Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Just därför behöfver kungen vid sin sida män af duglighet och förtjänst – och H.
M:t hoppas kunna räkna på er, min käre grefve!
– Och Jag ber er försäkra H.
M:t om, att en Rantzau aldrig sviker!
Jag står fullkomligt till majestäternas förfogande och är beredd att offra lif och blod för min konung och min drottning.
– Så skall det låta!
– Brandt applåderar.
– Glöm framför allt icke drottningen, min käre grefve.
En kvinnas gunst är alltid mera gifvande än en mans!
Solen flämtar bland morgondimmorna på andra sidan sjön, då ridknekten åter leder fram hästarna.
Struensee sitter redan i sadeln, och Brandt står just i begrepp att svinga sig upp, då han plötsligt får en idé.
– Rid i förväg! – ropar han till Struensee.
– Jag kommer strax efter!
Sedan vänder han sig beskäftigt till Rantzau:
– Ett ord mellan fyra ögon, min käre grefve!
De två återvända till biblioteket, där Brandt intager en själfmedveten attityd på golfvet och upplåter sin mun:
– Det föll mig nyss in, att ni kanske missuppfattat vår vän konferensrådets ständiga tal om kungens vilja och H.
M:ts önskan.
– Hur så – he?
Skulle ni möjligen ha fått någon misstro till min tankeskärpa?
– För ingen del.
Men en utomstående kan omöjligt ha någon riktig uppfattning af ställningar och förhållanden.
Jag tror mig därför göra er en verklig tjänst genom att på förhand förklara, hur mekaniken fungerar.
– Mekaniken – he?
Brandt nickar bekräftande:
– Mekaniken för hela det nya systemet.
I knoppen sitter kungen med krona och spira.
Han är tokig ibland och klok ibland, och när han är klok, visas han för allt folket, ty ingen får tro annat, än att knoppen är i ordning – då skulle mekaniken icke kunna fungera.
Nedanför äro två hjul, som gripa in i hvarandra med kuggar, och af hvilka det ena, Struensee, drifver det andra, drottningen.
Men båda påverka på hvar sitt håll kungen.
– Min käre vän – säger Rantzau ironiskt – förklaringen tycks mig ännu mera invecklad än själfva mekaniken.
Jag skulle vara er mycket förbunden, om ni ville uttrycka er något mera populärt!
– Som ni behagar!
Jag menar, att själen i det hela är Struensee; men allt hvad han vill, vill också drottningen.
För att få kungen i rörelse, måste de emellertid smuggla sina idéer in i hans hjärna så obemärkt, att H.
M:t tror sig ha utspekulerat alltsammans själf.
Detta går så till, att Struensee först, genom en mängd samtal på sidan om själfva ämnet, lägger alla premisserna tillrätta i kungens hjärna.
Sedan instruerar han drottningen och hon kittlar sin gemål under peruken, tills premisserna helt mekaniskt yngla en konklusion, som ger monarken en förnimmelse af fadersglädje och manbarhet – väcker föreställningen om, att hans hjärna arbetar.
Han presenterar då, glädjestrålande, sin idé för drottningen, som, hänförd, uppmanar H.
M:t att snarast möjligt realisera den.
Så återvänder bortbytingen vanligen, i form af en kunglig befallning, till sin naturlige fader, som lojalt åtager sig hans vidare befordran.
– Är detta klart?
– Klart som vatten – he!
Klart som lilla Holsteins öga.
Jag tackar er!
Jag ansåg det vara min plikt att säga er allt, eftersom ni ju hädanefter skall höra till de invigda.
Vi återse hvarandra snart – på Traventhal.
Tre skator ställa till en nervretande konsert i ett äppelträd alldeles utanför fönstret till Rantzaus sofrum.
De tjattra så ifrigt, som om de disputerat om högviktiga angelägenheter, och utskratta hvarandra som gamla vänner.
Rantzau, som redan hunnit in i sin paulun, måste öppna fönstret och schasa dem.
