Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Se så, låt mig nu lyfta upp er i vagnen.
— Nej! mr Merton, — sade jag tvekande och villrådig, — jag tackar er för er vänlighet, men, men, hvart tänker ni föra mig?
— Ja, hvart vill ni jag skall föra er?
Jag ämnade just fråga er derom.
Jag vet ju alls ingenting, ni har ännu icke sagt ett ord, för att förklara detta besynnerliga sammanträffande.
Jag ser ingen vagn, ingen mensklig varelse i er närhet, ni håller ett knyte under armen, som om ni gått till fots.
Ju mera jag tänker på saken, ju mindre begriper jag den.
— Det må nu härmed förhålla sig hur som helst, — fortfor han, då jag i min pinsamma obeslutsamhet alltjemt bibehöll tystnad.
— Ni känner mina önskningar och afsigter, Agnes, jag skref till er mormor derom, men då jag fick veta hennes hastiga död just samma qväll som hon fått mitt bref, har jag icke velat infinna mig för att höra ert slutliga svar, förrän ni sansat er litet efter dödsfallet, som, oss imellan sagdt, icke måtte rört er mycket djupt.
Nå väl, det är väl just icke nu en så lämplig stund för en dylik fråga, men får jag icke anse er såsom min fästmö och föra er hem till mig.
— Nej! mr Merton, ni är mycket god, men, men ...
— Nå, i det fallet skall jag återföra er till Aukwoodhouse, förmodar jag? — sade Merton stött.
— Nej!
Nej! ännu mindre detta, jag vill aldrig mera dit tillbaka.
Ni vill väl icke, att jag lemnar er här i mörkret på landsvägen?
— Nej, ack nej!
Men jag vet icke hvart jag ämnar mig, jag ville, jag ämnade ...
— Jag hoppas att ni är vid full sans, Agnes? — afbröt Merton orolig och såg mig tveksamt i ögonen.
— Låt mig åtminstone lyfta upp er i vagnen så länge, jag svär, att jag skall föra er hvart ni sjelf vill.
— Har ni ingen bekant?
Ingen af era qvinliga vänner, till hvilken jag kan komma, som guvernant, kammarpiga, hvad som helst; det var min afsigt, att söka en dylik plats.
— Ah bah!
Romangriller, flickidéer, jag har alls inga qvinliga bekanta, och om jag också hade det, huru vill ni att jag skulle kunna komma till dem med er och säga: — ”Se här, har ni en ung person, som jag hittat på landsvägen och som önskar blifva guvernant eller hvad som helst”.
Var då en smula förnuftig Agnes, om ni icke vill stanna i er kusins hem, sedan mormor är död, så blif min hustru ännu i qväll, och Merton Hall är ert hem och er egendom.
Merton sade detta med en ton af så allvarlig och klok beslutsamhet i detsamma han upplyfte mig i vagnen, att jag teg och lät honom utan vidare motstånd nedsätta mig på dynorna deri.
Merton sagt var fullkomligt sannt; jag var uppskrämd och förvirrad och egde i detta ögonblick intet annat val.
Ödet kastade mig i hans armar, jag kände mig behöfva hans skydd, ensam och värnlös som jag var.
Glömd och förskjuten af den enda jag älskat, med själen betungad af hat, brott och fruktan, var denne man den enda menniska i verlden, som hade något interesse, någon skymt af medlidande och ömhet för mig.
Kanhända skulle jag vänja mig vid honom och af tacksamhet för det hem han gaf mig slutligen lära mig att älska honom och kunna börja ett nytt och bättre lif.
Allt detta framstälde sig helt naturligt för mig.
Och sedan jag väl blifvit öfvertygad, att jag endast som Mertons hustru kunde finna en lugn och tryggad ställning i verlden, berättade jag honom min motvilja att längre vistas i Percys hem, min vantrefnad i det gamla huset, min obetänksamma flykt derifrån, min förhoppning att finna ett annat hem, der jag kunde på något sätt förtjena mitt bröd, och slutligen det äfventyr, som gjorde ett hastigt slut på min vandring och hvarur hans ankomst räddat mig.
