Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Tja – de lefva som arbetare göra, simpelt förstås, de ha lika bra föda som vi och bo bra också, men hustrurna göra allting själfva – tvätta både åt sig och andra ...
– Men vi höra inte till dem – Louise stod där blodröd, talade lågt och skarpt – kom ihåg det Tore, – jag förstår nog dina pikar, men jag föraktar dem – vi höra inte till dessa människor, vi ha ett annat mål, vi kommo ut för att nå högt, nå mer än vi kunnat därhemma – hvad hade vi annars här att göra?
Vi måste slå ett stort slag, måste – du vet nog, att du är mer än en simpel arbetare ...
– Jag är alls ingenting annat än en medelmåttig arbetare, Louise.
– Det sades med envist lugn.
– Jag kom hit för att känna mig som en människa ... och kanske för annat med ...
– Åh Tore – hon sprang fram och ställde sig framför honom med händerna hopknäppta ... haf energi – ryck upp ditt väsen, sätt in hela din själ, tro, ansträng dig blindt ... säg att du måste lyckas; och du skall lyckas.
Hundra människor ha sagt mig, att du är en begåfning, jag vet det – i mitt innersta.
– De hundra ha misstagit sig om mig.
– Åh, att jag skulle upplefva sådant.
– Det var något oresonligt i hennes upprörda åtbörder och tal.
– Lugna dig Louise – han satt blek och kall.
Jag hade kunnat blifva något, men ödet ville det inte, och nu är det för sent.
– Nämn ej ordet, det gör mig galen – skrek hon till, kastade sig på knä vid sängen och borrade hufvudet i täcket.
– Ingenting är för sent, strid, kämpa – kom det mumlande ur kläderna.
Tore gick fram och tillbaka.
Han kände något styft, oförsonligt stiga upp och gripa om sitt väsen.
– Hvarför offrade du dig för mig, du hade det ju bra – nu skall jag ha det också, att jag förstört ditt lif.
– Hvarför?! – åh gräsligt – det gick dyningar af stilla gråt därborta vid sängen.
Efter några minuter satte sig Tore på kanten men utan att röra henne.
– Hvad tjänar detta till, Louise – skall jag svara ja eller nej?
Hon såg trött upp.
Något i hans veknade ansikte kom henne att kasta sig om hans hals.
– Tore, det känns som om allt på jorden vore slut, när du talar så där.
Och då intet svar kom, mumlade hon med ett litet vädjande försök till skämt:
– Se nu – alltid är det jag, som får vara försonlig.
Han strök med sin stora hand hennes kind.
– Stackars flicka.
Hon såg beklämdt och hastigt på honom.
– Nu är ju allt bra, Putte, det här är ju bara skrämskott.
Men det var detta förfärliga, att hon icke rådde på Tores stämningar.
De svallade högt efter det hennes sinnen stillats.
Nu gick han där åter med händerna i fickan af och an på mattan.
– Ne-ej, skillnaden är nog stor, jag tänker ofta på dig och är ängslig, och om du vill Louise, kom ihåg, jag tvingar dig inte – om du vill resa hem, där du passar ...
En vredeskänsla sköt upp i henne och tillslöt hjärtat ånyo.
– Åh, nu är allt stängdt för mig där – inbilla dig inte, att jag kan komma tillbaka ...
– Hvarför det? – han låtsades ej förstå – nu när den lille gick bort och du är fri ...
– Ja, den önskade du ju aldrig hade funnits – du fick din vilja fram, låt se nu att du blir något så utmärkt.
– Så-å – ett farligt lugn i stämman – men du har inte heller sett vidare –
– Tig – ropade hon ... hon kände vämjelse, ingenting annat än vämjelse.
Han gick bort och slog tillbaka persiennerna och såg ut på gatan.
Hon kände det, som om ingenting kunde göra det hela godt igen.
– Nu stanna vi, där vi äro, sade han – jag vill det.
