Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När man tager i betraktande huru desse pris uppgöras, nemi. på sockneslämmorne af räntegifvarne sjelfve, sä kan jag ej annat än ined Frih.
Cederström instämma i begäran om afslag å denna punkt, emedan man eljest synes vilja göra sig lill domare i sin egen sak.
Men nu kommer den tredje frågan, eller att, med ändring af K. förordn. d. 22 Juli 1S03, som stadgar, att det ena länets uppgifna pris skall jemföras med det andra, hvarest lika omständigheter inträffa, det i stället må förordnas, alt förhöjning i markegångspris, der sådant ifrågakommer, bör grundas pä jemförelse mellan prisen såväl inom länet, som uti nästgränsande län.
I detta afseende instämmer jag med StalsUtsk.
Det kan ej nekas, alt det ligger någonting orimligt deruti, alt det pris på spanmål t. ex. som gäller i Norrland eller södra Sverige, skall lända till efterrättelse för medlersta delarne af landet; ty med lika fog kan man antaga prisen pä
Dansk eller Tysk botten, emedan jag för samma pris kan fä in säd från dessa hamnar, tullen inberäknad, som säd från Westergöthland canalvägen till Stockholm, med hänseende till transporlkostnaderne.
Jag tror derföre, att den föreslagna förändringen iir väl beräknad och alt jcmförelsen endast bör tagas med angränsande län.
Hvad den 4:de punkten beträffar, eller förslaget att det markegångspris, som fastställes, skall gälla för alla, både räntetagare och räntegifvare inom samma markegångsdislrict, sä kan jag, som motionär, i detta afseende icke annat än vara Utsk. tacksam, som tillstyrkt mitt förslag.
Palmstjerna har anmärkt, alt det endast borde gälla i afseende på de räntor, som äro Kronan behållna, hvaremot den enskilde icke skulle komma i åtnjutande af samma fördel, och bar som skäl för en sådan åsigt tagit exempel af en augmentsgifvare, som lemnar spanmäl till rusthållaren, hvarmed denne sednare, i läll det af Kammarcoll. åsätta pris varit högre än som gällde i orten, vore illa betjent, då lian ej fick åtnöjas med det lägre priset.
Jag frågar, om ej enskilde personer kunna med hvarandra öfverenskomma om mycket lägre priser, än både Kammarcoll. och till och med Deputerade bestämt.
Man måste väl supponera, alt det pris, som af den högsta aucloriteten sättes, är del rälta, och skall det gälla för den ene, så bör det väl ock gälla för den andra, ty eljest åstadkommes och väckes billig förargelse, dä somlige få betala lågt och andra högt, såvida icke alla anföra besvär öfver ma/kegängen.
Men hvarföre framkalla behofvct hos alla alt klaga?
Det ökar ju endast mängden af göromål, hvaröfver embetsvcrken hafva nog skäl förut alt beklaga sig.
Jag tror det vara allt skäl att söka förminska antalet af rättssökande, så vidt möjligt är, och sådant kan ske epkell och väl Den i Januari f. m. 15 på det sätt, att blott en klagar, kunna alla andra, som med den klagande befinna sig i samma predicament, vinna den rättelse, som åsyftas.
På grund af hvad jag nu baft äran yttra, kommer jag till det slutliga yrkande, alt de tvenne första punklerne, uti ötsk:s förslag lill och med ordet ”priscuranter” malle afslås, men de öfriga 2:ne punklerne bifallas.
I afseende på det motiv, som Utsk. framställt för sill förslag, att Statscont. skulle deltaga i pröfningen af de besvär, som kunna anföras öfver markegångsprisons bestämmande, nemi. att priscuranlerne der finnas samlade, får jag lemna den upplysning, som visserligen för StatsUlsk. bort vara obehöflig, der sä manga landshöfdingar sitta som ledamöter, att desse priscuranter jemväl lill K.
Kammarcoll. ingå och i dess Advocalfiscals-contor förvaras, för att sedermera, vid pröfning af markegångslaxorna, begagnas.
Vare della sagdt lill efterrättelse för Frih. Raab, som yttrade, att Kammarcoll. kunde skaffa sig förenämnde prisuppgifter ifrån Statscont.
Men egentligen har jag begärt ordet i anledn. af hvad Frih.
Palmstjerna sednast anfört.
Frih. behagade säga, all den oriktiga tillämpningen af författningar vanligen vållar framställningar till förslag om ändringar, som lill äfventyrs icke äro så väl betänkta, och har som skäl anfört, ali Kammarcollegii utslag ofta blifvit, på grund af enskildes besvär, upphäfue.
