Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men omkring detta räntans medelbelopp, hvilket den hittills iakttagna lagstiftning i de olika länderna må antagas hafva sökt gifva uttryck i räntans fixerande, eger alltid och oundvikligen en ständig vexling rum, på grund af skiftningarne både i kapitalmarknaden och i näringarne, eller hvad man kallar konjunkturen.
Dessa skiftningar kunna icke af lagstiftaren förutses, än mindre förekommas.
Det låter sig emedlertid icke göra att längre förneka deras tillvaro och oundvikliga inflytande på penningeräntan.
Der konjunkturens förändringar äro beroende af verldsmarknaden, gör detta inflytande i hvarje land sig mer och mer gällande, i samma mån landets stigande handel och näringar gjort detsamma delaktigt i verldshandel!!.
En sådan delaktighet utgör med rätta ett i alla delar af den bildade verlden eftersträfvadt mål, och, om icke så vore, skulle det i allt fall med hvar dag blifva omöjligare att intaga en isolerad ställning; men vid den fria täflan länderna emellan, som således mer och mer måste utveckla sig, låter det icke heller sig göra för något särskildt land alt i den del af lagstiftningen, som företrädesvis berör medlen för industriel utveckling, bibehålla inskränkningar, från hvilka de öfriga länderna frigöra sitt näringslif.
Man skulle derige - 8 nom, hvad en bunden ränta angår, endast omöjliggöra tillflödet af penningar, då sådane nödvändigt behöfdes, utan att man dock kunde förhindra utflödet, då penningen annorstädes bättre betaltes, Det slags beroende länderne emellan, som handelsfriheten medför, Iean väl icke frånkännas alla olägenheter, hvartill må räknas det störande inflytande, som det ena landets politiska och ekonomiska rubbningar utöfva på det andra.
Till de mångfaldigt öfvervägande fördelarne deremot höra, bland annat, både benägenheten och behofvet länderna emellan, att vid inträffande förlägenhet understödja hvarandra.
Då omständigheterna inom något särskildt land der föranleda en tillfällig stegring af penningeräntan, erbjuder andra länders lugna marknad utvägar att afhjelpa bristen; och när förlägenheten åter samtidigt träffar någon större del af handelsverlden, utjemna sig förhållandena snarast i de länder, som ega de lifligasle handelsförbindelserna och icke af sina egna bristfälliga lagar och inrättningar hindras att tillgodogöra sig det bistånd, som, mer eller mindre dyrt, dock alltid står till buds.
Vår egen erfarenhet under sednare tiden vitsordar detta.
Men den lärer tillika, huru det blef nödigt att för ändamålets vinnande medgifva ett undantag från lagbudet om fix ränta.
Här uppträdde likväl staten sjelf med sin kredit, såsom medlare, och räknade icke på annan vinst, än att underlätta den betryckta ställningen.
En sådan statens mellankomst, för tillfället påkallad, är dock såsom regel hvarken behöflig eller gagnelig.
Hvad staten då uträttade, bör i allmänhet kunna öfverlämnäs åt och ombesörjas genom bankernas och enskildes verksamhet.
Ju mera bankförvaltningen, så väl Riksbankens, som de enskildes, bringas i ett med dessa inrättningars ändamål öfverensstämmande skick och, under behöriga kontroller till det allmännas betryggande, lemnäs erforderlig frihet vid sjelfva bankrörelsens bedrifvande, desto lättare skola de ock blifva i tillfälle att uppträda såsom medlare emellan tillgång och behof af penningar, äfven om behofvet stundom måste fyllas från främmande marknad.
Dessa operationer, som både gifvas och förtjena namnet af penningehandel, kunna dock aldrig bringas i naturligt tillstånd, med mindre denna handel befrias från den taxa, som påbudet om en viss räntefot innebär, och som, vid en stigande utveckling af penninge- och bankväsendet, mäste finnas icke mindre ändamålslös och skadlig, än de fordna taxorna på vissa andra förnödenheter voro för så väl köpare som säljare.
Men icke nog dermed att, under en tryckt penningeställning, ränteaftalets frihet utgör vilkor för bankernas förmåga att uppträda medlande och understödjande; denna frihet innebär tillika och just i följd deraf den på en gång säkraste och för den inhemska rörelsen minst störande utvägen för bankerna att på silfveruttagningen utöfva ett helsosamt inflytande.
