Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
alltid vore barn och deras lam
alltid lika små!
Rena, oskuldsfulla systrar, gråten,
gråten ljuft på er myrtenkrans!
Stängen templets dörr för världen!
Låten
blott den ljufhet, som i kvällen fanns,
blott de ungas oskuld här bo inne.
Skänk den här en fristad än,
när hos dessa barn och flickor den
länge sedan endast är ett minne.
Det enda som stöter mitt öra i denna korsång är den där uttalade önskan att lammen skola vara alltid lika små — det menas förmodligen att lammen alltid skola förblifva lam, men det är kanske något alltför sött i själfva uttrycket, som värkar barnkammaraktigt.
Något af samma melodi och samma stämning af vemod och lycka, men en melodi i ännu mera genomarbetadt skick och en stämning ännu starkare och rik på inre lif är det i den underbara visan “Morgonen“ i Heidenstams sednare diktsamling.
Jag har ibland gråtit, när jag läst den.
Morgontimme, jag vill händer lyfta.
Jag hör sorl, jag hör lyrors slag.
Tag mitt offer!
Ack, du ser mig snyfta!
Lyckans snyftning som offer tag.
Du sprängt lås och reglar
från min andes hus.
Allt mitt väsen speglar
som ett haf ditt ljus.
I “Ensamhetens tankar“, en af den första samlingens diktcykler, där man på grund af dikternas korthet kunde vänta att den lyriska koncentrationen borde vara tillstädes, är den ock ibland att finna.
Dessa småstycken likna för öfrigt oftare en slags känslans och reflexionens “Sprüche in Reimen“ än de likna visor och sånger.
Koncentrationen ligger också snarare hos dessa dikter i tankens och bildens sammanträngdhet än i formens fasthet och värkar därutinnan understundom med epigrammatisk kraft.
“Der innerst i min ande bor en gnista;
att lyfta den i dagen blef mitt mål,
min lefnads lif, mitt första och mitt sista.
Hon gled mig undan, tärde och förbrände.
den lilla gnistan gör mitt lifs elände.
Kan man kortare, innerligare och sannare uttrycka genialitetens äller om man så vill endast det personligt egenartades sorg och lycka än i dessa sex rader.
Vistonen finnes dock äfven den vackert representerad i en strof som denna:
Du trafvare min,
jag längtar ej in
Till kvafva hemmets kakelugn.
Håll ut en timme, håll ut i tu
och du köper mig du
två korta timmars lugn.
Äller i det korta Goethe-värdiga stänket af en visa.
Jag snärjer i en snara,
var viss du får mig kär.
Men just när du skall svara
dig själf en dag så här:
“Jag får väl ge den styggen
Mitt hjärta, som han tiggt;“
då vänder jag dig ryggen
och gör en munter dikt.
Äller i det straxt äfterföljande stycket som icke blott är Goethe-värdigt utan äfven kanske Goethe- reminiscerande (“warte nur balde ruhest du auch“):
“Hvarför till ro så brådt,
du som jag vill allt godt?
Följ mig en månskenstimma,
Kyrktorn och fönster glimma.
Fullmånen lyser klart.
Natten är snart förbi.
Stanna, min flicka!
Snart
finnas ej häller vi.“
Frånser man att det är tvenne själar med i detta dödstanke-ackord och att dessa själar äro unga, liknar det nästan en öfversättning af det berömda Goetheska — i så fall den yppersta vi äga, ett alldeles lytelöst stycke, vare sig betraktadt som original eller icke.
En riktig visa och en riktigt vacker visa är äfven stycket XXII af samma diktcykel, ehuru det liksom ofta i Heidenstams dikter kanske har mer af bild- och färgtyngd än visor kunna bära utan att förlora sitt väsen af visa.
“Bland cedrar lyser med bländhvit tinne ett tämpel helgadt åt fädrens minne, bekransadt sofvande som en grift“ — ett stycke värs som detta är kanske litet för tungt att sjungas, hur väl det äljest ljuder.
