Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror, att om man Önskar åstadkomma något för landet allmänt nyttigt resultat, kan det icke ernås på annat sätt, än att de särskildta Stånden, långt ifrån att bibehålla den ställning de hafva, med förtroende gå hvarandras önskningar till mötes; men jag hemställer, om det visar sig någon benägenhet atl beträda denna hana, då det af flera talare, som här yttrat sig i den ministeriella syftningen , vägras att vilja medgifva borttagande af en afgift, för hvilken man vill lemna Styrelsen full ersättning till sista runstycket.
Jag är icke bland dem, sorn velat borttaga jorden åliggande grundskatter, meti sådan är visserligen icke passevolanceafgiften, ehuru den börjat närma sig dertill genom den häfd den vunnit.
Det är dock en väsendtlig skilnad mellan denna på sednare tider tillkomna afgift och mantals- oell hemmantals-räntorna.
Jag skulle derföre, för min del, högligen tillstyrka, att R. o. Ad. skulle antaga det nu föreslagna betänk., emedan jag tror det vara första steget på den bana, som ensam kan leda till några tillfredsställande resultater af riksdagen.
Jag har, såsom representant, antagit såsom min första och heligaste pligt att öppet tala sanningens Språk för alla sidor, och jag gör det äfven nu för R. o. Ad. jag måste då bekänna, att jag icke tror, att något särdeles Uträttas med att dag ut och dag in hålla ändlösa straffpredikningar öfver StatsUtskts sparsamhet och de öfriga Ståndens obenägenhet att bevilja anslag både till löner och annat.
Man har här sagt, att man i flera dagar endast hört 6 H, 66 Den g
Maj c. ra. omtalas, huru orätt StatsUtsk. förfarit: om den värde ledamoten, sorn yttrat detta, hade lust att genomläsa åtskilliga återremisshandlingar, som StatsUtsk. bekommer alla dagar i veckan från de andra Stånden; så skall han få se huru litet eller rättare intet derstädes anmärkes af hvad han kallar oriktigt, men desto mera af det, som efter hans begrepp är af motsatt anda.
Här klandras StatsUtsk. att hafva tillstyrkt för litet, hos de andra Stånden, att hafva tillstyrkt för mycket; men på hvilkendera sidan man må hafva orätt, så afhjelpas icke dessa missförhållanden genom andlösa straffpredikningar.
Till och med om sjelfva Hr von Hartmansdorff ville begära företräde i de andra Stånden och förehålla dem, huru oriktigt de handla, då do icke bifalla allt hvad R. o. Ad. anser nyttigt att till Slaten anslå; så befarar jag dock, efter min öfvertygelse, att det blefve ulan resultat, och alt målet icke kan vinnas på annat sätt, än att de särskildta Stånden gå hvarandra med välvilja till mötes.
Det är ur en sådan synpunkt framförallt och äfven af de skäl jag förut anfört, som jag anhåller om bifall till betänkandet.
Jac. Wilh.:
Må Frih.
Cederström och Hr von Hartmansdorff ursägta mig, att jag ej kan alldeles obetingadt ingå på den satsen, att allt hvad StatsUtsk. gör och låter är orättvist, och att rättvisan ligger endast i de åsigter, de sjelfve hylla.
För att närmare förklara mig i detta fall, får jag säga, att jag på det högsta bestrider den grundsats Frih.
Cederström framställt, att icke vid något tillfälle, icke ens i den aflägsnaste framtid, någon lindring skulle komma att äga rum för jordbruket; ty dertill leder den sats, som Frih.
Cederström försvarar.
Skatteväsendet i landet mäste antingen vara alldeles förstenadt eller också måste det kunna förändras.
Följderna af en sådan förändring blir alltid, att den ena medborgare-classen får lindring vid det ena tillfället, den andra vid ett annat, eller, som ordspråket lyder: ”hodie milli, eras tibi.” Samma förhållande äger äfven rum, då skatterna skola ökas.
