Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min glädje och otålighet blandades med en liten känsla af skam, som besvärade mig, ty jag var den enda från de högre klasserna och nödgades nu här exponera min barnslighet alldeles som en nioårig förstaklassist.
Det gick ändå för sig i mörkret, där ingen så noga kunde urskilja den andra.
Jag tilltalade ingen, behöll en isande reserv och huttrade af köld.
Om en half timme läste skolvaktmästaren flinande upp ytterdörrarna inifrån, och jag var den förste, som tände ljusen på de tre stora A-na i vårt klassrum.
Det var mycket högtidligt att sålunda sprida upplysning i samma lärosal, där man lärt sig mottaga den annars, och klassrummet tog sig besynnerligt främmande och festligt ut i det skarpa ljusskenet.
Men ljusen sutto icke stadigt i sina urhålkningar, och min bästa hälgdagshabit fick svåra fläckar af drypande stearin ...
Ändtligen gick jag i min tur med klappande hjärta fram till katedern, där skolans myndige rektor stod och rufvade på en hel hög nyskrifna höstterminsbetyg.
Jag fick mitt berömliga i uppförande, flit och uppmärksamhet, lät mitt betyg halka ned i barmfickan och gick med stel hållning, följd af hela skolans blickar, för att intaga min plats i ledet.
Så följde en lång väntan tills alla pojkar passerat revy.
Jag skyndade sedan på takten i afslutningspsalmen, så att jag alltid var en half takt framom kamraterna, ilade genom Fader vår och Välsignelsen, höll väntansfull paus med psalmboken fromt framför ögon, som späjade efter rätta stunden att kunna störta ut, och jag blef en af de allra första, som sprängde skoldörren upp till den ljusnande morgonen.
Så stark och så samfäld var rusningen, att jag likt en förladdning slungades vidare utför farstutrapporna af trycket från de många otåliga bakom.
En knapp halftimme därefter satt jag redan, omklädd för resan och med den sista biten frukostmat i munnen, mellan fårskinnsfällarna i Valkola-Mattis släde.
Solen gick just upp öfver den gamla gymnasiistaden, medan vi åkte Storgatan fram och passerade stadsporten.
Samtidigt med mig gingo alla gästgifveriets hästar ut åt olika håll framför slädar med otåliga, hemförlofvade skolpojkar, men jag hade triumfen att vara den förste, som klarerade stadsporten med klingande bjällror och en sprängande glädjekänsla högt uppe i halsen.
Solen hade gått upp öfver tindrande rimfrostskogar och färgade dem blekröda.
När vägen krökte sig, såg jag, utan besvär att vända mig i min stora päls, den gamla gymnasiistaden bolma ut en hel sky de skäraste rosor i den frostklara luften.
De slingade och virade sig ur hundrade skorstenar; mörknade till vanlig rök, bleknade till hvit sommarnattsdimma, strålade i purpur, stego alt högre och flöto slutligen bort i ett fint blomsterstoft högt, högt uppe för den vaknande nordanvinden.
Öfver den vackra staden steg dess gamla, hemlighetsfulla borg, färgad svart och hvit af frosten, men med tinnarna högförgylda af morgonsolen.
Och fast jag kanske saknade staden en helt liten smula, såg jag den likväl med förtjusning småningom skymmas undan af backar och talldungar, tills jag vid en sista krökning tog afsked af dess sista kännetecken, – det luftiga rosenmolnet långt borta öfver den glittrande skogen.
Och nu låg landet framför mig, hundramilsvidt, med snöiga, djupa skogar, ändlösa isar och tjugu graders köld öfver sitt dunmjuka, rena snötäcke.
Släden knarrade enformigt, rimfrosten bländade, och hästen spådde med upprepade frustningar att vi voro välkomna hem.
Valkola-Matti satt på kusksätet och spärrade ut med det högra benets storstöfvel, såsom stadgadt bruk var bland alla skjutskarlar af god ton.
Vår andedräkt afsatte rimfrost i våra pälskragar, och hästen var redan hvit långt uppåt länden.
Valkola-Matti hade kommit tjugu mil genom snöiga skogar för att afhämta mig, och det var hans första stadsresa.
Han inledde flere samtal om stadens härlighet, i det han vände sig halft om på kusksätet, men jag var tankspridd ännu och svarade kort på hans anmärkningar med en van stadsbos öfverlägsna godmodighet.
Mina tankar voro för upptagna af allehanda friska intryck, som ombytet förde med sig, och den vackra vinterdagens lätta luft lockade min fantasi till vådlig flykt genom oändliga, frostklara vidder.