Vid åsynen af hans vredgade hökögon, taga de till flykten, och han återvänder till sin bädd.
Men hånskratten eka alltjämt i hans inre och göra gemensam sak med de obehagliga funderingar, som hindra honom att somna.
Hans yfverborna stolthet lider af en plågsam migrän.
Det anstår icke en Rantzau att återvända till det offentliga lifvet, protegerad af en medikus, som han själf hittills alltid betraktat som sin skyddsling.
Det har sårat honom att se den öfverlägsna säkerhet, hvarmed f. d. stadsläkaren i Altona uppträdde som maktinnehafvare och politiserande galan.
Ingenting i denne monsieurs uppsyn eller hållning tyder på, att han vördnadsfullt skall draga sig tillbaka i skymningen, så fort herren till Ascheberg gör sin entrée på den politiska scenen ...
Hela världen skall kanske säga, att en Rantzau har denne plåstersmörjare att tacka för sin karriär –
Skatorna, som återvändt till trädet utanför hans fönster, skratta som galningar.
I detta ögonblick ångrar Rantzau, att han hedrat en slik person med sitt umgänge – nedlåtit sig till att anlita hans kassa – –
Skatorna skratta åter så hånande, som visste de, både att han lånat, och att han aldrig betalt sin skuld.
Utom sig af raseri och nervositet stiger han upp på nytt, rycker en laddad ryttarpistol från väggen, öppnar fönstret och skjuter.
Den ena skatan faller flaxande till marken; de andra flykta skrattande som afgrundsandar.
Rantzaus nervösa upphetsning har kräft blod; men han blir lugn efter smällen och somnar in med en känsla af, att han skipat rättvisa, och att han, som romersk riksgrefve, är herre öfver lif och död.
(Traventhal 22 Juli.)
I hjärtat af Holstein är idyllens hemort.
Mellan Stormarn och Wagrien ligger en leksaksstad vid foten af ett miniatyrberg, vid stranden af den allra minsta lilla sjö.
Där rundt omkring buktar sig den lilla floden Trave först österut ett stycke, så söderut, sedan västerut, som skulle den rinna tillbaka till sina egna källor, tills den plötsligt åter vänder sig mot söder och flyter fram genom en naturlig allé af alar, som troget följa dess nyckfulla slingringar mellan de afmejade ängarna fram emot ett rödt tegeltak, hvilande på slätten i en bädd af bokkronor, som liknar ett grönt moln i morgonluften.
Solen går strålande upp öfver horisonten i öster, och en tupp förkunnar, att naturen vaknat, men i det kungliga lustslottet Traventhal är allt tyst, och alla tyckas sofva från och med kungen till yngste lakejen.
Dock – i sin boudoir står drottningen redan framför toaletten och låter pudervippan flyga öfver håret; och i sitt arbetsrum sitter Struensee framåtlutad öfver sin sekretär, hvars klaff är betäckt af papper och bref. Arbetet börjar hopa sig omkring honom.
Hvar natt rider en kurir mellan Traventhal och Ascheberg.
Dagarna äro heta; sedan veckor har intet regn fallit.
Och under rötmånadens brännande sol stiger sinnesyran till rus och feber.
Han flämtar i denna drifhusluft och känner lustans slafmärke i sitt kött.
Detta är blott alltför naturligt!
En prinsessa af Storbritannien har skänkt honom sin gunst!
En adertonårig drottning af eldigt temperament, är hans älskarinna!
Han måste då underkasta sig hennes blods suveränitet; han kan aldrig göra sig fri. – Och tankarna domna, medan fåfängan och vällusten fira sina orgier.
Men när solen gått ner, och skymningen breder sig, och himmelns dagg faller öfver den brända jorden – och den svaga brisen bär in öfver slätten en hälsning från det svala, friska Österhafvet – – kommer alltid en stund, då febern sjunker, och lidelsens puls slår svagt, och öfverretningen efterträdes af slapphet.