I theorien kan man väl tänka sig en nedsättning eiler förhöjning, som träffade alla lika; men i praktiken är den omöjlig.
Att under sådana förhållanden, som ligga i sakens natur, jordbrukaren ensam skulle vara undantagen från möjligheten att få sina mest betungande skatter successivt nedsatta, det är en sats, hvars rättvisa jag för min del icke kan inse.
Jag kan ej finna det hvarken klokt eller rättvist att vilja bibehålla en afgift, som vi alla veta, att den jordbrukande allmogen betraktar såsom särdeles tryckande, som länge utgjort ett tvistefrö, och genom sin tillvaro och sättet hvarpå frågan derom behandlats, medfört verkliga obehag och ingalunda bidragit att stärka förtroendet.
Om man vill gå försonlighetens väg, bör man, för att kunna vinna ett godt resultat vid delta riksmöte, önska att afskaffa passevolance - Den 9 M a ] €. in* 5-23 afgiften, utan att derigenom åsyftas hvarken gracer eller att förvärfva gunst.
Hr von Troil liar för öfrigt så fullkomligen redan yttrat samma Asigter, som jag hyser, att det endast återstår för mig att förena mig i hans anhållan om propos. till bifall å betänkandet.
Man har anfört, att det funnes ett juridiskt hinder för afgiftens upphäfvande nu genast: jag hemställei väl, om det finnes något juridiskt hinder för Staten att afstå sina anspråk.
Skulle någon enda rotehållare nödvändigt vilja inbetala sin afgift, må sådant stå honom fritt, ehuru detta knappast vore tänkbart.
Styrelsen skulle komma i mindre förmånlig belägenhet i afseende å medel till mötens hållande än tillförne, det kan den icke påstå, som läst betänk.
; ty långt ifrån alt syfta på någon minskad, framter den en ökad tillgång, då passevolance-afgiften hittills ingått efter afdrag af flera tusen r:drs uppbördskostnad, men, enl.
Utskts förslag, skulle ersättas fullt ut till hvad den är debiterad.
StatsUtskis betänk, är, efter min öfvertygelse, uppstäldt på så billiga och rättvisa grunder, och afser så väl Konungens rätt, som jordbrukarens eller de rustandes billiga och länge väntade fördel, att jag icke föreställer mig möjligheten, att någon annan form skulle kunna tänkas, hvarigenom StatsUtsk., utan att träda grundlagen för nära, kunde föreslå något i detta afseende bättre och rättvisare.
— Jag anhåller vördsamt om bifall å betänkandet.
Jag har föga att tillägga, sedan 2:ne värde ledamöter af StatsUtsk. häruppträdt, och, som mig synes, så fullständigt inför R. o. Ad. redogjort för StatsUtsk:s åsigt af ämnet.
Jag vill blott till Hr von Hartmansdorff hemställa , om han sjelf tycker det vara billigt att anklaga StatsUtsk. för bristande uppmärksamhet att taga kännedom om alla förhållanden och söka upplysningar om denna fråga, då det ligger för StatsUtsk. öppet att inhemta allt hvad härtill hörer af Statsrådets tankar, som tillstyrkt, att passevolance-afgiften ej måtte äga rum, utan tillstyrkt, alt deri måtte utgå på allmänna bevillningen.
Och detta var på så goda grunder tillstyrkt, att jag tror, att StatsUtsk. blott behöft referera sig till denna auctoritet, hvilken icke torde vara för Hr von Hartmansdorff obekant.
Dessutom skulle jag tro, att Ur von Hartmansdorff, lika litet som många andra af R. o. Ad. som tagit kännedom om denna frågas behandling från äldre tider tillbaka, bort tveka en enda stund om rätta sättet att densamma afgöra. R. o. Ad. kan utaf 1786 års protocoller nogsamt finna, hvartill denna olyckliga frågas afgörande ledde; och, mine herrar! denna frågas återupptagande vid 1828 års riksdag var en af dessa stats-actioner, som fört samhället på den olyckliga punkt, hvarpå det nu befinnes, nära i upplösnings-tillstånd.
