Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans qvinligt sensitiva sinne kunde nu en gång icke med karlars burdusa sätt att utan vidare rycka en in på lifvet, att med tölpiga, grofva fingrar gripa efter ens fina känslor och utan betänkande nämna alla ting med deras verkliga men plumpa namn.
Nej mycket, mycket mer uppskattade han samtal med qvinnor helst med äldre sådana, från hvilkas sida man icke behöfde befara några af ingénuernas omotiverade känsloutbrott eller ohejdade, tygellöst muntra skrattsalfvor, trettioårs verlds-damer, hvilkas glädje som missräkning voro beherskade, öfver hvilkas hela väsen åren lagt sin nerstämmande sordin, öfver hvilkas alla rörelser umgängeslifvet bredt sin affilade, förnäma ro.
Han höll af den dämpade clairobscur, som är öfver sådana fruntimmers samtal, der alt vidröres lätt, graciöst på ytan, och blott fina naturella märka, hur ofta det glimtar fram bekännelser och känslor under de af formtukten strängt skolade orden, och man har den utsökta njutningen att plötsligen med en oväntad röstnyans, med en bråd öfvergång från ett ämne till ett annat eller med en omedveten ryckning i mungiporna få ett öfverraskande, klart perspektiv på alt det myckna, som darrar och rör sig derinnanför det convenabla sidenlifvet.
Det var slikt som fängslade honom vid Camilla Stråle – hon var en lika exotisk företeelse som han med nycker och åsigter lika besynnerligt sammankopplade, som de voro hos honom och med just denna trettioårens smältande fernissa öfver sig, hvilken han älskade.
Camilla hade tillbragt vintern i Nizza med en sällskapsdam och begagnade nu Clarens som öfvergångsort till Baden-Baden och Sverge.
Han hade kommit dit från Lago di Como, der han legat och haft tråkigt i Bellagio i det han förgäfves sökt inbilla sig sjelf, att han intresserade sig för en liten Wienerska, som bodde der.
Genast som de råkats här i Clarens hade de som de enda svenska gästerna i Beau Site, så fort som sådant endast sker på resande fot, blifvit bekanta och snart gjorde de dagligen turer och utfärder samman.
Och Gerhard måste erkänna, att intet af hela hans resas nöjen gick upp mot att timtals sitta i hennes förmak och prata om ditt och datt, om ögonblickets alla hugskott, medan replikerna föllo lika lugna och trygga som det regelbundna tick-tacket från kakelugnskransens mexiska bronspendyl, och hon satt midt emot honom lugn, beherskad och fin från hjessan till fotabjället och, som han tyckte, skänkte alt utan att lofva något.
Han beundrade då hennes vackra hårfäste med det bruna, lätt krusade håret, den täcka munnen med sitt spotska löje i ena mungipan och den höga, välbildade gestalten, och afbröt understundom samtalet med att temligen vilkorligt inflika några artigheter af det dristigt-intima slag, som nyttjas på öfvergångsstadiet mellan vänskap och djuparef intresse, komplimenter uttalade med ett bortskämdt barns litet näsvist kärliga ton.
Då log hon vanligen, slätade till det virriga håret vid ena örat med sin långa, hvita hand och åter gled samtalet helt piano in i sin vanliga strömfåra.
Och det förekom honom nu, som hade han fått veta hela hennes lifshistoria under prat om de banalaste föremål, utan att han dock egentligen hade någon klar föreställning om hennes närmare förhållanden, och den skänkte honom en viss tillfredsställelse, denna inbillning att han trodde sig känna hennes lynne, hennes sym- och antipatier.
Medan han sålunda som bäst satt och knöt samman drag vid drag, förgäfves sträfvande efter att få en totalbild af henne, hörde han ett släp frasa mot sanden och såg henne sjelf stå framför sig.
Han sprang upp, helsade, tryckte hennes hand och båda satte sig.
