Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven menniskans ädlaste lidelser förråda henne skoningslöst i ödets händer – och emedan intet menniskobröst är fritt ifrån de förra, finnes också intet, som icke träffas af ödets slag.
Icke ens Greklands odödliga gudar kunde motstå ödets makt, ty menskliga passioner hade äfven insmugit sig i gudarnes hjertan.
Se på ungmön, öfver hvars läppar i obevakade stunder en aningsfull suck smyger sig: hvad är renare än denna suck, hvad mera oskuldsfullt än denna längtan, som ännu icke vet sitt mål?
Och är den mindre oskyldig derföre, att den möter en annan, blott en djerfvare broder, uti en ynglings eldiga blick?
Äfven denna blir ju genast mild, blyg och ren, och det var ju hennes känsla, som gaf den dess rena färg.
Ännu var denna känsla icke passion, och blott emedan den innehöll fröet till en sådan, dref redan ödet sitt spel med de båda och – förde dem till hvarandra.
Det var en skickelse, som är af deras vilja oberoende.
Hvem vill då förtänka de tu, att de kalla den en högre skickelse, en ledning af samma föresyn, som inplantade den oskyldiga känslan i deras hjertan och gjorde, att dessa genast kände hvarandra?
Hvarföre skulle den ej vara från himmelen?
Nu först veta ju de båda, att deras känslor äro himmelskt rena, att de omfatta allt rent och heligt på jorden, att de sammangjutas med känslan för det heliga i himmelens boningar.
De höja ju, dessa känslor, sinnet ditupp; de skola ännu der lefva oförändrade och icke känna rodnadens brand inför den heliges anlete.
– Så låt dem då glöda, tändas, låga mot hvarandra.
Det är en himmelsk flamma! säger du – det är passionens vilda brand! säger ödet och smider vid den nya länkar på de bojor, i hvilka det för lifvet fängslar de båda.
Ty hvar fanns vissheten, att de voro skapade för hvarandra?
I deras egen känsla.
Då kan ju denna visshet icke vara längre, än denna känsla; och den är ju icke mera hvad den var.
Den är passion; och för passionen, då den är gifven, har menniskan en tygel i förnuftet; men förnuftet kan icke skapa passionen, kan icke förlänga dess värma, då lågan slocknat.
Och hon slocknar – och då försvinner vissheten om himmelens goda skickelse, då bära ödets onda makter skulden.
Om blott ödet sändt en annan!
Kanske honom?
Nej honom?
Nej! – Jo! – Är detta samma känsla, som nu väljer och öfverlägger?
Nej den kände intet val.
Ej en sekund tvekade den, utan flög medkänslan till mötes.
Det var ödets makter, säger den bedragna.
Oöfverlagdt val! säga snusförnuftiga tanter och högvisa filosofer.
Låt dem tala – ett lifs lycka är förspilld; hvilket skulle göras.
Den, som en gång tömt den bägaren i botten, han kan ännu ofta i ruset dränka sin saknad, men sällhetens obemängda dryck kan lifvet icke mera bjuda honom.
Och åter ett annat hjerta synes ödet med ens krossa.
Det tror sig finna ett beslägtadt, – det af ödet utsedda – men i detta finner det intet svar.
Huru olycklig är ej den hopplösa kärleken, den, som i förhoppningarnes rätta årstid, i ungdomsvåren, hvart den blickar, ser endast öde fält, mellan hvilkas stensådd den trånga lefnadsstigen slingrar sin ojemna bana!
– Ödets lotter äro här vanligen lemnade i en svag hand, i qvinnans späda, varma, kärleksrika.
Ej blott att det är hon, som begäres och afgör; hon har äfven oftast i sin makt att framlocka det ord, hon helst önskar höra.
Ty mannen är uti intet så egoistisk, som i kärlek.
Sällan förfelar en qvinnas tillgifvenhet, om den röjes, sitt inflytande på honom.
