Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man hade då väntat, att han skulle förklara sig vara häraf förhindrad att i dessa delar utföra, eller åtminstone att ända till slutliga straffpåståenden fullfölja det åtal, som Konstitutionsutskottet, under förbiseende af Ansvarighetslagens bestämda bud, hastat att besluta.
Men äfven denna rättmätiga väntan har ej blifvit uppfylld.
När Hr Justitieombudsmannen icke kunnat från oftanämnde serskilda Ansvarighetslag, hvaruti alla de fall, då Konungens Rådgifvare må kunna inför RiksRätt tilltalas, äro specificerade, hemta någon anledning att söka ådraga de tilltalade bestraffning, har hans åklagarenit tagit sin tillflygt till allmänna Lagen och Rättegångsbalkens 1 Kap:s 12 §, hvilken stadgar ansvar för förseelser, som kunna förevitas domare i allmänhet.
För att kunna lämpa denna lagparagraf till Regeringsärenden och till de rådslag derom, som inför Konungen afgifvas, har Hr Justitieombudsmannen fästat sig vid orden: Allmän Lag„ hvilka förekomma i 106 § Regeringsformen, men likväl i oskiljaktigt, genom ordet och antydt, sammanhang med hänvisningen till den serskilda Författning, som, för bestämmande af Konungens Rådgifvares juridiska ansvarighet, utaf Konungen och Rikets Ständer skulle varda fastställd.
Sedan denna utaf samma Konstitutionsutskott, som boredt Regeringsformen och Riksdagsordningen, äfven föreslagne Ansvarighetslag blifvit utaf Rikets Ständer stiftad samt af Konungen antagen och den 10 Februari 1810 utfärdad, så borde det vara obestridligt, att, endast så vida serskilda den allmänna lagens bud i densamma åberopas, dessa må användas mot Konungens Rådgifvare vid åtal af hvad de, i sådan egenskap, gjort eller underlåtit.
Men om också Hr Justitieombudsmannen ville förneka den juridiska regeln, att en yngre lag gäller framför en äldre, en speciel framför en allmän, så innehåller dock den ifrågavarande Ansvarighetslagen uti 6 § ett bestämdt stadgande, mot hvilket försöket att supplera densamma med 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken står i en uppenbar stridighet.
Der säges uttryckligen: ”Uraktlåter StatsRådsLedamot, eller Konungens Rådgifvare i kommandomål, att de öfrige dem i Grundlagen uttryckligen föreskrifne, men i denna Ansvarighetslag icke serskildt uppräknade, pligter och föreskrifter iakttaga och fullgöra, ankomme det på Rikets Ständer, att hos Konungen göra sådan anmälan, hvartill 107 § af Regeringsformen dem berättigar, med iakttagande af de vill - kor, samma § i dess sednare mom. stadgar.”
Häraf är ovedersägligen klart, att hvarken Konstitutionsutskottet egt laglig makt att besluta, eller Hr Justitieombudsmannen varit lagligen befogad att till slutliga straffpåståenden utföra det åtal, som blifvit anställdt för förmenta öfverträdelse!' af de flera §§ i Regeringsformen, hvilka icke finnas i Ansvarighetslagen uppräknade.
Väl föreskrifver 5 § af denna serskilda lag ansvar för Konungens Rådgifvare äfven efter 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, men endast i de fall, då fråga vore om skada eller lidande, som blifvit tillskyndad enskild man, eller der det, såsom ett accessorium, må förbindas med det egentliga straffet.
Ordet dessutom utvisar här tydligen, att berörde § i allmänna Lagen aldrig kan ensam och oberoende utaf Ansvarighetslagens specifika uppgifter af de förbrytelser, för hvilka Konungens Rådgifvare må inför RiksRätt tilltalas, i sådan rättegång anföras.
