Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ur de skumma, djupt liggande, grönbruna ögonen blixtrade något emot mig som gjorde mig stum, och min Kavaljer aflägsnade sig – om af vrede öfver min näsvishet eller af fruktan för den örnblick som också jag blifvit något illa vid för, kan jag icke så noga afgöra – men min dame, som ännu icke var min Gunla, ämnade visst efter sitt flygtiga men genomträngande ögonkast på den der unga vissa flickan, åter betrakta mattan, när lyckligtvis hennes näsduk föll ned derpå.
Med den ljufvast klingande röst och det allra välvilligaste leende – (andra le då de hafva roligt eller när deras hjerta veknar eller åt glada tankar eller mot någon de älska, du, du ler af ren välvilja, – jag hade så när satt gudomlig, men det skulle du ej tålt –) tackade Gunnilla för min lilla artighet, som var ganska egennyttig i grunden – och ifrån det ögonblicket var hon vacker och jag älskade henne.
Förlåt, förlåt.
Men här måste jag nödvändigt säga ett par ord om ditt utseende, ty jag har ej sett mer än två sköna qvinnor, Maria L med sin ljufva vårlika skönhet, och du med din höga oväntade, som inifrån bestrålande ett med förlof sagt isigt yttre, kommer mig alltid att tänka på det der de Schweitziska isbergens rosiga skimmer, af somliga
Resbeskrifvare omtaladt såsom lika öfverjordiskt, som jag vet lifsglansen den skära vara på din kind, som eldstrålen i ditt skumma öga, som leendet på de der fina, kalla läpparne.
Gunla – Gunla – Om jag varit karl, hvilken tillbedjare hade du ej haft!
Du, Du allena skulle kunnat fängsla mig och derföre gör det mig så hjertinnerligt ondt om din Onkel, ty en sådan en som sin Niece träffar den mannen ingenstädes, huru vidt och bredt han än må resa att uppsöka henne.
Men han bryr sig väl ej mer om att resa, efter hedersbetygelser, högaktnings samt beundrans bevis, som under hans sista Europeiska vandring öfverallt nedströmmat på honom, icke verkat det ringaste till hans förmån.
Hvarföre denna obevekliga hårdhet?
Han som vet redan mer än tillräckligt mycket – enligt din egen utsago ojemnförligt mer än du – hvarföre skall du befatta dig med att gifva honom lektioner i konsten att emottaga korgar, en konst, hvars första Elementer dessutom måste vara än tråkigare än både stafning, notläsning och all annan begynnelse, ty jag har ej sett flera än Baron W. hinna till en någorlunda hjelplig färdighet deri, och med allt din Onkels snille fruktar jag.
Nej nu får jag nog gå tillbaka till näsduken, jag nyss tog upp från mattan, hvarföre jag allraförst anhåller om att få den till skänks, så vida han ännu finnes till.
Jag lofvar honom ett särskilt hedersskrin – jag har ju honom att tacka för så outsägligt mycket.
Kanske om han ej varit så hade jag – ja – jag kan verkligen icke tänka hvad jag varit, om han icke fallit på golfvet. . . . . . .
Min goda Pappas dotter!
Det är visst redan alltför mycket, men än ovärdigare än nu hade jag varit den lyckan, om Gunnilla icke blifvit min vän, ty först genom dig har jag lärt att riktigt älska Pappa, likasom genom honom att riktigt älska dig – af Er båda att förstå Er båda, I två bästa menniskor på jorden!
– Han sätter ett grufligt stort värde på dig, den enda qvinna med hvilken och om hvilken han gerna talar, med undantag naturligtvis af sin dotter.
Den är han nödsakad att icke vara tyst emot, om icke för annat så för att få utsäga det namn han fordom hade så kärt, när det bars af min Moder – också uttalar han det ibland på ett sätt, som lockat tårar i den vilda dotterns ögon och liflig önskan i hennes själ, att i någon mån likna den, som en gång gjorde honom så lycklig.
