Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
skuld och att från och med nästa år teaterns angelägenheter måtte öfverflyttas på ett af statsdepartementen m. m.
Statsutskottets förslag lyckades icke tillvinna sig bifall af någondera kammaren.
I andra kammaren afslogs alltsammans med den förkrossande majoriteten af 128 röster mot 56, under det att i första kammaren deras mening segrade, som ville anvisa 175,000 kr.
till halfva skuldens betalning.
Yid den gemensamma votering, som på grund af kamrarnes skiljaktiga beslut blef af nöden, fick den mening pluralitet, som ville låta allt vara som det är.
Åter var den parlamentariska regeringen grundligen slagen och äfven denna gång till väsentligaste mån genom det s. k. regeringspartiet.
Men hvad som i denna sak är mest förunderligt, är den hållning, som hans excellens statsministern här intagit, en hållning # så vida skild från hans kraftfulla uppträdande i den norrländska jernvägsfrågan, att man med eller mot sin vilja frestas att tro, det han icke fäste särdeles stor vigt vid denna propositions framgång, eller än värre, att han pådet hela taget icke var särdeles angelägen, att något gjordes for att afhjelpa de kungliga teatrarnes bekymmer.
Vis-serligen uppträdde han i andra kammaren och anförde hvad anföras kunde för bifall till hvad statsutskottet tillstyrkt, och han gjorde detta med vanlig talang, men då andra kammarens majoritet icke fäste afseende vid hans ord, kastade han helt enkelt yxan i sjön, och i stället för att i första kammaren lägga hela vigten af sitt ord i vågskålen för den mening, som der hade utsigter att vinna framgång, så förklarade han sig icke gilla något af de framstälda förslagen.
Antingen visar detta ett misshumör, som en statsman icke får visa, eller, då detta just icke är troligt, en likgiltighet, som är förvånande.
Hans excellens hade sjelf i andra kammaren yttrat, att följden af ett afslag skulle blifva, att konungen skulle få af egna medel betala skulden.
Nåväl, propositionen blef af andra kammaren afslagen, och således skulle, enligt statsministerns egen utsago, den för konungen känbara följden inträffa, att han finge liqvidera hela skulden.
Nu ville sig dock så, att man i första kammaren önskade räcka konungen handen vid ordnande af teatrarnes affärer och ville derför, att staten måtte betala hälften af skulderna och konungen den andra hälften.
Det vill då synas som om konungens minister bort med ifver och intresse omfatta detta tillfälle att lindra bördan för konungen, helst statsministern i andra kammaren sökt visa, att hoffÖrvaltningen vore aldeles oskyldig i den äfventyrliga ekonomiska ställningens tiilkomst.
Man borde — säga vi — hafva väntat, att statsministern, i hvad på honom berott, arbetat för bifall härför, i hvilket fall han helt säkert också skulle hafva förmått ¿å pass många af andra kammarens rena afslagsyrkare att biträda detta förslag, att i den gemensamma voteringen pluralitet derför erhållits.
Nu var det åter så långt ifrån, att han lade tvåstrån i kors for framgångén af detta forslag, att tian till och med förklarade sig icke gilla detsamma.
Det bléf också mycket riktigt af slaget i den gemensamma voteringen och hans maj: t konungen fick sjelf betala hela skulden.
Tvif-velsutan bör han vara sin förste minister tacksam för detta kraftfulla handtag till lättande af hans kassa, likasom for konungen personligen detta bör utgöra en särskild anledning till glädje öfver den eftergift åt landtmannapartiet, som han gjort genom att kalla grefve Posse till statsminister.
Yi hafva här visat, hurusom de från regeringen emanerade propositionerna ganska omildt blifvit behandlade, och vi hafva ingalunda gjort det for att öfver dessa missöden visa någon glädje, ty onekligt är, att en del propositioner förtjent ett bättre öde än de fått, såsom förhållandet varit med pansarfar tygsanslaget och anslaget till Carls-borgs bestyckning; andra förslag hafva varit af den beskaffenhet att de, oafsedt politiska förhållanden, bort vinna bifall af vänner och ovänner, såsom ' norrländska stambanan och byggnaderna vid centralstationen, och en annan del åter af de kungliga propositionerna skulle, om de också icke varit så särdeles lämpliga i den form, hvari de framkommit, likväl förtjent något bättre än att helt enkelt afslås, hvar-vid vi i främsta rummet tänka på teaterfrågan.