Nå väl! dessa besvär och derpå följande K. resolutioner hafva icke haft till följd något ogillande af Kammarcoll. förutfattade beslut; tvertom har Konungen förklarat, all Collegium författningsenligt behandlat saken, fastän på andra moliver, såsom inträffade förändrade prisbestämmelser och dylikt, den af besväranderne sökta nedsällningen blifvit bifallen.
Delta är något helt annat än upphäfvande af utslag, till följd af en oriktig tillämpning af gällande lagsladganden.
Deu värde ledamoten har sedermera talat 0111 levereringar af spanmål, lill följd af den förhöjning i pris, som Kammarcoll. åsatt, och hvilken prisbestämning orsakat, att spanmälen icke kunnat försäljas lill det belopp, som taxan innehåller, men har äfven yttrat, att, jemväl i är, då taxan på spanmål är ganska lag, och säden, lill följd af den starka nederbörden sistl. sommar, ganska eländig, komma dock stora levereringar deraf att ske.
Jag frågar, i anledn. af denna uppenbara motsägelse, om man ej får lof att söka belt andra motiver till spanmålsleverancerne, än den af markegångsprisel?
Månne icke bristande afsättning belt rätt och slätt härtill är orsaken, denna må för öfrigt härleda sig ifrån penningebrist, eller ifrån öfverflöd på spanmål eller bristande spanmålshandel inom landet, allt saker, som nu ej höra till ämnet.
Slutligen har Frih:n yrkat, att hvad som pä grund af enskilda besvär kan komma att verka lill ändring i markegångstaxa^ det bör blifva gällande för Kronan, men icke för de enskilde.
Der vid lag får jag lof att säga, med hänsigt till det 16 Den 4 Januari f. m. nnförda exemplet om en augmentsränta, alt sådant later sig alldeles icke verkställa, ty Fri!i:n lärer väl veta, lika väl som jag, att markegangstaxan för hvarje län, genast efteivdess upprättande, insändes lill Kammarcoll., sorn remitterar den tilt Advocalfiscalseontorct, som liar sig skyldigheten älagd, att, inom 15 dagar, deröfver sitt utlåt, tili Coilegium afgifva, som genast företager den till pröfning och således i de liesta fall har för Stockholms och Södermanlands län, hvars gränsor mötas i hufvudstaden, afgjort Kronans markegängspris innan de enskildes besvär hunnit inkomma, åtföljde af vederbör, landshöfdings utlåtande.
15 dagar efter kungörandet derom skola de vara afgifnc, men denna dag inträffar i de vidsträckta länen ofta 3:dje eiler 4:de söndagen efter taxans, dato.
Nu händer det, att en rusthållare besvärar sig öfver att prisen blifvit för laga på de persedlar, som ingå i hans augmentsränta; han styrker sin uppgift, och del matte väl ej vägras honom att få rätt.
Ilan får således enskildt rätt, och d;°i blir del enskildt för honom, men kan icke bli gällande för Kronan eller andre räntegifvare och räntetagare i länet.
Detta missförhållande skulle upphöra, om ändringarnc i markegängstaxorna blefvo gällande för alia, ty då svarade man den rusthållare, som efteråt inkom med besvär, alt taxan redan vore fastställd; och om grunden vore gifven för taxans gällande, så är följden oek naturlig, att, i händelse man icke, på grund af enskildes besvär, ändrade taxan, så skulle beslutet bli allmänneligen gällande för del districl, hvarom fråga vore, och taxan således bestämd för alla de persedlar, sorn ingå i besvarsskriflen.
Del är således ovillkoriigen riktigt alt antaga sista mom.
På grund af de upplysningar jag förut lemna!, är det alldeles öfverflödigt att antaga 3:dje moni., hvarvid Frih.
Haab fästat sig, dä det redan finnes i nu var, författning bestämdt, alt prisen skola jemföras angränsande län emellan; ty om l. ex.
Westmanlands och Uplands län förse Kopparbergs och Gefleborgs län med spanmål, så är det klart, ali prisen i dessa båda förstnämnda län mäste omsider med de sednare tagas i beräkning.
Förhållandet blir på delta sätt klart öfver allt. — Jag tror, att man bör afslå de första punkterna af Ulsk:s framställning och endast bifalla den sista, som börjar med orden ”samt att de förändringar” etc. och slutas med orden ”inom samma markegångsdislrict.”