Då stiga i hans själ dimmor från det förflutna; ett blekt ansikte med halfslutna ögon skymtar fram – och ruset får en eftersmak så fadd, att han vämjes.
Då klänger han sig krampaktigt fast vid tanken på stridens spänning och kastar sig med vild energi öfver arbetet, som döfvar den reumatiska värken i hjärtefibrerna.
Då manar han fram föreställningen om den betydelsefulla roll, han är kallad att spela, och låter alla sin ungdoms oklara drömmar om att göra godt i stort draga frestande förbi; då fantiserar han om att hugfästa för eftervärlden minnet af en man, som aldrig missbrukade sin ställning till främjande af själfviska syften, men blef en välgörare för det land och det folk, hvars öde han genom omständigheternas lek, sin egen begåfning och ett kvinnohjärtas nyck, en gång kom att länka.
Natten har få timmar, och det finns mycket att uträtta.
När pendylen bakom honom slår fem, reser han sig upp.
Han hör steg i trapporna, den tunga dörren till slottets hufvudingång öppnas försiktigt, och en liten kavaljer i riddräkt träder ut på trappan, kisar mot solen under brättet på sin guldtrensade hatt, går med vaggande höfter och klingande sporrar öfver borggården och försvinner nedåt trädgården.
I parkens utkant, där bokarna spegla sina kronor i Traves lugnt flytande vatten, står ett åttkantigt, hvitmåladt lusthus vid stranden.
Det är drottningens Sans souci, utstyrdt, sägs det, med sällsynt lyx, och där hon tillbringar icke få af dagens timmar, förmodligen i ensamt majestät – dock därom vet man intet, ty sidengardinerna hänga tätt för fönstren, och de sirligt förgyllda dubbeldörrarna äro då omsorgsfullt stängda.
Men i detta ögonblick stå de öppna på vid gafvel, som två armar utsträckta till famntag, och inne i dockskåpet sitter den lille kavaljern i en vårdslöst behagsjuk ställning, uppkrupen på en sidenklädd kanapé.
Han vinkar ifrigt och kastar fingerkyssar åt en morgonvandrare, som kommer lugnt framåt gången längsmed stranden och ser sig försiktigt omkring, innan han träder in och stänger dörrarna efter sig.
– God morgon, min drottning! hälsar Struensee.
– God morgon, min konung!
– Min lilla drottning fyller i dag nitton år!
Han småler ömt; sedan tillägger han, bugande ironiskt-ceremoniöst:
– Tillåter Ers M:t sin underdånige tjänare att framföra sin lyckönskan?
Den lille kavaljeren har rest sig upp och sprungit sin vän till mötes med stora blåa ögon, som glänsa, och kinder som blomma röda.
– Nej, nej, min björn – inga ceremonier!
Lyft mig i dina starka ramar och gif mig lyckan utan ord!
Och Struensee känner mot sitt bröst en fyllig kvinnobarm böljande under den lille kavaljerens tunna sidenväst.
Två finkar, en hane och en hona, kvittra och flaxa i löfverket öfver lusthuset, och ett dun, ett segertecken, faller i Traves grönglittrande vatten helt nära en hvit båt, som kommer drifvande med strömmen.
Vid årorna sitter grefve Fritz
Moltke och hans ögon tindra förväntansfulla mot Elisabeth Eyben, som hvilar på toftens röda sammetsdyna och ser bort med en mörk blick mot sidengardinerna framför fönstren till det tysta Sans souci.
Sakta vaggande glider det hvita nötskalet förbi.
– En herdestund till sjös! – drottningen pekar småleende ut mellan gardinens springor.
– Men farkosten är rankig!
Skulle grefve Fritz tillåta sig några friheter, bär det omkull.
– Älskar du mig, min björn?
– Ja, min drottning.
– Det vore fatalt, om den stackars grefven skulle lida skeppsbrott just då han beredt sig på att ändtligen få njuta sin ihärdighets lön!