— Kära min lilla Agnes, ni är alldeles för mycket oerfaren och romanesk, — sade Merton skrattande, då jag slutat, i det han förde min hand till sina läppar.
— Huru kan ni väl tänka er, att en ung flicka utan faror och äfventyr af alla slag kan vandra ensam till fots på landsvägarne.
Det är just ett sätt att rekommendera sin person.
Imellertid är jag glad öfver hvad som skett, ty ni skulle annars icke så snart hafva beslutit er att blifva min hustru.
Vi låta nu vagnen hålla vid prestgården, innan vi fara upp till Merton Hall.
Den hederlige, gamle presten vet af mitt frieri till er, han skall sammanviga oss i en handvändning, och så är ni mrs Merton, när vi komma till vårt hem.
Merton slöt mig i sina armar, och jag måste uppbjuda hela min kraft för att icke stöta honom bort, kasta mig ur vagnen och fly i qvällens mörker.
Att öppet och modigt trotsa en fara eller en vidrig händelse i mitt lif låg imellertid icke i min natur; jag hade starka och bestämda tycken, men mycket svaga eller inga grundsatser, och derför leddes jag ständigt på tillfälligheternas nyckfulla och slingrande väg, hvilken ofta förde mig till ett mål, för hvilket jag skulle känt bäfvan och fasa, om jag kunnat i förväg urskilja detsamma.
Jag var gift och vi voro hemkomna efter en resa till Skottland.
Denna resa hade verkligen förstrött mitt sinne och hjelpt mig att bära mitt öde.
Min man hade öfverhopat mig med grannlåt och dyrbarheter, de enda ömhetsbevis han egentligen förstod att visa.
Jag var omgifven af en skara tjenare och af en lyx, hvarom jag aldrig haft något begrepp, men mitt hjerta var kallt och dödt och mitt sinne tungt och dystert.
Den likgiltighet jag känt för
Merton och som jag hoppades kunna vända i tillgifvenhet, om icke till kärlek, hade i stället öfvergått till verklig motvilja.
Jag fann honom för hvarje dag allt mera dum och rå, hans vanor i hemmet voro afskyvärda, och hvarje försök att mildra eller ändra dem strandade emot hans häftiga och despotiska lynne samt min egen ofördragsamhet och ovänlighet.
Jag tror, att det fanns goda sidor i hans karakter, och om jag älskat honom, skulle jag kanhända kunnat uppsöka dem och begagnat mig deraf till hans förädling, ty kärleken låter alla våra goda instinkter vakna och framstå, då likgiltigheten och oviljan deremot qväfva dem ooh egga våra dåliga anlag till verksamhet och lif.
Mitt sinne var hårdt och kärlekslöst, jag kände mig olycklig och hämnades derför genom köld, förakt och sarkasmer på den, som i sjelfva verket i början gjort allt hvad han förmått för att vinna mitt tycke och bereda min sällhet.
Jag hade bedragit mig sjelf, då jag trodde, att min kärlek var död, att harmen öfver Percys otrohet låtit mig upphöra att älska honom; djupt i mitt hjerta lefde hans minne lika klart, och detta minne, som ständigt stod bredvid
Mertons klumpiga gestalt, framkallade olyckliga jemförelser och gjorde denne slutligen afskyvärd i mina ögon.
Vi hade icke varit gifta ett halft år, innan vi båda lika klart insågo, att detta äktenskap var en olycka, som vi, i stället att underkasta oss med tålamod och söka mildra, å ömse sidor förökade för hvarandra för hvarje dag.
Det är i synnerhet en scen ifrån mitt korta och olyckliga äktenskap, som lifligt står för mitt minne — bland de många af samma slag — hvilken rågade måttet af min afsky och otålighet.
