Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När man lugnt och utan fördom betragtar detta, så tillsägande nomadiska folk, som eger ingen stadig bosättning, idkar intet åkerbruk, intet bandtverk, men hufvudsakligen sysselsätter sig med varu-utprångling och penningevingleri, samt när det genom ocker eller falska Bankrutter tillprejat sig ett visst oberoende, flyttar från det ena till det andra Landet; när man vidare betraktar detta folk ur synpunkten af dess serskilta inre polisförfattning, dess serskilta seder, moral- och trosbegrepp, den deraf följande fiepdtliga sinnesstämning samt aflägsenhet, hvari, penningevingleriet oberäknadt, detsamma befinner sig i anseende till landets Christna invånare, kan man ej undgå att inse, att, i ett så beskaf» fädt förhållande, för dess egen del ingen moralisk förbättring är tänkbar, lika litet som dess vistande i landet kan tillskynda det senare någon den ringaste båtnad, eller någon den ringaste antagliga borgen detta lands styrelse gifvas för af dem åtagna statsborgare-förbindelser. 6 H. 4 5o Den 17 December f. m.
Med stöd af så beskaffade, faktiska och ojäfaktiga bevis af Judarnas bristande medborgerlighet, frågas:
I kraft af hvilka rättigheter kunna de såsom medborgare anses? —•
Emedan den sålunda utredda frågans besvarande ej synes behöfva långvarig öfverläggning, så hörom statsfördragets för all samfunds-inrättning första, oeftergifliga bud!
Det lyder: det lielas beståndj hvilande pä alla statsmedlemmarnas till detta ändamål förenade och medverkande> samt detta bud underordnade viljor.
De hvilka annorlunda viljaj frånträde förbundet.
Lades på bordet. 18:0 Af Herr Ribbing 3 Arvid: Rikets Höglofl.
Ständer hafva tiel efter annan utbetalt betydliga summor till de personer, som under förflutue krigsår lidit förluster genom Skeppsuppbrinfjningar och confiscationer.
Medelst minskning år 1810 uti allmänna bevillningen lindrades äfven till någon del de förluster, som Innevånarne i allmänhet uti Wester- och Norrbottens provincer fingo vidkännas genom en fiendtlig
Rysk invasion och gärders utskrifningar.
Och ehuru man sökte bereda jemkning emellan de mer och mindre lidande, erhöll likväl framlidne Friherre Sam.
Gustaf Hermelin eller hans rätts innehafvare icke någon ersättning för den särskildta förlust i och Den 17 December f, m. 5i för honom fråntagnc matcrialier lill den af Fienden uppförda brobyggnad öfver Luleå Elf, ehuru LandshöfdingeEmbetet derom hemställt och Kongl. Majit
Nådigst lofvat att framdeles hafva sådant i åtanka.
Sedermera har icke eller någon ersättning för nämnde förlust, uppgående efter godkände räkningar till 1,124 R:dr Banco, kunnat utbekommas, på de anförde skäl, att framlidne Friherre Hermelin fått njuta 8 å 9 månaders räntefritt betalnings-anslånd för dess Kronoutskylder år 1809, till ett belopp af 1692 R:dr B:co och alt han lika som Provinsernes öfrige innevånare åtnjutit den allmänna lindring i Bevillningens utgörande.
Enär framlidne Friherre Hermelin, under en otacksam motgångs-period för jernhandteringen, uppoffrat sine tillgångar på anläggningar i Norrbotten, hvilka dock nu, komne i andras ägo, bära dem och Staten frugt, och största delen af sistnämnde Kronoutskylder voro tillkom^ ne, såsom följd, endast af Friherre Hermelins uppoffringar, borde man troligen icke hafva sett såsom skäl begagnas, att 8 å g månaders räntefritt betalnings-råderum erhölls, då fustigheterne icke kunde så ha
I stället för 9 månader äro nu 19 år förflutne ulan ränta och utan ersättning ännu af sjelfva capital-förlusten för Bro - Den 17 December f. m. byggnaden; men emedlertid torde å denna sednare Räntebehållning, när den vederbörande fordringsegare tillgodoräknas, böra afgå så stort räntebelopp å Kronoutskylderne, som skäligt pröfvas.
