Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ferdinand berättat mig, bebott i öfver tjugu år, det tror jag icke vara rätt passande – åtminstone icke vid första besöket,” skyndade hon att tillägga, då hon såg sin mors ögon mulna.
Denna lilla nödvändiga list gjorde den bästa verkan på fru mammas lynne.
”Du är ändå ett välsignadt godt och älskvärdt barn,” yttrade kommerserådinnan något lättad.
”Just en söt flicka, som alltid känner fulla värdet af en huld och älskande mors omsorger och bekymmer.
Jag lemnar således saken trygg i dina händer, förvissad att du behändigt drillar den till det önskade målet.
När vill du gå till professorn, mitt barn?”
”Några dagar före Julafton,” svarade Rosa; ”man får icke brådska härmed.”
”Nå, som du vill!
Det må ske!
Du är ju redan beredd på någon julklapp åt den gamle herrn?”
”Ack ja, mamma lilla,” svarade Rosa, glad att slippa ifrån det förra plågsamma ämnet; ”jag arbetar på ett par tofflor åt den gode professorn.”
”Tofflorna, mitt barn,” smålog kommerserådinnan skämtande, ”gjorde du bättre att förära din tillkommande man.
Toffeltaktiken är ingalunda att förakta.
Längre fram skall jag gifva dig några föreläsningar deruti.”
”Nej, för ingen del, min goda mamma,” bad Rosa skrattande.
”Jag hoppas kunna hjelpa mig dem förutan.”
”Det är icke alldeles säkert, åtminstone icke riktigt att lita på,” försäkrade mamma, som nu kommit i riktigt briljant lynne; ”men lika godt, hvad har du åt din fästman?
Kan man få veta det?”
”Just ingenting så egentligen åt honom sjelf,” svarade Rosa, ”men i alla fall något, som han ofta önskat ega, nemligen ett nät åt hans vackre trafvare.
Och jag tror verkligen, att detta skall bli präktigt.
Småflickorna hjelpa mig flera timmar om dagen dermed.”
”Icke så illa,” anmärkte kommerserådinnan, med ett serdeles eget leende.
”Vet du, apropos deraf, hvad jag ernar gifva honom?
Det lärer du svårligen kunna gissa.”
”Nej, i sanning, det medgifver jag gerna!
Hvad kan mamma hafva tänkt på?
Jag är riktigt nyfiken, det bekänner jag.”
”Jo, Rosa lilla,” utbrast kommerserådinnan, med ett just icke alltför grannlaga flatskratt, ”efter du är betänkt på nätet, så skall jag tänka på sjelfva hästen.
Men, utan skämt, det är just icke så roligt heller.
Jag fick i dag på morgonen, vid ett af mina besök, i allra största förtroende och hemlighet veta, att den stackars kaptenen pantsatt sin häst hos den gamle, rike färgaren Bränner, för att erhålla – hvad menar du, kära barn – en lumpen summa, till inköp af de småsaker han lemnade dig på er förlofningsdag.
Sådant går för ingen del an.
Jag ernar derföre låta lösa in hästen, och skicka honom den jemte förbindelsen sjelfva Julafton.
Förstås likväl innan han inträffar här; ty sådana julklappar få vara undantag från regeln, de kunna icke kastas in.”
”Min Gud, den stackars Ferdinand, så ondt det gör mig om honom!” suckade Rosa. ”Att han för sin oförsigtighet satt sig i sådan förlägenhet!
Ack, om han haft förtroende för mig, om han yppat verkliga förhållandet af sin utblottade kassa, huru mycket mera skulle jag ej värderat denna ädla öppenhjertighet, än dessa gåfvor, som jag nu icke kan se, utan att det skär mig ända in i hjertat! O, min goda mamma, jag är hjertligt ledsen, att ej Ferdinand tilltrodde mig nog känsla att välja det förra.”
”Åh, nu är du för orimlig, kära Rosa,” svarade den klokare modern.
”Hur kan du anse sådant tänkbart?