Men vi hafva allenast velat framhålla, huru tanklöst det nu från vissa håll gängse pratet om, hurusom vi lyckats etablera ett parlamentariskt styrelsesätt, är, och huru litet kapabelt i sjelf va verket landtmannapartiet är att fungera såsom ett regeringsparti.
Men detta tal om den svenska parlamentarismen har till sist fått ett nytt försvar från samma sida, der den förr erhållit sitt stöd, och hvilka deduktioners rätta värde vi tagit oss friheten något skärskåda.
Det är Göteborgs Handels-och Sjöfarts-Tidning som åter drager i härnad för sin älsklingsidé, då der yttras: » Det är ingen svår sak att hopsummera 1881 års riksdags positiva resultat; men man må ej heller glömma de negativa, hvilka kanske mer än de förra tryckt sin pregel på denna » parlamentariska riksdag ».
Landtmannapartiet har varit troget sina traditioner rörande återhållsamhet i fråga om statsutgifter och har ej rubbats deri, äfven då den regering, för hvilken man eljest hyser förtroende, framburit anslagskrafven.
Att af detta skäl påstå, det parlamentarismen är fjerran från vårt statslif, är att slå öfver till en ytterlighet.
Ty det är ganska visst, att man hade fått bevittna rätt allvarsamma saker, derest Sveriges folkombud stått infor en » kampministér », i stället för en minister, med hvilken de kunnat förtroendefullt och vänligt samarbeta.
Det är derför klokast att icke söka göra den uppfattningen gällande, att parlamentarismen är så främmande för våra förhållanden, att konungen kan omgifva sig med hvilka råd-gifvare honom bäst lyster.
Man kan komma att missräkna sig på den affären, ja, detta ganska betänkligt. »
Och detta skulle utgöra balansen i Europa?
Detta skulle således vara hvad som kännetecknar parlamentarismen?
Mycket rasande har väl anförts för att ådagalägga den svenska parlamentarismens omtvistade existens, men ingenting öfver-går i logisk befäugdhet detta.
Det är icke de » positiva resultaten » som skola visa, hurusom ett hvad grefve Sparre skulle kalla » parlamentariskt stilfullt » förhållande mellan regeringen och representationen existerar, utan man nöjer sig med de negativa.
Det resoneras som så: om vi hade baft en » kampministér », så hade rätt allvarsamma konflikter uppkommit mellan den och landtmannapartiet, nu hafva vi icke haft någon dylik stridslysten konselj, utan en med hvilken » folkombuden » — hvilket här anses synonymt med landtmannapartiet — » kunnat förtroendefullt och vänligt samarbeta » — d. v. s. i fråga om de » negativa » resultaten — och alltså är denna sistnämnda en parlamentarisk minister.
3Väl har åtskilligt a&amp;lagits, men om en » kampministér » suttit vid styret, skalle ännu mer afslagits — alltså är vår nuvarande konselj en parlamentarisk konselj.
Ja bevars, men då får man också anse skapad en alldeles ny parlamentarism, som icke kan fa lämpligare namn än negativ parlamentarism.
För öfrigt grundar sig det antagandet, att om en annan kon-selj förefunnits, så skulle allvarsamma saker hafva inträffat, på en obevisad hypotes, nämligen att landfcmannapartiet ovil-körligen skulle kunnat presentera sig såsom majoritet.
Detta parti har icke alltid kunnat det ens nu, utan det har till och med i frågor; der det haft regeringen på sin sida, stannat i minoriteten.
Så skedde t. ex. vid beräkningen af jernvägstrafikmedlen, en beräkning af hvilken man dock i landtmannalägret gjorde så mycket väsen, och samma fata-litet hade kunnat hända partiet i andra frågor, om det stått gent emot en energisk regering.
Men om man får tro Dagens Nyheter, så skulle, grefve Posse sjelf nöja sig med ännu mindre och hålla före, att parlamentarism redan förefinnes, » då statsmakterna tala ärligt med hvarandra ».
Godt — det är då på ärligheten, som parlamentarismen baserar sig, men sådan kan ju finnas utan att derför någon särdeles stor innerlighet förefinnes mellan regeringen och representationen.
Man kan ju » ärligt » säga, att man icke kan tåla hvarandra, och skapar detta parlamentarism, då har i förhållande till landtmannapartiet ingen varit större än statsrådet Bergström i tiden var.