Beträffande den för de allmänna förlusterne medgifne lindringen i 1810 års bevillning, åtnjöt Friherre Hermelins arfvingar icke ens denna, hvilket deraf härflöt, att debiteringslängderne, i afseende å den då varande progressiva Bevillningen blefvo hitsände och icke kunde af Uppbördsmännen, med förebärande af deras okunnighet eller glömska om Egendomarnes läge i den af fienden occuperade provinsen, behörigen förminskas.
Enär framlidne Friherre
Hermelins arfvingar åtogo sig betalnings-skyldighet till Wadstena KrigsmanshusCassa till ett mångdubbelt större belopp, som icke af dem kunde lagligen utkräfvas, hvarom allt tillförlitliga och laggilda hevis skola till StatsUtskottet blifva öfverlemnade; skedde detta Ekväl, under förutsättande att äfven tillgodonjuta de återstående efterlemna de tillgångarne.
Jag hemställer således att förenämnde 1,124 R.‘dr B:co med Ränta, efter förberörde afdrag, må framledne Friherre Hermelins rätts innehafvare tillerkännas, att utgå af de medel, hvilka, enligt Kongl. Maj:ts
Den 17 December f, m, 53 Nådiga Proposition lill Rikets Ständer, förmälas hafva Riket tillkommit i liqvid med Kejserlige Ryska Regeringen, rörande ersättningar, hvilka kommit i fråga, just i och för det krig, hvarigenom det lidande uppkommit, hvarföre ersättning nu sökes, och detta med större skäl af både Lag och billighet, än Friherrarne Hermelins dryga utbetalningar till en Statens Allmänna Cassa, till hvilken de Lagligen icke ägt någon skuld, ännu årligen fortfara.
Jag anhåller ödmjukast om remiss till StatsUtskottet , som erhåller alla nödiga upplysningar i denna fråga, af den i Kongl.
KrigsExpedition under N:o 160 för år 1826 förvarade Acten, hvilken benägnast torde af StatsUtskottet infordras, Lades på bordet. 19:0 Af Friherre Anckarsvärd j Carl Henrik:
Ibland lagstiftningens vackraste egenskaper, är utan tvifvel förmågan att godtgöra föregående Ständers misstag, hälst i de fall, der magten gjort sig gällande, på rättvisans eller till och med blott på billighetens bekostnad.
Det vid 1823 års Riksdag i Nämd genom omröstning fattade beslut, rörande sådane FilialDisconternes Assignationer, hvilka icke inom prescriptionstiden 1819 presenterades, innefattar i min tanka en åtgärd, som påkallar Rikets 54 Den 17 December f. m.
Ständers uppmärksamhet, till ändring uti det obilliga lidande, som öfvergått dem, hvilka, till följd af en, emot all lagstiftningsgrund, mycket för kort utsatt prescriptionstid blifvit frånkände sin egendom, till allt för obetydlig vinst för Riksgäldsverket, men till ett känbart lidande för dem som derföre varit föremål.
Stadgandet uti 1818 års
Ständers beslut rörande en prescriptionstid inom dag och år för FilialDiscontAssignationernes inlösen, innebär uti sjelfva ordalydelsen, att
Ständerne blott hade för afsigt att genom åtgärden vinna ordning; och då hela det utelöpande, icke inom prescriptionstiden reclamerade, beloppet, vid i8a3 års Riksdag, endast utgjorde gooo R:dr, hvaraf blott en det då reclamerades, synes all den ordning man kan önska vara vunnen.
