Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna sistnämnda var icke väl bildad för än Ständerue vid 1847 års riksdag boslöto att indraga kreditiven, och det med en argumentation, som lydde så här:
BankoUtsk. yttrade nemi. då, att ”sorn afsigten med de åt hypolheksföreningar förunnade kassa-kreditiv synes hafva varit, att upmuntra till deras stiftande, men ingalunda, att, sedan hypoteksförening redan upstått och trädt i full verksamhet, förmedelst kreditiv från Banken, understödja vissa låneoperationer, hvilka för en sådan Förenings idée äro mera främmande; så torde nu utgående kreditiv böra indragas, och några dylika hädanefter ej hypolheksföreningar beviljas.” Billighets- och rättskänslan har af 1851 års BankoUtsk. framkallat ett helt annat omdöme; Utsk. förklarar nemi. att, ”den åsigt, att kassa-kreditiven voro ämnade till en lockelse, att bilda hypolheksinrällningar, icke kan af Utsk. delas.”
Afven jag får för min del förklara, att den åtgärd, som 1847 års Ständer vidtogo, att, sedan föregående Ständer verkligen framlockat Hypotheksföreningarne, med förespeglig och erbjudande af fördelaktiga vilkor, antydande således, att Hypotheksföreningarne kunde påräkna Ständernas huldskap, så var det en handling, som åtminstone icke hörde till de konseqventa, när 1847 och 1848 års Ständer indrogo krediliv-rätten.
Och det var just denna indragning, som lill stor del tvingade till den utrikes skuldsättning man nu klandrar.
Jag ber att få fästa upmärksamheten på det för hållande, som upstod år 1849, sedan indragningen af dessa kreditiv var beslutade 800,000 r:dr skulle på en gäng af Föreningarne inbetalas till Banken.
Hvar på en gång taga dessa medel ? de skulle naturligtvis uplånas, — den upläning som var för sådant ändamål nödvändig, föranledde redan en penningekris, en brist på penningar, så att det var omöjligt att ytterligare sälja några obligationer för att skaffa penningar åt läntagarne.
Dessutom är klart, att om en förening, hvars syftemål är att omsätta de stående intecknade skulderne på 40 års amorteringstid, skulle 392 Den i 4 April. uplaga hela lånebeloppet på korta upsågningstider, och lånebeloppet skulle upgå till millioner, så skulle föreningen handla oförsvarligt, ty den skulle då ikläda sig förbindelser, som den ej skulle, i händelse af kris, kunna upfylla, och således skulle den, i stället att främja sina delägares fördel, kunna bereda deras förderf.
Det var derföre som Smålands Hypotheksförening ansåg sin pligt vara, att taga ett utrikes lån.
Nu har Utsk. föreslagit en summa af 500,000 r:dr såsom kreditiv för alla Föreningarne.
Afven deremot hafva skarpa röster höjt sig.
Man har sagt, alt ”Föreningarne, långt ifrån att vara gagneliga, hafva skadat fäderneslandet, hafva bringat landet i utrikes skuldsättning,-och alt kapitalisterna blifvit lidande”; och jag erinrar mig ett uttryck, som den förste värde talaren hade, att nemi. ”sedan Hypolheksföreningarne frångått den kloka plan, som var att med nedsättning af räntan söka ställa de skulder, som funnos på en säker fot, sä hade de i stället bringat landet med jättesteg i utrikes skuldsättning.
” Jag ber äfven att få uptaga hvad en talare till höger om mig sade, att ”störtsjöar af mill. inkommit i landet lill följd af denna skuldsättning.”
I afseende på beloppet af denna skuldsättning torde det vara Herrarne bekant, att Sveriges jord är behäftad med en skuld af 160 mill.
Nu är här första frågan, huruvida det för Sveriges jord var fördelaktigare att häfta för denna skuld, löpande med 5 till och med 6 proc. ränta, till enskilde personer och kassor, utan amortering och ulfäst på vissa månaders upsägning, eller att utbyta den emot oupsägbara amorteringslån i Föreningarne.
För min del är jag öfvertygad derom, att det för joj’degarne är den största fördelen alt hafva skulden ställd på de vilkor Hypotheksföreningarne hafva sina enskilda fordringar af delägarne, nemi. på en mångårig amortisement, och till den lägsta ränta, som möjligen kunnat åstadkommas.
Men beloppet af de lån, som Hypotheksföreningarne f. n. hafva utlemnat till sine delegare, månne det är så stort.
