Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han funné tjenligt att sammankalla ett Kyrkomöte, förmodligen skulle komma att bestämma sältet, hvarpå ledamöterne af församlingarne sjelfve skulle utväljas; och
Han skulle således icke utnämna Per eller Pål, utan bestämma huru
Per eller Pål skulle af församlingarne sjelfve utväljas.
Detta i afseende på sådant Kyrkomöte, som för en eller annan serskild orsak skulle komma att sammankallas.
I afseende åter på Kyrkomöten, sådane Hr von Hartmansdorff velat hafva dem, kan jag icke underlåta att uprepa hvad jag derom redan sagt, eller, alt, då derigenom skulle, upkomma en ständig representation för Kyrkan, så kan det icke bjelpas att denna representation mäste komma i kollision med vår nuvande allmänna representation.
Skulle nu förhållandet blifva, icke på sätt Utsk. föreslagit, alt Kyrkomöte icke skulle ega att handlägga andra ämnen, än dem Konungen framlagt, utan äfven sådane, som af enskildte personer kunna väckas, så lärer väl icke någon betvifla, att ju icke under sådane omständigheter dessa serskildta representationer skola Den 13 September f. m. 339 komma i tvist med hvarandra, och det är denna kollision, som jag anser i högsta grad förderflig för kyrkan.
Man bör visserligen pä del högsta loforda den nitälskan, flere af Ståndets ledamöter visat för samhällets lyftning till allt högre kristlig upbyggelse och förädling; men här är likväl fråga om, huruvida man omfattat rätta medlet att vinna delta syftemål.
Dessa ledamöter hafva ansett Kyrkomöten, helst på bestämda lider återkommande, vara den tjenligasle utväg för ernående af detta stora mål; men kyrkohistorien visar oss likväl med talrika, från äldre tider hämtade exempel, att sådana möten ofta varit en stridsbana för de häftigaste tvister, i hvilka segern icke alltid utfallit till förmån för församlingens sanna fromma och rätt förstådda uplysning.
Icke alltid har den omedelbara utgången af sådana synodalmöten varit så tillfredsställande, som när t. ex. på ett
Kyrkomöte under kristendomens första tidsåldrar man i Constantinopel, om jai ej bedrager mig, år 381 voterade om huruvida den Helige Ande skulle utgöra en person inom Gudomen eller icke; hvarvid efter en skarp och långvarig ordstrid, den tredje personen lyckligtvis vann segern, ehuru icke med stor pluralitet af röster, ty om jag läst rätt, så bestod öfverviglen af blott en enda röst lill förmån för den sanna läran, hvars erkännande således tycktes hänga på ett hår.
Redan vid Kyrkomötet i Nicea år 325 hade man i två månader, till ett antal af 2000 andelige, dagligen stridt om treenighetens beskaffenhet, och knappt hade mötet åtskiljts, förr än våldsamma och mångåriga religionskrig inträffade, emedan församlingarne ej komrno öfverens om antagande af mötets beslut.
— Ja, vid de båda Kyrkomötena i Ephesus 431 och i Chalcedon 451 gick det våldsamt och handgripligt till vid sjelfva öfverläggningarne, i brist af nog öfverlygande argumenter i andelig måtto, och vid det sednare Kyrkomötet uphäfdes och fördömdes åtskilligt, som vid det förra erkänts för sannt och rättroget.
Vid ett i långt sednare tid hållet allmänt Kyrkomöte har ju, inom den katholska kristenheten, Påfvens ofelbarhet blifvit fastställd; flere andra exempel å likaledes mindre hugnande läror att förliga.
Hr Tham yttrade, att när så många tvister ega rum i andeliga ting, så kunna de icke inför något annat forum instämmas eller slitas, än inför ett Kyrkomöte.
Han har äfven ansett, alt de icke kunna slitas genom något maktspråk; men hvad blifver väl för den annorlunda är, pluraliteten i religionsämnen tänkande, en majoritets beslut vid ett Kyrkomöte annat än ett maktspråk?
Minoriteten lärer icke genom voteringens utgång finna sig öfverlygad om sin möjliga villfarelse, ej heller lärer den i sitt sinne kunna medgifva orältmäligheten af sina lärosattser, för det de ej lyekals tillvinna sig några rösters, kanske tillfälliga öfvervigt.