»God morgon», började så hon, »hur har ni sofvit?»
»Bra, tack bra!
Och ni sjelf?»
»Åh, dåligt!
Jag funderade nästan på att icke stiga upp alls i dag.»
Men ni ser ju helt duktig ut, fröken.»
»Åh-nej, jag var trött, och så fick jag en idé, att det kunde vara rätt skönt för omvexlings skull att ligga en hel dag tanklös, utsträckt i sin säng med rullgardinerna nerfälda och bara drömma.»
Och kalla till sig mycket trefligt sällskap att prata med på spiritistisk väg.»
»Hm, altid skall ni då gäckas med mig, för att jag en gång olyckligtvis i ett obevakadt ögonblick anförtrodde er, att jag var spiritist.
Vet ni icke, herr Livin, att det kännetecknar okultiveradt folk att göra narr af det, de ej begripa, och okultiverade vilja vi två väl minst af alt vara eller hur?»
»Nej ni har rätt!
Gräla på mig bara!
Det käns så godt att få bannor – det har jag aldrig fått.
– Nåå det var då för väl i alla fall, att ni ändrade beslut och kom ner.
Annars hade jag väl förgåtts af ledsnad härnere.»
»Skall det vara en artighet, det der?»
»Naturligtvis och mitt hjertas uppriktiga mening dessutom.»
»Nåå i så fall måste jag väl vara lika uppriktig och bekänna, att ni icke får fatta orsaken till, att jag blef synlig, som någon särskild gunst för er.
Anledningen dertill var den, att jag just nyss helt oväntadt fick telegram, att min kusin kommer hit i dag.»
Med hvilket tåg kommer hon då?»
»Hon, hon!
Det är en duktig, fyrtiårs enkling.
Grosshandlar Rapp, han som har de stora jernbruken i Vermland, ni vet.»
»Ja, jag skall just nu gå ner och möta honom.
Adjö då så länge, vi träffas i middag åtminstone.
Jag antar, att han och jag dejeunera på mitt rum.
»Farväl!»
Värdigt som vanligt reste hon sig och gick upp mot hotellet med denna sakta vaggande, lätjefullt cadenserade gång, som var egendomlig för henne, men han satt qvar i en oklar, harmsen känsla af, att deras angenäma förhållande skulle störas af den ankommande tredje.
En stund efter dinern!
Nere på båtbryggan stå Gerhard och grosshandlar Rapp och prata, väntande på Camilla, som gått och hemtat några öfverplagg i och för en båtfärd på sjön, som de tre ämnade företaga samman.
Grosshandlaren är en fyrtioårig, mörklagd man med ovanligt vackert, reguliert ansigte och en ståtlig, rak hållning.
Det mest kännetecknande för hela hans person är ett drag af sundhet, hvilket Gerhard afundas honom, ett drag af en intensivt koncentrerad kraft, som visserligen för ögonblicket slumrar, men de breda skuldrorna, de grofva armarne och de starka händerna tyckas säga en, att den när som helst kunde bryta fram i all sin obändiga styrka.
Och energi måste han nu för resten hafva haft för att med två tomma händer kunna förskaffa sig en förmögenhet, sådan som han besatt, om också, som det påstods, lyckan gjort mer för hans något svindelaktiga affärsföretag än hans egna ansträngningar.
Sjelf måtte han i alla fall hafva tyckt, att han arbetat sig trött, efter som han de sista fyra, fem åren aldeles legat ifrån affärslifvet och blott rest ikring som en outtröttlig turist för att roa sig och på ett praktiskt sätt söka skaffa sig någon bildning, ty hans uppfostran hade blifvit i en rent af oerhörd grad försummad.
Så hade han väl skrapat i hop ett här och ett annat der, men måste ännu under sina samtal lotsa sig fram med den gamle börs-spelarens listiga försigtighet för att icke på påfallande sätt röja de vida lakuner, hvilka funnos här och hvar i hans kunskaper, och det hjelpte knappast, att han både uppträdde sjelf och skar till sina åsigter efter det sista modernt kosmopolitiska snittet, sådant som han uppfattat det genom reserfarenheter, samtal, tidningsnotiser och skabrösa romaner.