Beklagligen omfattar det ännu endast en mindre del af den skuldsumma, som trycker Sveriges jord.
Men äfven denna skuldsumma bör ej förskräcka oss, ty, om den ock öfverstiger ^ af jordens taxeringsvärde, npgår den visst icke till -J kanske, ej till j1,,:dedel af dess verkliga värde.
En jemförelse i detta afseende med förhållandet i andra länder är för oss ingalunda nedslående.
Jag ber att få omnämna hvad jag såg för några dagar sedan i en utländsk tidning, att nemi. i Belgien, som icke är något stort land, är den i jorden intecknade skulden icke mindre än 800 mill. francs, och likväl anse vi Belgien för ett ganska rikt land.
I detta land har likväl
Regeringen framlagt tili kamrarne ett förslag, som går derpå ut, att
Staten måtte öfvertaga högsta ledningen och ansvaret för Hypotheksföreningarne i riket för att underlätta jordbruket genom räntans ytterligare nedsättning, ett förslag, som hufvudsakligen öfverensstämmer med hvad jag i förra plenum tog mig friheten föreslå, då jag yrkade fastighetsbelåningens öfvertlyttande till Riksg:s-kont.
Hvad åter beträffar beloppet
Den 14 April. 393 af skuldsättningen i Preussen, så visar sig i de provinser, som längre tid haft hypolheksföreningar, att i Schlesien steg skulden från 1770 till 1805 från 10 mill. till 24 mill. thaler, samt ytterligare från 1805 till 1835 till 40,500,000 thaler, sedermera har den fallit, så att den år 1848 endast var 35,000,000.
I Kuroch Neumark var den år 1848, 12,800,000 thaler, i Westpreussen år 1805, 9,897,000 och 1848, 10,727,000 thaler, samt vidare i Ost-Preussen år 1805, 9,000,000 thaler, steg 1835 till 11J mill., men har sedan fallit, så att den år 1848 utgjorde 11,000,000 thaler.
Om H:rr:ne täcktes taga i betraktande detta skuldebelopp hvarmed jordbruket är behäftadt i andra länder, hvilka äro rikare än vårt land, och der jordbruket blifvit mera utveckladt än hos oss, så torde H:rr:ne finna att de summor, hvaröfver vi här förskräcka oss, såsom varande så bål-stora, likväl utgöra en obetydlighet mot skulderna der.
Jag tager äfven för afgjordt att Hypolheksföreningarnes lån komma alt stiga till vida högre, ja, flerdubbelt högre belopp än hvartill de f. n. gå, och om så icke skedde, skulle Hypolheksföreningarne icke kunna upfylla deras ändamål, som är att omfatta den stående skulden, för hvilken jordbruket häftar, och alt hjelpa jordbrukaren till att småningom få den amorterad.
Jag hoppas ock att här, likasom i Preussen, jordbrukets skulder åter en gång skola minskas; men del kan icke ske förr ån jordbruket hunnit en högre utveckling.
Hr Lefrén har sagt, att ”nya lånetillgångar alstra flera lån och föranleda ökad import, hvilken skall fyllas med silfver.”
Det är sanni, ätt en ökad import måste fyllas med silfver, men hvarmed skola vi väl köpa silfver?
— Naturligtvis måste vi köpa det utifrån, enär vi icke deraf producera så stor qvantitet, som deraf förbrukas här i landet, och hvarmed skola vi väl då köpa det, om icke med vår export, d. v. s. med öfverskottet af export mot import.
Men huru möjligen åstadkomma detta öfverskott i exporten, om förlager icke finnas för uparbelande af de stora resurser, som landet eger?
På delta rum finnas så många jordbrukare, som säkerligen dela min erfarenhet, att vårt jordbruk, utan förlager, icke har lemnat på långt när den behållning, som det gör, sedan jordbruket, ehuru genom ökad skuldsättning med förlager, blifvit uparbetadt till högre afkastning.
Det är också klart att jordbruket, som blifvit updrifvet till en så betydligt ökad produktion mot förr, äfven för hvarje års utgifter fordrar ett mycket större förlagskapital än tillförene.
Sättet att kunna behålla Bankens silfver är icke uteslutande den s. k. slrypningen, den kan vara nödvändig och ändamålsenlig för någon gång, men den duger icke i längden.
Det är nemi. omöjligt, att då man vägrar lån för den, som öfverflödigt konsumerar utländska varor, kunna undvika att icke också vägra lån till den, som vill produktivt använda penningarne.