— Emellertid synes det vara litet kinkigt på den parlamentariska sidan att komma rätt på det klara med, hvad som parlamentarismen egentligen är.
En säger så och den andre så, och den ena versionen är icke lik den andra.
Men det är icke allenast parlamentariska expektorationer, hvarmed man nu roar sig, utan med rena rättsfilosofiska.
Det är en bekant sak, att Montesquieu delade makten i staten mellan en styrande, en lagstiftande och en dömande makt.Yårt land behöfver icke vara sämre än Frankrike.
Äfven Sverige har frambragt en ny filosofisk skola, der ock en tredelning visserligen icke af makten men väl af de politiska rolerna i staten eger rum.
Den nya rättsfilosofen är Dagens Nyheter, som i en artikel kallad » vid riksdagens slut » bland andra lärdomar också framlägger sitt nya system.
Der tajas först om riksdagen såsom den der ensam makten hafver, eller helst dess nedre del eller ännu bättre den del deraf, som kallas landtmannaparti; vidare om rainisté-ren, som för närvarande — det beror på konjunkturerna — bör hafva något att säga, och slutligen heter det: » hvad beträffar den tredje parten eller statschefen, jså har andra kammaren » etc. Här finner man ju etableradt ett fullständigt nytt rättssystem med tre » parter »: representationen, ministéren och sedan till sist på nåder såsom den tredje » statschefen ».
Visserligen öfverensstämmer icke precis denna tredelning med våra grundlagar, men den passar förträffligt för Dagens Nyheters politiska funderingar, och .då anses den der lika så god, som om den stode tydligen skrifven i sjelfva vår regeringsform.
Med ett dylikt system i praktiken till-lämpadt skall möjligen vår s. k. parlamentarism göra sina framsteg, men till tjenst för dem, som vilja sätta ministéren såsom en » part » mellan konung och representation vilja vi endast anföra några ord, som för mer än 50 år sedan — vid riksdagen 1828 — 30 — yttrades af en man, som då sjelf satt i konungens råd, grefve Wetterstedt: » 1809 års grundlag åsyftade ingen ministérstyrelse, utan en konung omgif-ven af rådgifvare, som egde både rättighet och pligt att alltid yttra sin mening, men ej regerande rådgifvare eller opinionsledare, ty då skulle man snart hafva framkallat 1720 års öfver både konung och rådgifvare regerande majoriteter. » Dessa ord ega sin fulla tillämpning än i dag, och om man tror, att meningen med inrättandet åf vårt nya statsministersembete var att gifva konungen en medre-gent eller än bättre en preceptor.
i hvars hand styrande makten ligger med konungen allenast som en dekoration, då misstager man sig högst betydligt.
Det är likvisst der-hän denna qvasi-parlamentarism syftar, som man nu nödvändigt vill påtvinga oss, ett politiskt system med en inom.
ministéren regerande konseljpresident och en öfver honom herskande riksdagsmajoritet; men än har konungamakten icke kapitulerat och skall med Guds hjelp icke heller göra det.
Våra konstförhållanden *.
Stockholmarne äro ett konstälskande folk.
Derom har man redan för länge sedan kommit öfver ens, kanske till och med innan man här.
hade någon konst.
Men är det för bildande konst eller, for musik och teater som Stockholm känner största deltagandet?
Låt oss se på våra tidningar.
De äro väl i det fallet, likasom i så många andra, tillförlitliga mätare och menings-visare.
Det kan hända, och på den senare tiden har det händt ofta nog, att de stora dagliga tidningarna icke säga någonting om våra konstutställningar, intet annat åtminstone än ett knapphändigt uppräknande en gång i veckan af hvad som inkommit i Konstföreningen eller Föreningen för nordisk konst.
Jag sade de stora dagliga tidningarna.
Det finnes ett par andra blad, hvilka ganska flitigt sysselsätta sig med de nya företeelserna i bildande konst, och det är Posttidningen samt Fria ordet Men är det någon som läser, dem?
Det kan vara tvifvelaktigt.
