Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det återstår således för bedömande af det nu gällande stadgandets bibehållande eller borttagande ej annat än den större eller mindre nytta, deraf kan för det allmänna härledas.
I delta hänseende torde en hvar kunna inse, att alla andra mål, utom de här ofvan nämnda, icke äro, hvarken för samtid eller efterverld, af så stort intresse, alt protme deruti behöfva finnas annorstädes än der de blifvit hållna, och fortfarandet af författningarnes stadgande om dombokens renoverande till den vidlyftighet, som för närvar, äger rum, skulle således ej tjena till annat än att fylla öfver-rällens arkiv med mindre gagneliga handlingar, och onödigtvis betunga domhafvande antingen med onödigt eget arbete eller ock onödig kostnad; och dessutom kan ofta, särdeles i aflägsna landsorter, svårighet möta att finna erforderliga skrifbiträden, dem domhafvanderne föröfrigt sjelfve måste af egne medel löna och underhålla.
Af tjenstegöromål förhindrad alt emottaga R. o. Ad:s mig lemnade förtroende, att vara suppleant i BankoUtsk., får jag härmed samma befattning vördsamt mig afsäga.
Tham uppläste derefter följande motioner: 1. 7 § uti nu gällande bevilln.förordn. innehåller i 2:dra mom. det stadgande: att bevilln. skall utgöras af den, kyrkorna uti Skåne, Halland och Bohus-län, tillhörande tionde, som ej är på lön eller till andra bestämda ordinarie utgifter anslagen.
Vid tillämpning af nämnde stadgande har fråga uppstått derom, huruvida bevilln. här afsågs böra utgöras af annan tionde än spanmål, för hvilken åsigt stöd velat hemtas af uttrycken uti §:ns lista mom.
Då likväl någon skälig anledn. ej lärer finnas dertill, att kyrkorna befrias från bevilln. mer uti det ena än andra fallet, samt bevilln. äfven blifvit af vederbör, embetsmyndighet ålagd till betalning för all den tionde, som kyrkorna tillfallit, fårjag vördsammast hemställa, att uti den bevilln.förordn., som nu kommer alt utfärdas, 2:dra mom. af ofvanberörda § må erhålla följande lydelse: ”Efter enahanda beräkning skall bevilln. äfven utgöras af den kyrkorna uti dessa orter tillkommande spannmål och annan tionde, som ej är på lön eller till andra ordinarie utgifter anslagen; äfvensom af domkyrkorna i riket” 8Cc. (se §). 332 Den 22 December f. m.
Uli 14 § af nu gällande bevilln.förorda, bestämmes att gesäller skola utgöra bevilln. med 2 r:dr oell uti 29 § stadgas att vid bruk, bergverk och alla öfriga inrättningar, anställde gesäller skola beskattas lika som gesäller i städerne.
Med hemtadt stöd af nyssberörda 2;ne stadganden hafva yrkanden blifvit framställde, alt gesäller bos gerningsmän och sockenhandtverkare på landet jemväl borde uti bevilln. erlägga 2 r:dr, hvilket likväl synes mindre billigt, då gerningsmän och sockenhandtverkare med en mantalsskrifven arbetare skola i bevilln. utgöra endast 1 r:dr eller ett mindre belopp, än hvad för gesäller är bestämdt.
Jag får derföre vördsamt hemställa, att uti den bevilln.förorda., som nu kommer att utfärdas, mätte bestämmas antingen att gesäller på landet äro från bevilln. fria eller ock till hvad belopp dylik afgift af dem skall utgöras.
Enligt 28 § af bevilln.förordmn af d. 17 Juni 1845 skola alla pä landet vistande personer, som idka handel, sjöfart eller annan borgerlig näring, erlägga enahanda afgift, som personer i städerne med hvilka de kunna jemföras, dock ej under minimi-afgift uti 5:te klassens städer.
