Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vår lagstiftnings historia för de senaste femton åren lemnar tillräckligt många bevis härför.
Konservatism och — hvarför icke säga ordet rent ut?
— materialism, i en viss mening åtminstone, hafva sålunda blifvit de båda bestämmande faktorerna vid den ena sidan af vår utveckling allt ifrån representationsförändringens genomförande och ända intill våra dagar.
Icke är det de båda, som uppfostra nationen till något friskt pulserande andligt lif eller rycka ungdomen med sig.
Också ha vi ju knapt märkt, att vi haft någon ungdom under dessa femton eller aderton år.
Huru olika nu mot för tretio år sedan!
Den naiva hänförelsen har lemnat plats för sjelfvisk beräkning eller slapp liknöjdhet och osjelfständig auktoritetstro.
De liberale från 1840-talet i Danmark hafva blifvit till de s. k. natio-nalliberale, och i Sverige hafva de forne reformvännerna splittrats i ett ekonomiserande landtmannaparti och en “ intelligens “ utan någon som helst klart fattad uppgift.
Striden mellan stad och land har i alla de tre nordiska rikena omöjliggjort all nationel sammanslutning och trängt alla andra intressen i bakgrunden.
Nu skulle det ej längre vara tänkbart att få se folken resa sig upp såsom en man för att följa ynglingaskarorna på deras förbrödringståg.
Låtom oss endast se till huru det nu går, när man försöker arrangera något dylikt.
Studentmötena hafva ' såsom gouterade ungdomsfester icke fått dö ut.
Ännu 1875 anordnar man ett dylikt till Upsala, men med hvilket resultat?
Ett af hufvudmomen-ten i detsamma skall vara den traditionela utfärden till Upsala högar.
Här talar Ploug åter från Odins hög, men studentfärdernas nu grånade höfding, som en af hans mest afgjorde motståndare inom den svenska pressen då ännuhade nog sjelfbeherskning att artigt kalla honom, känner nu icke längre sin tid, utan låter af sin nationalliberala ifver hänföra sig till att i en sådan stund och på ett sådant rum mana Nordens ungdom till en politisk kamp mot Nordens allmoge.
Nu är det icke längre fråga om den blott andliga och literära förbindelsen folken emellan i tal och skrift nu skall den ena folkklassen i alla tre landen sluta sig tillsammans och rusta sig mot den andra.
Hvilken nedtryckande inverkan detta skall hafva för de särskilda folken och för all andlig verksamhet inom dem, låter lätt nog tänka sig.
När Ploug i juni 1875 höll detta tal på Odins hög, började han med att påminna om huru som det då jemt på årsdagen var något öfver en mansålder sedan han för första gången vid ett liknande tillfälle talat från samma plats.
Men Jiuru mycket hade icke under den tiden hunnit att förändra sig i de tre skandinaviska landens andliga lif!
Helt nya uppslag hade redån börjat göra sig gällande så väl i Danmark som i Norge, och här i Sverige, här her-skade som bäst försoffningen och partisplitet.
Här rådde ännu det tillstånd, hvilket Orla Lehman i sitt berömda tal kännetecknade såsom “ den lange Fimbulvinter, hvis kolde Dödsslummer rugede over Nordens Kraft “, och hvilken han trettio år tidigare trott sig se flykta för “ Livets Lys och Livets Varme “.
Här i Sverige har denna andliga vinternatt kanske aldrig sänkt sig tyngre och mera ofruktbar än under 1870-talet.
Emellertid vaknade just vid denna tid både i Danmark och Norge folkanden och med den åfven literaturen till nytt sjelfständigt lif.
Huru kunde detta komma sig, och hvarför har icke något motsvarande äfven samtidigt inträffat i Sverige?
Förklaringsgrunden härtill är ganska komplicerad, men torde dock icke vara alldeles omöjlig att utfinna.
Danmark hade under hela denna tid haft att kämpa en svår kamp för sin sjelfständighet, och detta hade varit mer än tillräckligt att hålla folkets lifsandar vakna samt förbereda den närmast kommande tidens intellektuela verk-• •
Dessutom lefde det danska folket då ännu i ungefar samma förhållande till sin nyförvärfvade konstitutionela frihet som vi på 1820- och 30-talet till den, vi erhöllo efter 1809 års statshvälfning, och hvad den tiden på olika områden var för vårt folk i jemförelse med den närvarande är nogsamt kändt.
