Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om Din makt i smått och stort!
Tag af stoftet evig ära,
Du, som
Allt af Intet gjort!
Englar, Helgon, Himlens Makter
Prisa Dig i Ärans famn;
Låt, i våra låga trakter,
Helgadt bli Ditt höga namn!
Kungar, Välden falle neder
För Din thron, Din sannings ljus!
Krossa ondskan, bygg Din heder
Du, som aldrig ser Din like,
Stört all Gudom utom Dig;
Och låt jorden se Ditt rike:
Dygdens fred och lastens krig!
Du, som himlars lopp kan styra,
Styr ett ringa djurs begär!
Vi, som i vår blindhet yra,
Se ej, hvad oss nyttigt är;
Godt från ondt vi rätt ej skilja;
Unn oss ej vår falska fröjd:
Ske ej vår, men ske Din vilja!
Då är jag med allt förnöjd.
Sökom ej, bland sorgsna dagar,
Gods, som öker våra fel.
Milde Gud! om Dig behagar,
Gif oss blott en daglig föda:
Men, i samvets paradis,
Lagom lycka, lagom möda;
Oss till näring, Dig till pris!
Att, om Du ej rädda vill,
Lagen oss i afgrund sänker:
Höga Kärlek, gif oss till!
Efter nåden med oss handla,
Som vi handla med hvarann;
Och Din rätt i nåd förvandla,
Genom verldens Frälserman!
Om Du, Gud, ditt verk vill pröfva,
Låt det i Din mildhet ske,
Att ej medgång oss må söfva,
Motgång ej förtviflan ge:
Led oss ej på glatta branter,
Om Du ej styr våra fjät:
Hjelp oss se på alla kanter
Blodets giller, verldens nät!
I hvar vrå förderfvet följer
Det upplysta, svaga djur;
Ja, vår ovän mest sig döljer
I oss sjelf’, i vår natur:
Fräls oss från så mycken plåga,
Du, som allt vårt inre vet;
Och låt gnistan, slutligt, låga
Af Ditt ljus, Din herrlighet!
Tidens och Kärlekens Träta.
Andersmessodagen 173283.
Högst upp i fjäll, der dagen är kort,
Nedsatte sig Tiden att hvila.
Troppar af Ändringar sände han bort,
Som skulle kring jordklotet ila.
Skrynkor i anletet, frätande tand,
Och vingen färdig i flygten,
Glafven och svärd han höll uti hand;
Och kring flögo tusende Rykten.
Somliga bådade Konungafall,
Och somliga segrande Ständer;
Somliga Frihet och Riksdaga-skall,
Och somliga trälande länder.
Der lågo riddare-pansar i kras,
Der kragar och söndriga skrifter;
Städer och slott, som krossade glas;
Och fänad i helgade grifter.
Rätt som han satt, en mysande Pilt
Flög ned ifrån glänsande salen:
Kärlek han heter; och färdas så vildt,
Att somlige tro honom galen.
”Se”, sade Gubben, ”ljuflige gäck,
Den myndiga resa jag vandrat!
Se, huru jag, med välde och skräck,
Det stadiga Sverige förandrat!
Knappt synes nu den frejdade Nord,
De fordom mognande bjessar,
Adliga sinnen och bergfasta ord,
Och segrares lagrade hjessar.
Så hafver jag lärt svänga min glaf;
Dygd, starkhet, för mig måste vika!
Fordomdags
Svear ä’ redan i graf;
De nya jag skapat olika”.
Kärleken, af slikt skrytande vred,
Sad: ”Nej! mina dyrbara bygder
Blifva ifrån din frätning i fred;
Och än lefva götiska dygder.
Åldriga stammar ha grenar och saft;
Ännu finnas gnistor i mörjan,
Som skola lysa i brinnande kraft,
Liksom de lyste i början”.
Kärleken tog guldpilen i hand,
Som lyste af dyrbara stenar:
Dermed han sköt två hjertan i brand,
Som dygden i blodet förenar.
”Se!” sade han, ”det ljufliga par
Skall nu Dig lära betänka,
Att än vi ädla Banerer ha qvar,
Och Ribbingar än kunna blänka.