Detta är en af orsakerna, hvarföre jag jrkat inom 5vtj Den 9 Maj e. m. StatsUtsk., att frågan måtte få behandlas, som den det blifvit.
Jag yrkar bifall å betänkandet.
Frih. yon Kraemer, Robert:
Då här flera gånger blifvit omtalade de stora fördelar, som rusthållare inom Upsala län äga genom augments-räntpr, anser jag mig pligtig upplysa, att dessa fördelar icke äro så betydliga, som man sagt.
Genom noggrann uträkning har man funnit, att de 27g nummer, sorn finnas i länet, åtnjuta i medeltal årligen hvardera såsom augment io5 r:dr, och att i vacanceafgift betalas 15o rdr, hvartill rättigheten sökes med begärlighet.
Hvad ifråga var betänk, beträffar, så önskade jag visserligen, för min del , att ifrågavar. skattenedsättning måtte äga rum.
Hr Gedda:
Jag kan icke ur militärisk synpunkt godkänna det villkor, sorn Utsk. föreslagit till garanti emot föränderligheten af det anslag, sorn för ändamålet kunde lemnäs, då det hänvisar till knekte-contracten, och dessa till matsäckarna.
Ur den synpunkt, som från rättsgrund Utgår, kan jag fika litet medgifva rust- och rotehåjlares fullkomliga befrielse från afgilten. då den vöre ett förnärmande af andras rättigheter; men jag kan ej heller medgifva något juridiskt orätt deruti, att K. M. och R.
St. såsom contrahenler, före contractstidens slut, förändrade sitt contract.
Jag är ingalunda den, sorn i mitt anförande icke lemont afseende å den nödvändiga omständigheten, att förebygga R.
St:s möjliga nedsättning af det anslag, som nu kunde lemnäs, ehuru jag öfverlemnat bästa sältet åt dem, som häruti hafva bättre jusjgter än jag.
Sprengtporten yttrande, jag hegärde ordet.
Han har kastat på mig den tanken, som jag ej skulle vara för att jemna skatterna och förvandla dem till bevillning, så vidt möjligt vöre.
Jag hänvjsar
Frilen till den af mig väckta motion vid 1828 års riksdag, och hvilken jag förnyade vid den påföljande riksdagen; och den kan öfvertyga honom om motsatsen-
Han lärer dervid finna, att sådant skett med iakttagande af fullkomlig rättvisa, så att hvar och en, som skall erhålla lindring, betalar lill den, som kommer att erlägga en högre skatt, ett capital, motsvarande denna ökade tunga.
På sådant sätt kan, utan rubbning i enskild rätt, det rättsförhållande inträda, hvarigenom man, i mån af inkomst, bidrager till statsbehofven, och att icke det lilla hemmanet kommer att betala större skatt än det stora.
Dessa olägenheter äro icke af beskaffenhet att kunna, genom efterskänkande af jordeboksräntan eller hvad annat som helst, tillåta någon jemnare fördelning.
Obilligheten står qvar, och den partiella orättvisan öfverflyttas på dem, som skola fylla de nya statsbidragen.
Sprengtporten och StatsUtsk:s ledamöter i allmänhet, som önska lindring, vill jag gerna Den g
Maj e. ra. nicka handen till biträde, endast alt rättvisa sker, och att Statens rätt måtte gå framom den enskildes.
Man har åberopat som grundsats för detta betänk, det besynnerliga förhållande, att vid 1828 års riksdag ett Statsrådets protocoll åtföljde, som tillstyrkte ett annat beslut än Konungens.
Detta var till den grad besynnerligt, att det aldrig bort nämnas.
Emedlertid har man derifrån velat draga den slutsats, att ifrån detta förhållande härleder sig den splittring i sinnena, som man påstår finnas hos nationen.