Jag har visserligen alternativt begärt återremiss af betänk., eller afslag pä de första punkterna, och endast bifall till sista, och skulle tro, alt man vunne lid genom att bespara Utsk. åliggandet att besvara en återremiss i en sä enkel sak som denna.
Jag yrkar, som sagdt är, afslag ä de första punkterna och bifall till den sisla, hvilken, i händelse af bifall till detta mitt yrkande, skulle börja med ordet ”De”, i st. f. ”samt att de.”
Hr von Hohenhausen; Jag har begärt ordet, med afseende på ett yttrande af en värd talare här midt öfver, som an - Den i Januari f. m. 17 ansåg, att, om Kammar-advocalfiscaleu skulle blifva förment att göra högre påståenden, än hvartill ett medium af priscuranterne inom de särskilde districlen kunde föranleda, så skulle det betyda mindre, derföre att landskamereraren som kronoombud alltid ägde att på stället göra sina påståenden.
Först och främst får jag nämna, att uti de län, der flera städer finnas och priscuranterne skola inför magistraterne uppgöras, har man säkerhet att från flere håll få de verkeligen gångbara prisen pröfvade, och säkerheten blir större, ju flera städer det finnes i länet, men der, hvarest blott en stad finnes och dess tillförlitliga uppgift icke skulle betyda mera än de andra priscuranterne, som äro uppgjorda på landet vid allmänna sammankomster, utlysta af kronofogdarne med häradsboerne, vore ej att förvänta att genom ett medium de rätta prisen någonsin blefvo bestämda.
Dessutom ber jag, att den värde ledamoten ville fästa sig vid det än mer stora obehag’, som skulle kastas på en person inom länet, som man visste, att derest lian ingen anmärkn. gjorde, så kunde Kammarcollegii advocalfiscal icke eller göra något påstående.
Jag tror icke, att det kan vara rätt att så tillställa.
Sedan jag begärde ordet, har Frill.
Raab yttrat sig i samma riktning, och framställt samma skäl derföre, som jag ämnade anföra till svar å hvad som blifvit sagdt emot Utsk:s förslag i sista morn.
Jag får således endast åberopa detta Frih:ns yttrande, och vill blott, till besvarande af Frih.
Palmsljernas anförande rör:de ändrings sökande i markegångstaxorna af enskilda räntegifvare, tillägga, alt desse ofta nog hafva så små räntor att erlägga, alt det för dem icke är med fördel förenligt alt enskildt öfver markegångssättningarne sig besvära, emedan den kostnad, som dermed klefve en följd, komme att öfverstiga den vinst, som för dem kunde uppkomma genom taxans möjliga förändring; och är detta säkerligen äfven orsaken, hvarföre så väl räntegifvare som räntetagare låtit sig med markegångssältningarne nöjas, ehuru skäl till ändringssökande kunnat förefinnas.
För öfrigt ber jag att i allo få instämma med hvad Frih.
Min mening är icke alt ingå i någon strid om sjelfva hufvudfrågan, utan blott att göra en anmärkn. mot ett af Utsk. nyltjadt ord, som jag anser vara oegentlig!, nemi. ordet ”district.”
Detta ord erkännes icke i Sveriges statistik; vi hafva provinser, härader, bergslager, lagsagor m. m., men icke district.
Ordet synes mig vara obestämdt och böra utbytas mot någon i Sveriges statistik känd term.
Jag får erkänna, abt det förhåller sig med mig som med skräddaren, då han stod framför philo— sophen Kant, att jag ej kan förstå Frih.
Cederströms mening, då nemi.
Frih:n först sagt, att det icke är möjligt, att den en6 II. 3 18 Den 4 Januari f. m. skildes besvär öfver markegångssättningen skall kunna inverka på Kronans behållna räntor, enär Kammarcoll. i afseende å desamma redan fattat sill beslut, innan den enskildes besvär kunna hinna att inkomma, och derefter tillstyrkt antagandet af sisla punkten i förslaget, sorn just. innehåller, att de förändringar i markegångstaxa!), hvilka slutligen varda fastställda, skola gälla för så väl Kronan som samtlige enskilde räntetagare och räntegifvare inom samma markegångsdislrict.
Om en enskild person anfört besvär, sorn en eller två månader derefter föranledde att Konungen fastställde ett annat pris, än det i taxan utsatta, sä skulle ju, efter Utsk:s förslag, förändringen äfven komma alt gälla för de räntor, som äro Kronan behållna.