I Norge verkade väl inga dylika rörelsemotorer, men der hafva emellertid andra omständigheter ledt till alldeles samma resultat.
Först och främst är det norska folket ännu endast en nation i sin allra första ungdom, då dess nationela sjelfständighet svårligen torde kunna räknas längre tillbaka än från unionen med Sverige, d. v. s. från den stund då Karl Johan på grund af bristande militära resurser, och kanske äfven af en smula beräkning i ett helt annat syfte, fann sig föranlåten att genom Kiel-freden tillförsäkra Norge den grad af sjelfständighet det aldrig ens kunnat drömma om under danske konungens * spira.
Men med den nyvunna sjelfständigheten vaknade också så godt som genast den hos en svagare part lätt förklarliga misstänksamheten och fruktan för att åter se sina rättigheter inskränkta af en starkare granne.
Den man, som är född och fostrad i frihet, låter icke så lätt inverka på sig af denna fruktan, som deremot är helt naturlig hos den, hvilken, på samma gång han har sin frihet och sjelfständighet kära, finner sig försatt i en ställning, hvilken för ett finkänsligt sinne väl stundom kan tyckas icke i allt vara likställighetens.
Det är denna norrmännens fruktan för en hegemoni från Sveriges sida man hos oss aldrig hvarken har kunnat eller velat förstå.
Under denna oaflåtliga vaksamhet för skyddandet af en genom verkliga eller blott förmenta faror hotad sjelfständighet hafva våra båda grannfolk ända in i den allra senaste tiden utvecklat sig till ett friskt andligt lif.
Hos oss, som vid hvarje högtidligt tillfälle kunna skryta med att vi nu redan varit i åtnjutande af så och så många årtiondens ostörd fred, hålla deremot likgiltigheten och håglösheten nu som bäst på att döda hvarje möjlighet till någon större lif-aktighet på hvilket som helst område utom det ekonomiska.
Derför har det nu också inträffat, att när de nyare andliga rörelserna under senare åren börjat att der utifrån den stora verlden tränga hit upp mot Norden, de så väl i Norge som Danmark mottagits fullt medvetet och i båda dessa land genast gjorts till nya insatser i folkens sjelfstän-diga utveckling, under det att här hos oss bristande literära instinkter gjort, att de fått så godt som smyga sig på folket och genast från deras första uppträdande gjorts till föremål för ett motstånd, hvilket ända intill den allra senaste tiden varit starkare än rörelsen sjelf.
Men sådant beror dock icke blott på yttre politiska förhållanden; det betingas äfven omedelbart af beskaffenheten hos den andliga atmosfer, i hvilken folket vuxit upp.
Och denna atmosfer har här i Sverige ända in på den allra senaste tiden varit mättad med ett öfverflöd af auktoritets-tro, som omöjliggjort all friare tankeverksamhet hos alla dem, hvilka på ett eller annat sätt kommit under inflytande deraf.
Det fans en gång vid vår nordliga högskola en man, som kanske i andligt afseende var hufvudet högre än hela sin omgifning, men som i hvarje fall på grund af sitt skarpsinne och sina stora vetenskapliga förtjenster af alla erkändes såsom den förnämste.
Den mannen utarbetade i den förnämsta af alla vetenskaper ett nytt system, så nytt förstås som något kan vara på ett område, der menniskosnil-let redan under tusentals år skurit sina skönaste lagrar.
Detta system blef hans hela omgifnings religion och med det hade också den ^jelfständiga kritiken upphört att finnas till för mycket lång tid.
Det kan icke vara vår afsigt att här försöka ingå på någon som helst undersökning rörande värdet och betydelsen af Johan Jakob Boströms filosofiska lärosatser i och för sig.
Dertill saknar nedskrifvaren af dessa anteckningar nämligen icke blott helt och hållet förmågan utan äfven den närmare kännedom om detta » system, hvilken ju alltid må-ste blifva en nödvändig förutsättning för, en dylik kritik.
En sådan tarfvas heller icke för sammanhanget i denna enkla framställning.
Hvad vi här vilja framhålla är endast hvad vi i en senare tid af egen erfarenhet lärt känna om denna läras praktiska inflytande på många af våra nu ledande eller i den offentliga diskussionen deltagande mäns åskådningssätt ännu närmare ett tjugotal år efter lärofaderns död.