Det så kallade strypsystemet, hvilket nu i detta hänseende ofta utan all förberedelse anlitas, låter den ene för måhända mindre trängande behof erhålla penningar till lägre pris än omständigheterna borde medgifva, under det den andre betages all utväg, att på några vilkor få verkliga behof tillfredsställda.
Genom räntefotens stegring efter omständigheterna skulle bankerna i tid inskränka efterfrågan O O ö O inom de för tillfället oundgängligaste behofven.'
Riksbanken skulle dessutom undgå faran deraf att, på lider, då diskonträntan står högt i utlandet, inhemska kapitalister dit 9 öfverflytta sina disponibla tillgångar för att komma i åtnjutande af en högre ränta, än den inom landet fixerade.
En sådan öfverflyttning, som komme att ske just när de inhemska kapitalerna minst kunde undvaras, måste naturligtvis förorsaka silfveruttagning från Riks-Banken.
Det är tili skydd för den lånebehöfvande, som lagstiftaren fixerat räntefoten; Och man synes i allmänhet hafva utgått från den förutsättning, att långifvaren vore den förmögne och mäktige, men låntagaren den fattige och förtryckte.
En närmare undersökning af verkliga förhållandet skulle dock i de flesta fall jäfva denna förutsättning, särdeles om man afräknar den upplåning, som, till fyllande af inproduktiva konsumtionsbehof, eger rum och hvilken icke bör ur någon allmän synpunkt uppmuntras.
Afseendet å de ut- och upplånande klassernas ställning torde således inga lunda rättfärdiga en lagstiftning, som, till förmån för de sednare, betager de förra någon större eller mindre del af den afkastning, hvilken eljest, på grund af tidsförhållandena, kunde dem tillflyta, och detta så mycket mindre, som vid öfverflödig penningetillgång lagstiftningen icke förmår att bereda den afkastning, som den så kallade skäliga räntan skulle innebära.
Att låta allting gälla, hvad det kan, blir också i denna fråga slutligen den enda regel, som i sig innebär både billighet och rättvisa.
Ur ingendera af nyssnämnde synpunkter låter, enligt komiterades tanke, den bundna räntan försvara sig; och det skall äfven vid närmare undersökning befinnas, att den icke ens länder till verklig fromma för dem, som dermed skulle gynnas.
I f. d. LagKomiténs här förut intagna motiver är denna del af frågan vidrörd.
Under en jemn penningetillgång erhållas försträckningar, oberoende af lagbudet, till en stundom lägre ränta, än den der fixerade; och den i lag begränsade räntefoten tjenar endast då till att insöfva dem, som gjort sig beroende af andras penningar, i den föreställning, att sådana alltid, om ock med mer eller mindre besvär, skola erhållas till den lagliga räntan.
På ett sådant antagande grundas företag och beräknas deras framgång.
Lagen har liksom försäkrat derom; och visserligen —så stark är i allmänhet aktningen för lagbudet — skall penningetillgången hafva blifvit mycket uttömd, innan räntan under en eller annan form stiger öfver den lagliga gränsen.
Men då delta förr eller sednare inträffar, utan att, såsom i händelse af fri ränta, dennas gradvisa stegring i tid varnat för faran och föranledt derefter lämpad inskränkning i företagens bedrifvande, då öfverraskas den med främmande kapital arbetande på en gång af omöjligheten att erhålla påräknade medel och nödvändigheten att i saknad deraf till underpris föryttra sin egendom, eller ock finner han sin enda ögonblickliga räddning i den oftast lika förderfliga utvägen att kasta sig i händerna på dem, som, trotsande lagens bud, icke sky att betinga sig oskälig vinst och desto lättare kunna Öfverdrifva densamma, då en tillåten allmän täflan icke utöfvar inflytande på räntans bestämmande.
Vår nu gällande lagstiftning i detta hänseende förråder också en anmärkningsvärd brist på följdrigtighet.
I den allmänna räntefoten, begränsad till skydd för låntagaren och de företag, i hvilka upplånta medel skulle användas, har nemligen lag - 10 stiftaren undantagsvis medgifvit en större utsträckning, just för förlagslån till sådana näringsgrenar, bergsbruk, fabriker, med flera, som eljest företrädesvis varit af lagstiftningen gynnade med skydd, monopolier och förmåner.
