Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Jo, i afton blef jag uppmärksam, ty bäst som hon, den lilla beskedliga varelsen – sedan hon gjort några slag upp och ned – satt sig tillrätta i bersåen med boken i hand, och jag gått en bit åt sidan, började det knacka på planket . . .
”Skönt – jag ville bara att det hade varit jag!”
”Den som stod på andra sidan, inbillade sig väl att jag var ett godt stycke ur vägen, ty när fröken fortfor att läsa utan att ge akt på något, förnyades knackningen starkare och den gången åtföljd af sakta hostningar.
Men då gick jag hastigt fram, tittade genom springan och kände igen mannen, som också kände igen mig.”
”Nå, hvad gjorde han då?”
”Han dröp af så fort han kunde.”
”Flickan är vacker som en dager och utsatt för stora frestelser!
Jag ville önska, vet hon, Debora, jag ville just af hjertat önska att jag kunde sätta henne i godt och säkert skydd – och hvem vet . . hm . . nog fins det karlar, det har man väl sett, som icke sätta rikedomen först.”
Mamsell Debora trodde att hon icke kunde tillåta sig att förstå häntydningen, ja, hon ansåg det vara nära nog en pligt att icke göra det.
Hon, som kände de inre slägtförhållandena, och så mycket höll af dottern till sitt gamla herrskap, kunde ej tänka sig vara medveten af en plan, hvilken, om det verkligen blefve en plan, oberäkneligt, ja kanske oläkligt, skulle såra den stolta Henriette – mamsell Debora visste nog, enligt sin egen förmening, hvar skon klämde . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Samma afton begärde fru Regine Sofie att få ned ”historieboken”.
Men sedan hon bläddrat hit och dit i den och icke stött på något opassande kärleksglam, utan tvertom råkat finna många saker, som läto kloka, allvarsamma och ärbara på allt sätt, lemnade hon ”luntan” tillbaka åt Blenda med tillåtelse att alltid få läsa i den, när hon var i trädgården.
Vid samma tillfälle underrättades vår hjeltinna äfven om den lycka hon nästa dag hade att vänta – en lycka, som likväl på intet sätt tjusade henne, ty Henriettes kalla och högdragna öfvermod smärtade hennes känsliga sinne.
Men det förstås att Blenda icke vågade visa detta.
Morgonen kom, solklar, frisk och herrlig på allt sätt.
Resan var utsatt till klockan half 12.
Vid det bästa lynne, hvari hon på länge varit, började tant omkring 10-tiden plocka fram ur byråen några småsaker, som voro ärnade åt ”barnet”, då mamsell Debora hastigt kom in och med en nästan häpen min berättade att ”herrn bakom planket” eller handelsexpediten A., som han kallade sig, anhöll att få tala med fru Thorman.
”Nå, det kan jag säga – jag ville just önska att han komme och beklagade sig för det han icke får besöka syster min!
Bed honom vara god och fritt stiga in!”
Med ett utseende, som tillkännagaf att hon icke ärnade låta besegra sig, trädde vår tant straxt härefter ut i förmaket.
Efter några ögonblick kom från andra sidan den person, som begärt audiensen.
Herr A. egde en hygglig figur och en min af sjelfförtroende, som befriade hans uppträdande från all förlägenhet.
Med största ledighet helsade han värdinnan, som satte på sig glasögonen för att kunna rätt betrakta sitt främmande.
”Jaså, det är herrn som har ärende till mig – sitt ner, sitt ner!”
”Ehuru obekant har jag tagit mig friheten att i anledning af en omständighet, som jag skall ha äran . . . men jag hoppas att jag icke kommer olägligt?”
”Hm, hvad den saken rör, är det väl både si och så, ty först och främst är det under gudstjensten, och se’n hade jag ärnat fara ut till landet just nu på förmiddagen.”
”Jag är ganska ledsen att jag valt denna mindre passande tid, men det var af en nödtvungen orsak.
Jag skall emellertid icke uppehålla mer än några minuter.”