Men om jag icke ens förtjenar att göra Pappas lillfinger lyckligt, så kan jag åtminstone älska honom, det är alltid en tröst och en lättnad, och så kan jag få honom att skratta, någongång kanske litet otålig äfven, såsom han blef, när jag icke ville fara till Tante Wivika den aftonen jag egentligen talar om.
Då skedde förlikningen på det sätt att vi möttes på halfva vägen, och jag lofvade Pappa att med min närvaro hedra Tantes supé och han mig att få blifva der så kort mig behagade.
Men när Pappa, sedan vi varit en timma på den välsignade supéen, enligt sitt löfte kom för att höra huru dags jag befallte vagnen, fann han sin lilla yrhätta i förtroligt – ursäkta det stolta ordet – samtal med den allvarliga, till kropp och själ vida högre Gunnilla Weilingk, och förklarande att hon icke lemnade huset, så länge Gunnilla funnes der.
Jag ser ännu huru glad och förundrad Pappa, som visste hvem du var, blef öfver min lycka, – huru han satte sig hos oss och talade så – så vördnadsfullt med dig, och jag tröttnar aldrig att påminna mig ända till minsta omständigheterna vid vårt första sammanträffande.
Redan då sade jag dig allt hvad jag visste och icke visste, och du mig ej mera än du ville, och egentligen har ifrån den dagen, utom att jag i längd någorlunda hunnit upp dig, intet förändrats i det förhållande hvaruti vi ifrån tidernas början måtte stått till hvarandra.
Jag har förblifvit ett barn som du låter prata för dig, och öfver hvilket du öfvar samma välde, som öfver alla, bara de en gång råkat fästa ögonen på dig.
Nej för att undslippa ditt Tyranni skall man akta sig att se åt ditt håll eller ock göra det med förslöad blick – endast då står man till att frälsas, och rätt dumt är af din Onkel att icke ha vetat detta.
Visst har han ifrån din spädaste barndom sett och till och med läst med dig, och svårligen på den tiden kunnat tro sig behöfva vara på sin vakt och frukta ett barn, men jag tror dock att med litet uppmärksamhet å hans sida, hade han allt ifrån din födelse bordt ana sitt tillkommande öde och ställa sig derefter.
Men icke snillen en gång, kunna vara ständigt skarpsinniga, och det får man ursäkta helst när de, såsom din Onkel, sjelfve dyrt plikta derföre . . . . .
Ja, jag förstår, du vill se mig lyckligt och väl expedierad från Tants Wivikas supé, men innan dess må tillåtas mig att omnämna, huru jag der hade flera små bevis af din stora obevislighet, den der genast beviste mig att jag hade ganska mycket skäl att hålla af dig.
Ibland annat när man börjat musicera och någon sjöng Neckens Polska så, att mina tårar, fruktar jag, ingalunda stodo till att återhållas, satt du der precist som om ingenting varit och man hade kunnat tro dig alldeles känslolös, om du ej haft den talangen att blifva än blekare, än hvad redan förut kunde anses för höjden af all blekhet, men den talangen tycktes antyda flera, så att, när man sedan bad dig spela ett stycke ingen annan för dess svårigheters skull ville åtaga sig, och du genast utan ringaste invändning gick till pianot, väntade jag mig någonting förträffligt.
Jo vackert Gunnilla spelte – Forte blef Forte, Piano Piano, allt alldeles som det stod på papperet, redigt, korrekt, men ”ä bissle kühlig,” såsom
Mozart säger i sitt härliga bref jag ofta läser i stället för annan god musik.
– Jag blef riktigt stött, och höll nästan på att besluta att icke mer bry mig om att börja älska dig, när du fick det lyckliga infallet att hjelpa någon med Liten Karin, derunder försonade alla föregående förbrytelser och till och med, när du sedan återkom bort till mig, der jag satt försänkt i de vårtankar icke profanerad musik alltid hos mig uppväcker, hade på din kind den lifsstrimma som är så uppmuntrande för folk.