– Ja, men, nu vill jag resa – hon måttade blindt – jag vill härifrån, jag skall härifrån ...
Hon stod rest till nästan mer än sin vanliga längd, stel – med handen befallande utsträckt ...
Så sjönk hon ihop ...
– Tore, jag står inte ut – kom hit.
Hon måste bedja flere gånger och med allt vekare tonfall.
Då kom han och satte sig mekaniskt ned och såg på henne.
Hon lade sig på knä bredvid, hon visste icke, hur hon skulle göra, hvad hon skulle säga ... det hela hade upprepats förr och det fick en grund anstrykning.
Försoningen kunde ej gå till botten, emedan missämjan egentligen icke satt så djupt ... och ändå var detta slitande på känslan värre än allt, förstörde allt ...
– Jag är för dum och för enkel för dig, vi passa inte, sade Tore stirrande.
– Åh dum – hon skrattade hysteriskt – Putte, du är minsann en modern stämningsmänniska du med, ... men vi komma jämt på så galna tider ... hvar med sitt ...
Se så – var snäll – var god mot mig igen.
Hon grät mot hans knä.
Så satte de sig utan vidare och trötta af spänningen ned som barn på mattan och började tala om affärer.
– Lifvet västerut är ju något helt annat än här, affärerna lifligare – jag tänkte att ...
– Hvad du nu har är ändå säkert – det var en helt spak och mjuk tvekan.
Tore kom genast in i alla sina egna tvifvel.
– Sant – d. v. s. på sätt och vis – det är ju en risk att fara, så jag ville du skulle bestämma – men mister jag så ett tu tre platsen här, så kan man kalla det för en risk att inte ha farit ...
Ja, kanske vi låta det vara ...
– Nej – hvarför det.
Du kan väl riktigt lita på dem?
– Se själf – han reste sig och tog ur bröstfickan och bredde ut det breda pappersarket med maskinskrifven stil och tumshöga stämpelbokstäfver.
Du kan ju se: vi vänta med otålighet – hvad skulle de ha för ett nöje i slik komedi?
– Nej – Louise tyckte det också.
– Det är för resten icke så ofattligt.
Jag skall säga folk från Östern gör solidare arbeten – därute är en fasligt brokig samling ...
Tore gick fram till klädskåpet och började tankspridt taga fram sina studier.
– Finge man litet mer rutsch – bättre betaldt, så kunde man taga en tid ledigt ... det vore ju inte så omöjligt än att ...
– Naturligtvis – jublade Louise men skyggt, som vågade hon knappt återgå till det gamla hoppet.
Hon hade krupit in i sig själf och bort från Tore.
Nu när det verkligen såg ut att blifva något af, icke blott stod där som ett stilla vatten, skulle hon gifva sig in med honom i hans arbete och kamp, vara idel uppmuntran, godhet.
Hon kände sig stark, blott han tog det så här.
Slöjan af sot och rök hänger tät öfver jättestadens ändlösa förstäder, öfver svarta fabrikskvarter, osålda tomtlotter, kolossala brädgårdar, gräsängar och maskinbyggnader; de klibbiga partiklarna lagra sig på den orediga massan af myriader järnvägsskenor och tränga in genom alla springor på waggonernas fönster, som alltid omsorgsfullt tillslutes, när präriens sista fula svinstia passerats ...
Midt i detta häpnadsväckande kaos af tåg, som blixtra förbi till höger och vänster, lokomotiv som hvissla, folk som hojtar och vagnar som dånande rassla på hvälfda broar – lockar
Michigans blå band allt ljusare, fagrare, medan bolmande fuktig rök sluter främlingen i allt fastare famntag.
Hvad man än vidrör, är mängdt med sot; från bangårdens dystra gallerportar mellan dubbla led af trashankar – ut på den smala, mörka
Dearbron med sin trängsel af åkarkärror, sina schåarekrogar och sin förfärliga lukt af våfflor, stekta i tredje klassens svinfett – är det beständigt som om något osynligt regnade ned och svärtade hela universum: himlahvalfvet, gatstenarna, golfven, sofforna och människornas hud.