Men de sex sista raderna sjunga och dansa, om ock äfven de icke lättfotadt, som vore det värkliga dansande barn och unga kvinnor:
Kring dörren kvinnorna myrthen linda.
De sjunga, medan de sammanbinda
Den långa slingan med purpurgarn:
“Må denna fäst våra fäder gälla!“
“Då svarar kören i templets cella:
“Af deras kärlek vi äro barn.“
Jag vill icke påstå att bild- och färgtyngden i den Heidenstamska dikten i och för sig är ett fel.
Hvilken lefvande tafla är det icke i denna kortfattade halft dramatiska halft lyriska färg- och melodiskildring, hvilken äfven har något i sig af anordning med växelkorer.
Men det förefinnes måhända en hemlig strid mällan den dansande tonen och takten å ena sidan och det med lif mättade innehållet å den andra.
“Bländhvit“ — “gafveln“ — “sammanbinda“ — “purpurgarn“ — äro kanske alltför tunga ord för den dans de träda.
Kanske besitta dock äfven de gamla helleniska korerna hos Sophokles, hvilka äfven de tyckas gå i danstakt, just denna tonfallens tyngd, hvilken torde gifva dem en värdigare, men icke klumpigare hållning än mera modernt lättfotade visor.
En och annan gång är Heidenstam fullt ut så konstskicklig i rent formelt hänseende som hvilken stor virtuos som hälst utan att därför vara mindre konstnär i djupare och rikare mening t. ex. i den underfulla och hemlighetsfulla pilgrimssången.
Äfven där är dock melodien sammansatt af alltför bild- och färgtyngda tongångar att vara riktigt sångbar.
Jag har ibland tänkt mig att den borde sjungas med orgelackompagnemang samt kanske här och där med beskrifvande helleniska korer.
Hvem skulle till piano äller guitarr kunna sjunga ord som dessa:
Stilla, saliga
soningsfulla
stämmor, fåfängt kallen I.
Hotfullt otaliga
syner rulla
upp ur Hades min syn förbi.
Ett instrument lämpadt att ackompagnera detta stroffragment är möjligen harpa.
Men räcker ens harpan till för en sång som denna?:
Jungfrur röfvande
utan ånger
frusta centaurer i flyende tramp.
Afgrundsbedöfvande
vilda sånger
skratta i takt med hofvarnes stamp.
Endast orgeln kan kanske uttrycka detta sista.
Orgeln med sitt väldiga omfång om allt det religiöst djupa och höga kan måhända ock skildra det demoniska och möjligen äfven det som ligger vid det demoniskas gräns — det hedniskt vilda, hvilket visserligen icke är demoniskt i sig själft och icke hos Heidenstam framträder som demoniskt, men blifver det hos den kristtroende som öfverlämnar sig åt detsamma mot bättre vetande.
Det demoniska är öfver hufvud taget icke mycket med i Heidenstams diktning annat än i den under nittonde århundradet traditionella betydelse, som uppkommit under inflytande af Byron.
Han tyckes icke riktigt förstå det sataniska såsom det mot bättre öfvertygelse skeende. T. o. m. när han skildrar Satan direkt som i “Djäfvulens frestelse“, där Satan frestas af Messias, är Satan för frank och fri att vara Satan.
Visserligen är det något sataniskt i hans dräkt och uppträdande.
Från vagnen steg
Djäfvulen ned och log,
men alla de andras leende dog.
Af perlor en månehalfva
på toppen af lufvan gungande sken
och lockarne blänkte af salva
vid hvardera örat på kammar af ben.
Med långa tänder och skägglös haka,
med näsan krökt öfver färgad läpp
och ögonen trötta af nöjen och vaka
han stödde sin tunna hand på sin käpp.
Så ljudlöst skredo hans sockor
af persiskt gråvärk, att blott vid hans gång
där ljöd en sakta och pinglande sång
från bältets kulor och klockor.