Hr Justitieombudsmannen har undvikit att i allmänhet yttra sig öfver den framställda fordran, att, ”derest fråga kunde uppstå om rätta meningen af något grundlagsstadgande, hvilket syntes vara öfverträdt, så borde de begrepp derom, som föregående Ständers och deras KonstitutionsUtskolts handlingssätt ådagalagt, få, till ett åtals afvärjande, ega autentik giltighet; emedan eljest all stadga och konseqvens i Grundlagarnes tillämpning samt, i följd deraf, allt förlitande på deras värn mot någon tillfällig parti-ifver skulle försvinna.” Alen i sina slutpåståenden, rörande speciela anklagelsepunkter, har Hr Justitieombudsmannen likväl röjt den förlägenhet, hvaruti han blifvit bragt genom åtskilliga anförda exempel, hvilka ådagalägga, huruledes 1840 års Konstitutionsutskott angifvit såsom straffbara sådana rådslag och åtgärder, hvilka dock varit fullkomligen enliga med dem, som föregående Ständer och Konstitutionsutskott godkänt, eller ock föranledda af deras uttryckliga beslut och utaf deras uppenbarade tydning af desamma grundlagsbud, för öfverträdelser hvaraf anklagelser nu egt rum.
Än har Hr Justitieombudsmannen påstått, att Rikets
Ständer vid något tillfälle kunnat eftergifva sin rätt att deltaga i lagstiftningen (s. 179), hvilket skulle innefatta en godtycklig egenmäktighet, som ej mera tillkommer den ena än den andra lagbundna Statsmakten; — än åter har han, för att komma undan besvärliga antecedentia, begagnat den utvägen att förklara dem ligga utom gränsen för hans embetstalan (ss. 191, 196, 199 m. 11.).
Märkvärdigast är likväl att, sedan det är visadt, huru i t vänne fall, der det sista Konstitutionsutskottet funnit de tillstyrkanden, som någre ibland de anklagade i underdånighet afgifvit, böra vid RiksRätt beifras, dessa dock varit öfverensstämmande med Kongl. Maj:ts uti andra lika beskaffade mål fattade nådiga beslut, för hvilka rådslagen blifvit af samma Konstitutionsutskott godkända, 333 kända, hvarvid inträffat de besynnerliga omständigheter, att berörde oklandrade beslut beredt Ledamöter af det eljest stränga och efter anledningar till åtal sorgfälligt forskande Utskottet sökta fördelar; så har Hr Justitieombudsmannen äfven vägrat att å dessa förhållanden, såsom icke utgörande ämnen för bans embetstalan, fästa uppmärksamhet (ss. 199, 276).
Man har ingalunda fordrat, såsom Hr Justitieombudsmannen dock tyckes vilja låta påskina, att hans, redan tillräckligen utsträckta, embetstalan bordt omfatta äfven andra föremål, än dem, som Konstitutionsutskottet honom anvisat; men man har väntat, att han icke skulle anse de grundlagsbud tydliga och uppenbarligen öfverträdda, om hvilkas rätta förstånd och tillämpning föregående Ständer och Konstitutionsutskott samt jemväl det nu anklagande Utskottet ådagalagt sig hysa samma begrepp, sorn de trott sig likaledes vara berättigade att hylla, hvilka afgifvit de klandrade rådslagen.
När Hr Justitieombudsmannen icke velat inlåta sig i någon diskussion Öfver de allmänna rättssalser, som blifvit grundade på tydliga och bestämda lagbud, må det ej förundra, att han lem nät utan uppmärksamhet det anspråk på billighet, sorn är framstäldt då det ansetts hafva ”tillkommit, om ej ovillkorligen ålegat, Konstitutionsutskottet, utöfvande vid pröfningen af Konungens Rådgifvares handlingar ett slags Jurybefattning, att bedöma, huruvida icke dervid anmärkta förmenta afvikelser från i Grundlagarne föreskrifna former varit ländande till allmänt gagn och vid sådant förhållande bordt lemnäs obeifrade.