Menar du att han, på sjelfva förlofningsdagen, ville stå likt en skolpojke inför sin fästmö, och bekänna att han var fattig som en skåpråtta, och icke ens i tillfälle att bjuda henne de vanliga fästmanspresenterna?
Nej, kära du, sådant få vi icke bereda oss på.
Det vore väl, om vi finge reda på affärerna, då vi, såsom hustrur, hafva rättighet dertill; förut hör det allsicke till saken.”
Rosa fann, att hennes mor icke förstod hennes tankar i detta ämne mera än Ferdinand, och svarade derföre fogligt:
”Det är väl möjligt, bästa mamma, att det var för mycket begärdt.
Likväl hade derigenom mången ledsamhet kunnat undvikas.
Men, mamma lilla, huru vill mamma ställa till med denna sak?
Det blir sannerligen icke lätt att finna något lämpligt sätt härtill.
Månne icke pappa bäst kunde ställa om allt detta?”
”För ingen del,” yttrade kommerserådinnan; ”derom får han icke veta ett ord.
Han skulle aldrig gilla, att vi blandade oss i den stackars kaptenens angelägenheter; och likväl vore det både synd och skam af mig, hans blifvande svärmor, att veta hans betryck och icke hjelpa honom.
Jag har dessutom några handpenningar, som jag icke bättre kan använda, än att dermed rädda hans heder och tillika hans häst.
Vår lille, beskedlige kandidat skall uträtta detta.
Jag bad honom komma hit i afton.
Sedan jag instruerat honom, skall han gå till gubben Bränner, och efterhöra huru stor summa han lånt på hästen, samt bedja denne tiga med hela saken.”
Rosa rodnade och bleknade ömsom, och flerfaldiga känslor stridde om väldet i hennes hjerta.
Väl var hon öfvertygad, att ingen tjenligare person kunde finnas för detta kinkiga uppdrag; men det var ytterst motbjudande, att bedja Mannerstedt åtaga sig ett af denna beskaffenhet, hvilket visade kaptenens angelägenheter ur en synpunkt, som för Rosa måste vara högst sårande att framställa samt förolämpande för Ferdinand, i händelse han framdeles erhölle underrättelse om hvem som dervid varit ombud.
”Min bästa mamma,” svarade Rosa i öfvertalande ton, ”jag fruktar, ja, jag fruktar verkligen, att detta ej blir så lätt att afgöra.
Mannerstedt passar, i min tanka, alldeles icke.
Visst ...”
”Men han passar fullkomligt efter min,” afbröt kommerserådinnan med afgörande ton.
”Han är en alltför hygglig och tjenstaktig yngling, den Mannerstedt; just en af mina favoriter.
Och jag ville väl veta, hvarföre han ej skulle vara nog skicklig att uträtta detta.”
”Visserligen skicklig, mamma lilla, derom är ej minsta fråga, och jag betviflar för ingen del, att han har tillräcklig ädelhet och tystlåtenhet, för att vara ett sådant förtroende värdig; men jag tycker, att vi ej böra inblanda någon fremmande i denna angelägenhet.
Om mamma tillåter, skall jag försöka uttänka någon annan utväg tills i morgon.
Lofva mig endast att icke nämna ett ord derom för Mannerstedt, då han kommer hit i afton.”
”I detta fall, min lilla flicka,” svarade kommerserådinnan, med ett uttryck i rösten, midtemellan medgifvande och svårigheten att förneka ofelbarheten af sin egen tanka, ”vet jag icke, om du har rätt.
– Egentligen förtröt det den goda frun att blifva motsagd af Rosa i en sak, der hon väntat att denna skulle utbrista i beundran och loford öfver det moderliga ädelmodet.
”Jag kan icke inse någon brist på grannlagenhet i min plan, och Mannerstedt förstår nog att ställa saken fint.”
”Goda, bästa mamma!” bad Rosa smickrande, och tryckte den moderliga handen till sina läppar, ”låt det blifva vid hvad jag begärt!