Enahanda stadgande har äfven funnits uti föreg:de bevilln.förordtur, och bar med åberopande häraf under granskning af landsbok räkenskaperne ofta anmärka, framställts dervid, att åtskilliga under benämning af handlande, fabrikörer, m. fl. i mantalslängderne upptagna, med borgare i städerne jemförliga personer blifvit bevilln. påförda till mindre belopp än ifrågavar. § medgåfve.
Emot sådane anmärkntr, då de ej till riktigheten erkänts, har blifvit invändt, att den ringare afgiften blifvit påförd på grund af beslut utaf taxerings-comiteen, som skall ansett de skattskyldige ej mäktige den fastställda minsta afgiften erlägga; ett förhållande, sora, derest det ägt grund, åter föranledt till åtal mot uppbördsförvaltningarna, enär sällan eller aldrig taxeringscomitéens beslut i förevar, fall blifvit, på sätt uti ifrågavar. § jemväl stadgas, uti comitéens prot. antecknadt och pröfnings-comiteen understäldt, hvilken föreskrift synbarligen tillkommit af den riktiga grund, att noga borde bedömas huruvida en skattskyldig framför andra vore till lindring uti hevilla, berättigad.
För att ej mindre för framtiden förekomma den mängd af anmärkntr och åtal, som föranledts af stadgandet uti ifrågavar. §, än ock med afseende derå, att den medgifna lindringen må ät den deraf verkligt i behof varande bibehållas, torde 2:dra mom. uti §:n erhålla följande lydelse: ”Taxeringsmännen äga rättighet utsätta en ringare minimi-afgift för dem som, utan att vara alldeles utfattige och på sådan grund för afgift frie, ej skäligen kunna anses i förhållande till deras rörelse böra den fastställda minsta afgiften erlägga; hvilken lindring, som uti prot. jemte skälen derför bör inlagas, dock ej må tillgodonjutas, förr än densamma blifvit af pröfnings-comittéen godkänd, i hvilket afseende taxerings-åtgärden sistnämnda comittés pröfning, genom utdrag af prot., alltid bör underställas”.
I sammanhang härmed torde tillåtas mig få fästa uppmärksamhet derå, att uti sist omförmälda § orden från och med ”dock befrias från” &c., torde böra uti en blifvande bevilln.förordn. utgå.
Den 22 December f. m. 333 Uti 43, 57, 58 och 64 §§ af nu gällande bevilln förorda, är stadgadt bötesansvar för underlåtenhet att uti vissa fall ställa sig bevilln.förordms föreskrifter till efterrättelse.
Då nu inträffat alt personer, sorn enligt nyss åberopade §§ blifvit fällda till böter, saknat tillgång till desammas gäldande, har fråga uppstått om böternas förvandling lill motsvarande kroppsstraff; men enär bevilln.- förordnm ej innehåller någon föreskrift derom alt böter, som enligt samma förordn. åläggas, skola förvandlas, samt än mindre efter hvad grund sådant borde ske, har någon föreskrift om böternas förvandling ansetts ej kuuna meddelas.
Då nu t. ex. 58 § bestämmer eli bötesbelopp af ej mindre än 20 r:dr för vederbör, tjenstemäns underlåtenhet alt vara vid taxerings-comite'en tillstädes, samt i händelse tillgäng till böterne saknades, förseelsen, på sätt äfven inträffat, blifver ostraffad, tror jag mig böra hemställa att uti bevilln.förordnm må intagas stadgande om, och, i sådant fall, efter hvilken grund böter ålagda enligt samma förordn., i händelse tillgång till desammas gäldande saknas, böra lill motsvarande kroppsstraff förvandlas.
Något stadgande uti bevilln.förordnm så högeligen påkallande ett förtydligande som 145 § 4:de mom. lärer väl ej finnas.
Under flera pä hvarandra följande år har nyss åberopade stadgande föranledt klagan dels deröfver, att bevilln. ej blifvit påförd fastigheter anslagna till barmhertighets och andra inrättningar för den inkomst af hyresmedel af fastigheterna, hvilken inrättningen tillfallit, dels deröfver att sådan afgift blifvit påförd.