Nog är detta tassande i sockor och pinglande med klockor, denna blänkande salva och dessa kammar af ben samt isynnerhet detta löje, som dräpte de andras, en icke olämplig utstyrsel för det sataniska, men det är liksom för mycket af ungdomlig konstnärsglädje öfver denna utstyrsel och det sataniska, redan nu alltför litet sataniskt, är det ännu mindre i det följande.
Han liknar nästan mer en indian, som i mockasiner och fjäderkrona mött en puritansk, om Herren Jesus talande missionär, hvars ord han missförstår samt med indiansk höflighet och intelligens försöker att sätta sig in i och på sitt indianska poetspråk försöker besvara så godt sig göra låter, än Satan själf ansikte mot ansikte med Jesus själf.
Goethes Mefistofeles, ehuru kanske alltför mycket godmodigt humoristisk, har möjligen mera värkligt djäfvulskap i sig, och äfven Byrons Lucifer har visst åtminstone en djupare känsla af evig fiendskap till världsallherrskaren, men äfven han har väl för mycket ädel höghet öfver sig att vara någon riktigt satanisk Satan.
Förmodligen är det ofta någon sida af deras eget väsen skalderna skildra, när de skildra Satan.
Mefistofeles är förmodligen icke mycket olik satirikern och humoristen Goethe.
Lucifer är den ensligt sörjande trotsaren och grubblaren
Byron med nattens höghet och mörker öfver sinnet och nattens stjärnesvärmeri om pannan.
Heidenstams djäfvul är hedningen Heidenstam, som under kristendomens inflytelse väl kan misstänka sig själf för sataneri, men är för helleniskt naiv att fullt begripa sig själf såsom djäfvul.
Det kräfves att svika sig själf för att blifva djäfvul och kanske, ehuru möjligen icke med nödvändighet, äfven för att skildra det djäfvulska med sanning.
Man må vara aldrig så högmodig och hänsynslös — så länge man är det på god tro, är det intet djäfvulskt däri.
Det kan väl vara tvifvelaktigt om landsförrädaren Alkibiades någonsin kände den ångrande obotfärdiges pina och lust att pina — att han i alla fall till sist uppförde sig otadligt nobelt mot Athen, var möjligen endast i enlighet med den suveränt samvetsfrie äldre evpatridens stadgade smak för det ädla, liksom hans landsförräderi varit den unge evpatridens otålighet att vara bunden med något som hälst band på sin makt- och ärelystnad.
Jag känner emällertid icke Alkibiades’ inre historia — möjligen har äfven han haft en kamp med sig själf och en luttring att genomgå.
Och så torde äfven ha varit fallet med hans närmare äller fjärmare fränder i senare tider — en Bolingbroke, en Mirabeau, en Armfelt, en Byron.
Planen för dessa kåserier omfattar inga grundligare källstudier och jag vill därför icke tum för tum undersöka hvad
Heidenstam är och icke är — endast framställa ett och annat af de intryck han gjort på mig såsom skriftställare och personlighet.
Hans lefnadsfilosofi lär skola finnas i Hans Alienus samt här och där annorstädes.
Jag minnes icke äller har aldrig vetat mycket om denna filosofi.
Jag misstänker, att Heidenstam är filosof något så när på samma sätt som Goethe var det, en som är intuitivt medveten om mångt och mycket, som andra filosofer icke drömma om.
Men någon systematiker äller terminolog är han väl näppeligen, och jag misstror i hög grad hans förmåga af konsekvens i utsagor.
Sanningen är emällertid på samma gång så omfattande och svår att uttrycka, att det kan vara rätt mycket sanning i två skenbart ganska motsatta uttalanden.
Ett är att djupt känna och ana hvad lifvet i sitt innersta väsen är och uttala detta i karaktäristiska bilder och slående epigram — ett annat är att bygga riktiga slutledningar från riktiga premisser; bägge sätten äro bra, men det senare tråkigare.