Uppriktigt sagt, om icke den vore, och det gudomliga leendet – och allt annat godt och menskligt icke vore, kunde man nästan blifva stofträdd för dig.
Nu faller det en icke in att ens vara blyg.
Åtminstone har jag aldrig en sekund varit det, hvilket bäst syntes om morgonen efter supéen, då jag icke släppte Pappa innan han följt mig till dig, och jag helt näsvist inträdde och icke förr gick min väg, än jag både högt kallade dig min vän, samt med för mina år tämlig klarhet insåg, att det att man säger vänskap grundad på jemnlikhet är den största osanning i verlden – ty har jag icke alltid varit fästad vid dig af allt hjerta, och fullkomligt nöjd med de känslor du för mig kan hysa, samt ändå aldrig ett enda ögonblick glömt min underlägsenhet, men
Är du tapprare:
Väl.
En Gud har ju detta dig gifvit säger Skalden och jag äfven, och fröjdas och är stolt öfver dina gåfvor, utan att likväl så bländas deraf, att jag förlorat synen för egen förtjenst.
Ty ser du – för det mesta är det min skull att jag ur Iliaden fiskat upp nyss anförda vers, som strax jag den läste, lämpades på dig och mig, och sedan har jag oräkneliga gånger tänkt om den igen, under ”tapprare” menande allt godt du har, icke allenast framför mig och vårt slägte, utan äfven framför det andra, som tror sig ha nog af bara tapperhet, och Pappa har ingen vidare del deri än att han länge föreslagit sjelfva boken till aftonläsning, men jag var rädd att Grekiska kråkfötter, till och med i öfversättning, vore för väl eller illa skrifna för mig – hvilketdera var just icke så lätt att bestämma – och kom derföre allt fram med någon annan bok, tills för ett par veckor sedan, då jag besynnerligt nog, hvarken hade tryckta eller mundtliga invändningar att sälta upp mot den Svenskiserade Homerus 1 Pappa helt ståtligt kom inbärandes.
Nu sedan jag läst den, förstår jag nog Pappas mening.
Tålamod, lugn, Gunnillasinne synas honom icke så oäfna egenskaper, och han hoppades jag kanske skulle läsa mig till något sådant i det gamla mästerverket.
Men se – det går ej så lätt för sig, helst sedan man upptäckt afsigten, då den alltid snarare kan motverkas.
Icke dess mindre var jag så hänförd af den läsningen, att Pappa hvar qväll fick bokstafligen tvinga mig att hålla upp med den, och när jag då efter att ha tagit God natt, gick in till mig, skedde det med – åh, så långsamma, så högtidliga, så taktmässiga steg – kanske litet för Hexametrarnas skull, som Pappa hade grufligt svårt att få mig att, som han sade läsa naturligt, men isynnerhet för det min moderna orolighet för några ögonblick måste gifva vika, för den Grekiska Gubbens härliga, enfaldiga – jag skrifver galet och menar enkla härlighets och enkelhets . . . . . .
Jag får visst som Herr O sluta med detta, ty jag kan omöjligt finna ett ord som säger allt hvad jag vill säga.
Men hvarföre äro icke vi äfven lugna?
Icke vi som läsa, det vore för mycket begärdt, men de af oss som skrifva??
Dum fråga, mycket dum fråga, allra dummaste fråga!
Huru kan man alls sätta sådant lugn i fråga nu, i dessa tider man vet sig på en obetydlig
Planet sväfva omkring i den omätliga rymden, som då man trodde jorden stillastående, med skuldror starka nog att uppbära himlahvalfvets tyngd.
Nej, nej, hvarken benämnande eller kännedom af de der krafterna, som jag aldrig mins hvad de heta, men som hindra jorden från att göra alltför stora snedsprång, kan åter ge oss de Gamles barndomsro.
För att numera få lugn, måste det nog hämtas derifrån Gunla har sitt, och förlåt mig, men jag ville bara säga att det der lugnet ändå är öfverhomeriskt.