Läsas dessa konstredogörelser icke, vore det dock skada, ty Posttidningens komma ju raka vägen från sjelfva skönhetslärans officiele målsman vid vår förnämsta högskola, och om Fria Ordets visserligen äro frukter af en ny mans något gröna försök på gransknin-
* I ett lokalbtef, utan underskrift men med motto: » Ave Ccesar!
te morituri salutant » — hvilket möjligen kan leda till förfts upptäckande, eftersom nämligen dessa ord temligen tydligt angifva nägot intimare förhållande till den styrelseförändring, som den 1 Juli skall ega rum vid K. teat-rarne — hafva vi fått oss tillsänd den uppsats, hvilken vi här ofvan med så mycket större nöje införa, som den för oss okände författaren påtagligen är i ordets egentliga bemärkelse hemmastadd bakom kulisserna.
Derjemte tyckes han, som läsaren finner, äfven vara bevandrad i mer än en atelier.
gens område, visa de dock, att granskaren är en rask och modig yngling, som icke fruktar att säga ut sin mening och ofta träffar just på fläcken.
Han har visserligen en mindre älskvärd ovana att kasta småsten, men det må ännu ursäktas.
Det vore kanske bättre för konsten, om stenkastningen infördes litet hvarstädes i stället for blomsterregn eller välluktsdusch.
Hr O. 6r.
— det är ju så han i Fria Ordet heter — slungar stundom ganska hvassa stenflisor i pannan på de äldre herrarne, till och med på de i tron på sin ryktbarhet saligen afsomnade.
Låt honom hållas.
Tids nog blir han spak.
Hvad O. G. borde lägga bort, det är att oupphörligt vilja visa, att han har litet hum om konstens teknik.
Sådant der förstår allmänheten icke och finner det bara tråkigt.
Kunskapen är verkligen ic&amp;e heller så ofantligt djup, tyckes det.
Men det må kanske också ursäktas.
Glädjande är att finna en granskning som går rakt på sak, som icke låter leda sig af namn och icke stryker öf-ver med hartassen för det att granskaren tycker det » vara synd om » en mindre lyckad konstnär.
Det der är egenskaper som böra förskaffa en granskare konstvännernes aktning och tacksamhet.
Men hvad göra de andre herrarne i de andra bladen?
De tiga eller, på sin höjd, mumla litet då och då.
Det måste inträffa en sår hemsk tilldragelse som Nils Stures mord för att förmå sådane herrar att sätta pennan på papperet.
Men sedan de väl fått det nämda dådet förvisadt till Upsala, sannolikt såsom ett afskräckande exempel för den studerande ungdomen, lade de åter bort pennorna och togo sig en ny slummer.
Och dermed låter allmänheten sig nöja.
Det torde vara ett bevis på, att om stockholmarne äro konstälskande, så gäller kärleken dock icke de bildande konsterna åtminstone i främsta rummet.
Men hvad skulle inträffa, om én stor stockholmstid-ning icke sade något om första föreställningen af en » Boc-eaccio » eller ett » Bländverk » eller något annat af hufvud-stadsteatrarnes utomordentliga konststycken?
Hvad blefve följden, om debutanten Andersson eller debutanten Pettersson eller någon annan af de elfva tusen debuterande jungfrurna icke iinge sitt utförliga omnämnande?
Den tidningen skulle mista hela sitt anseende och, hvad ännu värre vore, förlora alla * sina prenumeranter, betraktas såsom saknande tillvarons realitet, d. v. s. icke få sälja ett enda nummer, hvarken löst eller fast.
I vissheten derom springa tidningarna nu i kapp för att få fatt i en enda liten notis om en enda liten sångerska eller en som inbillar sig vara sångerska, och åt den dramatiska konsten — milde Apollo, tillgif mig det uttrycket!
— på Mindre teatern och Djurgårdsteatern egna de den mest noggranna uppmärksamhet.
Är det tidningarna som uppfostrat allmänheten till så- • dana dyrkare af scenisk konst eller är det allmänheten som utöfvat sitt uppfostrande inflytande på tidningarnas musik-och teaterafdelningar?
Jag skulle vilja påstå, att vexelun-dervisningsmetoden dervid användts.
Allmänheten har mest smak för teater och musik, och derför måste tidningarna tillfredsställa den smaken, men under det de syssla dermed reta de ytterligare allmänhetens sinne för det teatraliska och musikaliska.
Det senare är kanske icke så fullt konstnärligt som det borde varä, men det är för tidningarna och deras läsare temligen likgiltigt, blott det låter, och nog låter det här i Stockholm från och med slagtmånaden — vare detta sagdt utan den ringaste grymma hänsyftning — till och med blomstermånaden, det vet hvar och en som uppehållit sig en vinter i liufvudstaden ....