Det förra är Goethes och Heidenstams, det senare Kants och Boströms.
När Heidenstam är tänkare är han vanligen jämsides dels bildande konstnär, dels kvickhufvud och epigrammatiker, och i all synnerhet paradoxmakare.
Han liknar till en viss grad Tegnér i sättet att fyrverka med infall och bilder, hans stil är möjligen delvis påvärkad af Heine, men det är dessutom något särskildt
Heidenstamiskt i hans sätt att breda bredt och vårdslöst med penseln — än en bild färdig i få penseldrag och lefvande som lifvet själft, än och det rätt ofta bara ett utkast, en sorts halfdröm, hvars ofullfärdighet och skumhet förarga människor, som likt mig önska litet större tydlighet.
Af fraser, som skola ersätta det värkligt kända och i fantasien värkligt sedda, förefaller det mig däremot, att man finner endast föga hos Heidenstam.
Han förekommer mig sällan oäkta, men rätt ofta alltför vårdslös i lyrisk form och äfven någon gång otydlig i bild, ehuru detta egentligen icke på grund af den liflighet hvarmed han ser bilderna uppstiga inom sig är i enlighet med hans konstnärliga egenart.
Jämte de mera tydliga syner han ser, ser han förmodligen otydliga, och han framställer kanske äfven de senare omedelbart sådana de tett sig, utan att äfteråt försöka utfylla det osedda med något indiktadt — en utväg, som väl icke häller är den riktiga.
Bland “Karolinerna“, hvilken bok jag emällertid erkänner att jag icke läst med någon ingående kritik, finnes, om jag ej misstar mig, åtskilligt af detta skugglika fantomartade utan fullständig gestalt — ett stycke samtal i natten, en enstaka röst ur intet, ett ansikte, som dyker upp och försvinner, en vandrande gestalt af gamla lifrustkammarkläder utan ansikte och händer, drömsyner som icke nått visionens klarhet och endast halfvägs finnas kvar i erinringen, när drömmaren vaknat.
I Karolinernas andra del tycktes mig, när jag läste den, det skildrade lifvet vara mera lefvande, ehuru äfven där vissa skildringar äro fragmentariska och vaga.
Nog är det en liten karaktäristisk och värkligt lifliknande episod, när Svedenborg räcker rekryten snushornet, men episoden är alltför flyktig — man ville gärna ha något mera af den vänlige, älskvärde och underlige siaren-vetenskapsmannen — och han som fick snushornet och gick och grubblade på kungamordet, hvilken dimfigur är icke han?
Waldemar Klein
Till den Läsande Allmänheten!
Förf. anhåller om benägen ursäkt för sin djerfhet, att bland den sköna litteraturens blommor vilja insmyga en liten, blygsam sippa, uppvuxen i landtbygdens stilla dalar.
Den framträder utan stora anspråk; men, högtärade Läsare, man för ju till torgs hvad man kan aflåta, så ringa det ock må vara!
Huru marknaden går, får man sedan erfara.
Väl anser man vexter drifna uti orangerier ega ett högre värde; men beklagligen har förf., i brist på nödigt virke, m. m., ej kunnat anlägga ett sådant.
Sjelf den fria naturens dotter, framstå hennes skapelser såsom fria ängsblommor, utspruckna i solljus och bland friska vindar.
Värdaste
Medsystrar på den klippiga bana, der jag nu ernar göra min första färd!
Jag har följt ert exempel, ehuru, jag medger det, på betydligt afstånd.
Denna finhet i stilen, ledighet i uttrycket, detta höga lif, denna rikedom af känslor, dessa poetiska skildringar och denna blandning af naturlig enkelhet och utsökt glans, allt detta sakna mina teckningar; men deremot äro de trogna bilder af det som möter oss under lifvets vexlande skiften.
För öfrigt anhåller jag, att det icke måtte läggas mig till last, att jag ej kan uppvakta med några fransyska verser eller talesätt.