Nå nå – kan man icke vara lugn sjelf, så kan man åtminstone tala om lugn – och för att nu undslippa fullkomlig stiltje vill jag berätta dig att jag d. 26 och 28, medelst hoppande, valsande, stampande än på hälen och än på tån, mest på den sednare påstås likväl, hvilket jag ock nästan ville tro, ty egentligen vet jag icke hvad som skulle göra mina fötter blytunga, bevist mina undersåtliga känslor i . . . . . . ping, dit Pappa under de dagarna nödvändigt måste resa i angelägna ärenden, och jag likaså.
Det angelägnaste för mig var att utröna hvad effekt ett par balkostymer skulle göra, dem jag noga efterföljande eller blott helt litet öfverdrifvande sista Parisiska modejurnal, tänkt ut och åt mig förfärdigat.
Innelyckt medföljer en ritning deraf – ty ehuru nedgräfd på Sjöröd, får du ändock något följa med din tid.
Hvad säger du om den hår och kroppsklädseln?
För min del, fastän jag smickrar mig med att ha väckt både uppseende och beundran på . . . . . . pingsbalerna, så ämnar jag aldrig mer rynka på näsan åt Kinesiskor eller andra Vildinnor.
Föga mer onaturliga än våra moder kunna deras nog icke vara.
Se upp, jag ber dig.
Detta bref kommer att slutas ovanligt.
Håll af din Eva.
Jo visst är det värdt för vanligt folk att hafva ovanliga projekter.
Hade icke jag, som märkt att du aldrig skrifver Postskriptum, och deraf kunde sluta, att det kanske ej vore bra med sådana, beslutit att i dag helt simpelt sluta med slutet, det vill säga om mitt namn förtjenar att så kallas!
Men kommer icke Adolf M. innan jag hunnit försegla mitt bref, just som för att hindra verkställandet af mitt beslut.
Nu måste jag ju säga att han . . . . att han är sig lik och att han medfört ett
Änglalikt bref från Maria Z, som också är sig lik, och att allt är sig likt utom att dimman, som i morse låg tung på Ekholmen alldeles som om det vore en Sydsvensk egendom, ändtligen af solen öfvertalats att begifva sig dit, hvarifrån hon kommen är och låta denna dag, som jag har så stora skäl att älska framför alla andra dagar utom Pappas och din födelsedag, blifva så klar han alltid borde vara.
Men hur kommer jag att tala om vädret?
Pappa är också mycket nöjd att Adolf är kommen.
Ekholmen d. 28 Februari 1833.
Min allra bästa Gunla!
En god Idé har fallit mig in, i anledning af ett långt samtal i går med Pappa, som i sinom tid också skall få plats i milt bref – Kunde du ej om din Onkel bara icke dör af sorg och det vore ändå skada för Sverige, gifta dig med Pappa?
Väl finge jag då den, jag fruktar alltför stora lyckan att på ett och samma ställe hafva de två mig käraste personer i verlden, men det är ingalunda enda skälet till min framställning.
Du kan aldrig tro hur Pappa berömmer dig; hur han tar dig fram som exempel för någon viss som ändå icke är helt och hållet viss om att hennes Fader skulle vilja hafva henne annorlunda än hon är.
Men hvad säger jag.
Fy Eva – Skulle ej din Far vilja hafva sitt barn så bra som möjligt.
Skäms nu en liten stund.
Se så – nu kröp jag fram ur skamvrån – Förlåt, förlåt, jag skall aldrig göra så mer, om jag kan låta bli – . . . . . . . . .
Men hvar stadnade jag nyss?
– Jo vid Pappas giftermål.
Jag skall säga dig uppriktigt – utom min kärlek för dig och all vänskap och lofordande Pappa för dig hyser, har jag ännu ett skäl.
Nu på en tid har Pappa nämligen ständigt ”gift, giftermål, ogift, gammal Fröken” på tungan.
Han ville nödvändigt hålla ett bröllopp på Ekholmen.
