Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta berusande oförutsedda, där hon visste att hon ofrivilligt skulle komma att söka det hittills icke funna, och där detta något kanske skulle uppenbara sig för henne likt rösten i drömmen, som svarar när hälst vi kalla.
Allt omkring henne hade lättat i färgen, fått något af glädje vid sig.
Hon reflekterade icke öfver fru Lindes alla ord.
Hon endast kände det som hade hon haft rättighet att åter kasta sig ut i det okända — och detta var härligt befriande.
Ännu med denna förnimmelse af att vandra på vidderna och af att icke ha behof af annat än den rika tomheten, besökte hon en dag Blue Point i hushållsärenden.
Hon hade försummat tillsäga sin leverantör och kom med händerna lastade af förnödenheter utför den stupande backe, där Mortonavenyn begynte.
Gatorna vimlade af brådskande människor, det var ett rassel af fordon och skrik från alla fruktsäljare och kastanjestekare; flottiga immor och stenkolsdofter summo välbehagligt omkring i den genomskinliga luften och kämpade om herraväldet med vällustiga persikoångor.
Då stötte hon oförmodadt samman med Linde, hans fru och miss King.
De kommo plötsligt upprymda och skrattande öfver henne i trängseln.
Hon tappade alldeles bort sig och fann det så onaturligt, när pastorn aflastade henne de många paketen.
Det föreföll, som hade hon varit skild ett år från dessa människor.
Muntert vidgade Linde näsborrarna, vädrade kaffe, påstod han, prima kvalitet och Smiths bästa ost och stack slutligen alla paketen pojkaktigt härs och tvärs under armarna och i fickorna på sin öfverrock.
En liten allra käraste packe placerades till och med i hattbandet.
Så rustad drog han nedåt gatan med miss
King bredvid sig och de andra båda damerna efter.
Fru Linde skämtade:
— En kär vana för mister
Linde sedan den oförglömmeliga tid, då han sprang omkring lördagsaftnarna därinne i Chi ...
— Ursäkta misses Linde — pastorn vände sig om, läpparna kröktes låtsadt högdraget, näsan såg ut att bukta sig djärfvare än vanligt öfvcr de långa, mjuka mustascherna; stålblå, litet gäckande iakttagande lyste ögonen.
Han var en vacker karl, sådan som typiskt germaniska drag, skärpta i NordAmerikas tunna, nyckfulla luft, skapa.
Som han gick där nu, fanns ingenting af svärmaren från predikstolen, och Matilda förbryllades.
Då vagnsbullret skilde dem åt, fortsatte fru Linde med sitt låga, harmoniska tonfall:
— Mister Linde måste sätta upp en tvättaffär under ferierna för att kunna studera, hans far hade ingenting, var läkare i en småstad.
Det är ett stående skämt oss emellan, hur skickligt han tvättade —
Matilda kände sig generad öfver denna inblick i deras privata förhållanden och sade konventionelt:
— Pängar brukar man ha lätt att få.
— Hvem sätter sig i skuld, om man har en frisk kropp!
Skygg, ovan att i Linde se annat än prästen, blickade Matilda dit fram — så starkt och smidigt han rörde sig.
Hon rodnade, hvarför var ej lätt att utgrunda, hon kände sig förtretad, olycklig, försatt i en falsk ställning, önskade att hon kunde försvinna.
I detsamma vek fru Linde af på en tvärgata.
— Nej, nej — hon nickade bestämdt till svar på en rörelse af Matilda.
Jag har inte tid längre, men mister Linde hjälper naturligtvis hem er med alla paketen.
När Matilda upphann de andra och såg
Lindes ansikte flamma till och hans min ett ögonblick uttrycka förlägenhet, stack en retlig blygsel upp i henne, som hade hon blifvit förolämpad.
