Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huruledes det f. n. lyckats Const.Utsk. att upfylla detta åliggande, derom här detta Betänk., att jag så må säga, ett sorgligt vittne.
Utsk. har, enl. min tanke, haft all möda ospard, att upsöka och framhålla allt, som kunnat gifva anledn. till klander, och det har likväl icke lyckats Utsk. att uptäcka något, som rimligen kan föranleda till någon åtgärd.
Att här punktvis genomgå hela detta Utlåt., skulle blott leda till allt för stor vidlyftighet, i synnerhet sedan de föregide talarne redan så väl utredt saken, och jag vill derföre blott hålla mig till den 9:de anmärkms- punkten, der klander blifvit framsläldt emot Chefen för Sjöförsvars-Departitet, derföre att han orätt skulle hafva användt medel, som blifvit anslagne till förhöjd aflöning för Usta klassens matroser.
Jag instämmer till alla delar uti de af Gr.
Lagerbjelke och Frih.
Cederström afgifne reservationer, och vill dervid endast tillägga, att ingen torde kunna bestrida Konungens rätt att inom anslagstiteln bestämma personalens antal och lönevilkor, så länge Han håller sig inom de till aflöning anslagne medel, åtminstone har denna grundsats inom 5:te Hufvud-titeln många gånger utan anmärkn. blifvit tillämpad.
Lägger jag härtill att de medel, som blifvit anslagne, utgjorde en slags ersättning för de Under-Offi cers-löner, hvilka voro afsedde att indragas, och att desse Usta klassens matroser voro beräknade att göra Under-Officers-tjenst, sä måste det Väl vara likgiltigt, om medlen användes till dem, som verkligen voro Under-Officerare, eller till dem, som, ulan att vara det, likväl gjorde sådan tjenst.
Jag kan således icke annat än finna denna anmärkn. obefogad, och anhåller derföre, CO Den f> Juli f. ni. att så väl denna, sorn alla öfriga anmärknjs-punkterne måtte, med förklarande af K. o. Ad:s ogillande, läggas till handlingarne.
Det är vanligt, att en ledamot utaf ett Utsk. upträder till försvar för detta Utsk:s Betänk., men det är i fullkomlig motsats häremot, som jag nu anhåller att fä yttra mig.
Man skall måhända finna det underligt, att jag icke vidfoga!
Betänk, någon reservation^men jag älskar icke reservationer i allmänhet, och de anraärkn:r jag har alt göra, hafva redan vid föreg:de tillfällen blifvit framställde.
Utsk. hafva något godtyckligt förfarit i afseende på behandlingen efter 106:te och 107:de §§.
Endast vid ett enda tillfälle är den 106:te § åberopad; detta rörer oss likväl icke bär, emedan RiksRätt redau är, till följd deraf, sammanträdd, men Utsk. har på flera ställen vid dessa 18 anmärkuis-punkter ansett sig böra framställa anmärkn. enl. 107:de§, oaktadt moliverna uptaga bestämda §§, som skola hafva blifvit förbisedde.
Om Utsk. anser någon eller några §§ i grundlagen vara förbisedde, bör det ovilkorligen anmäla sådant till Riks-Rätts pröfvande.
Anser åter Utsk., att en § visserligen är förbisedd, ehuru man icke kan påstå, att den är uppenbarligen öfverträdd, så anser jag det vära Utsk:s skyldighet att gå den saken alldeles förbi, men ingalunda att anmäla den efter 107:de §, då den 106:te § rätteligen borde tillämpas.
Sådan är händelsen vid den 2:dra punkten, ang:de utbyte af ett prebende, der 30:de och 114 §§ Reg.Fm skola hafva blifvit förbisedde, men der saken icke dess mindre anmäles efter den 107:de §.
Likaså vid den 10:de punkten, der anmärkn. blifvit gjord, syftande derhän, att 18 § Reg.F:n skulle vara förbisedd, men der Utsk. likväl går sä skonsamt tillväga, att det slutligen endast säger ett ”misstag” vara begånget.