Till mitt försvar för detta fel emot all god ton får jag nämna, att en mängd romanläsare icke känna annat språk än sitt modersmål, och för dessa är det ett verkligt ondt, då, vid en högt spänd uppmärksamhet, en fransysk afbrytning eger rum.
Det kan liknas vid ett kallt duschbad, och är isynnerhet svårt då man läser högt.
Jag har med deltagande sett sådane personers belägenhet.
Man harskar, stapplar och rodnar.
– ”Nå, huru blir det?” frågar sällskapet. – ”Det är, det är, ack, jag förstår det icke; det är visst fransyska, ryska eller Gud vet hvad.”
– Jag har härvid tänkt:
Skulle jag någonsin skrifva en bok, vill jag begagna mig endast af ren svenska; och jag har nu, så vidt möjligt, följt denna min grundsats.
Här torde läsaren göra en föraktlig dragning på läppen, och förmoda att författarinnan haft sina goda skäl dertill.
Möjligen har man gissat rätt, möjligen orätt; men förf. följer sin öfvertygelse, för hvilken hennes vänner på landet säkert skola blifva henne förbundna.
Dessutom:
”I många former trifs det sköna,” säger vår store Skald.
Skulle man således icke kunna uttrycka det sköna äfven på vårt eget modersmål?
Slutligen en erinran, hvilken kan synas nog djerf, men likväl är ganska naturlig.
Den består deruti, att, om läsningen af Waldemar Klein icke skulle skänka er allt det nöje jag önskar, ni då ej tillräknar detta endast tecknarinnan, utan ock benäget ville eftersinna, om ej er sinnesstämning för ögonblicket äfven bidragit härtill, hvilket torde föranlåta er att ursäkta den anspråkslösa och
ödmjuka
Doktorns Besök.
O, du, som älskar, du förlåter!
.... än engeln vid hans hand
Om drömmen knöt sitt myrtenband.
Lindeblad.
Straxt utanför staden W–s tullport åt norr ligger ett litet gulmåladt envåningshus, omgifvet af en snygg trädgård.
En afton i slutet af Januari månad 1828 ordnade sig enkefru von Horst, egarinnan af denna boning, i sin beqväma länstol framför den trefligt sprakande brasan.
Hennes fötter hvilade på en stoppad pall, och på hennes knä låg i den lyckligaste förening snusdosan, glasögonen och stickstrumpan.
Rummet var ej hvad man nu skulle kalla elegant.
Målningen på väggarne var urblekt, och möblerna tycktes hafva sett sina unga dagar för omkring ett tjog år tillbaka; likväl voro alla af den gamla goda skolan, stoppade med tagel och öfverdragna med damast.
En uppmärksam åskådare af gardinernas fina stoppar röjde lätt, att dessa, ehuru de i hast syntes vara nya blommor på det gamla tyget, helt enkelt dolde en tilltagande ålder, med thy åtföljande skröplighet, så skickligt de än voro anbragta.
Midtemot två stora speglar, hvarunder stodo förgyllda trefotsbord med marmorskifvor, hängde salig kapten von Horsts porträtt, jemte tvenne äfven bortgångna söners.
Allt hviskade här om längesedan förgångna bättre dagar; men det hela röjde en ton af ordning och treflighet, som gjorde vistandet ganska behagligt för de få vänner, hvarmed hon umgicks.
Fru von Horst var ett fruntimmer, som, äfven under sina svårare dagar, förstod att bibehålla en viss behaglig värdighet, en uppsyn som väl klädde henne; och mången erinrade sig ännu samt försäkrade, att få fruar uppträdde fordom med mera smak vid bordet eller i salongen, än fru von Horst, på den tid hon och hennes man lefde i stora verlden.
Men redan öfver ett tiotal af år hade det nuvarande ensliga lifvet fortfarit.
Fru von Horst hade i hög grad pröfvat lyckans skiften.
Hennes mans och söners död följde tätt på hvarandra.