Barnabarns barn, i bragdernas tält,
Sku bli sina förfäder like:
Då Banerer skimrat i råd och i fält,
Och Ribbingar odlat vårt rike.
Hans baner bär dygden i blodvarma bad,
Som skall sjelfva afgrunden skrämma;
Och hos henne gro tre gyllene blad:
Dygd, Fägring och ypperlig Stämma.
Rätt på den dag, när dunder och knall,
För fjorton år sedan, förskräckte
Det modiga Sverige med Carls stora fall,
Skall börjas mitt ädlaste slägte.
Bort med all sorg! all börda blif lätt!
Välkomne, J kärliga sängar!
Svenskt ädelmod i ridderlig ätt
Skall nu ge oss hurtiga drängar”.
Tiden blef nöjd af Kärlekens ord;
Ja, Gubben bragtes i löje!
Fröjd blef i Eld, i Vatten och Jord,
Och Luften ropade nöje.
Snart dock blef Tiden vred på sin glaf,
Att icke han Dygderna sårar:
Framledna Svea såg upp ur sin graf;
I glädje fällde hon tårar.
Herde-qväde.
En Celadon gaf fröjderop,
Då han med sin Herdinna
Fann på ett skrin uti en grop:
”Nu skall du bli Grefvinna;
Och jag så stor och mäktig man,
Att ingen själ tör knysta!
Minsann! det går ej längre an,
Att krypa i det tysta.
Till nästa riksdag låter jag
Mitt sköldemärke sväfva;
Då skall jag göra dunderslag,
Att hus och berg sku bäfva.
Farväl, min hjord och tysta fält,
J, träd och gamla stubbar!
Farväl, mitt bo och usla tält,
Gemena tomtegubbar!
Jag är ej mer er Celadon;
Nej, annat må ni veta:
Hans Nåd, Herr Celadondrion,
Vill jag härefter heta.
Min Nymf! hvad säger du derom?
Du plär mig vara trogen.
Kom, Melicerta, kära kom!
Nu är vår lycka mogen”. –
”Ack Celadon! hvem hade trott”,
(Sad Nymfen Melicerta),
”Så mycket buller skulle bott
I ett så stilla hjerta!
Du räknar visst för ingenting,
Att fri och älskad vara?
Att alla lunder rundt omkring
På våra toner svara?
Vi lefva ju ett kongligt lif
I våra lugna krokar;
Vi le åt stolta tidsfördrif
Och högvälborna tokar.
Ej skakar onåd våra trän,
Och grumlar våra brunnar;
För oss ej böjas falska knän,
Ej öppnas smicker-munnar.
Vårt namn är tyst, och slätt och rätt;
Men då kan bäst det vaktas.
Den oss föraktar, – ack, hur lätt
Kan den af oss föraktas!
Vår dag är från bekymmer fri,
Vår natt är full med nöje.
De Storas fall gå vi förbi
Med ett medömkans löje.
I vårt palats man slipper fram
För kjortlar och drabanter:
Vi höra skrik af våra lam,
Men ej af supplikanter.
För höga miner, skarpa ord,
Stå vi ej städs på nålar;
Vi dränke alla tungors mord
I våra nektar-skålar.
Vår mjölk och smultron stå oss bi,
När rangen gör oss kranka;
Partiers vrede stilla vi,
När gröna ärter vanka.
I kamp med ägg vi dömma rätt
Hvem mer är fast i stolen:
Sanct Niclas eller Mahomet,
Jordklotet eller Solen”. –
”Ack, Melicerta, tig! jag dör,
Der intet högre vankar!
En själ i stoft, mig ömkan gör
Med så gemena tankar.
Nej! hit med min beredda katt;
Han skall dukater hysa!
Härupp, mitt skrin, med all din skatt!
Jag vill i heder lysa”.
Vår Celadon slog locket opp,
Det gick förutan dyrkar;
Men ack! hvar blef vår herdes hopp?
Han fann der fyra fyrkar.
