Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
B:co för hvarje kanna brännvin, som han under denna tiderymd anses vid jemn tillverkning kunna åstadkomma; Att en ägare till 20 kannors panna likaledes skattar 2 sk:r per kanna; en ägare till 3o kannors panna, 3 sk:r kannan, och så vidare ända till cjo kannors enkla pannor; samt att ägare af pistoriska verk skatta 12 sk:r B:co för hvarje kanna brännvin, de kunna tillverka; Att den, som icke vill ingå på denna beskattning, äger att densamma undgå, emot det att han afsäger sig totalt all brännvinsbränning; Att alla de jordbrukare, hvilka afsäga sig att bränna brännvin, böra befrias från den stående brännvinsskatten å hemman, eller, att jag så måsäga, den ordinära brännvinsbrännings-afgiften: en omständighet af vigt, den jag ännu icke funnit af någon Motionär vidrörd; samt slutligen :
Att brännvinsbränningen måtte hädanefter anses såsom en landtmannanäring, jordbrukarne ensamt förbehållne, samt att densamma således icke allenast måtte i Städerna allmänt förbjudas, utan jemväl icke tillåtas till idkande på de invid Städerna, inom en viss rymd af t. ex. en half mil, skattskrifna Borgare tillhöriga lägenheter; Städernas distilleringsrättighet naturligtvis oförkränkt.
Och får jag vördsamligen anhålla, att denna min framställning får till vederbörligt Utskott remitteras, för att, i sammanhang med <le öfriga motionerna i samma ämne komma under pröfning.
Sprengtporten, Jacob Wilhelm, uppläste följande:
Uti en tidpunkt, då fosterlandsvännen gläder sig åt ett allmänt uppvaknande sinne för vetenskap, odling och 1 H. tö i38 Den 12 Februari i f. m. konst, och då nitiske och upplyste medborgare gerna förena sina bemödanden att i olika riktningar bereda samhällets utveckling och förädling, hyser jag mindre tvekan att vidröra ett, härmed nära beslägtadt, föremål, som hitintills fått stå tillbaka för andra anspråk och behof, hvilkas uppfyllande varit af en mera materiel och befallande nödvändighet.
Ehvad tankar den ene eller den andre kan hysa om Stockholms rikedom, och om dess invånares förbindelse att af egen förmåga, genom byggnader och allmänna företag, bereda Hufvudstadens anseende och förkofran, lärer dock ingen finnas, som med likgiltighet betraktar, om Sveriges Hufvudstad i odling framgår med tidehvarfvet, eller om den stadriar bakom de bemödanden, som i alla tider gjorts och göras äfven af de minsta Folk och Stater, för att åt deras hufvudstäder gifva det skick, den prydlighet och en fullkomlighet i nationella inrättningar, sorn på en gång talar till det fosterländska sinnet och för utländningen ofta utgör den måttstock, hvarefter Nationens läge på den allmänna verldsbildningens scala bedömes.
För att befordra detta föremål i de delar det rörer allmänna byggnads-företag i Hufvudstaden, har jag icke bort underlåta att fasta uppmärksamheten å det stora hinder, som möter alla stadens egna omsorger i denna del, så länge Statsverket ä sin sida icke äger någon säker och varaktig tillgång att användas för ett sådant föremål.
Sålunda skulle Stockholms stad sannolikt för sin del icke draga i betänkande, att, efter Blasieholms-quaiens snart förestående fullbordan, företaga anläggningen af quaier omkring Helgeandsholmen, hvartill staden icke saknar medel; men då Statsverket å sin sida icke äger någon tillgång för att i sammanhang härmed företaga ombyggnad eller reglering af Kronans hus och byggnader på denna holme, måste ett sådant företag, hvaraf Stockholm otvifvelaktig! skulle vinna den mest utmärkta städning och försköning, blifva om intet.