Men därute på den sollysta, skarpklara prärien böljade underligt jubel fram ur hvarje grässtrå och fyllde luften med lifsvarma aningar, oroliga, obestämda förnimmelser — de snuddade än vid ett, än vid ett annat — spände ut sig, famnade hela rymden —
Bredvid henne på vägen, litet lägre än trottoaren, gick pastorn, och i det genomträngande ljuset blefvo hans ögon till hvasst stål, och i den skälfvande glädjen öfver hans skarpa drag låg något spändt, nästan bristande.
Han såg icke på någon, blott framför sig, långt bort där himlen dyker ned bakom gröna marker, och hans rodnad fördjupades — — ända till brännande dunkel.
Stod tiden stilla?
Minuterna, rösterna, hela det flacka landskapet — öfverallt låg något så ovärkligt.
Matildas hud kändes stickande het, hon undrade stilla i en undran utan tankar: om hon skulle falla ned nu plötsligt — död — till jorden, om lifvets fördämningar skulle brista kanske öfver hennes hufvud, och de kokande vågorna störta in, taga henne på silkesmjuka armar, armar af salig, salig trygghet, vagga fram henne någonstädes — ut — långt ut, utom världarnas gränser —
Om hon fölle död ner nu, nu —
Och det var som om ingenting mindre än detta kunde ske.
Men hon gick långsamt, litet ostadigt, framåt i den blå, gungande luften, de gingo alla långsamt fram på den smala bron, och pastor
Linde talade oafbrutet, och orden hörde alls icke dit, de trampade på med tunga fötter och jagade undan den hemlighetsfulla glädjen.
Han talade i ett visst högtryck, ungdomligt öfvermodigt och mycket jordiskt.
Han gestikulerade öfverdrifvet, såg en gång hastigt på Matilda, deras blickar, varma töckniga, berörde hvarandra knappast ...
Men miss King höll sig ett steg före dem, som rullade hela våriden fram för långsamt, ögonen voro hela tiden på upptäcktsfärd efter något, som kunde gifva valuta för den bortspillda tiden på landsvägen.
Hon smånickade och fann allt hvad
Linde sade »all right».
Men nu ville hon veta, hvarför i all världen misses Hjelms syster aldrig syntes i kyrkan?
Matilda stammade fram några förklarande ord.
— Aha, Ingersoll och det där ja — hon har fått tag i några dumma böcker — Miss King blåste af förakt.
— Gå för all del inte och läs sådan där humbug.
Så fort ni kommer till ett ställe, som stöter på otro i en bok — så hoppa öfver, hoppa öfver — Det har jag gjort i alla mina dagar, jag blef omvänd den 19 augusti 1858 — och här är jag!
Hon kastade tillbaka sitt uppnästa lilla ansikte och log bredt och öppet.
Lindes starka färg hade vikit bort, blicken blef frånvarande och munnen slöts i allvar.
Snart voro pastorn och fru
Hjelm ensamna.
Jublet hade upphört, ängden tonade i kallt höstljus, en smula sorgset blek glänste himmelen vid synranden.
— Fru Hjelm — tonen var strikte affärsmässig: har ni inte lust att läsa andra böcker än teologiska ... skönliteratur eller så?
— Anser ni romaner tillåtligt?
— För all del — låt oss inte vara trångbröstade.
Mycket finns ju som en kristen icke kan läsa ... otrosliteraturen ... och så det jordbundna, triviala, ja — i lätt, öfverhalkande ton — låt oss kalla det synd.
Balzac, Howells t. ex.
Men allt skönt —
Hvarför talade han?
Dessa bleka, ofria ord voro som en kåpa, de skymde allt det gränslösa, där hennes själ nyss badat i gyllenhvitt ljus.
Åh, det var smärta, skriande ve att inneslutas af någonting i världen, bara vara fri, friare än allt, som nämndes fritt, än fågelns flykt, än alla, alla fåglars flykt ... om de så stege ända upp mot solen ...
— Ni har gått för långt, ni är blek.
— Pastorn såg brydd och orolig på henne och stannade.
De voro några villor från Hjelmska huset.
— Kanske, stammade han — att ni önskar ...
Matilda tog brådskande alla sina paket, hennes ögon mötte icke hans.