”Jag ser”, sad han, ”att bladet vänds;
Min nymf! jag har gjort illa:
Farväl, Ers Nåd och Excellens!
God dag, min Herde lilla”!
Jag ser mig om,
Men saknar dock det bästa:
Kom, Frihet, kom,
Och håll min sällhet qvar!
Slit af de tåg,
Som mina sinnen fästa,
Och gif min håg
De förra sälla dar:
Då Du var min hjeltinna,
Och kunde kärlek vinna!
Ja, kom och ryck mig fri! –
Dock, ej så hårdt;
Jag vill mig först besinna –
Gack, Frihet, bort!
Jag vill i träldom bli.
En konglig makt,
Som gör palats af kojor,
Har mindre prakt,
Än mina träldoms-nät.
En Guda-hand
Har smidt mig mina bojor,
Och, slaf i band,
Jag nyttjar majestät.
Du, arma marmorhjerta,
Som aldrig kännt min smärta!
Ditt lif beklagar jag.
Din blod är bläck,
Men bläck förutan svärta;
Din ro är skräck,
Och natt är all din dag.
J, blomsterfält!
J, flytande kristaller!
J, gröna tält,
Som sol och skugga ge!
Ack, hvad behag
På Er från himlen faller,
Som fån hvar dag
Min Iris’ ögon se!
Men dock – hvar är mitt minne?
Står hon ej i mitt sinne
Ju målad hvar minut?
Min Iris är
Med kropp och själ derinne:
Och dör hon der,
Så är jag död förut.
De Jordiska Tingen.
Jordenes gudar med blixtrande dunder,
Som upp till himlarna svängt med er makt!
Träfflige hjeltar och verldenes under!
Hvar är nu all er heder och prakt?
Skönheter, hjertans tyranner och nöjen,
Som kostat kronor, blod, sällhet och lif!
Ej leka nu kring er lustar och löjen;
Ej ger er mull nu suckar och kif.
Allt är förgängligt!
Fast dygderna sjelfva
Få pyramider till stjernornas loft,
Otack och tiden dock snart dem omhvälfva:
Svartnande glans! tillväxande stoft!
Hvad är då värdt i de fotspåren vandra?
Kan jag en dag med mitt lif vara nöjd?
Jo! jag har lust, att förgänglig, som andra,
Lefva med ro, försvinna med fröjd.
Ödet.
Ödet är min enda ro,
Som mig kan från griller vända.
Jag kan sofva sött – och tro,
Hvad mig händer, skall mig hända:
Ära, bröd och mer dertill,
Kommer, liksom Ödet vill.
Mången trälar: men, stor sak!
Jag vill sofva på mitt öra:
Blir jag
Doctor eller Vrak,
Skall det ej mitt sinne röra;
Ty jag flyr till Ödets djup,
Och der tar jag mig en sup.
Ödet är mitt kära gull,
Som skall mina fel förgylla:
Om jag än mig dricker full,
Kan jag det på Ödet skylla;
Om jag blir af kärlek svag,
Skylls ock det på Ödets lag.
Gosse! sök dig opp en fru,
Som dig svarar ”ja” på stunden;
Lit på Ödet; tro man du,
Det förstår sin sak af grunden!
Men, om hon se’n kröner dig, –
Skyll på Ödet, ej på mig.
Nog vet jag, hvad Ödet är:
Ödet är en liten fälla;
När vi råttor komma när,
Strax plär locket igensmälla;
Men om vi gå tyst omkring,
Är vårt öde – ingenting.
Detta är en hemlighet,
Som jag mig blott förbehåller.
Lycklig jag, om ingen vet,
Att jag sjelf mitt Öde våller!
Då tror verlden, att jag gjort
Allt, hvad jag här göra bort.
Ödet skall mig ej i mina tankar qvälja:
Ej annat öde finns, än blott i mitt behag!
Min vilja kan en väg bland tusen vägar välja;
Den får hon lof att gå: se, det är ödets lag.
När jag den vägen går, så går jag ingen annan:
Se, det är öde nog; det han ej ändras mer;
Men ville jag förut det ödet slå för pannan,
Det vinglade omkull på slagte-nöts maner.