Hufvudstaden förvarar inom sitt sköte dyrbara skatter af konstalster, antiquiteter, manuscripter och böcker; men genom bristande utrymme till deras ändamålsenliga ordnande och uppställning saknar den ett Nationalbibliothek och ett Riksmuseum, om jag härmed förstår icke blott slutna förråd, utan lefvande anstalter till bildningens fullkomnande.
Afhjelpandet af denna brist bar jag i första rummet afsett uti denna framställning.
Ett byggnadsföretag af en må hända ännu mera oundviklig nödvändighet, hvartill Staten icke kan undvika att bidraga, är den förestående ombyggnaden af Stockholms Sluss, hvilken är af lika vigt för hela Rikets handel som för försvarsverket, då den utgör en på denna punkt oumbärlig eommunication mellan Mälaren och hafvet.
Den 12 Februarii f. ra.
Denna Sluss kan, enligt de undersökningar, som af ÖfversteLieutenanten och Riddaren Lagerheim nyligen blifvit fullbordade, dock icke utan uppehåll i corn mun icationen, repareras för en varaktighet af några få år, men måste efter denna tids förlopp ovilkorligen ombyggas med en kostnad, hvilken uppgår till den betydliga summan af 5oo,ooo R:dr, inberäknadt värdet af de byggnader, som, i följd af Slussens förändrade läge, måste nedrifvas.
Om ett någorlunda tillräckligt byggnadsanslag funnes, så skulle deraf årligen en summa kunna afsättas och förräntas, för att, jemte andra besparda tillgångar, framdeles användas till ombyggnaden, då denna icke längre kan undvikas.
Af allt detta, och med förbigående af andra lika talande exempel, hvilka nog sjelfmant erbjuda sig åt den, som med känsla för smak och ordning skådar omkring sig i Hufvudstaden, hoppas jag hafva ådagalagt, att det finnes en art af allmänna byggnadsföretag i en Hufvudstad, som det tillhör Statsverket att ensamt bekosta, samt alt, då tillgång härtill saknas, sådant verkar menligt på det hela och hindrar uppfattandet af en allmän plan till de spridda krafternas förening, hvarigenom å ena sidan besparing, och å den andra sidan hoppet, att någonsin kunna närma sig ett önskadt mål, kunde vinnas.
Sättet att bereda Statsverket nödig tillgång för denna utgifts bestridande skulle, efter min tanke, lämpligast bestå deri, om en accis af 2 sk:r B:co erlades och uppbars vid stadens tullar för hvarje kanna brännvin, som till staden land-eller sjövägen införes; hvarigenom äfven lernnades Hufvudstadens invånare tillfälle att sjelfva bidraga till förbättringar, hvaraf hela landet skördar fördel, men dock i första rummet Stockholms befolkning.
Då i Stockholm årligen i medeltal 2,000,000 kannor brännvin afsättas, skulle behållningen af denna afgift kunna beräknas till omkring 80,000 R:dr årligen; men då ett afdrag bör ske för uppbördskostnader och för de restitntioner, som böra äga rum, då brännvin i partier af öfver 5oo kannor reexporteras från staden till inrikes eller främmande orter, har jag icke ansett mig kunna beräkna behållningen högre än 60,000 R:dr.
Jag föreslår, att hvad genom denna afgift inflyter', om den af R.
H. St. bifolles, ina användas, uteslutande och qafhängigt af de tillgångar, sorn äro .afsa t te för underhållet af Kronans hus och byggnader, lill befordrande af sådana nya byggnadsföretag i Hufvudstaden, hvilka genom deras egenskap och ändamål det tillhör Statsverket att bekosta.
Att den af mig föreslagna afgift är en consumtionsafgift på Hufvudstadens invånare, ehuru den af landtpiannen förskjutes, torde vara lika obestridligt, sorn det är en Den ia Februarii f. m. sanning, att tullu mgälder äro en skatt på hela Riket och icke på grosshandlaren eller importören.