— Jag är hemma nu, tack.
Pastorn lyfte med ett litet darrande leende på hatten.
Lätt sprang
Matilda upp på verandan och kastade sin börda i hängmattan.
Hon såg sig om efter Ada, hon längtade efter henne, det föreföll med ens, som om ingenting i världen skilde dem åt.
Utan att besinna sig ilade hon upp på sin systers rum.
Med håret nyss tvättadt och utslaget låg
Ada på sängen och drömde.
Matilda gick bort till det öppna fönstret, som tog in hela vidden därute.
Hon drog af sina handskar och skakade lekfullt de lössläppta fingrarna i luften.
— En sådan höst ha ni inte i Sverige, du, brast hon ut lifligt.
Ada stirrade envist på sina toffelspetsar och svarade icke.
Därute hjulade arbetare förbi på velociped ... mattinorna svängde framför ... tennet glimmade i solen.
Tvättplaggen svällde öfverallt som segel, glittrade till, lyftes käckt för den lätta brisen ...
Så rusande klart, så blått och fritt ...
— Här behöfver man bestämdt inte detsamma för att lefva som därhemma, fortfor Matilda — hon tyckte, att hon med våld ville bryta ned muren dem emellan — Amerika ger mig håg att lefva — — att du inte känner det ocksä! — jag tror det är för att lifvet ligger inom min räckvidd ...
Ada flyttade förströdt blicken till gestalten därborta.
Denna otillgänglighet äggade Matilda.
Något inom henne brast, rann i glöd öfver bräddarna och flöt ut.
Hon stödde sig mot fönsterkarmen.
— Amerika kan ge mig lifsberusning — — det tycks som vore man bara en prick i cirkeln — — men midt i en sol sitter man, och den skiner just för en själf.
Det är ibland precis som om jag kunde förnimma hela nationens pulsslag i mitt blod, det är, som om jag ägde hela republiken, det är som — — ja, som jag hörde mitt jags inånga melodier i en enda brusande sång —
Ada reste sig och såg på henne.
— Hvad i all världen kommer åt dig i dag? sade hon nyktert.
— Ingenting kommer åt mig alls — tog Matilda uti hysteriskt — jag är född och uppvuxen i stad — det gör oerhördt.
Jag njuter af brådskan och vimlet och larmet — af alla de här fysionomierna, som rusa fram — alldeles sprängfärdiga af energi — jag kan gå och le midt i vildaste prosan, då är jag lugnast i själen ...
Hon hade gått af och an, men stannade äter vid fönstret.
— Och så gudomligt stort, som allt är tilltaget i Amerika, inte två, tre härliga palats — utan hundra — tusen, hela gator fulla, hela långa sträckor, tar aldrig slut — bara afstånden, vidderna — det här —
Hon bredde plötsligt ut armarna mot allt hvad hon såg.
Så tvärstannade hon, snyftade till och sprang bort och knäböjde vid sängen och lutade hufvudet i Adas sköte.
I rummet inträdde en underlig tystnad.
Ada satt upprätt, och hennes ord föllo som tunga, kalla droppar.
— Hvem har lärt dig allt det där, — är det Pryhl?
— Pryhl?!
Matilda lyfte hufvudet och skrattade till.
— Hvad du är osympatisk, Ada, men det är rätt åt mig, jag har varit för själfvisk, nu skall jag börja lefva med er alla, min uppfattning har varit för trång
Den ironiska kylan i Adas ton och sätt mildrades.
Hon skakade tillbaka håret och tog Matildas händer.
— Hvarför i all världen försöker du vara en kristen, du kan det ju inte — du är olycklig.
Matilda reste sig.
Hvad hennes själ famlade blindt — hvilken sida tillhörde hon egentligen?... hvem var hon?
Men något i själfva Adas väsen stötte henne i dag tillbaka, Ada var för färdig, för kall, för onyanserad — —
— Jag vore lika olycklig, om jag ginge ifrån — föll hon in nervöst.
Ada betraktade henne skarpt.
— Kan inte skäl bota dig?