Kort sagdt: hvad komma skall, kan aldrig Öde heta;
Men det, som är förbi, det må väl heta så;
Det förra är ett noll, som ingen själ kan veta,
Förr än jag sjelf det gör; det andra måste stå.
Vår-visa.
Bort med höga ting!
Låt man månans ring
Öfver vårt begrepp sig vända!
Kom, du ljufva vår
Som nu råda får,
Gumma, dräng och piga,
Oxe, ko och qviga,
Kalf och lam i glädje hoppa;
Tuppen, med sin fru,
Har förgätit nu,
Att han engång skall bli soppa.
Se! hur stuten går
Och med hornen slår;
Geten krummar sig för bocken.
Tackan, yr och vill,
Uppfylld af April,
Roar all den ludna flocken.
Men, min Marjo lilla!
Oxen bölar illa;
Månn man fodret honom nekar?
Tänk, om det var allt
Och vår boskap svalt, –
Tro mig, det blef andra lekar!
Dock, min Marjo, kom!
Bästa egendom
Är mig du, i nöd och nöje!
Har jag dig, och bröd:
Femton kalfvars död
Vill jag då se an med löje;
Femti höns och flera,
Tretti gäss och mera,
Skulle jag för dig ej akta;
Sjelfva katten vet,
Med hvad kärlighet
Mina ögon dig betrakta.
Beständighet i alla skiften.
Allting må som böljor hastigt flyta,
Allting må bli rök och dunst,
Allting må bestånd och färgor byta:
Hjertan, höghet, nåd och gunst;
Sjö och himmel må
Skifta grå och blå,
Flyga må den högt hans öde bär;
Krypa må ock den,
Som är jordens vän:
Jag är ändå alltid den jag är.
Godt och ondt vill jag till godo hålla,
Taga tiden, som han är.
Lyckan må mig tusen sorger vålla,
Eller ge, hvad jag begär;
Iris’ ögonlock
Bringe hot och pock:
Jag är ändå alltid lika kär!
Hon må ändra sig,
Hon må gräma mig;
Ja! jag är den, som jag städse blifver:
Trogen, redlig, nöjd och glad;
Och om man mig till betalning gifver
Samma tro i samma grad:
Ack! då trotsar jag
Alla hjertelag,
Att så käckt, som jag, gå i gevär!
Men, om det ej sker?
Nå! hvad är det mer?
Fabler.
Faran att behaga alla.
I en trägård stod en lilja,
Frisk och hvit och utan fläck:
Som var af en hjertlig vilja,
Att af allom synas täck.
Vid den stolta solens möte
Gaf @hon glans af präktig färg,
Och i nattens ljufva sköte
Lukt, som qvickte ben och märg.
Vid Auroras morgonväkter
Stod hon färdig i en blink,
Och vid aftonvädrets flägter
Gaf hon mången nådig vink;
Ganska mildt hon syntes buga
För hvar fjäril, för hvart bi;
Ja, det sågs, att minsta fluga
Bäst nu detta jordens smycke
Höll för ärans högsta krans,
Att hon ock vann menskans tycke, –
I dess hand hon vissnad fanns!
Söka hjertan till sig draga,
Är väl prof af god natur:
Men – den alla vill behaga,
Är dock ett olyckligt djur.
De främmande Växterna.
(En Svensk Poets hjertesuck).
Solen såg på norra jorden
Engång stammar af de träd,
Som ej trifvas just i Norden,
Fast de dock sku vara med.
Folkets smak, som ej besinnar
Hur klimatet kan stå bi,
Vill till Fransmän göra Finnar,
Stockholms-län till Tripoli.
Solen sade:
Käre söner!
Visen nu beskedlighet;
Att det kalla landet röner,
Hvad det ej tillförne vet! –
”Ja!” sad’ de: ”vi sku bevisa
Vår utvalda frukt och saft;
Minsta trägårds-pilt skall prisa
Dina strålars höga kraft”.
Solen färdas
Från oss åtta måna’r bort.