Blefve nu hans eget firadt här, och jag hoppas, du ej satte dig före att stå brud i Sjöröds kyrka, så tänker jag nog att han, så god, så förståndig han alltid är, ansåg sig hafva vunnit sin önskan, och lät sedan sin dotter i lugn och ro vara hos sina Föräldrar.
Hon skulle efter bästa förmåga akta sig att kalla sin nya Mamma Du, och – allt efter bästa förmåga förstås – vara beskedlig, dertill utfäster hon sig högtidligt.
Tänk nu på detta goda Gunla.
Det vore ett verkligt vänskapsbevis, ty till och med Pappa, som har så mycket att säga om gammalt Frökenskap när det gäller andra, påstår att du i alla möjliga fall kan göra hur du vill – och om således någon uppoffring kom i fråga i den saken, så visade ju sig din vänskap då i sin vackraste dager.
Men låt mig nu tala allvarsamt.
Hvarföre skulle jag tänka på att gifta mig?
Jag är så lycklig, glad och munter nu – önskar ingenting annat, än att få vara hos dig när jag ej kan vara med Pappa, och få vara hos Pappa när jag ej kan vara med dig, hvilket så litet härrör från någon smak för ombyte, att jag ju till och med helt nyss bevisat, det jag allrahelst önskade få vara hos Er bägge på en gång – hvarföre, upprepar jag skulle jag vilja byta bort min glada, sorgfria, ja låt vara sorglösa lefnad mot en som helt visst icke passade mig – eller hvarföre om Pappa promt vill att jag ej mer skall tillhöra honom, hvarföre lagar han ej att en slik önskan kunde uppkomma i min själ.
Vore han mindre god, mindre förträfflig, ville han litet mindre förråda att han älskar sin Eva, måhända skulle jag då vilja gifta mig – men nu, då jag precist vet att ingen annan manlig varelse är som han – vore oförlåtligt dumt, alldeles otänkbart att vilja byta bort det Bästa mot ett allra högst – drägligt – Nej nej – Eva är icke så alldeles utan urskillning och slutkonst, och dessutom är jag nu än mindre böjd för giftermål än någonsin, sedan
Men jag måste gå litet i ordning med mina berättelser.
Anledningen till denna rapsodi och till i början omnämnda stora samtal, måste hämtas långt bort ifrån – för att ej gå längre, så låt oss stadna vid det Postskriptum i mitt förra bref, jag icke ämnade skrifva.
Deri nämndes, om jag rätt mins – Fy hvarföre bruka förställning, jag mins det ju mer än väl! – att Adolf M. anlände hit.
Pappa som sjelf mycket tycker om honom, bad honom på Svenslund aldrig fara förbi Ekholmen, men när nu den unga Mannen just på Pappas ord ej for förbi, utan verkligen kom dit upp, tillskrefs detta ej Pappas bjudning utan en annan orsak.
Den gången var Pappa ej så qvick som vanligt, men också får medgifvas, pour trancher le mot, att Adolf i somras hos af Ls (jag hoppas du märker jag aldrig förgäter afvet) nästan mera talade med mig än med Maria, och nu för tiden rättar man sig mest efter talet, hvilket Pappa just icke annars plägar, men ingen är öfver misstag och den gången var Pappas tur.
Adolf blir här åtta, fjorton dagar.
Angenäma kan jag icke neka att jag fann dem, och lär kanske derunder varit än muntrare än vanligt; detta anförs för att hjelpa dig att förklara Pappas orätta tankar.
Jag som visste om Adolfs och Marias kärlek, hvarom jag skaffat mig kunskap dels genom mina ögon, dels i Södra Lunden, dels medelst ett konstrikt nät af frågor, (Åh Maria är ej så svår att fånga som du) och i följd häraf anseende Adolf som förlofvad, ja alldeles nästan som en Bror, tänkte icke på att ej andra visste allt det samma som jag, utan pratade, skrattade, sjöng, spelade, spatserade med honom, ibland i Pappas sällskap, ofta ensam.