I sanning, det vore besynnerligt, om, genom en sådan frågas rättvisa behandling, missnöje skulle finnas inom hela samhället.
Jag tviflar härpå, men personer kunna likväl finnas, som icke inse vådan af att för nära träda hvad som rätt ar, samt önska, att för slem vinning ernå hvad för ögonblicket, på grund af sken fagra skäl samt med åberopande af Statsrådets yttrande, kan blifva beviljadt.
Sådane personer kunna önska bifall till detta betänk., men ångren skall icke länge uteblifva, och missnöjet skall komma att allmänneligen och rättvisligen låta höra sig af de classen, hvilka för andras vinning blifva lidande.
Det har af 3:ne talare blifvit yltradt, alt denna fråga för tidigt framkommit.
Jag tror ej detta, på sätt jag äfven i min motion utvecklat, Nästa lagtima riksdag inträffar först i Januari månad 1845j det visste man icke under motionstiden; den bade kunnat likaväl blifvit bestämd till slutet af år 1845.
Således tror jag det ej varit för tidigt att begära detta vid denna riksdag; ty åtskilliga förberedelser äro redan tidigt på året behöfliga för de instundande öfningsmötena.
Cederström, och jag tror äfven, Hr von Hartmansdorff, hafva sagt, att mötesunderhållet vore en grundskatt, som ej kunde borttagas.
Jag får' dock påminna, att likasåväl kunde saltpetergärden ansetts vara en grundskatt.
Denna har dock blifvit borttagen vid en af föregående riksdagar.
Det var blott detta jag velat säga.
Man har i den ställning, som inom de särskildta Stånden ägt rum vid denna riksdag, velat finpå det egentliga skälet till bifall för detta betänk., och en talare har äfven i försonlighetens väg velat finna den riktning, hvarefter detta Stånd borde gå, som vore att bifalla betänk., för att åstadkomma enhet och samdrägt inom samt-- liga RiksStm och således äfven en fördelaktig sinnesstämning.
Ingen kan högré än jag önska, att de beslut, som af Ständerna fattas, malte vinna den likstämmighet, som alltid är önskvärd inom hvilken nntional-representatioji som helst, men naturligtvis önskansväidäst inom den, sorn arbetar under så svåra former, som vår.
Jag mäste likväl erkänna, att för mig är det icke klart, huru en sådan verkan skall åstadkommas genom ett bifall till detta betänkande.
Jag Den i) Maj e. m. ser icke följden deraf inom de öfriga Stånden.
Har R. o. Ad. för sitt beslut en riktig grund, sa kommer också R. o. Ad:s beslut att bifallas af de öfriga Stånden; åtminstone måste man utgå från en sådan synpunkt.
Man har också yrkat, att någon lindring i en aflägsen framtid kunde beredas åt en del af de skattdragande, som hafva att draga de tyngsta bördorna: hvem har nekat dertill?
Jag är icke deremot, men jag tror icke, att denna lindring, på sätt man nu föreslagit densamma, är billig; men om den vore det, och detta sältet vore ett godt sätt, frågar jag dock: är tide— punkten dertill nu inne?
När man tinner, att Statens tillgångar icke medgifva beviljandet af det väsendtligaste jag ännu bort omtalas vid denna riksdag, nemi. ett ökadt apslag på 3:dje hufvudtiteln till bevärms exercis, och likväl detta anslag endast utgör -yidel af den summa, man vill efterskänka, och något gilltigt skäl för afslag å Konungens nåd. framställning härom icke förefinnes; då kan jag i sanning icke se sammanhanget mellan äfslaget å den äskade ringa summan till ett högst vigtigt ändamål och den stora eftergift man deremot vill göra.
Jag hade önskat finna en förklaring öfver denna bristande följdriktighet i StatsUtsk:s utlåtande.