Boström har, och det med rätta, vunnit stort och ofta upprepadt erkännande för hvad han i och med sin s. k. helveteslära åtgjort till skingrande af vissa bland den svenska statskyrkans bekännare utbredda föreställningar om tillståndet i ett lif efter döden.
Men hvad var väl vunnet med detta, att han sökte frigöra sitt folk från de vidskepliga fasorna af ett helvetesstraff efter döden, då han samtidigt gjorde allt för att redan i detta lifvet binda vår ande och fria sjelfbestämmelserätt såsom samhällsmedborgare, att för-qväfva hvarje tanke på en utveckling från det för den närvarande stunden bestående.
Och detta måste blifva den oundvikliga följden, då skaparen af denna filosofiska stats-lära gjorde till sin främsta, att ej säga uteslutande, uppgift att framhålla det bestående såsom det enda förträffliga, ja, det enda förnuftsenliga.
Detta gjorde Boström, då han gaf sig till att konstruera ut sin statslära från våra då gällande grundlagar; ett * sätt att gå tillväga, hvilket, inom parentes sagdt, måste förefalla den oinvigde såsom ett det nätt opp värsta tänkbara missbruk af den filosofiska induktionen.
Förmodligen är det väl dock detta, som gjort, att man ibland kunnat få se denna lära med en absurd vändning kallas en nationel svensk filosofi.
Detta har man, som sagdt, gjort, och fetisch-dyrkarne hafva dervid förbisett, att läran om tingens yttersta väsen och allmänna grund icke rätt gerna kan inskränkas till att vara på något sätt nationel, så vida man icke med detsamma vill utsätta sig för att framställa ett indirekt misstroendevotum mot lärans rent vetenskapliga halt och beskaffenhet.
När Boström på detta .sätt för sin omgifhing och förde olika generationer af lärjungar, han uppfostrade, på vetenskaplig väg häfdade det vid den tiden bestående såsom det enda berättigade, verkade detta, i förening med lärarens obestridliga öfverlägsenhet, en auktoritetstro, som i sin ordning åter ledde till den sterila konservatism, hvil-ken tryckt sin prägel ännu på de två senaste årtiondena.
Det hjelpte nämligen icke att läraren sjelf året innan sin bortgång fick se “ den enda förnuftiga * representationsformen “ falla och utbytas mot en annan; hans dogmatik står fortfarande qvar och har äfven sina bekännare.
Ännu i dag skall, enligt en anekdot, för hvars trovärdighet vi dock ej vilja ikläda oss något ansvar, ty den låter verkligen otrolig, vid tentamina för praktisk filolosofi i Upsala en fråga förekomma, som lyder: hvilken representationsform anset herrn varä den enda förnuftiga?
Och när så tentanden i enlighet med hvad han fått hos sig inprägladt af äldre kamrater tvärsäkert svarar: fyrståndsrepresentationen, heter der
sedan: Ja, så borde det visserligen vara, men --- — och
så följa några motvilliga medgifvanden för det obestridliga sakförhållandet, att vi nu redan i nära tjugo år kunnat hjelpa oss förutan vår gamla fyrståndsrepresentation.
Konservatismen är i och för sig alltid ofruktbar och innebär heller icke i sig någonting positivt skapande, ty huru man än vill vända saken, är och förblir den endast en negation af allt hvad nydaning och framåtskridande heter.
Så framträdde den också hos oss, och tidens utmärkande karaktersdrag blef, att man ville andligen slå sig i ro på det förträflliga man hade, om än skränet och de allt starkare blifna påtryckningarna från en hop obildade själar, som kanske aldrig ens fått lära Boströms praktiska filosofi, gjorde, att man för ett ögonblick måste vakna * upp och nöd-tvunget se på huru en ståndsrepresentation, som redan för länge sedan var utdömd hos alla andra folk, ändtligen kastades öfver bord äfven hos oss.
Men sedan slumrade man också genast in igen och fortfor att sofva en desto grundligare sömn.
En olycka hade skett: det gälde nu endast attförekomma det icke äfven flere och värre inträffade, genom att t. ex. några af de andliga rörelser, som läto ana sig ute i de stora kulturlanden, också trängde fram till oss.
Man var så lycklig öfver att allt fortfarande få lefva qvar i den tid, då Tegnér stod och från skolkatedrarne i Vexiö stift dref reaktionär politik för gymnasister och scholares.