Det kan alldrig hafva varit Städernes afsigt, alt genom den, för en så högst betydlig och så ovanlig utredning, så inskränkta prescriptionslid, bereda en vinst för Staten; och då den åsyftade ordningen är vunnen, skulle jag hoppas, att Rikets Ständer ville finna det lagstiftande magtens värdighet fordrar, att de, som genom nämde pluralitet af 5 röster, vid sista Riksdag gingo miste om deras i min tanka så högst billiga anspråk å inlösen af då presenterade FilialDiscontAssignationer, måtte af nu församlade
Ständer förhjeipas till åtnjutande af deras rätt.
Den 17 December f. ra. 55 Jag är säker att saken under Statsutskottets upplysta pröfning vinner en ut, den jag för närvarande ansett öf Jag anhåller om remiss till StatsUtskottet.
Lades på bordet. 20:0 Af Herr Hjerta Lars:
Då något förslag inom den i dag tilländalöpande Motionstiden icke blifvit gjordt inom detta
Hus till åstadkommande af någon efter min och fleres åsigter ändamålsenlig förändring af den gällande Författningen emot Fylleri och Dryckenskap, hvilken i flere afseenden synes stridande emot rättslärans första grunder och till sina moraliska verkningar af menligt inflytande på den stora massan af Folket; anser jag för min pligt, att begagna Motionsrätten, för alt ödmjukast föreslå förändring i berörde Författning, till förmildrande af deri utsatta straffbestäm-» melser; förbehållande mig vördsamligen, att en annan dag närmare få utveckla ämnet.
Lades på bordet. 21:0 Af Friherre Hermelin, Carl:
Föreskrifterne i 23 Capitlet ÄrfdaBalken, angående sättet för
Förmyndares redovisnings skyldighet för innehafvande Barna - veckling flodig. 56
Den 17 December f. in.
Arf, uppfyllas stundom noggrant; men erfarenheten visar dock att samma föreskrifter ofta åsidosättas, och hvaraf icke sällan beredes tillfälle till förlust icke allenast för den Omyndige, ulan jemväl för andre Medborgare, samt frön utsås till framtida, ehuru stundom aflägsna, men långvariga rättegångar.
Den af Lagen åt Domaren, såsom ÖfverFörmyndare, anförtrodde
Förmyndare-tillsyn lärer åtminstone hitintills icke medgifvit
Domaren att med alfvarlig kraftfullhet tillhålla Förmyndare att fullgöra berörde skyldighet, så framt icke någon Myndlingens Slägtinge anlitat
Domarens biträde i detta afseende.
Jag underställer detta Höglofl.
Ridderskapets och Adelns bedömande, jemte hemställan 0111 remiss af denna Motion till Lagutskottet, på det Utskottet må föreslå: ändamålsenlige garantier för fullgörande af hvad redan är i Lag stadgadt om sättet för Förmyndares redovisningsskyldighet.
Och förslagsvis tager jag mig frihet i detta afseende föreslå: 1:0
Att den Förmyndare, som icke begärt och uppå gil 1 tiga skäl erhållit
Domarens tillåtelse om uppskof med sin redogörelses aflemna lide, likväl icke samma redogörelse företer inför
Domstolen minst hvart tredje år, bör vara förfallen till vite; första gången till enahanda belopp, andra gångan till dubbelt, samt tredje och hvarje följande gång till tredubbelt belopp mot Den 17 December f. m. 57 Förmyndarens Förmyndarearfvode för de tre eller flere underlåtne redovisuingsåren, sådant samma arfvode vore beräknadt eller anses lagligen kunnat hafva blifvit af honom högst äskadt. 2:0
Att samma vite må fördelas till hälften emellan de Fattige och Åklagaren.