Sålunda stryper man näringarne på samma gång som man, för att hindra silfrets utgående, stryper den, som man vill hindra från konsumerandet af öfverflödsartiklar, och det är en sådan strypning, som är farlig, emedan den leder till förstörande 394 Den 14 April. af alla våra näringar.
Det är icke möjligt för en handlande, som nekas nya lån, och kanske också att få omsätta sina gamla, att upköpa jordbrukarens produkter.
Jordbrukaren, som hvarken får sälja eller belåna sina varor, kan icke inköpa handtverkaren och fabrikantens tillverkningar.
Både jordbrukare och andre näringsidkare måste minska på antalet af arbetare, och det är likväl arbetet, som gifver produktionen, och produktionen som skaffar oss silfver.
Förgäfves skall man försöka köpa det för de tårtloder, som vid en fortsatt strypuing skulle pressas af tusendetals olyckliga ruinerade, arbets- och brödlösa familjer.
Liljencrantz har gjort en beräkning, att Sveriges jord nu häftade för en, dels erhållen, dels kontraherad, skuldsumma efter 30,500,000 mark Hamb. b:co.
Det är sannt att så stora summor varit i fråga, jag kan icke säga något annat derom, men jag ber att här få meddela en beräkning som Hr Schwan i BorgareSt. har gjort, och hvilken jag, som anser den närmast öfverensstämma med verkliga förhållandet, derföre anhåller att få upläsa.
Hr Schwan säger: ”Dessa lån, oupsägbara på långifvarnes sida, äro visserligen en landets skuld, men de amorteras på bestämda tider medelst en årlig utgift af circa mark Hamb. b:co 1,100,000.
Brnksegares, Östgötha och Smålands hypotekskassör hafva tillsammans uplånat mark Hamb. b:co. 21,500,000.
Netto-proc. kan ej beräknas till mera än circa mark Hamb. b:co 19,500,000.
Härifrån bör afdragas hvad, som enligt officiella upgifter, innehafves af R.
St:s Bank, Hypothekskassorna sjelfva, m. fl. minst mark Hamb. b:co 1,500,000.”
(I delta afseende ber jag få nämna ali Smålands Hypoteksförening inköpt egne obligationer för 467,000 mark Hamb. b:co, som således ägas af Hypothekföreningen.) Vidare anför Hr Schwan: ”amortisation till d. 31:sta Dec. 1850 på sagde lån, enl. officiella upgifter fulla mark Hamb. b:ko 2,000,000.”
Jag vill icke vidare besvära med upläsande af den beräkning, som Hr Schwan har gjort af förhållandet med den utrikes skuldsättningen.
Emedlertid får jag nämna att han uptagit äldre och nyare förhållandet emellan den enskilda skuldsättning, som vi haft och ha i utlandet, hvilken beräkning ansågs riktig inom BorgareSt., och på nämnde grund npgjorde han sin kalkyl, så att icke med mer än 6 mill. mark Hamb. b:co skulle den effectiva tillökningen i den utrikes skuldsättningen., hafva stigit sedan Hypoteksföreningen kontraheral de utrikes lånen.
Detta vill jag föreställa mig, förhåller sig så, som han beräknat, men hvad jag deraf vet bestämdt, är att af den uplånade summan 19,500,000 hafva redan blifvit afbetalda 2,000,000, och att 1,500,000 finnas i Sveriges ego, hvarigenom 3,500,000 afgå från de 19,500,000, och den effectiva skuldsättningen således endast utgör 16,000,000 mark Hamb. b:co.
Hvad beträffar de begge sista lånen, som uptagits i Gr.
Liljencrantz kalkuler, nemi. de till Wermlands och Örebro läns Hypotheksföreningar, så har jag väl i dag hört en ledamot på detta rum berätta att han sett tidningar från Hamburg uptaga sådana obligationer i kurs, men med låneaffären förhåller
Den 14 April. 395 del sig dock så, alt jag, äfven i denna dag, har talat med den, som är agent i densamma; och han sade att det visserligen är aftaladt och lofvadt, att lån skulle erhållas, men ännu är intet kontrakt derom afslutadt.
Direktion i den ena föreningen lärer icke ens vara vald.
För tryckning af obligationer, om sådana komma att utgifvas, fordras flere månader.
Man får väl icke laga upp dessa obligationer vid beräkningen af den utländska skulden, innan lånekontraktet blifvit afslutadt och obligationerne utskrifne och aflemnade.
Det är icke värdt att se spöken, der de icke finnas, och förskräckas för en skuldsättning, som möjligen kan komma alt inträffa, men som ännu icke har inträffat.