Det blåser råkallt från Michigans vårblå vatten, folk kommer från Östern, där öfverplaggen brände dem i skuggan, och vinden far isig genom deras rysande lemmar ... men sotet har vid sig något ljumt, det liksom värmer ...
Chicago! – du motsatsernas halfvilda, brusande, vidtfamnande, lifslefvande stad af lera och guld: som ditt sot är svart och din sjö glittrande blå, så är din uppsyn hemsk och strålande klar, du bär ett helvete och en himmel i ditt sköte.
I ett svindlande säkert grepp samlar du – som vore det en hand full juveler – hvad människorna tänkt och sagt och lidit och sträfvat och drömt sig till sedan skapelsens dag, och du håller de slipade ädelstenarna mot solen af din egen gränslösa tanke, och de återkasta sitt sken mångdubbelt; och lika visst rinner bort som sand mellan dina fingrar – strös för alla vindar andligt förvärf.
Endast dumheten och den klena iakttagelsen ser i dig blott krämarbarbari och synd.
Din hjärna är skarpare än andra hjärnor, din fattning och skattning af tingen och din handling snabbare än någon annans och du är lika klok som du är hänsynslös.
Du slipar dina vapen hvassare än någon i världen, som gärna ville, hvad ensamt du kan, och af allt som äger krafter, förstår du att smida dessa vapen.
Din publik är på en gång den mest mättade, den modernaste och den primitivaste i världen.
Och du vet det.
Du vet att fasthålla den genom att gripa jord och himmel i ögonblicket.
Se bara på dina präster!
Icke ens de ha tid till onödiga ord, till retoriska fraser, till drömmen om änglar; de sammantränga all tänkbar vältalighet i tjugo minuter af knapphändiga sanningar, tändande tankar, robusta farmarhistorier och stickande bjärt belysning af sista valkampanjens smuts.
De vakta på hvarje period, på det icke vid någon fras ditt folk må halka dem ur händerna.
Så rikt är stoffet, så knapp tiden, så låg moraliteten och så kort amerikanens tålamod, att det gäller skofla med stora, fasta tag ...
Du lefver med en fot i nuet och den andra i framtiden, och då minuten är förliden, dväljes den redan som en skugga i fornvärlden ...
Du handlar, hvad andra tänka.
Så hög var aldrig en gammal idé, att du ej mäktade gjuta den in i en ny, ljus och luftig tanke, född i Washingtons land.
Hör hur de ljuda de friska uppropen vid dina skolor, dina institutioner, se hur de blänka dina uppslag, aflade i hjärnor, fria från alla slentrianens bosch!
Det är en klang, det är en glans, som få hjärtan att klappa fortare.
Men världen har dig aldrig där den tror.
Den står upp en morgon och gnuggar sig i ögonen och applåderar eller ondgöres öfver din sista bragd och vet ej, att denna redan är en myth ...
Trotsigt leende blickar du omkring dig med evigt nya fysionomier, och det nya är städse ett framsteg ...
Amerika är du dock icke.
Du är så långt från den store amerikanens tanke, där det äkta Amerika är hemma, som Kina är från månen.
Du är det gamla, som lystet slagit ditt klo i det ungas gyllene örn för att underkufva, icke för att samverka.
Du har inkräktat utan att betala skattepenning.
Dina grofva händer ha släckt lågan på altarhärden och rånat helgedomen.
Det stora idealet, den gudomligaste af mänskliga ingifvelser, Amerikas underbara konstitution – den har du vändt i en fräck karrikatyr.
Men själfva jorden under dig är full af frihetsflammor, och den stora tanken om utvecklingens gränslöshet och alla människors rätt till allt, den har du insupit med luften du andats, tills den blifvit din.