Denna afgift bör således icke blifva betungande för landtmannen, hvars fördel i en långt vigtigare mån beredes af ett ökadt lif i Hufvudstaden och genom en framtida utveckling af detta första steg att genom consumtionsafgifter bereda Staten tillgångar, som sätta den i tillfälle att försaka andra mera tryckande directa pålagor; och då afgiften dessutom endast faller å en vara, hvars fördyrande moralisten och statsoeconomen med lika skäl önska, vågar jag föreställa mig, att det allmännas obestridliga fördel icke vid detta tillfälle skall behöfva köpas genom någon betydlig eller saknad uppoffring af den enskilde.
Hr Charpentier, Jean Toussaint, hade inlemnat ett så lydande anförande:
Dä jag af erfarenhet har mig bekant, att högre eller lägre priser på brännvin bidragit till ett sparsammare eller ymnigare bruk af denna vara bland soldatesqven, och, som följd deraf, till en bättre eller sämre moralitet hos dem, till förbrytelser, såväl till antal som beskaffenhet större eller mindre, af dem begångna, till arresteringar och andra för vår tids upplysning mindre hedrande straff, i hög grad eller också ganska litet behöfliga, allt efter lättad eller försvårad tillgång för deni på denna olyckliga öfverflödsartikel; då jag är öfvertygad om, att samma orsaker bidraga till samma följder äfven bland den öfriga delen af den arbetande klassen, och dessutom i allmänhet till en större eller mindre grad physiskt förderf bland hela denna klass, samt då inga andra correctiver till förekommande af det omåttliga begagnandet af brännvin för närvarande finnas, än att för den supande göra det sä dyrt som möjligt, och såmedelst försvåra åtkomsten deraf, föreslår jag vördsamt, att, till ändamålets vinnande, brännvinsbränningen måtte blifva inskränkt till några få månader af året, produetionen dessutom beläggas med dryg skatt och, jemte det oloflig bränn vinsförsäljning på det allrasträngaste föx-bjudes, om möjligt vore det ingrepp göras i näringsfriheten, att krogarnas antal i städerna inskränkes till det minsta behöfliga, genom utlottning, så fort som möjligt, eller också genOm successiv indragning, allt efter som deras nuvarande innehafvare förverka sin näringsrättighet eller med döden afgå.
Då det ofta handt, och måhända ännu dagligen inträffar, att på krogarna försäljes brännvin till icke fullt 3 graders styrka och med för helsan högst skadliga tillsatser, för att derigenom gifva det en retande egenskap, anser jag nödvändigheten påkalla, att inom städernas qvarter utses aktningsvärda och för saken nitiska män, som åtaga sig att vaka deröfver, att på krogarna icke försäljes
Den 12 Fcbruarii f. m. il| t annat brännvin än sådant, som håller minst 5 grader och, måttligt njutet, är för helsan oskadligt, och hvilka äga att, jemte hifogadt betyg om det åklagade brännvinets styrka och natur, hos vederbörlig auctoritet göra anmälan om brott häremot.
Jag anhåller således vördsamt, ej mindre att försäljning af sådant brännvin, som befinnes vara af svagare än ofvannämnde gradtal, måtte beläggas med hög plikt, eller minst dubbelt af hvad ÖfverS tåthållare-Embetets Förordning af den 16 Juli 1831 för sådan förbrytelse i hufvudstaden bestämmer, hvilken plikt, då den utgår, bör tillfalla församlingens fattigförsörjning, än ock att en lag stiftas, som bestämmer ett lämpligt urbota straff för bevisliga tillsatser af skadliga ämnen, t. ex. pottaska, lut, m. m. såsom närmast beslägtade med förgifning, jemte ovilkorlig förlust af näringsrättigheten vid första förbrytelsen; och anhåller jag slutligen, att hvar och en måtte stå öppet att om brott häremot hos ofvan föreslagna uppsyningsman göra angifvelse och, då den lagligen blifvit styrkt, derför hvarje gång erhålla en ändamålsenlig contant belöning, att utgå af Statsmedlen.