Att inom de första 6
Månaderne ifrån tiden för redogörelsens företeende må endast Myndlingens Fränder äga denna Åklagarerättighet, men efter den tiden utöfvas af hvem som hälst. 3:o
Att redovisningen bör äfven upptaga Myndlingens alla tillgångar i håde Fast och Lös egendom, samt emot hvad vilkor och möjlige säkerheter den sednare är gjord fruktbar; om hvilket allt anteckning hör ske i det Protocoll, som hos Rätten öfver Förmynderskaps Ärender föres. 4:o
Att derest emot redovisningen är något alt påminna, eller densammas behöriga aflemnande fördröjes, må, utan förelagde vitén, på Domarens pröfning ankomma att på längre eller kortare tid eller för alltid endtlediga Förmyndare ifrån Förmynderskapet. 5:o
Att uti Domstolens FörmyndareFörordnande bör erindran intagas om För- i myndare-rcdovisnings-skyldigheten. 58 Den 17 December f. m. 6:0
Att ändring i desse ämnen bör genom besvär sökas.
Lades på bordet. 22:0 Af Friherre Åkerhjelmj Gustaf Fredrik:
Uti RättegångsBalkens 10 Cap. 21 §. är stadgadt: ”att om någor å flere ”ställen begått svår missgerning, skall Doma”ren å hvarje ort ther brottet skett, ransa"ka och pröfva om han till gerningen sa”ber är.” Detta Lagens bud, hafva flere af de missdådare , som å Fästningsfängelserne , dels för lifstiden dels för flere år blifvit insatte, sålunda begagnat, att de pådiktat sig gröfre brott, för att till aflägsna orter blifva transporterade, och derigenom komma ur sine Fängelser, samt under tiden bereda sig tillfällen att rymma, då nya brott blifvit följden af deras framgång i försöket.
Mellan Landets Södra och dess Norra gränsor hafva således dylike, för allmänna säkerheten vådlige Personer, i flere år forslats, ofta utan allt verkligt ändamål, i afseende på upplysningars vinnande om den rätta brottslingen, men alltid medförande kostnad för Staten och trängsel i de > Fängelser, der missdådarne förvarats under bort- och återresorne.
Den 17 December f. m. 59 Till afhjelpande af detta onda, utgafs är i8a3 en Kongl. Kungörelse, hvaruti stadgas, att dessa fångtransporter icke mera skulle äga rum, utom i de fall, då, sedan upplysning om brottets verklighet först blifvit inhämtad, målsägaren fordrade den uppgifne brottslingens ransakande å ort och ställe, eller dennes fällande för honom kunde medföra förhöjd t ansvar, eller troligt vore, att en slik ransakning skulle medföra upptäckt af andra i brottet möjligen invecklade personer.
Åt Konungens Befallningshafvande!! öfverlemnar likväl berörde förordning rättigheten att pröfva, huruvida den ifrågavarande brottslingen må till Ransakningsorten afsändas eller ej, enär Målsägaren ej sådant fordrat, i hvilket fall det ovillkorligen skall verkställas.
Att denna författning förminskat detta olämpliga och skadliga fång-forslande, är onekligt, men så länge tillåtelsen deraf likväl existerar, kommer det alltid att medföra enahanda olägenheter och vådor, ehuru ej till den grad, som före den åberopade författningens tillkomst.
För mig vill det derföre synas, som skulle och borde dessa slags fångtransporter, med undantag af sistnämde fall, eller då Målsägaren fordrar fångens inställande å orten der brottet skett, helt och hållit kunna upphöra, och 6o Den 17 December f. m. samma upplysningar, som förberörde författning åsyftar, i det närmaste vinnas genom brefväxling och ransakningar å hvarje ställe der personerne sig befinna, som i saken kunna hafva något att yttra, utan att den, såsom saker till det ifrågavarande brottet sig sjelf angifvande, förandra brott i fängelse redan förvarade missdådaren, med dessa behöfver confronteras.
Skyldig att, i allt hvad på mig kan ankomma, söka att bereda förbättring i fångvården och hvad dermed har gemenskap, har jag såsom ett dertill ledande förslag, framställt denna min åsigt af saken, och anhåller jag vördsamt, att detta anförande måtte till LagUtskoltets behandling remitteras.