Kan jag icke tills i morgon uppgöra en plan, hvilken synes oss mera förenlig med den finare skonsamhet, vi böra egna Ferdinand, om den tjenst vi göra honom skall ega fullkomligt värde, låt honom då få del deraf.
Endast icke i afton; ty vi behöfva bättre tänka derpå.”
Emedan Rosa bad med en så innerlig ödmjukhet, fann kommerserådinnan sig på det högsta bevekt, och frågade endast: ”Nå, kära barn, hvad vill du då att jag skall säga Mannerstedt, när han kommer, och din envishet vändt upp och ned på mitt förträffliga förslag?”
”Ack, söta mamma,” svarade Rosa, lättad och glad, ”det blir visst icke svårt för mammas skarpsinnighet, att finna någon annan förevändning till denna kallelse.
Bryderiet med gossarnes julklappar kunde vara en tillräcklig anledning.
Mannerstedt är en vän af barn, och hjelper gerna tillrätta dermed.
Men tillåt, mamma lilla, att jag nu går på mitt rum, och arbetar på mitt nät en stund före middagen.
Vi hafva ej många dagar qvar.
Jag måste arbeta flitigt, för att kunna hinna med allt.”
”Gå du, min engel,” sade kommerserådinnan, och kysste sin dotter på pannan. – ”Mammas skarpsinnighet,” tillade hon, med ett sjelfförnöjdt leende, ”får nu, såsom alltid, ställa saken tillrätta.
Nå, jag måste väl se till, huru jag kan blifva fri från vår lille, beskedlige kandidat.”
Lugnad genom detta löfte, skyndade Rosa till sitt rum, och medan hennes händer flitigt flögo öfver arbetet, bildade sig i hennes hufvud en mängd olika förslager, till vinnande af samma mål som hennes mor, men på ett alldeles olika sätt.
Han borde aldrig få veta, aldrig ana, att hjelpen kom ifrån kommerserådets hus, det var afgjordt; men huru man skulle ställa till dermed, återstod ännu att lösa.
Under denna villrådighet kommo hennes tankar att dröja vid professorn, huruvida hon skulle våga att helt enkelt och i det fördelaktigaste ljus för den gamle mannen framställa saken, bedja om hans råd, eller lemna honom penningarne, och bönfalla att han godtgjorde allt.
– Det var en trosartikel, att hos ingen kunde en hemlighet vara bättre förvarad, än hos professor Ling.
Hela dagen dröjde Rosas tankar vid den gode professorn; men huru det gick med hennes beslut, eller om det verkligen stadgade sig, få vi se uti ett annat kapitel.
I Fru Borgenskölds lilla Förmak.
Aftonen samma dag, hvars morgonhändelser vi skildrat i kommerserådets hus, satt fru Borgensköld, en gammal, aktningsvärd matrona, af ett hjertligt, välmenande utseende, i ena hörnet af sin låga, välbekanta soffa, sysselsatt att stoppa den nittionionde bristan på en shawl, hvilken troget följt egarinnan sedan hennes ungdom.
Hennes dotter Hilda satt framför ett bord vid fönstret, och skref så flitigt, som trots någon sekreterare på extra stat.
Rummet var enkelt, men snyggt och ordningsfullt; likväl röjde det hela påtagligen knappa vilkor.
Sedan begge fruntimrens arbete en stund tyst fortgått, uppstod Hilda.
Den tilltagande skymningen gjorde det omöjligt för henne att längre fortsätta.
Hon gick några slag fram och tillbaka i rummet, hvarunder modern då och då förstulet betraktade henne, och emellanåt i hemlighet borttorkade en tår ur sitt öga med den dermed förtrogna shawlsnibben.
Hilda Borgensköld var en utmärkt vacker flicka, och förenade dermed äfven ett godt hjerta, ett ljust hufvud och ett odladt förstånd, men äfven en viss icke så obetydlig stolthet, öfver de förmåner naturen tilldelat henne, och hvilka i hennes ögon gällde mera än lyckans, dem hon föraktade, då de icke åtföljdes af de förra, skönheten likväl undantagen; ty hon var af för mycket upphöjda tänkesätt, att göra denna naturens nyckfulla lek till någon hufvudsak.
