Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St.:rs gemensamma samtycke.
Hvad Utsk:s-arbetena angår, böra de ganska väl kunna medhinnas, om blott några förändringar i arbetsordningen vidtagas.
Särskildt skulle statsregleringens uppgörande kunna ske på mycket kortare tid, om blott de delar deraf toges i öfvervägande, hvari ändring blifvit föreslagen, antingen genom K. M:s Propos. eller till följd af enskild motionärs framställning.
Om nu Ständerna, såsom sig bör, antaga förslaget, kan man ju redan vid innevarande riksdag i Konst.-Utsk:t föreslå de förändringar och tillägg, som, anses erforderliga, då de kunna blifva hvilande till antagande vid början af nästa riksdag.
Då hvar och en säkerligen noga tänkt öfver förslaget, vill jag vara kort i min framställning.
Hvad man vinner genom förslagets antagande, är först och främst en jemnare och bättre behandling af riksdagsärender^.
Med de nuvarande riksdagarne är det få personer, som, äfven med intresse för allmänna frågor, kunna med oförminskadt nit bela tiden egna sig åt riksdagsangelägenheterna; följden deraf blifver att Utsk:s-ledamöterna betydligt omvexla, så snart en tid förgått, till föga fromma för kontinuiteten i behandlingen.
Några få personer, som hysa särskildt intresse för en fråga, taga densamma om hand och genomdrifva den efter sitt behag, utan att ofta nog åt dess pröfning af representanterna i allmänhet egnas särdeles noggrannhet.
Ett annat ännu mera öfvertvgande skäl för förslagets företräde framför det närvarande, är, att genom detsamma en högre politisk bildning och större politiskt samband mellan statsmakterna eger rum.
Det är naturligt, att ju längre det är mellan representationens sammanträden, ju möjligare är ock att under denna mellantid kastningar och förändringar kunna inträffa.
Denna möjlighet, och svårigheten för en representation, som endast efter längre mellantider sammanträder, att på regeringens åtgöranden ega inflytande och öfver den utöfva kontroll, måste åter hafva till följd, att en viss misstrogen försigtighet vid behandlingen af regeringens förslag gör sig inom representationen gällande.
A andra sidan åter lemnäs regeringen under de längre mellantiderna i saknad af mången gång önskligt tillfälle att, rörande förehafvande frågor och beslut, ge - Den G December e. m. 373 nom representationen erhålla kännedom om nationens åsigter och önskningar beträffande dessa.
Allt detta måste blifva olika och bättre, om representationens sammanträden blifva tätare.
Genom lilligare beröring regeringen och representationen emellan, den sednares, bättre kännedom om alla den förras åtgöranden, och lättheten att mot de samma framställa påminnelser och åstadkomma rättelser, der fel kunna blifva begångna, måste större förtroende uppkomma, villigare emotgående ifrån representationens sida blifva att påräkna.
Och, hvad regeringen beträffar, skall den uti representationens förhandlingar finna upplysningar och stöd, genom hvilka den säkrare skallförmå att åt statens angelägenheter gifva den på en gång jemna, lugna och kraftfulla utveckling, som endast genom de båda statsmakternas förtroendefulla samverkan kan frambringas.
Man har påstått att samma ändamål skulle uppnås genom prorogering af riksdagen.
Häruti tror jag dock ligga ett misstag; man vinner blott till en mindre del hvad som genom detta förslag åsyftas.
För K. o. Ad. är det af synnerlig vigt att antaga detta förslag.
Detta Stånd eger obestridligen inom sig åtskillige af landets största förmågor.
Såsom förhållandet iiu är, skola de fleste af dem alltid gå förlorade för Ståndet, i det att de icke kunna under hela den tid, riksdagen fortgår, närvara vid densamma och mången gång äro nödsakade att just vid den tid, då vigtigare frågor skola afgöras, för sina egna angelägenheter lemna hufvudstaden.