Jag hade varit gift ett år, då Merton en dag hade bjudit några herrar till middagen; allesammans, lika honom sjelf, hederliga grofkorniga landtjunkare, hvilkas bildning och förstånd stodo på samma ståndpunkt som deras värds och hvilkas konversation och hela interesse i lifvet rörde sig omkring deras förpaktare och ladugårdar, jagter, kappränningar och hästmarknader.
Jag hade gjort les honneurs som värdinna vid bordet, men som vanligt dragit mig undan i mina rum, då middagen var slut, lemnande herrarne vid deserten och vinkarafferna.
Sittande i ett litet kabinett, med handen under kinden, drömde jag dessa eviga, oroliga, längtansfulla drömmar, som förtärde mig, och öfverlemnade mig åt det bittra, otåliga knot öfver min förstörda sällhet, min gagnlösa ungdom och skönhet, hvilket förbittrade mitt lif och förhärdade mitt sinne, då dörren häftigt kastades’ upp och Merton inträdde på sitt vanliga brutala och bullersamma sätt.
Aldrig kunde han komma olägligare och aldrig hade han visat sig mindre till sin fördel.
Hans tjocka hår, oordnadt och upprättstående, gjorde hans hufvud ännu oformligare, han var eldröd och upphettad, med plirande ögon och halsduken upplöst och på sned.
— Hvad det är skönt, att ha en liten vacker hustru, som sitter och väntar en som en prinsessa i ett tempel, bara hon icke visar sig sur och tvär, då man är som mest förtjust! — utbrast han, kastade sig i soffan bredvid mig, med fötterna upp på dynorna, lade armen om mitt lif och ville kyssa mig.
Det var icke första gången jag såg honom i detta tillstånd, men i detta ögonblick ingaf mig hans halfrusiga fysionomi och den brännheta vinångan ifrån hans tjocka halföppna läppar en afsky och harm, som jag hvarken ville eller förmådde besegra.
— Merton, ni glömmer er verkligen allt för mycket, ser ni icke huru ni med edra dammiga skor förderfvar sidenet på min soffa, — sade jag rodnande, i hopp att kunna vända hans uppmärksamhet ifrån mig sjelf.
— Ah, jaså, ni är så nogräknad nu, ni lilla äfventyrerska, ni var icke så fin då jag upptog er på landsvägen; men vänta, jag skall torka mina skor först om ni så vill, — tillade han skrattande, i det han satte sina fötter på min långa klädning och började skrapa derpå som på en matta.
— Se så, äro vi vänner nu, eller hur? — han lindade åter armen omkring mig och ville sätta mig i sitt knä, men harmen öfver hans grofhet och det förödmjukande i hans anspelning på min fattigdom gaf mig krafter, jag kastade på honom en föraktlig blick och ryckte mig lös.
— Ah, är det sådana begrepp ni har om en hustrus pligter, är det så ni bemöter er man! — utropade han ursinnig och fattade mig så våldsamt i armen, innan jag hunnit dörren, att det tunna tyget i min klädning slets sönder och skinnet på armen rispades, så att blodet utkom.
Utom mig af vrede och blygsel, störtade jag in i min sängkammare och reglade dörren.
Det var imellertid öfverflödigt, han ämnade icke förfölja mig; och en stund derefter såg jag honom i sällskap med sina gäster resa sin väg.
Flere dagar förgingo och Merton var ännu borta.
Blånaderna på min arm, de skymfliga märkena efter den behandling jag lidit, brände på mitt sinne och föreföllo mig outplånliga.
Jag kände, att jag hvarken kunde glömma eller förlåta, och hvilket lif skulle då framtiden medföra.
Tålamodet och ödmjukheten, dessa båda sublima egenskaper, som ensamt förmå besegra lidandet, elakheten och olyckan, hafva alltid varit okända och obegripliga för mig.
Det är ljud utan betydelse, himmelska toner utan motsvarighet i verkligheten; jag fattar skönheten deri, liksom jag fattar rosens doft, men jag kan icke tillämpa dem i mitt eget lit, icke gifva dem någon realitet.