Och om man äfven, isynnerhet innan bankväsendet här vunnit allmännare utveckling, icke sällan förnam klagan öfver de dryga vi,Ikor, nämnde näringars förläggare under eljest lugna förhållanden i penningemarknaden betingade sig, torde likväl exempel saknas, att näringarnes idkare sjelfve ifrågasatt någon inskränkande förändring i den af lag medgifna högre förlagsräntan.
Det är fastmera just inom den del af representationen, hvilken företrädesvis måste anses föra bergs- och stadsmanna-näringarnes talan, som banden på ränteaftalets frihet med mer och mer stadgad enhällighet öfverklagas.
Förhandiingarne vid flera riksmöten och Borgare-Ståndets vid sednaste riksdag aflåtna underdåniga skrifvelse vittna derom.
Komiterade bekänna sig obetingadt till den mening, som vill göra aftalets frihet gällande i vår räntelagstiftning; och ehuru komiterade jemväl tro sig kunna antaga, att denna mening mer och mer hyllas af det allmänna tänkesättet, torde likväl frågans genomgripande beskaffenhet fordra, att principen endast med varsamhet genomföres.
Borgare-Ståndet omförmäler uti sin underdåniga skrifvelse såsom den åsigt, hvilken inom Riks-Stånden syntes stadgad och äfven af allmänna meningen omfattades, att fri ränta till en början kunde medgifvas för penningelån utan säkerhet af inteckning i fast egendom och för en begränsad tid af 6, högst 9 månader.
Komiterade sluta sig hufvudsakligen till denna åsigt.
Enligt den här förut, rörande lagstiftningen i andra länder, gjorda öfversigt, bereddes också öfvergången genom räntans Angifvande för skuldförbindelser i England på 3 månaders och i Norrige på 6 månaders förfallotid, i begge länderna med undantag för inteckningar i fast egendom.
Den skiljaktiga förfallotid för handelsskulder i allmänhet, som ländernas olika kreditbruk gjort gällande, synes dervid hafva blifvit iakttagen.
Här torde, likasom i Norrige, sex månaders förfallotid kunna antagas vara den för handelsskulder allmännast rådande.
Det är ock den vanliga och längsta betalningstiden för lån hos våra banker.
Att vid öfvergången till räntans frögifvande utsträcka denna för längre tid, än sex månader, har vid dessa förhållanden icke synts komiterade af något trängande behof påkalladt, likasom, å andra sidan, en till betalningstiden inskränktare räntefrihet icke heller skulle, enligt komiterades tanke, uppfylla det ändamål, som med räntefriheten åsyftas.
I alla händelser hafva komiterade deremot ansett en i lag stadgad tidsbegränsning för det fria ränteaftalets giltighet böra gifvas företrädet framför ett stadgande, som väl lemnade aftalet till tiden fritt, men ensidigt medgåfve gäldenären rätt att inom annan, än öfverenskommen förfallotid, återbetala sin skuld.
Komiterade hafva jemväl antagit, att högre, än nu stadgad laga ränta icke må i fast egendom intecknas.
Då räntefr,iheten i alla händelser inskränkes till en så kort w tid, som sex månader, skulle väl, utan något uttryckligt förbud, endast i få fall ifrågakomma, att för en så snart till betalning förfallen skuld söka inteckning.
Men då man företrädesvis synes hysa betänklighet emot en räntefrihet, som kunde komma att föranleda den fasta egendomens besvärande med ränleförbindelser, öfverstigande den af sådan egendom vanligen påräkneliga afkastning, så hafva komiterade också härutinnan trott sig böra i underdånighet föreslå ett stadgande, som förekomme en dylik händelse.
Att deremot utsträcka undantaget från räntans frigifvande äfven till sådana skuldförbindelser, för hvilka blifvit lemnad pant, vare sig i intecknade skuldebref, obligationer eller annan realsäkerhet, har synts komiterade innefatta en allt för stor och till sina följder för de lånebehöfvande sjelfve långt ifrån gagnelig afvikelse från den grundsats, som regeln om ränteaftalets frihet innebär.