Blefve riksdagarne deremot årliga, skulle mången Adelsman lättare kunna lösslita sig från sin enskilda verksamhet och infinna sig i hufvudstaden, samt R. o. Ad. erhålla ett anseende, som åt dess röst vid afgörandet af landets angelägenheter skulle gifva en hög och allmänt erkänd vigt.
Jag anhåller om bifall till ifrågavarande punkt.
För min del erkänner jag visserligen att idealet för ett konstitutionelt samhälle är att representanterna årligen sammanträda.
Men härtill fordras dock mycket annat; tiden är dertill ej ännu inne.
Man har såsom exempel åberopat andra länders erfarenhet; och det är visserligen sannt att flerestädes är en ganska liflig vexelverkan mellan Konung och folk; men representationen är der helt annorlunda än hos oss.
Der finnes vanligen en öfre kammare med dels sjelfskrifne medlemmar, dels sådana, som på grund af viss förmögenhet äro berättigade till inträde i denna kammare, samt en andra kammare, hvars ledamöter man icke kan betvifla att de ju äro ett uttryck af folkets tänkesätt och åsigter.
Att under sådana förhållanden representationens årliga sammanträden äro nyttiga och det enda rätta, derom lärer icke vara något tvifvel.
Men jag tror icke att tidpunkten till en sådan förändring ännu är inne i Sverige, och tycker mig icke hafva markt att med 374 Den 6 December e. m. våra riksdagar hvart tredje år denna vexelverkan mellan Konung och folk saknats.
Man har sagt att genom ifrågavarande förändring riksdagarne skulle förkortas.
Het är möjligt att det så sker, men man har då f. n. lörvexlat medel med ändamål; man hoppas och tror att statsregleringen och öfriga arbeten skola medhinnas på den korta tiden af 4 månader; andra betvifla det och det är allt hvad vi om saken veta.
Man besinnar ej att såväl från enskilda personer, som isynnerhet från landstingen kunna inkomma många vigtiga förslag, som ej medhinnas, utan att hvarken Konung eller Ständer hade någon utväg att förlänga riksdagen, och uppskof med förslagets behandling skulle väcka missnöje.
Många mål skulle kunna blifva oafgjorda, utan att Konungen eller R.
St:r hade någon utväg att bringa dem till verkställighet.
Det synes mig nog vågadt, att på försök antaga ett förslag, under förhoppning att de dermed följande partiella lörSndringarne skulle lända till det stora förslagets ulförbarhet.
Det är i sanning ett vågadt spel, insatsen är nästan lör hög; derpå beror ju ett helt lands väl.
Det frågas icke i landet, om vi snart få riksdag, men väl tycker mången att riksdagarne återkomma för ofta.
Enligt mitt förmenande togo vi dock ett stort steg framåt, då det bestämdes att riksdagarne skulle hållas hvart tredje år; likväl tror jag icke att vi nu böra gå längre.
Man påstår att tidningarne med värma omfatta denna fråga.
Det är sannt och jag tviflar icke att de gjort det bona fide; men jag har för mycken erfarenhet af, huru svårt det är att skilja landets allmänna intressen från sina enskilda, och man förbiser ofta för de sednare den allmänna nyttan.
Till stöd för detta vill jag blott anföra, huru förhållandet är i afseende på diskussionerna ang:de jernvägarnes byg gande.
Jag vill visst icke påstå att en person af egennytta yrkat någon viss rigtning; det har vanligen skett derföre att han kännt den trakt väl der han bor, och derföre trott, att jernvä gens rigtning åt detta håll vore nyttig för hela landet.
Man har, såsom skäl till afslag å Hetänkit, anfört att vi hade att förvänta ett nytt representations-förslag.
Jag vet dock icke att vi härom hafva några officiel uppgift; dess öde är ock alltför ovisst, för att derpå bygga något hopp.