Den dalade hastigt nog i staden, som vi lämnat nyss.
Där fans så mycket, som bekymrade och retade mig.
När den första glädjen vid afskedet därifrån var öfver, togo tankarna fatt på staden igen.
Nu hade, bland annat, det gamla gymnasiet för icke så länge sedan ändrat namn och lektionsplan.
I stället för de gyllne uniformsknapparna med lyror, de blå syrtuterna och de vuxna studentlater, som den närmast föregående gymnasistgenerationen lade an med så stor själfkänsla, och hvilka förskaffat den ett så orubbligt anseende öfveralt, hade vi inga yttre tecken alls på vår värdighet.
Vi hette nu och voro rätt och slätt lyceister, alldeles som förste, bäste pojkvasker på lägsta klassen.
Och vi hade likväl kommit öfver fjärde klassen och voro både i kunskaper och år jämbördiga med de forna, afundade och uppburna gymnasisterna!
Det var en af mina största sorger, och jag vet att den hvilade tung på mången annan sextonåring, som måste röka sin tobak i smyg och passa på att tömma sitt punschglas så, att lärarene ej fingo nys om det.
Sådant hade aldrig bekymrat de gamla gymnasisterna.
Det djupa medvetandet om min orättfärdiga ringhet gaf mig ingen ro, ty det var just ute på landet under ferierna som man kunde bära sin värdighet stoltast.
Jag gaf mig så hän åt min bitterhet, att jag nästan afundades kadetterna deras uniformer och själfkänsla, fast det var långt under min värdighet.
Och jag fann på intet medel att höja mig till den framstående ställning, som egentligen tillkom mig.
Snölandskapen drogo förbi mig med sin strimma mörk skog i fonden, det ena efter det andra.
Hästen gnodde i väg uppför backe och utför backe, fimmelstängerna rasslade, bjällran på seldonen höll takt till farten med nyckfulla, små ljud i backarna, men på slät väg med ett jämt och starkt klingande, som väkte eko, när det bar af in i grofskog eller en bärgsbrant råkade finnas i närheten.
Min nästan jämnårige Valkola-Matti tuggade sin tobak alldeles fullvuxet och med vanans likgiltighet samt egde en skicklighet, fullt ut så stor som hans egen fars, att sända sin bruna saliv famnslångt bort i snödrifvan vid vägkanten.
Han var afundsvärd, trots sin fåkunnighet, han hade långt större oberoende än jag, och min öfverlägsenhet gent emot honom aftog med kvadraten på afståndet från lärdomsstaden.
Bäst jag betraktade
Matti på kusksätet, påminde han mig om en af mina studentbekanta i hemsocknen, en lång, trygg och säker teolog, som skulle prästvigas med det snaraste.
Och så kom jag ihåg hvilken karl denne varit redan som gymnasist på samma klass, där jag nu befann mig.
Det var ju som nyss blifven gymnasist han en sommar hållit sin första predikan på själfva predikstolen i kyrkan där hemma.
Tänk, en själasörjare, en folkets lärare då redan, medan jag ..!
En tanke flög blixtsnabt genom min hjärna och kom mig nästan att draga ett andetag af lättnad.
Hvarför kunde jag inte göra detsamma?
Han var ju visst äldre den tiden än jag nu, men jag var lika långt kommen i kunskaper som han!
Ett par år mer eller mindre gjorde föga till saken, endast man hade den sanna manliga öfvertygelsen om att kunna sprida kunskap om den Högste.
Min öfvertygelse blef plötsligt så manlig och stor att jag nästan tårades.
Här satt jag med min rika kunskap i kyrkohistoria och grekiska och afundades Valkola-Matti!
Och då kände jag med ens hos mig ofantliga skatter af heligt vetande, dem jag kunde bibringa en andäktigt lyssnande åhörarskara.
Beslut och handling!
Jag diskuterade redan i tankarna predikofrågan med farbror Ramsenius, pastorn där hemma.
Jag satt själfmedveten i den stora skinnsoffan i hans rum, och gubben gick nöjd, men litet förvånad af och an framför mig, lyssnande till mitt förslag.
Han blåste röken ur sin pipa ut i ett stort moln, och jag bolmade tappert ur min.
Gubben försvann helt och hållet i molnet, och likasom Herrens egen röst gärna talade ur moln i bibeln, lät gubbens nu helt tordönsaktig, när han sade:
– Ja ja, – det tål att tänka på!