Samma förhållande är vid den l:sta punkten, der den 33:dje § Reg.F:n säges vara förbisedd, i anledn. af uteblifvet yttrande vid tillsättningen af en syssla.
Vidare vill jag anmärka en sak, som jag vid flera föreg:de Riksdagar utan påföljd inom Const.Utsk. anmärkt, nemi. att Utsk. nog godtyckligt gradationsvis framställer sina anmärkn:r.
Jag har ansett Utsk. böra följa grundlagens bud, som i 107:de § uttryckligen säger, i hvilka fall anmärkn:r böra göras, nemi. i händelse rikets sannskyldiga nytta icke blifvit iakttagen, eller någon Föredragande icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete förvaltat.
I strid häremot har Utsk. i åtskilliga punkter talat om, att en föredragande underlåtit att påyrka det eller det, utan att Utsk. dervid yttrat sig, huruvida han visat' brist på skicklighet och nit, eller huruvida rikets sannskyldiga nytta deruti blifvit förbisedd.
Vid öde punkten, der äfven 107:de § är använd, lägger Utsk.
Konungens rådgifvare till last, att de hafva visat ett allt för stort nit, att jag sä må säga, ett nit, som tagit en riktning utöfver den rätta gränsen, och sorn gifvit rum för en anmärkn. om bristande grannlagenhet, men Grundlagen talar icke om någon bristande grannlagenhet eller 0 e n 5 Juli f. m. fil om någon öfverdrift af nit.
Uti 8:de punkten, der Utsk. talar om ingenting mindre än att en Grundlags-§ skulle hafva blifvit förbigången, slutar Utsk. med att säga, att det hade varit lämpligt alt i en sådan fråga inhemta StatsKonUs Utlåt.
Uti 9:de punkten, rör:de elt anslag till förhöjd aflöning för Usta klassens matroser, talar Utsk. om, att föredragande ”gjort elt uppenbart afsteg frun en regel, af den stora allmänna vigt, alt dess åsidosättande icke bär i något fall lemnäs obemärkt.''''
Sådana besynnerliga circumlocutioner kan jag icke gilla, utan anser, att Const.- Utsk. bör fullkomligt hålla sig till Grundlagen och följa dess hud.
Uli I2:te punkten lägges 2:ne Konungens rådgifvare lill last, att deras rådslag haft en tydligt framstående egenskap af godtycklighet, men huruvida denna godtycklighet stålt i strid emot rikets sannskyldiga nytta, derom yttrar sig icke Utsk.
Uti den 14:de punkten säger Utsk.: alt det anser ”att Konungens rådgifvare, för att icke gifva rum för erinran om bristande nit för rikets sannskyldiga nytta i della hänseende, bordt finna för sig angeläget, all till prof. afgifva de yttranden, som kunde utmärka, örn Konungens rådgifvare vid dessa tillfällen verkligen trodde sig ega anleda, att anse saknaden af praktisk erfarenhet i civila embeten kunna ersättas genom ådagalagda utmärkande egenskaper hos de ifrågakomne per söner ne, så att skäl vore för handen lill undantag från en befordringsgrund af den obestridligaste giltighet och vigt".
Detta är ett högst eget salt att framställa anmärkmr, som jag för min del icke kan gilla.
I den 15:de punkten lägges det en Föredragande till last, att hafva uttalat en grundsats, hvilken Utsk. ansett böra' komma till B.
Stms kännedom.
Detta är en form, som jag icke kan gilla, och jag anser Utsk. vidare hafva felat deruti, att det icke hållit sig till sjelfva saken, utan blott till de personliga åsiglerna.
Ulsk. har för öfrigt jemväl framhållit yttranden utaf redan afgångne rådgifvare och beslut, hvaruti de hafva deltagit.
Hvartill sådant skall tjena, kan jag icke fatta, och anser det. dessutom vara stridande emot Grundlagen.
