Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lars Johan grubblade igen.
– Det är så djäfla dyrt.
– Ah, kom du.
Jag har pengar.
Lars Johan funderade igen.
– Kan du låna mig en och tjugufem på en vecka?
Lars Johan lånade altid precis, hvad han behöfde.
– Nå, då gick vi då.
Och Lars Johan stretade med skinande uppsyn i väg uppåt Vestra Ågatan.
Grane följde honom.
När de kommo till Nybron, stannade de.
– Om vi skulle gå in på Phœnix och äta en »busis» för femti öre, föreslog Lars Johan.
»Busis» var förkortning af bus-sexa, och därmed menades, smör, ost, salt kött och sill och potatis, till hvilket lemnades bränvin och svagdricka.
– Ja, kyss till då.
Blott då och då frammumlade Lars Johan en mild svordom som tecken till sin belåtenhet.
När han slutat, lade han servietten som en stor hopknycklad boll midt på bordet och petade sig med en afbruten tändsticka i tänderna.
– Nu har man ändå, så det räcker till en cigarr och två toddar, sade han.
– Nå-å, hvart vill du gå då?
– Vi kan ju gå in på »Djurgår’n», sade Lars Johan, i det han stoppade en sista bit ost i mun.
Det är så djäfla nära.
»Djurgården» är ett litet kafé, dit de, som tröttnat på studentverlden, dragit sig tillbaka.
Nästan alla, som där hafva sitt stamhåll, hafva på ett eller annat sätt lidit skeppsbrott i verlden.
Sälskapet är därför där mer exklusivt än på andra ställen, och det händer ej sällan, att en okänd, som anses störa trefnaden, på lämpligt sätt aflägsnas af stamkunderna.
Grane tvekade.
Förslaget lockade honom egentligen icke.
Men i ett anfall af nyfikenhet gaf han efter.
– Nå, så kom då.
Jag har aldrig varit där förr.
En dimma af cigarrök bolmade emot dem, när de öppnade dörren.
Kafét var litet, hade blott två fönster, och bordens antal inskränkte sig till fem.
Klockan var redan öfver tio, och det hördes ute i förstugan, att stämningen därinne var hög.
Två af borden voro upptagna.
Vid det ena sutto fyra borgare, som under tystnad och med alvar rörde på sitt bruna toddyvirke.
Men vid det andra gick det så mycket lifligare till.
När hans ögon blifvit något vanda vid röken, urskilde Grane, att där sutto sex personer, hvilka alla syntes vara betydligt druckna.
En af dem såg ut att vara en tjock patron från landet, och det var tydligen honom, som sälskapet lade an på.
Fyra af dem kände Grane igen såsom ökända Upsalatyper.
Alla voro gamla studenter, som blifvit öfverliggare, och alla voro de kända under något binamn, som till den grad undanträngt deras egentliga namn, att mången ej ens kände de senare.
På lokalen kallades de aldrig annat än långa Anders, Kronhjorten, Grisen och Agathon.
Den sjätte satt med ryggen vänd mot dörren och höll landtmannen om halsen samt tycktes hålla tal.
Plötsligt utbrast ett väsen, som aldrig tycktes vilja taga någon ända, och ett femstämmigt: »Lefve patron»! dånade genom rummet.
I detsamma vände sig talaren om och fick syn på Lars Johan och Grane, som emellertid slagit sig ned i en soffa vid dörren och rekvirerat två toddar.
Det var Ling.
Han brast i gapskratt och gick genast fram till dem.
– Hähäm.
Två nya djur.
Nå, hvad tycker ni om lokalen?
Är det inte hemtrefligt?
Jo, jag tyckte väl, att det gick i grinden, när jag satt och talade för den där djäfla idioten – hähäm – som bjuder på punsch i kväll.
Vill ni inte flytta med er era varor?
Får jag presentera er för de här gentlemännerna?
Omflyttningen och presentationen försiggick under en viss högtidlighet.
Men för resten inverkade icke de nykomna i ringaste mån på sälskapets stämning.