I en tid, som glömde sig sjelf, sin egen värdighet och sina sjelfåtagna stolta förpligtelser, hade man äfven glömt att hoppas något af sin egen kraft och sitt eget initiativ.
Och hvad var då naturligare än att detta äfven inverkade på ungdomen, så ätt denna glömde betydelsen af hvad en bland hennes mest älskade lärare en gång sjungit om att “ den lärotid blir lång, som blott ett evigt lyssnande förblifver “, och i stället gaf sig till att blindt följa de en gång vedertagna auktoriteterna.
En ny generation höll emellertid på att växa upp, men ännu visste man icke hvad det skulle blifva af den.
Den fick nöja sig med att hoppas det bästa.
Det blef ingenting r åtminstone ingenting helt och stort.
Antingen bortrycktes » dessa ynglingar, som Ernst Björck och Daniel Klockhoff, i
v en tidig ungdom; eller gingo de, som Snoilsky, oberäkneliga, sin egen väg; eller också visade de, som af Wirsén, i enstaka lyckligaste fall afgjorda anlag för att inordna sig under den akademiska * politik, hvilken den nu varande in-nehafvaren af stolen n: r 18 i svenska akademien, hänsyftande bl.
a. på Bottigers förhållande till Tegnér, en gång i sin ungdom kännetecknade såsom de akademiska familjetradi-tionernas.
Midt ibland denna unga generation stod, såsom på samma gång dess högt älskade lärare och mest representativa personlighet, Bernhard Elis Malmström.
När man nu hör Malmströms fordna lärjungar tala om honom, har man lätt nog att fatta det inflytande Angélicas sångare med sitt känsliga sinne och sin varma skaldesjäl den tiden måste ut-öfva på ungdomen.
Åfven han hade ju en gång vari tung och sjungit om en strid för tankens rätt, om frihet och omsjelfständigt, manligt arbete i bildningens tjenst.
Ännu kunde han ju öckså — på afstånd tala frihetens sak, som man bl.
a. kan finna af det här ofvan anförda inlägget mot Strandberg, derest uppgiften om Malmströms författarskap till denna uppsats verkligen skulle vara med sanna förhållandet öfverensstämmande, något som vi icke hafva skäl att betvifla.
Men ty värr fick Malmström icke nöja sig med att blott vara skald; han skulle äfven såsom professor i litera-turhistoria för ungdomen tyda gången af hela vår vittra odling, och i det afseendet var han mindre lycklig.
Det skulle här blifva för vidlyftigt att söka utreda orsakerna till d^ märkvärdiga antipatier, hvilka Malmström förde med sig i den estetiska katedern, men ett faktum är, att han aldrig upphörde atl gifva dem luft allt ifrån sitt första uppträdande der.
Man läse t. ex. endast minnestalet öfver Att erbom, hans fordne lärare, som i trots af de stora meningsskiljaktig-heterna dem emellan dock så ridderligt utsett honom till sin efterträdare.
I stället för att söka opartiskt utreda orsakerna till romantikens framträdande och vida utbredning på sin tid, börjar Malmström med att fara ut mot hvad ^ han i nära samklang med en temligen allmänt vedertagen jargon tillåter sig beteckna såsom det katolska elementet i denna riktning.
På tal härom blir han fanatisk som en af Torquemadas legodrängar, och att endast döma efter dessa utgjutelser skulle man kunna tro Malmström hafva varit en den mest nitälskande protestant, som någonsin lefvat.
Uppgifterna från andra håll låta emellertid något annorlunda.
Så yttrar t. ex. på tal härom en åldrig literaturkännare, hvilkeri tydligen haft tillfälle att på nära håll följa Malmström genom hela hans utveckling, bl.
a. följande, som vi taga oss friheten återgifva: “ Protestantismen såsom religionsform var honom (Malmström) temligen indifferent, men han skulle väl, såsom äkta hegelian, knappast haft något emot en stark statskyrka, hvilken, lemnande tänkaren och vetenskapsmannen fullständig frihet, gaf en bestämd läro-norm samt upprätthöll god borgerlig ordning. “ * Detta vill ju, med andra ord uttryckt, ingenting annat saga än det gamla, så ofta missbrukade: påtvingad kristendom åt packet, full frihet, religionslöshet i bästa fall, åt oss!