— Det finns lika många skäl för som emot.
— Säg dem en gång.
Matilda fläktade sig med näsduken.
— Evighetsbegäret, sade hon — men något inom henne skrattade ett förtviflans skratt åt denna nya vapenlek.
— Misstag Matilda — hvar vill du göra af mig?
I fantasin, i mina poetiska drömmar vill jag sträcka ut åt alla håll.
Det osynliga är utmärkt som dekoration, men föröfrigt känner jag ingenting — det svär jag dig!
Jag har tum för tum vuxit ifrån det — jag har funnit mig själf på ett helt annat plan ...
Det fanns en tid, då jag skrek efter evigheten, jag brukade säga, att om också ingen annan på jorden blefve odödlig, så skulle jag slita ut ur Guds eget hjärta min odödlighet — men det föll af mig som ett skal — fantasier bara.
Nu försäkrar jag dig, att mitt högsta begrepp om lycka är att förintas ... bli träd — eld — jord.
— Åh, du är inte tillfreds, Ada, något fattas dig.
Ada steg upp och började ordna sitt hår.
— Mitt lif vill jag ha så fullt och rikt jag kan få — sedan — farväl och tack för hvad som varit!
— Du är ju absolut hedning —
— Naturligtvis — jag är ju konstnär.
— Åh — började Matilda.
— Kära — Ada upphörde att betrakta sitt ansikte i spegeln — hvad har den förtärande elden att skapa en skönhetsvärld, att göra med synd och moral?
Hvad har all din heta lifslängtan ... amerikansk stimulus och det där ... att göra med det?
Känner du inte, att om Kristus skall växa större, så måste det andra förminskas?
— Se på den stora kristna konsten ...
Ada brast i skratt och lade bort kammen.
— Nej har du hunnit bli så rustad?!...
Tänk då på själfva skapandets — — den konstnärliga koncipieringens saliga ögonblick, tänk på lifvets högsta ögonblick: kärleksmomentet! — då du bara sträfvar att vinna dig själf — Tror du det går, att komma till vår Herre och säga:
I nästa ögonblick, när lifvet inte längre är så rikt, då ska jag inte älska det så högt, att jag inte kan mista det?!
— Hårklyfverier!
— Tack du — centralpunkter är det — vi gå dagligen öfver sådant där som öfver sand och grus.
— Kraften till det goda då?
Ada stod och fixerade systern ihärdigt leende.
— Ada, du vet, att religionen hjälper människor!
— Hvem har förnekat det?
Men hundra andra saker hjälpa lika bra.
För somliga.
En duktig örfil af ödet, en sorg, en glädje, en timme med Dante, en vandring på Himalaya.
— Åh, det är inte detsamma.
— Nej, kulören fattas — det är just det!
Ada satte sig hastigt ned.
— Skall jag tala litet förstånd med dig? — för du är sorgligt bortkommen, Mattis ...
Ser du, innerst inne sitter antingen ett litet vargöga och glöder styggt — eller också en aftonstjärna och tindrar stort och blidt.
Och de bli sittande, var du lugn för det, fast det rägnar ned eldtungor af olika namn öfver dem.
En skarp, småaktig eller härsklysten människa döps till en »sträng» och »nitälskande» kristen t. ex.
Men kom aldrig och säg mig, att kristendomen gör en lågsinnad högsinnad, en afundsjuk ljus och enfaldig, en girig frikostig af hjärtat.
Då svarar jag dig: du känner inte människan, det är allt.
— D. v. s. jag tror inte, att de äro onda!
— Herre Gud, Mattis, nej, nej ...
Adas röst blef smekande:
Jag förstår så väl, att du tänker på de där enfaldigt ljusa, ödmjuka ...
Ser du, religionen bara bekräftar godheten i sådana människors natur ...
De kalla det omvändelse, när de samla sitt eget väsens strålglans kring ett trossystern, som klarar deras vilja ... understödjer den.
— Du kan tänka vackert, Ada.