För ögonblicket blossade han af alla krafter på en cigarr, medan han med denna tillitsgifvande, gemytligt bondaktiga enfald på sitt ansigte, hvilken under hans köpmans tid gjort samma tjenst som kapitaler, tilltalade Gerhard.
Denne deremot såg ut att vara i dåligt humör och svarade kort, enstafvigt.
Redan under middagen hade han blifvit nedstämd, då han såg, att Rapp fått intaga hans plats vid Camillas sida, och han hade under måltiden suttit så tyst, att hans andra bordsgranne, madame Nicoud lade märke till det och sökte uppmuntra honom med att hviska honom i örat, att den nykomne herrn icke såg vidare »chic» ut.
Då drog Gerhard öronen åt sig; det fattades bara det, att folk skulle tro, att han gick här och spelade olycklig älskare – fy sjutton det var den snöpligaste roll han kände – och härefter underhöll han fransyskan med all sin älskvärdhet, fast det jäste och kokade inom honom af förargelse.
Nu stod han och tittade i vattnet med ryggen vänd mot Rapp och frågade plötsligen så nonchalant som möjligt för att få sin ställning klar för sig:
»Herr Rapp stannar väl här en längre tid?»
»Nej för all del!
Jag far redan i morgon bittida kl. 7,30.
»Hvart då, om jag får fråga?»
»Till Gersau antagligen.
Jag tycker uppriktigt taladt icke så mycket om Clarens – Gersau är betydligt mera distingueradt.»
Innan Gerhard hann reflektera häröfver kom Camilla emot dem – ståtlig, rak och förnäm som vanligt.
De stego alla tre ner i en roddbåt och läto ro sig innåt den pitoreskaste delen af sjön, till Chillon.
De foro ikring det gamla kastellet, hvars grå stenmassor speglade sig i sväfvande konturer i det stillnade blå vattnet.
Rapp utkramade lätt felaktigt några reminiscenser från en Bædeker – så begåfvo de sig åter hemåt, framdrifna af den jovialiska roddarens sakta årslag.
Gerhard kände sig helt beklämd till mods ju tydligare han märkte, att han var till öfverlopps.
De båda andra talade oupphörligt samman, talade icke intresselöst utan med uttrycksfulla stämmor och vexlande minspel, ordade om tusende saker, som voro obekanta för honom.
De nämde namn på namn, händelser på händelser, minne på minne, hvilka alla voro honom främmande, och för hvarje drag, han hörde, hvilket gick som ett bindande band dem emellan, stack det nålhvast till inom honom, och när han vände sig bort ifrån dem och blickade öfver relingen, hade han en pinande förnimmelse af, att de passade på tillfället för att vexla några af dessa härliga små smekningar, några af dessa kärlekens finlödiga små mynt, hvilka dårar förakta som allmosor, men han älskade högst af alt – förstulna handtryckningar, korta, brinnande blickar eller ömma småleenden.
Han tyckte, att Camilla talade ovanligt mycket i ett mer än vanligt agiterad, raskt tempo, och så gestikulerade hon bestämdt också mer än vanligt.
Blodet steg honom åt hufvudet, han inledde ett samtal med roddaren om fisket i Geneversjön, och blef helt belåten, då de åter anlände till pensionens båtbrygga.
Nu tog Rapp godnatt, tryckte med kälkborgarens litet tillgjorda vänlighet deras händer och gick.
Han var trött och skulle tidigt upp i morgon.
När de blifvit ensamma föreslog Camilla Gerhard att gå ett slag.
Så gingo de af och an i den folktomma parken, medan solen sakta sjönk.
»Ja kära ni», säger så hon, i qväll är det väl sista gången vi går här samman på tu man hand.