Grisen hade kommit i gräl med Kronhjorten, och fortsatte omedelbart efter presentationen att med honom växla de mest otvetydiga smeknamn.
Slutligen blef Kronhjorten sentimental och vände sig till Grane, med hvilken han proponerade brorskål.
– Det fins sluskar i det mänskliga lifvet – han sneglade härvid på Grisen – som genom själfva namnet angifva, att de tydligtvis glömt, hvad man har rätt att fordra af folk, som för en gång åtnjuta förmånen af bättre sälskap.
Han makade sin stol närmare Granes och hviskade honom i örat, så att det hördes öfver hela rummet:
– Den där karlen är ett svin.
Han kallas också för grisen.
Han skulle bli präst.
Men han kunde aldrig ta examen.
När han skulle tentera i exegetik, så gick han upp till professorn och grät och sa’: »Jag har legat på knä och bedt gud om andan», sa’ han »Men det går inte.
Han vill inte ge’ mig upplysning.
Jag kan inte förstå texten.»
Och på det sättet fick den rackarn betyg.
För professorn var from och dum.
Men något annat betyg fick han aldrig.
– Det var lögn, yttrade sig Grisen med sluddrig röst.
Det var lögn.
Hade jag inte betyg i kyrkohistorien, kanske?
Kronhjorten vred sina långa mustascher, lade armarna på bordet och stirrade på Grisen.
Äh.
Du, som inte kan katkesen.
Grisen tömde ett fullt punschglas, som egentligen tillhörde Lars Johan, något som därför hos denne framkallade ett ljudligt protesterande: »Nej, men hvad faen?»
Därefter lutade han sig tillbaka i soffhörnet.
Ögonen voro nära att falla igen, och han viftade i luften med båda händerna.
– Nu ser Grisen flugor.
Hähäm! sade Ling.
– Kan inte jag katkesen? fortfor Grisen.
Det var fan.
Kan inte jag katkesen?
»När en människa af tio Guds bud eller lagen hafver lärt känna och ångra sina synder ...»
– Ja, det kan du behöfva, din gamla kanalje, sade Kronhjorten och såg sig utmanande omkring.
– Tyst, säger jag dig.
Det rör dig inte ....
Hur var det nu igen?
När en människa af tio guds bud eller lagen ... ja ... då ska’ hon inte förtvifla.
Nej, det ska’ hon inte göra.
Man ska’ aldrig förtvifla.
Det är det dummaste som fins.
Alting annat är dumt, men det är det dummaste.
Härefter slöto sig Grisens ögon fullständigt, och han sof.
Ling knackade nu i sitt glas och bad att få föreslå ännu en skål.
Det var för de två nykomna unga djuren.
Han bad dem vara öfvertygade om, att grinden altid skulle stå på glänt, när två sådana praktexemplar af det under ständig nydaning varande menageriet kommo och krafsade på.
Och han hoppades, att samtliga närvarande skulle förena sig med honom att hälsa de nya djuren välkomna såsom djur.
Samtliga närvarande förenade sig.
Grisen slog upp ögonen och grymtade igen, att man skulle inte förtvifla.
Landtpatronen hörde på och skrattade hela tiden.
Långa Anders och Agathon hade fördjupat sig i en diskussion om framtidsrepubliken, där Agathon påstod, att bränvin skulle vara förbjudet och människorna följaktligen lyckliga.
Kronhjorten hade börjat berätta för Grane om sin ungdomskärlek.
Lars Johan satt tyst och sög alvarsamt på sin cigarr.
Ling satt och såg på altsammans och spann som en katt af inre välbehag.
När flickan började skrufva ner gasen, gjorde man ett fåfängt försök att få lif i Grisen.
Han föll i stället framstupa och sof tungt med pannan lutad mot bordet mellan en punschbutelj och ett vattenglas.
Man fattade sina glas och drack inbördes till afsked.
Ling knackade med foten af sitt glas på den sofvande Grisens hufvud, som om han knackat i en bål för att hålla tal.