– Det tål att tänka på!
Jag var mycket nöjd med det beskedet.
Mitt anseende inför Matti och inför sockenboarna skulle jag stadga på det mest storartade sätt, och jag såg Anna Ramsenii vackra ögon fästa med ett egendomligt uttryck på mig, när hon kom in och farbror själf omtalade för henne vårt beslut.
Jag blef alt fastare i sadeln, jag växte ut till en väldig
Herrans tjänare inom en minut, och min anspråkslösa lyceistståndpunkt låg långt, långt bakom mig i forntidens dunkel.
Annas hand i min gick jag i kyrkan en morgon ett par veckor därefter, och jag önskade bara att det funnits en orgel där för att öka det högtidliga vid mitt uppträdande.
Jag måste slutligen nöja mig med kantorns spruckna röst, isynnerhet som
Anna lofvade att högt understöda honom med sin vackra sopran.
Jag hade aldrig egentligen älskat Anna Ramsenius förut, men nu kände jag att mitt lifs lycka berodde af henne, och endast af henne.
Den vissheten kom så plötsligt, att jag alldeles glömde min sista »flamma» i gymnasiistaden, henne, som jag ännu i går tillhört med hela min glödande själ.
Det blef ett stillestånd i mina äregiriga på samma gång som höga och andäktiga tankar, jag kände mig likasom dragen bort ifrån jordelifvets äflan och erfor ett lugnt och stort välbefinnande, en frid med mig själf som aldrig förr.
Annas hand hvilade alt fortfarande i min, och ifrån lifvets småsinne flydde vi två upp mot regioner, som liknade det öfre partiet af altartaflan hemma i kyrkan, med små, leende kerubhufvuden och en öfversvinnelig, salig atmosfär af evig försoning och förlåtandets frid.
Då föll jag plötsligt ner från det öfre altartafvelpartiet i släden igen.
Men mina föreställningar hade varit så sköna och fulla af lugn lycka, att jag gladde mig åt de två resedygn jag hade för mig, under hvilka jag helt skulle få egna mig åt mitt stora värf.
Mina tankar voro aldrig lifligare och mina bilder aldrig klarare, än då jag satt varmt inbäddad mellan fällarna i släden och såg de hvita snölandskapen liksom i dimma glida förbi min syn mil efter mil.
Just när jag som varmast gladde mig åt min rättighet att fantisera fritt, ville icke bilderna forma sig vidare.
Det föll som en skymning öfver kyrkan med de lyssnande bönderna.
Annas hand blef kall och gled ur min; min inspiration att tala öfvergaf mig, farbror Ramsenius själf blef knarrig, och min hälgdagsstämning med små keruber, försoning och frid ville icke låta leka med sig längre.
Jag började då välja text till min predikan för att gräfva ned mig i detaljer, när helheten ej längre höll ihop.
Men så gick det upp för mig att det var almanackan och icke jag, som föreskref text på första söndagen efter nyår, då jag skulle hålla min predikan.
Den upptäckten gjorde mig än kallare, och när Matti i detsamma vände sig om på kusksätet med en upplysning att vi nalkades middagsraststället, så föll jag ur min höga roll och snärjdes in i ett långt samtal med honom om allsköns alldaglighet.
Den skojaren visste också att smickra mig med att jag blifvit så gammal och allvarsam ..!
Vi hade rastat till middag och rastat till kväll.
Vägen hade gått hastigt undan, ty Mattis häst hade stått två dagar på stall och mumsat hafre i fred och ro.
Nu sutto vi två och beslöto stora ting i den lilla gästgifverisalen, där kvällsmaten stod på bordet, och jag bjöd Matti på toddy.
Jag hade smugglat med mig en flaska konjak från staden, och den skulle naturligtvis drickas ur, innan vi hunno hem!
Efter det första glaset blef min hemlängtan och min lust att snart realisera alla drömmar mycket liflig.
Gästgifvaren hade nyss varit inne och oförsiktigt låtit undfalla sig ett par ord om att vintervägen öfver
Saimaisarna just i dag blifvit befaren med häst för första gången i år.
Det behöfdes icke mera för att jag på allvar skulle gå ihop med Matti och öfvertala honom att följa den vägen, som var hela sju mil kortare och långt äfventyrligare än landsvägen rundt omkring.
Vintervägen tog af helt nära detta gästgifveri, och min önskan var att vi nu genast skulle begifva oss af för att öfverraska dem där hemma nära ett dygn tidigare, än de väntade oss.