Om också det olika äfventyr, långifvare underkasta sig vid penningeförsträckningars lemnande, icke kan frånkännas allt afseende, såsom grund för ränteaftalets frigifvande, så intager dock denna omständighet en underordnad betydelse vid sidan af öfrige skäl för den ifrågavarande lagstiftningens införande; ty det är visserligen icke brist på säkerheter, som föranleder penningeräntans tillfälliga stegringar och påkallar friheten vid dess bestämmande.
Icke heller hafva vid knapp penningetillgång realsäkerheterna och bland dessa inteckningar i fast egendom tillvunnit sig ett så öfvervägande förtroende, att penningar till någon väsendtligen lägre räntefot kunnat emot sådane säkerheter anskaffas.
Erfarenheten på rikets första handelsplatser motsäger ett sådant förhållande.
En föreskrift, hvarigenom skuldförbindelser med pant i realsäkerhet beröfvades ränteaftalets frihet, skulle antagligen under tryckta penningeförhållanden tillbakasätta dylika skuldförbindelsers användbarhet och bringa realsäkerhetens egare vid behof af penningeförsträckning på kortare tid i nödvändighet att först emot realsäkerheter förskaffa sig borgen eller andra personela förbindelser, för att sedermera emot dessa vinna den erforderliga försträckningen, hvilket, alltid förenadt med besvär och obehag, icke sällan derjemte kunde medföra särskilda kostnader, som eljest kunnat undvikas.
Det var också på dessa skäl, som i Norrige, såsom här förut är anfördt, både Justiliae- och FinansDepartementen samt en särskild kreditlags-komité understödde den i lagskipningen antagna tolkning, att pant af intecknade skuldebref icke utgjorde hinder för fritt ränteaftal i skuldförbindelse, som af sådan pant åtföljdes.
Då dessutom handeln med räntebärande obligationer reden nu torde anses fri, skulle ett förbud att vid belåning af sådan obligation utfästa högre, än laga ränta, kunna tvinga egaren till obligationens försäljning pä långt ofördelaktigare vilkor, än skillnaden emellan den lagliga och den gångbara räntan för lån på några månader innebure.
I sammanhang med den inskränkning af betalningstiden, som skulle utgöra vil kor för ränteaftalets frihet, anse komiterade det böra uttryckligen stadgas, att, om högre än laga ränta också är förskrifven att utgå tills betalning sker, denna högre ränta icke må kunna utdömas längre än till skuldsedelns förfallodag, med mindre än 12 att fordringsegaren ådagalagger sig hafva å förfallodagen hos gäldenären fordrat betalning, om skuldsedeln är af löpande egenskap, samt derjemte, ehvad skuldsedeln är löpande eller ställd till viss man, sednast inom en månad efter förfallodagen gälden i laga ordning utsöker.
Vid den förändring af län telagstiftningen, som lärer komma att till vägabringas, hafva komiterade ansett sig böra ifrågasätta, huruvida icke jemväl, på sätt f. d.
LagKomitén föreslagit, och på de skäl derför blifvit anförde, den skillnad i beloppet, som lagen i 9 Kapitlet 8 § Handels-Balken stadgar, emellan ränta å försträckning, gifven på viss tid, och ränta derå, när förfallodag ej är bestämd, må upphöra, och i stället stadgas en enda laga ränta till sex procent.
Och som det nu stadgade förbud att beräkna ränta på förfallen ränta icke för sig eger någon giltig rättsgrund i andra fall, än der räntan skall erläggas för löpande förskrifning och innehafvaren af en sådan försummar att hos gäldenär om räntans erhållande sig anmäla, men förbudet deremot i alla andra fall innefattar en premie för den försumliga gäldenären och motverkar punktlighet i liqvider, så synes i denna del af räntelagstiftningen böra till vägabringas den förändring, att gäldenär, som icke å förfallotid erlägger utfäst ränta, skall å den förfallna räntan utgifva laga ränta, utom i det fall, att skulden är grundad på löpande förskrifning; i hvilket fall ränta på ränta ej må beräknas förr än från och med den dag, då gäldenären bevisligen blifvit affordrad den förfallna räntan.
Någon allmän föreskrift, huruvida det vore tillåtet eller förbudet att vid försträcknings gifvande förskottsvis afdraga ränta, har hittills icke varit meddelad.
En sådan Riksbanken och de enskilda bankerne i deras reglementen uttryckligen medgifven rättighet synes dock utmärka, att den icke allmänligen egt rum, utan att likväl, så vidt komiterade hafva sig bekant, frågan derom varit i rättsväg pröfvad.