Den 107:de § Reg.F:n innehåller endast att Const.Ulsk. skall sina anmärknrr för ID St:r tillkännagifva, på det alt 11.
St:r, om de så för godt finna, måtte hos Konungen kunna anmäla sin önskan om den ene eller audre rådgifvarens skiljande ifrån embelet.
Någon påföljd för redan afgångne rådgifvare kan således icke efter 107:de § inlräffa, och vid sådant förhållande anser jag det icke vara tillständig!, alt Utsk. omnämner, det sådane personer hafva uti besluten deltagit.
Jag har vid flera föreg:de Riksdagar framställt denna anmärkn., och man har understundom gått så långt, att man framhållit anraärkmr emot personer, som redan varit med döden afgångne, hvilket dock nu lyckligtvis icke varit fallet.
I afseende på sättet att behandla den 107:de§, har jag äfven vid föregule tillfällen reservationsvis gifvit min mening tillkänna, och jag instämmer till alla delar med en föreg:de talare deruti, alt jag anser det vara orätt alt punktvis tillkännagifva 02 Den 5 Juli f. m. allt som möjligen kan gifva anledn. till anmärkn.
Om en rådgifvares rådslag så ofia befinnas vara uti strid emot grundlagens föreskrifter, att en anmälan derom bör ske, så är det Const.- Utsk:s skyldighet att en sådan anmälan framställa, men att för några enstaka fall göra anmärkn:r, anser jag vara oriktigt, så vida icke skaffenhet, att de kunna föranléda till den påföljd, som uti 106:le § säges.
Hr Cederschiöld, Rob.
Då Konungens rådgifvare, såsom behäftade med menskliga svagheter, icke kunna göra anspråk på ofelbarhet, så böra de icke eller känna sig sårade deraf, all anmärkn:r framställas emot de fel, som af dem kunna vara begångne.
Jag tror äfven att uti en fråga af sådan vigt som denna, det icke bör vara för dem förnärmande, att Betänk, icke med tystnad förbigås, såsom här synes vara en eller annans mening, utån alt det tvertom bör för dem vara välkommet att anmärknme uplagas, så att de komma i tillfälle att deni bemöla.
Tvenne af Konungens rådgifvare hafva äfven här upträdt med försvar för sina handlingar, och långt ifrån att anse detta förfarande på något sätt strida mot grannlagenheten, såsom här blifvit anlydt af en bland dem, anser jag det vara deras ovilkorliga rättighet att så lillvägagå, hvilket jag äfven tror vara öfverensstämmande med hvad både inom andra länder och bär förut egt rum.
Att iakttaga rikets sannskyldiga nytta är Konungens rådgifvare» pligt, men hvad som länder till denna nytta i hvarje speciel fråga, derom kunna meningarne vara delade.
En bestämd rättsgrund i detta afseende tror jag likväl finnas, nemi. den, att Konungens rådgifvare alllid uti sina rådslag böra tillse att icke gränsorna emellan de båda Statsmakternas befogenhet någonsin öfverskridas.
Sålunda anser jag det vara rådgifvarnes pligt att aldrig tillstyrka någon åtgärd, hvarigenom Regeringsmakten skulle inkräkta på R.
St:rs rättigheter, men jag anser dem äfven hafva en lika helig pligt att söka motverka bifall till hvarje sådant R.
St:rs beslut, hvarigenom de öfverskrida gränsorna för sin befogehet.
Med afseende härpå kan jag icke instämma uti den anmärkn.
, som i 5:te punkten blifvit framställd, hvilken anmärkn. likväl, om den vore riktig, skulle vara den svåraste af dem alla, helst densamma enl. det första förslaget till ansvarighetslag skulle hafva medfört lifvets förlust, enär den hade bort hänföras under den kathegori då Konungens rådgifvare tillstyrkt åtgärder som gå in på R.
St:rs beskattningsrätt.