– Taflan är fullständig, sade han.
De gingo ut, lemnande Grisen kvar att sofva ruset af sig.
På torget skildes Lars Johan och Grane från det öfriga sälskapet.
Grane gick en stund tyst.
Han vämjdes vid sig själf.
Lars Johan gick också och tänkte på dagens händelser.
– Det var helvete, sade han till sist.
– Ja, det tror jag, du har rätt i, sade Grane skrattande.
När Grane kom hem, låg det ett telegram på hans bord.
Han kände en underlig kyla genom hela sin kropp, bröt det och höll det mot ljuset.
Det var från fadren.
Han läste det mekaniskt, utan att kunna reda sina tankar.
»Din mor är illa sjuk.
Vill du träffa henne, så res genast.»
Grane stod en lång stund stilla.
Modern!
Det var länge, länge sedan han tänkt på henne.
Han brast i gråt och grät länge.
Först när han märkte, att ljuset brunnit ned i staken, gick han till sängs.
Tidigt nästa morgon var Grane uppe för att packa in sina effekter.
När det var gjordt, hade han ännu en timme kvar, innan tåget skulle gå.
Han tog ett papper och skref följande rader till Schultz.
»Min mor är döende.
Jag far med morgontåget.
Klockan nio i kväll är jag hemma.
När jag kommer tillbaka igen, kan jag inte säga.
Jag känner mig så underlig till mods.
Det är, som om jag i detta ögonblick sade Upsala farväl.
Jag tycker, att jag går till ett helt nytt lif, eller rättare att mitt lif hädanefter på ett eller annat sätt skall blifva nytt.
Jag vet ej, om denna känsla kommer sig af sorgen, eller helt enkelt däraf, att något händt, som ryckt upp mig till medvetande af, att jag ej längre får motståndslöst rulla ned för lifvets utförsbackar.
Men du skall hafva tack, för hvad du varit för mig under dessa år.
Gud skall veta, att jag, om så skall vara, lemnar Upsala utan saknad.
Ty jag känner, att jag gör det nu.
Jag kommer aldrig tillbaka.
Det har varit mitt största fel, att jag ej gjort det långt före detta.
Ty det fins ingenting värre än att gå sysslolös midt uppe i ett lif, som man hatar.
Det är möjligen mitt eget fel.
Men jag kan ej lefva i Upsala.
Jo, det värsta är, att man tappar sin ungdom här.
Och min ungdom vill jag behålla, så länge mitt lif varar.
Ty är den slut, hvad ha vi då kvar?
Lifvet är kort, och hvad som kommer efter, det vet ingen.
Du skall icke tro, att denna tanke är ny för mig.
Den har grott hos mig länge, länge.
Den är icke född af en torr reflexion.
Den har växt upp inom mig och växt till ett beslut.
Och motiven finner du i hela mitt lif, i mina forcerade nöjen, i min irritation, i mitt galna försök att omvända den där flickan, i min ohåg för att studera, i min ifver för religionsfrihetsfrågan och – i en sak till.
Ty när man är ung och lefnadsfrisk, kan man till en tid känna det som en hälsa, detta lif med lösa kvinnor.
Men nu är det för mig blott en ytterligare plåga.
Jag kan icke bli det lifvet kvitt, och jag står inte ut att lefva det.
Hvad jag behöfver, är ett arbete, som ger mig intresse för att lefva, en lugn verksamhet, som lär mig att älska lifvet, hvilket är det samma som att lefva.
Jag skulle kunna taga hvad som hälst, tror jag, hällre än att gå här och »mogna» i en fyra, fem års tid, innan jag tar examen.
Ty det är ju så, man här i sta’n säger, när man vill bemantla, att man på ett fint vis slår dank.
Jag är 25 år nu och har således i rundt tal räknadt lefvat halfva mitt lif.
Den andra hälften vill jag gärna använda bättre än den första.
Farväl med dig.
Och tack.