För de fall, der frihet vid bestämmandet af räntans belopp hädanefter varder medgifven, synes ock deraf följa, att friheten jemväl sträcker sig till aftal om tiden, då räntan skall erläggas.
Men för att undanrödja all tvekan i de händelser, då räntans belopp fortfarande förblifver begränsadt, anse komiterade det stadgande böra meddelas, att i sådana händelser ränteafdraget icke må uppgå till högre belopp, än som, med beräkning af ränta å förskottsräntan, motsvaras af den enligt lag vid förfallotid upplupna ränta.
Med godkännandet af grundsatsen om ränteaftalets frihet, äfven om denna grundsats icke på en gång medgifves oinskränkt tillämpning, anse komiterade grunden för ockerstralfet förfalla och någon annan påföljd för betingandet och uppbärandet af högre ränta, än lagen för olika fall medgifver, icke böra ega rum, än att handräckning icke lemnäs till utkräfvande al det olagligen betingade, och att låntagare, som redan utgifvit en högre ränta, än som med lagens föreskrifter var öfverensstämmande, må i rättsväg söka sitt åter. 13 Enligt komiterades tanke gifva dessa förändringar af räntelagstift ningen, å ena, och ockerlagen, å andra sidan, otvungen anledning att taga under öfvervägande, huruvida icke den i lagstiftningen qvarstående bysättningsrätten också nu både kan och bör bortfalla.
Ifrån den lagstiftning, som gjorde en insolvent gäldenär till slaf, kan framsteget i humanitetens anda svårligen vara ringare, då borgenär ännu eger makt att beröfva sin gäldenär hans frihet, till och med för hela lifstiden.
På en tid, då all ränta på försträckningar var förbjuden, och låneaftalet således endast gaf förmåner åt låntagaren, kunde missbruket af ett dylikt välvilligt förtroende med något skäl betraktas såsom en brottslig handling.
Sedan ränta tilläts och ännu mera om all begränsning af räntans belopp blir eftergifven, förändrar låneaftalet väsendtligen sin natur.
Vid försträckningens lemnande är långifvaren i tillfälle att bestämma vilkoren med afseende jemväl å den risk han löper, och att derföre betinga sig godtgörelse.
Låneaftalet blir en affär på vinst och förlust.
Har gäldenären utan eget förvållande kommit på obestånd, så gifves icke längre något antagligt skäl för en behandling, såsom vore han brottslig.
Har han handlat vårdslöst, oredligt eller bedrägligt, så finnes straff derför utstakade.
Af all hans egendom kan borgenären genom utmätning och genom gäldenärens bringande i konkurstillstånd sätta sig i besittning.
Endast på förutsättning att gäldenären håller egendom undandold, bör icke lagstiftningen om bysättning skäligen kunna försvaras.
Ingen brottsling beröfvas sin frihet på lösa misstankar.
Emedlertid har någon annan grund icke blifvit anförd vid sednare tiders lagstiftningsförhandlingar i detta ämne.
Oftast torde det icke heller vara denna förutsättning, som kommer borgenären att begagna sin rätt.
Han beräknar kanske snarare att gäldenärens anförvandter och vänner skola komma honom till hjelp, eller ock ser han i bysättningsrättens anlitande ett medel att tillfredsställa sitt hämndbegär, sedan han kanske icke sällan genom oskälig ränta bragt sitt offer till undergång.
Med undantag för de fall, vexellagen bestämmer, och hvari öfverensstämmelsen med öfriga länders enahanda lagar icke lärer tillåta förändring, anse således komiterade bysättningsrätten böra upphäfvas.
Slutligen och ehuru sådant väl följer af hvad här förut blifvit anfördt angående grunderna för räntans frögifvande, anse sig komiterade böra i underdånighet erinra, hurusom förslaget derom förutsätter att den räntefrihet, som kan varda medgifven, bör kunna komma så väl Riksbanken, som alla enskilda och filialbanker till godo, och att med hänseende härtill erforderliga förändringar i nu gällande reglementen och oktrover för bankerna böra i behörig ordning vidtagas.
— Bankernas stora antal och spridning till alla delar af landet, hvarest någon egentlig affärsverksamhet eger rum, skall tvifvelsutan föranleda dertill, att den tillfälliga stegring af räntan, som kan af omständigheterna föranledas, alltid lämpas efter den verkliga affärsställningen.