– Sedan flera år tillbaka hade hon vant sig att älska och högakta sin kusin Ferdinand.
Hans kärlek hade hon känt så länge hon visste att hon egde ett hjerta; och ehuru han aldrig formligen begärt hennes hand, hade hon dock, hon visste ej hvarföre, uti honom alltid sett den framtida skaparen af sin lycka; ty tusen gånger hade Ferdinand bedyrat, att ingen sällhet på jorden kunde finnas för honom, om den icke delades af henne.
Hilda trodde honom, och höll honom i sitt hjerta räkning för den grannlagenhet, hvarmed han undvek att allvarligt begära hennes löfte om tro, förrän han kunde bjuda henne att dela sitt öde genom äktenskapets band.
Det rykte, som talat om hans kärlek och uppvaktningar hos Rosa Widen, föraktade hon, såsom alldeles grundlöst, ej värdt att derpå förspilla en tanke.
Borde icke hon känna honom bättre?
Det var ju utan all fråga.
Men hvad äro väl alla förhoppningar, äfven de som fastvuxit i vårt hjerta?
Äro de skyddade för oblida stormar?
De skola uppryckas och förskingras, likt en handfull stoft, och minnets törnen stå ensamma qvar, tills hoppet åter slår nya skott, hvilka i sin ordning blomstra, förtvina och dö.
Snart nog inträffade det ögonblick, då Ferdinand sjelf förlägen framstammade för sig nödvändigheten att afstå från hoppet om hennes egande, och omöjligheten att se detta så länge närda hopp förverkligadt, emedan – emedan tvingande, onämnbara omständigheter och svårigheter yppat sig deremot.
Med förundransvärd styrka hörde Hilda honom.
Med stolthet bekämpande hjertats sårade känslor, visade hon sig lugn, kall och beslutsam, och önskade honom, högtidligt men artigt, lycka till den ingångna förbindelsen.
– Men nu var sjelfbeherrskningens förmåga uttömd, och med ett lätt afsked, allvarligt och kallt, försvann hon genom dörren till sin egen lilla kammare.
Der uttog känslan sin rätt, smärtan att se sig gäckad och så skamligt bedragen af den man, vid hvilken hon fästat hela sitt hopp om jordisk lycka.
Rik på bitterhet var denna stund, som så obarmhertigt förjagade alla det unga, glada hjertats tjusande drömmar; men så snart hon lugnare kunde betrakta saken, kände hon sig intagen af ett djupt förakt för Ferdinands svaghet och vankelmod samt oädla sjelfviskhet, att, endast för egandet af rikedom, bemöda sig att vinna en qvinna, som han icke älskade.
Dessa föreställningar visade hennes fordne älskare i ett ljus, hvarvid det magiska skimmer, som under de försvunna dagarne omgifvit hans bild, nu helt och hållet flyktade.
Han stod der i sitt enkla, naturliga skick, en man af det alldagligaste slag – af sådane nemligen, som väl till en viss grad kunna älska och känna sig lyckliga, då deras kärlek möter ett litet motstånd, men likväl helt beskedligt finna sig uti att inställa eller förnya sin uppmärksamhet för den älskade, alltefter yttre ställningar och förhållanden.
Och skulle dessa bjuda försakelse, så, i Guds namn, får man taga sitt förnuft tillfånga, och utkasta metkroken efter lyckan i något annat fiskvatten, hvarvid det naturligtvis gör dem hjertligen ondt, att det stackars föremålet för deras fordna känslor skall komma att lida af den vändning sakerna tagit.
Det är i alla fall en lycka, om man icke bestämdt förklarat sig; man kan då med heder draga sig ur spelet.
Att Ferdinand tänkte något sådant, insåg
Hilda klart.
Under en följd af år hade han väl varit henne så mycket tillgifven, som han kunde vara det; men vid minsta motgång för hans kärlek, vid minsta utsigt till strid derföre, var han beredd att uppoffra den.