Våra träd då strax förhärdas:
Deras växt blef ganska kort.
Om af intet vi upplifvas,
Läggs vår håg i dvala nid:
Kungar! skall dess odling trifvas,
Läggen sjelfve hand dervid!
Småsaker.
Förklaring öfver ordet ”Kruka”.
När Celadon engång
Fick, efter suck och tvång,
Sin Phillis skåda:
Han stackars, i sitt qval,
En liten frihet stal
I menlös våda.
Men nymfen blef så vred:
Hon lofva’, med en ed,
Det aldrig glömma!
Och herden skrämsel tog;
Han i den tjocka skog
Sig ville gömma.
”Hvarthän”? sad hon: ”blif qvar!
Månn du i hjertat har
Den finska sjuka?
Kom hit, på Floras bädd;
Den utan skäl blir rädd,
Är rätt en – Kruka”.
Fågeln.
Du, lilla fågel, hör!
Säg, hvad det är, som rör
Din glada tunga?
Är du från Stockholm qvitt?
Får du på landet fritt
Om frihet sjunga?
Men kanske, täcka djur,
Du aldrig var i bur;
Ty vill jag fråga:
Om du ej sinnet än
Har fäst vid någon vän,
Som gör dig plåga?
Du lemnar mig ej svar:
Att ingen sorg du har,
Det kan jag dömma.
Ack! om jag, glad som du,
Fick alltid, liksom nu,
All verlden glömma!
Afsked från Engsön84.
Uti den minsta korg,
Den allrastörsta sorg
Jag här frambringar:
Att jag skall resa bort!
Ack, hur vår tid är kort
På nöjets vingar!
Engsö ro och sång,
Har mig all verldens bång
Som drömmar varit:
Bland tusenfaldt behag,
En vecka som en dag
Har här bortfarit.
Dock, Svaghet, bort din kos:
Där bör ju för hvar ros
Bland törnen trälas.
All sorg sin förmån har;
Den, som från Engsö far,
Kan lära själas.
Glömskans Sällhet.
Olyckligt är, ha lifligt minne
Af förra tiders nöjsamhet.
Du, glömskans natt! kom, hölj mitt sinne,
Att jag, hvad nu är, endast vet!
Den intet saknar, snart är nöjd;
Det minsta lappri gör hans fröjd.
Kom, kära Glömska! lär oss tycka,
Att nu vår himmel visst är blid;
Att tomma hjernor anstår lycka,
Att nu är rätta hjeltars tid;
Att aldrig Stockholm större fanns
I sällhet, skönhet, ro och glans.
På elden med de sanna skrifter,
Som tala om de fordna dar!
Hugg alla runor bort af grifter, –
Att allting nu sin början tar!
Ja, glöm vår forntids ädla ro!
Hon var en dröm.
– Låt oss det tro!
Extractum Protocolli, ur vår Rådkammare.
Till unga Författare.
Vårt beslut må nu besinnas,
Hur en Yngling vara bör:
Han bör tiga, höra, minnas,
Tänka först, ehvad han gör;
Låta äldre folket tala,
Tills han också tala lär!
Unga tuppar, när de gala,
Är det bara till besvär.
Om unga Poeter.
Jag må nu för Poeters flock
Förskräckas i mitt hjerta:
Mot mig med stort esprit och pock
De allt sitt papper svärta!
Men, när de söka mitt förfång,
La faridondaine, faridondon,
De kapunera Poesi,
Biribi,
A la façon de Barbarie, mon ami.
Bord-Visor.
Låt Skönhet skjuta låga,
Låt Mars då göra gny!
Statister må sig plåga;
Parnassen må sig bry.
Låt hvar på sällhet grunda:
Hos oss man re’n är säll.
Hvad vett och konst åstunda,
Är blott en rolig qväll.
Hvar droppa här vi smaka
Bland nöjets tidsfördrif,
Drar några dar tillbaka
Ur strömmen af vårt lif.
Så sättom nu å sida,
Hvad hjertats ro betar!
Man lefver blott, så vida
Man glada stunder har.