– Af hennes ögon att döma, lär den stunden ännu icke vara förhanden.
Hon tycks mera intresserad af hvad som försiggår härinne, än af de känslor, som röra sig i grefve Moltkes hjärta.
– Jag skulle verkligen unna henne ett kallbad!
– Hvarför just henne? – frågar Struensee, illa berörd af uttrycket i drottningens blick.
– Det får du aldrig veta.
– Nå – eftersom min konung befaller det.
– Hon slår armarna om hans hals, höjer sig på tå och hviskar i hans öra:
– Den fräcka slynan lär ha insinuerat – att hon – att du – egentligen – – skulle vara hennes björn.
Nu är det allvar!
Olycksförnimmelsen kommer öfver henne som ett oväder, hon trycker sitt hufvud in till hans bröst och brister i krampgråt med strida tårar.
Och han måste lugna henne med smekningar.
Han lyfter henne som ett stort, tungt barn och bär henne i sina armar bort till en bekväm hvilstol, där hon sjunker till ro mellan de stoppade stöden, medan han böjer knä och kysser hennes ögon och stryker med sina händer öfver hennes hår och kinder, tills lyckan åter blommar i hennes hjärta, och leendet lyser omkring hennes mun.
Då reser han sig så sakta, som om han ville smyga sig bort, medan alla goda genier ännu dröja kvar; men hon märker hans afsikt och hennes ögon bli oroliga.
– Du ämnar väl icke gå, älskade?
– Ännu är ingen vaken i slottet.
– Jag fruktar tvärtom, att man redan saknat drottningen.
– Det bryr jag mig icke om! – hon stampar otåligt med foten i golfvet.
– Det är ju bara ett ögonblick, jag fått rå om dig!
– Två timmar – säger han småleende.
– Cupido har vingar!
Nu måste min drottning tillåta mig, att gnugga kärleksruset ur ögonen.
Vi ha också allvarliga ting att tänka på ...
– Nej, jag vill icke tänka på tråkiga ting.
Det är min födelsedag, och därför skall björnen lyda.
Sätt dig där!
Han sätter sig mekaniskt.
– Nu är du en ung dam, och jag en ung eldig kavaljer.
Och nu skall jag göra cour till dig!
– Hon böjer ett knä och ser upp till honom med glittrande ögon.
– Min ljufva sköna, jag älskar dig!
Värdigas se i nåder till min ömma låga, och tillåt mig att röfva samtycket från dina rosenläppar! – hon slår armarna omkring hans hals och kysser honom.
Han ser flat ut, skulle egentligen haft mest lust att skaka henne af sig, men blir herre öfver sin otålighet, småler tvunget, hotar henne skälmskt med pekfingret och förmanar:
– Allt har sin tid, min sköna!
Och nu är hög tid att tala en smula förstånd.
Lifvet är icke en lek!
– Jo. Jag vill att mitt lif skall vara en lek!
Och ditt med!
Men du, du talar aldrig annat än förstånd, fast du vet att jag afskyr det!
Se på mig! – hon håller sitt ansikte tätt in till hans – jag älskar dig!
Hans min blir lätt ironisk, som tänkte han på, att han hört det där väl ofta förut.
– Men jag har verkligen viktiga ting att tala om!
– Och jag har verkligen ingen lust att höra på!
Jag vill vara oförståndig och förälskad.
– Just därför måste jag vara förståndig för oss båda!
Synbart misslynt reser han sig upp och vill gå.
Då ger hon vika.
– Nå – säger hon trumpet och skjuter ut läpparna som ett missnöjdt barn – efter jag icke kan hålla dig kvar med min älskvärdhet, så låt gå för allvaret.
– Nu är min drottning både klok och älskvärd; och det klär henne förtjusande.
– Han kysser galant hennes hand och behåller den sedan i sin, medan han talar lågt och förtroligt:
– Du vet, att Rantzau i dag åter kommer hit?