Jag säger härom som den förrbemälde skräddaren: ”först skref han och bevisade, att rummet var i lankan bara, nu vill han ha’t i byxorna,” och kan ej fatta Frihins tankegång.
Hvad sjelfva saken angår, anser jag, att enskildes besvär icke böra verka på Kronans rätt på annat sätt, än 0111 den besvärande är räntegifvare till Kronan och klagar öfver för hög markegångssättning.
Det tillhörer deremot Kronans embetsmän att tillse, att jnarkegångspriset, om det sättes för lågt, blifver i vederbörlig ordning öfverklagadt, likasom det tillkommer den enskilde, som har ränta att utgöra lill, eller alt upptaga af annan enskildt, att anmäla missnöje och söka rättelse, om han anser sin rätt för nära trädd; men på det att likhet må äga rum för alla, som befinna sig i samma predicament, d. v. s. äro räntegifvare till Kronan, anser jag det vara rätt och nödvändigt, att, hvad sorn i afseende å Kronan behållne räntor blifver bestämdt för den ene räntegifvaren, det bör äfven gälla för den andra, och detta egentligast derföre, att det är enda sättet för desse Kronans räntegifvare att få rätt emot K. M:s och Kronans ombud, i fall markegångssättningen blir för högt tilltagen.
För öfrigt anser jag, att den enskilde bör sköta sig sjelf; klagar han icke öfver markegångstaxan, så hör hon för honom blifva gällande; klagar lian deremot och får förändring deruti, så må förändringen komma honom, men ingen annan till godo.
I anleda, af II.
Björn stjernas anmärkn., ronde olämpligheten af den i betänk, förekommande termen ”district,” får jag äran upplysa, att den Svenska kameralisliken har indelat åtskilliga län i flere än ett markegångsdistriet, och att namnet således är fullkomligt kameralistiskt.
Hvad beträffar dea liknelse ur Leopolds saga, som af Frih.
Palmstjerna blifvit framställd, så vill jag icke densamma upplaga, emedan den med saken icke har det ringaste att skaffa; men det lärer väl den värde Frih:n erkänna, att hos mig finnes icke någon contradiction , i det att jag sagt, att då besvär icke allmännelig! kunna lill K.
Kammarcoll. inkomma innan taxan ännu blifvit fastställd, så följer ock deraf, alt om hvad K.
Collegium fastställer, skall för alla gälla, besvären icke då blifva öfver taxan directe, utan öfver K.
Collegii utslag, hos Den 4 Januari f. ra. 19 K. M. anförde, då hvad K.
M. uppå flores besvär fastställer, blifver för alla gällande, ty då först blifver taxan formaliter afgjord.
Det är således denna olikhet för rusthållaren» räkning, som då mera icke kan inverka, när K.
Kammarcoll. lemnar honom den underrättelsen, att taxan redan är fastställd, med hänvisning alt hos K.
M. deröfver anföra besvär.
Frågan blifver enkel och för alla lika, hvadan jag förnyar min begäran om propos. på afslag å delta l:sta inom.
Raab: Sedan Frih.
Cederström afstålt från sitt yr kande om återremiss, så kommer R. o. Ad. nu att afgöra hvilka af dessa punkter skola bifallas och hvilka skola afslås.
I detta afseende står en synnerlig skiljaktighet qvar emellan Frihrns och min mening, nemi. ang:de 3:dje punkten, hvarå Frih. yrkat afslag på grund deraf, att nu gällande författningar bestämma, att vid afgörande af markegångsprisen skola tagas i betraktande de pris, som gälla i angränsande län.
Jag ber om förlåtelse alt jag i denna sak vågar disputera med Frih., som visserligen känner författningarne bättre än jag; men då jag har ordställningen under ögonen, ber jag få densamma uppläsa.
Den igenfinnes nederst på pag. 4 och lyder sålunda: ”Enligt 6 § af K., forordn. d 22 Juli 1803, åligger det Kammarcoll. att, såsom grund för sine tillgöranden, i afseende på mar* kegångsprisens bestämmande, anställa jemförelse of det ena länets npppgifne pris med det andra, hvarest lika omständigheter inträffa.”