En sådan förklaring har uteblifvit, och som det är möjligt att den framdeles kan komma, begär jag återremiss af detta betänk., på det att StatsUtsk. måtte komma i tillfälle att häröfver yttra sig, så väl som öfver 3:dje hufvudtiteln.
Flere talare, som yttrat sig, hafva trott, att jag ville motsätta mig för alltid förändring i våra grundskatter.
Jag borde ej hafva kunnat så missförstås, då jag önskade undersökning i detta fall
Det är just bristen derpå i StatsUtsk., som föranledt mig att begära en sådan.
StatsUtsk:s härvar. herrar ledamöter hafva förebrått mig, att jag ens kunnat sätta sådant i fråga, men hafva likväl ej kunnat framdraga något bättre skäl för sitt påstående, än att Konungens rådgifvare, för flera år tillbaka, varit ense om, att den ifrågavar. afgiften borde upphöra.
Detta bevisar icke, att StatsUtsk. gjort någon undersökning, och Utsk. har ej heller kunnat göra den; ty dertill hade behöfts icke blott veckor och månader, utan år.
Statsrådets ledamöter den gången voro ense i den frågan, rubbar sådant ingalunda min öfvertygelse om hela åtgärdens olämplighet, innan noggrann undersökning föregått.
Det har handt mig åtskilliga gånger under den tid, jag hade nåden att vara Konungens rådgifvare , att jag stått ensam om min mening; men erfarenheten har visat mig, att hon icke varit mindre riktig då, än när hon delats af de flesta eller alla de öfriga rådgifvarne.
Det rätta beror nemi. icke på mängden af de röstande utan på vigten af deras skäl.
Här har omtalats, bland mycket annat, huru svaga rust - D e n g M «j e. m. hållen i allmänhet vore i Nerike.
Det känner jag icke; men hvad Upland beträffar, hörde jag en ledamot på detta rum för några månader sedan förklara, det rusthållet! och de dem anslagna hemmnnsräntor derstädes voro af den beskaffenhet, att han skulle vilja taga dem på entreprenad och årligen förtjena io r:dr b:eo på hvarje nummer.
Man har omförmält den olägenhet, som skulle uppstå deraf, att beslut i denna fråga icke fattades vid innevar. riksdag, att år 185 icke funnos några passevolance-contract , som tillförbunde vederbör, att betala afgifterna för exercisen.
Jag tror, på sätt Hr von Heyne redan yttrat, att rust- och rotehållare inse det vara större fördel alt lemna penningar än matsäck.
Men om nu, jag antager det, soldaten under mötena finge äta matsäck ett år; månne den olägenheten vore så stor, som den att begå ett förhastande och en orättvisa för alltid, genom att fatta ett sådant beslut, som StatsUtsk. här föreslagit ?
Vidare har man sagt, att detta Stånd borde gå de öfriga Stånden med välvilja och öppenhet till mötes.
Jag vet icke hvad härutinnan brister på detta Stånds sida.
Jag har hört, att BorgareSt. återremitterat detta betänkande.
Om vi skulle djerfvas göra likaledes, så hade vi ju icke gjort något värre än nämnda Ständ.
Jag känner ej förhållandet i detta fall inom PresleSt.; men jag förmodar det vara nog samvetsgrannt för att iifven besluta återremiss.
StatsUtsk. synes tro, alt öppenhet betyder detsamma som att öppna på pungen.
Detta är en villfarelse, ursägtlig hos dem, sorn under längre tid ej sysselsätta sig med annat än pungen.
Men för detta Stånd har öppenhet hittills betydt uppriktighet, hvari vi ej brustit.
Så länge vi betala våra skatter och göra våra tjenster, för hvilka jag tror alt ingen af oss kan säga sig vara öfverflödigt aflönad, så åligger oss ingen särskild betalningsskyldighet till andra.
Jag förnyar anhållan om återremiss.
Till hvad jag redan yttrat anhåller jag endast få säga, att här, så vidt jag kan fatta, det allde' les icke är fråga om att kasta denna börda på andra samliällsclasser, än de som nu bära den.