”Det hände i går afton, då jag stod . . spatse . . . med ett ord . . ”
”Vidare, vidare!”
”. . då jag befann mig på andra sidan om fru Thormans trädgård . . . ”
”. . och då herrn knackade i planket för att väcka min systerdotters uppmärksamhet . . ”
”Ack!”
”. . att det ej bar bättre till, än att det blott var min gamla husmamsell som gaf akt på signalen och tittade ut!”
”Jag var säker”, svarade herr A. med ett småleende, som visade att han redan hemtat sig, ”att frun icke skulle vara mindre väl underrättad.
Men just den omständigheten att jag sjelf kommer hit, för att bekräfta sanningen af den influtna rapporten, torde vara ett tillräckligt öfvertygande bevis att mina afsigter äro hederliga.”
”Jag vet icke om det ligger något hederligt i att spionera på en stackars flicka och skaffa henne i vanrykte – ty om någon af grannarna gått förbi, så hade det icke varit svårt att gissa till meningen med herrns knackningar.”
”Om detta, min bästa fru, var en oförsigtighet å min sida, så tvangs jag ju dertill, då jag icke på något sätt kunde få träffa fröken.”
”Men hvad vill herrn henne då?”
”Jag vill bemöda mig om att fängsla hennes tycke, ty hon har i högsta grad fängslat mitt; och ehuru det icke var min afsigt att efter en så kort bekantskap förklara mig, ser jag mig likväl tvungen dertill, för att befrias från alla misstankar.”
”Såså, herrn vill gifta sig med barnet – hvad har då herrn att gifta sig på?
Kan herrn visa att herrn är i tillfälle att försörja en hustru?”
”Jag kan det icke för det närvarande, men inom två, högst tre år eger jag tillfyllest för att, med det jag redan samlat, kunna underhålla familj; och då både jag och fröken äro unga, har jag trott att ett par års väntan icke kunde blifva något hinder för mina önskningars uppfyllande.”
Fru Regine Sofie hostade.
”Jag skall säga herrn rent ut min tanke, och det är den att herrn ger sig till tåls med frieriet tills herrn är färdig att gifta sig!”
”Och hvarför det?”
”Långa förlofningar, med kurtis, missämjor, försoningar och tåcket der, äro icke helsosamma för den, som bör ha friska tankar på arbetet.”
”Min värdaste fru Thorman, ingenting i verlden är väl vanligare än en två eller tre års förlofning – dessutom begär jag icke frökens ja nu genast: allt hvad jag anhåller om, är att någongång få träffa henne i hennes tants hus.
Jag, som ständigt reser, är icke oftare i Stockholm än tre eller fyra gånger om året, och det blir således icke mycket tillfälle till någondera delen af hvad fru Thorman tycks befara.”
”Det är hederligt och anständigt taladt det der, jag säger icke annat.
Jag skall väl fråga Blenda då, om hon har något nöje af att herrn kommer hit ibland.
Medger hon det, så tillkommer det icke mig att förhindra saken, och herrn skall då vid sina tillfällen i min eller någon annans närvaro få språka med flickan, utan att likväl något bindande derföre skall vara sagdt . .
Emellertid tänker jag göra mig underrättad om herrn; och om herrn vill lyss hit på tisdagen, skall jag vidare ge besked.”
Sedan giftermåls-kandidaten gifvit hänvisning på flere personer, som kunde vitsorda hans karakter och lefnadsomständigheter, steg tant upp och nickade sitt farväl åt handelsexpediten, hvars belåtna anlete tillkännagaf en man, som redan med ena foten stod i himlens förgård.
Han drömde ej ens om ett afslag.
Straxt efter friarens bortgång kom Blenda, qvittrande som en lärka, utför trappan.
Under föregående aftonen hade hon ej rönt något synnerligt nöje vid tanken på detta lustparti; men i dag kände hon sig så glad, så frisk: solen glänste ju ock så skönt och vinkade ut i det fria.