Grane.»
En halftimme senare satt Grane i vaggonen och hörde, hur konduktören slog igen kupédörren om honom.
Han stack ut hufvudet genom fönstret och såg på staden, medan tåget långsamt rullade ut från perrongen.
Öfver bygnaderna syntes taket på Karolina, och högt uppe på backen låg slottet och lyste rödt i morgonsolens glans.
Solstrålar blänkte på domkyrkotornens svarta hufvar, och mellan de små bygnaderna lyste trädgårdarna grönt.
Tåget kom längre ut.
Nu såg han Flustret.
Han såg de gröna sofforna och de hvita borden, dammen, där svanarna brukade glida fram och tillbaka, den långa promenaden under träden utmed ån.
I den tidiga morgonen syntes här och där ensamma promenerande, hvilka med rask fart styrde kursen bort till »Kap» eller kommo tillbaka därifrån och återgingo upp emot staden.
Det var de flitiga, som gingo där, de flitiga studenterna, som i tio, tolf timmar kunde sitta stilla, fängslade vid boken, och som nu behöfde morgonen för att hämta krafter till den långa dagens stillasittande.
Hvad vunno de?
Hur sågo de ut, när de hade slutat?
Grane kom ihåg ett par filosofie licentiater och läkare, på hvilkas examensfester han varit med.
Bleka, magra och alvarsamma sågo de ut.
Det var först, när spriten flödat, som deras munterhet väcktes.
En sky af ånga slog in mot fönstret.
När den skingrades, syntes promenadens träd som en lång grön linie.
Bygningarna i staden sågo ut som en stor mörk massa.
Endast kyrktornen urskilde han tydligt, kyrktornen och Karolina och slottet, utanför hvilket de långa popplarna till följd af tågets fart sågo ut, som om de sprungit i kapp för att komma in genom den låga hvalfdörren, utanför hvilken de stodo.
Grane tänkte på sin ungdom, hela den ungdom, som gått så glädjelöst förbi och han drog en djup suck af lättnad vid tanken på, att det var den, han nu lemnade bakom sig.
Från ungdomslifvet reste han bort för att rätt kunna blifva ung.
Men han kände sig som en gammal man, och han misstrodde sin egen förmåga att börja på nytt igen.
En darrande känsla af sorg genomflög honom plötsligt.
Tänk, om han icke hunne hem.
Tänk, om modern dog, innan han korn.
Fadern hade ju ej ens skrifvit, hvad det var hon led af. Och Grane gaf sig nu till att fundera öfver, hvad det kunde vara.
Det var två år sedan, han sett henne.
Och han längtade nu efter sin moder, längtade, som när han var en liten gosse, och modern kom hem efter en lång resa.
Utan att göra sig reda för, hur det gick till, hoppade han i minnet öfver ynglingaåldern.
Han glömde alla stridigheter, som varit dem emellan.
Alla bittra ord, som växlats, de sista årens kyla och ovänliga känslor – alt detta var som bortsopadt och försvunnet.
Och han mindes endast den moder, till hvars knä han kommit, när han gjort sig illa som barn, och som smekt honom och tröstat.
Han såg modern ung, leende, öm och glad.
Han kände hennes mjuka hand på sitt hufvud, och han värmdes af hennes leende, när han talade om för henne alla sina små sorger och motgångar, och hon hörde på och förstod honom.
Och han längtade efter denna moder, längtade efter henne så starkt, att alt mellanliggande försvann i ett tyst mörker, och fast han visste, att han rest för att träffa en döende, erfor han dock en besynnerlig känsla af glädje.
Ty han for ju ändå för att träffa sin mor, som han icke sett på så länge.
Och han kände sig viss på, att nu skulle kärleken räcka till att hålla all afvoghet och alla tvister på afstånd.
Alt skulle blifva som förr, Modern måste förstå honom, så som han nu tyckte, att han förstod henne.
Ty det kunde ej fortvara så som förut.
Den onaturliga krigsfot, på hvilken de lefde med hvarandra, kunde ej fortfara.