Ett litet lag med glada tankar
I frihets makt,
Är mycket mer, än allt som vankar
I största prakt.
En liten glans af Bacchi läger,
En liten sång,
I sinnes-ro, långt öfverväger
All verldens bång.
Tänk, om ock lilla Gudens heder
Sin plats kan få,
Och hjertat har, hvad det tillbeder:
Hvad felar då?
Men, hvem skall se’n i laget råda
Af dessa två?
Vår andre far dem valde båda:
Jag äfvenså.
Stolta Ärelystna,
Vagga nu din rang!
Titlar böra tystna
För vårt glas och klang.
Tvära Matadorer,
Söfven in er min,
Från små glada chorer
Och ett godt glas vin!
Mars med blixt och dunder,
Lägg nu ned ditt pock!
Du bör duka under
För en Bacchisk flock.
Din trumpet bör tiga
För en liten air,
Som oss lär att kriga
Blott med lust-gevär.
Phoebus! om du grälar,
Lägg dig ned och sof!
Ingen hjerna trälar
I vår glädjes hof.
Men om dig den lotten
Fägnar, att bli qvar:
Skall du få Calotten,
Och ett godt försvar.
Lilla Gud! din heder
Aldrig utestängs:
Men i qväll, jag beder,
Packa dig till sängs.
Bort med allt, som qväljer,
Från vår sälla disk!
Kärlek i buteljer
Håller bäst sig frisk.
Dock, Herr Bacchus sjelfver!
Tro ej, blott för dig
Att vårt hjerta hvälfver,
När det roar sig!
Smått vi Dig väl prisa:
Men var dermed nöjd!
Adolf och Lovisa
Är vår största fröjd.
Tankar, långt ifrån kabaler;
Ögat, för den hvar en vet;
Munnen, för små vin-pokaler;
Hjertat, för vår Öfverhet!
Bort med sorg, som kan förstöra,
Hvad oss gör så sällt behag!
Här må trogen glädje göra,
Att vi skapa natt till dag.
Största lott plär vara heder,
Skönhet, gull och lärdoms-ljus;
Men vårt lag sig blott utbeder
Få ett underdånigt rus.
Man och qvinna, gosse, flicka,
Fröjdas då på gammalt vis;
Alla vi oss fulla dricka,
Till vår Kungs och Drottnings pris.
Hufvud, öga, hjerta, maga,
Stå sig vid vårt hof just bra;
Säg! kan nu väl någon klaga,
Att vi ej vår frihet ha?
(Afton-måltiden vid Rörby-torpet).
Låt Kungligheten sofva,
Från tvång och trötta fjät!
Jag vill allena lofva
Personligt Majestät.
Det gör af vilda marken
En matsal åt Monarken,
I gräset ned på jord
Ett alla Gudars bord.
Der var det Venus blänkte
Nyss i sin afton-färg,
Och Herkol henne skänkte
En thron af krossadt berg.
Der såg hon mörka dalen
Bli liksom himlasalen;
Och torpet bli palats,
Midt på Dianas plats!
Hon såg Minervas nöje,
Att endast vara mild;
I barnalek och löje
Liksom en englabild;
Och Mars med Jofurs hjerta,
Långt öfver svaghets smärta,
Långt från förfärlig strid;
Lik henne glad och blid.
J, tvenne Guda-sinnen,
Som öfver kronor blänkt!
Ej går ur våra minnen
Den fröjd, J nu oss skänkt.
All rang oss nu förlåter;
Vi blifva menskor åter,
Men med en evig tro:
Det är en Guda-ro!
Calott-Visa.
All ängslan jag försakar,
Och all melancholi.
Bort allt, som gräligt smakar
Af tvär Philosophi!
Tack, kära Födslo-stjerna,
För denna sälla lott!
Jag fägnas alltför gerna
Inunder min Calott.
Föräldrar allt från Eva!
Stor tack i alla land,
För det så många lefva,
Och min person derbland!
Jag lefver alltför gerna
Då ärelust sig qväljer,
Med blixt och dunderdon:
Till tidsfördrif jag väljer
En liten air och ton.