Förgäfves är ock att neka det en annan liten omständighet upplifvat Blenda.
Hon hade nemligen – bäst som hon tidigt på morgonen läste i sin kära Kenilworth – hittat ett understruket ställe . . hvem utom gifvaren hade kunnat understryka det?
Och hvarföre var just detta ställe valdt?
Det handlade särskilt om troheten och förtroendet.
Blenda kunde ej gifva sig något svar på dessa frågor; men hennes lynne erhöll hastigt en spänstighet, som återverkade på hela hennes varelse . . . . .
”Kom in, din lilla sångfågel – jag har något att tala med dig!” ropade tant utåt dörren.
Och nu befann sig Blenda i rummet, der hon likväl, på en gång förstummad, trodde sig drömma vid hvad hon här fick se.
Tant Regine Sofie stod med en elegant och luftig saxoniklädning i ena handen och en vacker violettfärgad parasoll – Blendas första parasoll – i den andra, och på toppen af parasollen hängde en liten italiensk rot-hatt.
”Hvad menar du om den här utstyrseln, barn . . . duger den?”
”Tant, tant, jag törs ej se dit!”
”Din bombasinsklädning är rätt bra, men efter du icke har annat än den till både söcken och helgdag, så tänkte jag att den här icke skulle vara ovälkommen.”
Hvad Blenda nu gjorde, skulle aldrig ha varit värdt för någon annan, utan att fru Regine Sofie blifvit ond, grälat och skrikit på dumma teaterscener, tillgjordhet och fjäsk.
Hon kastade sig nemligen blixtsnabbt ned på knä för den, som hon i början så djupt misskänt, och lindande sina armar omkring den stränga frun, sade hon, gråtande och skrattande på samma gång:
”Min gud, min gud, hvad jag är lycklig – en sådan tant och en sådan klädning . . en sådan parasoll, en sådan hatt!”
Och tryckande kyss efter kyss än på tant Regine Sofies händer och än på parasollen – den aldra förnämsta af gåfvorna – tillade hon saktare:
”Tro ändå att tants kärlek gör mig lyckligast!”
”Stig upp, barn, stig upp, du lilla toka, och låt mig säga dig att du har ett sådant ödmjukt sinne, som jag tycker om!”
”Ah, tant håller då af mig?”
”Ja, ty du är en bra flicka – fortfar att arbetsam, sedig och mild som hittills framlefva din verld, och du skall få se att ditt förtroende till mig icke kommer på skam.”
”Och min goda tant skall få se att tant kommer att ha heder af mig . . .
Men får jag gå nu och kläda mig – jag är så rädd att klädningen icke passar.”
”Frukta icke för det, du: måttet är, dig ovetande, taget efter den, som du har på dig . . .
Men jag är nyfiken att höra hvad du skall säga om att jag i dag haft en visit för din skull.”
”För min skull?”
Med tankarna på det understrukna stället i boken var Blenda nära att skrika till: ”Grefven?”
Men lyckligtvis hejdade hon sig och afvaktade under stark rodnad tants andra ord:
”Handelsexpediten, som du var i sällskap med på ångbåten!”
”Jaså, han!”
Dessa ord sades med en ton, hvars påtagliga likgiltighet förtjuste tant Regine Sofie, hvilken redan, såsom. man förmärkt, umgicks med vissa egna planer.
”Då jag såg dig rodna, trodde jag att du gissade det, men jag vet väl att en ärbar flicka rodnar vid blotta tanken på att någon söker fånga hennes frihet.”
”Söker herr A. det?” frågade Blenda med barnslig nyfikenhet.
”Jag tänkte icke tala med dig om den saken förrän i morgon, men då jag finner att du tar den på ett sätt, som jag är ganska belåten med, kan jag så gerna nu säga dig att han sprungit här flera gånger utan att träffa dig.”
”Aha!”
”Att han spionerat kring trädgården, men då ingenting lyckats, har han tagit sin tillflykt till mig och begärt tillstånd att komma hit och i min närvaro se dig emellanåt.”