Dessa vidtaganden, i sammanhang utförda, skulle, efter min öfvertygelse, ofelbart hafva till följd moralitetens förbättrande, förminskning af brott och förseelser, med derpå följande ohyggliga och menskligbeten vanhedrande bestraffningar, äfvensom hospitaler och fattigförsörjningar skulle blifva mindre belastade, samt krogarnas antal snart nog måhända af sig sjelf förminskas.
Skolor och Nykterhets-föreningar äro obestridligt af stor nytta för den uppväxande ungdomen, men af ringa gagn för dem, som redan börjat supa.
Jag har sjelf varit ett verktyg vid bildandet af en Nykterhets-förening inom nummerstyrkan af den Corporation, jag tillhör, hvilken förening i början uppgick till en personal af nära 6o man, men, oaktadt stiftarens ädla afsigter, hans och hans comrnittenters nitiska bemödanden, var omöjlig att bibehålla; för dessa är således icke annat att göra, än att åvägabringa måttlighet.
Medlen till hämmande af det allmänt öfverklagade, tilltagande brännvinssupandet på landet öfverlemna!- jag till sakkunniga alt utreda.
— Jag anhåller vördsamt och remiss lill vederbörligt Utskott.
Hr Rosenqvist, Fredi-.
Leonti., uppläste följande:
Ofullkomlighet eller otydlighet i lagarna gifva alltid rum åt godtycklighet i dessa lagars tillämpning, samt medföra följaktligen de största vådor för medborgare och samhällsordningen, Det är således en bland lagstiftningens första pligter, att afhjelpa lagens brister.
Hit hörer förfarandet med personer, som tilltalas t. ex. för missbruk af Den ia Fcbruai ii f. ra. tryckfriheten och dvlikt, oaktadt brottet till sin identitet icke är något brott, utan helt och hållet bercfr af opinionen, sora derom fattas, och i allt fall icke är på något sätt menligt fpr den tilltalades frejd och medborgerliga reputation.
Bruket af Jury i tryckfrihetsmål, ehuru prisvärd denna inrättning i det hela är, har likväl etablerat den bedröfliga erfarenhet, att för en och samma tryck frihetsfråga, bedömd af olika Jurymän vid olika Domstolar, kan den ena Juryn falla och den andra frikänna den ansvariga utgifvaren, och om det då skulle falla Domstolen iu att, sedan Juryn förklarat utgifvaren skyldig, tillämpa urbota straff, så är den till offer utsedda personen genast förlustig sin frihet, den han måste sakna under hela den tid, som pröfningen af det första utslaget fortgår i den högre och högsta instansen, hvilket kan draga ganska länge ut; hvarefter fästningstiden ändå icke beräknas förr, än den dömde inträder inom fästningsportarna.
Om det således inträffar, såsom den scandalösa händelsen varit här i Sverige för 2tne år tillbaka, att för en och samma artikel, införd i 3:ne städers tidningar, den ansvariga utgifvaren varder af Juryn i den ena staden förklarad skyldig, men deremot de ansvariga utgifvarna i de tvenne andra städerna af Jury ansedda oskyldiga, och om Domstolen i den stad, der en dåligt componerad Jury fäller, är rigg tjenstfärdig, uppskrämd eller okunnig, att ålägga fästningsstraff, så måste ju, efter nuvarande tillämpning af 3 morn. i i §, i Cap. StraffBalken, den himmelskriande grymhet äfven utöfvas, att den sålunda fällde och dömde medborgaren straxt ryckes från sin verksamhet och familj, samt inneslutes i ett infamt häkte, der kanske både mördare och mordbrännare blifva bans sälskap, och der hans vistelse äfven kan blifva långvarigare, än sjelfva fästningstiden, i fall ÖfverRätten och Högsta
Domstolen äro nog hårda att icke mildra straffbestämmelsen, och en gjord nådeansökning icke heller bifalles.
Jag hemställer alltså vördsamligen till R.