Affärerna voro icke i bästa skick, och för henne återstod endast en knapp pension, jemte det lilla huset med trädgården.
Hon var dock nöjd under sina bekymmer; ty hon egde ännu ett barn öfrigt.
Den enda klenod, hon räddat vid sin lyckas skeppsbrott, var en god adertonårig dotter, hvilken nu utgjorde hennes stolthet och hopp.
”Maria!” sade modern, under det hon åter upptog sin stickstrumpa och blickade öfver till den sidan af rummet, der den intagande flickan, det mest hulda och älskliga väsende, satt, vid ett litet bord, med ena handen stödd mot hufvudet, och med den andra tankfullt vände bladen i en bok, hvarur hon läste högt.
Vid den välkända rösten uppslogos de vackraste mörkblå ögon; men liksom af omedveten drift halkade dessa först öfver pendulen, innan de mötte moderns.
Hastigt nedslogos de åter, och knappt hörbart hviskade dottern: ”Mamma ropade?” – ”Ja, mitt barn,” återtog fru von Horst; ”jag ville fråga dig, hvarföre du läser så otydligt i afton.
Jag tror du får sätta dig närmare hit.”
”Ah! vid kakelugnen är det mig omöjligt att läsa för värman,” svarade Maria hastigt, och återtog sitt arbete med en liten harskning, till befordran af mera klarhet i rösten.
Läsningen gick lyckligt och bra intill klockan tre qvart till 6; men då slog dottern hastigt igen boken, samt yttrade, i det hon steg upp, med en ton af oro: ”Det är alltför besynnerligt!
Klein kommer vanligen klockan 5, och hon är nu redan tre qvart till 6!”
”Hvad besynnerligt ser du deruti, Maria lilla?” frågade fru mamma, med denna lugna, likgiltiga ton, hvilken, verklig eller antagen, så väl återställer jemnvigten i dens tankegång, som, hänförd af ögonblickets ingifvelse, yttrar hvad han så gerna önskade ej blifva förstådt.
Men Maria var ännu alltför oerfaren, alltför oskyldig, att kunna begagna sig häraf; hon blef förlägen öfver sin hastiga rörelse, och först sedan hon åter satt sig, svarade hon, så lugnt som möjligt: ”Doktorn plägar vara så noggrann med tiden.”
Det är visst en obestridlig sanning, att man ur flera skäl bör vara noggrann med tiden; men fru von Horst hade emellertid för mycken takt, att vid detta tillfälle se eller vilja se mera än ett, hvilket hon genast utvecklade för Maria. – ”Det skulle icke förundra mig det ringaste, om Klein, hvilken, för sin vidsträckta praktik, så väl behöfver hushålla med tiden, helt och hållet inställde sina besök hos oss, då han redan för flera veckor tillbaka förklarat mig utan all fara.
Att spatsera hit ut tre aftnar i veckan, är en artighet, hvarmed han i längden ej kan hålla ut, och som äfven vore alldeles för mycket begärdt af oss.”
Då Marias svar uteblef, fortfor hon: ”Jag önskar det också ej heller, och sanningen att säga, är jag rätt glad att nu ändtligen kunna liqvidera vår gode doktor.”
”Det förekommer mig, som han skulle finna sig sårad deraf, att mamma vill bjuda honom penningar för den ömma vård han lemnat mamma under hennes sjukdom,” stammade Maria, brydd öfver att våga en invändning mot moderns beslut.
”Deruti ser jag ej något sårande, mitt barn!
En sådan blygsamhet å patientens sida skulle för läkaren vara af ringa nytta; och efter hvad jag tror, är det blott ...” här afbröt fru von Horst sig sjelf.
I förstugan knarrade steg, och det välkända ljudet af galoschers aftagning kom henne att i hast ändra samtalsämne.
”Ställ om théet, Maria!
Jag har att tala med doktorn.”