På grund af den uti nu förevar. § befintliga mening ”hvarunder likväl icke må inbegripas sådane, hvarigenom hyresmedel eller annan inkomst till enskildte personers eller korporationers verkliga förmån inflyta”, har i allmänhet och såsom jag tror riktigt ehuru hardt nämnda stadgande så tillämpats, att om uti en barmhertighets-inrällning tillhörande faslighet, en del lägenheter varit uthyrde, hvarigenom inkomst inrättningen tillfallit, bevilln. ansetts böra påföras och utgå för fastigheten i förhållande till värdet af hyresinkomsten.
Ofta inköpes för en barmhertighets-inrättning en fastighet, hvaraf en del användes för inrättningens ändamål och en annan del uthyres; men hvarför bevilln. mer skall utgöras för ena än den andra delen, är svårt att inse, och vågar jag äfven påstå sådant sakna all grund, då nemi. förhållandet är att hyresafkastningen ingår till inrättningen och användes för dess bestånd.
Den förändring torde derför vara af behofvet påkallad att barmhertighets-inrältningar tillhöriga fastigheter äro från all bevilln. fria; hvarom jag derför hemställer, att föreskrift uti den bevilln.förordn., som nu kommer att utfärdas, måtte meddelas.
Vid föreg:de riksdagar har fråga blifvit väckt derom, att arbetsfolk på landet måtte befrias frän utgörande af bevilln. efter 2:dra art.
Jag förnyar nu detta förslag och hemställer, att uti den blifvande bevilln.stadgan måtte utgå den nuvar. föreskriften om nyssberörda afgifls utgörande.
Att upprepa allt eller något af hvad förut blifvit sagdt till stöd för min motion i denna del, anser jag ej vara af nöden, enär motionen enligt min tanke har 334 Den 22 December L m. det starkaste stöd uti den billighet, hvarpå den är grundad, ty då af denna bevilln:s-afgift årligen måste för fattigdom afkorlas mer än hälften, ådagalägger detta nogsamt att utskylden drabbar den fattigaste samhällsklassen, och man kan i följd deraf med säkerhet jemväl antaga, att utgiften, der den verkligen äger rum, i allmänhet för den skattskyldige medför försakelse af lifvets oundgängligaste behof.
Skulle likväl, emot hvad jag nu föreslagit, bevilln. för arbetsfolk å landet bibehållas, vågar jag, enär det hittills icke blifvit närmare bestämt hvilka böra en sådan bevilln. vidkännas, göra den framställning, att för inhyseshjon, backstugusittare, fördelstagare m. fl. bevilln. efter 2:dra art. skall upphöra.
Genom cirkulär af d. 21 April 1841, utfärdadt på grund af K. M:s till K. general-tull-styrelsen d. 15 Februari samma år aflåtnä nåd. bref, är stadgadt, att rådstufvu-rätterna i riket äga att af tullmedel utbekomma ersättning för handlagda och afdömda tullrältegångsmål, hvilken ersättning, enligt hvad mig synes, är till det belopp, hvarmed den utgår, oriktig; enär uti samma nåd. cirkulär föreskrifves, att, med undantag af 6 mål, hvarför någon ersättning ej äger rum, har en rådstufvu-rätt att, uppå anmälan, för hvarje derutöfver under ett år handlagdt och med slut afhulpel tull-rättegångsmål utbekomma ersättning med 10 r:dr b:co.
Denna föreskrift, som tillkommit i anledn. af en hemställan utaf R.
St. vid 1841 års riksdag, har visat sig i allo olämplig.
Många mål handläggas och afdöntas visserligen, hvarför man kan anse, att ersättningen är för ringa, men många, och detta är flertalet, finnas äfven, deruti expeditionen går endast på en sida, och då måste medgifvas, att en ersättning af 10 r:dr härför är alltför dryg.