Detta innebär, enligt min förmening, icke detsamma som StatsUtsk. i sitt utlåt, tillstyrkt, elier ”alt förhöjning, der densamma kan ifrågakomma, bör grundas på verkställd jemförelse mellan prisen, så väl inom länet, som uti nästgränsande län.” Häruti ligger en ganska betydlig skillnad; i det ena fallet får jag nemi. taga jemförclsen huru aflägsen som helst, emellan provinser, som icke kunna hafva något inflytande på hvarandras priser, då deremot i sednare fallet jemförelseu skulle endast tagas med angränsande liin, som i detta fall kunna hafva ett ganska väsendtligt inflytande på hvarandra.
I följd häraf anser jag den redaclion, som af StatsUtsk. blifvit föreslagen, vara vida lämpligare än den nu gällande, och får jag således vördsamt fortsätta mitt yrkande på bifall lill densamma.
Jag instämmer med de före gående talarne deruti, alt de begge första punkterne böra afslås, men jag tillägger, alt den sisla, som af Frih.
Raab blifvit omförmäld, jemväl torde böra ogillas.
Det synes mig nemi. vara klart, att endast när lika omständigheter inträffa, kan en jemförelse med fog göras och tagas till efterrättelse inom särskilda län.
Att denna jemförelse icke bör tagas till efterrättelse när fråga är om län, der prisen icke kunna verka på hvarandra, såsom t. ex i Jemtlands eller Calmare län eller något dylikt, det bör väl följa af sig sjelft.
Sålunda är icke något behof för banden, att hos Konungen göra den und. framställning, sorn nu föreslås.
Hvarföre skall man onödigtvis ingå till Ko - 20 Den 4 Januari f. m. nungen med förslag, hvilka, om de icke gjordes, likväl lemna saken i sitt naturliga skick.
Detta tal om nästgränsande län är dessutom alldeles icke så riktigt, som åtskilliga ledamöter synas tro.
Det är ett eget förhållande med Blekinge, att markegången der är hög, ehuru det hördiga Calmare län och Öland ligga på ena sidan och Skåne på den andra.
Skulle man, derföre att Blekinge ligger näst intill Calmare län, taga dess öfverdrifna markegång till efterrättelse?
jag tror det ingalunda.
Omdöme och förstånd måste begagnas vid markegångssältningar, så väl som vid andra tillfällen, utan afseende på grannarnes möjliga misstag.
Jag hemställer derföre till R. o. Ad. att blott bifalla den sista af de 4 omtalta punkterne samt utan återremiss afslå de öfriga.
Hr Gripenstedt, Joli Au g.:
Alla de föregtde talarne hafva varit ense derom, att afslå de 2:ne första punkterne.
Likaledes tror jag de öfverensstämde uti att yrka bifall till den sista; följaktligen gäller frågan nu endast den näst den sisla varande punkten, eller huruvida det nuvar. stadgandet, ”att jemförelse skall äga rum med provinserne i allmänhet”, skall utbytas mot förslaget att inskränka denna jemförelse till angränsande provinser.
Ilr von Hartmansdorff har sagt, att endast likhet i omständigheter borde utgöra grunden för jemförelsen, och detta är otvifvclaktigt riktigt; men på denna premiss synes också den slutsatsen ligga närmast, att man hellre bör hälla sig till de län, som mest öfverensstämma i de omständigheter, hvarpå markegången sig grundar, än att utsträcka jemförelsen till alla andra län.
Om man icke ville anställa någon jemförelse alls, så är detta en annan sak; men skall en sådan äga rum, så är det väl påtagligen en förbättring att inskränka densamma till nästgränsande provinser.
Med orden ”jemförelse till prisen i andra län” säges icke, att denna jemförelse skall ske med prisen i länen i allmänhet inom Sverige, utan dermed säges blott., att den skall äga rum med prisen i andra län.
Nu vill man sälta in ordet ”angränsande”; men jag frågar då, hvilket medium gifva väl spanmålsprisen i Christianstads län, såsom varande den enda lill Malmöhus län gränsande provins, ehuru ej dess afsättningsort, för bestämmande af prisen i Malmöhuslän?
Hvart tager man vägen med en sådan jemförelse?
Det är jemförelsen med det län, der afsällningsorten på ett annat län är allmänneligast, som menas.
Man mäste väl förutsätta, att inom K.
KammarCoIl. finnas förnuftiga menniskor, som icke raka till vägs och jemföra spanmålsprisen och produetionen af säd, t. ex. i Jemtland och Skåne.
Jag ber Ilrnne vara så goda och besinna, att bedömmandet häraf måste öfverlemnas åt rättsinnet och förståndet hos de myndigheter, som skola behandla dessa frågor.