Men jag kan omöjligt finna den saken allvarsam.
Det är ju kungens önskan, att grefven nu skall träda fram.
– Hör nu noga på!
Bernstorff motsätter sig med händer och fötter Rantzaus framträdande.
I dag för en vecka sedan, då vi voro hos Schimmelmann på Ahrensburg, var Rantzau här och uppsökte då Bernstorff för att känna honom på pulsen.
Excellensen hade nyss fått veta, att Rantzau skulle åter uppenbara sig vid hofvet och var icke blid; sade rent ut sin mening.
Till yttermera visso läste han för Rantzau utkastet till en skrifvelse, som han ämnade sända kungen och däri han i starka färger skildrat verkningarna af Rantzaus återkallande, som icke allenast kan föranleda afbrott i underhandlingarna om hans älskade bytestraktat, utan också en allvarlig rubbning af det för tillfället högst vänskapliga förhållandet till Ryssland.
I förgår hade Bernstorff audiens hos kungen, som då med klart hufvud under nära två timmar lyssnade till excellensens påminnelser och vid audiensens slut mottog den ofvan nämnda skrifvelsen.
Den befinner sig nu i min ägo.
Kungen har icke läst den.
Men samtalet med Bernstorff har satt honom myror i hufvudet, och jag har haft all möda i världen att neutralisera dess verkningar.
Rantzau har måst gifva kungen sitt hedersord på, att icke blanda sig i politiken.
Kungen å sin sida har lofvat Bernstorff, att Rantzau icke skall bli medlem af konseljen; däremot sade sig H.
M:t icke kunna ändra sitt beslut att låta Rantzau inträda i generalitetskollegiet.
Så tillvida är allt godt och väl; men jag fruktar att Bernstorff icke har gifvit tappt.
Under den närmaste tiden ha vi således att vänta allvarliga föreställningar från det ryska hofvet eller kanske från kejsarinnan personligen.
Det gäller då att, medan tid är, stålsätta kungens vilja gent emot en slik opassande inblandning i suveränens själfbestämningsrätt.
Medan han talat, har drottningen lyssnat uppmärksamt, med pannan rynkad af ansträngningen att förstå.
Nu gnistrar det hotfullt i hennes ögon och hon utbrister:
– Med andra ord:
Bernstorff vågar intrigera mot oss?
Det vill säga – han anser det vara sin plikt att motarbeta Rantzau.
– Må han taga sig till vara!
Jag har icke glömt, att han helt nyligen tagit sig friheten moralisera min egen björn.
Jag skall redan i dag genomdrifva, att han afskedas.
Hon har rest sig och trippar af och an på golfvet, så häftigt att rockskörten flaxa omkring hennes svällande höfter.
– Nej, för Guds skull – protesterar
Struensee energiskt – Hvad tänker du på?
Ett sådant kraftprof skulle väcka ett för oss högst generande och pinsamt uppseende i Europa.
Skall Bernstorff falla, måste vi finna ett acceptabelt skäl, som kan åtminstone skenbart rättfärdiga oss inför utlandet.
– Skulle det icke kunna vara skäl nog, att han misshagar den regerande drottningen?
Har jag kanske icke rätt att aflägsna från min närhet personer som jag afskyr?
Jag har redan alltför länge fördragit den eländige Holcken, därför att du med en förunderlig ömhet alltid hållit din hand öfver kräket.
Och Elisabeth Eyben!
Jag tål icke att se henne längre!
Hon kastar skugga på min sol!
Hon stannar plötsligt.
Hennes ögon ha ett elakt och hämndgirigt uttryck, och han finner det klokast att väja för hennes vrede.
– Nåväl, om min drottning så vill, får naturligtvis Holck falla.
Och om det finns några andra personer af sviten, som du icke kan tåla att se, så kunna de ju samtidigt hemförlofvas.
Det väcker mindre uppseende än att afskeda dem alla.
Låt oss bli af med Holckarne, Lühes och Lüttichau.