Konsert i musikaliska akademien, konsert i vetenskapsakademien!
Turen kommer nog snart till de andra akademierna också.
Konsert i Ladugårdslandskyrkan, i Adolf Fredriks, i Jakobskyrka!
Konsert på Stora teatern!
Matiné i Berns salong!
På Blanchs teater, i Tekniska skolan!
Konsert, matiné, soiré, deklamatorisk-musikalisk, musikalisk-dramatisk, musikalisk-akrobatisk, öfver allt och for alla möjliga ändamål, helst för välgörande, vare sig enskildt eller allmänt, för en hes basunist eller en sprucken viol, för en sångerska i döfstumföreningen eller för de fattiga i allmänhet, helst om de också kunna räknas för idioter.
Idiotismen spelar stundom en stor roll i Stockholms sällskapsnöjen och äfven på våra konserter.
Hvad blir nu följden af allt detta välgörenlietskonser-terande?
Jo, att ändamålet helgar medlen, att om dessa medel ofta äro ganska skrala, om sångerskan sjunger falskt, om sångaren icke har någon röst i behåll, om violinisten spelar en dålig viol, så måste de likväl lofordas, ty de hafva ju medverkat till ett välgörande ändamål.
De hafva kanske gjort det alldeles oegennyttigt kostnadsfritt.
Icke går det an att under sådana förhållanden låtsa om, det fröken sjunger falskt eller att sångaren icke sjunger alls.
Nej, man klappar händerna, så att det svider i handskskinnet och sedan skrufvar man i hop något i tidningarna, som om det också icke är beröm, likväl kan så anses och bestämdt icke är klander eller befogade anmärkningar.
Sins emellan säger man: » det der var just inte mycket att hurra för », men man tillägger genast: » ganska vackert likväl att få i hop så mycket åt de fattiga! » Och den kritiska minen förvandlas i ett menniskovänligt belåtenhetsleende.
Skulle välgörenhetskonserterandet taga allt för stark fart, är det fara, att konsten finge sitta emellan, icke såsom dygden tronande i midten, utan såsom en illa klämd och tillplattad stackare.
Yi äro kanske redan på god väg.
» Men skall man då icke fa hjelpa fattiga menniskor? » invändes från välgörenhetsanordnarne.
Jo, men ' icke på bekostnad af konsten.
Icke harman•
rätt att utarma konsten för att hjelpa de fattiga.
Dessa må bispringas på annat sätt, äfven om de sätten skulle vara litet mer ansträngande, kräfva litet större mennisko-vänlig omtanke och intelligens än som behöfva komma i fråga, när man tillgriper det lättvindiga medlet att ställa till välgörenhetskonserter, välgörenhetsspektakler och väl-görenhetsbazarer, som nog också äro spektakler, ganska lustiga till och med.
Kunde konsten befrias från att begagnas som hjelphu-stru åt välgörenheten, skulle bägge vinna derpå.
Konsten har sitt ändamål i- ' sig sjelf.
Huru går det till då en målare skall med sin pensel bidraga till ett välgörande ändamål?
Jo, i de allra flesta fall smörjer han i hop ett hastverk, med hvilket konsten egentligen icke har något gemensamt, men som köpes, ofta till ganska stort belopp, för » den goda » sakens skull! ...
Det är ju bara narrspel.
Hvarför skall man förleda konstnären att lemna ifrån sig ett honom ovärdigt alster?
Är det en god sak?
Skulle denne konstnär någonsin lemna ifrån sig ett sådant der » machverk », om- han finge betalning för beställningen?
Bestämdt icke!
Nu förnedrar man honom och gör honom dålig, både moraliskt och konstnärligt.
Förhållandet är alldeles det samma med musikaliska och sceniska konstnärer.
Låt dilettanterna ställa till bazar-spektakler och bazarförevisningar af alla slag och låt dem måla tailor för välgörande ändamål och sjunga romanser och spela piano — på något annat instrument våga de sig så sällan — men lemna konstnärerne i ro och betåla dem för hvad de skapa, vare sig i toner eller i färg eller i lera.
Skall man för det man är konstnär vara skyldig att arbeta utan ersättning?
En konstnär i vårt land är fattig, » skall så bli ».
Gör honom icke fattigare än förut!