I sednare fallet kom Maria alltid fram.
Adolf kunde icke tiga mot mig – såsom jag förut haft äran säga, kan blott en den konsten, – och det roade mig att höra honom tala om henne.
Adolf och Selmas skald äro de enda älskare jag hört tala om kärlek med förföriska ord.
Kom ihåg – ack jag får väl icke nu börja tala om Onkeln, men jag ville bara säga, att som jag aldrig sett hvad han skrifvit eller hört hvad han sagt, kan jag icke dömma om hans tal, fastän utgången tycks bevisa, att han med allt sitt snille likväl icke hittat på de rätta orden – förlåt, förlåt, men du skulle för alltid slippa mig, om du blott en enda gång ville förnöja min nyfikenhet.
Det kan väl hända att vi någongång
Pappa kommit in, tvärstadnat midt i en lofsång öfver Maria – som du ser låter jag intet tillfälle att ursäkta Pappa, gå mig ur händerna – och jag tänkte allt på ingenting, tills några näsvisa anmärkningar af Anna en afton väckte mina tankar.
Hon började tala om giftermål, hvilket dumma ord jag en gång för alla undanbedt mig, och jag påminde henne derom, men hon ville vara qvick, och ställde sig förundrad öfver att jag ännu ville säga sådant.
”Hvad menar du med ditt ännu” frågade jag, men, märkvärdigt nog rodnande.
”Åh det är det samma, men Fröken ska inte tro jag blifvit ända blinder se’n i går fjortondagar se’n” svarade hon och fastän hon annars just icke plär briljera med sitt minne, hade hon förunderligt väl deruti behållit dagen för Adolfs ankomst.
”Nog vet jag hvad jag vet.”
”Du vet ingenting och ingen vet någonting” sade jag nu helt förargad, lade mig och måste läsa en ganska god stund innan jag kunde somna.
Morgonen efter var jag knappt uppstigen, när Pappa kom in till mig.
Detta inträffar endast sällan och förundrade mig nu så mycket mer, som jag kunde se att
Pappa var likasom rörd, visserligen god som alltid, men den gången var bestämdt något, hvari han önskat sin dotter annorlunda. . . . . . . .
Jag helsade, men det bortskämda barnet kunde för minens skull icke finna något ord, och Pappa började strax ett litet tal, som är för godt att skrifvas med bläck, om det ej vore till dig.
Han sade först, – och Gud vet bäst hur sant han sade, att han älskade mig, sedan kom en liten släng att han fordom aldrig trott mig hvarken förbehållsam eller blyg och derpå sjelfva saken:
Att man redan på Svenslund temligen högt talat om Adolf Ms och mitt tycke för hvarandra, och Pappa sjelf der anmärkt, att jag aldrig varit så nådig och animerad med någon annan Herre, (hvilket inom parentes sagdt är icke det minsta anmärkningsvärdt, för ingen annan Herre är som Adolf) – att Pappa genast vid Adolfs hitkomst i honom sett sin blifvande svärson och alla dagar väntat en anledning att säga det – men förgäfves.
Det förundrade honom icke så mycket att Adolf ingenting sagt, ty han kunde möjligen tro att Eva Nordenspets’s fader önskade en något äldre samt rikare måg – men att Eva Nordenspets, som ganska väl visste att hennes Fader allenast gjorde afseende på hennes lycka, hvilken han först skall anse tryggad när
Eva gjort ett godt gifte och dessutom vore rik nog både för sig och svärson, att Eva tegat, hade förefallit honom besynnerligare.
Nu ville han sjelf bryta isen och förklarade att han med glädje skulle se Eva blifva Adolfs maka, och på deras förlofningsdag ämnade skänka dem sin egendom i Kalmar län, hvarest det unga paret kunde bosätta sig, ty ehuru han ogerna skiljdes från sin dotter kunde han ej af sin måg begära, att denne skulle vilja stadna i Svärfaderns beroende, och dessutom hoppades han att besöken på Ekholmen blefve täta, och å sin sida skulle nog glädjen att se Dottern lycklig i sitt eget Hem, försona honom med Ry.