Liljencrantz har sagt, att ”för Staten likasom för den enskilde, finnes icke mer än ett sätt att samla kapitaler, och det är att hushålla.”
Delta erkännes vara rätt, ty det är det enda goda sättet att förvärfva; men det finnes mer än ett sätt alt hushålla, man kan spara utgifter och knoga tills man blir fattig, och raan kan väl använda lånta kapitaler, så att man derpå kan blifva rik.
Detta sednare sätt att hushålla är det lyckligaste både för individen och för samhället.
Sedermera har den ädle Gr:n sagt något, som jag högeligen bestrider, nemi. ”ali våra varor icke ega något värde på verldsmarknaden, och kunna icke användas för annat än bränvinspannan.
” Jag har här Commerce-collegii berättelse i afseende på Svenska handeln och sjöfarten, som visar att vi f. n. exportera 500,000 tunnor säd, således är icke vår säd oduglig för verldsmarknaden.
Jag föreställer mig också att våra kreatur, af hvilka vi, innan denna olyckliga lungsjukan kom till Sverige, exporterade flere tusende till Danmark, duga för den utrikes handeln, vårt smör kan också exporteras, med ett ord, vi hafva mycket annat än jern och trädvaror, som kan duga härtill.
Men vid jemförelsen af det pris hvartill andra länder kunna sälja sin säd, och vi vår, måste tagas i betraktande, alt andra länder hafva lägre ränta än vi, sålunda i Preussen betala gäldenärerna i [Iypolheksföreningarne högst 4 proc. ränta, i Posen är räntan för circa halfva skulden, icke mer än 3 proc.; och likväl har en talare här kunnat klaga alt kapitalisterna hafva blifvit illa lidande, när man velat nedsätta räntan från 6 till 5 proc.
Det är klart, att om de öfriga länderna kring
Östersjön hafva nedsatt räntan till 3, 3} a 4 proc., och vi betala 5 a 6 proc., så skall det vara svårt för oss att täfla med dessa länder, i spannmålsväg, och derföre hafva andra länders lagstiftare ansett för en hufvudsak alt kunna nedsätta räntan för jordbruket.
Jordbruket är här i Sverige liksom i Danmark och Preussen vår hufvudnäring, det är jordbruket, som får draga de största onera, som måste underhålla clereciet, krigsmakten, vägar, med ett ord allt, och likväl anser man att det skulle gå för långt, vara ett allt så stort understöd åt jordbruket, om man sökte minska räntan under 5' proc.
Då vi numera alla år exportera säd, kunna vi ej för denna vara påräkna högre pris, än den gäller i andra Östersjö-länder.
Derföre och om vårt jordbruk skall uthärda konkurrensen, borde lagstiftaren anse såsom 396
Den 14 April. ett eftersträfvansvärdt mål att kunna främja räntans fall till likhet med räntefoten i dessa länder.
Det belopp, sorn här är i fråga att bevilja till kreditiv åt Hypotheks-föreningarne, nemi. 500,000 r:dr, huru ringa förhåller det sig icke lill de kreditiver man lemnat andra näringar här i landet?
Beredvilligt lemnar man handel och näringar många mill.; här är fråga om att ål landets hufvudnäring lemna ett belopp af £ mill., och det tycker man redan är för högt!
Palmstjerna har sagt att han på grund af den erfarenhet han i landsorten gjort, anser sig veta att Sveriges jord icke har stigit i värde genom Hypotheks-föreningarne.
Han har dock förklarat, alt Bruksegarnes Hypotheks-förening åstadkommit ökadt värde för bruken, och Skånska Hypotheks-föreningen möjligen för Skåne, men icke de öfriga Hypotheks-föreningarne i deras provinser.
Jag förstår ej att icke samma orsak skall hafva samma verkningar.
Hvarföre skulle Bruksegarnes Hypotheks-förening åstadkommit förhöjning af brukens värde i allmänhet, om icke derigenom att Bruken updrifvits till högre produktion, och samma förhållande måste kunna tillämpas på jordbruket.
Det erkännes ju vara så i Skåne?
Min erfarenhet är i sanning den, alt egendomarne i den del af Sverige, som Smålands Hypotheks-förening omfattar, hafva verkeligen vunnit betydligt i värde, nemi. de, som ingått i Föreningen, och derigenom fått sin skuld på amortering.
Jag ber att med några ord få uptaga Hr Bosenblads förslag.