Lades på bordet. a3:0 Af Herr af Wingårdj Johan:
Med anledning af Rikets Ständers vid sistlidne Riksdag derom afgifna Underdåniga Förslag har Kongl. Maj:t, uti Nådig Kungörelse den 18 December 1823, med ändring i 10 Cap. 21 §.
RättegåugsBalken, bland annat stadgat: att i händelse antingen genom egen bekännelse eller annorlunda sig yppade, att person, som för mord, rån, stöld eller annat groft brott blifvit å Fästning eller allmän Arbetsinrättning på längre eller kortare tid insatt, Den 17 D e e e m b e r f. m. 6t innan lian dömd blef, begått annat brott, för hvilket han ännu ej undergått ransakning, må han ej till sådan ransaknings undergående utlemnas, i annor händelse, än så vida, efter i vanlig ordning inhämtad underrättelse om brottets verklighet, Målsägaren det fordrar, eller ock det befinnes, att den brottsliges fällande för samma brott skulle för honom medföra förhöjdt ansvar, eller troligt är, att ransakningen skulle medföra upptäckt af andre i brottet möjligen invecklade personer, hvilket allt, med undantag af den händelse, då Målsägaren fordrar ransakning, och då den följaktligen ovilkorligen bör äga rum, må bero på bepröfvande af Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande i den ort, der brottet är begånget.
Detta stadgande, som baft för afsigt att förekomma, det å Fästning insatte brottslingar icke skulle kunna, på sätt tillförne ganska ofta inträffat, genom osannfärdiga uppgifter om begångna brott, bereda sig ett lättare tillfälle att, under forslingen från en Domstol tillen annan, komma flå flykten, har onekligen i en ganska väsendtelig mon motsvarat dess åsyftade ändamål, utan att någon olägenhet deraf försports; men för att bringa det samma till ytterligare fullkomlighet, synes ett sådant tillägg böra äga rum, så väl i ofvananförda, som sednare Momentet af Kongl. Kungörelsen Ga Den 17 December f. m.
Jen 18 December 1823, att då någon, antingen lör brott redan dömd, och å Fästning eller allmän Arbetsinrättning insatt, eller under ransakning varande person, uppgifves hafva å annan ort brott föröfvat, och ransakning deröfver icke enligt nyss åberopade Kongl.
Kungörelse vägras kan, må sådan ransakning efter Konungens Befallningshafvandes föranstaltande i den uppgifne brottslingens frånvaro anställas vid Domstolen i orten der brottet blifvit begånget; hvarefter det på Domstolens bedömande må bero, huruvida för ransakningens fullbordande och afslutande nödigt är att brottslingen blifver lill hörande inför
Domstolen personligen instäld, eller det må göra tillfyllest, att han i häktet, der han förvaras, erhåller del af den hållne ransakningen och lemnäs tillfälle alt deröfver sig yttra, förr än i saken slutligen dörndt varder.
Genom ett sådant stadgande skulle efter milt omdöme sista anledningen undanrödjas för brottslingar att å sig göra osanfärdiga bekännelser om begångne brott, och all onödig, till icke ringa kostnad för Staten och våda för allmänna säkerheten ledande, forsling af sådane Fångar helt och hållet upphöra; och den brottslige likväl komma i åtnjutande af alla i Lag föreskrifne, till den om brott oförvunnes fredande från oförtjent lidande, erforderlige Rätte - » Den 17 December f. m. 65 gångsförmåner; anhållande jag alltså alt Högloft.
Lagutskottet må få sig uppdraget, att i öfverensstämmelse med desse mine nu yttrade åsigter föreslå förändrad redaction af den genom Första och Andra Momenten i Kongl. Kungörelsen den 18
December 1828 faststälde ändring uti 10 Cap. 21 §.
Hvarjemte det i sista Plenum anmäldte, från RiddarhusUtskottet inkomne, Memorial af den 3 dennes nu jemväl upplästes, så lydande: Hörsamste
Uti RiddarhusDirectionens till Högloft.