(Så heter som du vet den Kalmarska egendomen, der Pappa mest bodde som gift, och der min födelse kostade Mamma lifvet – han har aldrig sedan varit på det stället och det förundrar mig ibland att han kan tåla mig.)
Pappa tystnade under afvaktan på svar – men under det han talat hade någon som heter
Eva upptäckt, att om det icke stått i stjernorna att Adolf och Maria varit skapade för hvarandra, så hade denna såkallade Eva –
Sluta sjelf meningen goda Gunla!
Denna upptäckt förvånade och förundrade mig.
Jag blef – att tala som vår beskedliga Komminister, verkligen förvånad och förundrad, så Pappa, förvånad öfver min tystnad, slutligen kom bort till mig, slog mig lätt på axeln och sade:
”Nå är du ledsen att här ingen Roman blir af, efter Fadern icke blott ger utan bjuder sitt samtycke.?”
Detta 1000000000000000000001:ste bevis af Pappas godhet, (jag har med flit satt så många nollor för att icke kunna räkna dem,) gjorde mig till Eva igen.
Höjande åter mitt öfvermodiga hufvud, som något sänkt sig för Pappas tal, seende upp med mina käcka ögon och upphäfvande min näsvisa röst sade jag:
”Ja – kan Pappa laga så, att här ingen Roman blir af, så skall Adolf M, och jag och ännu en till tacka Pappa.” Pappa såg på mig.
Han visste ej rätt hvad han tänka skulle – jag kom att se på honom och måste skratta åt hans bryderi. ”Men Eva hvad är detta” frågade han ganska allvarsamt.
”Jo Pappa lilla, ett litet straff för det Pappa trott galet om sin Eva.
Litet hemlighetsfull får jag vara efter Pappa trott mig kunna vara det.
Annars hade Pappa alltför orätt.”
”Tyst, tyst.
Prata ej så mycket.
Jag lär nog få anställa ett ordentligt förhör, om här skall bli reda på något.
Älskar icke Adolf M. dig?”
”Nej visst icke Pappa lilla.” –
”Hm, Jag måtte säga.
Lång tystnad å Pappas sida.
Slutligen frågar
Eva: ”Är förhöret redan slut?”
”Ja visst.”
”Åh nej fortsätt Pappa lilla.”
”Hur skulle jag kunna det – Det faller sig ju af sig sjelf att du icke älskar den, som du så bestämdt vet icke älskar dig.”
Hvad de Herrarna alltid veta allting säkert, kära Gunla!
Jag hostade litet, men Pappa hade icke frågat och jag svarade alltså ej.
”Nå efter du nödvändigt vill ha frågor, så hvem är den ena till du nyss talade om?”
”Ja se det var just dit jag ville föra Pappa.
Adolf M. älskar Maria L. och är så godt som förlofvad med henne.”
”Jag måtte säga!”
”Att han gjort ett förträffligt val, och bör skatta sig lycklig att ha kunnat fästa en sådan Ängel vid sig.”
”Nej det ville jag ej säga, fastän flickan ingenting är att säga på.
Men hvad ämna de lefva af?”
”Det må näktergalen veta, som påskyndade Adolfs kärleksförklaring, den aftonen vi voro ute från Svenslund och hörde på honom, tills Friherrinnan af Ls panascher slaknade.”
Pappa drog på mun och sade: ”Jag tycker mig ha hört att Hofmarskalk * * friar till Maria L, och det partiet afslår väl ej hennes Farbror.”
”Gjorde Pappa det ej i hans ställe?”
”Det har jag icke sagt.”
Nu var ordningen att ställa frågor kommen till mig och jag sporde:
”Vill Pappa laga så att här ingen Roman blir, af jag fruktar det mest tragiska slag?”
”På hvad sätt?”