Då nu emedlertid, genom antagande af den föreslagna redactionen, det missförhållande skulle uppstå, att t. ex. Malmöhus län skulle uti ifrågavar. hänseende undergå jemförelse
Den 4 Januari f. m. 21 blott med ett enda Ian, nemi. med Christianstads, då deremot detta sednare skulle jemföras med icke mindre än 5 olika län, så får jag vördsamt yrka afslag å denna punkt i Utsk:s utlåt.
Jag skall inskränka mitt yttrande till den 3:dje punkten, hvarom den siste värde talaren sig yttrat.
Cederström har ansett, att nuvar. stadgande i detta afseende bör fortfarande utan förändring tjena till efterrättelse.
Detta stadgande bestämmer nemi. att vid frågan om pröfning af markegångsprisen inom ett län skall det ena länets pris jemföras med det andras, hvarest lika omständigheter iuträlfa.
Denna föreskrift anser jag för min del vara oriktig och att den bör, såsom sådan, ändras.
Jag vill icke påstå, att den som StatsUtsk. föreslagit, är den bästa möjliga; men den nuvar. måste, om K.
Kammarcoll. vill följa dess ordalydelse, och handla i öfverensstämmelse med rättvisan, ofta nog sätta myror i hufvudet på K. Collegium.
Det torde vara ostridigt, att om man tager i betraktande Westerås län och Dalarne, så måste prisen i det förra inverka ganska betydligt och nästan hufvudsakligen bestämma prisen i det sednare länet; men lika omständigheter inträffa visserligen icke i dessa liin, om det är missväxt i Dalarne och en ypperlig skörd i Westmanland.
Likväl måste, om man skall följa hvad rätt ur, förhållandena inom Westmanland tagas i betraktande vid pröfningen af markegångssättningeu i Dalarne.
Detta exempel torde vara tillfyllestgörande för alt visa, att det nuvar. stadgandet icke är det rätta.
Någon förändring hade troligen icke eller ifrågakommit, såvida den icke genom erfarenheten hade visat sig vara af behofvet påkallad.
Det nu föreslagna stadgandet är något bättre än det hittills gällande; här är nemi. föreslagit: ”alt förhöjning, der densamma kan ifrågakomma, bör grundas på verkställd jemförelse mellan prisen, såväl inom länet, som uti nästgränsande län.” Nästgränsande läns pris verka i allmänhet något på prisen i de län, hvarom fråga är, och böra således tagas i betraktande; men förslaget innehåller icke att de skola tagas till rättelse för prisens bestämmande.
Prisen inom ett län torde hufvudsakligen bero, dels på årsvexten, dels ock på afsättningen ; således för att bedömma rälta markegångsprisen derstädes mäste afsältningsorten tagas i betraktande.
Denna jemförelse eller intagandet af denna del såsom ingredierande vid pröfningen af markegångssättningen inom ett län, är således lemnadt öppet enligt det nya förslaget, hvaremot det icke kan tagas i betraktande enligt nu gällande föreskrift.
Jag anser således, att den föreslagna förändringen bör af R. o. Ad bifallas, såsom ledande till något bättre, än hvad som nu i detta afseende finnes stadgadt.
Den siste värde talaren bar fästat uppmärksamheten på nödvändigheteji af en förändring i nuvar. stadgandeu rör. detta ämne; jag skall bedja att få tillägga ett par ord.
Jag vet få saker, som väckt så mycken oro i landet, som 22 Den 4 Januari f. m. de beslut, hvilka K.
Kammarcoll. vidtagit i afseende på förhöjning af åtskilliga persedlar, som förekommit i markegångstaxa».
Man må icke eller förundra sig deröfver, då man funnit, att prisen blifvit bestämde icke obetydligt öfversligande hvad man öfverallt i en provins fått köpa den vara för, som varit i fråga.
Cederström har ansett det vara högst olämpligt, att denna jemförelserätt endast inskränker sig till nästgränsande län, och har såsom stöd för sin mening anfört ett exempel i afseende på förhållandena med Malmöhus och Christianstads län?
Jag anser detta exempel icke alls kunna åstadkomma hvad Frih. åsyftat.
Besinnar man hvad meningen är med en markegångssättning, så är den, att bestämma det pris, hvartill dea vara betalas, som är i fråga; något annat kan ändamålet icke dermed vara.
Då nu landtmännen äga fritt val alt fullgöra sine skyldigheter antingen in natura eller i penningar, så måste meningen med markegångssättningen vara, att precist få det gångbara värdet i penningar, som motsvarar persedlarne in natura.