St:s egen ära, rättskänsla och mogna omdöme, om sådana lagar och sådant behandlingssätt mot eljest redliga, aktningsvärda och ansedda medborgare är värdigt ett fritt och civiliseradt Folks nationalcaracter och förenligt med ett upplyst tidehvarfs lynne och fordringar.
Jag hemställer, om den lag förtjenar att oförändrad bibehållas, hvars tillämpning i eh och samma, alldeles likartade sak öfverlemnar åt domarens magtspråk och godtycke, att för den ena medborgaren bestämma några Riksdaler penningeböter och för den andra först ett fängelse och derefter ett fästningsstraff, som söndersliter frihetens heligaste band, som gör personen till martyr, och kanske i grund ruinerar honom samt i ett djup af elände och sorg nedsänker hans maka och oskyldiga barn, för det han afslöjat lågheter, eller oförfäradt Lalatsanningen?
Kan detta Den 11 Fébruarii f. m.
.43 kallas lag och rätt, och har väl den Svenska friheten någon garanti deruti för sin tillvarelse?
Om derföre, såsom jag till mensklighetcns och upplysningens heder bör före• ställa inig, dessa frågor varda med ett välgrundad! nej besvarade, och då alla upptänkliga svängningar och orduppställningar icke höra kunna förmå utur menniskovännens hjerta och förnuft framtruga något annat ord än detta nej, så måste ock den välgörande följden blifva, att ofvannämnde lagrum måste undergå en sådan ändring och förbättring, att, åtminstone i tryckfrihetsmål, ingen domare må kunna under lagen skydda sig, om han gifver den personliga friheten till pris åt godtycket i sitt beslut uti dylika mål, der brottet alltid måste ligga i opinionen och der straffet äfven ofta beror af domarens sjelfständighetskänsla, rättrådighet och urskillning.
Tryckfrihets-lagen är ju en författning, som, i många fall isolerad, jemväl har åtskilliga digressioner från fäderneslandets allmänna lag.
Den sistnämnda bör således icke stå lill tjenst åt tryckfrihets-lagen vid andra tillfallen , än då de begge hafva det gemensamma ändamålet att åt den oförskyldt förolämpade gifva upprättelse och för den verkligt brottslige stadga ett väl förtjent ansvar; men icke bör den allmänna lagen vara ett verktyg åt förföljelse-begäret, magtmissbruket, tjeristfardigheten eller opinioners bättre eller sämre åsigter.
Då, såsom ofvan är nämndt, opinionen hos Jurymannen bestämmer ansvarsskyldighet^), men deremot Domaren bestämmer sjelfva ansvaret, och en bedröflig erfarenhet tillräckligt vitsordat, att detta ånsvar gerna går ut på fästningsstraff, i synnerhet om frågan, fastän aldrig sä oskyldig och tillåtlig, haft någon anstrykning af anmärkning mot Regeringens åtgärder, men gerningen icke rimligen bör eller kan hänföras till verkligt brott, allraminst ett sådant, att förlust af personlig frihet derpå bör följa förr, än utslaget vunnit laga kraft; alltså och då, enligt K.
Brefvet den 23 Mars. 1738, till och med edsörebrytare itta emot borgen vistas på fri fot intill sakens slut, föreslår jag vördsamt följande tilläge ti 11 2 §. af 1 Cap. StraffBalken: ”Den, som i tryckfrihetsmål varder dömd till fängelse å fästning, må ”icke i häkte inmanas förr, än fjorton dagar efter det han ”af HofRättens fastställelse-utslag i målet del undfått.
Vill ”den sakfällde sig hos K.
M. besvära, träde i häkte, se”dan nyssnämnde 1/; dagar tilländagått, derest batt ej mäg”tar dessförinnan ställa borgen antingen för sin person el”ier ock för en summa af 200 R:dr B:co.
Gillar Konungen HofRättens utslag, varde den sakfällde genast i liäk”te satt.”'