Jag sjunger alltför gerna
När hela verlden grillar,
Allting med fruktan ser,
Och mycket sig inbillar:
Jag i mitt sinne ler.
Jag skrattar alltför gerna
Som ganska sällan vankar,
Hvad verklig sällhet är:
Så roas jag af tankar,
I fantasier kär.
Jag drömmer alltför gerna
En sprittning själen känner
Af qvicka ögonkast;
Som nässlor små det bränner,
Som lim det hänger fast.
Jag klappar alltför gerna
Min väg med blomsterkransar
Jag så vill banad se.
Hvart lif anställe dansar,
Och hela verlden le!
Jag leker alltför gerna
Visa om Pepparen.
Till Lofön kom fordom en blå Matador85,
Från verldenes ända, der Pepparen gror;
Men aldrig förgäter jag den Pepparn.
Han kom med all frukt, som det landet framger,
Markattor, Morianer, och Peppar, och mer;
Från Konungen sändes med ärter ett fat:
Jag tänkte, det var Guds välsignade mat;
Hvad smådrängen frambar, det sväljde jag ned:
Jag drog efter andan, blef häpen och vred;
Jag önskar ej ha synd!
Då jag sväljde det in,
Jag sad’:
Ryk för tusen med brännaren din!
Jag satt ibland Fröknar: dess mer blef jag tänd;
På nådig befallning blef halsen uppbränd;
Jag satt hos en engel i kjortel så fin:
I stället för hjelpa, hon log åt mitt grin;
Så kom då med sprutor, och klämta, jag ber!
Hos mig brinner sot intill hjertroten ner!
Nej! tacka vill jag eld uti hjertat att få:
Två ögon må bränna, så mycket de förmå;
Visa om Stolts Agnes och Herr Carl86.
Stolts Agnes, hon satt uti höga lofts bur:
Den älskog vele vi berömma;
Hon var af så mild och så menlös natur.
Allerkärestan min, jag kan eder aldrig förglömma.
Hon sydde på båge, och trodde på Gud;
Hon mente, att giftas var bara stå brud.
Hon mente, stå brud var att bära en krans;
Och brudgumar skaffades bara för dans.
Och det var Herr Carl, den Riddare båld;
Han tänkte: hur får jag det hjertat i våld?
Herr Carl, han tog med sig en engel så qvick;
Med honom han sig för Skön Agnes framgick.
”Och hören J, Skön Agnes, hvad jag säger Er!
Er hand och ert hjerta är, hvad jag omber”.
Skön Agnes, hon lekte med röda gullband:
”Jag kan ej umbära mitt hjerta och min hand”.
Det var den lilla engel, han lyddes deruppå;
Han hviskade: ”Skön Agnes, J sägen icke så!”
Skön Agnes, hon hällde på hufvud och teg;
Hon såg på Herr Carl; hennes hjerta det neg.
Och engelen verkade i den fromma själ;
Hon sade: ”Kanske – låt så vara – farväl”.
Herr Carl, han axlade kappan blå;
Han månde så glad inför Konungen gå.
”J, Nådige Konung, Gud göre Eder säll!
Men gifven mig också Skön Agnes i qväll”.
Och Konungen svarade nådigt: ”Välan!
Ty bägge så ären J värde hvarann”.
I Konungens gård blef då brölloppet af;
Och Drottningen dem sin välsignelse gaf.
Och de fagra Tärnor, de myste hvar åt ann,
Och Englarne dansa’, och Kärleken brann.
Och Kärleken sad’ till Stolts Agnes till slut:
”Nu lären J, hvad J ej vetat förut”.
Vi önska
Er bägge så fullt af allt godt,
Som flera Guds barn önska få samma lott!
Allerkärestan min, jag kan Eder aldrig förglömma.
Till Dr.
Lovisa Ulrika.
På en bergs-kulle vid Drottningholm (1751).
Jag ser Lovisa på ett berg,
Och all Naturen för dess fötter!
