedan densamma först, på vederbörandes uppmaning, återgått till ordning, sedermera ånyo skulle börja att bullra, så får vä! den offentliga myndigheten finna sig vid alt förnya varningen, jemväl flera gånger, om så skulle beliöfvas.
Jag tror det är bättre, att fordra tålamod af myndigheterna, än alt fordra det af massan.
Jag kan således icke. annat finna, än att föreskriften om varning här är på sitt ställe.
Man måste ihågkomma, att här endast är fråga 428 Den 17 Oct ober e. m. om en tillfällig oordning, och när denna tillfälliga oordning upphört, försvinner äfven den offentliga myndighetens rättighet och pligt att agera mot den från oordning återvända massan; den har med henne intet vidare att skaffa, så snart hon återgått till ordning.
Någon otydlighet i ordet ’’ordning” på detta ställe, då det står:
'Mäter den sig ej, på offentlig myndighets uppmaning till ordning och stillhet å t e r fö r a s,’’kan jag ej finna, enär på nästföregrde rad följande uttryck förekommer: störer lugnet eller allmänna ordningen.
Det är således samma ord, som upprepas.
Man har tyckt, att straffbestämmelserna i denna § vore alltför lindriga.
Jag kan icke dela denna åsigt, och jag har icke heller understödt det strängare stadgande, som uti den K. propostn innehålles derom, att den, som är anstiftare af ett upplopp, skulle kuuna straffas till och med lika med anstiftaren af ett uppror.
Detta har Utsk:s pluralitet tyckt vara alldeles för strängt.
Då anstiftaren af ett upplopp för en sådan tilldragelse, som egentligen föranledes af en hastig öfverilning, straffas med fängelse från 1 till 6 månader, synes mig, att han pliktar nog.
Öfvergår deremot folkmassan från blott oordning till våld å person eller egendom, står anstiftaren i samma cathegori med en upprorsstiftare eller upprorsman.
Man måste noga bemärka, att det endast är oljud, endast störande af lugnet och allmänna ordningen, som i denna § bestraffas och ej några positiva våldsamheter.
Sjunde §:n öfverensstämmer alldeles icke med mitt förslag, utan inskränker, enligt min tanke, alltför mycket antalet af de myndigheter, hvilka skola äga rättighet alt bestämma vapnens bruk.
Jag har emot Utsk:s beslut i denna de! reserverat mig.
Jag anser, att hvarje embetsman ifrån Konungens Bef:h:de ned till länsmännen och stadsfiscalen, såsom alla ansvarige för deras åtgärder, äfven böra äga denna makt.
Någon tvekan om, vid tillfälle af uppror, tiden är inne att använda vapen eller icke, tror jag ej kan uppslå.
Hafva alla de föreglde varningsgrader, som äro föreslagna, blifvit genomgångna; har den offentliga myndigheten varnat den samlade massan, och underrättat den om påföljderna för dess brottsliga tilltag, utan att densamma i godo kunnat förmås alt skilja sig; har sedermera, såsom här är föreslagit för de tillfällen dä vapenmakt måste nyttjas, vederbör, myndighet låtit gifva signal med trumpet eller trumma, derefter upphöjt ett varningstecken och slutligen 3:ne gånger låtit uppläsa varningen; har — säger jag — allt detta skett fruktlöst, då synes allt hopp om framgång för lindrigare medel vara ute.
Sedan massan undergått så många varningsgrader, så måste gränsen för dess rättigheter i detta afseende vara slut, och deremot dess skyldighet inträda att ovillkorligen lyda den offentliga myndighetens befallning.
Ått vapnens makt ej kan komma i fråga alt användas, förr - Den 17 October e. m. 429 än upprorsmännen vidtaga någon sådan åtgärd, hvarigenom de sätta sig emot de mått och steg, som tagas till deras skingrande eller våld föröfvas å person eller egendom, det faller af sig sjeift.
Man har sagt, att åtvarningstecknet borde närmare bestämmas.
Härvid möta dock många betänkligheter.
Det har förefallit Utsk. motbjudande att införa ett stadgande, som skulle kunna gifva anledning till en tillverkning af upprorsfanor, det vill säga fanor, till stillande af uppror.
Dessutom vore ju ej säkert, att, till hvad antal än sådana tecken blefve för hvarje län förfärdigade, de ändå skulle vara tillgängliga på det ställe, der upploppet ägde rum.
Utsk. har deremot erhållit upplysning derom, att vid alla compagnier finnas, om icke fanor, åtminstone s. k. compagnistandar, och som trupp måste finnas, när det kommer i fråga alt gifva tecken till krigsmanskaps användande, så kan den medhafva sitt compagni-standar, hvarigenom all svårighet i detta afseende blir undanröjd.