— Ja, det kan jag
— Ada sprang upp och vände sig åter skrattande mot spegeln — och sant — som Gud Fader.
Matilda suckade trött.
Ack det var ju blott hennes egna tankar.
Men något fanns liksom inom allt detta — eller bortom — och därför blef man ju aldrig nöjd, om man också inte visste, hvarför man ej lät sig nöja.
— Ada, du har inte känt omvändelsens ögonblick, sade hon sakta.
— Det är något alldeles faktiskt.
— Jag?!
Jo då — jag har själf varit läserska — vet du inte det?...
Men efter den tiden har jag hundra gånger upplefvat precis samma fenomen.
Då och då när jag varit riktigt djupt nere i dysterhet — så ett, tu, tre — har jag skjutit i höjden som en fjäder — lyfts upp till sjunde himmelen — — lätt och glad — sorglös — jublande ibland.
Och utan någon orsak i världen.
— Men Ada — kom det som ett sista förtviflans rop — jag behöfver en Gud — en stor, stor, som fyller mig in till märg och ben.
— Tviflar på, att det får rum någon annan än ditt eget själf — Mattis ... sade Ada litet torrt.
— Hon tillade mildare:
Kära barn, du har helt enkelt ett diktarlynnes behof att sätta färg på tillvaron, att lefva i sensationer — du vill förnimma dig själf starkare.
Du kommer aldrig att veta, om du diktar eller om du lefver ditt lif Matilda — jag börjar tro, att du egentligen lefver, när du diktar det.
Hvarför hade hon gått hit?
Något skärt, något likt glittrande tårar stod och dallrade i hennes själ:
Hon ville icke veta allt så väl som Ada.
Hon gick ut, fattigare än hon kommit in.
FJORTONDE KAPITLET.
På verandan skiner oktobermånen.
Svept i en ljus pälskrage står Ada och ser bortåt ängen.
Matilda kommer ut.
— Jag begriper inte att Erik dröjer så i Chicago.
Det är nu länge sedan jag var i kyrkan och ...
— Gå du — kanske tittar herr Pryhl in — säger Ada utan att röra sig.
Matilda dröjer på sandgången.
— Ja Pryhl har värkligen skaffat dig alla förströelser du haft här i enformigheten ...
Erik och jag äro dåligt värdfolk.
Ada nickar blott.
Sedan följer hon med blickarna den smärta, svarta gestalten, tills den försvinner som en prick vid horisonten.
Och åter ligger slätten tom och badar i praktfullt, stilla ljus med popplarnas mörka skuggor stelt sträckta öfver vägen.
Tills åter någon kommer långt borta, nalkas snabbt i den hvita skinande luften öfver den flacka bygden ...
Säg fröken Lennartson — kan ni ändå inte fatta den där tanken att gå upp med många andra i ett nytt, ett alldeles nytt något — en framtid, som har något af oss, af vårt folk, bara större — vidare än förut?
Pryhl och Ada sitta midt emot hvarandra på räckvärket, Pryhls djupa basstämma har en dämpadt aktningsfull klang.
— Jo, jo —
En trött suck bäres af månluften förbi alla dessa tysta hus, som stå hvilande efter en arbetstung dag och lyssna i undran.
Pryhl böjer sig fram och talar ifrigt och allvarligt:
— Ja inte sant — till sist är ju ens eget land öfverallt, där man själf går fram — — hvad man själf ger, det ger ju ens land?
Ada sveper plötsligt kragen tätare om axlarna, hoppar ned från sin plats och går ut på gräsplanen.
Pryhl kommer efter, de vandra omkring, Ada söker falla in i samma takt med jätten vid sin sida och då det icke lyckas, skrattar hon litet kort och afbryter tvärt.
Så ställer hon sig vid grinden och ser, hur den fina, hvita dimman likt smidiga, hopslingrade älfvolemmar smyger närmare öfver ängen, och hon njuter den korta tystnaden som mildt vin och tänker, hur de två stå där midt i det halfva förvillande ljuset, där gårdarna ligga orörliga i glans och lyssna — lyssna i undran.