Det kan icke erkännas, att ens några formela förseelser blifvit begångna; men om ock dertill skulle kunna hänföras de rådslag, hvarigenom man, utan allsköns hänsigt på egna intressen, endast sökt, enligt öfvertygelse och med ed bekräftad pligt, att i helgd bevara den lagliga Konungamakten, eller att främja allmänt nyttiga anstalter, att bringa Rikets Ständers beslut och yttrade afsigter till möjlig verkställighet, att bereda för de förvaltande Embetsverken förmåga till fortgående drift, under en ständig tillväxt af dem åliggande göromål o. s. v.; om, säger jag, de underdåniga rådslagen i slika och likartade fall verkligen hade varit i något formelt afseende felaktiga — hvilket ej medgifves, — så torde likväl skäl ej hafva saknats att fordra, så väl af Konstitutionsutskottet, som af Hr Justitieombudsmannen, åtminstone något offentligt ekännande af afsigternes renhet.
Flera samhällen, begåfvade med fria författningar, hafva i äldre och nyare tider företett varnande exempel af det maktmissbruk, som tillfälliga, mer eller mindre allmänt herrskande, passioner, när de icke varit återhållne 43 I 334 af sorgfälligt vårdade lagars kraft, kunnat inkräkta åt politiska partiers ledare, hvilka, under sken af nit för folkets rätt, sökt undanrödja de Styrelsens organer, som de ansett vara hinderliga för utförandet af sina ännu vidsträcktare afsigter.
Äfven vårt fäderneslands häfder förvara skamliga minnen af sådana förhållanden.
Vid slutet af den tid, som kallades frihetens, men var partiyrans, anklagades af Rikets Ständers då mäktiga SekretaUtskott och af deras så kallade JustitieDeputation Rådsherrar, sådane som: en Ulrik Scheffer, en Stockenström, en Hermansson m. fl. för det de, ibland mycket annat lika beskaffadt, medgifvit tillåtelse lill införsel för Konungens Stall af något utländskt jernkram till ett värde af 137 R:dr; alt de tillstyrkt utnämningen till en ÖfverJägrnästarebeställning i Skåne af den man (J. C. Toll), hvilken sedermera , såsom detta betydliga landskaps GeneralGuvernör, ådagalade en administrativ förmåga, som förvärfvade honom dess innevånares odelade aktning och tillgifvenhet; att de likaledes, med afseende på dåvarande Landshöfdingens i Gefleborgs Län, sedermera ÖfverStåthållaren Friherre Carl Sparres förord, hade tillstyrkt Konungens beslut, att till LandsSekreteraretjensten derstädes, framför en något äldre, men mindre duglig Notarie i Svea HofRätt, befordra en erkändt skicklig extra Fiskal derstädes (S. M.
Nordin), hvilken, efter flere honom derefter anförtrodde vigtiga embeten och värf, slutligen, såsom Landshöfding i ett vidsträckt
Län, gjorde sin tjugutvå-åriga styrelse af samma provins utmärkt genom stora, i alla tider minnesvärda anstalter till dess upphjelpande o. s. v. För dessa och andra likartade föregifna lagbrott dömdes de anklagade Rådslierrarne att vara sina embeten förlustige.
Men de dömdes icke af någon oväldig domstol, utan af samma Rikets Ständer, ibland hvilka det för dagen herrskande partiet hade utvalt deras åklagare.
Det var med ännu outplånad hågkomst af detta och all annan i frihetens och folkets namn utöfvad laglöshet, som stiftarne af 1809 års Regeringsform och af den derpå grundade Ansvarighetslagen för Konungens Rådgifvare stadgade, till dessas skydd mot orättvisa förföljelser af en blind parli-ifver, eller af otillbörliga lystnader, de serskilda noga bestämda föreskrifter, hvilkas helgd jag funnit mig af Hr JustitieOmbudsmannens slutpåståenden i denna rättegång befogad att å nyo yrka.