Ferdinand var således numera, i Hildas tanke, en svag, ja en föraktlig karl, och en sådan kunde omöjligt, sedan den första smärtan var öfverstånden, blifva ett mål för hennes saknad.
För intet pris hade hon, efter denna upptäckt, velat förena sitt öde med hans, äfven om han erhållit hela professorns förmögenhet, och dertill hans välsignelse.
Men det smärtade och sårade henne djupt, att hon varit ett mål endast för en så lättsinnig böjelse.
Snart hade likväl förnuftet och hämdkänslan segrat hos henne, och med temligt lugn återvände hon till sina vanliga göromål.
Emellertid hade Ferdinand, hvilket vi redan förut omnämnt, icke kunnat förlika sig med den tanken, att se sig föraktad af den enda han verkligen älskade, och djupt ångrande de villor, som föranledt hans sista steg, hade han beslutit att helt och hållet bikta sig för Hilda, samt, om hon ville förlåta honom, på nåd och onåd öfverlemna sig åt henne och ödet; men Hilda afslog bestämdt så väl den muntliga som skriftliga förklaringen.
Hon ville aldrig mera höra eller lyssna till ett ord om kärlek från hans läppar, ej ens från hans penna, ville ingenting veta derom, ville glömma och sjelf blifva glömd.
Detta önskade hon, och hon hörde till de få qvinliga lynnen, som icke i sin kärlek uppfinna tusende ursäkter, att rättfärdiga sin svaghet.
Hilda hade för evigt afsagt sig all förbindelse med Ferdinand, och hon höll ord; ingen tid, inga omständigheter och förhållanden rubbade hennes beslut, förändrade hennes tänkesätt.
Hvar hennes tankar dvaldes, då hon nu, i den tysta skymningen, vandrade upp och ned, långsamt, med händerna korslagda öfver bröstet, det veta vi icke; men vi förmoda, att det icke var hos Ferdinand, ty helt hastigt gick hon fram till soffan, lindade armarne omkring den älskade moderns hals, och utbrast i den gladaste ton: ”Det slår ihop; vi få bestämdt respenningar, och litet derutöfver ändå!
Jag ser på förhand, huru glad pappa skall blifva, och jag vill gerna arbeta, sköta hushållet om dagen, samt skrifva aftnar och morgnar.”
”Och alldeles förstöra dig,” afbröt fru Borgensköld, ”för att kunna lindra och hjelpa dina stackars föräldrar!
Ack, min Hilda, det smärtar mig djupt, att se din ungdom så glädjelöst förflyta!”
”Säg icke så, min dyra mor!” bad
Hilda med lätt missnöje. ”Hvilka njutningar finnas här att sakna?
Jag är i alla fall mera med, än våra tillgångar egentligen borde tillåta; och mamma kan tro min försäkran, att det, långtifrån att vara någon uppoffring, att arbeta för anskaffandet af våra respenningar, är mig en outsäglig fägnad, att kunna göra det; ty min själ längtar efter en annan ort att dväljas på.
Landet, menar jag,” tillade hon hastigt.
”Jag skulle qväfvas, att tillbringa ännu en sommar i staden; och aldrig kan jag vara nog tacksam för den oförmodade källa, som öppnat sig till förtjenst för oss, genom min kännedom af franska språket.
Med öfversättningen af dessa båda arbeten, har jag beräknat, att vi icke allenast betäcka resekostnaderna, utan äfven vid framkomsten hafva en liten summa öfver, till inköp af de oundgängligaste behof.”
”Och du tror dig, min stackars Hilda, kunna fullända allt detta före slutet af Maj?” frågade fru Borgensköld, med en misstrogen skakning på hufvudet.
”Det gör jag bestämdt, mamma!” försäkrade Hilda.
”I medlet af Maj hoppas jag kunna afsända det; och i slutet af samma månad har jag allra sist mitt arfvode.