”Icke annat än det!”
”Begriper du icke, barn, att karlarna säga så, när de ärna fria till en vacker flicka.”
”Nej, tant, det visste jag icke!”
”Om han får löfte att försöka sin lycka . . . ”
”. . är det så godt som ett halft hopp.
Han menar ärligt och vill gifta sig med dig om ett par år.”
”Är det så, kära tant, låt honom då icke komma hit!”
”Hvad, du tar ej emot honom?”
”Hade han ej velat annat än prata, så skulle jag gerna ha gått in på det, ty han är rätt treflig; men om det skulle förbinda mig till något, afstår jag från hans sällskap.”
”Kära barn, det är bäst att du besinnar dig på den saken!
En fattig flicka har icke lätt för att få hederliga anbud.”
Tant yttrade detta, dels emedan hon ville att Blenda skulle tro så, och dels emedan hon önskade att än en gång blifva vederlagd.
”Jag skall besinna mig så länge tant behagar, men jag försäkrar att jag aldrig kommer att ge något annat svar.
Och får jag icke mer någon friare, så tröstar jag mig med att jag ändå haft en.”
”Du gör mig allt mer och mer nöjd, min flicka!
Jag trodde att du, ung och roman-yr, skulle vara tillreds så snart du fick höra talas om kärlek.”
”Åh!”
”Godt att du vet bättre!
Jag åtager mig att svara herr A. jag, nota bene sedan du rådgjort med din mor, ty i denna fråga har hon första ordet . . .
Men eftersom du varit så uppriktig i frågan om handelsexpediten, så säg mig på samvete, om du icke skulle svarat annorlunda, ifall det varit någon af de andra passagerarna?”
”Jag bedyrar, tant, att jag icke för någon af dem känt den ringaste annan känsla än nöjet att vara . . . vara . . . observerad och nöjet af glädtiga samtal.”
”Förträffligt!”
”Men, söta tant, jag kan icke, då tant talar så öppenhjertigt till mig, dölja sanningen.
Mamma har aldrig varit van att hålla något hemligt för mig – jag känner alltsammans: visiterna, biljetterna och min goda tants klokhet att befria mig från så farliga bekantskaper.
Jag börjar nu begripa många saker, som jag ej förut förstått, och minsann”, tillade hon med en liten stolt min, som rätt väl klädde henne, ”ingen skall hädanefter ta miste genom min okunniget.”
”Så der skall det vara, min flicka!
Och då jag nu hör dig i detta ämne, förebrår jag visst icke syster min att hon sqvallrat: bättre som bättre är, och att allt är klart . . .
Men nu, barn lilla, gå nu och kläd dig – vi ha så försummat oss, att vi visst icke komma af förrän med 1-båten; men så gör det ingenting: nådig frun låter icke servera bordet före half 3.”
Blenda flög bort.
Det var en lif-full och tjusande anblick som visade sig öfver hela Riddarholmsfjärden, der den nu vid middagstiden låg öfverströdd med sina otaliga små båtar och segel, kryssande och korsande hvarandra i olika riktningar bortåt Mälarens solbeglänsta stränder, älsklingsplatserna för den sjöälskande delen af Stockholms befolkning.
Blenda – elegant som en riktig stockholmska och så skön att folket på gatan, till tant Regine Sofies hemliga stolthet och tillfredsställelse, vändt sig om för att betrakta henne – satt nu och gungade i den lilla kullbåten, hvars kringhvirflande hjul gjorde henne ett obeskrifligt nöje.
Men kullbåtens maschineri glömdes dock snart för utsigten öfver denna på en gång så pittoreska och praktfulla natur, bland hvilken konsten rest sina ståtliga vårdar.
Här passerades de allvarsamma skinnarviksbergen . . der höjde sig kungsholmskyrkan och längre bort framskimrade Marieberg . . här fick man bakom sig åter sigte på Strömsborg . . . och innan kort strök båten in i den vackra Långholmsviken.