Natten var stjärnklar, Mattis häst var icke trött, och efter midnatt skulle månen gå upp.
Matti hade otaliga invändningar: att han bara en gång åkt den vägen förut, att vi kunde förvilla oss, att isen var svag ännu, och att de hemmavarande skulle sväfva i stor ångest, om de visste att vi sålunda frestade Guds försyn.
Jag svarade att de ju icke visste någonting om det, och att det var ingen fara, efter man åkt den vägen tidigare i dag.
Jag spädde ut Mattis tvekan med halfva min konjaksflaska och lyckades slutligen få honom resonlig.
Det skäl, som berörde honom djupast, var att man ginade hela sju mil, och det blef också det afgörande.
Men först kallades gästgifvaren in och rådspordes utförligt både om isens styrka och vägens riktning.
Matti såg igen betänksam ut, men min ifver ökades alt mera.
Vår resa hade likafullt blifvit uppskjuten till morgondagen, om icke händelsevis till gästgifveriet anländt ett par forkarlar, hvilka just nu gjort den färd öfver isarna, som ingaf oss sådana betänkligheter.
Då vädjade jag till Mattis stolthet och tapperhet, och hans motstånd brast efter en kort förklaring, hvari han inför gästgifvaren gjorde sig oansvarig för följderna.
Hästen togs ur stallet och spändes för, vi drucko våra glas i botten, och gästgifvaren önskade oss lycka på färden.
Matti brummade ännu litet för syns skull, men gaf slutligen hästen den afgörande snärten, och så gledo vi i väg.
Om en stund lämnade vi landsvägen till höger, och när vi engång kommit förbi vägskilnaden och farit in i villande skogen längs den lilla bivägen, var beslutet afgjordt, och det lättade bådas våra sinnen att steget ändtligen var taget.
Jag bjöd
Matti flaskan till en styrketår och stämde upp en glad visa, som ekade mellan furorna i den stora tystnaden, hvilken likasom kväfde ljudet af vår bjällra.
Inom kort foro vi utför en brant sluttning, skogen glesnade, och mellan stammar och grenar skymtade isens hvita lakan som en vägg.
Vi gledo utför sluttningen och ner på isen i en inre vik.
Månen hade ännu icke gått upp, och i det märkvärdiga, ovissa och tindrande stjärnljuset såg viken ut som en ofantlig fjärd, fördunstande i silfverskir mot horisonten.
Släden, som stött och huggit i backsluttningen, löpte nu jämt som öfver glas.
Snön låg helt tunn i kristaller på det glatta underlaget, ty det hade frusit först efter det sista stora snöfallet.
Jag tänkte på att packa upp mina skrinnskor, som jag hade med mig i kappsäcken, och visa Matti huru man satte förbi en häst.
Men så blef det vid blotta tanken, ty släden var så varm och bekväm och färden så lätt, att jag njöt af den.
Hästen hade just ingen annan ansträngning än att förflytta sig själf, släden med oss uti följde lätt som en skugga efter.
Här och där syntes ett svart streck i det gråhvita fältet, som en remna ritat dit genom att vattnet trängt igenom och smält snön en tum åt ömse sidor.
Vi hade åkt ett godt stycke utåt viken, innan det första brakandet gaf tillkänna att vi icke hade fast mark under fötterna.
Hästen skyggade till vid det ovana ljudet, men då det kom igen alt oftare, vande den sig snart vid det.
Matti och jag delgåfvo icke hvarandra våra känslor, men jag tror att de långa, klagande och klirrande ljuden, som likt blixtar löpte framför oss, där vi åkte fram, väckte ett visst hemskt eko i våra samveten, hvilka icke voro fullt så oantastliga som hästens.
Jag såg nog att Matti i början for upp, när isen altför starkt våndades under oss, och fast jag själf gjorde likaså, försäkrade vi hvarandra ömsesidigt i de förnuftigaste och tryggaste tonfall, att när isen brakade på detta vis, var det endast ett tecken på att den var stark.
Det var bara kölden, som drog den tillsammans, förstås, och gjorde den ännu starkare!
Det hade följt den stjärnklaraste midvinternatt på den vackra dagen.
Redan tidigare, i solnedgången, hade jag med värklig och djup stolthet lagt märke till en smula rimfrost på min öfverläpp, där fjunen annars sutto ljusa och omärkliga.
Jag sköt fram läpparna och betraktade med förtjusning min kristalliserade manbarhet i solskenet, men Matti märkte ingenting och tycktes föga njuta af sin egen rimfrost.