Åberopande mig i öfrigt, såsom vore det här ordagrant upprepadt, allt hvad förut så väl i allmänhet, som angående de speciela anklagelsepunkterna, är anfördt uti förklaringarne öfver Hr JustitieOmbudsmannens anmärkningsmeinorial, går jag nu att vördsamt framställa, såsom tillägg till berörde förklaringar, några ytterligare anmärkningar vid Hr JustitieOmbudsmannens serskilda slutpåståenden. 335 (Ti/l Lit. A., första punkten).
Uti Ansvarighetslagen af den 10 Februari 1810 finnes Regeringsformens 87 § icke nämnd bland dem, för öfverträdelsen hvaraf Konungens Rådgifvare kunna inför RiksRätt tilltalas.
Till juridiskt besvarande af Hr JustitieOmbudsmannens påståenden i de punkter af anklagelsen Lit. A., hvilka förutsätta, att Regeringsformens nyssnämnda § skulle hafva blifvit öfverträdd, vore, såsom förut i allmänhet är anfördt, fyllestgörande att blott åberopa 6 § i Ansvarighetslagen.
Men, för att inför det allmänna omdömet ytterligare rättfärdiga äfven sådana rådslag, hvaraf den Högloflige RiksRätten icke lärer finna någon pröfning sig tillhöra — och endast i denna afsigt — vill jag med en och annan anmärkning bemöta Hr JustitieOmbudsmannens ifrågavarande påståenden, grundade, i brist af tydliga lagbud, på af honom tillkonstlade argumentationer.
En med synbarlig möda sammanväfd deduktion är den, hvarigenom Hr Justitieombudsmannen sökt visa, att det af Rikets Ständer vid 1834—-35 årens Riksdag till Kongl. Maj:ls nådiga stadfästelse öfverlemnade förslag lill en ny och utvidgad VexelLag hade bordt, jemväl i det som derutinnan rörde utrikes vexelhandeln, hänföras under 87 § Regeringsformen, det vill säga behandlas såsom en yrkad förändring af förut stiftad Civillag.
Utan afseende på deu formela ordning, i hvilken alla föregående Stadgar och Författningar angående vexelhandeln emellan Sverige och andra länder tillkommit och blifvit stiftade; utan afseende på det erkännande af Konungens höga rätt att i sådana mål allena förordna, som, vid framfarna Riksdagar under nu gällande Regeringssätt, Rikets Ständer och deras Konstitutionsutskott ådagalagt; utan afseende på den i 17 Kap. 14 § liandelsbalken af 1734 års allmänna
Lag gifna och i det nya förslaget lill allmän Civillag bibehållna förklaringen, att vexel vore ett föremål för serskildt stadgande; utan afseende på LagUlskottets vid 1809 års Riksdag yttrade öfvertygelse, att gränsskillnaderne emellan den civila och ekonomiska lagstiftningen svårligen kunde a priori uppdragas, men att, intilldess de blefve specielt bestämda, (hvilket ännu ej skett) borde de Författningar, hvilkas ämnen icke influtit i 1734 års Lagbok, bära namn af ekonomiska; — utan afseende på alla dessa skäl, som i svaret på Hr JustitieOmbudsmannens anmärkningsmemorial äro anförde, har han dock fortfarit att söka göra gällande KonstitutionsUtskottets vid sist öfverståndna Riksdag frambragta samt af honom till vidare utbildning upptagna föreställning, att de skulle hafva förbrutit sig mot Rikets Ständers lagstiftningsmakt, som, med stöd af deras egna åtgärder och medgifvande!!, funnit sig vara pligtigealt i helgd bevara 336
Konungens rätt att allena ordna de internationella förhållanden, hvilka genom stadgar för vexelrörelsen emellan handelsorter fordra att efter tillfälliga omständigheter bestämmas.
Gerna må Hr Justitieombudsmannen anse sina begrepp i detta mål vara rättare, än alla äldre.