Det är bättre att nu afstå det framstalda förslaget, på det Konst.-Utsk:t må under innevarande riksdag kunna inkomma med förslag till motionstidens förkortande, flere ceremoniers borttagande m. m.
Här har vidare nämnts, att, i fall förslaget går igenom i alla Stånden, det skall stå K.
M. fritt att afslå detsamma.
M. har denna rätt, är visserligen sannt; men jag hemställer till hvar och en, om det är grannlaga att låta ett sådant skäl i någon mån inverka på sig.
Det måste alltid vara särdeles svårt för en Konung att neka sanktion på ett förslag, hvars hvilande till grundlagsenlig behandling vid en riksdag beslöts utaf ö
Ständ och sedermera vid nästföljande antogs af alla 4 Stan - Den 6 December e. m. 375 den.
För min del skulle jag icke vilja bidraga att sätta K.
M. och Hans rådgifvare i en sådan belägenhet.
En talare har här framställt den önskan, att Just.-Stats-Ministren skulle yttra sig i denna fråga.
Hvad H.
Exc. i detta afseende anser lämpligast, tillhör ingen annan att nu bedömma; men det torde icke vara särdeles svårt att inse, att om H.
Exc. icke besvarar interpellationen, kommer det sig af hvad H.
Exc. vid ett föregående tillfälle yttrat, nemi. att Konungens rådgifvare icke gerna yttra sig ang:de sådana frågor, der de sjelfve i sista hand skola gifva råd.
Vidare har här yttrats att detta förslags antagande skulle tillskynda R. o. Ad. stora fördelar.
Jag tror det visserligen och skulle deruti hafva ännu ett skäl till för att bifalla förslaget, såvida jag icke ansåge flere olägenheter betydligt större än denna fördel, och det skulle vara allt för ensidigt att för ett Stånds nytta antaga något, som i andra afseenden ej vöre önskligt.
Flere föregående talare, vänner af förslaget, hafva framhållit dess förtjenster, ansett obetydliga dess lyten och fel, samt slutat med en uppmaning, att antaga detsamma.
Jag vill visserligen icke förneka förslagets i vissa fall egande företräden framför det närvarande tillståndet, derest det kunde verkställas och derest det vöre befriadt från sina bristfälligheter; men jag anser dock bristerna deruti vara så stora, att de i närvarande stund böra hindra oss från att antaga detsamma.
Man har här nämnt, att deri, Konungen genom detta förslag betagna, rättigheten att upplösa riksdagen vore af obetydligt värde.
Den har dock alltid varit förunnad
Konungen i de fleste konstitutionella monarkier i Europa.
I Sverige har denna rättighet icke på långliga tider varit tillämpad, då den deremot i Norige år 1836 begagnades, med den lyckliga effekt, att den brutna harmonien mellan Konung och folk återställdes.
Ringa bör således detta praerogatif icke uppskattas, sorglöst bör det icke bortlemnas.
Man har med skäl framställt fördelen för R.
St:r, att kunna vara tillsammans den tid af året, då man lättast kan lösslita sig från sina enskilda angelägenheter och lemna sina hem.
Om jag kunde föreställa mig, att R.
St:r i framtida verkligheten stannade vid hvad som blifvit föreslaget, eller att riksdagarne endast skulle omfatta 4 månader, och ej mera, erkänner jag att förslaget i denna del innebure en synnerligen för vårt eget
Stånd oberäknelig fördel.
Men, Mina Hrr! en sådan möjlighet förefinnes icke.
Hvilken är i detta afseende den bästa läromästaren, om icke erfarenheten?
Vi finna af 109:de §:n R. F., att våra grundlagstiftare uttryckligen förutsatte, att R.
St:r inom 4 månader borde afsluta sina göromål.
Men det heter äfven i samma 109:de §, att »om så oförmodadt skulle hända,» att, vid den förlängda tidens utgång, R.
St:r icke hade staten reglerat eller någon ny bevillning till bestämdt belopp sig åtagit, då skall Konungen kunna R.