Han har i öfverensstämmelse med hvad en reservant yrkat, föreslagit att Bankens fastighets-belåning skulle öfverflyttas til Hypolheks-föreningarne, såsom ett vilkor för lueditivens erhållande.
Jag skall upriktigt förklara, att såsom Direktör i en Hypotheksförening, skulle jag anse mig föga böjd att ingå på sådana vilkor, ehuru jag såsom representant icke kan neka för alt, om det ändamålsenligaste sältet, som vore att öfverflytta hela fastighets-belåningen från Banken lill en central-förening, icke kan vinnas, skulle det visserligen vara ändamålsenligare, att öfverflytta fastig* liets-belåningen till Hypotheks-föreningarne, hvilkas ändamål är att belåna jorden, än att bibehålla denna utlåning för Bankens räkning, men, jag uprepar det än en gång, jag anser mig såsom
Direktör ingalunda benägen för förslaget och visst icke tacksam för de vilkor, som här erbjudas.
Jag ber att få fästa upmärksamheten på ett gagn, som Hypotheks-föreningarne medföra, och som i någon mån motverka följderna af en sak, hvaröfver många af Eder, Mine Hrr, varit missnöjda.
Den lika arfsrätten har onekligen haft till följd att det blir svårare för våra arfvingar, än det varit för oss att behålla jorden ostyckad.
Jag har delat majoritetens af detta Stånd åsigt alt det icke var någon lycka för den Svenska jordbrukaren, när den lika arfsrätten beslöts.
Men jag anser nu Hypolheks-föreningarne vara ett lyckligt medel att motverka följderna, så att likväl större egendomar kunna ostyckade bibehållas.
Jag vill derföre också föreställa mig alt Hypotheks-föreningarne skola inom della
Stånd kunna påräkna större understöd än inom något annat.
Den 14 A p ril. 397 Jag skall be au få säga några ord i afseende på de vilkor, som Utsk. föreslagit för kreditivernas erhållande.
Jag instämmer med de flesta att det första vilkoret, att nedsätta belånings-rätlen till 400 r:dr skulle vara att paralysera den förmån Hypotheksföreningarne skulle kunna ega af kreditiv-rätten.
Det belopp, som är föreslagit i andra punkten, af högst 100,000 r:dr för en Hypntheks-förening anser jag vara för ringa.
Då man icke vet huruvida bär kommer flera Hypolheks-föreningar lill stånd än de tre, som äro i verksamhet, så anser jag orätt alt man velat bestämma ett så lågt maximum och icke öfverleranat det åt Bankofullmäglige.
Vidare, öfverensslämmer jag med dem, som ansett öfverflödigt att i 4:de mom. tillägga epilhetet ”handskrifna” vid anvisningar på så höga summor som jämna 1000 r:dr.
Med hvad jag nu yttrat har jag också antydt att jag önskar återremiss af denna punkt, hvarom jag äfven vördsamt anhåller.
Ur Akerman, Fredr.:
Jag har, af skäl, som jag icke vill trötta R. o. Ad. med att afhöra, inom Utsk. icke deltagit i det reglementerande, som förefinnes i 29:de punkten af Utsk:s betänk.
Men jag vill i anledn. af de yrkanden om återremiss, som här blifvit gjorda, nämna, att jag fruktar att med en återremiss kommer föga alt vinnas.
Anledmn (ill beviljandet afkreditiv-rätt, enligt denna punkt i betänk, var den, att fråga upstod om lämpligaste sättet att öfverflytta den för Banken olämpeliga fastighets-belåningen på Hypotheks-föreningarne.
Ett förslag i denna syftning väcktes, som jag biträdde och sökte genomföra, enligt hvilket Fullmägtige i Banken skulle bemyndigas alt, för inflytande kapital-afbetalningar på fastighets-lånen upköpa räntebärande obligationer af sådana Hypotheks-föreningar, som utsträckt sin fastighets-belåning äfven lill mindre jordegare.
Under öfverläggningen om detta förslag kom man slutligen till det resultat, som nu Finnes i 29:de punkten, men detta förslag grundade sig helt och hållet på Utsk:s önskan att för den mindre jordegaren bereda delaktighet i Ilypotheks-föreningarne.
Jag har hört yrkas, såsom hufvudskäl för återremiss, att det som är framstäldt såsom vilkor för kreditiv-rätts beviljande och som innehålles i Usta mom. af 29:de punkten, eller att Hypotheks-föreningarne skulle nedsätta sin minimi-summa af belåningarne till 400 rrdr. borde borttagas, såsom varande allt för ofördelaktigt för att kunna af Hypotheks-föreningarne antagas, och om så är, fruktar jag att en återremiss till ingenting tjenar, ty jag tror icke att majoriteten inom Utsk. skall gå in på att ändra denna punkt, emedan den, såsom nämndt är, utgör sjelfva grunden för beviljandet af kreditiv åt Hypotheks-föreningarne.