Knappt hade flickan emottagit denna korta befallning och aflägsnat sig genom den ena dörren, förrän en annan öppnades, och nu inträdde doktor Klein, i hvilken vi hafva äran att anmäla vår hjelte.
Han var en högvext man, med ett fördelaktigt utseende, en värdig hållning, blida, vänliga drag och ett uttryck af allvar och godhet på den rena pannan.
”God afton, bästa fru von Horst!” sade han, med en närmare bekants förtroliga hjertlighet, under det han, efter en lätt men vördnadsfull helsning, intog en stol bredvid värdinnans.
”Jag har dröjt i afton; men anordningarne för ett tills i morgon uppgjordt lustparti hafva uppehållit mig.
Jag hoppas er helsa fortfar att var god?
– En talande blick åt den toma platsen vid det lilla bordet kunde visst också gälla som en fråga; men fru von Horst låtsade icke märka den senare, i det hon så mycket ifrigare upptog den förra.
– ”Jo, tack vare den gode Guden och edra omsorger, herr doktor! jag kan säga, att jag icke på många år befunnit mig så väl som nu, hvarföre jag hoppas ni tillåter mig sluta med all medicin.”
”Så vida ni icke för mina fortfarande besök på medicinens räkning,” yttrade Klein med lätt skämt, ”så är det redan flera veckor sedan fru von Horst upphörde att begagna det jag föreskrifvit.”
”Ack, herr doktor, hvad säger ni!” svarade hon brydd; ”jag menar kinadekokten, som jag ännu dricker.”
”Den kan ni gerna sluta med, när krafterna äro återställda.
Men tillåt mig fråga, får jag ej se fröken i afton?”
”Några små hushållsbestyr,” ursäktade fru mamma; ”Maria är snart här.
Låt oss emellertid samtala litet med hvarandra.
Doktorn, som var på vägen att draga sig till andra ändan af rummet, nödgades vid denna inbjudning åter sätta sig.
Fru von Horst hostade ett par gånger, steg upp, gick till en byrå, framtog något, och satte sig åter.
– ”Min gode herr doktor,” började hon, med det mest förbindande uttryck i ton, ”jag blyges att ej förrän nu hafva varit i tillfälle att afbörda den del af min skuld, som redan längesedan bordt vara i edra händer.
Hvad den andra, min tacksamhet, beträffar, för den vänskap ni enskildt visat oss under denna pröfningstid, vet jag, att den aldrig kan godtgöras; den kan endast kännas, ej uttryckas.”
Efter denna förberedande inledning, hvilken, i fru von Horsts tanka, var ett non plus ultra af grannlagenhet, öfverlemnade hon åt Klein ett hopviket papper, säker att han skulle finna den summa det inneslöt ganska frikostig för hennes vilkor, hvarpå, hon nedslog ögonen, nog blygsam att icke vilja se hans öfverraskning.
Men då doktorn utsträckte sin hand, för att på sidan om henne upptaga något, kunde hon ej undvika att se upp, och den blick, som då mötte hennes, uttryckte allt utom erkänsla.
En lång, obehaglig tystnad inträdde.
Klein insåg tydligt, att fru von Horst ville begagna läkarearfvodet såsom en anständig förevändning att tillkännage, det han borde upphöra med sina besök.
Han behöfde några minuter, för att beherrska sig efter en sådan öfverraskning.
Han hade med oro och förundran öppnat papperet; men då bankosedlarne strålade mot honom, släppte han dem bestört i golfvet, och det var i det ögonblick han åter skulle upptaga dem, som han och fru von Horst kommo att se något djupare än förut i hvarandras tankar och bevekelsegrunderna för deras handlingssätt.
Hon å sin sida fann, genom denna enda blick de vexlat, att hon begått ett stort misstag, samt att hon handlat klokare att låta saken hafva sin gång; ”men,” invände modersförsigtigheten, ”hvem kan våga att, för möjligheten af så ovissa förhoppningar, sätta sitt enda, älskade barns lugn på spel?