”Du är bra lycklig nu, min Blenda!” sade modern leende.
”Detta är just en af de sköna dagar, hvarom vi drömde, när vi tänkte på hvilan efter arbetet.”
”Ack, denna är långt skönare, mamma!
Jag känner mig så förunderlig till mods: det är både sällhet och häpnad och ändå en liten smärta öfver att en sådan färd så snart tar slut.”
”Kära du”, menade tant Regine Sofie, ”den varar alldeles tillräckligt länge!”
”Tillräckligt länge?”
”Se så, bli nu bara icke hjertnupen för det du får se vatten, träd och gröna kullar, ty vet du hvad Henriette då kallar dig?”
”Nej, låt mig höra!”
”Den lilla enfalden från landet!”
”Jaha, der har du den hederstitel, som hon gaf dig från första stund . . akta dig nu, att hon icke får vatten på sin qvarn!
Det är visst bra att vara enfaldig i somt, ser du, men . . .
”Var icke rädd, tant, jag skall icke ge henne tillfälle att kalla mig enfalden från landet!”
”Godt, godt!”
”Men hon torde väl göra det ändå . . och medan vi tala om henne” – här lutade sig Blenda ned till fru Regine Sofies öra – ”så sade nog tant sista gången åt oss att vi skulle kalla hvarandra du, såsom kusiner bruka, men hon sade aldrig du till mig, utan undvek att kalla mig något.
Det gjorde mig ondt, och jag vill helst nu kalla henne fru.”
”Nej, barn, nej det går icke an!
Får Johan, när han kommer hem, höra att Henriette visat sig så vettlös, då lär hon icke rosa markna’n.”
”Bryr hon sig då så mycket om sin svåger?”
”Bryr sig om Johan – jo, det kan du tro!
Och han tål icke högmod eller penningdryghet han . . .
Men Henriette är bra för öfrigt: hon är en liten snäll och artig sonqvinna, och Patrik är väl belåten.”
Samtalet afbröts här, medan båten vid Långholmen aflemnade och emottog passagerare, och under den återstående vägen var Blenda så upptagen med ögonen – i hvilka alla hennes sinnen tycktes vara sammandragna – att de andra fruntimren läto henne njuta på egen hand, tills slutligen unga herrskapet
Thormans landställe blef synligt mellan löfmassor och blomsterparterrer.
”Se dit, Blenda”, ropade tant, ”se dit – hvad menar du om det der sockerhuset, som ligger ofvanför bryggan med de gröna bänkarna?”
”Ack, så vackert ställe!”
”Det är Henrikslund, som Henriette ärft efter sina föräldrar . . .
Åhå, der kommer Patrik nedåt bryggan – beskedliga gossen, han håller af mamma: glädjen lyser ur ögonen på honom.”
Och nu lade båten till.
Den beskedlige Patrik – helt briljant klädd i hvita underkläder, grön sommarrock och brokig långhalsduk – kom med öppna armar emot sin mor, gaf derefter handen åt moster Emerentia och lilla kusin och sist åt mamsell Debora.
”Nå, hvar ha vi nu sonhustrun?”
Innan Patrik hann svara, kom Henriette, omfladdrad af en hvit klädning och fläktande röda negligéband, utför backen.
Hon var så frisk, behaglig och småleende i dag, den unga frun, att man tvingades att glömma hennes vanliga utseende af spotsk högdragenhet.
Men som denna spotska högdragenhet tycktes vara naturaliserad på hennes ansigte, var hennes solskenslika blidhet i dag så mycket mera att beundra.
Men Henriette, liksom alla andra, hade sina dagar för älskvärdt lynne, och om dessa händelsevis råkade infalla på en af dem, hvarunder hon egde tillfälle att i sin lilla societet få uppbära den gärd af artighet och smicker, som hon så gerna emottog, så fick man icke laga detta så noga: älskvärdheten kom ändå hennes omgifning till godo.