Dä vid sista Riskdagen förevar StatsUtsk. s tillstyrkande om indragning utaf ett anslag, sora till siffran motsvarade presidents-lönen i Bergs-Colhm, så tog jag mig friheten alt opponera mig emot en sådan åtgärd, emedan jag icke ansåg R.
St:r dertill hafva rättighet; ty om de hade rättighet att borttaga lönen för Presidenten, så hade de äfven rättighet att indraga lönerna för hela detta Colhm och för alla Collegier i riket.
En sådan rättighet kunna icke R.
St:r ega, och jag ansåg dem derföre i detta fall hafva öfverskrida gränsen af sin befogenhet, hvarföre Den 5 Juli f. m. 63 jag äfven hemställde, att R.
St:r mätte i stället uttrycka den önskan att presidents-embetet icke mätte tillsättas för denna Riksdag, och att K. M. då mål te afläla Nåd.
Propos. om detta embetsverk* organisation på något annat mera ändamålsenligt sätt; men R.
St:r beslöt likväl indragandet af lönen, och vid sådant förhållande anser jag Konungens rådgifvare, långt ifrån alt hafva förtjenal anmärkn., Ivertom hafva fullkomligt fullgjort sin pligt, då de tillstyrkt Konungen att icke godkänna hvad R.
St:r i detta afseende utöfver gränsen af sin befogenhet beslulat.
Endast derigenom att de håda Statsmakterna qvarblifva inom sina gränsor, 'kan så väl den representativa som konunga-raakten blifva en sanning.
Så snart man öfverstiger dessa gränsor, kommer man in på godtyckets område, och sedan della en gång blifvit beträdt, vet ingen hvar man kommer att stanna.
Alen om jag således anser Konungens rådgifvare hafva rätt förfarit i afseende på 5:1 e punkten, så kan jag deremot icke fullkomligt gilla den uti 6:te punkten anmärkta ålgård i afseende på tillsättning af Presidents-embetet i Bergs-Colhm.
Jag skulle nemi. föreställa mig, att måhända granlagenheten hade fordrat, att icke tillsätta detta embete, om hvars uphäfvande fråga varit, åtminstone icke så länge frågan om verkets omorganisation ännu stod oafgjord.
Alen, då nu sådant likväl skett, tyckes mig äfven conseqvensen hafva fordrat, att Konungens rådgifvare till dess fulla belopp tillstyrkt den lön som 11.
St:r indragit, men som Konungens rådgifvare ansett det icke vara R.
St:s rätt att indraga.
•lag vill äfven yttra några ord om de öfriga anmärkmspunkterna, men anhåller först, i afseende på Frih.
Palmstjernas yttrande derom, alt Coust.-Utsk. nu hade ingått på en ny och betänklig bana, då det tillåtit sig att ingå i bedömande af frågor, rörande embetens tillsättande, att få hemställa, huruvida icke dessa frågor just äro de aldra vigligaste, som kunna förekomma i Statsförvaltningen, ty på embetenas tillsättning mäste väl hufvudsakligen bero alla andra frågors behöriga och lagliga handläggning.
Jag kan således icke annat än godkänna Consl.-Utsk:s förfarande, då det inlåtit sig uti pröfning af Statsrådets åtgöranden i detta afseende.
Den lista anmärkms-punkten afser, att Justiliae-Statsminislern skulle hafva underlåtit att afgifva något yttrande, angide tillsättande af 3:ne Häradshöfdinge-embeten.
Om förhållandet verkligen skulle hafva varit sådant, så kan jag icke linna annat än att det verkligen varit ett ganska svårt förbiseende af hans embetspligt, men nu lärer det så hafva förhållit sig, att det endast varit ett förbiseende vid justeringen af prot., hvilket visserligen är ursäktligt, och aumärkms svårare beskaffenhet förfaller således.
Likväl vore det att önska, att en föredragande vid fråga om tillsättande af ett embete, som är utaf större vigt, eller då flere sökande anmält sig, icke inskränkte sin åtgärd till att låta prot. innehålla, det utnämningen skett i öfverensstämmelse med föredragandes tillstyrkande, utan att i prot. jemväl funnes infördt ett motiveradt yttrande, som innefattade skälen, hvarföre han tillstyrkt den ena framför den andra.