Och hon längtar efter ord som gråta och bränna och smeka ...
Hon gnolar oändligt sakta:
— Min kista är bäddad med vissna blader, vissna blader ...
I det blekblå ljuset faller en sammetston öfver hennes något grofva, rödaktiga hud och blicken blir större — djupare — fullare.
Det undslipper henne — nästan i varm skälfvande vrede:
— Hvarför förstå vi då inte att lefva!
Viktor Pryhl ser ned på henne genom sina svartblänkande glas.
Och plötsligt lägger han sin varma, torra hand på hennes kalla och säger, gripen af en ingifvelse.
— Jo, det är just hvad man gör i Nya världen, lilla kvinna — kom ut och lär känna den och tala till dem där hemma om allt stort och härrligt — blif min hustru, Ada Lennartson!
Hon drar undan sin hand och skrattar samma konstlade lilla skratt.
— Ett sådant barn ni är.
Så kryper hon smårysande längre in i det mjuka pälsvärket och skyndar öfver gräset, uppför trappan.
Pryhl blir stående med sin knutna hand på grindstolpen.
— Är ni en kokett — det trodde jag inte, säger han hest och mörkt.
— Visst är jag en kokett — svarar en hysterisk röst från verandan.
Ada vänder sig om på tröskeln, hennes ansikte förefaller i skuggan skarpt och visset.
— Godnatt, sof godt och tänk aldrig mer på så dumma saker.
Matilda lyfter i kväll icke sin blick från kyrkgolfvet.
En glöd af förstående godhet bränner sig långsamt in i henne ... tum för tum viker fruktan tillbaka, hon bäres af sin aning öfver djupen, allt blir så lätt att komma öfver — bara inte ord — inte tankar en gång!... blott en andens outsägliga fröjd öfver att lefva ...
Orgeln tonar sakta — hon ser upp.
Förtärande lysa blodröda astrar mellan kandelabrarnas bernstensgula lågor, Lindes hand hvilar på katederns stora svarta bibel med blänkande guldsnitt.
Han är så förfärligt blek, hans ögon äro riktade på henne men han skådar liksom icke henne utan något långt bortom, och dock suger sig hans väsen in i hennes, det är som andades han tätt bredvid, tänkte på henne, såg ensamt henne i hela rummet.
Kan hon icke stanna här och dock behålla sin själ för sig?!
Amen —
Matilda nästan flyger ur bänken, ilar nedför gången och stöter upp dörrarna till den tomma förstugan.
Utkommen i det fria börjar hon springa nedåt den folktomma avenyn, hvars yppiga trädkronor nå hvarandra tvärt öfver och bilda ett hvalf af gulröda hängande grenar.
Det är bländande klart och månen skiner från det ljusa, glatta fästet stilla ned genom höstlöfvet.
Men hon skyndar alltjämt framåt, hjärtat klappar hårdt — och då hon stannar för att hämta andan och skyggt ser sig om, faller öfver henne en känsla af tomhet och saknad — hvarför hastar hon egentligen?
Gatan med sitt djupa perspektiv af vissnade lönnar ligger blid och månblekt tyst och tom som en fråga, den ingen besvarar.
Följande kväll stod en af kyrkans äldste upp och talade med ögonen lågande af helig harm.
— I ären hvarken kalla eller varma, därför vill jag utspy Eder af min mun, säger Herren.
Men när mannen åter satte sig, föllo orden slappt till marken, ingen upptog dem, ingen rörde sig öfver hufvud i afton, trötta och försagda suto menniskor och kastade skygga blickar omkring sig.
Hvar i sin stad kände sig på ett oförklarligt sätt skyldig, äfven de redan omvända.
Hade det kunnat upphjälpa situationen, skulle dessa gärna gått fram och knäböjt där framme.
Men på de nio och nittio väntade man ju ej.
Innanför altarringen posterade en grupp af kyrkans biträdande diakoner, de ansträngde sig af alla krafter, togo upp den ena manande sången efter den andra och spanade nedåt gången med lifliga blickar.