Den offentlighet, som bankförvaltningen är underkastad, och den moraliska ansvarighet, från hvilken bankstyrelserna ej kunna frigöra sig, tillåta icke att genom konstlade medel uppdrifva räntan öfver dess naturliga höjd.
Men på det kännedom om räntans * 14 belopp och vexlingar i hvarje del af landet alltid må hållas allmänheten tillgänglig och på det den kontroll, som innefattas i en ständig offentlighet, härvid må utöfva allt det inflytande, hvaraf den är mäktig, anse komiterade nödigt att hvarje bank förpligtas, att, så ofta ändring i räntefoten vidtages, genast, och äfven derförutan minst en gång i hvar månad, så väl genom Post- och Inrikes Tidningar, som genom någon tidning i den stad, hvarest banken är belägen, kungöra bankens så väl upp- som utlåningsränta samt diskonto.
I öfverensstämmelse med hvad här ofvan blifvit underdånigst anfördt, anse komiterade sig böra tillstyrka, att, med ändring af 9 Kapitlet 6 och 8 §§ HandelsBalken, Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, angående bysättning, samt hvad i öfrigt, i strid mot nedanstående bestämmelser, finnes föreskrifvet, det måtte stadgas:
Att räntan för lån å viss, ej längre än sex månaders förfallotid, skall vara fri; dock att högre än laga ränta ej må i fast egendom intecknas; Att om högre än laga ränta är förskrifven att utgå tills betalning sker, den högre räntan ändock icke må kunna utdömas för längre tid än till förfallodagen, med mindre fordringsegaren ådagalägger sig hafva å förfallodagen af gäldenären fordrat betalning, om skuldsedeln är af löpande egenskap, samt derjemte, ehvad skuldsedeln är löpande eller endast ställd lill viss man, sednast inom en månad från förfallodagen, gälden i laga ordning utsöker; Att laga ränta är sex för hundra om året och skall utgå i alla de fall, som 9 Kap. 8 § Handels-Balken omförmäler; Att gäldenär, som icke å förfallotid erlägger utfäst ränta, skall å den förfallna räntan utgifva laga ränta, utom i det fall, att skulden är grundad på löpande förskrifning; i hvilket fall ränta på ränta ej må beräknas förr, än från och med den dag, då gäldenären bevisligen blifvit affordrad den förfallna räntan; Att ränta, som förskottsvis afdrages på skuld, hvarå endast laga ränta får tagas, ej må uppgå till högre belopp, än som, med beräkning af ränta å förskottsräntan, motsvaras af den, enligt lag, vid förfallotid upplupna ränta; Att allt straff för ocker förfaller; Att, med undantag för de fall, vexellagen bestämmer, bysättningsrätten upphäfves; samt Alt så väl Riksbanken, som enskilde och filialbanker må, i den ordning, som för ändring af deras reglementen finnes bestämd, kunna komma i åtnjutande af den sålunda medgifna räntefrihet, och alt bankerne skola vara förpligtade att, så ofta ändring i räntefoten vidtages, genast, och, äfven derförutan,- minst en gång i hvar månad så väl genom Post- och Inrikes Tidningar, som genom någon tidning i den stad, hvarest banken är belägen, kungöra bankens så val upp- som utlånings-ränla samt diskonto. 15 Undertecknade, Nordström och Mannerskantz hafva afgifvit, härvid underdånigst fogade, särskilda meningar.
Komiterade framhärda med djupaste vördnad, trohet och nit Stormäktigste, Allernådigste Konung!
Eders Kongl. Maj:ts Underdånigste, Tropliktigste Tjenare och Undersåter W. F. TEPxSMEDEN. J. J. NORDSTRÖM. CARL AXEL MANNERSKANTZ. A. G:SON BENNICH.
SAM. WARBURG.
LALLERSTEDT.
Stockholm den 1 Oktober 1859. G. Fr. Almqvist. 16 Frågan om ränta på försträckta medel har redan under den förkristna tiden och än mer under den kristna kulturperiodens lopp i Europa utgjort föremål för ofta återkomna lifliga meningsstrider och mångfaldiga legislativa åtgärder, allt efter olika tiders åsigter och uppfattningar af vilkoren och medlen för den sociala ekonomiens utveckling.