Vänd er tillbankdirektörerne och låt dem betala hela kalaset för de fattiga.
De hafva råd till den utgiften.
» Men konstnärerne taga nog sin skada igen », invända kanske bankdirektörerne, » och låta betala sig rätt duktigt i andra fall. »
Icke i vårt land!
Om det är sant, att Adelina Patti
har rätt bra inkomster, till och med kanske öfyer måttan stora arvoden för några få operaaftnar, så hade väl icke fru Michaeli något ens dit åt, och hennes efterträderskor — jag menar naturligtvis de som beträda samma tiljor som hon, icke de som sjunga som hon, ty dem har jag ännu icke lyckats få höra — äro ej heller synnerligt högt aflö-nade, icke ens i förhållande till våra svenska tillgångar.
Huru stora inkomster har en Oscar Arnoldsson, en Knut Almlöf?
Tror ni kanske, att en Edvard Swartz har större lön än ett dugligt kontorsbiträde som i några år åtnjutit sin husbondes förtroende?
Väckte det icke ofantligt uppseende, då Alfred Wahlberg nyligen fick 7,000 frs här i Sverige for ett stort landskap.
Fick Edvard Bergh någonsin den summan af en enskild svensk köpare?
Det har man aldrig hört.
Sex tusen kronor för en af svenska staten inköpt tafla anses ju for något storartadt.
Det är möjligt, att Julius Kron-berg kan, tack vare mycket förmående konstälskares mellan-komst, på flera håll skrapa till samman tio tusen kronor för sin » Våren ».
Men är den summan verkligen motsvarande konstverket?
Huru mycket har ej konstnären sjelf betalt i omedelbara utgifter för taflans åstadkommande?
Meissonier får mera for sina taflor, Hans Makart också, och flere andra af samtidens utländske målare.
Våra konstnärer gäldas icke ens i förhållande till våra tillgångar.
Det är möjligt, att konstförgudning kan inträda och göra skada åt andra behof i samhället, men vi tyckas icke be-höfva frukta något ditåt.
Det är for öfrigt icke i våra dagar först som konstälskande folk betala högt för goda konst-verk.
I Rom köptes för ett par tusen år sedan två taflor af greken Timomachos för åttio talenter, hvilket gör bort åt
300,000 kronor i vårt mynt.
En tafla af en annan grekisk målare, Aristides, såldes för hundra talenter.
Lika mycket hade gifvits for Polykletos ’, bildhuggarens, Diadumenos, den sköne ynglingen som binder segerbindeln om sin panna.
Frithiof Kjellberg är kanske icke någon Polykletos, men han får ej heller många talenter för sina fosterländska bilder, med så mycken talang de än äro utförda.
Och likväl finnas unga personer som gå och köpa sig en preparerad och på kilram uppspikad duk eller skaffa sig en lerklump för att förtjena sitt lifsuppehälle!
Det gifves andra som gå till herr Willman eller fru Willman och bedja dessa göra dem till skådespelare och skådespelerskor, också bara for födans.skull.
Detta är obegripligt i ett land, der konstnären har så ondt om födan.
Men det är så fullt upp i skomakeriet, och de vackra flickorna slås om att fa stå i herr Schmidts eller herr Ericsons cigarrbodar.
I brist på bättre försöker man sig som konstnär.
Det kunde ju hända, att man kan bli en Wahlberg eller en Kristina Nilsson, förutsatt att man kunde skrapa i hop så mycket pengar, att man lyckades komma från den svenska kölden.
Stannar man hemma, är det sannerligen icke lönt att tänka på hvarken Wahlberg eller Kristina Nilsson.
Det der ligger djupare än att någon konstakademi kan få tag i det och hjelpa upp det, och sannerligen det kan botas af någon kunglig teaterdirektion, äfven om en sådan skulle anstränga sig i hela femton år.
Dermed vill jag dock icke påstå, att en kunglig teaterdirektion skall lägga ar-marne i kors och låta ödet regera eller regera sjelf alldeles ogrundad t, utan skick och skäl, utan insigt i konstens fordringar eller kanske utan aning om den egentliga uppgiften för en af det offentliga understödd teater.Något stort kunna vi här troligtvis aldrig få, men vi borde väl åtminstone kunna taga vara på det lilla som finnes och som i sig onekligen innebär förmågan af ytterligare utveckling, åtminstone till en viss grad.