De båda ytterligheterna af menskliga känslor, hat och härlek, ha ensamt uppfylt min själ; den har icke haft rum för alla de oändliga graderna derimellan, som nyansera andra menniskors lif.
Af min kammarjungfru hörde jag, att min man rest till en kappränning i trakten och troligen icke skulle återkomma på en hel vecka, emedan squire Humphrey, en af hans vänner, ämnade tillställa en jagt, der han skulle vara med.
Ingenting kunde vara mig angenämare än denna underrättelse, och jag skulle njutit af min ensamhet om jag någonsin kunnat förjaga eller söfva denna sinnets oro, denna rastlösa feber, som hos mig troligen ersatte ånger och samvetsqval.
Jag försökte att förströ mig genom läsning och musik, som jag i hög grad älskade, men dagarne blefvo mig likväl långa, och endast de vidsträckta promenader jag gjorde, ibland gående, ibland åkande, gåfvo mig nöje och ro.
En dag, då jag tidigare än vanligt åkt ut och, halfliggande i vagnen, njöt af detta halfdrömmande tillstånd, som uppkommer af friska luften, de förbiilande föremålen, som jaga hvarandra och icke tillåta någon tanke eller intryck att dröja, sysslolösheten och rörelsen på samma gång, väcktes jag hastigt derur genom ett häftigt hundskall.
En stor hund, som sprang på vägen, skälde ohejdadt upp emot vagnen, der han såg en liten silkeslen kamrat hvilande i mitt knä.
Detta lilla djur, som Merton gifvit mig under första tiden af vårt äktenskap, hade blifvit mig mycket kärt och var mitt enda och beständiga sällskap.
Uppretad af den främmande hundens skall, reser han sig upp och hoppar ur vagnen, innan jag kunde hindra det, och föll tjutande ned på vägen.
Förskräckt befalde jag kusken genast hålla; betjenten, som skyndade ned, upplyfte hunden, hvilken nästan var döende: hjulet hade gått öfver honom.
Jag tog det arma kräket i min famn och utropade i min innerliga bedröfvelse, helt omedvetet:
Finns ingen hjelp?
— Om mrs skulle vilja åka fram till Aukwoodhouse, grindvaktarhustrun der är mycket skicklig i att bota sjuka kreatur ...
Det är icke länge sedan hon läkte ihop benet på en präklig bagge åt Dick Wilson på mr Mertons egor, — sade kusken, tvekande och medlidsamt, vid åsynen af min smärta.
Till Aukwoodhouse!
Voro vi då verkligen så nära det gamla slottet?
Jag hade under den tid jag vistades der aldrig varit längre än till byn, som låg strax utom parken, och kände derför icke det minsta till dess omgifningar.
En häftig darrning öfverföll mig.
Om jag skulle fara dit!
Jag hade icke tagit afsked af den vänliga Mary, när jag skildes derifrån.
Jag kände med ens en sällsam lust att ännu en gång återse henne.
Och kanske kunde hon verkligen göra något vid den stackars lilla hunden, som jämrade sig i mitt knä, tänkte jag, såsom en förevändning inför mig sjelf, ett täckelse för alla de öfriga sväfvande orediga föreställningar, som vaknade inom mig, och för hvilka jag i detta ögonblick icke ville göra mig sjelf reda.
En halftimme derefter stannade vagnen vid de välbekanta jerngrindarne.
Gamle David kom utlinkande, helt förvånad att se en vagn stanna och ännu mera förvånad, då han igenkände mig.
Hans hustru var icke inne, han bad mig imellertid att stiga in, medan han uppsökte henne.
Här satt jag nu åter, efter mer än ett års frånvaro, i den snygga lilla stugan, der jag så många gånger varit inne, med hjertat klappande af oro och hopp, för att i Marys ögon läsa svaret på min upprepade tysta fråga efter bref.