Ridderskapet och Adeln vid innevarande Riksdag afgifne, och enligt 1 Art. 16 §. af Dess Instruction till RiddarhusUtskottet öfverlemnade, allmänna Berättelse, angående Riddarhusärenderne, har Direclionen bland annat anfört, att ehuru RiddarhusFiscalens under Riksdag betydligen ökade befattningar gjorde honom förtjent af ett serskildt, deremot lämpadt arfvode; likväl och då berörde befattningar, nästan uteslutande, hade afseende endast å iakttagandet af de i RiddarhusOrdningen bestämda föreskrifter angående Ordningen hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln vid voteringar och val, af hvilka förrättningar allenast ett högst ringa antal rörde Ståndets enskilta 64 Den 17 December f. m. angelägenheter, men de fleste afsågo Statens allmänna värf; Directionen, vid sådant förhållande, och enär RiddarhusFiscalen äfven vid alla de förflutne, å annan ort än Stockholm hällne Riksdagar, bekommit arfvode af StalsVerket, ansett det icke vara billigt, att RiddarhusFiscalens arfvode folie RiddarhusCassan till last, i följd hvaraf RiddarhusDirectionen hemställt, att bemälde Tjenstemans Riksdagsarfvode hädanefter altid måtte af de till Riksdagskostnaderne anslagne medel utgå.
Och som Utskottet ansett berörde fråga böra Höglofl.
Ridderskapets och Adelns pröfning underställas, innan den vid Riksdagens början vanliga reglering i afseende å antalet af och aflöningen för RiksStåndens samt Utskottens CanzliBetjening blifver bestämd, har Utskottet deraf funnit sig föranleda att taga ifrågavarande ämne uti serskildt öfvervägande, dervid Utskottet, med åberopande af de skäl RiddarhusDirectionen här ofvan anfört, vördsamt tillstyrker, att Riksdagsarfvodet för RiddarhusFiscalen, en Tjensteman, som under Riksdag är oumbärlig i anseende till ordningen för Ridderskapets och Adelns representation och dess betydligt större personal än de öfrige 3:ne RiksStåndens, måtte från och med innevarande Riksdag och framgent alltid af Statsmedlen utgå; desto hel - Den 17 December f. m. 65 häldre som
Statsverket icke är betungadt med någon slags utgift för underhållet af Ridderskapets och Adelns samlingsrum, hvilket deremot af Ståndets enskilta Gassa bestrides.
Ridderskapets oell Adelns vidare ompröfning vördsamt öfverlemnas.
Stockholm den 3 December 1828.
På Höglofl.
RiddarhusUtskottets vägnar Carl Mörner. W.
Föredrogs ånyo Herr Crusenstolpesj Magnus Jacobf den 4 dennes f. im på bordet lagde Motion, angående Stämpelafgift och rättighet till sändning på Posten utan serskild betalning för hvilka tryckta skrifter som helst. r Herr Riben, Carl Wilhelm:
Då Herr Crusenstolpes Motion om portofrihet för Böcker och tryckta skrifteri i allmänhet mot stämpelafgift, i likhet med hvad för Tidningar är stadgadt, nu går till Utskottet, anhåller jag få beledsaga den med uå gra erinringar.
Jag delar den värde
Ledamotens nit för beredande af möjligheten att mellan aflägsna orter inom Landet öppna communicalion för Böcker och Paketer.
Stora svårigheter hafva förefunnits, finnas 6 H. 5 GG Den 17 December f. m.
Snnu och skola länge fortfara genom trögheten i communication inom vårt Land; men den utväg till svårighetens häfvande, som Herr Crusenstolpe föreslagit, fruktar jag är overkställbar.
Deraf skulle kunna följa undergång för dem, som forsla postväskorne.
Icke äldre än jag är, minnes jag, då de drogos af en häst, och kördes af en pojke.
Nu kunna de ej förås med mindre än anie hästar, emedan postillioner skola medfölja, ett stadgande, som jag är långt ifrån alt klandra.
Correspondancen är nu också lifligare, samt väskorne tyngre genom Tidningarne, sora medfölja dem.