Och fadern?
Om nu modern dog?
Grane ryckte till, och gråten steg honom upp i halsen.
Ja, då skulle kanske hennes död närma dem till hvarandra.
Och tankarna kommo och gingo, stämningarna växlade, fantasierna aflöste hvarandra, medan tåget rullade vidare i den klara vårmorgonen.
Men till sist tog naturen ut sin rätt.
Och Grane somnade.
När han vaknade, höll tåget vid perrongen i Stockholm.
Och bland alt detta buller och alla dessa människor, som i förvirrad brådska sprungo fram och tillbaka, skingrades hans tankar, och för den återstående delen af resan greps han småningom af den apati, som vanligen beherskar resande.
Först när han nalkades den station, där han skulle stiga af för att åka den återstående delen af vägen i vagn, grep honom på nytt oron.
Med en egendomlig känsla af njutning såg han på den kända trakten, på granskogen, björkhagarna, sädesfälten, som buro kort, grön, höstsådd råg.
Han spejade ifrigt efter vagnen, när de nalkades den lilla stationen.
Där stod vagnen, det var lilla tvåmansdroskan.
Karlson satt styf och rak på kuskbocken, och vagnen var förspänd med två unga hästar, som Grane inte kände igen.
Han kände sig nästan som främmande, när han såg detta.
Men det var då inte underligt.
På två år!
Han tog sin kappsäck och störtade genom väntsalen ut på stationsgården.
– Goddag, Karlson.
Nå, hur står det till hemma?
Han höll på att säga: »lefver mamma?
Men han hejdade sig och upprepade blott:
– Hur står det till där hemma?
– Joo, jag tackar.
Kusken satte upp kappsäcken på kuskbocken.
– Det är nog inte så bra det, hr Grane.
Presten kom dit, just innan jag for.
– Presten?
Grane ryckte till, men hämtade sig.
– Ja, naturligtvis, mumlade han.
– Är det så farligt? sade han lågt.
Hela vägen hade han skjutit undan den tanken, att modern skulle dö.
Nu föreföll det honom så besynnerligt nära förestående.
Och han tyckte, att han redan länge vetat, att alt var slut.
– Joo, det är säkert det, sade kusken.
Patron sa’, att vi får köra, alt hvad vi kan.
– Gör det då, sade Grane och steg upp i vagnen.
Och de foro i sträckt traf.
Grane brydde sig icke om att fråga mer.
Han satt tillbakalutad i vagnshörnet, och hvarje bit af vägen kom med ett minne.
Först foro de genom barrskogen.
Aldrig tyckte han sig ha sett sådana träd.
Och där den slutade, var en grind, som en liten flicka kom och öppnade.
Förr brukade det vara en gosse.
Grane kastade en tioöring åt henne, och flickan stod förvånad och såg efter vagnen, medan hon höll den lilla blanka slanten i sin öppna hand.
Där togo björkarna vid, och i skogsbrynet låg stugan, där snickaren bodde.
Det första och sista poemet
Bland trefliga hem uti Upsala på sjuttonhundratalet fanns i synnerhet ett, som var särdeles inbjudande.
Detta tillhörde professorn i filosofiska fakulteten, Magnus Malmstedt, och hans hustru, Märtha Flodin.
Mannen, som representerade intelligensen, det odlade förståndet och den litterära bildningen, ägde rika och ovanliga själsgåfvor.
Hustrun åter var en ädel typ af den sanna kvinnligheten, det fina vettet, denna rena gudsfruktan och godhet, som göra kvinnan till huslighetens och trefnadens vårdarinna, i hvars närhet det är godt att vara.
I detta hem, under hägn af så utmärkta föräldrar, uppväxte dottern Anna Maria.
Redan från sin första barndom utgjorde hon sina föräldrars glädje, ett så älskligt och rikt utrustadt barn var hon.
De slösade också på henne all möjlig omsorg och kärlek.