Hvadan då all denna fanatism, som kulminerar i det absurda talet om att för honom, Malmström, de båda uttrycken den protestantiska eller civiliserade verlden hafva ungefar samma betydelse?
Är detta icke blott en tanklöshet, som förbiser att den antika verlden redan långt före kristendomens tid, lika som ock den katolska efter kristendomens uppkomst, gjort inlägg i vetenskap och konst, till hvilka protestantismen ännu icke hunnit uppvisa några motstycken, så kan det ju i detta sammanhang icke annat vara än ett allt utom fint sätt all låta förstå, huru som Blommornas älsklige skald skulle lefvat och dött som en barbar.
Några friare vyer kunde Malmström således icke öppna för sina lärjungar, ännu mindre förnam man några sådana väckelser från det södra universitetet, och den sjelfständiga literära alstringen låg så godt som alldeles nere.
När förhållandena gestaltade sig på det.
sättet vid sjelfva högsko-lorna och i den bildade ungdomens högqvarter, huru skulle maii väl då kunna tänka sig framtidsutsigterna för oss ännu yngre, som då växte upp i början af sjuttio-talet.
De voro heller icke synnerligen lofvande, för så vidt det angick att söka andlig näring inom det egna landets literatur.
Nog hade vi två verkliga skalder, som vi alltid och med odelad beundran sökte, men äfven lios dem kände vi lika som in-stinktlikt, att de icke kunde gifva oss allt hvad som skulle komma att göras oss behof.
Dessa båda voro Viktor Rydberg och Snoilsky.
Rydberg hänförde oss med sina storslagna och rena former och vi anade hos honom den trängtan till frihet och djerf flygt mot högre rymder, hvilken kom oss att redan då älska och beundra honom, lika som vi älska och beun-
* Se Nya Dagligt Allehanda n: r 169 för 1881, artikelserien ” Ströft&amp;g bland literära minnen ”.
o •dra honom ännu.
Men det var dock, såsom redan antydts, något som vi saknade hos honom.
Der var för mycket marmor och för litet omedelbar värme i fargeri, för mycket reflexion också; stundom bredde sig väl derjemte ett visst dunkel af mysticism ut öfver och skymde till någon del de eljest så imponerande formerna.
Kanske kom sig också denna känsla af half otillfredsstäldhet deraf, att vi redan då, om än omedvetet, befunno oss under inflytandet af en stämning, i hvilken man icke längre i första rummet vänder sina blickar mot Hellas och Rom, ännu mindre mot medeltidens dunkel; vi skulle bestäm dt tyckt mycket om att få litet rena verklighetsbilder der vid sidan.
Och så var Rydberg icke nog produktiv, för att vi icke snart skulle kunna honom utantill så godt som från perm till perm.
Detta senare var äfven förhållandet i fråga om Snoil-sky, då som bekant ännu mera än nu.
Men der var hos honom något af den omedelbart framträdande personligheten, som genast slog an på oss.
Väl var Snoilsky då som nu allt för mycket i bästa mening förnäm, för att vilja binda sin sångmö till att göra något samladt skolarbete i ett visst manér, som vi då kanske skulle önskat oss det.
Men han var också på samma gång käck och fri, och han var kos-mopolit, hvilket gema må läggas honom till last af det slags kungliga svenska patriotism, som i grunden icke är något annat än en afart af den ramaste egenkärlek, men hvilket
vi då som nu så godt kunde vara med om.
Att det är dessa båda element, det rent personliga och det allmänt-menskliga, eller kanske rättare det allmänt-europeiska, som i alla tider skola gifva Snoilskys dikter deras förnämsta värde, det kan också tagas för alldeles gifvet.
Derför kunde det heller icke undgå att väcka förvåning, och något annat äfven, när man vid hans senaste diktsamlings framträdande fick se åtskilliga förnumstiga kritici arbeta af alla krafter för att göra honom till en företrädesvis s. k. fosterländsk skald.
Det tyckes eljest, som om det skulle vara lätt nog att inse, att i de “ svenska bilder “, som öppnadenna diktsamling, det pittoreska i motivet för skalden gält fullt ut lika mycket som någonsin det patriotiska.
För min del skulle jag också gerna gifva alla de versificerade anekdoterna om Banérs likfärd och Stenbocks kurir, och hvad de nu allt gälla, endast för att få behålla en enda sådan liten bit som t. ex. “ Afskedet från Provence “, hvilken, ehuru den icke alls är hämtad ur Ekelunds historia, dock vida mera talar den sanna fosterlandskänslans språk än alla de nyss nämda styckena tillsammans.