Alla dessa tarfliga möbler, den gamla väggklockan med sin gök, de sinkade porslinsvaserna med pappersblommor, den konstigt i trä utskurna pelikanen, som hängde i taket på ett snöre och ständigt svingade rundt omkring för draget från det halföppna fönstret, den gamla feta katten och Marys spinnrock, allt var på sin plats och allt återväckte i min själ minnet af min kärlek och min skuldfrihet.
Jag glömde helt och hållet, hvarför jag nu kommit, och då Mary ändtligen inträdde, öppnade jag ovilkorligt läpparne för att som fordom fråga:
— Mary, har ni intet bref till mig?
Hennes första ord återförde mig likväl genast till det närvarande:
— Miss Agnes!
Ack, förlåt, mrs Merton skulle jag säga.
Hvilken glädje att återse er så vacker och grann!
— Min goda Mary, jag skildes så hastigt och tanklöst härifrån, jag fick aldrig taga afsked af dig.
Och nu kommer jag till dig med en stackars liten patient, som du måste bota åt mig.
— Ack ja, David sade mig att en olycka händt er hund på vägen.
Åh, det är för sent, han är redan död, stackars kräk, — sade Mary, som upplyfte hunden, hvilken ännu låg i mitt knä, och som jag glömt under några minuter.
— Ja, fullkomligt, det är förbi.
Men lugna er mrs, ni kan ju snart få en annan, som är lika vacker.
Bevara mig, jag var långt bort i parken vid dammen för att skölja kläder, då jag hörde er vagn, och som här icke stannat någon herrskapsvagn sedan myladys begrafning, så trodde jag nästan, att det var lord Percy, vår unga husbonde, som kom.
Lord Percy?
— Ja, han har skrifvit till förvaltaren, att han kommer i höst.
Herre Gud, miss Agnes, förlåt, mrs Merton, jag är bra glad att hafva fått träffa er, jag har alltid haft liksom litet samvetsagg beträffande er, ni trodde på mig, och jag var icke uppriktig emot er.
Men Herre Gud, hvad skulle jag göra?
Det var Myladys befallning, jag vågade icke annat än lyda.
— Hvad menar du Mary? — stammade jag, som helt och hållet glömt min sorg öfver den döda hunden, och nu af Marys besynnerliga ord kände en iskyla omkring hjertat.
— Ja, jag är riktigt nöjd att hafva fått se er, innan lord
Percy kom hem, jag tänkte genast, då Mylady var död, att säga er alltsammans, men jag fick icke träffa er, och ni försvann så hastigt härifrån, stackars liten.
— Tala Mary!
— Ack Herre Gud! ni syns så upprörd.
Ni kan väl icke ännu hafva någon kärlek qvar till er kusin?
Man sade mig, att ni redan länge tyckt om mr Merton, och nu är ni ju gift, och allt är bra?
— Bry dig nu icke om allt det der! tala, om du icke vill se mig sanslös nedfalla framför dig! — sade jag häftigt och besinningslöst, med kalla skälfvande läppar, och fattade den ängsliga och villrådiga qvinnans arm.
— Lugna er då, jag skall säga er sanningen, — började Mary hviskande, i det hon varsamt lade den döda hunden ned på mattan och satte sig tätt bredvid mig, — ser ni, saken var den, att ni aldrig fick mer än tre eller fyra bref ifrån lord Percy, ni mins väl det?
— Tror du, jag skulle hafva glömt detta?
— Ni fick aldrig fler, nej, stackars liten, det gjorde mig så ondt om er, när jag såg er väntan och oro, och när ni frågade mig först med ord och sedan alltjemt med edra stora sorgsna ögon, och jag ständigt måste ljuga för er.
— Ljuga för mig?
— Ja, visst, för ser ni, när det femte brefvet kom till mig och jag hade förvarat det åt er, så kom miss Spencer hit ned till mig och sade, att hon visste att lord Percy skref till er under min adress, och att mylady, som helt och hållet ogillade hans tycke för er, befalde mig, att hädanefter lemna miss Spencer alla de bref jag fick.