”Bevars, min docka, så solskenslik du lyser i dag!” började svärmodern.
”Det riktigt sprakar ur dina ögon – stackars min Patrik, om all den elden är för honom: då spår jag att han bränner sig.”
”Åh, jag är redan både kokt och bränd!” förklarade Patrik skrattande.
”Henriette ville nödvändigt promenera på morgonen, men när vi kommo till tall-dungen, bad hon mig vänt . . . ”
”Kära Patrik, hur kan du uppehålla vår goda mamma och hennes sällskap här ute i hettan, då vi ha verandans svalka att bjuda på!”
”Kors, det är ju förträffligt under hvalfvet här!
Din veranda – det skall väl vara den der långa rangliga skyllerkurn med qvistarna emellan, som ni satt framför huset – har visst mindre svalka . . .
Men få vi icke höra Patriks lilla historia, då han koktes och brändes?”
”Jag trodde att mamma och de andra fruntimren voro törstiga efter resan.
Dessutom är middagen straxt i ordning.”
”Du är för artig, för artig . . .
Men så berätta då, Patrik!”
”Åh, det är gjordt i ett ögonblick.
Det var bara ett gyckel af Henriette: hon bad mig vänta, medan hon gick bort att bada.”
”Aha, att bada?”
”Men när jag spatserat en god timma i solbaddet, blef det ledsamt och då ville också jag bada.”
”Det var billigt det!”
”Jag tänkte: nu har Henriette nog slutat.
Jo, pytt ock – hon var icke der!”
”Icke der?”
”Hvart knäfveln har hon tagit vägen’ sade jag för mig sjelf.
Jag skulle springa omkring och söka henne, och springa fick jag också, tills jag ändtligen helt andtruten vände om hem och såg efter.”
”Och då”, utbrast Henriette med ett högt skratt, ”hade jag sprungit om dig!
Åh, jag hörde dig nog hela vägen, under det du ropade: ’Henriette, så svara då, Henriette’. . .
Men sådan der lek, som jag förmodar icke är ovanlig bland nygift folk, bör man icke berätta för andra, min käre Patrik!”
”För min del”, återtog svärmodern, i det hon fäste en lång, något misstänksam blick på sin sonhustru, ”tror jag icke att sådan der lek just är så vanlig bland nygifta . . .
Men låt oss nu komma in i unga-fruns veranda!”
Och härmed steg sällskapet uppför trappan till den af fina, gröna spaljerer uppförda utbyggnad, som slöt sig intill det lilla hvita huset, hvilket, med sina åt sjösidan öppnade glasdörrar, sina blomstersmyckade fönster och vackra inredning, såg obeskrifligt näpet och inbjudande ut.
Väl inkommen, fann man sig än bättre genom åskådandet af den herrliga utsigten öfver Mälarens djupblå vatten.
Fru Emerentia stod, liksom Blenda, full af häpnad qvar på tröskeln.
Det var blott den skillnad, att modern vände sig inåt i stum förtjusning öfver så många vackra möbler och grannlåtssaker, då Blenda vände sig utåt och, ihopknäppande händerna med djupaste uttryck af andakt, stod stum öfver den tafla, som sjön och landskapet erbjödo.
”Nej se vår lilla oskuld, vår lilla enfald, hur andäktig hon ser ut!” utbrast Henriette muntert.
”Jag vet icke hvad jag ville ge till, om jag kunde sätta på mig den der minen!”
”Är det jag,” svarade Blenda, hastigt vändande sig inåt rummet, ”som får bära titeln af den lilla enfalden?”
”Ack, min gud, hon frågar det der med en ton, som om jag begått en dödssynd!” svarade Henriette, och föll åter i ett af sina högljudda skratt.
Vid detta gyckel, mera sårande genom tonen än orden, rullade blodet i varma vågor från Blendas hjerta till hennes kinder, hvars mjella sammet de öfvergöto med en starkare purpur än sjelfva kaktusblommans.