När Juni iklädt sig sin praktfulla, högtidliga skrud, då packa vi tillsamman hela vår lilla återstående egendom, och inskeppa oss, jemte den, på kapten R**s lilla snällseglande slup, hvilken gör så raska turer till Halmstad, och derifrån få vi resa landvägen de 10 à 12 mil som återstå.
Rätt ledsamt, att icke den lilla, täcka egendomen ligger närmare någon sjöstad; men detta måste man finna sig uti.
Vi komma nog fram på dag och timma, och jag njuter redan på förhand den största lycksalighet, då jag tänker på pappas glädje, att återse oss.
O, jag kan så väl föreställa mig, huru han skall se ut som en välbeställd inspektor, stökande omkring med arbetsfolket på ängar och träden.
Och huru förträffligt skall icke mamma sedan taga sig ut ibland mjölkbunkarne och smörtjernorna!
Mig sjelf icke att förglömma, med nyckelknippan springande i kök och skafferi, sysselsatt med vår tarfliga middag, eller ock slamrande i väfstolen, ’landtlig, röd och varm.’
Men de tidiga morgonstunderna och aftnarne måste jag hafva för mig sjelf.
De skola egnas åt mina litterära sysselsättningar; ty denna källa får för ingen del försummas.
Genom den skall jag skaffa mig medel att hålla stånd emot grannmamsellernas toilett, och derjemte i kyrkan förtjusa adjunkten, länsmannen, ack nej, kommissarien, n. b. i händelse han är ungkarl; kronobefallningsmannens skrifvare icke att förakta.
På landet får man icke taga det så noga, utan nöja sig med de eröfringar, som kunna erhållas.
Mamma skall få se, att allt kommer att gå förträffligt.”
”Men, flicka, hvad i Herrans namn kommer åt dig?
Jag har aldrig hört dig så munter?” sade fru Borgensköld, hvilken Hildas glädtighet lockade till ett flyktigt småleende.
– ”Alla de der utsigterna, kära du, tycker jag just icke äro så förtjusande, att de förtjena skildras med de ljusa, glada färger du begagnar.”
”Just emedan min goda mamma tycker att de alltid äro mörka och dystra,” svarade
Hilda med en förändrad ton, full af stilla, lugnt allvar, ”så ämnar jag, det vill säga, så vidt min förmåga sträcker sig, omskapa dem till mera leende bilder.
Och när den gode Guden lägger sin rika välsignelse till dessa bemödanden, så hoppas jag att allt skall blifva godt.”
”Jag skulle önska,” suckade fru Borgensköld, ”att jag hade något af ditt lätta och glada sinne.
Det ville jag önska, min Hilda; men professorns hårdhet ligger mig jemnt i hågen.
Han hade kunnat hjelpa din far, om han velat; men ...”
”Men, söta mamma,” fortsatte
Hilda den afbrutna meningen, ”farbror hade ju redan på förhand sagt pappa, att han skulle blifva förstörd på den saken, och tillika yttrat, att, om han, emot farbrors vilja och vetskap, ingick derpå, borde han, i händelse af olycka, aldrig räkna på farbror Lings bistånd, emedan han tydligen visat pappa, att det skulle gå illa.
Jag erinrar mig ännu ganska väl, att professorn då svor en dyr och kraftig ed, att, om pappa, medan ännu räddning var möjlig, icke lyssnade till hans ord, så skulle icke heller han framdeles lyssna till hans eller deras som förde det för honom.
Hvad kunna vi då förebrå farbror, då pappa, långtifrån att höra hans råd och varningar, mera trodde på sin falske, intalande vän, gick i borgen och förlorade sin lilla förmögenhet?
Hvad hade det blifvit af oss, vi hade varit alldeles förlorade, om icke pappa, genom professorns förord, erhållit den der inspektorssyslan på den lilla egendomen Lindfors i Småland?
Den är väl icke serdeles indrägtig, det vet Gud; men pappa kan dock lefva deraf, och äfven vi, det försäkrar han i sina bref, om vi vilja inskränka oss och kunna komma dit.