Det är dina främmande barns ära.
Men frihetsflamman har icke tändt din ande.
Säg, hvar äro de hundratusen egna hemmen, hvar äro kvinnorna med den värdiga hållningen och de klaröppna ögonen och den solida, stilla, praktiska blicken, hvar äro de dödstysta sabbaterna, de tusen små kapellen med sin naiva frid och sitt familjelif, hvar är den stora sublima tron på människorna och på ett gifvet ord som på en ed, hvar äro dina barns ifriga intresse att se alla komma sig upp, alla kläda sig väl, äta godt, bo som människor, hvar är det ljust och lyckligt, hvar dallrar ekot af den enfaldige kväkarens djupa siareord ?
Ah, du vet det.
I Östern är det, det Öster du ser ned på med främlingens öfvermodiga likgiltighet.
Ty en främlingsstad är du Chicago.
Främmande äro dina män och kvinnor, främmande deras lumpor och laster, främmande din sabbats buller och färdsel, dryckjom och handel, dina spelhelveten, dina skamlösa krognästen, dina svältlöner, dina baracker, dina våningshus och dina få, pompösa, öfverfyllda kyrkor; främmande är att din hjärna hyllar människorätt men ditt väsen trampar den afundsamt ned; främmande är din brist på gedigenhet, din förslagenhet, din misstänksamhet, ditt rasande förvärfsbegär, som inga medel skyr och din agande oro.
Detta är icke Amerika, det är det moderna Europa på Amerikas frihetsgrund, i dess lätta drifvande luft, det är på sin höjd ett halft Amerika.
Kanske är det framtiden.
Kanske är utvecklingens och ofullkomlighetens lag den, att ljuset skall brytas genom din prisma, Chicago.
Men du är icke den heliga nya värld, hvarom fädren drömde.
Du har icke vetat konservera, icke bygga på gammalt godt underlag; därpå kännes bastarden ...
Louise Hultman sitter i den mörka affärsbyggnadens förstuga, hon har krupit in i ett hörn af järnspiralen, som vindar sig upp ett godt stycke mot skyn och hon får sitta i fred, ty de stora hissarna där borta besörja transporten.
Från gatan ser hon männen komma halfspringande, utan öfverrockar, de ha ännu knappt sväljt sista biten lunchpaj, filthatten sitter på tre kvart och en diamant glittrar nedanför den tvifvelaktigt rena kragen.
Med ett språng stå de bakom gallren – en knyck – och som en häftig vindstöt far den svängande buren till väders.
Hon har sett Tore försvinna någonstädes i sjuttonde våningen – och det är så underligt söfvande att vänta, en mängd idéer fara genom henne, de ackompangeras af det idkeliga hvinet och gnället från drifmaskinen.
Folk slår i dörrar högt uppe och långt nere, och hon sätter ofrivilligt samman hvad hon läst och tänkt och hört med det lilla hon sett af den underliga staden, det blir till ett fantastiskt helt och gnager likt en envis fil på hennes trötta hjärna.
Som det hemlighetsfulla orkersterbruset ur forsen, utgör det själen i det nyktra, lefvande sorlet rundt om ...
– Chicago, du motsatsernas halfvilda stad af lera och guld ...
Men han dröjer så förfärligt; folk från cigarrboden i kolossens nedervåning börjar lägga märke till henne.
Hon går ut på den mörka Dearborn, blåsten hviner mellan skyskraparnas väggar, det tränges och skrikes på alla sidor, gatsmutsen når öfver galoscherna.
På ömse sidor om porten stå tobaksskylten: en träindian, som under vildt grin svänger sin tomahawk – samt en mannekäng med rostgula, slankiga kläder.
Några karlar utanför boden se under lugg på henne, där hon går af och an några slag.
En polis med battongtofsen slängande kommer tvärt öfver gatan och posterar sig tätt vid väggen.
Han fixerar henne.