Men jag vågar påstå, att han, likasom förut det anklagande Konstitutionsutskottet, saknat allsköns fog att vilja tillämpa ansvar för rådslag, hvilka, ehvad skälen derför gillas eller icke gillas, dock ingalunda kunna finnas stridiga mot tydlig lag; ty icke må det vara brottsligt, att öfver förevarande ämne för skiljaktiga meningar hafva tänkt och tänka annorlunda, än 1840 års Konstitutionsutskott och dess sakförare?
Under förutsättning, att denna tankefrihet är mig medgifven, tillåter jag mig att betvifla riktigheten af åtskilliga i Hr JustitieOmbudsmannens deduktion framställda alldeles nya satser.
En sådan är den, att den omtvistade ”lagstiftningsfrågan egentligen handlar om Jinanciela rättsförhållanden, men icke angår kommerciela ämnen eller föremål, i annat hänseende, än att dessa hufvudsakligen föranleda behofvet af en sådan lagstiftning.”
Efter hittills öfligt språkbruk, åtminstone i offentliga skrifter, har man inskränkt begreppet om ”jinanciela rättsförhållanden” till sådana, som hafva till föremål Statsinkomster och Statsutgifter, men icke penningerörelsen emellan enskilda personer.
Deremot hafva så väl utländska, som svenska rättslärare alltid, så vidt jag vet, hänfört Vexelrätten. under den kommerciela lagstiftningen och framställt densamma såsom en gren af handelsrätten, hvartill den ganska naturligen egnar sig icke allenast genom vexelns egenskap af universelt betalningsmedel, utan ännu mera genom den att utgöra en vära med ständigt skiftande börspris.
Också, andra exempel af främmande lagstiftningar att förtiga, blef vexelrätten icke intagen i Napoleons Gode Civil, utan i dess Gode de Commerce, och de StatsRåd, hvilka utvecklade motiverna till sistnämnda lag, yttrade sig: ”ordet vexelbref kan ej uttalas, utan att tanken genast dermed förbinder handeln, utan att man ihågkommér dess inflytande på folkens välfärd, på deras förkofran, på Staters rikedom och makt.”
De anförde ock, att uppfinningen af vexlar var för verldshandel!! en lika vigtig tilldragelse, som upptäckterne af Kompassen och af Amerika.
Den åsigt af vexelrätten, enligt hvilken den skulle egentligen handla om financiela förhållanden, men endast medelbarligen om kommerciela, var således lika främmande för mig, som för de Franska StatsRåden.
Icke mindre ny, än denna Hr JustitieOmbudsmannens åsigt, är hans föreställning om ”hvad man kallar vexel.”
Dermed förstår han ”invisning å utländsk man och å utländskt mynt.”
Om också den Svenska Vexelstadga!!
I 337 af 1748 icke lika fullständigt, som andra länders lagar och rättslärare, bestämmer begreppet af vexel, gifver hon dock ingen anledning att inskränka detsamma blott till en art af invisningar, hvilkas egentliga skiljaktighet från vanliga sådana skulle bestå deruti, att de ställas å utländsk man och utländskt mynt.
Ett vexelbref, utgifvet af Svensk man i Stockholm, att betalas i Hamburg, London eller Paris af annan der vistande Svensk man, bar hittills ansetts vara icke mindre begripet under de serskilda Författningar, som bestämma vexelrätten, än då det ställes af Svensk man på en Tysk, Engelsk eller Fransysk.
Egenskapen af vexel kunde väl ej heller, efter ordalydelsen af 1748 års Stadga, frånkännas en, i sadan form afgifven invisning ifrån Svensk ort, lydande å Svenskt mynt, att betalas å utrikes ort, der detta mynt vore gångbart, såsom det t. ex. intills nyligen varit i Finland.