Tack skall ni derför ha för hela vår trefliga sammanvaro.
Denna angenäma tid skall jag icke glömma i brådkastet.»
Skall ni resa?»
»Ja herre Gud talade jag icke om, att jag redan i går konsulterade d:r Hubaise, den stora homeopaten, ni vet?
»Jo i går förmiddag var jag uppe hos honom.
Han ordinerade bergsluft som mera passande för mina angripna nerver.
Och derför far jag också i morgon eftermiddag till Interlaken.»
»Jaha, kl. 6.
Men hvad ni ser blek ut, min vän, ni borde icke gå ute så här under solnedgången, nej det borde ni icke, herr Livin.
– Ja hvem skall nu hålla reda på er, »när jag far», tillfogade hon derpå efter en kort paus med en moderlig accent i rösten.
De hade kommit till slutet af gången och vände för att börja ett nytt slag.
Hon måste återigen börja.
»Hur länge stannar ni sjelf här?»
Han ruskade på hufvudet, liksom ville han skaka af sig några tryckande tankar och sade så likgiltigt han förmådde:
»Åh ett par veckor till, sen far jag väl till, till – Vichy grep han tag i på måfå utan att tänka på hvad han sade.
»Der är saisong, folk, lif och hvad man eljes kan begära.»
»Ja det gör ni rätt i.
Man måste då och då byta vistelseort och icke växa fast på ett ställe.
Så mycket jag tycker om Clarens, skall det i alla fall bli rätt roligt att komma upp till Interlaken igen.
Det är ett vackert ställe och dessutom vida mer ...
»Distingueradt», inföll han med ett hårdt tonfall, hvars hånfulla klang han icke ens gjorde sig besvär att dölja.
Hon blef litet röd under tinningarne, fixerade honom skarpt ett ögonblick och fortsatte dröjande:
»Ja det var just det jag ville säga.»
Derpå återtog hon sin lugna min, lade sin hand lätt på hans skuldra och sade i en vänlig tanteton:
»Ja, kära herr Livin, jag vill redan i qväll tacka er för all er vänlighet, ty det är nog möjligt, att vi icke få någon pratstund i morgon.
Sedan jag sagt adjö åt Rapp, skall jag packa.
Roa er nu bra, sköt om er och lofva mig att söka upp mig, när ni en gång kommer till Stockholm.
Det skulle vara så roligt att råkas igen och upplifva minnena från vår trefliga sammanvaro här.
Men nu måste jag gå upp.
»Godnatt!»
»Godnatt, fröken.»
»Sof godt, vi ses i morgon», fortsatte hon vänligt utan att låtsas lägga märke till det kalla, ceremoniösa sätt, hvarpå han sagt sin slutreplik.
Så aflägsnade hon sig och försvann i hotellentrén, men han gick häftigt af och an derute.
Han var öfvertygad om att de båda ...
Nåja det var det samma, det bekymrade honom icke, men hvad som grämde honom, pinade honom, det var att veta, att från och med i morgon skulle det gamla taga vid, skulle oron och intresselösheten åter komma öfver honom, var det slut med trefnaden, förbi med lugnet.
Åter skulle han få börja flacka ikring, irra hemlös ikring utan en menniska, hvarken fjerran eller nära, som brydde sig om honom eller som han brydde sig om.
Och i tungsinta tankar af leda och olust, stirrade han utåt sjön, der mörkret för hvarje ögonblick växte.
Der borta tvärs öfver vattnet hvilar ännu solens gyllene boll på trätopparne, dallrar ännu en bred, rödaktig strimma öfver vågorna.
Men kring höjdernas vinfält och skogsdungar svepa lätta dimmor sitt brungrå flor, så konturerna småningom mer och mer streck efter streck försvinna i det skymmande dunklet.