St:r åtskilja.
Deraf synes, att lagsttftarne 376 Den 6 December e. m. ansett, att R.
St:r skulle, efter regeln, kunna åtskiljas efter 4 månaders förlopp.
Har det dock i verkligheten så inträflat?
Neji aldrig kan man hoppas någonting sådant, så länge vi bibehålla åtskilliga våra vidlyftiga procedurer, hvilka förslaget, enligt mitt förmenande, till blott en ringa del afhjelper.
St:r hafva redan lyckligen beträdt den banan, att afskaffa en del onödiga vidlyftigheter.
Fortfarom härmed ytterligare. l)å nu riksdagen icke kan afslutas på fyra månader, hvad blir följden?
JolR.
St:r måste åtskiljas, utan att en del ärenden, kanske af högst riksvigtigt innehåll, kunna afslutas; och med ett sådant förhållande lära väl få vara belåtna; eller också, att R.
St:r nödgas sörja för det allmännas kraf medelst att oförtöfvadt till K.
M. göra framställning om sanktion af en ändring i den §, hvilken till 4 månader inskränker deras arbetstid.
När då K.
M. erfarit menligheten af denna inskränkning i tid, måste man förmoda att K.
M. skall lyssna till begäran om en sådan förändring.
De årliga riksdagarne skulle utsträckas efter behof och möjligen den ena aflösa den andra.
Efter mitt sätt att se saken, skulle utan någon verklig nytta för det allmänna, medelst sagde förslag, den förespeglade lättnaden för R.
St:r förvandlas till dess mest betungande motsats.
Man har således, enligt min åsigt, alldeles förgäfves ordat om de fördelar, detta förslags antagande skulle tillskynda R. o. Ad., grundande sin tillstyrkan på den förutsättning, att R.
St:r nu för tiden skulle kunna afsluta göromålen vid riksdagen på 4 månader.
Tyvärr förhåller det sig härmed som med den ryktbare skalden Kellgrens målning af sin älskarinnas skönhet och dygd.
Men ett fel, ett fel allena Hennes lof fördunkla vill, Denna sköna, englarena, Omma Lydia finns ej till.
På samma sätt med denna förespeglade möjlighet; den finnes ej till.
Erfarenheten vederlägger förhoppningen derom.
Jag tror mig nu hafva framställt de hufvudsakliga skäl, på hvilka jag anhåller, att R. o. Ad. vill afslå detta Betänk.
Må detsamma, lik en ny Phoenix, från sitt bål uppstå, renadt och befriadt från alla de brister och fel, som nu — i anseende till upplosningsrättens förvägrande och förbiseendet af genomgripande förenklingar — vidlåda detsamma.
Må det då först blifva antaget.
Ögonblicket är nu icke inne.
F. n. torde det lämpligen afslås, hvarom jag vördsammast förnyar min hemställan.
Då jag vid föregående riksdagar haft den äran att vara ledamot af Stats-Utsk:t och deltagit i dess arbeten, har jag ansett mig böra yttra min tanke i afs:de på de betänkligheter, man hyst att på 4 månader medhinna statsregleringen.
Jag ber då först att få förklara, det jag lifligt erkänner den stora vigten ur konstitutionel synpunkt af det här framlagda förslaget; men jag nödgas på samma gång Den 6 December e. m. tillkännagifva, att jag anser förslaget i dess nuvararde form vara outförbart.
Jag bar visserligen hört framställas, alt man skalle kunna förkorta Stats-Utsk:ts arbeten, om ärendena endast föredrogos genom referenten i Utsk:fs plenum, och Utsk:ts förslag derefter uppsattes; men jag tror att löga derigenom skulle vinnas.
Det är visserligen möjligt att arbetssättet i Stats-Utsk:t, likasom i andra Utsk., skulle kunna betydligen förenklas och arbetet derigenom påskyndas, men icke desto mindre tror jag det vara omöjligt att på 4 å 31 månader medhinna statsregleringen.