De milda själfulla ögonen antogo ett uttryck af stolt köld; och beherrskad af en känsla för henne främmande, nemligen harmens, svarade hon Henriette dessa ord, som denna sedermera med icke mindre förtrytelse erinrade sig:
”Jag vet icke, om det är en dödssynd att göra en stackars oerfaren flicka som jag till föremål för åtlöje, men det vet jag, att jag icke är så enfaldig att jag genom stillatigande samtycker att tjena till ett sådant!”
Vid detta yttrande af hennes englafromma Blenda, trodde sig fru Emerentia sjelf färdig att dö af hjertsprång: så förhäpnad blef hon.
Hennes enda rediga tanke var denna: ”Hvad skall syster säga?
Lyckligtvis behöfde hon icke länge sväfva i okunnighet härom.
”Nej, hör på barnet!” svarade tant Regine Sofie skrattande och klippande med ögonen, ett säkert tecken till belåtenhet.
”Minsann kan icke hon försvara sig sjelf – det gör du rätt i, min lilla!
Stå på dig, du, mot Henriette, när hon sätter dig i trångmål!”
”Jag visste icke” yttrade unga frun med en stor geste på hufvudet, ”att landsortsdamerna voro så tyckmyckna – men jag skall väl akta mig en annan gång att skämta med fröken!”
”Du må gerna skämta huru mycket som helst”, återtog Blenda, som nu hastigt och med en vänlig rörelse räckte handen åt Henriette, ”men skratta icke åt mig – ty det käns så ondt, att jag blir alldeles som om jag icke vore jag sjelf.”
Det låg ett så afväpnande behag i Blendas både ton och sätt, då hon, med denna för första gången begagnade förtrolighet, gick emot sin kusin, att Henriette, åtminstone för tillfället, kände sig besegrad.
Och, kyssande Blendas kind, sade hon småleende:
”Du är just en liten näbba, och det skall du få heta, om du förkastar att vara den lilla enfalden från landet!”
”Med den tonen får du kalla mig allt hvad du vill – ack, så älskvärd du kan vara!”
Efter en förträfflig middag, intagen i en sval berså, satte sig sällskapet att afvakta den förstärkning, som väntades från granngårdarna.
Under det Blenda, luktande på de sköna blommor, hvarmed kusin Patrik försett henne, för sig sjelf undrade huru hon som bäst skulle skicka sig i societeten, började fru Regine Sofie anställa förhör efter gästerna.
”Det här starka rosendoftet, med suset i träden och suset i sjön, gör mig just lite sömnig – sladdra derföre du, Henriette, som har lätt för det, och säg mig hvilka du väntar . . .
Men jag menar att du redan somnat, min kära syster Emerentia!”
”Jag – nej, jag är långt ifrån sömnen!”
Och häri hade den goda själen fullkomligt rätt.
Liksom Blenda var hon sysselsatt med tanken på sitt första uppträdande, och som det fallit henne i minnet att hon någorstädes läst att tystnad och tankfullhet tillkännagåfve bildning och förstånd, föresatte hon sig att i dessa punkter icke låta öfverträffa sig af någon.
Hennes tillbakadragenhet vore dessutom lätt förklarad af sorgdrägten, och emellertid vunne hon förmånen att observera och lära, utan att blottställa sig för några misstag.
”Vi vänta inga andra” – svarade Henriette sin svärmor – ”än de som höra till vår vanliga sällskapskrets härute under sommarn.”
”Vet jag hvilka det är?”
”Sidenkramhandlanden Lorens känner mamma . .
Hallbergs likaså, tror jag . . . ”
”Jaså, hökarns?”
”Ja, rika hökare Hallbergs . .
Se’n ha vi spegelfabrikör Lundgrens, hofrättsrådet Ahlstens och . . låt mig se . . kanske kommer också hattstofferare Cederlunds, slagtare Brunns och gamla öfverstinnan Wollsmidt, hvilken är liksom en oldmor för oss alla.”