Jag nekade i början och ville icke förråda er båda, i synnerhet
Percy, som jag älskar, som om han vore mitt eget barn, men miss Spencer öfvertygade mig, att det var till hans eget bästa, att endast sorg och olycka skulle kunna komma af denna kärlek, och att aldrig i verlden mylady skulle tillåta detta giftermål; dessutom hade ni redan fattat tycke för mr
Merton och skulle nog omsider trösta er med att blifva hans hustru, och sedan hade mylady sagt, att både jag och min man skulle bli bortkörda, om jag vågade trotsa hennes befallning.
Jag lemnade sedan miss Spencer ännu tre bref, som lord Percy skref till er, och äfven dem, som ni gaf mig för att afsända.
Sedan kom inte något på mycket länge.
Mylady var nu lugn, och när jag således fick det sista, så behöll jag det, efter som ingen frågade derefter.
— Och detta bref, Mary, hvar tog det vägen? — sade jag, andlös af vrede och förtviflan.
— Ack! mrs Merton, — svarade Mary, med en uttrycksfull tonvigt på mitt namn, — det har jag ännu qvar, och jag hoppas, att jag icke gör något orätt, om jag lemnar er det nu, då det i alla händelser gör detsamma hvad det innehåller.
— Ja, alldeles så, det gör detsamma hvad det innehåller, — upprepade jag bedöfvad, under det Mary drog ut en låda i sin byrå och letade bland garnhärfvor, trådnystan, lappar och vaxbitar, innan hon fann hvad hon sökte, och ändtligen lemnade mig ett nedsmutsadt och tillskrynkladt, men obrutet bref, med adress till mig, skrifven af Percys hand.
O! huru blotta vidrörandet af detta bref, blotta tanken, att han, han som jag älskade så gränslöst, skrifvit det till mig! med ens förändrade hela min varelse.
Allt hat, all bitterhet smälte bort för den känsla af ljuf vekhet, som lät tårarne strömma öfver mina kinder och mitt hjerta upplösas af sorg och kärlek.
— Ni förlåter mig ju för mitt tvungna förräderi?
Jag trodde mig handla till bådas ert bästa, då jag lydde myladys befallning, — sade Mary, då hon slutligen nedslagen följde mig till vagnen.
— Dig har jag endast din lättrogenhet att förlåta, men gör imellertid lord
Percy samma bekännelse som mig, då han återkommer!
— Nej, i fall han skulle upptaga den på samma sätt som ni, så tror jag, det är bäst att tiga, — sade Mary allvarsamt.
Vagnen rullade bort.
Jag gömde ansigtet i mina händer och tryckte, halft sanslös af smärta och glädje, det återfunna brefvet till mitt bröst.
Glädje?
Ja glädje!
Midt under alla de orediga och qvalfulla känslorna af raseri och förtviflan inom mig, högt öfver alla missljuden i min själ, brusade en storm af vild glädje.
Percy hade då icke glömt mig så snart, som jag förmodat, han hade blifvit bedragen liksom jag, känt sorg och harm kanhända, trott sig glömd och besviken och likväl efter långa månaders fåfäng väntan skrifvit detta bref, som jag nu höll i min hand.
Hvad innehöll det väl?
Dock hvad det än innehöll, så var det för mig en skatt, som af intet på jorden kunde uppvägas; jag skulle med mitt lif velat köpa denna suddiga papperslapp, som kanske förkunnade mig hans harm och förakt.
Det var nästan mörkt, då jag återkom till Merton Hall, och vagnen stannade på gården.
Det lyste i salonen, och en häftig förskräckelse, vid tanken på att min man kunde vara hemkommen, intog mig.
Huru var det mig väl möjligt att nu återse honom?
Jag kände en vedervilja och en förfäran, som kom mig att tveka, om jag skulle våga stiga ur.