Jag anhåller vördsamt, att denna nain motion må varda till Lagutskottet remitterad.
Begärdes på bordet. *44 Den 12 Februarii f. ra.
Hr Hård, Gust.
Magnus, hade inlemnat följande anförande:
Hos H. R. o. Ad. samt R.
St. anser jag mig böra begära ursägt, för det jag upptager e^i liten del af deras åt vigtigare ämnen egnade tid med en sak, rörande mig enskildt.
Jag skulle icke våga göra det, om jag icke vore öfvertygad, att R.
St. anse som en af sina ljufvaste pligter att mildra de lidanden, som möjligen kunna uppstå genom en sträng tillämpning af författningarnas föreskrifter.
År 1823 d. 4 Joli' bade jag blifvit Nådigst befordrad till Lieutenant vid Arme'ens Flotta och, enligt ordres af Chefen för Stockholms Escader samma år d. 23 derpåföljde October, deponerat accord enligt författningarna till vinnande af Lieutenants-lön.
Den 3 Maj blef jag af CliefsEmbetet vid Armeens Flotta, såsom varande äldst i tur till sådan lön, uppförd på förslag till erhållande af den Lieutenants-lön, som blifvit ledig i successionen efter Capitainen på Stockholms Escaders stat Libern, hvilken dog d. 27 April 1824.
Vid Flottans nya organisation d. 2 Nov. 1824 blef jag det oaktadt uppförd på dess extra- och expectance-stat endast med TJnderLieutenants-lön, och på den underdån, ansökning, som jag till K.
M. ingifvit om sådan rättelse härutinnan, att mig i Nåder måtte tillerkännas på Flottans expectance-stat, till fyllnad i Lieutenants-lönen, iooPitdrs tillökning utöfver den UnderLieutenants-lön, jag på nämnde stat uppbar, har K. M. d. ig
Mars 1831 i Nåder resolverat, att, enär jag, vid den med Flottan för sig gångna nya organisation, endast innehade UnderLieutenantslön på stat, och jag, i följd deraf, med sådan lön blifvit å extra och expectance-staten förflyttad, samt den af mig dessförinnan verkställda deposition af Lieutenants-accord vid sådant förhållande icke gaf mig bättre rätt till erhållande af Lieutenants expectance-lön, K.
M. så mycket mindre fann skäl att till min underd. anhållan lemna bifall, som K.
M. under d. 21 nästföregående Dec. afslagit en af Capitainen Sjöbohm gjord lika beskaffad ansökning.
Då å ena sidan jag måste finna, att detta Nåd. beslut öfverensstämmer med författningarnas strängaste tolkning, och att således K.
M. ej kunnat i detta ämne annorlunda besluta, helst då en förhöjning i de uppgjorda staterna derigenom skulle komma i fråga, vågar jag å andra sidan anhålla och hoppas, att R.
St., som i fråga om anslag icke äro bundna af författningarnas stränghet, utan äga rätt att fästa en större vigt vid billighetens fordringar, täcktes på indragningsstat förunna mig en förhöjning eller särskild skadeersättning af 100 R:dr B:co, att utgå från och med d. 1 Maj 1824, hvarigenom jag kommer till åt - Den 12 Februarii f. ra. njutande af enahanda förmåner sorn de, hvilka med Lieutcnants-löner blifvit på expectance-staten uppförde.
Jag vågar tro, att R.
St. finna denna vördsamma begäran hillig, då uppmärksamhet fästes derpå, att jag redan den 23 Oct.
1823 enligt ordres deponerat aceord till Lieutenants-lön, och att det förslag, euligt hvilket jag till samma lön uppfördes, inlemnades från ChefsEmbetet d. 3 Maj 182.4, det vill säga så långt före den nya organisationens datum, att jag, i fall ej denna organisation förestått, säkerligen, till följd af K.
Förordningarne af d. 27 Febr. 1739, d. 23 Nov. 1756 och d. 10 Febr. 1819, hvilka uttryckligen föreskrifva, inom hvilken tid från timade vacancer underd. förslag böra ingå, tjenster och löner bortgifvas, m. m., blifvit till Lieutenants-lönen utnämnd före d. 2 Nov. 1824, då den nya organisationen beslöts.
Af hosgående tjensteförteckning synes, att jag varit i tjenst sedan år 17S1 och derunder varit commenderad i 1789, 1790, 1808, 1809, 1813 och 1814 arens fälttåg, och att jag bevistat batailterna vid Svensksund de tvenne förstnämnda åren, atfairen i Danska Sundet d. 6 Oct. 1813 och affairen vid Fredriksstad d. 3 Aug. 1814*
A'tt efter en så lång tjenstetid, och ehuru jag vet med mig sjelf, att jag ej begått några tjenstefel, blifva beröfvad allt hopp till vidare befordran, är redan ett liårdt öde; men ännu hårdare är det, att utan sitt förvållande gå miste om en löneinkomst, till hvilken man redan erlagt accord och blifvit å förslag uppförd, genom den särskilda omständigheten, att en ny organisation af vapnet förestod.
Särskildt, och på det att ingen må kunna anmärka, att jag bort anmäla denna vördsamma anhållan redan vid sisth Riksdag, får jag tillkännagifva, att jag redan i början af året 1825, och så snart det kommit till min kännedom, att, i sammanhang med den nya organisationen af K. M:s Flottor, jag blifvit förflyttad på expectance-stat endast med UnderLieutenants-lön, till K.
KrigsExpeditionen ingaf mitt underd. memorial i ämnet, men att jag efter mångå förfrågningar slutligen fick det svar, att okändt vore, hvar handlingarne i målet funnes att tillgå, hvarföre jag år 1831 förnyade samma ansökan, derå jag erhöll den Nåd.
Resolution , sorn här ofvan blifvit åberopad.
Jag anhåller vördsamt om remiss af denna min motion till StatsUtskottet.
19 nJ6 Den 12 Februarii f. m.
N:o T.
Merit-förteckning för Lieutenanten vid K. M.-s Flotta i Stockholmj Gast. M. Hårdh. y> ef O: n K ~ * Ö ~ * £* M W
Född i Stockholm d. 9 Oct. 1773. D-?
C- ^ fls z
Ar 17st antagit tjenst som fri Volontair vid g B i 3 K. M:s Svea LifGarde, hvilken tjenst inneha- 3 u ’ a? 8 03 ' aq des till år 1786, samt under de trenne sista åren idkat utrikes sjöfart lill slutet afår 1788. 1789 Anlagen till Sergeant vid K. Armeens Flot- d. 3o tas Stockholms Escader; commenderad på Ga- Maj. leren Stockholm samma år, och bevistat ba- taillen i Svensksund.
1790 commenderad på Galeren Westervik, och bevistade bataillen vid Svensksund.
Efter slutad fred ingick å nyo i Coopvaer- diefartens tjenst till slutet af år 1791, då jag erhöll ordinarie lön såsom 1791 Fourir vid nämnde Escader, samt tjenstgö- d. 24 rande till år 1793; under samma är transpor- Nov. terat en Kanonslup till Åbo Escader, äfven er- höll ett och ett halft åi's permission att idka utrikes sjöfart.
Åren 1795 och 1796 förnyad permission i 1801 Goop valdie-tjenst.
Belordrad till Styckjunkare med ofvannämn- d. i3 de lön; samma år commenderad på en Ka- Febr nonslup till Östersjön under Capitainen Stan- 180a derskjölds befäl. —-— Erhöll full lön till förenämnde befattning d. 3o efter Lieutenanten Polheimer.
Oct, 1804 och i8o5 commenderad å K.
Jakten Ex- i8o5 plendian under Lieutenanten Ehrenbills befäl.
FlaggConstapel enligt K.
M:s allernådigste d. 28 befallning af d. 21 Aug. samma år.