Min tanke är nemi., att denna tunga kan borttagas, men borttagas till följe af statscassans lyckliga ställning, utan att pålägga en enda skilling, hvarken på städernas innevånare clleV på embetsmännen eller hvilken annan samhällsclass som helst. K. M:s nåd. propos. ang:de statsverkets tillstånd och behof vid denna riksdag visar, att genom de förändringar, som uppstått sedan sista riksdag, skulle genom bevillntn, sedan alla Rikets behof blifvit afsedda, ett öfverskott ändå uppkomma af icke mindre än 760,000 r:dr.
Dessutom är icke afsedt, att Staten äger en annan inkomst, som jag ber att få nämna , — man må nu betrakta den huru som helst, och 5j8 De n g
Maj e. ra. använda den huru som helst, på sätt som lämpligast synes — men den är doek en Statens inkomst , som bör tagas i beräkning, nemi. behållningen i II.
Den utgör 1,600,000 r:dr, och den är den summa, hvaraf medel kunna tagas för sådana ändamål, som icke af Stals* Utsk. blifvit afsedda, eller hvartill StatsUtsk. saknat tillgångar — der är, säger jag, medel för den exti a-statsreglering, sorn måhända till stor del bort Öfverföras på den ordinarie.
Det återstår alltid att eftergifva något, och då är del jag anser, alt denna eftergift bör komma i fråga och verkligen kan ske, utan att debetsedeln ökas för den skattdragande, eller alt eftergiften för den ena i stallet drabbar den andra.
Men jag beklagar, att StatsUtsk. uppställt sitt betänk, så, att det icke gerna kan oförändradt antagas; ty äfven, 0111 jag lemnar åsido alt StatsUtsk. icke fästat afseende på den betydliga skilnad, som för verkställigheten af denna eftergift äger rum emellan rust- och rotehållare, tv den kunde afhjelpas genom en särskild motion, häraf föranledd, så är det icke något, som kan hjelpas, att cassan alldeles icke är omnämnd.
Jag erkänner, att då icke något förlängdt contract mellan Kronan samt rust- och rotehållare är afslutadt , utan Ständerne afslutat contractet, behöfves icke andras bifall än de begge Statsmakternas i detta fall; men som just de begge Statsmakternas beslut, som 182g fattades, säger, att öfverskotta af cassan skall tillhöra rust- och rotehållarne sjelfve, så, i samma stund, som man, utan att göra något förbehåll, låtit den ifrågavar. skyldigheten upphöra, skulle också cassan komma att fördelas dein emellan.
Befriar
Staten dem från skyldigheten, må Slaten då också behålla besparingarna!
Jag tror, att man icke riskerar något genom begäran af en återremiss , ty jag förmodar, hvad den politiska betydelsen deraf angår, — något mot hvilket min känsla alltid lepltgnerar som bevekelsegrund — att den, säger jag, icke innefattar något annat, än att en olik mening uppstått i en fråga, något som är högst vanligt, ja, alldeles oundvikligt inom hvilken rådslående församling som helst.
— Jag förnyar min anhållan om återremiss.
Jag anhåller örn ursägt, att jag åter yttrar några ord.
Jag instämmer i allo uti Hr Rosenblads sista yttrande, men jag kan icke heller förneka hvad jag först nämnde rör:de nödvändigheten af bättre uttryckta garantier, än de som nu finnas i Utskts betänkande.
Jag beklagar, lika med Hr Rosenblad, att Utsk. icke uppställt sitt betänk, så, att jag kunnat med min röst dertill säga ja.
Men egentligen har jag begärt ordet, i anledn. af en grundsats , som Frih. Sprengtporten nämnt, den jag på intet vis kan med honom dela, och på hvilken jag anser lämpligt att fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet.
Friherren säde , att R.