Endast de hvita bergs-spetsarne glimma och glöda ännu i ett skärt färgdis, men efter hand mattas äfven skenet der, det blir mörkare, mörkare, medan solen sjunker, så till sist endast en intensivt lysande eldbrandslik röd punkt tindrar fram derborta, hvilken med en sista ansträngning sänder en blodröd linie tvärs öfver den dunkelblå, lätt vattrade sjöytan, en linie, som liknar den utspringande blodströmmen från en åder.
Så försvinner också den.
Der solen lyst utbreder sig ett pjaskigt orangefärgadt skimmer.
Det qvällas.
Sjön lurar till, bergen slumra in och öfver drömmande samhällen sjunger en kyrk-klocka i Clarens sin sömninlullande vespersång.
Nattvinden tassar lätt bland blomstertunga häckar och strör ut vågor af doft i den afskylda nattluften.
Eljes icke ett buller, som stör, icke ett ord, som skär.
Underbart tyst, vidunderligt stilla ... så tyst ... så stilla.
Under det Gerhard betraktade, hur skuggorna i mörka floder gjöt sig öfver nejden, leddes hans tankar öfver från stundens tillfälliga miss-stämning till hans lifs stora oafkastliga sorg, som i hvarje ögonblick af missräkning och grubbel reste sitt hufvud och fylde hans inre med en obekämpelig tungsinthet – medvetandet om hans egen oförmåga, om hans egen andliga och fysiska maktlöshet.
Alt det hopplöst intet sägande, alt det tröstlöst tomma i hans existens som äfven i lyckliga stunder satte en mörk folie till hans glädje, kom tydligare än vanligt för hans syn.
Att lefva utan att duga till något, utan att ega kraft att flamma upp för något, utan att helt kunna gripas af något – bittert, bittert, men gräte han också blodstårar, vrede han också i förtviflan sina händer, skulle det dock icke hjelpa, skulle han dock icke kunna förvärfva sig friskt nytt blod, sundt nytt själslif, och han segnade under tyngden af sin egen trötthet.
I en dof melankoli gick han med halfslutna ögon och slappa lemmar upp till sig, tog fram chloralflaskan och beredde sig att lägga sig.
En död slöhet började reagera mot hans upprörda sinnesstämning.
Prudentligt tog han af sig sina plagg, och då han hörde sin granne i rummet bredvid, den dödssjuke fransmannen, från sitt sömnlösa läger sakta gnola på den vanliga melodi, melodin, som talade om gatlifvets muntra stoj, om fräsande champagneskum och om rendez-vousernas lustiga, af kyssar afbrutna tassel, upprepade han sjelf mekaniskt utan en tanke i sin hjerna visans ord:
Je suis si jeune
Je suis poitrinaire
Oui il faut mourir.
EN INTERIÖR FRÅN LANDET.
En qvalmig, vacker sommarmorgon med en himmel, hög och djupblå som sällan, endast borta vid horisonten några täta ulltappslika strömoln.
På den långa bugtande landsvägen skiner solen med all sin kraft, och icke ett träd, icke en buske finnes vid vägkanten, som kan kasta sin lisande, mörka skugga öfver den bränheta, af djupa hjulspår fårade marken.
Rundtikring idel flackland, sädesfält vid sädesfält, potatisland efter potatisland, icke en skogsdunge, icke en bergsknalle, som kan förströ det af landskapets enformighet utpinade ögat.
Och så hett sedan – denna dofva, instängda rötmånadshetta, som i sin tryckande värma gör en orkeslös och matt, medan tunga svettdroppar perla utför alla porer.
De gamla knarriga gärdesgårdarne våndas i febertemperatur, vägkantens blåklint och spireor sänka tvinande doftlösa kalkar, och ett par dåsiga kor, hvilka med hängande tungor ligga och stånka vid en dikesren, gitta ej en gång röra på svansarne för att vifta bort de flugmyriader, hvilka kräla på deras ryggar.