En oriktighet är äfven, att den rådstufvu-rätt, som under ett år handlagt endast 6 mål, ej derför tillkommer någon ersättning, ehuru ett eller flera bland dessa mål, hvarpå exempel ej saknas, kan orsaka mer besvär än tillsammans 40 ä 50 andra tullrättegångsmål, hvarför ersättning nu erhålles för hvartdera med 10 r:dr b:co.
Då nu förevar, stadgande således uti tillämpningen visat sig på en gång för staten eller tull-verket vara betungande samt orättvist mot de ersättningstagande, får jag, till afhjelpande bäraf, vördsamt föreslå, att, med upphäfvande af ifrågavar. stadgande, lösen må, enligt gällande taxa, få af K. tull-verkets medel utgifvas för expeditioner i de tull-rättegångsmål, som af rådstufvu-rätterna handläggas och afdömas.
Med begäran om remiss, hemställde motionären om icke denna fråga tillhörde Bevilln.- och LagUtsk:ns behandling.
Jag är i detta afseende benägen att understödja Hr Tharas motion om lämpligaste sättet alt godtgöra rådhus-rätter för behandling af tullmåll.
Såsom samma ersättning nu utgår är den högst obillig, ty då en rådhus-rätt för Den 22 December f. m. 335 en mängd tullmai, som icke inbringat staten mer än 2 å 3 r:dr livartdera, får ersättning af 10 r:dr för hvarje, får deremot en annan rådhus-rätt, som afdömt ett tullmål upptagande 30 å 40 ark prot., icke större ersättningsbelopp derför än förstnämnde rådhus-rätt tillkommit för hvarje af de små målen, ehuru staten tillskyndats en inkomst af den sednare, till flera tusende r:dr.
Jag skulle derföre tro, alt, om ifrågavar. ersättning skall utgå af tullmedlen såsom hittills, R.
St. icke höra annorlunda förfara än som i ett önskningsmål, då på hemställan af R.
M. kan på enahanda sätt fatta sitt beslut i ärendet som vid 1841 års riksdag.
Om man således i samma afseende vill ingå till K.
M. med lind. framställning, tillhör ärendet efter min åsigt Ekon.Utsk.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade att den af Hr Tham nu väckta fråga syntes röra en utgift af Statsmedel samt hemställde derföre, om icke R. o. Ad. funné motionen böra remitteras till StatsUtsk.
' Hr Pereswetoff Morath, Anders Willi., hade inlemnat en sålydande motion:
Fråga om hamnanläggning vid Wadstena och om förskott från statens sida till en del af kostnaden, är inom RorgareSt. väckt äfven denna riksdag af representanten för Wadstena stad; men då han såsom hufvudsakligt skäl till bifall framdragit de fördelar staden skulle kunna vinna genom hamnanläggningen, och icke utvecklat hvad jag anser än mera talande för bifallet, nemi. den stora nytta hamnen skulle tillskynda nästan hela nedre delen af Östergöthland, så har jag i anledn. af den kännedom jag, såsom egendoms-innehafvare i den trakten, mäste äga om förhållandet, ansett mig skyldig att framställa frågan ur denna synpunkt, hvilket lämpligast sker genom att i det Stånd hvartill jag hörer väcka motion i ämnet.
I betraktande deraf, alt nämnde del af Östergöthland har ett öfverskott af aldra minst 25,000 tunnor spanmål årligen, och dessutom ej obetydligt af viktualier; att detta öfverskott måste föras landvågen många mil till närmaste hamn för att derifrån afgå till de större afsältningsplatserna, eller ock lastas i fartyg på Wadstena öppna redd, der det grunda vattnet tvingar fartygen att ankra långt ut, så att lastning måste ske med pråmar; alt den stormiga Wettern gör lastningen der ytterst farlig; att på denna öppna redd fartyg och laster nästan årligen gå förlorade; att sådant oaktadt behofvet alt sjövägen från Wadstena sända säd och viktualier tvingar producenterna att underkasta sig en sådan våda; att, då den folkrika och bördiga orten till stor del är skogslös, trädvaror af alla slag i mängd måste för ortens behof hemtas från Westergöthland sjövägen till Wadstena, och från fartygen å redden kastas i sjön för att flottas i land, samt att således den betydliga för orten vigtiga trädvaruhandeln i Wadstena är underkastad lika vådor, som de, hvilka, i fråga om säd och viktualier, äro omnämnda, begärde länets nitiske landsh. re - 336 Den 22 December f. m. ilan 1838, att general-amiralsembetet ville anbefalla undersökning af bästa platsen för hamnanläggning vid Wadstena och uppgörande af kostnadsförslag dertill.
