Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så länge denna klyfta finnes mellan Skandinavien och Tyskland, kan, säger han, aldrig något förtroende dem emellan uppstå.
O. s. v. Allt detta är, gudná ’ s, allt för sant, och behöfde vi ej befara något af våra grannar, vore det nog den bästa politiken att stå helt och hållet på egen, sjelfständig botten.
Men måste man välja mellan Ryssland och Tyskland, tror jag ingen svensk eller norrman skall blifva tveksam i valet.
Vi förstå långt bättre tyskarne, vi kunna bättre sätta oss in i deras känslor och föreställningar.
Ett förbund med dem blir i alla fall ett förbund med stamförvandter, ej ett förbund med en för vår odling helt och hållet främmande och till för 70 år sedan fiendtlig nationalitet.
Visserligen bör politiken endast i ringa mån syssla med känslor, utan främst med intressen, detta är nog sant; men icke förty få vi ej glömma Tilsit 1807 och de aftal som der uppgjordes; det är ej Tyskland, som lemlästat oss.
Ofvanstående betraktelsers rigtighet lär svårligen kunna förnekas.
Men skall då Skandinavien likgiltigt åse, huru kriget utbryter och fortgår?
Skola vi med platoniskt lugn, att ej säga hjertlöshet, åse huru kanske Tyskland krossas?
Ingen kan förutse krigets utgång, det står i Guds hand.
Skola vi, när Tyskland ligger utmattad t och blödande, i vår tur upptaga striden och då duka under?
Eller skola vi i sista fallet utan strid, men nödda och tvungna, förena oss med kolossen i öster och sända våra söner att kämpa i Bulgarien och Indien för intressen, som ej röra oss det ringaste?
Sannerligen kan icke frågan betraktas ur flera synpunkter än den parlamentariske mannen det gjort.
Visserligen utgör Sverges och Norges befolkning icke ens 7 millioner och våra härorganisationer äro långt ifrån tillfredsställande, detta kan ej bestridas.
Men i alla fall är en här på 100,000 man ett tillskott i kraft, hvilket Tyskland ej lär förakta.
Soldatmaterialet är utmärkt, om ock öfning och infanteribeväpning lemna mycket öfrigt att önska.
Men antag att Skandinavien skulle blifva fullkomligt neutralt, ej taga parti för hvarken den ena eller den andra, och antag att krigets utgång ej blir afgörande, månne ej då den sannolikheten ligger bra nog nära, att det blir vi, som få betala fiolerna till båda de stridande parterna?
Under sådana förhållanden uppgöres kanske freden på de neutrala makter-nas bekostnad, utan att de ens rådfrågas om sitt blifvande öde.
Är den parlamentariske mannen fullt säker på att så ej kommer att ske?
De neutrala makterna ses vanligen med allt annat än blida ögon af båda de stridande parterna.
Att redan nu, innan förhållandena utvecklat sig, förutsäga hvad som under kommande tider kan vara klokt eller ej, lär väl ingen kunna göra.
Lika litet bör redan nu af-göras, huru man i framtiden bör handla; det vore allt annat än välbetänkt.
Den, som skaffar sig förutfattade åsigter och som sedan vill tillämpa dem, antingen de passa eller ej för nya tider, den kommer alltid att draga det kortaste strået, och nationens öden bör han ej få leda.
Dogmatiska politici behöfva vi ej, utan realpolitici, som skåda förhållandena sådana de äro och icke genom önskningarnas förstoringsglas.
Men just derför är det farligt att på förhand tro sig kunna bestämma öfver Sverges och Norges politik under kommande tider.
Låtom oss vara beredda att möta oroliga tider, och låtom oss göra klart de allmänna synpunkter, som kunna blifva bestämmande för vårt handlingssätt; men absolut neutralitet under alla förhållanden eller ej torde vara klokast att lemna åt framtiden att afgöra.
Är det sannolikt att vi kunna få vara neutrala utan att dervid vår tillvaro sättes på spel, är det sannolikt att vid krigets slut uppgörelsen ej kommer att ske på vår bekostnad, då kunna vi ej önska oss bättre politik.