Den i juridiskt afseende väsentliga skillnaden emellan blott invisning och vexel — dem Hr Justitieombudsmannen dock idkeligen söker att förblanda — bestämmes af den sistnämndes egna, i lag strängt föreskrifna form och i den stränga betalningsrätt, som vexel innebär, under villkor, att den stadgade ordningen för dess afsändning, omlopp samt företeende till accept och betalning blifvit noggrant iakttagen.
Denna ordning är likväl, uti ganska vigtiga omständigheter, olika föreskrifven i olika Staters Vexelstadgar.
Icke sällan har således den önskan blifvit yttrad, att flere eller färre handlande nationers Vexellagar måtte, genom öfverenskommelse!’ mellan deras Styrelser, bringas till likstämmighet.
Att Sveriges Regeringsform uti 12 § tillerkänner Konungen rättighet att sluta afhandlingar med främmande Regeringar om sitt folks handelsangelägenheter, lärer Hr Justitieombudsmannen icke vilja bestrida, och till sådana föremål för underhandlingar har jag, enligt mina begrepp om vexelrörelsens nära sammanhang med kommerciela förhållanden, föreställt mig, att frågor, hvilka möjligen kunde uppstå om sammanjemkning af skiljaktigheterne emellan Sveriges och andra Staters vexelordningar, böra hänföras.
Jag har ock trott, alt, om någon utländsk makt utfärdade en för Svenska handeln menlig Yexellag, tillkomme det Sveriges Konung att derutinnan, genom reciprocitetsåtgärder, utverka förändring.
Det är tänkbart, ehuru icke sannolikt, att någon främmande Regering antoge den af Hr Justitieombudsmannen yrkade läran, att vexel ej är annat, än ”invisning ställd å utländsk man och utländskt mynt,” samt i följd deraf upphäfde den stränga rätt till ofelbar och skyndsam betalning, vare sig af acceptant, trassent eller endossent, som vexelbref innebära.
Skulle det då icke stå i vår Konungs makt att genast, utan sammankallande af en Urtima Riksdag och utan afvaktan af Ständernas samtycke, förklara vexlar, utställde af 338 den främmande Regeringens undersåter på Svensk man till betalning i Sverige, vara blotta in<visningar?
Det har förekommit oväntadt, att Hr Justitieombudsmannen, sedan lian framställt alldeles nya begrepp om vexelrätten, likväl synes antaga en synnerlig stabilitet af vexelordningar. ”Att,” säger lian, ”stadganden angående utrikes vexlar skulle slå i visst beroende af främmande Staters vexelförfattningar och förändringar deri, är väl uppgifvet, men att detta beroende kunde befinnas af den vigt och det inflytande, att ärendet derföre skulle behandlas i annan ordning, än för civillagstiftningen är föreskrifven, bekräftas åtminstone icke af erfarenheten, som upplyser att 1748 års Vexelstadga med deri till och med 1763 skedda förändringar kunnat ega bestånd till år 1798 och, jemte de genom Förordningen af sistnämnde år gjorda tillägg och rättelser, oförändrad bibehållas till år 1816, utan att sedermera och efter den tillkomna Författningen påkalla ytterligare lagstiftningsåtgärd, förr än fråga derom år 1835 af Rikets Ständer väcktes.”
En ännu märkligare erfarenhet af VexelFörfattningars långliga bestånd skulle Hr Justitieombudsmannen hafva kunnat hemta frän andra länder.
Men, under den lifliga rörligheten af handelns allt mer och mer utvecklade skick, har just de fordna VexelOrdningarnes ålder föranled t flerestädes till revisioner af dem och till stiftandet af nya.
Sålunda fanns i Frankrike nödigt, att genom åtskilliga bestämmelser uti den Napoleonska Code de Commerce förändra den dittills hufvudsakligen gällande Förordningen angående vexelhandeln af 1673.
Vid dessa företeelser inom den handlande verlden, vill det synas, som skulle år 1835 vara mindre, än någonsin förut, lämpligt, att vilja gifva åt en Svensk handelsförfattning rörande utrikes vexlar den stabilitet, som en civillag, bestämmande inrikes rättsförhållanden, krafvel’.