Hennes förnämsta dygd, som öfverskyler mycket och ger annat glans, blir alltid, att hon älskar honom – ingen annan.
Var derföre på din vakt, unga tärna.
Om ditt hjerta i hans närhet slår ett hastigt slag, så för icke handen till detsamma, låt icke din blick söka hans och räck honom icke ens din minsta fingerspets – utan handske.
Han läser i dina ögon hellre mer än mindre, och har du en gång väckt hans fåfänga, så har du ledt honom att bedraga sig på sina egna känslor.
Sällan har han mod att skjuta ifrån sig den sällhet, som ur ett varmt hjerta sjuder honom till mötes, som vinkar honom från rosiga kinder, från svällande purpurläppar.
Huru ofta har han icke för den, för stunden, glömt framtiden.
Derföre tyst – dölj allt, om ej tills förståndet pröfvat, åtminstone tills din egenkärlek säger dig, att den mottagit offer nog, och låt den icke mutas af din kärlek.
Visserligen han då förestå att bära uppoffringens svåra börda.
Men menniskan, isynnerhet den unga, upplefver intet år, då hon ej finner det förflutnas bekymmer små, i jemförelse med det närvarandes.
Tiden skall derföre läka smärtan, och uppoffringen för hvarje dag förlora af sin betydenhet.
Det är alltid en vinst att lära känna ödet af hvad det nekar, icke af hvad det gifver.
Ty dess gåfvor äro försåtliga.
Så äfven här.
Skickelsen, ödet, har icke fört dem tillsamman, som kanske voro skapade för hvarandra.
Men hvad är det mer?
Hade skickelsen så gjort, så hade hvarderas framtid berott af den på måfå mottagna gåfvan.
Nu äro de fria från gåfvan, och ödets makt öfver deras framtid är blott inskränkt.
Ty de vänta icke mera en skickelse, ett lyckligt kast, utan pröfva och välja.
Känslan talar icke mera ensam, och den känsla, som talar, är icke frö till passionen.
Derföre tänkte den af de båda, som sade:
«menniskan spår och Gud rår», icke på hvad hon egde, utan på hvad henne blifvit nekadt.
Hvilken tillämpning hon deraf gjorde, på hvad den andra, henne med de mörka lockarna, blifvit beskärdt, dertill kunne vi endast gissa.
Denna, hon gjorde inga tillämpningar; hon blott kände att tiderna förändrats, utan att den närvarande uppfyllde hvad en förfluten tid lofvat.
Så lät hon, såsom barnen då en glädje, hvaraf de på förhand njutit, förnekas dem, sin smärta flyta i tårar ur det trångt blifna, öfverfyllda hjertat; och väninnan, som visste, att barnen måste få gråta ut, satt der helt tyst, med de vemodiga dragen, de halfslutna ögonen och de halftleende läpparne.
Senare samma afton brann på samma bord i samma kabinett blott en matt skimrande lampa.
Vid dess halfdunkel låg, lutad i det ena hörnet af den dunkelröda soffan, hon med de mörka lockarne, hvilka nu oordnade föllo öfver hals och skuldror.
De stora, eldiga ögonen gömdes nu af slutna ögonlock, och i det venstras af dessa silkeslena garnering skimrade en glänsande tårkristall, ett spår af den insomnades vakna betraktelser.
På kinden brann en flämtande rodnad, och den från tvånget halftbefriade barmens rörelser betecknades af fram och åter skymtande skuggningar.
Det led redan in på natten, då dörren sakta öppnades och en ung mörklockig man, med ett ljus i ena handen och en bok i den andra, inträdde.
Med ett uttryck af ovilja, som for öfver det något bleka ansigtet och tog fäste på de trotsiga läpparna, närmade han sig bordet och soffan.
Hans blick fästades på slumrerskans anlete, halkade derifrån lätt öfver de i den vårdslösa ställningen täcka runda formerna, ända ned till den långt framstuckna lilla foten, och vände åter upp till de starkt purprade läpparne och de tillslutna ögonens skönt hvälfda rundning.
Då försvann den dimma, som nyss öfverskuggade hans ansigte; en stel dragning af medlidande och ett snabbt spel af hänförelse följde tätt på hvarandra, och förrän det sednare upphört, hade han redan bortlagt bok och ljus och höjt ena knäet ned till pallen, som stod vid soffan.
Lutad öfver henne, slog han ena armen kring det runda lifvet och begrof den andra i de mörka lockarne, under det han fästade en lång kyss på hennes läppar och med sakta våld qvarhöll hennes hufvud i oförändradt läge.
Den öfverraskade sträckte omedvetet, utan att ännu vara rätt vaken, sin arm kring den djerfves hals.
Hon öppnade icke ögonen, förrän den långa kyssens korta ögonblick försvunnit.
Dock, en sådan scen kan svårligen målas.
Ty fastän ögonblicket är den bildande konstens verld, fattar hon i detta blott den yttre handlingen i dess helhet, men känslans rikedom kan hon endast antyda.
Och dock är dennas rika verld så lockande att afbilda – desto mera, ju mindre man verkligen i den lefvat.
Det dunkla och okända drager alltid fantasien till sig, och han fladdrar förväget ikring det, som myggan kring ljuslågan, tills han, som den, förbrännt de lätt förstörda vingarne.
Allt på jorden är förgänglighet.
Fantasien finner sin död i verkligheten, i känslans verklighet; äfven denna sjelf förstöres af menniskans förvetenhet, af hennes begär att inse, likasom den förre af begäret att njuta.
Fråga olyckan hvad hon är, och hatet hvad som närer dess brand, men fråga icke sällheten hvadan den kommer, eller kärleken hvar den har sin rot.
Men hvarföre säga: fråga och fråga icke?
Menniskans svaghet hindrar henne vanligen just då att fråga, när hon borde göra det.
Deremot frågar hon ofta, der hon skulle njuta och blunda.
Så smög äfven frågvishetens orm sitt gift i de tvennes paradis.
En stund hade förgått i smekningar och ömma hviskningar.
Då frågade den unge mannen:
Egen älskade, hvarföre alltid dessa tårar?
Jo, han visste det väl – och likväl frågade han.
Var det af ömhet för den tillfrågade?
Tårarnas orsak var smickrande för hans egenkärlek; deras tillvaro plågade honom, ty de innehöllo en beskyllning.
I denna upplysning förekommer intet om henne.
– Och hon, ville hon dölja dem, för att skona honom?
Nej, hon hade dem alltid till hands, hon visste, att deras källa var alltför rik för att kräfva någon onödig sparsamhet.
Bringa honom att erkänna sin felaktighet, hennes oskuld?
Kanske hoppades hon att sålunda återkalla hvad hon nu saknade.
Men kärleken födes icke af rättskänslan.
Och, med ett ord, hans sällhet var icke målet!
Hon var sjelf öfvertygad att han kände orsaken; ty hon sade:
«Ack, det vet du nog.
Hvad skulle jag hafva för glädje, då du är borta?»
Hvad för glädje?
Jag kan ju ej evigt vara hos dig?
Du vet ju att jag älskar dig, att jag icke högre älskar någon annan.
Alltid missnöjd!
Hvarföre så plåga dig sjelf och mig?
Hon följde det gifna exemplet, i det hon litet häftigare genmälde:
«Du säger så, fast du nog vet, att du icke mera är densamma som förr.
Då»
Se så i herrans namn! så äro vi då åter inne på det kapitlet.
Han släckte härvid ljuset, tog lampan i ena handen, drog med den andra henne sakta framåt ifrån soffan, kysste henne på kinden och tillade:
Var nu förnuftig, min lilla gumma, och låt oss gå till sömns.
«Ett ondt samvete fruktar all förklaring.
Aldrig vill du höra mig!» svarade hon, men gick ändå förut; ty kyssen på kinden hade redan känts så kall – och det skrämde henne.