Härute på isen kändes kölden än skarpare och knep mig bistert i näsan, men jag lät svedan uppvägas af tillfredsställelsen att då och då med tungan öfverfara en formlig mustasch af styfva, små fjun, som jag tyvärr för mörkrets skull icke kunde uppfatta med synen.
Mina små samtal med Matti hade småningom löpt ut i idel tankstreck, och dem fylde jag i för mig själf.
De snöiga, barrskogmörka stränderna stannade alt längre bakom oss, viken vidgade ut sig, och öfver en oändlig, gråhvit slätt steg månen upp med den ena kanten halfförtärd af nedanet.
Det kändes som skulle vi begifvit oss ut i själfva världsrymden, så omätlig och kall och öde låg Saima framför oss i det osäkra halfljuset.
Jag ryste och glömde mustascherna för att göra en blixtsnabb, astronomisk färd till världar, som lågo miljarder mil från vår planet.
Men världsaltets omätlighet kom mig icke att glömma min litenhet, och jag måste snart med en fråga till Matti förvissa mig om vår säkerhet:
– Kan Matti hålla oss på vägen?
– Här är den ju alldeles under oss, svarade han.
– Hvar då?
Jag späjade förgäfves efter ett spår och lugnade mig först om en stund, när jag såg tydliga märken af att en häst passerat här förut.
Det kändes så märkvärdigt trösterikt att upptäcka de mörka lämningarna efter den, dragna ut i en flera famnar lång, subbig linje.
Vintergatan i all dess renhet lockade mig till irrfärder först, sedan jag märkt den jordiska smutsen under mina fötter ...
Midnatten var småningom förbi.
Stjärnbilderna hade långsamt svängt sig, och karlavagnen hade rest sig upp på tistelstången, så den stjälpt ut hvar och en, som vågat taga plats där.
Månen gick fram med stora, snabba skridt lågt öfver synkretsen.
Mina tankar fingo återigen fart, underhjälpta af tystnaden, enformigheten och den gnistrande omätligheten ofvanför och omkring oss.
Jag började med att betänka min litenhet inför denna naturens storhet, men blef icke riktigt varm af moralen däri.
Jag hade vid denna tid ännu inga ohjälpliga sorger, som det kändes godt att göra små genom jämförelsen med omätligheten och vissheten om att jag icke led ensam i denna värld af myriader världar.
Jag hade ett sextonårigt, fåfängligt sinnelag med stor tro på ungdomskärleken och dess alt besegrande, varma låga.
Och så tog jag fatt på Salamis arbete att bygga en bro af ljus till Zulamith, och jag utförde ansenliga sträkkor godt arbete, sedan jag engång beslutit mig för hvilken stjärna jag skulle utnämna till Zulamith.
Jag stannade slutligen vid en af de mest gnistrande stjärnorna, hvars sken växlade i hvitt, violett, blått och rödt, alldeles som en diamant, flere gånger i sekunden, och så begaf jag mig ut på färd till henne.
Efteråt erfor jag att hon lydde det manliga namnet Sirius, men för mig blef hon länge och väl brännpunkten af all kvinlig skönhet med drag, som växlade, det är sant, men som oftast buro Anna Ramsenii hulda släktegendomligheter.
Först, när jag lämnade Saimaisen, bar stjärnan tydliga drag af den vackra prästdottern, men jag hade ännu icke hunnit särdeles långt, innan min stadsflamma på ett störande sätt förde in sitt lustiga, skrattande ansikte mellan Zulamiths och mitt.
Jag försökte jaga bort henne genom mycket oartiga tankar, men hon stod likafullt kvar och storskrattade emot mig en half miljard mil borta i rymden.
Jag lät då nåd gå för rätt, bygde min ljusbro fram emot henne, jag såg icke till personen, ursäktade jag mig för mig själf och bytte för säkerhets skull om namn på stjärnan för att icke vara Zulamith otrogen.
Jag kallade den i största allmänhet »Lycksalighetens ö» och styrde fram emot den genom himlahvalfvets skimrande arkipelager.
Snart hade jag lyckats få en fullkomlig förnimmelse af att vara ett obetydligt stoftgrand, som körde med ett annat lika litet stoftgrand fram midt genom världsrymden.
När jag såg åt sidorna ner på isen, hade den en märkvärdigt ovärklig färg, såsom låg den många mil under oss.
Den mörka strimman skog vid synranden kunde mycket väl passera för ett moln någonstans långt borta, och all känsla af horisontal- och vertikalplanet hade jag lyckats förjaga.