St. icke kunde contrahera med Konungen i denna fråga för längre Den 9 Maj e. m. tid än lill nästa riksdag, då de andra Stånden» rätt inträdde.
Denna grundsats vågar jag säga vara i allo oriktig. — i allo farlig.
Stäliderne utgöra icke lika många personer, sorn riksdagar iiga rum, utan ordet Ständer är ett collectivt begrepp, som alltid ur en och samma moraliska person.
Ständerne inå för öfrigt sammanträda 1845, i85o, eller hvilket är sorn helst, när riksdag inträffar, så är det dock, sorn sagdt är, samma moraliska person.
Skulle man ickeså uppfatta saken, så beklagar jag Ständernes credit; ty med hvad rättighet kan Ständerne göra någon afhandling, afsluta något contract, eller skail någon vilja med Ständerna ingå ett sådant, om ej contractet får slå och gälla?
Med hvad rättighet beslöto i83o års
Ständer utfärdandet af obligationer till säkerhet för banken.
Gälla de, eller gälla de icke ?
Kunna vi tillintetgöra dessa obligationers värde och ogilla hvad 18’o års Ständer gjorde, hvilket hela samhället och hvarje dess medlem på god grund trott vara rätt?
Jag behöfver icke vara vidlyftig, — jag tror all jag rätt uttryckt min öfvertygelse.
Är deri oriktig, vore det så mycket sämre för mig; jag tror icke, att den det är, utan tror, att den är bestämdt riktig, så vidt Statens credit skall äga bestånd.
Detta förhindiar ieke Ständerna att i bevillnts-och andra mål viden annan riksdag göra och låta allt hvad deras makt och myndighet tillåter; men att just ogilla contracter , dem föregrde Ständer afslutat, dertill hafva de nuvar. ingen juridisk rättighet; och vore det väl politiskt handladt, om de än hade en sådan rutt?
— Jag yrkar återremiss, under förklarande, att jag skall vara glad, när jag kan bifalla sjelfva hufvudfrågan.
Då jag icke länge vill upptaga tiden, ber jag att få förena mig i de åsigter , som af flera ledamöter inom StatsUtsk. blifvit yttrade, helst jag icke kan tro, att jag, genom återupprepande af de skäl, som blifvit af dem anförda, skulle kunna verka något på de talarp, sorn här yttrat sig i en motsatt åsigt; och detta så mycket mindre, som det icke finnes någon af dessa herrar, som ej uppstigit 3, minst 2 gånger, allt för att lifva discnssionen och göra den så omvexlande som möjligt i en och samma sak.
Jag inser'således intet annat ändamål med förlängandet af denna öfverläggning, än att på ett angenämt sätt passera den återstående delen på aftonen.
Jag skall endast besvara ett par anmärkn:r.
Den ena, att gåfvan vore en orättvisa, som skulle förfela sitt ändamål, emedan tungan skulle falla på BorgareSt.
För att lugna desse herrars rättskänsla, ber jag att få erinra 0111 den Konungens propos. , som i Utsk. redan är beredd, om lindring i städernas inqvarterings-besväiv
Om herrarne behaga bevilja densamma, så är den saken hjelpt.
Man har äfven talat om lindring för de med båts6 H. 67 53o D e n 9 Maj t. in. manshållct besvärade rotehållare.
Äfven i detta hänseende får jag nämna, att det blir tillfälle för herrarne att tillfredsställa sin rättskänsla genom bifall till de motioner, som i detta afseende blifvit vackla.
Hvad delta betänk, angår, yrkar jag bifall dertill.
Jag hemtar af den siste talarens anförande ett ytterligare skal lill min begäran om ålerremiss, just derföre att vi icke böra bifalla detta betänk., förrän vi fått se dem, som han sagt att SlatsUtsk. ämnar afgifva.
Jag är af enahanda tanke med dem , som anse det icke vara rättvist att på vissa medborgares bekostnad minska andre medborgares i lag grundade skyldigheter.