Åtminstone skulle jag för 64 Pen 5 Juli f. m. min del önska, alt man så förfore vid tillsättande af domare-embeten och andra vigtiga tjenster.
I afseende på !0:de punkten, der det är anmärkt,' alt föredraganden har, i annan ordning än grundlagen uti 18:de §:n Reg.F. bestämmer, tillstyrkt återgifvande af laga tid, som försuten är, så tror jag anmärkmu vara i så målto felaktig, som den afser, att ärendet hade bordt lill Högsta
Domstolen öfverlemnas; men jag anser deremot icke eller Konungens rådgifvare hafva rätt förfarit, enär, enl. min tanke, en fråga om återgifvande af försummad tid för utbekommande af en fordran hos Statsverket hade bordt till R.
St:r hänskjntas, ty sedan man försummat den tid, inom hvilken man skolat utkräfva sin fordran, så är denna en Statsverkets tillgång, hvilken Konungen icke ensam har rätt att eftergifva, ulan hade propos. derom bordt till R.
St:r aflätas.
I afseende pä den 14:de punkten, ang:de tillsättning af åtskilliga Landsli.-embeten, vill det synas mig, som skulle Konungens rådgifvare härutinnan sjelfve hafva fällt sin dom.
Man inhämtar nemi. af Ulskrs Betänk, att Konungens rådgifvare den 3 Febr. 1851, uti underd. påminnelsen emot en civil embetsmans utnämning till Landsh.-embete, åberopat, att denne "icke kunde anses ä sin dittills tillryggalagda tjenstebana hafva i någon synnerlig man förvärfvat •praktisk bekantskap med de ärenden, som tillhöra Landshöfdingens handläggning".
Här synas mig Konungens rådgifvare pä det mest bestämda sätt hafva erkändt, att det för duglighet till ett Landsh.-embete fordrades att hafva på ett praktiskt sätt inherntal kännedom om göromå/en.
Om nu så är, hvilket icke bör betviflas, dä Konungens rådgifvare sjelfva det förklarat, så synes det väl äfven vara af nöden att, dä militär-personer till dessa embeten ifrågakomma, till prot. yttras, i hvad synnerlig mån de hafva kunnat inhämta bekantskap med de ärenden som tillhöra en Landshöfdings handläggning, och om en möjlig obekantskap med dessa ämnen skall motvägas utaf andra synnerliga egenskaper, så borde väl äfven dessa uti prot. inflyta.
Jag kan således icke finna annat, än att Const.-Utsk. haft ganska rätt, då det förklarat att ”Konungens rådgifvare bordt finna för sig angeläget att lill prot. afgifva de yttranden, sorn kunde utmärka, om Konungens rådgifvare vid dessa tillfällen verkligen trodde sig ega anledn. att anse saknaden af praktisk erfarenhet i civila embeten kunna ersättas genom ådagalagda utmärkande egenskaper hos de ifrägakomne personerna, sä att skäl var för handen lill undantag från en befordringsgrund af dpn obestridligaste giltighet och vigt”, ”samt”, skulle jag här vilja tillägga ”hvars riktighet Konungens rådgifvare sjelfve hafva erkänt, då fråga varit om tillsättande af detta civil-embele".
Jag märker nu, ali jag förbigått den 4:de punkten, ang:de lön för en tillförordnad Landshöfding, dervid blifvit anmärkt, att honom blifvit beviljadt ett arfvode, motsvarande fulla lönebeloppet för en Landshöfding, men att han tillika tilläts att fortfarande npbära sin lön såsom militär.
Anmärknm är riktad mot Chefen Den 5 Juli f. m, 65 Chefen för Civil-Depart:tet, och jag instämmer fullkomligt med Hr Gripenstedt deruti, att anmärknm icke egentligen hade bordt vara framställd emot denne, utan emot Chefen för LandtförsvarsDepart:tet, hvilken hade varit pligtig att tillse det icke ifrån hans Depart. ulginge en lön, som icke erfordrades.