Utsk:t måste nemi. behandla och besvara alla de framställningar, K.
M. gjort tillStänderna, och äfven handlägga de motioner, som blifvit aflemnade och ega sammanhang med dessa K.
M:s framställningar, för så vidt de röra anslag.
Jag tror icke att enskilde motionärer skulle vara så belåtna, ifall man, i brist på tid, underläte att behandla deras motioner.
Afven inom de andra Utsk:n kunna förekomma ärenden af stor och genomgripande beskaffenhet; dessa behöfva äfven sin tid, först i Utsk:n och sedan hos Ständerna, för att blifva med omsorg behandlade; och det är sämre att illa handlägga ett ärende, än att alls icke handlägga detsamma.
Då jag nu således förklarat, att jag nödgas rösta för afslag å Betänkit, finnes det äfven ännu ett annat skäl, som föranleder mig dertill, och det är att genom antagande af detta förslag K.
M. betages all rätt att, i händelse det vore nödvändigt, upplösa riksdagen.
Jag anhåller om propos. på afslag å Betänk:t.
Då 1809 års Ständer fastställde den nya Grundlagen, trodde de icke att statsgöromålen skulle få en så betydlig utsträckning, som sedermera efter hand skett.
De ansågo det vara tillräckligt att hafva riksdag hvart femte år; men snart visade det sig vara nödigt förminska tiden mellan riksdagarne och slutligen hogo vi treåriga riksdagar.
Men allt som samhället utvecklats, har behofvet af en ytterligare minskning af tiden från riksdag till riksdag gjort sig mera gällande, och nu höjes rösten allt mer och mer för årliga riksdagar.
Förslaget dertill torde ock nu böra antagas.
Det är nödvändigt för att vinna större samverkan mellan regering och folk och på det att ärenderne måtte få en lugn och jemn behandling, hvilket ej kan ske nu, då hvarje riksdag betecknar en fullständig ryckning i hela statsmachineriet, som är allt utom helsosam.
Mot antagande af förslaget har man här särskildt och i första rummet fästat sig vid omöjligheten för Stats-Utsk:t att under 4 månader kunna medhinna sitt arbete.
Då en föregående talare, såsom skäl för afslag å förslaget, framställt sin erfarenhet om arbetssättet i Stats-Utsk:t, må det äfven tillåtas mig att åberopa min erfarenhet om Stats-Utsk:ts göromål.
För att bedömma en fråga af så rent praktisk natur, måste man taga erfarenheten till hjelp och göra afseende på den tid, som åtgått till ärendenas behandling inom Stats-Utsk:t.
Jag vill i detta afseende endast gå tillaka till 1847 års riksdag, 378 Den 6 December e. m. som började den 15 November.
Ärendernas behandling i Utsk:t kan icke antagas halva börjat förrän i medlet af Januari 1848; men icke desto mindre var både den ordinarie och extra statsregleringen färdig den 14 April.
Att dock ej riksdagen lika skyndsamt afgjorde statsreglerings-frågorna, som Stats-Utsk:t, hade emellertid sin orsak uti då gällande stadgande för behandlandet af dessa frågor.
Utsk:ts Utlåtrn skulle nemi. vid första behandlingen antingen bifallas eller återremitteras; och då de på återremiss kommo tillbaka till Utsk:t, måste en omväg göras och nya Ullåtm insändas till Stånden, vanligen med bibehållande af samma åsigter, men likväl förorsakande en ungefär dylik diskussion med den, då Betänk:t första gången förevar.
Påtagligen hade statsregleringen varit slutad redan i Maj, om icke denna bestämmelse hade förefunnits.
Detta var dock sista riksdagen, vid hvilken en sådan handläggning af frågorna förekom.
Om vi nu vända oss till föreliggande förslag, finna vi att enligt detsamma skall riksdagen börjas den 15 Januari, motionstiden upphör 10 dagar derefter, 3 dagar åtgå sedermera till skriftligt afgifvande af yttranden, som en ståndsledamot vill skola medfölja en motion till Utsk.