Af fadern erhöll hon en icke vanlig bildning, och af modern danades hon till en prydnad för sitt kön.
Naturen hade också begåfvat den lilla Anna Maria med en snabb fattningsgåfva, ett öfverlägset förstånd, ett varmt hjärta och en djup känsla.
Midt emot professor Malmstedt bodde en änkefru Ström, som äfven ägde en dotter, Marianne, jämnårig med Anna Maria och hennes lekkamrat, då de bägge voro små.
Marianne var en liten vacker flicka, hvarken dummare eller kvickare än barn i allmänhet.
Hon ägde ingenting framstående mer än sitt vackra ansikte och sin redan i barndomen framskymtande afund.
Denna var nästan uteslutande riktad på Anna Maria, ehuru
Marianne icke kunde företaga något utan att lekkamraten skulle vara med.
I professorns hus vistades under denna tid en yngling, vid namn Johan Trotzig, en glad och öfverdådig gosse, som gärna retades med alla, undantagandes Anna Maria.
Henne höll han verkligt af, och hon var också den, hvars ord verkade mest på honom.
Äfven detta förtretade Marianne, och hon kunde icke fördraga Johan.
Oaktadt allt detta uppväxte dessa tre unga så godt som tillsammans, emedan Marianne och Anna Maria alltid någon stund dagligen voro med hvarandra.
Åren förgingo, och af de små flickorna blefvo unga tärnor om sjutton år.
Man började redan då att i Upsala tala om att Anna Maria erhållit en bildning, sådan som icke någon flicka i den goda staden eller kanske i hela Sverige hade fått.
Visserligen angaf ej Anna Marias sätt något dylikt; hon var anspråkslös och enkel, med något så blygsamt och tillbakadraget i sitt väsen, att man icke skulle misstänkt henne för någon intellektuel öfverlägsenhet, så framt det icke stundom, då några intimare bekanta till hennes föräldrar voro samlade hos dem, händt, att hon låtit hänföra sig af ett eller annat ämne och sålunda låtit dem kasta en blick in i hennes själs rikedom.
Det faller af sig själft, att professor Malmstedts hus var en samlingsplats för vittert och bildadt folk.
Ibland dem, som under de senare tiderna mycket flitigt besökte professorns hem, var magister Ström, kusin till Marianne och brorson till fru Ströms aflidne man.
Ström ägde ingenting utmärkt, om icke en till narraktighet gränsande fåfänga, som gjorde, att han ville gälla för hvad han icke var och gifva sig sken af att äga kunskaper, dem han icke ägde.
Såsom gosse hade han bott hos Mariannes mor och varit af henne omhuldad med mycken ömhet; såsom yngling förälskade han sig i Marianne; men sedan han blef magister, och man började hviska om Anna Marias stora kunskaper, blef det magisterns hufvudsakliga sträfvan att intressera den snillrika flickan.
Detta blef likväl icke så lätt; men om han misslyckades i dessa bemödanden, så lyckades han däremot att uppväcka den bittraste afund hos Marianne, att göra Anna Maria till föremål för fru Ströms och hennes dotters tadelsjuka samt att framställa sig själf i en löjlig dager för Johan, som aldrig kunde låta bli att roa sig på magisterns bekostnad.
En afton, efter det magister Ström varit hos professorns och under sitt besök på allt upptänkligt sätt försökt att intressera Anna Maria, framtog Johan ett papper.
“Har det någonsin fallit dig in att i mig se ett uppväxande poetiskt snille?“ frågade han Anna Maria.
“Nej, en dylik tanke har visst icke kunnat uppstå hos mig,“ försäkrade Anna Maria leende.
“Men så är det likväl, jag skrifver vers.“
“Du!“ Anna Maria såg tviflande på ynglingen.
“Ja, just jag, och beviset härpå har jag i min hand.
Vill du höra mitt opus, det skäms minsann icke för sig?“
Professorn trädde nu ut till de unga.
Johan måste uppskjuta med föreläsandet af sitt snillefoster.