Hon blir rädd, gommen torkar, hon går framåt trottoaren men vänder om och styr som magnetiskt dragen rakt på polisen, stammande:
– Jag väntar på min man däruppe ...
Polisen ler skarpt.
– All right – säger han men står kvar.
Är Tore vansinnig, som låter henne gå här?
Han skall ju endast anmäla sin hitkomst för firman, sedan skola de fira en glad dag.
I går var söndag, de ströfvade i glädtig turistspänning omkring, utsågo till och med en liten våning åt sig i ett snyggt kvarter, ja hunno besöka en af de största kyrkorna på västsidan.
Louise måste skratta vid minnet, det var lika underhållande som på en teater.
Prästen stod nedom altarringen och höll kvicka tal för att förmå församlingen att på stället och frikostigt betala nödiga utskylder.
Öfverallt sprungo »bröder» omkring för att samla in mynt, och på det saken måtte gå fort, knäppte prästen med fingrarna och klatschade med ögonen åt läktarpubliken till tecken, att den skulle släppa ned i de tjänstförrättandes fång sedlarna, inlindade i papper! ...
Men hon hade känt sig mer och mer fängslad af detta oerhördt rörliga Sodom ...
Så fula alla äro och så frånstötande ... det är i de flesta fall omöjligt att afgöra hvad de egentligen äro för slags folk.
Hur olika mot i Östern!
Hon är gråtfärdig af trötthet, känner sig hemsjuk efter Delawares varma sol och välklädda människor.
Hon ångrar, att hon ej stannat inne i deras boardinghouse, ehuru det just icke är något ställe att längta efter ...
Hastigt sticker någon sin arm under hennes, det är Tore – han ser förstörd ut.
– Kom, säger han.
Hon känner en plötslig sökning i bröstet, förnimmelserna från de första oroliga åren blifva lefvande.
Med en underlig blandning af ångest och trots och sjuk trötthet ropar hon hvasst genom hjulbullret:
– Säg genast.
– Åh det är ingenting annat, än att nu är allting slut för oss – vi ha gjort en kapital dumhet.
Hon tycker att alla människor se så underliga ut och att allt, hvad de företaga sig, kommer henne så ytterligt litet vid.
– Det är ett skojarpack, jag har varit en dåre – en idiot ... nej man duger inte här ute.
Hela annonsen var en list.
Det hade brutit ut en tillfällig strejk, och för att kunna sätta hårdt mot hårdt narrade de hit folk från Östern – vi voro tolf stycken olycksfåglar däruppe.
Men i lördags gick hela bundten strejkande in igen ...
Bossen skrattade mig i synen, tysk djäfvul förstås.
Jag bad honom – det var med det värsta jag gjort i mitt lif, men det var för din skull, min kära Louise ...
– Åh du ville väl inte svälta ihjäl själf.
Deras ord kommo stötvis, hårda, under det de trängde sig fram på de larmande gatorna.
Tores hår klibbade vid hans upphetsade ansikte.
– Jag hade nöjt mig, med hvad som var, jag är född arbetare och det var mer än godt för mig – det är vansinne det här att krafla sig upp dit man inte hör ...
Ne-ej – så mycket är säkert, nu är det slut med mina målarfånerier.
– Jag tycker vi ha annat att göra än att ge snärtar.
Tonens veka lugn drog genast Tores stora, uppjagade blick till henne.
– Louise, hur mycket ha vi?
– Omkring elfva dollars.
– Ta det kallt – hvad fan – ska man förgås, så ska man.
De köpte genast en Chicago Herald och gingo in i ett tomt lunchrum.
– Slå inte tvärt upp »Help wanted», hviskade Tore nervöst – de se så väl, att man är en arbetslös stackare.
Med ryggarna åt rummet yttrade de då och då högt några meningslösa ord, medan de varligt och skälfvande vände de många bladen för att få upp rätt sida.
Hur få som behöfde hjälp!