Hästen, släden, Matti och jag voro en planet för oss, uppåt- och nedåtkänslan fans icke längre, och vi drogo, frigjorda och starka i vår tro på ungdomskärlekens makt, vidare fram mot Lycksalighetens ö, som blinkade i fjärran med färgskiftande lustgårdar.
Ett ögonblick blef min fantasi förvillande värklig.
Här midt ute på Saimafjärden hade isen hört upp att braka, bjällrans ljud hade jag längesedan vant mig vid, så jag icke fäste mig vid det, färden gick alldeles tyst, och den gråhvita ytan under oss var så jämn att släden mera tycktes sväfva än glida öfver den.
Hästens tramp förlorade sig i den ekolösa natten, Matti teg, jag teg, isen teg.
Jag var alldeles nära att fråga Matti huru han kunnat gifva sig ut med mig på så vådliga långfärder, och om han icke visste att vi kunde få hålla på så här i tusen år utan att ändå hinna fram.
Men Matti satt och halfsof så trygt nickande på kusksätet, att jag genast insåg omöjligheten af att han skulle kört ut i rymden mot Lycksalighetens ö.
Jag var icke mycket ledsen på Matti för att han hållit sig kvar på jorden.
Hällre tvärtom.
Jag började tänka på vår oväntadt tidiga hemkomst, huru den skulle öfverraska alla, och huru man skulle öfverösa oss med frågor.
Jag gjorde klart för mig alla de likgiltiga svar jag skulle afgifva bara för att reta deras nyfikenhet än mera, och huru jag slutligen under ogillande förvåning från de hemmavarandes sida helt vanligt skulle berätta dem att vi åkt öfver Saimaisarna redan före jul.
Jag kände en ganska stor tillfredsställelse öfver detta faktum, ty det skulle nog förefalla dem ganska våghalsadt, men i alla fall retade det mig en liten smul att jag icke skulle kunna berätta dem något värkligt äfventyr, som vi upplefvat.
Det var likasom lite snöpligt att komma hem med bara fantasi som behållning efter en så äfventyrlig resa, och jag började önska att vi skulle åka in helt litet – bara till namnet – eller åtminstone möta ett halft dussin vargar.
Vid närmare eftertanke stannade jag vid den senare önskan, dels emedan jag icke trodde att vargarna voro så farliga, dels emedan jag ännu icke sett vargar på nära håll.
Och jag hängaf mig åt en viss smickrande och behaglig känsla af att sväfva i stor fara, medan de där hemma sofvo sin söta sömn och trodde att vi gjorde likaså på något trygt gästgifveri.
När jag igen fått tankarna riktade på hemmet, stannade de där, trots att
Lycksalighetens ö alt fortfarande vinkade mig med ett färgrikt fyrvärkeri högt uppe på natthimmeln.
I stället för den stolta känsla af fara, som beherskade mig nyss, togs jag fången af ett mycket mildt välbefinnande vid försmaken af julens landtliga fröjder.
Julen hade under min barndom alltid utgjort en fest med blida, välvilliga och varma känslor.
Jag såg min gamle far tina upp och stråla af tyst och hjärtlig vänlighet, min mor hade idel goda ord, och vi barn fingo rara julgåfvor och hälgdagsmat under långa veckor.
Min sextonåriga världssmärta hade ännu inga djupare rötter, jag kände mig glad åt att världen fått en återlösare, och jag ville fira hans födelsefest med det rätta, varma sinnelaget.
Jag emotsåg med en viss fridfull glädje själfva andaktsstunderna på de stora hälgdagarna, beslöt att deltaga i dem med fullt hjärta och därigenom göra mina föräldrar en synnerlig glädje.
Jag vill trycka tillbaka djupt i mitt inre alla rebelliska, fria och moderna tankar, som lifvet i lärdomsstaden ofrivilligt väckt hos mig, och än en gång som ett godt barn njuta julfriden i mitt gamla, goda hem.
Det var också den rätta stämningen, hvarur min predikan frampå nyåret skulle uppstå, och som sedan med ett slag skulle förflytta mig från barnkammarsidan högt upp på tinnarna af anseendets tempel.
Jag slöt ögonen och tyckte mig redan nalkas hemmet.
Där hade vi utgården vänster om vägen, där begynte tallskogen, och om tio minuter skulle vi åka in på gårdsplanen.
Jag hörde alldeles tydligt Kastors onda skall på afstånd och fägnade mig på förhand åt omslaget i hans beteende, när han fick reda på hvem som var i antågande.