Och låt oss skicka hem Holstein och hofdamerna, alla tre.
För resten må grefve Fritz gärna följa sin tillbedda.
Struensee fångar henne i sina armar och smeker henne blid.
– Alltså är det öfverenskommet?
Bernstorff stannar på sin post tills vidare?
Den frukten är verkligen icke mogen än!
– Det förstår du nog bäst, min björn!
– Hon småler ömt.
– Älskar du mig?
– Ja, min drottning!
Vill du ha det skrifvet med blod?
Men besegla det med dina läppar, innan du går.
Uppför floden kommer den hvita båten glidande.
Vid årorna sitter grefve Fritz med hopknipen mun och blickar, som stelnat, sedan hoppet släckts; men på aktertoftens röda sammetsdyna hvilar Elisabeth Eyben, lik en segrande Venus i en snäcka, rodd af den evige Tantalus.
– God morgon! ropar hon till Struensee, som kommer gående längsmed stranden.
Och två gnistor från hennes gråa ögon flyga öfver vattnet.
Han hälsar höfviskt och lägger gycklande handen på sitt bröst, liksom för att skydda sitt hjärta.
– Hon har verkligen på sista tiden, så ofta han händelsevis kommit i hennes närhet, gjort honom till föremål för ett tämligen närgånget koketteri, och hennes blickar ha dag för dag fått ett hetare uttryck.
Solen har hunnit halfvägs upp mot zenith, och i slottet surrar det som i en öfverfylld bikupa.
Hofvets damer och kavaljerer strömma genom trappor och korridorer till drottningens våning, där Hennes Majestät vid strålande lynne nådigt mottager sina undersåtars lyckönskningar.
Det glittrar af vapen och blanka knappar på den dammiga vägen västerut; där kommer Rantzau med klingande spel i spetsen för drottningens regemente.
På borggården är stor defilering och parad.
Klädd i uniform, röd lifrock med gula slag, rider drottningen fram för fronten, med dragen värja.
Rundt omkring stimma damer och kavaljerer till häst och till fots, bönder från grannskapet, godsets underlydande och hofvets manliga och kvinnliga lakejer.
Hvar lefvande själ i myrstacken lockas af glansen i detta skådespel, då drottningen med egen hand högtidligen öfverlämnar åt sitt regemente de nya fanorna, prydda af hennes egna initialer.
En ensam liten kavaljer leker med sin hund i trädgården på andra sidan om slottet.
Han saknar icke människornas sällskap, han har nog af Gourmand.
Skrattande åt hundens krumsprång, springer han efter och håller djuret i svansen.
– Men plötsligt stannar han i en ställning full af värdighet, rullar hotfullt med ögonen, lägger handen på hjärtat och deklamerar:
Träd närmre, olycksman, som mig beröfvat har för evigt henne, som så hjärtligt kär mig var!
Hunden träder verkligen några steg närmare och sätter sig, med svansen utsträckt i gräset och den röda tungan dallrande mellan tänderna i det halföppna gapet.
Och den lille kavaljeren vänder sig till honom med smärtfylldt patos:
Du mask, som trotsa djärfts min makt och låtit se,
att du en hjälte var och dock förrädare,
som vann min aktning först och sedan stal min ära!
Nu skörde du din lön, ty nu är straffet nära!
Gourmand, som hittills lyssnat uppmärksamt, infaller plötsligt, illa berörd af den deklamerandes hotfulla uppsyn:
– Vaw! Wawaw!
Då kommer det en vanvettig vrede öfver kung Kristian, och med händerna framsträckta kastar han sig öfver sin medspelare för att strypa honom.
Men Gourmand, som instinktivt känner faran, flyktar med långa glada skutt och låter sin svans trotsigt vifta i luften.
Från borggården hvirfla trummor, skalla fanfarer, rassla vapen.
Den högtidliga akten är slut.