All jorden, i sin blomsterfärg,
Är glad i gräs, i löf och rötter;
Den minsta matk beter sin fröjd,
Att vår Gudinnas fotspår vörda;
Och sjelfva himlen blänker nöjd,
Att se så dyrbar jordens börda.
Från kullen, trappvis ned i rad,
I skuggan Dess herdinnor sitta,
Bland papiljoner, örter, blad;
Och rundtom herdars hjertan spritta.
Bredvid står hela Rikets Far,
Hvars håg i fordna minnen gräfver,
Att bättre ge oss sälla dar.
Apelles’ hand allt detta kräfver;
Min pensel jag bortlägga må!
Ej svara präktigsta palatser
Mot minsta busken af de platser,
Der Adolf och Lovisa gå.
Öfver Drottningens resa till Upsala87.
Allt, hvad vagnar hastigt svingar:
Junos spann med granna vingar,
Eller Venus’ hvita par,
Skynde hit, att pris förvärfva!
Ty Minerva
Er i natt af nöden har.
Dock – låt komma rätta kampar!
Hvart ett hjerta vägen trampar,
Till att hjelpa vagnen fort.
Alla Gudar borde köra,
Till att föra
Sådan skatt till sådan ort.
Dygd och Kärlek vilja råkas:
Kan väl då nog hastigt åkas?
Nej! att skynda sig, är bäst!
Hvem, som all sin pligt ej glömmer,
Eller drömmer,
Ville visst nu vara häst.
Behaglighetens hemvist.
(Till Fröken A. M.
Wrangel).
När Behagligheten kom
Från det Ljus, som evigt brunnit:
For hon hela verlden om;
Tills hon Chloes ögon funnit.
Der hon är; och tror nu der,
Tror nu der,
Att hon qvar i Himlen är.
Nattens Beröm.
Du tysta natt! du ljufva dvala,
Då knappt ett enda lif sig rör,
Då jag kan med mig sjelf få tala,
Och ingen deraf missbruk gör!
Den matta måne då utbreder
Sin täckhet på det höga blå,
Och genom blomstrad skog mig leder
De vägar, som till hofs ej gå.
Ja, blida måne, hjelp mig glömma
Allt, hvad i dagens buller händt!
Jag vill med stilla tankar dömma
Om hvad mitt bröst så länge kännt.
När på ditt hvalf du för mig målar
De höga sinnens glans och ro,
Då kan jag bäst, åt dina strålar,
Mitt hjertas tysta bloss förtro.
När du i böljan klar dig speglar,
Din bild är äfven Lyckans bild:
Vårt öde på en sjö framseglar,
Som visas ömsom grym och mild.
Jag kan dock kasta Hoppets ankar
Och tro mig gömd i säker hamn,
Så snart jag samlar mina tankar
I nattens och i hvilans famn.
Långt från allt brak af Jordens Makter,
Jag slipper höra tungors mord;
Af källors sorl och fåglars takter
Jag får så milda vänskaps-ord.
Hvad kan i sådant nöje fela?
Dock jo! jag kommer ett ihåg:
Ack, om jag fick det med mig dela,
Och min Herdinna hos mig såg!
Minne och Bön.
Förnöjliga stunder i Stillhetens famn,
Då, säker från stormen, jag än låg i hamn!
Då solen hvar morgon i glädje var ny,
Och intet fick sömnen om aftonen bry!
Enfaldiga trygghet i samvet och dygd,
När hjertat fick leka i vänskapens skygd;
När tungan uppriktigt fick visa det fram,
Och ringhet och ärlighet hölls ej för skam!
Du stolta, du brusande verldenes fält,
Hur kan väl ett sinne på dig vara sällt?
Du döljer förderfvet i smickrande våg,
Och villar från räddning en intagen håg.
I dig ser man lyckan, der faran är störst;
Man vårdar som sist det, som borde stå först;
Man talar så sedigt; man tänker så vildt;
Man älskar så konstigt; man hatar så mildt.
Allsvåldiga Väsen af Sanning och Ljus!
Du visar dig blott – och allting är ett grus.
En stråle från Dig är all seger och fred;
Jag kastar min omsorg, min verld för dig ned.