Jag har aldrig låtit väga någon postväska; men jng skulle tro, att en sådan, då den innehåller södra eller vestra posten, i tyngd är lika med cn tunna Råg; när nu postillionen kommer dertill, behöfvas s:ne hästar.
Skulle postväskan ytterligare fyllas med Böcker, kunde postbemmans-ägare blifva nödsakade att använda 3 å 4 hästar till dess forslande, och för deras undergång behöfdes ej mera.
Det är sannt, alt de njuta åtskillige friheter mot skyldigheten att föra Posten; men förmånerne äro naturligtvis mera rättade efter förhållandet då Författningen utkom, än efter det nu varande, och postforingen utgör redan idelina stund ett svårt onus.
En annan Ledamot, Herr af Lundblad, har gjort en Motion, som hvilar på bordet, i samma ämne.
Ilan liar också önskat cn communica - Den 17 December f. »t.
C7 lion, sådan sorn Herr Crusenstolpe föreslagit, men han har icke inlåtit sig i detaillerne.
Han har blott yttrat, att anslag af Staten torde blifva erforderliga, hvilka lian alternativt uppgifvit till 25,000 R:dr, eller posttaxans förhöjning nied 15 procent.
Att i hastighet bedöma saken, skulle jag anse den sednare utvägen tjenlig.
Vår posttaxa är i många afseenden lindrigare än i andra Länder; det vöre således ej svårt att förhöja den.
Emedlertid tror jag, att i ett glest bebodt Land, som Sverige, i det nödigt att gå försigtigt tillväga; störi * svårigheter möta vid verkställigheten, än man kan tänka sig.
Om derföre det Utskott, lill hvilket remissen sker, finnér Motionen, äfvensom mina anmärkningar, förtjena afseende, anhåller jag alt det ville taga i beräkning om man ej kunde göra försök med en forvagnsinrättning till de orter, dit ångfartyg gå; till exempel till Norrköping eller "Westervik.
Deremot kunde väl invändas, altför de tider afåret då ångbåtar af isen äro hindrade att göra resor måste anstalten upphöra; men jag skulle tro det vara bäst att försöka på det sättet, för att draga vinst af ångbåtarne.
Bär det sig ej då, så bär det sig icke eller den kalla årstiden.
Allt här i verlden har sina olägenheter, och jag nekar ej, att ju äfven mitt förslag har 68 Den 17 December f. m. sådane.
Jag tror likväl att Herr Riben satt olägenlieterne för Postbönderne från en alltför mörk, och Litteraturens sak från en alltför ljus sida.
För min del fruktar jag ej, att efterfrågan efter skrifter i vårt
Land ännu på lång tid skall blifva så svår att tillfredsställa.
Jag har föröfrigt låtit väga en 5oo exemplars upplaga af en skrift på 12 ark, Den vägde inalles 10 Lispund, 18 | Lod.
Om nu, hvilket ej är tänkbart, en hel sådan upplaga afsändes på en gång, så blef ju ändock tyngden ej så betydligt stor.
Hvarje exemplar af en sådan
Bok väger ej mera än \\
Lod.
Hvad Herr Riben anfört mot Herr af Lundblads Motion, tillhör icke mig att besvara, och lär ej eller vid detta tillfälle böra upptagas till pröfning.
Ehuru jag i BevillningsUtskoltet kommer i tillfälle att närmare yttra mig öfver denna fråga, har jag likväl trott mig böra anföra den enskilta öfvertygelse, från hvilken jag ämnar utgå; nemligen att en särskild paketpost borde inrättas, hvilken komme att erhålla samma riktning, som den vanliga posten, och kunde transporteras med Gästgifvare skjuts.
Det är långt ifrån mig att vilja yttra något mot det förslag Herr af Wingård nu framställt; jag vill Den 17 December f. m. 69 blott önska, att det ej måtte medföra något ökadt anslag af Staten.
Herr Ribbingj 'Arvid: