Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Slutligen utfärdades Kongl. Brefvet den 21 Juni 1820, kungjordt genom HofRälternas Cirkulär och innehållande, att Kongl. Majit, som fästat uppmärksamhet å befunnen olika tillämpning af 1773 års Kongl. Bref, jemte sedermera utkomna författningar, angående bestraffning för andra resan inbrott, hvilken ömsom är vorden ådömd, ömsom uteblilvit viel de tillfällen, då värdet af det som genom skedt inbrott tillgripits ”icke fullt uppgått till 3 R:dr 16 sk.,” varit omtänkt att genom förklarande af rätta förståndet i detta ämne förekomma en sådan olikhet i lagskipningen, och i anledning deraf velat gifva åt förenämnde
Bref med förklaringen deröfver af den 30 i samma månad den med rälta förståndet öfverensstämmande tydning: att den, som en gång lidit straff för inbrott, men åler för andra gången, i afsigt alt stjäla, dermed beträdes, skall, utan afseende på värdet af det dervid till - 28 R.
Ombudsm. Emb.-Bcrättelsc d. 11 Juli 1844. gripna, i oell för sjelfva inbrottet vara förfallen till de i 1773 års Kongl.
Bref utsatta tvenne års arbete, mannen å någon kronans fästning ocb qvinna» å tukthus.
Vid jemförelse emellan dessa särskilda, tid efter annan utkomna författningar, hvilka, med undantag af Kongl. Förordningen den 20
December 1745 och den del af 1773 års Kongl.
Bref, som angår stadgande af bestraffning för tredje gången inbrottsstöld, ännu äro lill efterlefnad gällande, lärer det finnas uppenbart, huruledes, i öfverensstämmelse med den redan i Kongl. Brefvet af år 1746, under en strängare lagstiftning, uttalade grundsats, att, då inbrott föröfvas, men det, som dervid tillgripes, icke öfverstiger tio daler silfvermynts värde ocb således hvarken första eller andra gången kan svårare, än såsom snatteri straffas, någon skärpning i bestraffningen utöfver hvad lagen för inbrottet stadgar ej heller bör äga rum, Kongl. Brefvet den 1 April 1773 och förklaringen deröfver af den 30 i samma månad i bestämda ordalag samt förnåndigast genom åberopande af 40 Kap. 3 och 6 §§ Missgerningsbalken tydligen utmärka, att de hafva afseende endast å den händelse, då någon, en gång förut straffad, icke för inbrott allena, utan för inbrottsstöld, andra gången belrädes dermed, nemligen med stöld, som genom inbrott skett, för hvilka förenade brott sålunda, den utöfver bestraffningen i nyssnämnda lagrum utsatta tillökning af tvenne års straffarbete skulle äga rum; äfvensom i Kongl. Blefven den 25 Januari 1782 och den 18 Juni 1807, enligt deras här ofvan anförda ordalydelse, lika uttryckligen angifves, i det förra, att fråga endast var att, med ändring af 1773 års Kongl. Bref, så vidt deri för tredje gången inbrottsstöld stadgades dödsstraff, i stället och således enligt de i samma Kongl.
Bref för öfrigt lagda grunder bestämma, huruledes den, som icke låtit sig rätta af de förut honom ågångna straff, nemligen för första och andra gången med inbrott föröfvad stöld, skulle för sådant brott, tredje gången föröfvadt, straffas, ehvad det stulna vore litet eller mycket, ocb i det sednare eller 1807 års Kongl. Bref, att bestraffning för stöld första ocb andra gången, den ena i förening med inbrolt, skall hafva föregått, om den, som å nyo belrädes med inbrottsstöld af mindre värde än etthundra daler, må, utöfver det i lagen utsatta straff, ådömas två års straffarbete derföre, att inbrott vid stölden skett.
Sådana äro de ursprungliga grunderna för lagstiftningen i detta ämne, hvilka dock icke igenfinnas uti den på Kongl. Majrts befallning år 1807 ulgifna så kallade Lagsamling, der ofvannämnde Kongl. Bref af åren 1746, 1773, 1782 ocb 1805 äro icke fullständigt, utan endast i sammandrag an - B.
Enib.-Berätt. den 11 Juli 1844.
29 förda och, hvad de begge sistnämnda angår, äfven mindre riktigt uppfattade i så måtto, som anledning derigenom gifves till deras förmodade innehåll sålunda, alt, ehvad inbrott, första eller andra gången föröfvadt, skett i förening med stöld eller icke, en derefter begången inbrottsstöld ändock skulle medföra den i samma Kongl. Bref stadgade skärpning i bestraffningen, följaktligen stöld med andra gången inbrott två års straffarbete, och med tredje gången inbrott sådant arbete för lifstiden.
Om denna anmärkta uppfattning af sistnämnda tvenne Konungabref, hvilken utan tvifvel kunnat missleda den lagskipande, så vida icke urkunderna blifvit rådfrågade, äfven inverkat på den lagstiftningsåtgärd, Kongl.
Brefvet den 21 Juni 1820 innehåller, eller om andra orsaker föranledt dertill, är svårt att afgöra; men det torde vara oemotsägligt, att sjelfva åtgärden, hvarigenom den tydning åt 1773 års Kongl.
Bref gifves, att det dersammastädes utsatte staff af tvenne års arbete skulle, när den, som en gång lidit straff för inbrolt, dermed åter beträdes, böra tillämpas, ”utan afseende å värdet af det dervid tillgripna, ” således ehvad förra gången inbrottet varit med stöld förenadt eller ej, eller sednare gången värdet af det tillgripna ”icke fullt uppginge till 3 R:dr 16 sk.” eller öfverstege nämnde summa, ej står väl tillsammans med det stadgande, som man ville tyda, men hvars tillämpning, efter hvad ofvan är utredl, förutsätter, att den brottslige skall vara saker till ”andra resan inbrottsstöld;” helst redan Kongl.
Brefvel af år 1746 afser och uttryckligen ifrån skärpning i bestraffningen undanlager de händelser, att inbrott skett, men det dervid tillgripna, första eller andra gången någon dermed beträdes, icke öfversliger tio dalers eller 3 R:dr 16 sk. värde.
Icke deslomindre måste, för alt sluta af ordalydelsen i 1820 års Kongl.
Bref, antagas, det meningen icke varit att ändra eller upphäfva någotdera af nyssnämnde stadganden, utan endast alt tyda eller förklara det ena af dem, och det vill derföre synas nödigt alt framför allt ät delta Kongl. Bref i sin ordning gilves ett förtydligande, så vida de ursprungliga lagstiftning sgrunderna skola till sin fulla kraft återställas.
De nu anförda förhållanden ådagalägga nogsamt, hurusom lagstiftningen i ett ämne, genom lid efter annan tillkomna stadganden, kan innebära motsägelser och åtminstone hos de lagskipande väcka tvifvelsmål om stadgandenas rätta förstånd och tillämpning.
För att afhjelpa dessa olägenheter i förevarande fall, kunde del tilläfventyrs anses tillräckligt, att 1820 års Kongl.
Bref i grundlagsenlig ordning undanröjdes.
Men det är fara värdi, att derigenom ändock icke skulle upphöra den skiljaktighet i meningarne, 30 R.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. som under en längre tids lagskipning sig inritat; och det synes i all händelse lämpligast, att de spridda stadgandena i ämnet, så vidi de anses böra qvarstå, sammanföras i en författning, som tydligen angifvet’ de tillfällen, då deras tillämpning hör äga rum.
Med föranledande af detta allt är fördenskull till Rikets Höglofl.
.Ständer min vördsamma hemställan, alt ofvannämnda Kongl. Bref af åren 1746, 1773, 1782, 1805 och 1820 mätte tagas under skärskådan; och att, efter öfvervägande af deras innehåll, Rikets Höglofl.
Ständer, för sin del, besluta utfärdande af en författning, hvarigenom, med upphäfvande af Kongl.
Brefvet flen 21 Juni 1820, förordnas:
Att, i likhet med den i Kongl. Biefvet den 1 Juli 1746 lagda grund, inbrott i afsigt att stjäla skall, i de fall, då tillgrepp tillika icke skett eller det tillgripna icke öfversliger tio daler silfvermynts värde och således första eller andra gången ej anses svårare än snatteri, så ock då stöld tillika första gången är föröfvad, straffas hvarje gång på sätt 6 § i 40 Kap.
Missgerningsbalken innehåller, utan någon tillökning i bestraffningen, om icke för värdet af det tillgripna enligt 47 Kap. eller 40 Kap. 1 § samma Balk:
Att den, som en gång blifvit för stöld med inbrott straffad och å nyo med sådan gerning beträdes, skall, för den sålunda andra gången föröfvade inbroltsslölld, jemte ansvar i öfrigt enligt lag, ådötnas det i Kongl. Brefven af den 1 och 30 April 1773 stadgade straffarbete i två år:
Att den, som, efter utstådda bestraffningar för första och andra gången stöld, den ena med inbrott förenad, ytterligare genom inbrott föröfvar stöld, som ej öfversliger etthundra dalers värde, skall, utom den påföljd af kroppsplikt och tre års straffarbete lagen ålägger, derutöfver, på sätt Kongl. Brefvet den 18 Juni 1807 förmår, i tvenne år till sådant arbete hållas; och ändlligen
Att den, som icke låtit sig rätta af de bestraffningar, han undergått för första och andra resan inbrottsstöld, ulan åter med inbrott föröfvar stöld, ehvad det är litet eller 1113'cket, derför, jemte kroppsplikt enligt lag, skall, lik mäligt Kongl. Brefvet den 25 Januari 1782, till straffarbete i all sin tid dömas.
Uti 16 Kap. Jordabalken af nu gällande lag finnas följande föreskrifter meddelade; R.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 31 7 §.
”Rymmer landbo bort inom stämnolid, och finnér jordägaren honom på vägen, thå lian afviker; håfve våld hemta honom åter, och alt thel han med sig förer.
Häfver landbo salt sig neder å annan ort; lite jordägare Befallningshafvanden therom til, och bote landhon, för olaga afflyttning, tijo daler, jordägarens ensak, eller thens, som jordägarens rätt häfver; och alle the, sorn med voro at hjelpa landbon afflytta, böle hvarthera fem daler.” 8 §.
”Ställer sig landhon til värn, och får han skada, eller the honom värja ville; vare alt ogildt.
Varder han, eller någor af them dräpen; bote, som i Missgierningsbalken skils.
Får jordägaren, som efterkommer, eller ilie med honom äro, någon skada, sår, blånad eller blodvite; 1igge alt i tveböte.
Kommer dråp ther i; vare straffet, sorn om edsöre stadgadt är.” Sjelfva innehållet af dessa laghud hänvisar att söka deras upphof i de sednare seklerna af medelliden.
Något deremot svarande återfinnes hvarken i Landskapslagarna eller i Konung Magnus Ericssons lagbok.
Deras aristokratiska syftning antyder deras tillkomst i sammanhang med eller till följd af aristokratiens utveckling inom fäderneslandet.
Katholska presterskapel, som, redan mäktigt i och för sig sjelf, stödde sina anspåk på eller åtminstone hämtade sin rikedom af det Lill dess förmån inrättade välbekanta andliga frälset, samt Adeln, hvars makt uppkommit eller vunnit stadga genom inrättningen af det så kallade verdsliga frälset, sökte begge alt utvidga sin inflytelse och vinna ytterligare fördelar på folkets bekostnad.
Verkningarna häraf blifva mot slutet af medeltiden allt mer märkbara och visa sig bland annat lemligen tydligt uti de då meddelade lagstadganden, från hvilka ofvananförda §§ i nu gällande lag leda sitt ursprung.
Den fordna jemlikheten var, om icke upphäfven, åtminstone brulen, och försök gjordes att ställa landbo eller brukare af annans jord i enahanda beroende af jordägaren, som i afseende på legodräng och dess husbonde ägde rum. Wexiö Stadga, gifven torsdagen före midsommarsdagen år 1414, innehåller i 13 §, att om landbo rymde innan bolagstseckio (legostämma), hade jordäganden våld föra honom åter med boskap hans, och om landbo stod i värn och fick skada, han eller de honom värja ville, utan dråp, skulle allt vara ogildt, hvaremot för dråp skulle hötas 20 mark; men fick jordäganden, som efter kom, eller de med honom voro någon skada i dråp, skulle det allt ligga i tveböte.
Dessa bestämmelser infördes oförändrade i 23 Kap. Jordabalken af 1442 års Landslag, med tillägg att landbo, för sår lillfogadt jordägaren, 32 Pi.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. modifikationer kommit att inflyta i 16 Kap. Jordabalken af 1734 års allmänna lag.
Det torde böra anmärkas, att husbonde, jemlikt 26 Kap Tingmålabalken Landslagen ägde sjelf hämta åter legohjon, som före stämmodag öfvergaf antagen tjenst.
Förändring häruti har dock längesedan skett, och redan i 1686 års tjenstehjonsstadga | hän vises husbonde att med laga medel förrymd! tjenstehjon återtaga.
Så vida förklaringsgrunden till bibehållande af föreskriften om förrymd landbos återhämtning icke bör sökas uti den aristokratiska tendens, som påstås hafva varit rådande i 1720 och 1723 års Regerings- oell Privilegiiförfallningar, skulle vid sådant förhållande den tanken lätt kunna uppstå, att berörde föreskrift snarare af förbiseende, än af grundad öfvertygelse om dess behöflighet och användbarhet, kommit att inflyta i Jordabalken, dit den för öfrigt visserligen icke hörer.
Det kan ej nekas, att det från början sökta ändamålet, jordägarens husbondevälde öfver landbo, vanns genom ett lagbud, som i sin mån bidrog att stadfästa den sednares beroende af den förres godtycke.
Dess ändamålsenlighet för en tid, då verkställande makten i Slaten ännu icke var behörigen ordnad eller gränsorne för dennas verksamhet bestämda, torde icke vara tvifvel underkastadt; men numera är förhållandet helt annat.
1 Kap. 1 § Utsökningsbalken utsätter skyldighet för Konungens Befallningshafvande att förhjelpa en hvar till dess rätt, och 4 § i samma Kap. innefattar förbud att gripa bemälde myndighet i embetet.
En till förmån för jordägare stiftad undantagslag, oförenlig med dessa hofsamma och kloka administralionsgrundsatser, erfordrades icke 1736 och är för närvarande ännu mindre behöflig.
Vida vigtigare angelägenheters utförande måste anförtros å den offentliga exekutiva makten, åt hvilken den ifrågavarande jemväl utan våda torde kunna öfverlemnas, och den särskilda exekutionsrätten, hvilken under sednare tider sällan eller aldrig lärer begagnats, torde utan all slags olägenhet eller rubbning kunna afskaflås.
I fall detta förslag vinner bifall, böra till följd deraf de uti 8 § af 16 Kap. Jordabalken stadgade särskilda straffbestämmelser äfven upphöra att vara gällande.
Den här afsedda händelse kunde icke mera inträffa, ty i och med detsamma jordägarens särskilda exekutionsrätt försvinner, måste jemväl det större skydd, honom ansetts böra tillkomma, äfvensom det slags rättslöshet, hvaruti landbo nu kan försättas, tillika upphöra.
E(t återgående till likhet i anspråk på hägn af lagen för personer, af hvilka den ene icke R.
Ombudsm. Emb.-Bcrättelse den 11 Juli 1844.
33 icke äger eller rätteligen bör tiga något förmanskap öfver den andre, pikallas dessutom af sjelfva rättvisan.
Dräpes tjenstehjon under omständigheter, likartade med de här omförmälda, lärer det svårligen kunna påslås, att målet bör bedömas efter andra grunder än dem, som angående dråp i allmänhet finnas utstakade.
Att landbo i olaga tid öfvergifver ett till brukning emottaget hemman, är utan tvifvel ett fel, hvilket i civilt hänseende benämnes kontraktsbrott.
Han belägges ock med deremot svarande böter, 3 R:dr 16 sk.; men icke hör han derför ställas utom lagen.
Gäldenär, som mot förbud afviker orten, skall hämtas åter och böta dubbelt så mycket, men hvarken får borgenären sjelf föra honom tillbaka, eller mot böters erläggande döda honom, i fall han mot sådant försök ställer sig till värn.
Om delta icke kan bestridas, söker man förgäfves att uppställa någon rättvis grund för ett lagbud, som mäter en flyende landbos lif efter penningens måttstock, då vården om menniskolif i öfrigt anses af den vigt, att brott deremot icke med annat än dödsstraff kan försonas.
DeL låter sig icke heller lätt bestämma, hvilket lagrum i Missgerningsbalken egentligen afsetts uti den i Jordabalken gifna hänvisning.
Af ordalydelsen vill dock synas, alt dråp å landbo skulle beläggas med böter.
Manne 28 Kap. vore tillämpligt?
Deremot kan göras det inkast, all landbo, genom sitt sjelflörsvar, bör betraktas såsom vållande lill all den skada, honom vederfares; äfvensom att ifrågavarande § icke bestämdt förutsätter vållande hos dråparen eller ens utesluter uppsåt att dräpa.
Än mindre kan bär menas 25 Kap. 1 §, emedan landbo hvarken är ogerningsman eller bör ligga ogild.
Uti 29 Kap. 1 § finnes ej eller frågan tillfredsställande besvarad, ty brottet kan hafva skett med uppsåt eller af vållande.
Och några andra närmare tillämpliga stadganden torde icke dess mindre svårligen kunna i Missgerningsbalken uppsökas.
Man har velat söka förklaringsgrunden till stadgandet i 16 Kap. 8 § Jordabalken uti forfattarnes förmenta föreställning, att dråp i allmänhet skulle, liksom i Landslagen, komma alt beläggas med böter, och att de af sådan orsak ansett tillräckligt att, med uteslutande af sjelfva beioppet, temligen troget afskrifva det gamla stadgandet i ämnet.
Straffbuden för dråp uppställdes dock sedermera efter helt andra grundsatser, och häraf tros oredan hafva uppkommit.
Gissningen må vara grundad eller ej.
Deraf rättfärdigas likväl icke speciallagen, om hvilken, utan särdeles farhåga för misstag, det omdöme torde kunna fällas, att densamma saknar stöd af allmän H. St.
Ombudsm. Emb.-Berättelse 1844. b 34 R.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. rättvisa, star i strid mot lagens grundsatser i öfrigt, och kan, utan ali olägenhet och rubbning samt utan att något annat stadgande sättes i dess ställe, helt och hållet afskaffas.
I anledning af hvad sålunda är anfördt, får till Rikets Höglofl.
Ständers upplysta pröfning samt grundlagsenlig behandling jag vördsamt öfverlemna det förslag: l:o Att 16 Kap. 7 § Jordabalken måtte förändras till följande lydelse: ”Rymmer landbo bort inom stämmotid, böle för olaga afflyttning tio daler, jordägarens ensak, eller dens, som jordägarens rätt häfver; och alla de, som med voro att hjelpa landbon afflytta, bote hvardera fem daler, ” och 2:o Att 8 § i samma Kap. och Balk må förklaras hafva upphört att vara gällande.
Med förnyande af ett vid Riksdagen åren 1834 och 1835 fattadt beslut, angående förtydligande af Kongl. Brefvet den 25 September 1777 i afseende å tiden, när fråga må uppstå om häktande af person, tilltalad för brott emot 5 Kap. 1 § Missgerningsbalken, funno, vid sistförflutna Riksdagen, Rikets Höglofl.
Ständer godt för sin del besluta, att genom utfärdande författning skulle, såsom ett af Kongl. Brefvet den 25 September 1777 föranledt undantag från allmänna lagens stadgande i 1 Kap. 2 § Straffbalken, förordnas, det ej någon må häktas för brott emot 5 Kap. 1 § Missgerningsbalken, förrän efter det Konungen förklarat undersökningen derom böra fortgå.
Huruledes detta lagstiftningsärende vid förra tillfället kom att förfalla och vid det sednare slutades, är af sista Riksdagens förhandlingar bekant.
Emedlertid och med skyldig uppmärksamhet å en sålunda, vid tvenne Riksdagar, af Rikets Höglofl.
Ständer enstämmigt uttalad mening, till stöd för hvilken vigtiga skäl äfven blifvit anförda, anser jag rnig pligtig att frågan ytterligare till grundlagsenlig behandling anmäla; hemställande alltså vördsamligen, det måtte Rikets Höglofl.
Ständer nu för tredje gången förena
Sig om beslutet, att en författning i förevarande ämne, af innehåll som ofvan sagdt är, bör utfärdas.
För bibehållande af ordning och lydnad inom krigsmakten samt för att tvinga hvarje medlem deraf till ett punktligt och noggrant fullgörande af R.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 35 dess tjenslåligganden, har det hos oss, likasom i andra länder, ansetts nödigt att stifta särskilda lagar, hvilkas bud krigaren är underkastad.
Det får icke nekas, alt jemväl mindre felaktigheter och oordningar inom en arme kunna medföra förderfliga verkningar; och som det helas bestånd varit lagstiftarens egentliga ögonmärke, synes individernas anspråk på en skonsam eller åtminstone mensklig behandling, i afseende på bestraffningssätt och straffmått, någon gång hafva fått vika för hufvudändamålet, den så kallade disciplinen, hvilken man lärer föreställt sig icke kunna, utan denna uppoffring, med säkerhet vidmakthållas.
Endast farhåga för förslappning i krigstukten angifvet förklaringsgrunden till den ovanliga hårdhet, hvaraf Krigsartiklarna den 31 Mars 1798 lemna talrika vedermälen.
Häraf torde äfven den sorglöshet härleda sig, hvarmed den extrajudiciel bestraffningsrätten öfver manskapet nästan oinskränkt öfverlemnades åt befälets godtycke.
Menliga verkningar af öfverdrift i förra och obestämdhet i sednare hänseendet uteblefvo icke, och det upptäcktes snart, att tillbörlig hofsamhet och försigtighet blifvit åsidosatle vid författandet af Krigsartiklarna.
Då fråga väcktes om organisation af allmänna beväringsmanskapet, fastades uppmärksamhet vid de speciallagar, dem hvarje medborgare under loppet af fem år skulle lyda, och Kongl. Maj:t behagade, till följd af Rikets Ständers i underdånighet framställda önskningar, förordna, att krigslagarne skulle öfverses och granskas.
Men emellertid och enär en längre lid erfordrades till fullbordande af ett så grannlaga arbete, fann Kongl. Majit nödigt, att, genom tvenne Cirkulär af den 26 November 1812, det ena till samtliga Regementscheferne och det andra till vederbörande Befälhafvare vid de särskilda Flottorna, påbjuda förändringar i Krigsartiklarne och Tjenstgöringsreglementen i vissa fall, i hvad de angingo såväl Landtarmeen, som Flottornas trupper och manskap.
Härigenom mildrades straffen i många fall; gatulopp afskaffades helt och hållet, spöslitning inskränktes, och begge uUyyttes emot prygelstraff; hvarjemte särskilda gradationer af arrest eller visst antal prygel i den extrajudiciel bestraffningen, äfvensom rättigheten att densamma ålägga, jemte sättet för dess verkställande, med noggrannhet bestämdes.
Kort förut eller den 12 Oktober sistnämnda år hade Kongl. Majlis nådiga Förordning om inrättningen af allmänna beväringsmanskapet utkommit, uti hvars 18 § förklarades, att beväringsmanskapet, sedan det blifvit till tjenst uppbådadt, skulle vara underkastadt samma lydnad och skyldigheter, 36 R.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. som åläge elen öfriga Krigsmakten enligt Författningar och Krigsartiklar, elter hvilka äfven förbrytelser deremot komme att straffas.
Detta stadgande gäller för beväringsmanskapet i hela riket, dock med den uti 16 § af Kongl. Cirkuläret till Regementscheferne föreskrifila inskränkning, att för de beväringsskyldige på ön Gottland, skulle hvad Kongl.
Ma j:t särskildt den 2l Mars 1811 förordnat, förblifva gällande, utan att de i nyssnämnda Cirkulär meddelade stadganden deruti skulle göra någon ändring.
Yid sitt åtagande af en allmän beväring, hade öns invånare fästat det vilkor, alt militära bestraffningssättet borde förändras, och Kongl. Maj:t behagade härtill lemna
Sitt nådiga bifall samt genom nådigt Bref af den 21 Mars 1811 till högste Befälhafvaren på ön, så vidt det angår manskapet, rörande detta ämne, hufvudsakligen förordna följande: 1) att 1798 års Krigsartiklar, i afseende på militärbrottens qvalifikation, och hvad deruti om militärens skyldigheter stadgas, förblifva oförändrade; 2) alt berörde Krigsartiklar skola tjena till grund i allt, der korpo-1 reit Straff ej är stadgadt; 3) att all korporel bestraffning af gatulopp och spöstraff för militärbrott, derå dödsstraff i Krigsartiklarna ej utsatt finnes, borttages, och deremot ensligt fängelse i mörkt rum införes; varande särskild lorvandlingstariff i sådant hänseende upprättad; 4) att extrajudiciel bestraffningen må utgöras af dessa gradalioner: a) arrest från och med 24 timmar till och med 8 dagar i eget qvarter; b) arrest från och med 8 till och med 15 dagar i eget qvarter, utan sällskap; c) arrest från 15 till och med 30 dagar på högvakt; och d) arrest från 30 till och med 45 dagar på högvakt i ensligt rum, med vissa särskildt bestämda inskränkningar; samt 5) att mål rörande förbrytelser, som icke innefatta egentligt mili Lärbrott, och hvilkas bestraffning allmänna lagen utsätter, böra af ordinarie domstolar afgöras.
Vid granskning och jemförelse af nu omförmälda författningar samt Kongl.
Krigsartiklarna af år 1798, förefinnas, i afseende på bestraffning, bestraffningssätt och rättegångsordning för beväringskarl från Gottland samt beväringsskyldig från något af rikets öfriga landskap, följande hufvudsakliga skiljaktigheter: l:o Beväringskarl i allmänhet skall, för brott, derå Krigsartiklarna utsätta’spöstraff, undergå denna bestraffning, så vida ärans förlust, uppenbar kyrkoplikt eller fängelse på fästning jemväl följa bör; hvaremot beväringskarl på Gottland, om han begått militärförbrytelse> clömes till fängelse i B.
Emb.-Bcrättclse den 11 Juli 1844. 37 mörkt ensligt rum, och, om han föröfvat annat brott, belägges med det i allmänna lagen utsatta stral!’. * 2:o
För militärbrolt, derå Krigsartiklarna utsätta gatulopp eller spöslitning, skall den förre dömas, enligt särskild förvandlingstariff, till prygel; den sednare deremot får icke underkastas denna skymfliga behandling, utan skall i stället hållas i ensligt fängelse uti mörkt rum. 3:o