Man har sagt att borttagandet af de kreditiv, som varit Hypotheks-föreningarne medgifne, varit orsaken till den utländska skuldsättningen, och att Banken således är orsaken till denna skuldsättning.
Jag kan naturligtvis icke bedomina de motiver, som föranledt Hypotheks-föreningarne att taga sina utländska lån, efter jag icke varit med om besluten, men om borttagandet af kreditiverna utgjorde skälen dertill, så måste 398 Dan 14 April. jag bekänna att en ringa ting har åstadkommit stora följder.
Dessa kreditiv voro dock icke mer än 300,000 r:dr för hvarje Hypotheks-förening; denna kreditiv-rält begagnades, så vidt jag minnes, blott af en enda Hypotheks-förening, och likväl har denna paragraf i reglementet, ty jag kan icke kalla det annai, då den derigenom lemuade rättighet så litet begagnades, vållat en skuldsättning af många mill.
I sanning en stor följd af en ringa orsak, men kanske ali så är.
Jag vill icke ingå i undersökning om följderna af denna utrikes skuldsättning, det säkra är dock, alt del blir bekymmersamt att liqvidera densamma.
En värd talare, som hade ordet näst före mig, yltrade att det icke vore så farligt, och åberopade såsom exempel Belgien, hvars jord skulle vara belastad med en gäld af 800 mill.
Detta är visserligen en stor summa, men jag tror att, om vi kunde sätta vårt jordbruk och vart land i samma belägenhet som Belgien och dess jordbruk så skulle vi icke förlora på bytet, ty Belgien har icke sina 800 mill. placerade hos utlänniugen, utan det är skuldsättning inom landet, och räntan är visserligen icke 5 proc. ulan kanske 3 proc., eller derunder, och delta oaktadt Belgien har så stora fördelar vid bedrifvandet af sitt jordbruk, som vi icke hafva, med vår långa vinter, och deraf följande korta arbetstid, vår hårdbrukade jord och så vidare.
Jag har emedlertid velat uplysa R. o. Ad. om anledn. till Utsk:s beslut för att ådagalägga skälen för min förmodan all en återremiss icke skulle tjena till något.
Jag tror derföre att om R. o. Ad. icke ålnöjes med Ulskts förslag sådant som det är, så vore det bäst att afstå detsamma.
Jag ber om ursäkt att jag än en gång begär ordet.
Det är för att uptaga några punkter af den talares yttrande, sora näst före den sista hade ordet, nemi.
Raab.
Han ingick i ett sörsvar af Hypotheks-föreningarna i allmänhet, och riktade åtskilligt deraf, som det ville synas, emot min framställning i början åtminstone.
Jag får då anföra, att det har funnits kanske få personer inom detta hus, som så lifligt önskat att kunna åstadkomma något för all bereda Hypotheks-föreningarna fördelar, som jag, hvarom äfven Ståndets prot:r bära vittne, redan från 1823 års riksdag, om jag icke missminner mig.
Jag har nu yttrat, att man har brådskat att göra utrikes skuldsättning, och det på ett öfversvämmande sätt, hvilket ock Frih.
Palmstjerna sedermera har sagt.
Raab har sagt, då han citerade exempel från Schlesien och de provinser i Norra Tyskland, som hafva Hypotheks-föreningar, alt deras skuld är vida betydligare än vår, och har också hjelpt mitt minne, då han anfört data när de begyntes och när deras skuldsättning nu sä godt som uphörl, och alt de börjat minska sin skuldsättning.
De resultater för utlandet, som han anfört, hafva alstrats under loppet af omkring 50 år.
Vi åter hafva börjat för omkring 16 år sedan med inrättandet af Bruksegarnes Hypotheks-förening, och myckel sednare med de öfriga; och detta skulle vara obetydligt för Sverige, som proportionaliter gjort större skuldsättning inom 16 år, än de cite - Den 14 April. 399 rade provinserna inom 50?
Det är just delta brådstörtande, som jag tagit mig friheten klandra.
Under loppet af diskussionen tedde talaren sig fram till alt yttra något om det s. k. slrypsyslemet, hvilket är ett kändt ord.
Talaren sade att det får icke ega rum.