På långt när allt kunde ju heller icke komma i fråga.
Det mesta kräfde speciel yrkeskunskap och konkurrensen var gränslös.
Hvad man därhemma berättade om folk, som i Amerika helt djärft åtagit sig saker, hvarom de icke haft minsta idé – och på något sätt alltid fått det att gå och kommit sig upp och blifvit rika – det var en saga, hade kanske händt en bland femtio tusen och hände icke nu.
Men folk kände aldrig till annat än det Amerika, som existerat för tio år sedan.
Till sent på kvällen satt Louise på deras tomma, illaluktande rum och väntade.
Så fort dörren därnere smällde, blef hon kall om händer och fötter.
Slutligen kom Tore trött och tvär.
Hon såg genast, hur det gått.
I teckningsväg visste han ju, att det var omöjligt.
Tid kräfdes för de olika manéren, och för resten hade hvarenda man, som satt upp en affär, sin olika mening om hvad som var skönt och riktigt.
Tore hade gjort den iakttagelsen, att hvarje nation såg med egna ögon, man kunde aldrig beräkna om en arbetsgifvare älskade svart eller om han svärmade för hvitt.
Äfven i andra sysselsättningar fordrades uppöfvadt handlag.
Bland annat hade han anmält sig som ostronöppnare å en restauration.
Det frågades hur länge han hållit på med yrket.
Han ljög och sade: ett år.
Men då knifven kom i hans hand, sågo de genast att han var nybörjare, skrattade åt hans lilla försök men afskedade honom på fläcken.
Dagen därpå samma förhållande.
På ett bryggeri antogs Hultman som buteljsköljare men gjorde saken ej tillräckligt fort eller efter senaste metod och måste gå.
Förmannen erbjöd honom att arbeta 14 dagar för ingenting, så kanske sedan ...
Hur mycket betalades? 3 dollars i veckan.
– Vi betala 10 endast för inackordering, Louise ...
Öfverallt träffade han svenskar.
I ett sjukhuskök stod en student och skar sönder fisk och kött hans händer voro illa stuckna, fulla af halfläkta sår.
Herre Gud – legodrängarna i min faders gård ... skojade han.
På buteljsköljningstället arbetade en skåning och hans hustru.
Det var en fin karl, bankrutterad grosshandlare från Malmö.
Hittills hade han förtjänat 3 dollars i veckan som betjänt hos en doktor; då bodde hustru och barn i ett källarrum och lefde på en 1: 75 i veckan.
Två barn dogo – naturligtvis! ...
Nu voro de ju rika, menade mannen ... förtjänade 6 dollars och hade fått sin lilla flicka in som passupp hos Hubs.
– Men hon dör väl snart hon också – där är en sådan stank, hade modern sagt och sett ångestfullt på Tore ...
Louise, hon var en fin dame och han såg ut som en grefve med sina whiskers och sin förgyllda pince-nez ... vi ha haft det för bra, vi få nog vårt straff ...
– Skrif för all del inte hem och tala om oss! hade de ropat efter Tore ... vi säga alltid, att vi ha det utmärkt ...
Louise satt med hopknäppta händer och blekt ansikte och hörde på allt detta.
Hon hade fallit af sista veckorna, kläderna hemifrån hängde löst om henne, voro nötta och omoderna.
Men det märkte hon icke, hon ansåg ännu naivt sina solida plagg och snitten från Europa vara betydligt öfverlägsna amerikanernas luftiga tyger och många varierande moder.
Icke ett förebrående ord yttrade hon nu, ... det var alltför kufvande stort och hårdt.
I början följde hon Tore ut, hon kunde icke sitta inne och vara oviss.
Fylld af sjuk ångest, ofta frysande och genomvåt, gick hon där utanför och väntade, trött så att hon dignade, och när han kom var det alltid detsamma ... ingenting ... ingenting!
Då kunde hon gripas af raseri, af trots mot ödet, skilde sig tvärt från honom och vandrade bort ensam, stampade på känslorna, sökte glömma hela situationen.