Det är en orimlighet att man såsom tillförordnad upbär en större aflöning än den, hvartill man såsom ordinarie är berättigad, och måhända hade det jemväl varit de konsultativa rådgifvarnes pligt, alt härå fästa upmärksamheten, enär det åligger just dem att (ilise, det icke några så beskaffade olagligheter må ega rum.
Jag tror således att denna anmärkn. hade i främsta rummet bordt framställas emot Chefen för Landtförsvars-Deparhtet och sedan derjemte mot samtlige de Konungens rådgifvare, som öfvervarit delta beslut, helst den anmärkta felaktigheten synes mig vara så enkel och klar, att den icke bordt undfalla någons upmärksamhet.
Den vigtigaste anmärkmn är likväl, efter min åsigt, den, som förekommer uti 1 l:te punkten, i fråga om en Landskame rerares rätt att låta sin reservation medfölja Landshis uprättade tjenste-förslag.
Det var visserligen en enskild fråga, sorn hos K.
M. förevar, men beslutet derom har dock en ganska stor omfattning, ty detta rörer den frågan i allmänhet, huruvida Lands-Sekreterares och Lands-Kamererares yttrande uti lill K.
M. ingående beslut, der de icke dela Landshötchns mening, böra komma till Konungens kännedom eller icke.
Det synes mig vara påtagligt att då läns-förvaltningen består af 3:ne personer, Chefen och 2:ne rådgifvande, hvilka äro ansvarige, så böra äfven deras yttranden komma till Konungens kännedom.
Denna principfråga anser jag vara af största vigt, emedan man eljest lätt kommer in på despotismens område, ty om man vill undertrycka dessa tjenstemäns mening, så blir derigenom ett slags envälde lemnadt i Konungens Beflcdes hand.
Om man nu till denna tjenst tager en person, som förut icke egnat sig åt den civila banan, och varit i tillfälle att förvärfva de egenskaper, som Konungens rådgifvare eljest ansett vara för en sådan embetsman nödiga, samt del hände att, redan under första månaden, ett beslut fattas, som Lands-Sekreteraren och Lands-Kamereraren med deras större erfarenhet icke gilla, så skulle ju icke till Konungens kännedom komma, hvad dessa tjenstemän uti frågan yttrat.
Kan det anses vara sundt förnuft uti en sådan lagstiftning?
Man säger visserligen att Landshöfdinge-instrukt:n icke påbjuder att dessa yttranden skola till Konungen medfölja, och dermed vill man försvara åtgärden, men jag frågar deremot om denna instruktion förbjuder att sådana yttranden åtfölja?
Om icke något förbud finnes, så tyckes det mig vara klart att meningen icke kunnat vara att undanhålla Konungen de uplysningar dessa tjenstemän meddelat.
Konungen har ju rättighet att välja hvilkenderas mening
Han behagar, men att söka förhindra den ena att komma till Konungens kännedom det är ett våld, och man kommer då in på det despotiska om9 H 5 63 Den 5 Juli f. ra. råde, sora uti ett konstilutionelt samhälle icke bör finnas.
Jag hade visserligen ämnat att vidlyfligare inga uti hvar och en af anmärkn:s-punkterna, men de äro redan af föreg:de talare uptagne, sä att jag anser det vara öfverflödigt att derom vidare orda.
Vid bedömande af anraärknme emot Konungens rådgifvare anser jag likväl, att man alltid bör taga i betraktande den brydsamma ställning, uti hvil ken de sig befinna, det stora ansvar, hvarmed detta embete är förenadt, och den ännu större svårigheten att finna skickligare efterträdare åt dem som afgå.
Det är ur denna synpunkt jag betraktar dessa anmärkn:r.