Samma år verkställdes detta af öfverste Lagerheim, och hamnbyggnadskostnaden bestämdes då till en summa af 47,981 r:dr 8 sk. b:co.
Afskrift af undersökningen och kostnadsförslaget bifogas *) denna motion.
Undersökningen visar:
Alt lämpligaste platsen vore de stensatta, djupa och breda grafvarne kring Wadstena slott; att 2:ne af slen och annan fyllning bildade stenbelagda armar af behörig bredd och höjd skulle från en af grafvarne löpa långt ut i Wettern, samt slutligen, att, om de förfallna slottsvallarne fingo begagnas, tillräcklig fyllning till de bägge armarne, för minsta kostnaden, vöre alt tillgå.
Efter hvad riksdags-prol:ne upplysa, tillstyrkte general-amiralsembetet hamnanläggningen och öfverste Lagerheims plan derför samt gillade kostnadsförslaget, men då frågan förekom vid 1840 års riksdag, lärer penningeunderslödet, som då likasom nu begärdes, blifvit med en rösts pluralitet i StatsUtsk. afslaget, oaktadt detta företag var af behofvet vida meia påkalladt än andra, hvilka vid den riksdagen rönte ett blidare öde.
Då frågan nu ytterligare väcktes, får jag i afskrift öfverlemna ntdr. af magistratens i Wadstena prot. för d. 15 Oktober innevar. år *), innehållande att borgerskapet åtagit sig att i hamnbyggnadskostnaden deltaga med 16,000 r:dr b:eo, en summa så betydande för det samhället, att endast det ytterliga behofvet af hamnanläggningen kan förklara möjligheten af ett så stort tillskott från det icke förmögna borgerskapet.
Någon tillgång för skillnaden mellan detta belopp och det kostnadsförslaget upptagit, eller i rund summa 32,000 r:dr samma mynt, finnes icke; ty så få egendomar äro belägne i denna trakt utaf Östergöthland, att deras innehafvare icke kunna göra det behöfliga tillskottet.
Allmogen deremot innehar der det hufvudsakliga hemmantalet, men i allmänhet så styckadt, att från det hållet intet penningebiträde kan förväntas.
Dé 32,000 r:dr skulle således anvisas af R.
St. om det vigtiga företaget skall kunna utföras.
Jag begär dock icke detta tillskott annorlunda, än såsom ett lån, utan ränta, som på det sätt borde återbetalas, att af hamnumgälderna, sedan årliga underhållskostnaden afgått, § afsättas och till Staten inbetalas till dess lånet på det sättet blifvit guldet.
På det icke någon tvekan hos StatsUtsk. må uppstå om Regeringens mening i afseende på vallarne vid Wadstena slott, anhåller - ") Dessa handlingar, sorn till Utsk. aflemnats, äro ej i prot. intagne.
Den 22 December f.
M. 337 baller jag, ali fii fäsla uppmärksamheten derpå, alt dä K.
M. vid nämnde riksdag lät anhängiggöra frågan, öfverste Lagerheiins förslag, så i afseende på platsen, som användandet af vallarne, är godkändi af Regeringen, likasom alt K. M:s nåd. propos. innevar. riksdag, om medel för Slottets reparation, ej kan utgöra något hinder för vallarnes begagnande vid hamnbyggnaden, enär öfverste Lagerheiins undersökning visar, ali genom den syra de qvarhålla, slottets grundmurar skadas.
Att genom deras borttagande slottet äfven i yttre afseende skulle vinna, del ådagalägger den hos styrelsen öfver väg- och vattenbyggnader nu befintliga, af öfverste Lagerheim uppgjorda fullständiga ritningen, sä öfver slottet, sådant det skulle komma att se ut efter vallarnes rifning, som öfver bela hamnanläggningen.
Blefve hamnen byggd och således varuskeppningen vid Wadstena litligare, borde kronan påräkna ej så obetydliga inkom ster af slottets fristående torn, hvilka reparerade skulle kunna lämpligen begagnas såsom spannmålsmagasiner.
Väl förutser jag, att Statsötsk. icke finnér utvägar för alla de anslag som begäras, men dels är nu icke fråga om annat än en försträckning den statsverket återfår och anvo kan använda, för att dermed åt annan ort bereda lika beskaffad fördel som den ifrågavar., dels ock är det oneklig!, att hvad staten använder för all underlätta transporterna i landet är väl användt och att anslagen dertill lia ett stort företräde framför åtskilliga andra.
Föredrpgs och remitterades till Bevilln.Utsk. H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelms, Carl Axel, d. 15 dennes anmäldta, numera skriftligen atlemnade motion, ang:de befrielse från beviltn. och charlae-sigillatai-afgifler för löner, pensioner, arfvoden, resolutioner på afsked och tjenstledighet, karaktersfullmakter, samt upphöjelse i adligt stånd eller upplagande i de K. ordnarne.
Vidare föredrogs och remitterades till LagUlsk.
Ex. Hr Gr. Löwenhjelms, Carl Axel, jemväl d. 15 dennes anmäldta och numera skriftligen allemnade motion, angrde föräldrars ansvarighet för barnens förbrytelser.
Äfvenledes föredrogs H. Ex.
Hr Gr. Löwenhjelms, Carl Axel, d. 18 dennes e. m. anmäldta och sedermera skriftligen allemnade motion, aug:de rättighet för de militäre tjenstemän, hvilkas boställen af regHenas boställs-direktioner utarrenderas, att då arrendeafgiflerne ej inflyta derföre af staten erhålla ersättning.
Upplästes följande af Hr Ehrenhoff, Gustaf Herman, inlemnade motion: 1 H. 22 338 Den 22 December f. m.
Till följe af en felaktig lagstiftning för banko-verkets inre styrelse, äro R.
St:s egne tjenstemän hemfallne under godtycket, utan att lika med andra rikets tjenstemän äga någon garanti, alt vara skyddade af för det öfriga Sverige gällande lagar.
Den ringa uppmärksamhet, som utifrån egnals de olika myndigheternas inom banken förhandlingar, jemte bristande vaksamhet öfver efterlefnad af de för verket ensamt gällande författningar, har förvandlat R.
St:s egen bank till en stat i staten, inom hvilkens område Svea rikes lagar icke alltid tagits i behörigt betraktande vid besluten.
Reg.F:s 47 § bjuder, att ”alla domstolar skola efter lag och laga stadgar döma”.
För alt dessa grundlagens bild skola blifva en sanning, måste domsrätlen öfverlåtas åt personer, som äro beptöfvadt hemmasladde med ”lag och laga stadgar”, ty eljest urartar lätt domaremakten till en inqvisitorisk myndighet, för hvilken ingen lag linnes utom dess vilja.
Sednare liders {erfarenhet och en mig enskildt rör:de händelse hafva tillräckligt ådagalagt, att lagskipningen inom banken antagit denna karakter, hvarföre jag anhåller att få fästa R.
Sl:s uppmärksamhet på behofvet af reform härutinnan.
Orsakerna till delta missförhållande ligger till en del uti domaremaktens inom banken sammansättning och dess concentration inora bankens styrelser i allmänhet, och särskildt hvad iinderstyrelsen beträffar, inom en egen kast af utvalde, hvarutaf ingen är förbunden att vara bepröfvadt hemmastadd med de lagar, hvarefter de skola döma.
Före år 1834 hade alla bankens kommissarier vården om och ansvaret för bankens redbarheter och deltogo samfäldt uti under-styrelsen.
Nyssnämnde år utgallrades 7 af desse lill en slags patricier, hvilka ensamme (ingo behålla domsrälten, då deremot de öfriga fingo stanna utanför, dock alltid med bibehållen ansvarighet och vård.
Dessa 7 under-styrelsens medlemmar äro äfven chefer, hvar och en för sin afdelning, hvilkas naturliga intresse det är, alt vid domarebordet tätt sammansluta sig till ett gemensamt upprätthållande af deras myndighet, så långt är det nyttigt; men alla tiders erfarenhet bevittnar, alt makten utan kontroll lätt öfverskrider gränsorna för det lagliga, och lill denna ytterlighet bar under-styrelsen bevisligen kommit.
Till afhjelpande af denna olägenhet har behofvet påkallat, alt denna aristokratiska sammansättning uppblandas med och raotväges utaf mindre sjelfrådiga intressen och att under-styrelsen lillegnar sig den erfarenhet och upplysning, som icke saknas hos de öfrige 'kommissarierne.
Och som billighet och äfven efter min tanke rätt kräfva, att lika ansvar medför lika värdighet och förmåner, så får jag vördsammast föreslå, att de öfrige bankens kommissarier måtte återfå den dem utan dom och ransakning beröfvade rättighet att få deltaga i understyrelsen.
Den 22 December t. m. 339 V
Men enär hanko-reglementet lili juridiska frågor satt bankofiskal lill understyrelsens vägledare, så fordrar oell rättvisans laggilda gäng, alt lian blifver ansvarig för sina rådslag, till vinnande hvaraf jag får hemställa, om ieke banko-reglementet hoist adga något , ansvar för banko-tiskalen, i händelse hans tillstyrkande skulle strida mot ”lag och laga stadgar”, Bankofullmäkliges naturliga rådgifvare är deras sekreterare, och som fullmäktiges sammansättning, deras tid, den osäkerhet med hvilken de innehafva sina platser och den ringa ersättning de hafva för deras ansvarsfulla kall, icke alltid tillåta dem, alt noga granska och pröfva sädane frågor, som röra verkets inre styrelse; och enär dessutom erfarenheten ådagalagt, alt bar.ko-sekrecn med villighet och nit biträdl med sina upplysningar, så är det icke utan rättvisa, att hans tillrådanden blifva underkastade granskning oell ansvar, hvarföre jag ytterligare får föreslå, alt Banko-sekret;n blifver förpligtad, att uti hvarje fråga, som rörer verkets inre styrelse, till prot. afgifva sitt yttrande, samt ali han för sina rådslag blifver ansvarig.
Banko-reglementet har uti de flesta fall, som röra tjenste männens pligter och ansvar, uppdragit högsta domstols makt åt banko-fullmäktige, utan att ens pä nådeviig dem är förunnadt alt söka ändring; men som det är oförenligt med grundlagarnes anda att personers välfärd är beroende af slumpen af deras domares mer eller mindre kännedom om lag och laga stadgar, samt den upplysning och den personliga karakter, som banko-sekrel:n kan äga, så får jag vördsamligen hemställa, om icke banko-regleinentel måtte medgifva hankens tjenstemän, alt uti vissa bestämda fall af allvarsammare beskaffenhet hos K.
M:s och rikets Svea hofrätt anföra besvär öfver bankofullmäktiges beslut, äfvensom att R.
St:s justitieombudsman måtte anmodas att vaka öfver lagarnes efterlefnad inom banko-verket.
Dagligen inträffar att personer, som hafva insättningar eller vexlingar, ulan alt deras tid medgifver att afvakta ulfående af behörigt qvitto eller motsvarande valuta, aflägsna sig, för att sedermera uttaga beggedera.