Att stiftarne af 1734 års allmänna lag icke utan moget betänkande derifrån uteslutit allt, som rörde vexelhandeln, är numera fulleligen styrkt.
Ifrån trycket har för några månader sedan utkommit LagKommissionens förslag till bemälde Lagverk, jemte Rikets Ständers öfverläggningar och beslut vid granskningen af detsamma.
Deraf synes, (sid. 119) att fråga uppstått, huruvida icke någi'a stadganden om vexlar borde uti Ilandelsbalken införas.
Men ”Ständerne funno, att detta icke hörde till allmänna Lagen.”
De ansågo densamma icke ens böra innefatta något om inrikesj ännu mindre om utrikes vexlar.
Dock, huru helst man härom må tänka, torde det vid oväldig pröfning mcdgifvas, att den på förut och nu anförda skäl grundade öfvertygelse, som bestämt underdåniga tillstyrkandet i detta mål, icke förtjent att såsom straff - 339 bar åtalas, äfven om Ansvarighetslagen ej lagt emot sådant åtal ett obestridligt hinder.
{Till Lil. B.).
Man borde tro, att endast rådslag till verkställda handlingar, när dessa ansåges vara stridande mot de Grundlagarnes bud, dem Ansvarighetslagen uppräknar och bestämmer, skulle kunna vid RiksRätt åtalas.
Men Hr Justitieombudsmannen har utfört och i sina slutpåståenden fullföljt ett sådant utaf Konstitutionsutskottet yrkadt åtal emot underdånigt tillstyrkande till en mening, som Kongl. Maj:t yttrat i nådigt svar på Rikets Ständers underdåniga anhållan, att derest BankoFullmäktige kunde blifva i behof af Kongl. Maj:ts höga bemedling till att bereda Rikets Ständers Bank kredit eller kreditiv för upptagande af ett utländskt lån, Kongl. Maj:t måtte täckas en sådan bemedling i nåder meddela.
Under åberopande af den förut afgifna förklaringen rörande denna anklagelsepunkt, må nu endast anmärkas, att den uti 72 § af Regeringsformen Rikets Ständer medgifna rätt, att förordna om förvaltningen af deras Bank, icke synes innefatta någon dem allena tillkommande makt att skuldsätta densamma hos främmande nationer, att derigenom möjligen ådraga hela Riket vådor och förluster, samt att, till lidande för oräkneliga enskilda medborgare, måhända störa säkerheten af den realisation, som genom den af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer gemensamt fastställda Myntbestämningslagen och lagen för Rikets Ständers Bank, begge af den 1 Mars 1830, blifvit stadgad.
En framställning lill Rikets Ständer af Kongl. Maj:ts mening, att till sådan Bankens skuldsättning utom Riket erfordrades de begge Statsmakternes samverkan, må väl icke skäligen kunna anses vara klandervärd, ännu mindre värd att beifras genom juridiskt åtal mot Konungens Rådgifvare.
Hr Justitieombudsmannen bar medgifvit, att denna mening icke öfvergått till handling; men lian lägger möjligheten deraf till grund för sitt ansvarspåstående.
Således för en händelse, som icke handt, borde, efter hans rättsbegrepp, jag straffas.
Jag skulle brista i aktning mot den Höglofl.
RiksRätten, om jag icke inskränkte svaromålet på detta sällsamma påstående, till en enkel antydning af dess orimlighet.
(Lil. D.).
Hr JustitieOmbudsmannens slutkonst, ”att som 27 § i underrättelserne vid Tulltaxan föreskrifver, att ull vore från Tolag befriad, så vore ock derigenom 340 ådagalagdt, att bestämmelserne, huruvida Tolagsafgift för en viss vara borde utgöras eller icke, ansetts af begge Statsmakterne ostridigt tillkomma Rikets Ständer allena,” är sannerligen egen i sitt slag.