Han följde gäspande, men tog, då han gick, ifrån bordet den ditlagda boken.
För den, som skrifver en kärlekshistoria, kan det vara nödigt att noga hålla reda uppå hvarje ögonblick; ty för kärt folk äro de alla betydelsefulla och vigtiga.
Intresset ligger vid dem bara i händelsernas gång – slutet är i alla ordentliga kärlekshistorier detsamma.
Men i giftermål är det helt annorlunda.
Der är det endast tiden som pröfvar, och ju mera man låter tiden gå, desto hastigare får man något begrepp om, huru det skall gå till vid slutet.
Ty i giftermål är oftast slutet en gåta.
Saklöst och till vår stora fördel kunna vi derföre titta in hos vårt unga par efter ett år, under hvilket dagarne som vanligt börjat med morgonen och slutat med aftonen, samt nätterna gjort tvärtom.
Vår unga man hemkom en mulen höstdag direkte från arbetsrummet; något som i förbigående sagdt icke alltid plägade hända.
Han tycktes genom sin trägna sysselsättning att granska räkenskaper hafva skärpt sin kritiska blick.
Åtminstone fästades den i förrummet med obehag vid fruns kappa och hatt, hvilka jemte en liten barnkänga prydde rummets divan, samt vid en mot en stol lutad damborste och skyffeln på densamma.
Halft förtretad gick han in i sitt arbetsrum, aftog öfverrocken och närmade sig bordet.
Uppå detta voro alla papper och böcker hopstaplade i en hög, och sjelfva den svartpolerade bordsskifvan var grå af dam.
Med hastiga steg gick han kring rummet, från den ena möbeln till den andra, strök pröfvande med fingret öfver soff- och stolskarmar, öfver den framstående kanten af bokskåpet och fönsterposten.
Vid hvarje sådant försök uppsamlade hans pekfinger en valk af hopade stoftkorn.
Han höll ännu på att vid tvättkannan utplåna spåren deraf, då den unga frun med en glad uppsyn inträdde.
«Kors, är du redan hemma, söta Fredrik?»
Är det för tidigt, då klockan är tre qvart till tu? genmälde denne något buttert.
«Nej, visst icke.
För mig kan du ju aldrig komma för tidigt.
Dessutom så»
Dessutom så får jag då säkrare än eljest tillfälle att komma in i ostädade rum, der dammet ligger halftqvarters tjockt, och der det ena plagget är slängdt hit, det andra dit.
«Förlåt, min söta du.
Jag hade lofvat följa kammarrådinnan, för att bese några tyger i Hedbergs bod – och den Stina, hon är ju så vårdslös, om man inte alltid hänger henne på hälarne.»
Ja, din egen paryr har du ej försummat, det ser jag.
För en så gammal hustru som du vore det dock bättre att se efter barn och hushåll.
Med en mönstrande blick for han öfver hennes eleganta drägt, från den näpna negligeen, hvars genomträdda röda band synbarligen voro beräknade för att låna litet af sin glänsande färg åt den nu något bleknade kinden, öfver den rikt veckade klädningen af elastiskt yllemusslin, ända ned till fotens ljusblåa tygkänga.
Hon följde med ögonen mannens blick och rodnade – af harm skulle man varit frestad att tro, ty hennes röst antog något deraf, då hon mera utropade än sade:
«Herre Gud, så obillig du är!
Huru vill du då, att din hustru skall klä sig?
Fordom misshagade det dig icke» – – men hon afbröt här sig sjelf, då hon märkte, hvilket intryck detta «fordom» gjorde – ty mannen grep till sin öfverrock.
I stället fattade hon skyndsamt i den handduk, han nyss begagnat, och började med den aftorka bordet, under det hon tillade: «Litet dam är väl ej hela verlden; det står ej länge på att få det undan» – –
Men det stod också icke länge uppå, förrän han hade öfverrocken på sig.