Men har man skäl misstänka, att vår statliga tillvaro genom neutralitet sättes på spel eller att de neutrala få betala fiolerna vid fredsuppgörelsen, då inträder frågan i ett annat skede, som fordrar nya öfverväganden; då kan det tänkas vara klokare att kasta hela vår makt i händelsernas vågskål.
Vinna vi ej målet, sluta vi i alla fall med bibehållen aktning för oss sjelfva och hos andra.
Måtte de styrande, de som bättre än andra kunna öfverse och bedöma förhållanden och tilldragelser, leda våra öden till det bästa, vare sig slutordet blir neutralitet eller krig!
Och måtte först och sist Gud hålla sin skyddande och hjel-pande hand öfver brödrafolken.
— er —
Och ändtligen införa vi ur samma tidning den förste insändarens slutartikel i frågan, lemnande åt läsaren att sjelf göra sina reflexioner.
Denna sista artikel har följande lydelse: Med anledning af omtalanden i flera af utlandets för nämsta tidningar, att furst Bismarck skulle hafva i sinnet att indraga Sverige-Norge i den koalition eller » trippelallians », som vore under bildande mot Ryssland och Frankrike, funno vi oss föranlåtna (under förutsättning att någonting dylikt vore i görningen) att i denna tidning framställa ett spörsmål, huru vida det kunde anses vara praktiskt klokt, isolerade genom haf som vi äro från Europas gamla stridsfält och icke egande något direkt intresse i Tysklands, Frankrikes och Rysslands politiska förhållande till hvarandra, att nu frångå det system af sträng och upprigtigt menad neutralitet, som Sverge-Norge till sin lycka iakttagit och haft välsignelse af allt sedan vår nuvarande konungaätts stamfader besteg de förenade rikenas tron, och att genom en brytning af detta den store stamfaderns system — en öppen och ärlig vänskap med alla makter — må hända inveckla oss i stormakternas stridigheter, då vi antagligen skulle komma att må som » Spurv i Tranedands ».
En insändare, hr — er —, har med anledning häraf två gånger uppträdt i tidningen med genmälen, i fråga om hvilka vi helt och hållet kunnat förbigå hans reflexioner om en persons, » som deltagit i det parlamentariska lifvet », förmåga att bedöma politiska förhållanden, ty det är en upplyst allmänhet som är bäste domaren här vid lag, och vi hafva icke heller, såsom — er — förmenar, uttalat något » absolut omdöme », utan endast framstält ett höfligt spörsmål.
Vi äro äfven, som den ärade hr — er — skall finna, under vissa förutsättningar i mångt och mycket af fullkomligt samma mening som han, ehuru vi icke komma till alldeles samma slutsatser.
Vi skola derför endast strängt hålla oss till sak och vilja då till en början antyda, att vi trott oss finna ytterligare stöd i vår uttalade förmodan, att Sverge-Norge, utan att någon — mer än vis3a invigda, förstås — haft aning derom, må hända verkligen äro på något sätt invecklade i den s. k. trippelalliansen, genom en ny artikel i den ansedda engelska tidningen Contemporary Review af den namnkunnige tysk-engelske författaren Max Müller, som säger att » det vigtigaste värf kej-sar Fredrik har att utföra är konsolideringen af den freds (!
) liga, omfattande Tyskland, Österrike, Italien, Spanien och Sv erge, hvaruti man hoppas att äfven England skall inträda. »
Man kan således knappast längre betvifla, att Sverge är i någon mån inveckladt i denna koalition, rigtad i första rum-met mot Ryssland, samt att ryssame med kännedom härom nog skola hafva oss i godt minne.
Hr — er — frågar: » Finnes det väl någon upplyst svensk eller norrman, som med handen på hjertat kan hysa den öfverty-gelsen, att vi till evärdliga tider skola få sitta i lugn och ro och tvista inbördes, eller hängifva sig åt illusionen att Ryssland någonsin uppgifver tanken på att förr eller senare bemäktiga sig den skandinaviska halfön? »
Nej, svara vi, visserligen icke, hr — er —.
Derpå tviflar ingen — om i officiella tal och vid mycket högtidliga tillfällen samt i officiösa tidningar uttalas vänskap med alla makter, men man i hemlighet ingår förbund mot en af dessa, den mäktigaste och för oss farligaste, och derigenom helt naturligt utsätter sig för att denna makt, Ryssland — sedan Bismarck gått till sin högste herre och » trippelalliansen » liksom » den heliga alliansen », » novembertraktaten » m. fl.
kombinationer af den diplomatiska knipslugheten endast äro historiska kurio siteter.
icke » värda ens så mycket som papperet hvarpå de skrifvits » — med allt skäl, och till och med rätt, kan taga sig anledning begagna första lämpliga tillfälle att hämnas.
Hvems vore då skulden?
» Nej, gudnås »!
utbrister — er — längre fram, » kriget är oundvikligt, det kommer med absolut visshet », och äfven derom äro vi fullkomligt ense med författaren, ty så väpnade till tänderna som stormakterna i Europa nu äro, lär ett krig vara oundvikligt vid minsta anledning, och hafva vi ingått en off- och defensivallians med någon af dessa makter, så följer som ett korollarium att vi äfven måste deltaga i striden.
Huru vida vi derigenom skola lyckas hindra ryssarne att krossa Tyskland, såsom — er — antyder, lemna vi derhän, antagande tills vidare att tyskarne reda sig bra sjelfva.
Denna i sanning storslagna uppfattning — värdig en af Carl XII: s och Gustaf IV Adolfs efterkommande — om vigten för Tyskland af en allians med Sverge och svenska arméns uppträdande till Tysklands försvar mot ryssarne, för hvilken hvarje svensk och norrman med hjertat på rätta stället » och handen på hjertat » måste buga sig, har må hända hindrat den värde insändaren att se sakerna som de i verkligheten äro, d. v. s.
att krig hädanefter mellan de mindre staterna i Europa knappast äro tänkbara, emedan dessa nog komma att uppgöra sina små tvistigheter i godo, såsom under senare åren någragånger skett emellan Sverge och Danmark, utan komma krigen att utkämpas emellan makterna af första ordningen;
att den skandinaviska halfön, skild genom haf och således naturgränser från det öfriga Europa och de fålt, der de stora krigen alltid utkämpats och komma att utkämpas, icke är att jemföra med Schweiz och Belgien — hvilka hr — er — ställer i paritet med oss — som ligga midt i arméernas krigsstråts vägar; och att derför krigets åskor icke lära komma att framdeles, mer än under de senaste 70 åren, förnimmas annat än på långt afstånd från oss, för så vidt vi icke genom fin-fina diplomatiska trådar eller sabelskrammel i tid och otid sjelfva draga blixten öfver vårt hufvud; och
att vi således verkligen fortfarande skulle kunna sitta och » skära pipor i vassen », roande och uppiggande oss med att » gräla inbördes så mycket vi det önska », om vi inskränka oss till att » sköta våra inre angelägenheter » och icke af begär att spela en mellanstämma i den storpolitiska konserten inveckla oss i äfventyrligheter af betänkligaste slag.
Vi våga framställa till hr — er — den » kuggfrågan », hvad följderna kunnat blifva eller säkert blifvit, om Sverge — såsom åtskilliga fantaster ville — uppträdt i Danmarks sista krig mot Tyskland.
Skulle, som man, efter de många sammanstämmande uppgifterna i den utländska pressen numera måste börja att befara, Sverge-Norge vara engagerade i den s. k. Trippelalliansen, hvilket — er — och hans meningsfränder förmodligen anse helt naturligt och politiskt klokt, så erkänna vi med — er — att vi stå inför den allvarligaste verklighet och må icke sitta med armarne i kors och antaga att » de styrande skola föra statsskeppet oskadadt genom snart stundande stormiga tider », ja icke ens förlita oss på att » försynen skall hålla sin skyddande och hjelpande hand öfver brödrafolken », ty » då kunde det bära rakt till fanders », som biskop Heurlin lär uttryckt sig — utan vi måste spänna hvar enda muskel, hvar enda nerv och lika som de andra makterna i Europa rusta oss icke blott till tänderna utan till hjessan samt riksdagen för detta ändamål anvisa icke lumpna 50,000 kr.
till Vaberget och 100,000 kr.
till en artilleribataljon å Oskar-Fredriksborg, utan hela spanmålstullen och alla andra disponibla och icke disponibla tillgångar, ty — såsom — er — säger — faran kan vara stor, enär ett krossadt Tyskland lemnar oss », såsom dess bunds-förvandt, » med hull och hår utan förbarmande i den östrakolossens våld »; men, tillägger — er — lugnande, » vinna vi ej målet », d. v. s.
blifva vi genom en sådan politik uppslukade af kolossen, » sluta vi i alla fall med bibehållen aktning för oss sjelfva och hos andra! »
En klen tröst emellertid synes detta oss för nederlag, slafveri och ruin, derför att man minst sagdt obetänksamt kastat in landet i äfventyrligheter — men det vore ej första gången i Sveriges historia.
För vår del, som, vi medgifva det gerna, sakna — ers — storslagna åskådningssätt i fråga om nationaläran, vill det i all parlamentarisk enfald förefalla, som om det skulle ligga mera verklig ära och lycka uti en upp-rigtig och oskrymtad vänskap med alla andra nationer och uti den aktning vi kunde vinna genom framsteg i vetenskap, konst och industri än genom ett återuppträdande på krigsstråten som kostat landet så mycket blod, så stora uppoffringar och åstadkommit så namnlöst elände.
Vi hoppas derför att om vi helskinnade slippa ifrån det äfventyr hvaruti vi, som det torde kunna befaras, äro inkastade, svenska riksdagen och norska stortinget i all endrägt borde låta sig kärt vara att så bestyra, det nationerna, hvil-kas skinn det gäller, må få ett afgörande ord med i laget vid afslutandet af allianser som kunna rubba vänskapsförhållandet till andra makter.
Axel Oxenstjema har yttrat: » Må svenskarne antingen förvärfva sig herraväldet öfver Östersjön genom besittningen af dess kustländer — eller ock lemna allt, hålla en stark flotta, lägga sig inom svenska klippor och skär och lefva i landet sins emellan ense, då ingen skall dem med fördel antasta ».
Carl XII och Gustaf IV Adolf hafva genom bortkrigandet af östersjöprovinserna och Finland lyckligtvis sörjt för att man numera icke behöfver bekymra sig öfver, eller fasta sig vid förra delen af den store rikskanslerns råd till hans landsmän, men den senare delen gäller med samma sanning som då orden uttalades.
Vi erkänna villigt att dessa artiklar lemna oss lika underkunniga om huruvida, svenska folket ovetande, vära styrande verkligen invecklat landet i den s. k. trippelalliansen och deri-genom i en off- och defensiv förbindelse med Tyskland, som&gt;bondepartiet » i riksdagen förmodligen förblifvit efter af-hörandet af herr utrikesministerns svar på herr Bexells in-terpellation, om densamma icke blifvit undertryckt nu.
Ett lär dock vara klart för hvar och en som med uppmärksamhet genomläst förestående märkliga artiklar och begrundat deras innehåll, nemligen att, ur hvilken synpunkt saken betraktas, och hvilka åsigter man än må hysa om det företrädesvis statskloka uti att redan på förhand binda sig genom traktater och derigenom afhända sig sin frihet att i blifvande krigiska förvecklingar välja sin position, eller att, beredd på alla eventualiteter, utan fjesk, lugnt afvakta händelsernas gång och på det for landet fördelaktigaste sätt handla i öfverensstämmelse med inträffande förhållanden — att, säga vi, fredens bevarande mäste vara lyckligast för oss lika som för hvarje annat land, och att således det önskligaste vore att Sverge-Norge, under kommande europeiska krig, framdeles, såsom under de senaste 70 åren, intoge en neutral ställning.
Är detta resonnemang riktigt, så borde väl de styrandes fosterlandskärlek afhålla dem frän hvarje steg som kan leda till inblandning i krig med deraf följande olyckor och risker.
Och på grund af h. m: t konungens i trontalet vid 1888 års riksdag uttalade förhoppning, » att det skall lyckas ömsesidiga bemödanden och allas kär-lek till freden att på ett för Europas lugn tryggande sätt tösa ännu sväfvande frågor », våga vi äfven hysa den förhoppning, att det icke må befinnas oundgängligen nödvändigt att Sverige ingriper i lösningen af de » sväfvande frågor » som hota Europas lugn, utan att det må lyckas stormakterna, vår politiska obetydlighet förutan, arrangera tvistepunkten sig sjelfva emellan.
Men om äfven, enligt herr — er: s — åsigt » Ryssland aldrig öfvergifver tanken att bemäktiga sig den skandina-
IX, 4.
23viska halfön », så finnas så många skäl — ur den europeiska jämnvigtens synpunkt — som tala för att något sådant icke kan tillåtas af de andra makterna, och under alla förhållanden stå vi rena inför historien och våra efterkommande, om vi icke förut gripa till vapen utan låta ryssame anfalla oss.
Nyare tidens historia ådagalägger nogsamt det brottsliga lättsinne hvarmed man inkastat Sverige i krig; ty faktiskt är att alla de krig hvaruti Sverige under de sist förflutna 170 åren varit inveckladt, hafva varit anfallskrig från vår sida, tillstälda af de för tillfället styrande på de lump-naste och orimligaste anledningar och genom påtryckningar och bearbetningar från utlandet; hvilka krig kostat strömmar af blod, och hvarigenom vi utsatts för nesa och förödmjukelser, och lidit oerhörda förluster.
Alla dessa olyckliga krig hade emellertid, som historien tydligen visar, otvifvelaktigt kunnat undvikas, om man ej onödigtvis blandat sig i leken.
I betraktande af vårt lyckliga insulära läge, genom haf skilda från de slagfält, der Europas öden afgjorts i föregående krig och äfven framdeles komma att afgöras, och på grund af historiens omutliga vittnesbörd torde således de af — er — framhållna farhågorna för Ryssland något lugnas, och befinnas icke vara så öfverhängande som mången med honom tilläfventyrs föreställer sig, blott vi icke uppträda utmanande eller anfallande.
Men oförsigtiga löften och ingångna förbindelser med främmande makter kunna förleda till samma olyckliga resultat och då så är förhållandet, borde väl de förenade folkens representanter, Sveriges riksdag och Norges storting anse som sin oafvisliga pligt att just hafva ögonen öppna för den politiska ställningen till utlandet, och så långt riksdagens och Stortingets makt sträcka sig verka i första rummet för häfdandet af de förenade rikenas anseende och traktatsenliga rättigheter i utlandet, men på samma gångmotarbetat allt som kan störa det vänskapliga förhållandet till främmande makter, men inlägga ett absolut veto mot hvarje åtgärd som onödigtvis kan inveckla landet i krig.
Genom undertryckandet af en nyligen väckt interpel-lation, vill det emellertid förefalla den utanför stående, som om majoriteten i riksdagens andra kammare velat slå döf-örat till för de upplysningar rörande Sveriges utrikespolitik, herr utrikesministern behagat lemna, och (om interpellatio-nens anda och mening beaktas) derigenom åtminstone indirekt kan sägas hafva inbjudit till och gillat en politik, mot hvilken landet och riksdagen förut alltid bestämdt uttalat sig.
Kammaren har sålunda i verkligheten iklädt sig ett oerhördt ansvar och ställt sig i proprieborgen för följderna, om en sådan utrikespolitik skulle komma att följa, som interpellanten synes vilja afböja, och kammaren måste vara beredd på alla konseqvenser, såsom ökade anslag till fästningar, kanoner, gevär och pansarbåtar, for att möta faran, och om kriget utbryter, till hundratals millioners bevillning för krigskostnader och krigsskadeersätt-ningar, för oberäkneliga förluster af lif och egendom samt att gamla Sverige, såsom — er — uttrycker sig, » med hull och hår utan förbarmande lemnas i den östra kolossens våld » --- — — — — — — -----
För vår del befara vi visserligen icke ett så radikalt slut på » Sveriges sista strid », ty det öfriga Europa kan lyckligtvis icke tillåta Östersjöns förvanling till ett ryskt » mare clausum »; men deremot anse vi ingalunda otroligt att Norrbotten med Luleå-Ofoten-jernbanan, medelst hvilken hela ryska jernvägsnätet kan ställas i förbindelse med Ofotens ständigt öppna hamn, samt de rika grufvorna och skogstillgångarne jemte någon lämplig skadeersättning till betäckande af de ryska krigskostnaderna och näpsandet af vår kitslighet, skulle kunna tänkas såsom en del af förlusterna i följd af ett obetänksamt krig med Ryssland, liksom Elsass-Lothringen och 5 milliarder gingo förlorade förFrankrike till följd af Napoleon III; s lättsinniga krig med Tyskland — — ----------- —
Ingen må nemligen invagga sig i den illusionen att den » östra kolossen », om vi ännu en gång vore nog vansinniga att angripa honom, skulle visa sig så nådig mot oss som kejsarinnan Katarina mot » tjusarkonungen » för 100 år sedan, eller att vi slippa så lätt undan som efter Gustaf VI Adolfs krig mot Ryssland, hvilket, utan att tala om hurusom den uppbådade beväringen fick frysa och svälta ihjel, likväl bragte Sverige till randen af ekonomisk ruin, medförde förlusten af Finland och kostade honom — upp-hofsmannen till detta dumdristiga krig — Sveriges konunga-krona — --
Och icke heller må våra bröder norrmännen inbilla sig att de få sitta hemma och » skära pipor i vassen », oin Sverige skulle invecklas i krig; ty om också Grundloven förbjuder att » Norges Landt- och Sömagt overlodes i frem-mende Magters Tjenste », så kan h. m: t konungen, så länge unionen finnes till i sin nuvarande form enligt 11 § Regeringsformen » bereda och handhafva ministeriella mål \ hvarmed förstås alla de som angå rikets (d. v. s. de genom unionskonungen förenade rikenas) förhållande till främmande magter, på det sätt honom lämpligt synes *, hvarvid det tillkommer den svenske » utrikes ministern att inför konungen dessa mål föredraga »; och Norge kan sålunda, utan att hafva någon aning derom, helt oförmodadt vara inveckladt i krig, trots bestämmelsen i Grundlovens 25 § att » til angrebskrig maae Norges Tropper og Roeflottille ikke anvendes uden Storthingets samtykke ».
Ty hvad vill Stortinget göra om unionskonungen afslutar en off- och defensiv allians, som förr eller senare leder till krig.
Jo helt enkelt, antingen lojalt honorera sin konungs förbindel-ser, och beträda krigsstigen, eller lemna konungen i sticket och dermed de facto upphäfva unionen, och att döma af Norska pressens uttalanden synes man i Norge, i ett så kritiskt antingen-eller, luta mera åt det sistnämda alternativet än åt det första.
Något tredje alternativ gifves knappast.
I det föregående hafva vi sökt framhålla hvad man ansett tala för — ja t. o. m. bevisa — trots uttaladt tvif-vel från officielt håll — att furst Bismarck funnit förenligt med Tysklands fördel att låta äfven Sverige-Norge utgöra en lem i den koloss, det åkerspöke på tre fötter han format och upprest för att skrämma Frankrike och Ryssland.
* Vi hafva äfven framhållit de vådor man ansett vårt begagnande för detta ändamål kunna medföra, hvilka skulle blifva så mycket större om, som man ju kan tänka sig, Österrike-Ungem, Italien och Spanien draga sig ifrån Trippel- * alliansen och lemnade oss ensamma i förbundet med Tyskland — mot Frankrike, Ryssland och sannolikt Danmark, men derjemte låtit motsatta meningar göra sig gällande, och för egen del uttala vi den förhoppningen att våra styrande på grund af deras vid många tillfällen prononcerade åsigter och landets oförtydbart uttalade vilja, skola, ledda af sin pligt, sin kärlek till fosterlandet och dess sanna ära, uppträda med all kraft då det gäller att uppträda emot lovergreb » uti ett eller annat hänseende, att värna Sveriges
* Att döma af utländska pressens sista yttrande rörande trippelallian-sen, synes den för närvarande stå på klena fötter, ity att italienska riksdagen utan barmhertighet förkastat regeringens tyskvänliga politik, som kostat Italien oerhördt, och Österrike-Ungern tyckes ej heller vid närmare besinning vilja uppoffra sig för sina » stamförvandter ».
Det bismarckska åkerspöket kommer således kanhända inom kort att balansera på ett ben; och skulle det ramla omkull, så är det naturligtvis de mot yttersidorna fram-stående lemmar ne som få taga emot knuffarne.
Sätta rens anmärkninganseende i utlandet och helgden af ingångna traktater, men deremot undvika allt som kan inveckla landet i utlandets stridigheter, och störandet af det goda och vänskapliga förhållandet till alla främmande makter.