Några åkdon rulla sakta förbi, långsamt framsläpade af starkt transpirerande hästar, medan kärrorna svettas så vagnssmörjan i svarta, feta klatschar dryper ner i sanden, och bönderna torka brunbrända, våta pannor med stora, apelsinröda näsdukar, prydda med deras kungliga svenska majestäters konterfejer.
En nätt trilla kommer i raskt traf farande, stannar ett stycke bortom den lilla, oformliga landtkyrkan framför skolbyggnaderna, och två medelålders-män stiga ur.
Det är öns främsta man, brukspatron Holmlund på Lindesnäs, och länets folkskoleinspektör, hvilken i dag skall besigtiga skolorna.
Men ännu är det god tid, storskolans magister, hvilken tillika är klockare, postmästare och diversehandlare på ön, har ännu icke ankommit, ej heller kyrkoherden.
Båda herrarne sätta sig derför på förstuguqvisten och prata, under det pojkar och flickor i en oafbruten ström gå förbi dem, bugande, nigande, och brukspatron känner sig helt öfverraskad att se en mängd ungdomar, hvilka annars, obekymrade nog om sin bildning, brukade göra dagsverken hos honom, i dag infinna sig här stela och uppsträckta med allvarliga ansigten, nytvättade händer och rena kläder, men saken var den, att klockarn, hvilken eljes utan invändning lät dem skolka, icke ville, att det på uppvisningen skulle se tomt ut i skolsalen.
Brukspatron bjöd folkskoleinspektören en cigarr ur sitt cigarrfodral; denne mottog och tände den, och så fortsatte de båda herrarne sitt afbrutna samtal om den norska politiken.
Brukspatronen var en satt liten karl med en ärevördig, lockig, hvit peruk öfver ett anlete, som ännu var skärt och hvitt som en ynglings, en af dessa godmodiga, tilltalande patriarkfysionomier med fylliga, röda kinder, friska, röda läppar och yfvigt hvitt hängande skägg, hvilka komma oss att misstroget skaka på hufvudena, om vi händelsevis höra glunkas om, att egaren icke var den hedersman, vi inbillade oss.
Folkskoleinspektören såg yngre ut, var reslig och högväxt, och hade ett skägglöst, elastikt ansigte, passande för en aktör eller en prest, samt ett rikt, gult hår, som i nacken låg ned öfver rockkragen.
För ögonblicket följde hans uttryckslösa grå ögon oaflåtligt rökhvirflarne, hvilka slingrade sig rundt, rundt i den klara sommarluften, hans händer lågo stilla, slappa på lårena, och öfver hela hans person var denna dämpade ro, som i synnerhet sjukt folk håller af, denna eftertänksamma stillhet, som ingifver tillit, om den också snarare är ett uttryck af loj intresselöshet än af en verksam mans bramfria, lugna kraft.
Detta vissa affilade, afmätta, lätt blaserade låg för resten icke ursprungligen i hans väsende.
Först med åren hade det satt sin stämpel på hans sätt att vara och hans tal – det var en tid, då han hurtigt rätande på sin långa gestalt, ifrigt gestikulerande tyckte om att orda om sitt »dådlustiga vikinga-lynne», men det var nu längesedan och hade i sjelfva verket kanske aldrig varit mer än en lindrig eftersläng af den literärt-patriotiska götiskhet, som ännu i hans studietid grasserade i Upsala.
Visst var i alla fall, att han med åren blifvit både erfarnare och tröttare; ännu, när han först blef utnämd till folkskoleinspektör, gick han hafvande med åtskilliga vackra och vackert äregiriga reformdrömmar om att göra sitt län till ett verkligt mönsterdistrikt, men snart nog hade han fått lära sig, att det var rådligast att nöja sig med tillståndet i skolorna, som det var.
Första åren hade han ett par gånger kört hufvudet i väggen, och det hade känts förbannadt obehagligt.