Den som engång är i farten att bli ond, honom förbittrar äfven det oskyldigaste ord, den likgiltigaste handling.
Så förtretade han sig äfven deröfver, att hon till damtorkning begagnade ett, handkläde.
Han gick i yttre rummet; hon följde efter med handduken i hand och föreslog:
«Sitt nu här ett ögonblick, så länge Stina torkar af dammet, om du ej tål att jag gör det.»
Skall jag kanske sätta mig i soffan? frågade han med en försmädlig blick på den, hatten, kappan och kängan, en annan på sin fru, en tredje på den olycksaliga stolen med sopskyffeln.
Hon var olycklig, tog mekaniskt kappan på armen, hatten och kängan i hand, och stirrade med skumma blickar på den ifrågavarande stolen.
«Gud nåde mig,» halfhviskade hon, men tillade högt, då han tog galoscherna på foten:
«gå icke bort, maten är i ögonblicket färdig.»
Kanske finns det ännu något af gårdagssoppan? frågade han i en ton, lika försmädlig som nyss blicken, och i detsamma öppnade han dörren och gick.
Hade han ej sagt de sista orden, skulle hon kanhända fallit honom om halsen och med hjertliga böner upplöst det skal af bitterhet, hvarmed han så öfverdådigt omgaf sitt hjerta.
Kanske hade han också varit lätt blidkad; ty mannen är det alltid, då hans vrede hunnit till bitande sarkasmer.
Det fröjdar hans egenkärlek att hafva sagt dem, och han är tillfredsställd.
– Men det var för mycket.
Gårdagssoppan hade varit vidbränd, men han hade då till hennes glädje ingenting sagt.
Nu kastade han äfven denna förebråelse öfver hennes husmoderliga omsorger.
Han led uppenbarligen numera intet deraf.
Hvad han sade, sade han således blott för att rätt känbart såra henne.
Och en sådan grymhet var hon ej skyldig att uthärda.
Under häftigt frambrytande tårar och med blossande kinder ropade hon derföre efter honom:
«Gå!
Jag vet nu att du gör det bara för att förödmjuka och plåga mig.
Men min svaghet är icke så stor, som du tror.»
Harmen bjöd henne att snart hämma de rinnande tårarnes fart.
Det hade redan lyckats henne, då hon erinrade sig afsigten med besöket i mannens rum; och att den var förfelad, det utpressade åter nya tårflöden.
Hon hade just ämnat begära penningar till ett så vackert klädningstyg, ett af dem hon nyss besett, och fastän mannen i sådant var ganska medgörlig, hade hon likväl uttänkt saken så behändigt och velat förena sin önskan med sin mans angående nya gardiner i hans kammare.
Hela denna plan till ömsesidig belåtenhet hade nu ramlat.
Dessutom hade han ju sårat henne på en sida närmast den mest ömtåliga, som hos en qvinna kan finnas.
Endast genom att säga att hon var illa klädd, att hon åldrats eller så bortåt, hade han kunnat göra mera ondt, än han nu gjorde.
När allt går omkring, så var det egentligen ej hans vrede eller hans bortgång som oroade henne, utan så mycket annat – sårad egenkärlek, bedragna förhoppningar.
Han gick, icke utan belåtenhet med att en gång hafva utsagt hvad han länge haft på hjertat.
Han hade väl på sednare tider varit vittne till större oordningar i hushållet, ty i hörjan hade han intet öga för sådant, men han hade hittills icke haft mod att dertill göra annat än sura miner, hvilka den unga frun tillskref helt andra orsaker.
Nu inbillade han sig, att hon fått anledning nog att betänka saken i allmänhet.
Huru kunde han tro, att hon skulle anse honom hafva begagnat detta första och enda tillfälle till anmärkning, endast för att med något skäl låta liknöjdheten, ja kanske oviljan mot hennes person bryta lös?