Utväg härtill hafva vi nu funnit, och således böra vi ej sörja, min lilla mamma.”
”Ack, du vet icke, min Hilda, hvilken tung sorg hvilar på mitt hjerta,” sade fru Borgensköld sakta, och borttorkade några framsmygande tårar.
”En tung sorg, barn; ty det är jag, som förorsakat din far all den oro och smärta vi gemensamt lida.
För min skull grundlades, från längre tid tillbaka, den långvariga ovänskap, som då egde rum emellan bröderna.”
”Huru så, mamma lilla?” frågade Hilda, och satte sig på en pall vid moderns fötter.
”Ack, säg mig allt hvad som trycker er; jag ville så gerna dela och lindra hvarje smärta, åtminstone öfvertyga mamma, att den är lättare att bära delad.”
”Ack, mitt goda barn, dervid kan du ingenting göra,” försäkrade fru Borgensköld med ett sorgligt småleende, i det hon strök dotterns silkeslena lockar från pannan, och tryckte en kyss derpå. – ”Den smärtan är äldre än du sjelf.
Det är öfvertygelsen, den bittra öfvertygelsen, som troget, under långa år följt mig, att din far, genom sitt giftermål med mig, en fattig flicka, af ringa stånd, tvingades från en helt annan bana, än den han sedan, till följd af omständigheterna, kom att vandra.
Vid den tid, hvarom jag nu talar, var din far en ung fendrik; och professorn, hans halfbror, många år äldre, hade nyligen dragit sig ifrån det offentliga lifvet, och nedsatt sig, jemte sin betydliga förmögenhet, här i vårt goda H**, der han, enligt sin böjelse för enslighet och studier, lefde fullkomligt indraget, utan annat sällskap än din far och sin lille brorson Ferdinand, hvilken han, såsom litet barn, vid föräldrarnes tidiga frånfälle, upptog och uppfostrade.
Här lärde pappa känna mig, som då var symamsell i ett af de förnämare husen; och som han icke egde styrka att se mig så tillbakasatt och illa bemött, som jag då blef, beslöt han, i ungdoms oförstånd och dårskap, att taga afsked, gifta sig och lefva på den lilla förmögenhet han ärft efter sin mor.
Huru svag, oförlåtligt barnslig och sjelfvisk jag var, – ty allt detta förenade sig här, – det kan du lätt finna, då jag emottog anbudet.
Men jag älskade min Herman så innerligt, och föreställde mig, att min kärlek skulle godtgöra honom hvarje offer.
Således behöfde han icke länge öfvertala mig, innan jag samtyckte att dela det öde han bjöd mig.
Men då rasade professorn ordentligt; han försökte alla tänkbara utvägar, att förmå Herman att afstå från sin föresats, hvilken han, kanhända riktigt nog, benämnde galenskap.
Men fåfängare föredrogos aldrig de bästa skäl.
Din far förblef envist vid sitt fattade beslut, och bröderna skiljdes såsom ovänner.
Herman erhöll afsked, med titel af löjtnant, och köpte det lilla vackra hörnhuset, som vi sedan nödgades sälja.
Vi bosatte oss uti vårt inbillade jordiska paradis, samt lefde lyckliga inom oss sjelfva, ehuru icke fullkomligt lyckliga; jag vill till alla delar vara uppriktig emot dig.
Herman suckade i tysthet, och angreps mången gång af ånger öfver sitt förhastade steg, ehuru han ädelmodigt sökte dölja detta för mig.
Men huru skulle sådant länge kunna döljas för en älskande makas skarpsynta öga, och derföre blef vår husliga sällhet mera skenbar än verklig.
Vi fruktade beständigt att såra hvarandra, och nödgades derföre iakttaga en viss försiktighet i alla våra ord, hvaraf uppkom ett förhållande, som icke var riktigt naturligt, och derföre icke heller kunde vara lyckligt.
Dessutom kände vi hvar för sig, att vi handlat illa, och måste genom sjelfförebråelser under långa år plikta derföre.”