Brandt återvänder med glittrande ögon och kinderna flammande af tillfredsställd praktlystnad, till sin post i konungens närmaste närhet.
I det yttre af de två gemak, som för tillfället rymma Danmarks ambulerande utrikesministerium, sitter legationsrådet Sturz, skrifvande, vid ett provisoriskt bord, belastadt med handlingar.
Flugorna surra näsvist omkring honom, hettan är tryckande och arbetet går trögt.
Han stryker och stryker i sin skrifvelse.
Som konstnär och poet är han kräsen i ordvalet, och i dag kan han icke finna de rätta uttrycken, hvarför han slutligen, i ett anfall af förtviflan, kastar pennan ifrån sig, skrynklar ihop pappersarket och hängifver sig åt mörka funderingar.
För två år sedan rullade han öfver den vida Lüneburgerhedens hvita vägar i sällskap med kungens tillfällige lifläkare, en angenäm, fint bildad kavaljer med ett intagande sätt, som föga erinrade om det nuvarande konferensrådet – uppkomlingen, gunstlingen, mannen från i går natt, med de tvärsäkra laterna och den högmodiga minen!
Och för två år sedan gick en sextonårig mor med sitt barn på armen i solskenet utanför Friedrichsborgs slott, enkel och nedlåtande i sitt sätt, jungfrulig i sin dräkt – så olik den unga drottning, som Holsteins landtbefolkning nyss sett förklädd till karl rida grensle öfver hästen, – och som hela hofvet dagligen ser trampa till och med anständighetens enklaste begrepp under sina fötter.
Quousque tandem
– Att han själf ses öfver axeln af före detta lifläkaren, kan han bära med en poets filosofiska ro, men det grämer honom, när helst han bevittnar de förnärmelser, för hvilka hans vördade och älskade chef, grefve Bernstorff, utsättes under detta hänsynslösa favoritvälde.
Det har gått så långt, att
Danmarks främste man numera sällan ses vid den kungliga taffeln, där de nya gunstlingarna i stället breda sig så ogeneradt, som vore de hemma i sitt eget hus.
En Bernstorff kan dock taga slika små nålsting lätt, men djupt tör han känna sorgen öfver den konungahusets förnedring, han tvingas att stillatigande åse ...
Sturz griper åter till pennan.
Det hörs steg i korridoren, dörren öppnas häftigt och in träder grefve Konrad Holck, som hälsar förbindligt och passerar in till det inre gemaket, där grefve Bernstorff artigt kommer honom till mötes.
De båda excellenserna komplimentera hvarandra med vänskapsfull siratlighet.
– Men ni är blek, min kära vän! – säger Bernstorff i välvilligt bekymrad onkelton.
– Jag hoppas ni befinner er väl?
– Utmärkt efter omständigheterna.
– Holck småler tvunget, men hans fullmånsfysionomi tycks verkligen en smula beslöjadt.
– Jag har nyss fått veta, att jag inom kort skall afskedas.
Bernstorffs väl disciplinerade ansiktsmuskler förråda ingen öfverraskning, och han skakar sitt hufvud med en min, som ville han värja sig mot föreställningen om, att detta kunnat beslutas utan hans vetskap.
– Det kan jag icke tro – säger han lugnt.
– Jag har icke hört talas om någonting sådant.
– Ers Excellens hör icke till de invigde.
Men jag har uppgiften från tillförlitligaste håll – från Brandt, som är vassen, åt hvilken kung Midas’ barberare anförtror sina hemligheter.
Det lär vidare vara beslutadt, att flertalet af sviten samtidigt skall hemförlofvas – min syster och min bror afskedade liksom jag, de öfriga permitterade.
En högst öfverraskande nyhet om den är sann!
Och hvilka skola stanna kvar?
– Förmodligen Brandt, attacherad till kungen – och helt säkert monsieur
Struensee, attacherad till drottningen.
Jag är öfvertygad om, att det sedan kommer att lefvas ett paradisiskt lif!
– Och grefve Rantzau?