När Anna Maria och han togo god natt af hvarandra, gaf han henne likväl verserna, sägande:
“Läs detta porträtt i afton, dröm sedan om originalet och gif mig åter mitt poem i morgon.
Anna Maria tog papperet och lofvade, att han skulle få det tillbaka den följande dagen.
Då den unga flickan befann sig ensam i sitt rum, uppvek hon det lilla konvulutet och läste:
“Mitt första och sista poem, Nattmössan“.
Några dagar därefter hade Marianne en flickbjudning.
Maria var äfven inviterad, men hon kunde icke komma.
När de unga kaffesystrarna voro samlade, frågades genast efter Anna Maria.
“Hon har annat att göra än att sällskapa med oss,“ svarade Marianne. “Nog hafven
I så väl som jag märkt, att hon ser oss andra öfver axeln och håller sig för god att prata bort en stund med sina forna lekkamrater nu, sedan hon blifvit så lärd, att hon hjälper sin far med att korrigera latinska krior.“
“Korrigerar hon krior?“ utropade de andra.
“Det där är väl bara skryt af Anna Maria.“
“Å nej, det är dagsens sanning, och icke är det hon, som talat om det för mig, därtill skall hon vara alltför anspråkslös, gubevars,“ sade Marianne; “men hon har likväl bestyrt om att folk fått reda därpå.
Jaha, hon ämnar bli professor, och då förstån I väl, att hon icke kan umgås med så här okunnigt folk som vi.
Då jag bjöd henne till i dag, lät hon också svara, att hon icke kunde komma.“
“Hvad skäl uppgaf hon?“ frågade en.
“Icke något.
När man är en student i kjortlar, då behöfver man icke gifva några skäl.
Man kan då vara så ohöflig man behagar, begriper ni.“
“Och det, fastän man är så ful som det bär sig att vara,“ inföll en liten vacker blondin.
“Ful är då Anna Maria, och det med besked.“
“Icke lär hon med all sin lärdom ändå få någon man,“ menade en annan, som bar förlofningsring.
“Säg icke det; när man förstår att spela sina kort så väl som Anna Maria och se så blygsam ut och tala om både ditt och datt med herrarne, då intrigerar man sig nog till en man,“ förkunnade Marianne.
“Du skulle bara se henne med docenten G– eller den stackars Karl Ström.
Hon tiger icke då, må ni tro, och hennes blygsamhet hindrar henne icke att tala om
Horatius och hvad de heta allt, de där gamla narrarna.
Såg du icke sist, då vi voro tillsammans hos Helena, att Karl icke en enda gång talade med mig, som han ändå är till hälften förlofvad med, så upptagen var han af Anna Maria, som höll tal om, himlens fader vete hvad, men obegripligt lärdt skulle det låta.
Jag talade vid henne flera gånger utan att hon låtsade höra mig, och det bara för att hon beslutit locka Karl ifrån mig.
Hon tror väl, att hon med de där lärda glosorna skall lyckas bli fru Ström.“
“Men jag fruktar hon misstar sig,“ svarade Helena, en flicka på några och tjugu år.
“Herrarne tycka icke om lärda fruntimmer, de kunna icke koka en ordentlig soppa.“
“Hon får väl koka soppa på sitt latin,“ menade Marianne. “Men I veten icke hvad jag fått reda på.
Det är ett fynd, som kan komma att göra henne ett streck i räkningen.
Jo, ni,“ fortfor hon, “Anna Maria – skrifver vers och det riktigt gement till på köpet, däruti hon gör narr af alla magistrar, Karl Ström i synnerhet.
Jag fick tag i en hop af de där snygga verserna, då jag var uppe hos henne i går; de lågo i hennes sykorg, och som det dröjde en stund, innan hon kom in, så tog jag och läste dem, eftersom de voro skrifna med Anna Marias handstil.“
“Det var kanske en afskrift,“ invände en af de närvarande.
“Tro icke det, för då bedrager du dig.
Nej, det är hennes egna tankar.