Ännu mindre tänkte han derpå, att han sjelf genom sin fordna förtjusning förblindat henne, och att han nu sjelf borde hafva ett blundande öga och ett mildt sinne för hvad han då icke såg eller, om han varsnade det, ansåg för en småsak.
Nej, han tvärtom nästan ångrade, att han icke äfven framkastat ett ord om hennes slösande hushållning.
Ty fastän båda sammanfört någon förmögenhet, så gick det alltför långsamt med hans befordran, för att göra den tillräcklig till större öfverflödsutgifter.
Och dessutom behöfdes något för hans utgifter utomhus, då han omöjligen numera kunde finna någon rätt trefnad inom hemmets väggar.
Han älskrifvitskademusikochskönlitteratur,hadetillochmed flera noveller och lyriska stycken i en viss tidning.
Nu hade den tråkiga embetsmannabanan, han för sitt giftermåls skull valde, med sitt grus tilltäppt hans poëtiska ådra, och han hade af det poetiska lifvet endast umgänget med några lika sinnade unga män i behåll.
Hemma hos sig kunde han sällan se dem.
Dels skämdes han för sin fru, som för musik och poësi intet sinne egde, om hon också, som alla andra vår tids unga damer, lärt sig på pianot ramla upp några sonater af Herz; dels blefvo tillställningar der, sådana hon ordnade dem, alltför dyra; dels åter älskade hans vänner att i hans tanka alltför poëtiskt anse den unga vackra frun – och han tyckte ej rätt om sådant – – han unnade henne ej glädjen af deras muntra sällskap, tyckte frun i sitt sinne, då dessa tillställningar småningom uteblefvo.
Ty af en egen omedveten drift sökte hon att väcka hans svartsjuka, sedan den fordom brinnande kärleken syntes hota att slockna.
Nog af.
Han uppsökte nu vännerna hos Malmens, der de vanligen samlades till middagen; der man då för tiden hörde så många sablar skramla mot golftiljorna, framkallande respekt för de hjeltefigurer med fjun på hakan, hvilka de pryda; der man såg blomman af gardets fenrikar sprida sina rökoffer för de mot skönhetsidealet mest svärande skönheter, i hvilkas hand det dock var gifvet att lära den hungriges mage tålamod, om han ej ville eller förstod att med smickrande tunga rättfärdiga hjeltesjälarnes förtjusning.
Der råkade han dem han sökte, ätande och glammande vid ett af småborden. – «Trahimur in vetitum,» sade en, i det han leende helsade på vår hjelte.
«Hemma bor ordning och skick,
Aldrig hörs der: kom och drick!
Annat, helt annat på klubben.»
deklamerade en annan.
Fritz hade snart tagit plats.
Hans ankomst gjorde laget muntert, och sedan ett vad om Goethes ålder bragt in tvenne buteljer vin, blef det allt muntrare.
En del af eftermiddagen tillbragtes hos Behrens, då förnämsta kaffehuset i Stockholm.
Sällskapet ökades med nya ankomlingar, och för aftonen gjordes ett parti till Blåporten.
Först här stod glädjen rätt i tak, uti ett par af flygelns smårum.
Se vi ditin litet senare på qvällen, så sitta der tvenne diskurerande unge män närmast bordet med glasen, och den ena säger:
«Hvad hjelper oss Riddarhus-oppositionen?
Få de en kammarherrenyckel, så äro de nöjda.
Nej, borgaren och bonden måste bringas till medvetande om sin betydenhet.
Argus deklamerar, men går ej rakt på saken.
Ett blad, som endast arbetar för ett sådant ändamål, måste bära sig.
Pikanta saker skulle du nog ha råd före.
Wilhelm sköter litteraturen.»
Men hvad som skall ske bör ske snart.
I morgon dag måste affären om tryckeriet uppgöras – svarade den tilltalade, i det han sträckte handen till buteljen, för att fylla på de toma glasen.
Han fann äfven den tom och tillade: «Jungfru, mera punsch!»
«Straxt!» ljöd det ifrån de jungfruliga läpparne.