Jag klandrar ingalunda att de blifvit framställda, och jag tror icke eller, att Konungens rådgifvare böra deraf finna sig sårade.
Att jag icke gillar alla antnärkn.-ne har jag redan förut yttrat, men jag måste dock uttrycka min djupa smärta öfver den grundsats, som uttalat sig i afseende å den Uste punkten, der Konungens rådgifvare ansett sig befordra rikets sannskyldiga nytta genom att vägra Lands-Kamereraren rättighet att låta sina yttranden medfölja Landshsns.
Jag anhåller alt Betänk, mätte utan vidare åtgärd läggas till handlingarne.
Jag anhåller blott att få yttra några ord med anledn. af den siste värde talarens framställda mening, att då till Landshsr befordras personer, hvilkas föreg:de tjenstebana icke lemnat dem tillfälle till någon synnerlig praktisk erfarenhet uti de ämnen, som tillhöra deras nya befattning, men man ändock anser deni dertill ega erforderliga egenskaper, så borde skälen dertill uti prot. införas.
Den värde talaren bar härvid förbisett, att sådant vore möjligt endast i det fall att StatsRådets ledamöter egde rättighet att före utnämningen yttra något tillstyrkande i ämnet.
Sådant är likväl icke förhållandet, ty när dessa förtroendeembeten tillsättas, skall, enl. 33 § Reg.Fm, StatsRådets tillstyrkande icke på förhand iuhemtas, utan det är blott i det fall, att de för sin del icke kunna gilla Konungens val, som del enl.
Grundlagen är dem medgifvet, att deremot göra underd. påminnelser.
Någon möjlighet för en sådan motivering förefinnes således icke.
Jag har redan genom instämmande uti den af Gr.
Lagerbjelke mot detta Betänk, afgifna reservation uttalat min tanke i afseende på Utsk:s behandlingssätt af de flesta anmärkn:s-punkterna, och jag hade således icke ämnat att i dag med något yttrande uptaga R. o. Ad:s tid, men jag bar likväl dertill funnit mig föranlåten utaf Hr Cedersdhiölds nyss afgifne yttrande.
Tili en början anhåller jag att få förklara, huru jag upfattat min ställning såsom ledamot af Const.Utsk.
Då detta Utsk., enl.
Grundlagen, eger att äska de inom StatsRådet förda prot., och dem granska, så har jag ansett mig böra fästa mig vid hvarje fall inom de granskade prot:r, som, enl. min tanke, befunnits Den 5 Juli f. m. 67 anmärkningsvärd!.
Jag har icke ansett mig, såsom ledamot af Const.Ulsk., tillkomma, att ensam pröfva huruvida de af mig upraärksammade fall varit sådane, att de ådagalagt bristande nit eller skicklighet hos Konungens rådgifvare, eller alt rikets sannskyldiga nytta derigenom blifvit åsidosatt, hvilken yttersta pröfning jag har ansett tillhöra R.
Sl:r allena.
Detta har varit min utgångspunkt vid granskningen af StatsRåds-prol:n.
Går jag sedermera till detaljerna af detta Betänk., sä fäster jag mig till en början vid den Irsta punkten.
Till min verkliga förundran har utaf
Hr Cederschiöld här blifvit yttrad den åsigt, att det skulle vara rätt utaf Coust.Utsk. att ingå i bedömande utaf tillsättandet af embets- och tjenstemän, d. v. s. att pröfva huruvida de personer, som Konungen uti Sitt StatsRåd till den ena eiler andra tjensteu befordrat, vore, enl.
Utsk:s subjectiva tanke, dertill passande.
Hvartill en sådan tolkning skulle leda, torde Hr Cederschiöld sjelf ganska lätt kunna inse, helst linder en lid af oro, dä olika åsigter, angide personers större eller mindre skicklighet, naturligtvis måste göra sig gällande.
Det beror ju helt och hållet på det subjectiva tycket, huruvida den person Konungen utnämnt till ett embete är dertill passande eller icke.
Kan Grundlagens mening hafva varit sådan?