I detsamma syntes kammarpigan på trappan, och innan jag hunnit fråga, sade hon genast:
— John har kommit tillbaka med hästarne, men mr Merton sjelf kommer icke hem förr än i morgon eller om torsdag.
Jag andades, som om jag varit halfqväfd och nu fått luft och lif tillbaka.
Det var åtminstone ett uppskof; jag skulle hinna reda mina tankar och vänja mig vid den nya belysning, som Marys bekännelse kastat öfver förvirringen i min själ.
Några minuter, hvilka min brinnande otålighet funno långa som timmar, förgingo, innan ljusen i min sängkammare blifvit tända, mina kläder ombytta och dörren stängd efter den bortgående flickan.
Jag kunde ändtligen läsa Percys bref, detta bref, som i aderton månader legat i Marys skräpiga låda, under det jag var okunnig derom, i hvarje ögonblick marterad af alla den dödande ovisshetens qval, dessa pinsamma lidanden, som äro värre än den grymmaste verklighet.
För sent, för sent öfverforo nu mina giriga blickar dessa rader, som skulle hafva räddat mig ifrån brott och förtviflan.
Huru rätt hade man icke, då man sade Mary, att denna kärlek skulle medföra sorg och olycka!
Men det skedde just genom de medel, hvarmed man ville förekomma det.
O, lady Hawerfield, denna gamla elaka qvinna, jag skulle kunnat döda henne ännu en gång, så bittert hatade jag hennes minne.
Mina darrande, iskalla fingrar hade uppslitit kuvertet, och jag läste:
”Agnes, jag vet, att allt är förbi imellan oss; alla mina bref hafva blifvit obesvarade, och jag känner nu orsaken dertill.
Min farmor och äfven andra vänner hafva låtit mig ana din otrohet.
Jag återger dig alltså dina löften, du är fri och så anser äfven jag mig.
Kanhända var vår kärlek endast en barnslig dröm, hvarur vi förr eller senare skulle hafva uppvaknat, men uppvaknandet är alltid bittert, och alla de vilda förströelser, hvari jag störtat mig, hafva ännu icke förmått att helt och hållet trösta mig.
Du är lyckligare, och jag borde icke harmas deröfver.
Percy.”
Man hade således nyttjat samma bedrägeri emot oss båda.
Hvilken trivial och lumpen nedrighet, tillräcklig likväl för att narra tvenne godtrogna och enfaldiga barn som vi.
Oaktadt min harm kunde jag likväl icke undgå att finna detta bref mycket ljumt.
Det var visserligen utom allt tvifvel, att
Percy blifvit narrad af min förmenta otrohet, men det syntes icke lika säkert, att den ensam släckt hans kärlek, och att denna kärlek i det närmaste var släckt, derom vittnade mer än väl detta lugn och dessa tvungna fraser, der knappt en gnista glimmade under den kallnade askan.
Detta bref var imellertid skrifvet ett halft år, sedan han förlorat allt hopp om min kärlek, och behöfves det väl ens en så antaglig ursäkt för den, som sjelf ännu älskar?
Och jag älskade honom med en häftighet, som förfärade mig!
Minnet hade vaknat med fördubblad friskhet, alla mina tankar sväfvade åter omkring honom, jag gjorde intet bemödande att qväfva dem, och hvarför skulle jag väl göra det — min harm emot honom var ju nu försvunnen?
Samma, ständigt samma föreställning:
Percy skulle återkomma, jag skulle återse honom, och han skulle åter kunna älska mig.
Hans stolta farmor stod icke längre imellan oss, men hennes grymma förräderi hade der stält en annan och säkrare skiljemur.
Jag hade för trenne år sedan möjligen haft några goda anlag, några omedvetna instinkter om sanning och dygd; dessa outredda, halfslumrande känslor voro nu förqväfda och glömda.
Om Percy älskade mig, så fanns i min själ ingen tvekan vid att besvara denna kärlek, ingen den minsta pligtkänsla, som bjöd mig att strida deremot.