Men det var lättare sagdt än gjordt, ty en stark arm hade snärjt sig kring hennes unga lif – det väl snörda – och qvarhöll henne stående vid soffan, der armens innehafvare satt, med patetiska ord och åthäfvor deklamerande:
– – – – Se de rika,
De mörka lockar, huru lika
En midnatt kring en rosengård.
Den vill jag taga i min vård;
Och likaleds de liljekullar,
Dem endast kyssar fläktat på,
Då månens klot på fästet rullar – –
Improvisatören hejdade sig, men hans halfslumrande granne i andra soffhörnet, som sig ovetande blifvit prydd med ett par väl formade sotmustascher, fortsatte:
Och dufna snillen hemåt gå
Igenom alla Stockholms tullar.
En grupp af vännerna midt i rummet skrattade åt rimmet och än mera åt rimmaren, så att ingen mera ville höra på den ifriga talare, hvilken nu just slutade:
«hans poësi är efter ordets betydelse gjord vara, icke fritt uppvuxen i diktens lunder; konstgjorda sockerbagare-blommor – rustkammarhjeltar, formstöpta bilder, med ett ord, akademiskt arbete, som» –
Hvad? min poësi? afbröt honom den med mustascherna.
«Nej!» – – återtog den ifrige, men afbröts åter af samteliges skratt, hvilket i sin tur tystnade för ett i andra rummet skallande fyrstämmigt:
«Bålen vinkar.
Vid dess stränder
Sätt dig ned, drick drufvans skål!» o. s. v.
Snart instämde hela sällskapet i kören, och så fortfor det i brokigt hvimmel af förnuft och oförnuft in på natten.
Hvilken roll den unga gifta mannen hade i komedien kan vara likgiltigt.
Men till hans ära måste sanningsenligt anföras, att en viss hemlig oro i hans sinne nu och då påkallade ett nytt bemödande att hålla det öppet för glädjen och ett nytt glas för att underhjelpa ansträngningen.
Den stämning, vinet ger själen, blir väl vid en sådan grundton sällan harmonisk, men den ger dock lättast rena ackorder i molltonarterna, och äfven den fulla terzen klingar, som skulle strängen tryckas af en surdin.
Så kom han hem nästan ångerfull, och hans steg tilltogo i hastighet, ju mera han närmade sig de sinas boning.
Den nattliga dimman var så stark, att han flera gånger förde handen till ögat, för att röja väg för dess blickar.
Väl susade en kall fläkt öfver hans varma känsla, då han icke såg någon ljusstråle ur fönstren lysa sig till mötes; och äfven han tänkte en gång: fordom var det annorlunda! men kylan försvann också med farten af en vind, nästan spårlöst.
Så var det ej underligt, att han inträdde beredd till fred och försoning, och äfven henne skulle han finna vek och längtande.
Hvad är lifvet, fantiserade han, att det skulle förtjena vrede, och huru kort är det icke, för att lemna tid för aggets långsamma retelser?
Hvad äro dessa småsaker, öfver hvilka jag klagar, att de skulle åtskilja tvenne af begär efter kärlek och sällhet svällande menniskohjertan?
Det arma, veka, det täres af hvarje smärta, utan att någon glädje förmår ersätta dess förlorade lifskraft.
Stelnadt i nattens frost, skall hvarje värmande solstråle endast påskynda dess förstöring och upplysa de lossnade bladens skälfvande fall emot mossbädden.
Så möttes båda längtande efter frid, bjudande ett ångrande sinne till försoningsoffer, d. ä. de lade det krossade hjertat på de sår, det svaga slagit – ty detta är ju försoning – ; såsom man med pulvret af skorpionen läker dess styng.
Sömnen gaf dertill åt de af operationens smärtor skakade sitt rogifvande opium, och natten bredde moderligt sin duk öfver den dyrköpta, tårstänkta bilden af frid och sällhet.
Så sväfvar menniskohjertat upp och ned på känslans upprörda vågor.