Ofta, synnerligen klara dagar, lyckades det.
Som en elak dröm sjönk den nedom hennes horisont, hon gick käckt och spänstigt framåt i den kalla marssolen och hennes nordiska natur njöt af att känna vinden svepa utefter Lake Shore, hvars alla konstfulla villor tycktes reflektera insjöhafvets stålglitter.
Härute var jämförelsevis tyst.
I sakta skridt, solande sig i den tidiga, skarpa vårglansen, körde, red eller bicyklade längs oändliga, släta avenyer Chicagos stora värld, sportpubliken, vetenskapernas och fläsknoteringarnas bemärkte män, de tusen modiga kvinnorna ...
Louise tyckte hon kände dem alla genom tidningarnas intima meddelanden.
Det bar mot Michigan Avenys praktfulla esplanader och palatslika husrader, marken darrade under doft, dämpadt rullande ...
Detta Chicago vid Michigans strand var början till en världsstad af första rang, men ännu såg allt för splitternytt ut.
Boulevarderna förefullo tomma i all sin vidunderliga bredd, människorna tedde sig som prickar mellan de fyrdubbla leden af raka träd, hästarna hade för rymligt fält för sina krumsprång och marmorpalatsen verkade för stilla öde.
Chicago ville vara ett Paris men hade ännu icke lärt sig rollen ...
Länge kunde hon aldrig se på detta.
En underlig ängslan dref henne inåt staden, där från nord- och västsidan alla de ändlösa, trista, smutsiga gatorna nedåt City kommer susande hela härar af spårvagnar, pinglande och ringande som galningar, korsande hvarandra under ett gnisslande, ett skrapande, ett hvinande likt tjutet af förlorade själar.
Här passeras ett skyhögt hus, en dyrbar offentlig byggnad – där bredvid ett ruckel; och på tio stegs afstånd från ett elegant kvarter gungar midt i rama staden ett illaluktande träsk eller står ogeneradt på fyra fötter en butter koja intill något brutet plank, hvarvid dessutom stöder sig en ramlande handelslokal full af påklistrade plakat: »Till salu – affären går briljant».
Allt är precis lika kärt, bara det går fort, fort, fort.
Hela staden är som stadd på resa, den har icke tid att fästa sig vid småsaker, den är så påtagligt ofullbordad, öfverdådigt kamratlik, sjudande energisk ...
Och Louise tycker, att allt detta hör henne mera till.
Det vimlar af folk, som rusar på, skriker, halfspringer, skrattar och hviskar, och lumpuppköpande negrer ropa enformigt från bakgårdarna.
Någon ny kommunalman skall väljas, ty framför illa beryktade krogar bortåt lika illa beryktade broar, hvarunder slamrande tåg i full fart dundra fram, och ånghvisslornas skärande ljud återstudsa mot hvalfven, stanna enorma, granna reklamvagnar under trumpet och hornlåt och med jätteskynken fullristade af pöbelkandidatens namn, ordstäf, okvädingsord om motkandidaten o. s. v.
Otvetydiga figurer stiga på och under hojt och dån och irländska kvickheter piskas hästarna i galopp gatorna nedåt.
Utbjudare af sista timmens extrablad löpa omkring, ropande i falsett, det blandas med bullret af alla hjul, med skarpt kricketoväsen och med kabelvagnarnas infernaliska pingel.
På plattformen stå konduktörerna, ofta i trasiga rockar och otvättadt ansikte, ej sällan en slusktyp, någon gång en afskräckande rå fysionomi.
Larmet tilltar och trängseln ökas närmare Statestreet.
Husen växa upp i skyn, rad vid rad ligga ruskiga herrekiperingslokaler, kringsvärmade af halfexistenser, slusktypen i stor skala och af alla grader.
Slusken och halfslusken ha förmått sätta sin prägel på en millionstad.