Hvad jag nu tillåtit mig anföra, må likväl icke gälla såsom ett bestridande af den nytta, Kyrkomöten under vissa förhållanden kunna medföra; det vore att misskänna den hälsosamma frukt, som genom inbördes rådplägande af allom vigtiga angelägenheter bör bland red 22 * 340 Den 13 September, f. w. liga sanningsvänner vara alt skörda.
Onekligen hafva sådana mölen, t. ex. inom vår egen Svenska Kyrka, verlrat högst välgörande; men sådant torde hafva iuträffat till en del just derföre, att de icke blifvit sammankallade aunat än vid de stora tillfällen, då det i följd af hotande tidsförhållanden varit oundgängligen nödvändigt, att den Svenska församlingens medlemmar, till stöd för sin tro och till säkerhet för sitt bestånd, klart upfaitat och kraftigt uttalat sin mening i de andliga lingen, och högtidligen förklarat sig dervid vilja blifva.
Upsala mötes beslut år 1(193 har otvifvelaktig! väsendtligen gagnat Svenska Kyrkan och samhället; men sedan denna kyrka nu sålunda hvilar på den oryggliga grund, uppå hvilken en kristlig kyrka bör hvila, sä förefaller det mig ej allenast onödigt, men måhända äfven vådligt, att genom ofta återkommande Kyrkomöten öpna stridsfältet för de, Kyrkans innersta väsende närmast liggande, frågornas uprifvande ända från grunden.
Att tvist derom redan nu föregår, är sannt; men skulle icke detta omtvistande blifva än mera brinnande och den fridsstörande inverkan, dessa tvister pläga hafva på nationen, blifva genom synodalfejder långt mera slitande än nu, då tvistepunkterna blott diskuteras inom vetenskapsmännens lärosalar och i deras skrifter, samt inom några anonyma samfund och kretsar, som särskildt egna sin verksamhet deråt?
Den l:sta §:n af Ulsk:s förslag skulle jag för min del visserligen ingenting hafva emot, hvad dess ordagranna innehåll beträffar, ty den innehåller i sak icke något annat än hvad som redan finnes i detta afseende stadgat och tillätet; men just derföre torde också dess antagande vara onödigt.
Vid sådant förhållande finnér jag icke något skäl att, blott för variations skull, antaga denna §, och detta så mycket mindre, som den genom sitt antagande lätteligen drager med sig andra sladganden uti åtskilliga efterföljande § §: r, hvilka jag, på grund af det ofvan anförda, anser böra afslås.
Men äfven andra betänkligheter kunna emot förändringen anföras.
Redan nu klagar man öfver alt församlingsvärden på flera ställen måste till en viss grad försummas eller åtminstone lida, derföre att Kyrkoherdarne dragas ifrån sitt egentliga, själavårdande, presterliga kall, för att uppehålla sig än vid Riksdagar, än vid komitéer, der hvarjehanda för deras församlingsvård främmande angelägenheter uptaga tid och arbetskraft; detta för församlingärne kännbart svåra förhållande, denna frånvaro af deras andeliga tröstare, skulle än vidare utsträckas genom på viss tid återkommande Kyrkomöten.
Månne icke den pålitligaste och starkaste inverkan, som af prest eller lekman utöfvas, är den som sker på närmaste håll, och är icke följaktligen den inom hembygd eller kommun ådagalagda verksamhet den, hvaraf man kan lofva sig de lyckligaste frukter?
De rika och högtbegäfvade snillen, de djupaste lärdomsljus, som visserligen ej kunna i stort antal påräknas, må de genom sina på hela samhället verkande arbeten gagna Kyrkan och fosterlandet.
Men att för flertalet af Kyrkans, med mindre rika, och dock aktningsvärda samt för deras kall båtande gåfvor utrustade tjenare föreskrifva, att ofta och på långa tider lemna denna för dem anvisade inskränktare krets, deras hem, deras kommun, deras församlingar, för alt sammankomma och bålla
Den 13 September f. m. 341 tal i andeliga ämnen med en myckenhet andliga och verdsliga personer frän alla delar af lliket, medförer, enligt min tanke, icke på långt när förhoppningen om den till kristendomens utbredande i menighetens sinnen och hjeltan ländande säkra inverkan, som en trofast kristlig lärare-verksamhet inom den egna församlingen bör kunna utöfva.
Jag anhåller följaktligen om afslag å den lista punkten i Betänk, och hoppas att vid de påföljande punkterne enahanda beslut må varda fattadt.
Då jag nu uppträder för att yttra mig i denna fråga, anhåller jag att icke, såsom då jag förra gången begärde ordet i fråga om delta ärendes behandling, mitt yttrande måtte rubriceras såsom bevis hvarken på likgiltighet, eller motsträfvighet, eller hvad man vill kalla det, och jag tror mig vid de religiösa frågornas behandling denna riksdag hafva omfattat dem med tillräckligt lif och värme, för alt sådane tillvitelser icke skäligen kunna mot mig göras.
Hvad nu frågan om Kyrkomöten angår, så reducerar den sig egentligen dertill huruvida de böra blifva periodiska eller blott vid ulomerdentliga tillfällen sammankallas.
En talare har med bjerta färger skildrat det religiösa tillståndet i vissa andra länder än vårt, och hänlydt att denna skildring skulle äfven här vara tillämplig, samt har af dessa omständigheter velat deducera sig till nödvändigheten af ett kyrkomöte.
Jag bestrider icke alt det religiösa tillståndet långt ifrån icke är hvad man skulle kunna önska, och jag vill hoppas att det måtte kunna förbättras och att det andeliga lifvet matte kunna väckas genom ett kyrkomöte, men den värde talaren måste likväl medgifva, att detta skulle blifva ett utomordentligt kyrkomöte och mäktiga omständigheter påbjuda en sådan åtgärd.
Det kan således icke vara för periodiskt återkommande kyrkomöten, som han ifrar, utan det måste vara med särskildt afseende på nu för handen varande omständigheter.
Emot att ett sådant nu sammankallas har jag ingenting att invända.
Jag tror tvärtom, i likhet med den värde talaren, att sådant vore ganska lämpligt, men jag hyser deremot tvekan om lämpligheten af att stifta en lag för möten, hvilka det beror på Konungen att sammankalla, då han finner sådant nödigt, och att för dem förelägga de ämnen, han finner lämpliga.
St. så ofta äro tillsamman, är ju Konungen i tillfälle att ungefär hvart annat år för dem framlägga förslag till den lag, efter hvilken ledamöter utaf ett af Honom nödigt befunnit möte skola väljas.
Jag finner det för min del vara att gå Hans önskningar i förväg, att framlägga en lag för ett sådant möte, i händelse Konungen skulle finna lämpligt att sammankalla det, ty lika med en föregående talare anser jag, att om Konungen icke för det närvar:de skulle anse nödigt att sammankalla ett sådant möte, så kunde de former vara olämpliga, hvilka Utsk. bär föreslagit, och med afseende pa de ämnen, Konungen kunde finna lämpligt- att göra till föremål för mötets handläggning, kunde andra personer böra utses, eller böra på helt annat sätt utväljas, än Utsk. nu i allmänhet har föreslagit. 342 Den 13 September f. m.
Lämpligare och bättre tror jag att ärenderna komma att blifva behandlade, om mötet just med afseende på dessa måls handläggning blefve utsedt, och om således val-lagen blefve derefter rättad.
Då således, enligt min tanke, kyrkomöten icke annat än i utomordentliga fall böra sammankallas, finner jag det vara lämpligast att val-lagen eller lagen för mötets verksamhet upskjutes till dess, och jag anser då Konungen vara bäst i tillfälle, att, på samma gång han för R.
St. tillkännagifver, att Ilan vill kalla ett sådant möte, tillika gifva tillkänna det sätt, hvarpå han önskar alt mötet skall representera.
Det är af detta skäl jag anser Utsk:s förslag icke vara antagligt.
Vill man äter, på sätt Hr von Hartmansdorff påyrkat, inrätta periodiskt återkommande kyrkomöten, så mäste jag för min del helt och hållet motsätta mig sådant.
Det vore att införa en ny representation vid sidan af den redan befintliga, och hvilken af dessa båda representationer skulle vinna öfverhanden ?
Antagom att på ett kyrkomöte, som hålles näst före riksdagen, åtskilliga ärenden handläggas och att mötet uti dem fattar beslut.
Ingenting kan hindra att aldeles samma frågor jemväl på riksdagen förekomma och att R.
St. fatta aldeles diametralt motsatta beslut.
Hvilken af dessa auktoriteter skulle då råda, kyrkomötet eller riksdagen?
Hvilkenderas votum skulle företrädesvis ådraga sig
Konungens uppmärksamhet?
Jag tror att det skulle vara föga nyttigt att inrätta 2:ne sådane representationer bredvid hvarandra.
Vi hafva exempel på en sådan kyrko-representation i England, hvilket här redan blifvit omnämnt.
Det finnes i gamla statuter en slags kyrko-representalion, men denna har så helt och hållet försjunkit till intet att man knapt vet utaf densamma, utan sådane ärenden föredragas inom Parlamentet och afgöras der.
Man har sagt att de kyrkliga frågorna här med likgiltighet omfattas, men kan väl någon på allvar säga sådant ?
De, som jemte mig varit vittnen till de långvariga och lätt återkommande diskussioner, som här hafva förekommit, kunna de väl säga att de kyrkliga frågorna här hafva förbisetts, då de just under denna riksdag hafva framträdt med ett lif och en värma, som otvifvelaktigt tillkännagifver att representationen är ingenting mindre än likgiltig för dessa frågor, och då allt tyckes förebåda, att, sedan de nu en gång kommit å bane, skola de med samme nit och ifver jem väl fortfarande behandlas?
Jag påminner mig att, då en af de religiösa frågorna här förevar, yttrade en talare, som hade ordet näst före mig, att det vore märkeligt att se, huruledes frågor, som vid sista riksdagen knapt ådrogo sig någon upmärksamhet, nu hade omfattats med så mycken värma och lif.
Jag tror att delta är en följd af sakernas egen natur, och att just till följe deraf att de religiösa frågorna vaknat till lif i landet, de äfven vaknat till lif inom representationen, och alt så äfven kommer att fortfara.
Om nu så är, hvad skall då resultatet blifva deraf alt Nalional-representationen och Kyrkö-representalionen handlägga samma ärenden, och möjligen i motsatt riktning?
Kan man neka att Kyrkan i vår representation är fullständigt representerad?
PresteSt. upptager v af vår representation, och en hvar af dessa frågor kan genom $
Den 13 September f. m. 343 enskild motionärs framställning komma under pröfning.
De hafva äfven så gjort, och för min del inser jag således ingalunda behofvet af några periodiskt återkommande kyrkomöten.
Jag förnekar deremot icke alt, med afseende på de närvar:de rörelserna, eller med afseende på de förslag till ny handbok och psalmbok, som kunna förekomma, ett kyrkomöte behöfde höras, och jag erkänner att det icke vore lämpligt att representationen derom inginge uti debatt; men att för dessa enskildta frågor stadga en periodiskt återkommande representation för Kyrkan, är en mening, som jag måste bestrida.
Dä jag således, på grund af de skäl jag nu anfört, anser periodiskt återkommande kyrkomöten olämpliga, samt att någon lag för ett utomordentligt kyrkomöte icke bör stiftas förr än vi hafva visshet om att Konungen vill sammankalla ett sådant, då Han äfven sannolikt framlägger ett förslag till dess sammansättning och verksamhet, får jag anhålla om afslag å 1 :sta §:n af Utsk:s förslag.
Hr Carleson har sagt, att kyrkomöten bade han ingenting emot; men formen för dessa mötens hållande bestridde han.
Likväl har han yrkat afslag på alltsammans.
Hvilken form anser han då tjenlig?
Hvarföre omtalar han icke det?
Hvarföre har han blott afgifvit en stum reservation, der det endast står: ”Hr Carleson,” så att man icke alls vet hvad han har i sinnet?
Det hafva vi icke nu heller fått veta.
Han säger att det väl skulle kunna gå för sig att ledamöterna valdes af församliugarne, äfven om Konungen kallade dem.
Ja! det går visserligen an, men hvarföre kan man icke i lag införa huru dervid skall tillgå?
då vore man ej beroende af Konungen eller Hans Rådgifvares välbehag vid sådane tillfällen, utan visste på förhand huru och hvem man skulle välja.
Om en kallelse kommer så oförmodadt, att man ännu icke betänkt hvilken man ville utse, hvad gagn hade man då af ett förhastad! val och förhastade beslut, hvjlka lätt kunna blifva följden, om man icke på förband vet när kyrkomöten skola inträffa.
St. föreslagit sådan lag, men Konungen icke anser den god, så förkastar
Han honom och har i sådant fall tillfälle att Sjelf göra en annan framställning till R.
Men skulle Konungens Rådgifvare, i likhet med hvad jag fruktar, vara af mina motståndares åsigt och tycka att man bör akta sig för dylika frågor, som denna, för att icke stöta sig med PresteSt., så torde Konungens Rådgifvare måhända finna det beqvämligare att R.
St. uppgjort ett förslag, så att
Rådgifvarne blott behöfde jemka detsamma och sluppe att sjelfve framkomma dermed.
Hr Carleson har vidare sagt, att en ständig representation för Kyrkan skulle nödvändigt komma i strid med den andra ständiga representationen, som utgöres af riksdagen.
Hvarföre kan icke en obeständig representation för Kyrkan lika väl råka i strid med riksdagen?
Hr Carleson förmodar att Konungens Rådgifvare skulle undvika stöte-stenarne, de ömtåliga punkterne, om de iinge föreslå ämnen för kyrkomötenas handläggning.
Men dä hände det förmodligen att de vigtigaste frågorna (örbiginges.
Hvad nytta hade väl
Riket af sådana kyrkomöten?
Det är just för att gifva dem i 344 Den 13 September f. m. någon sjelfständighet, sora jag vill alt motionsrätt skall dem i andligt afseende tillerkännas.
Cederström har omtalat kyrkomötens missbruk.
Ja, sådane kunna ega rum lika väl som riksdagar kunna missbrukas, det vete vi nogsamt.
Men månne R. o. Ad., eller något annat Stånd, i Sverige skulle vilja afskaffa riksdagarne för de missbruks skuld, som vid dem någon gång inträffa?
Cederström har trott att anonyma prestsällskap icke vore farliga, men alt de lagliga kyrkomötena deremot kunde blifva det.
Jag tror tvärtom, att de af lagen icke stadgade mötena äro farligare, serdeles då de behandlas såsom nu sker.
Der sammanträda hvilka prester, som så för godt finna, isynnerhet sådane, som vilja genomdrifva vissa satser.
Prelaterne anse under sin värdighet alt vara tillstädes, hvilket med skäl må ursäktas dem, emedan de icke kunna veta i hvad sällskap de på sådane friskare-möten komma.
Hvad blir följden ?
Jo, den, alt de, sora infinna sig för vissa satsers genomdrjfvande, spela mästare, och allmänheten, som läser mötenas förhandlingar, tror förmodligen att allt hvad der sagts och icke vederlagts, icke kari 'gendrifvas, och derföre är rätt.
Kan ett sä ensidigt sätt alt behandla kyrkans angelägenheter vara annat än skadligt?
Vore deremot prelaterne tillsammans både med andra prester och lekmän på ett lagligt möte: så funnes tillfälle för samtelige att sig emellan utbyta tankar, och en hvar finge der, likasom här, eller på hvarje annat öfverläggningsrum, göra sina skäl gällande så godt han förmådde, samt andra förnuftiga menniskor döma mellan honom och hans motståndare.
Men ett möte, der allt går på en sned, kan icke vara gagneligt.
Väl kan man säga att prest-sällskaps-mölena gå endast ut på opposition mot Statskyrkan och alt Clerus comitialis, som icke har någon opposition, endast går åt det motsatta hållet.
Ingendera delen är riktig.
En opposition måste finnas i hvarje församling, om ärenderna skola blifva väl utredda.
För att fullständigt vinna detta mål böra prester och lekmän komma tillsammans.
Cederström har vidare sagt, att ICyrkoherdarne skulle genom Kyrkomötena dragas från sitt kall.
Mig synes tvärtom att de derigenom skulle dragas lill sitt kall vida mer än som nu är händelsen.
Sparre sade, att R.
St. kunde komma att fatta andra beslut än mötena.
Ja; hvad skadar det?
St. fatta andra beslut än dem Konungen föreslagit vid många tillfällen och jag har hört Gr.
Sparre sjelf tala mot Kongl. Propos:r.
Månne Konungamakten i Sverige derigenom går under?
Hörer del icke till representationens sjelfständighet att kunna säga Nej till Konungens förslag, likasom det hörer till Konungamaktens att kunna säga Nej till Ständernas framställningar?
Sparre har jemväl omförmält att Engelska Kyrko-parlamentet blifvit till intet.
Ja! del är derföre, att Konungen i England kan uphäfva det när Han behagar, och alt
Han gör det samma dag det kommer tillsammans.
Det är just till dylika händelsers förekommande, jag föreslagit, att kyokomöte icke må kunna uplösas förr än det varit någon viss tid församladt.
Den 13 September f. m. 345 Frih. Crentz:
Jag hade icke ämnat ytterligare begära ordet, men jag anser mig dock böra uptaga några här fällda yttranden.
Till en början vill jag aflägga min tacksamhet för Hr Thams värderika yttrande, i hvilket jag till alla delar instämmer.
Med Hr Carleson har jag hittills i religionsfrågor, åtminstone hvad religionsfriheten beträffar, delat samma öfvertygelse, men i denna fråga kan jag det icke.
Han har sagt, alt Kyrkan uti vår nuvande representation vore representerad, men deruti kan jag icke instämma.
Första gången Hr Carleson hade ordet, sade han, att det icke vore nödigt att hafva några kyrkomöten.
Andra gången samme talare hade ordet, sade han, att han ville hafva kyrkomöten, men alt han ogillade den nu föreslagna formeD.
Denna motsägelse kan jag icke fatta, och det förvånar mig, alt han kunnat yttra så motsatta åsigter.
Cederström har talat om Kyrkohistorien och tyder den så, att kyrkomötena icke ländt till kristendomens bästa, utan endast åstadkommit strider och olyckor.
Jag tyder den på annat sätt.
Det första Kyrkomöte man känner, nemi. i Nicea, bär ännu i dag välsignade frukter.
Hvad beträffar den af Frih:n omnämnda frågan om den Helige Ande, så tror jag alt vi deråt böra lyckönska oss, ty denna strid gällde treenigheten och dess välsignade läror.
Piiksdagen i Augsburg mätte väl icke eller hafva åstadkommit några olyckor för kristendomen, utan tverlom ledt (ill den största välsignelse för hela den protestantiska kristenheten.
Frih:n bar vidare sagt att våda skulle för Kyrkan upkomma genom dessa tvister.
Jag tror tvärtom att kyrkomöten skulle leda till Kyrkans största båtnad och välsignelse, emedan hvar och en der hade rättighet att uttala sin mening i hvarje mål.
Vi se nu huru olika meningarne äro i andliga fall, och jag är öfvertygad, att om vi hade kyrkomöten, der folket finge uttala sina meningar, så skulle många tvistigheler på stilla och fredlig väg kunna biläggas, hvilket nu icke är förhållandet, hvarpå de många emigrationerne kunna tjena till bevis.
Gr. Sparre har sagt, att de religiösa frågor, som vid denna Riksdag förevarit, blifvit med värma och lif diskuterade.
Delta är sannt, men jag anser det icke här vara det absolut lätta stället att diskutera dylika frågor, ty icke kan man begära att här, eller inom Borgare- eller BondeStm, sådane frågor, som dem, om hvad man bör tro eller icke tro, eller om den Heliga Skrifts innersta mening, skola lika grundligt kunna diskuteras, sora på ett kyrkomöte, der folket har rätt att välja dem, för hvilka det har förtroende i detta afseende.
Jag får på de grunder, jag nu anfört, anhålla om propos. å Hr von Hartmansdorffs förslag.
Min förra förklaring var af det innehåll, att jag ansåg kyrkomöten understundom kunna vara gagneliga, men alt jag ogillade den nu föreslagna formen.
Att jag icke har föreslagit 346
Den 13 September f. m. några andra former kommer, sig utaf det förut af mig upgifna skäl, att jag anser det vara orimligt att på förhand bestämma formen för de kyrkomöten, som tillfälligtvis om 10 eller 20 år kunna komma att hållas, och sorn kunna komma att behandla ärenden af den mest olika beskaffenhet.
För öfrigt har jag redan förut tillkännagifvit, att jag hufvudsakligen instämmer i Hr Brings reservation.
Detta är skälet hvarföre jag icke skriftligen uttalat min mening i någon serskild, Betänk, bifogad reservation.
För öfrigt har jag förut vid 2:ne tillfällen sökt att framställa min mening, och om jag icke då lyckats att göra mig begriplig för Hr von Hartmansdorff, så misströstar jag äfven att nu kunna göra det, och hänvisar honom till Prof. Brings reservation.
Jag hade icke tänkt alt yttra mig i denna fråga, men diskussionen har under sin fortgång gifvit mig anledn. dertill.
Jag får då först nämna, att jag icke kan dela den af flere talare yttrade åsigt, att man af grannlagenhet mot PresteSt. borde upskjuta behandlingen af detta ärende.
Jag tror alt man utan att taga intryck från ena eller andra hållet både kan och bör fatta sitt beslut.
Anledningen hvarföre jag begärt ordet är den, att de fleste talare, som icke instämt med Hr von Hartmansdorff, hafva yrkat afslag på LagUtsk:s Betänk., och ansett hela denna lag aldeles obehöflig.
Häruti kan jag icke instämma, ty jag tror, att det väsendlligaste hindret för ett kyrkomötes sammankallande har varit just det, alt icke något varit på förhand stadgadt om huru dervid skulle tillgå.