Men förgäfves.
Väckelsemötet tycktes blifva ett fullständigt fiasko.
Pastorn stod nere i kyrkan med foten på en bänkslå och hymnboken i handen, han bet sig i läppen, såg trött ut, sökte bibehålla sitt blida leende, då och då talade han några ord:
— Kommen af kärlek, men förstån I ej kärleken, så kommen af fruktan, den iskalla dödens fruktan, som förlamar edra själar.
Sak samma hur, endast I kommen.
Icke heller detta hjälpte.
Ställningen tycktes outhärdlig med den tomma, hvita altarrundeln, de väntande bröderna, hela detta lilla haf af människor så kav lugnt och stilla, att det ej förmådde drifva stämningsfarkosten en tum framåt.
Då begärde Linde, att åtminstone de, som voro omvända skulle ställa sig upp, så att någon fläkt måtte afbryta denna hemska stiltje.
Folk reste sig — somliga genast, i strålande triumf, andra tveksamt, här en, där två, tre bredvid hvarandra.
Då spratt hela församlingen till vid ett barns höga rop och våldsamma, nästan skriande snyftningar.
— Mamma jag vill gå till Jesus, jag vill gå till Jesus.
— Ruth, hysch — tyst barn lilla — Ruth!
Matilda, som icke rört sig, blef purpurröd — hvad skulle hon taga sig till?!
Men Ruth kunde icke häjdas.
Med hufvudet i sin moders sköte fortsatte hon att snyfta och ropa: jag vill gå fram, jag vill gå fram — till Jesus.
Detta var undret, aftonens stora tecken.
Nu var lojheten som bortsopad, allas ögon lyste af glädje, och bröderna lyfte sina hufvud käckt — vinkade åt orgeln att stämma upp hvad som hälst, endast man finge musik!
En af dem, en energisk ung man, knäppte till och med hysteriskt fingrarna åt organisten för att få det att gå raskt.
Pastorn ändrade icke ställning, han stod kvar och log stereotypt, han var mycket blek och hade lagt armarna i kors.
Andra samlades omkring den lilla och hviskade kärleksfulla ord, som torrt och monotont trängde genom den brusande sången.
Sakta drogo de det skakande barnet ur moderns famn och lyfte stödjande de små armarna.
— Nej — hviskningen kom skärande i sin oryggliga bestämdhet — nej min dotter kommer icke dit fram.
Detta är en sjukdom.
Han, som först talat, höjde sin hand och hväste till Matilda genom det glidande tonsvallet:
— Sjuk?!
Hon är frisk, syndasorgens stora öfverflödande hälsa — salig, salig hon!
Syster förmena icke ditt barn att komma till Jesus, vågar du taga detta på ditt ansvar?
— Ja det vågar jag, sade Matilda kort och kallt.
Hon såg ned, höll Ruths hand hårdt, en iskyla bet sig fast i hennes hjärta.
Ruth, som upphört att snyfta och domnad hvilade vid Matildas bröst, glänte redan på ögonen i nyfikenhet.
Uppträdet hade gjort värkan, två barn och tre vuxna störtade halft medvetslösa och högt gråtande fram till altaret.
Det började åter betänkligt rycka i Ruths mungipor.
Då tog Matilda henne kraftigt om handleden och gick ut.
Hennes hjärta var hårdt, hennes läppar kröktes i gammalt hån, och hon passerade fullkomligt likgiltig alla förebrående ansikten, där hon läste tydligt som i skrift:
Affalling!
FEMTONDE KAPITLET.
Landet låg mulet och tigande.
Himlen hängde jämnt disgrå öfver den flata, uppblötta jorden, prärievägarna stodo som en lervälling — hvad de många små kringströdda husen sågo tråkiga och blaskiga ut i färgen, klumpiga i formen; — träden voro ju idel stripig gleshet.
Matilda hade hela dagen gått i en död, vanställande tomhet, nu på kvällen måste hon vara ensam ... hon längtade efter att gå, gå, gå —