Så drog han öronen åt sig, lät bli att röra i grumligt vatten, gladde sig, när det förhöll sig som det borde, lät det vara dåligt, der det var dåligt, och lyckades sedermera så småningom öfvertyga sig sjelf om, att det dock stod ganska bra till med folkundervisningen i hans distrikt.
Alra minst skulle han i alla fall brytt sig om att söka åstadkomma några förbättringar på den plats, der han nu var; det hade han en gång försökt och gjort lärospån, hvilka han ännu hade i friskt minne.
Som det hade händt i går kom han ihåg sin färd från skolan, första gången han var på inspektion här.
Han och kyrkoherden – en gammal skol- och Upsalakamrat, – åkte samman till prestgården.
De hade en stund pratat om folkskolans betydelse, och så hade han sjelf sagt:
»Ja, bror Stålberg, den här Karlson är du väl icke nöjd med.
Jag tycker, att han kunde ha nog med alla sina andra funktioner som klockare etc. och låta oss få en ordentlig skollärare.»
»Jaa», hade då kyrkoherden tittande i marken svarat, »jaa Karlson gör icke något behagligt intryck första gången man hör honom, det medger jag gerna, men när man blir van vid hans metod så ...»
»Metod, har Karlson någon metod, jag tyckte han hvarken hade metod eller kunskaper.»
»Nu ska’ du icke vara orättvis, bror.
Något geni är han icke, det går jag visst in på, men nog kan han tillräckligt för att läsa med barnungarne, och nitisk och driftig ä’ han, och det är väl ändå hufvudsaken.
Förstå mig rätt, förstå mig rätt, mig är det naturligtvis likgiltigt, om det kommer hit en annan eller Karlson stannar.
Men Holmlund håller på honom och, som du vet, är det egentligen han som styr härute.»
Så låtsade båda icke mer om saken, men efter den betan gästade folkskoleinspektören på sina resor alltid brukspatron Holmlund – denne hade det för resten vida komfortablare än kyrkoherden – ty han märkte med ens att hans gamla vän åtskilligt förändrats, sedan den tid de i Upsala på tu man hand satte samman en mängd vackra utopier för framtiden, och han tyckte, det var onödigt, att kyrkoherden i sin tur skulle göra samma reflexioner om honom sjelf.
Klockaren tycktes för öfrigt vara en mäkta inflytelserik person på ön, och så pass förmögen hade han redan hunnit blifva på sin handel och sina befattningar, att han kunde försträcka kyrkoherden betydande summor, då denne alt för hårdt ansattes af gamla kreditorer eller hade spelat bort för mycket på vira eller raffel med ortens brukspatroner.
Ja sjelfva Holmlund visade stor undfallenhet mot hans önskningar – i tysthet hviskades det, om att patron sjelf en gång före sitt giftermål haft ett äfventyr med en af klockarens döttrar.
Vår goda folkskoleinspektör hade derför genast insett, att här intet var att göra.
Han såg genom fingrarne med skolans miserabla tillstånd och tyckte sig hafva vunnit en icke obetydlig triumf, då han fick kommunen att inrätta en särskild småbarnsskola.
Till en början sattes på Holmlunds förslag till lärarinna der en trädgårdsmästardotter från hans egendom, en riktig bondjänta, hvilken ej hade ett spår till andra kunskaper än dem, hon kunnat förvärfva sig under klockarens dråpliga undervisningstimmar, men då hon väckte skandal i hela trakten genom att, känslolös och rå som hon var, hart när misshandla de stackars småttingarne, blef hon afskedad, och en vederbörligen utexaminerad lärarinna intog hennes plats.
På alla dessa förhållanden tänkte nu inspektören, der han helt trankilt satt och rökte, medan han och brukspatron Holmlund i dygdig harm korsade sig öfver de norska radikalernas »dumdristiga oförskämdhet», och med tunga, systematiska perioder togo heder och ära af Björnson och Sverdrup.
Det blef alt lifligare i skolsalen, ju flera ungdomar som gingo in.