Lika obegripligt förefaller det också, när, såsom man vid ett par tillfällen sett en och annan obändig kritiker göra, det börjar klagas öf-öfver att Snoilsky här skulle hafva blifvit sin ungdoms fri-hetsideal otrogen.
Han kan väl inte hålla på med att besjunga endast Rouget de Lisle hela sitt lif igenom heller, och inte är republikens blotta namn väl det allena saliggörande?
Att Snoilsky aldrig upphört att vara en sann frihetens och jemnlikhetens skald i modernaste mening, kan man för öf-rigt se t. ex. ännu af hans senaste offentliggjorda skaldestycke, “ I porslinsfabriken “ (intaget i det till förliden jul utkomma numret af Publicistklubbens tidning “ Julqvällen “), der han sjunger om huru han önskar sig kunna
------ skänka dikten så
Den enkla form, som tusenden förstå, långt hellre än att
— blåsa bubblor blott af granna ord,
Till lek vid öfvermättad bildnings bord.
Snoilsky har alltid varit den, som bland alla våra nu lefvande författare stått i den närmaste rapport med hela den samtida verlden der ute, som så att säga knutit oss till det öfriga Europa, så godt detta låtit sig göra, och derför skall han alltid vid skildringen af denna öfvergångstid hafva sin plats gifven, huru miniatvrformiga hans poetiska kaméer än må vara.Georg Brändes ’ framträdande gör sig bemärkt äfven i värt land.
— Strindberg och A.
U. Bååth slå in på en ny vitter riktning.
— Wirséns och Nybloms inträde i svenska akademien; deras stridiga uttalanden vid detta tillfälle.
Sådan som vi nu antydt den var ställningen, då för något mer än ett tiotal år sedan de första svallvågorna af rörelsen i den nyare europeiska literaturen nådde våra kuster.
Man kan gerna säga, att de kommo med Georg Brändes ’ bekanta verk “ Hovedströmninger i det nittende Aarhundredes Liter atur “.
Här fans nu den metod, som allt hit intills saknats i vår egen literaturhistoria och om hvil-ken man hos oss förut haft föga eller så godt som ingen aning.
Ty under det uteslutande sysslandet med tysk filosofi och tysk etestik, hade vi naturligtvis icke vårdat oss att taga kännedom om en sådan eljest verldsbekant storhet som Taine, under det vi visste högst litet om Sainte-Beuve och alls ingenting om att en mångsidig författare och nydanare sådan som Henry Beyle någonsin lefvat.
Brändes ’ arbete lyckades, som man ännu torde minnas, genast från början att göra icke så litet buller af sig äfven här hos oss.
Bland den del af ungdomen, som på egen hand sysselsatte sig med studier i detta ämne, mottogs det med odelad förtjusning.
Icke så öfver allt utanför denna krets, der man var mera benägen för att hysa misstro till allt detta nymodiga, som man hvarken förstod eller kanske ens kände lust att närmare undersöka.
Här hade vi nu fått en fast stödjepunkt för våra fortsatta funderingar, och om vi än icke alltid så riktigt förstodo andemeningen med hvad vi läst, så hade det dock det goda med sig att äet lärde oss se saken något mera i stort och gaf oss en ledtråd för hvar vi hade att söka det mest karakteristiska i literaturen.
Vi växte upp i en praktisk tid och och hade omedvetet behof af metod, äfven i de historiska disciplinerna, något som aldrig funnits här i landet, huruförtjenstfullt vi än äfven i det afseendet utvecklat oss på de exakta vetenskapernas område.
Så gick tiden utan några märkligare företeelser.
Den svenska bokmarknaden led, som bekant, under det gångna årtiondet just icke af någon öfveransträngd originalproduktion, så att på det hållet hade vi icke synnerligen mycket att taga reda på, och om det, som ännu stod i grodden, hade vi icke hunnit att få någon aning.
Väl visste de, som varit samtida med den då nyss till universitetet afgångne A.
U. Bååth, att omtala, huru han redan på skolbänken förvånat alla med sina lysande anlag och huru han nu ute på skånska slätten än som oftast skar sina lagrar såsom — extemporerande predikant.