Med iakttagande af allt detta, torde arbetena kunna börja i Utsk:n den 1 Februari.
Hade man vid 1847 års riksdag tänkt sig detta stadgande vara gällande, och Utsk:s-arbetena varit i gång den 1 Februari, hade statsregleringen varit färdig den 1 Maj, oaktadt den då gällde för 3 år och nu endast skulle gälla för 1.
Härtill kommer, som jag straxt skall visa, huruledes man genom en förändring i arbetssättet skall kunna åstadkomma en större lättnad vid arbetet i Stats-Utsk:t.
Men det torde tillåtas mig att återgå till statsregleringens gång under de närmast föregående riksdagarne.
Vid 1850 likaså väl som vid 1853 års riksdag var den ordinäre statsregeringen färdig den 1 April; men man hade då afskiljt behandlingen af densamma från den af extra statsregleringen, hvadan denna sednare ej kom till R.
St:r förrän i Juni månad och sålunda fördröjde riksdagens slut.
Vid den påföljande eller 1856 års riksdag förenades statsregleringarne åter; men då förekom den stora löneregleringsfrågan, hvilket, tillika med jernvägsfrågan, gjorde att riksdagen räckte ett år 5 månader.
Under 1860 års riksdag voro de 7 första hufvudtitlarne expedierade den 4 Maj; den åttonde hufvudtiteln var den gången af mer än vanlig betydenhet, kom först längre fram och bidrog till riksdagens längd.
Hvad nu arbetssättet i Stats-Utsk:t beträffar, må det tillåtas mig att yttra några ord.
F. n. är Stats-Utsk:t deladt i tre afdelningar, af hvilka riksgälds- och utgifts-aldelningarne hafva mycket att göra, då deremot inkomst-afdelningen långa tider har så godt som ingenting.
Om nu Utsk:t i stället delade sig i fyra afdelningar och fördelade arbetet jemnare; om dessa afdelningar arbetade både för- och eftermiddagar, hvilket nu vanligtvis endast sker närmare riksdagens slut; om dessutom de särskilda Den 6 December e. m. 37!» afdelningarnes förslag icke, såsom nu, först hänskötos till StatsUtsk:t in pleno, för att der äfven diskuteras, möjligen återremitteras till afdelningen och sedan underkastas en ny behandling i Utsk:ts plenum, innan det öfverlemnas till R.
St:rs pröfning, utan i stället derifrån direkte afgick till Stånden, skulle säkert Stats-Utsk:t vara färdigt ined sitt ardete på 24 månader, då Ständerna hade tillräcklig tid qvar på sig för att afgöra frågorna.
Man har hört den besynnerliga indvändning göras mot förslaget, att det skulle leda till perpetuella riksdagar; ty så snart ärendeua icke medhunnos, skulle Konungen sammankalla urtima riksdag.
För min del anser jag att vi hafva mera skäl att frukta perpetuella riksdagar nu; man behöfver i detta alseende endast påminna sig, huru R.
St:r samlades i Oktober 1856 och skiljdes ej förrän i Mars månad 1858, för att åter sammankomma i Oktober 1859.
Denna 1859 års riksdag räckte till slutet af 1860.
Ärendena kunna under närvarande förhållanden aldrig få den grundliga behandling, som erfodras; nu ölvergifves riksdagen af en mängd riksdagsmän under sommaren, hvilken för öfrigt hlifver olämplig såsom arbetstid.
Helt annat skulle förhållandet blifva, om arbetstiden koncentrerades på 4 månader.
Mycket har blifvit yttradt derom att förslaget icke medgifver Konungen rätt att upplösa riksdagen, samt att detta skulle (öranleda en vådlig rubbning af förhållandena mellan de begge statsmakterna, samt att R. o. Ad. af dessa skäl ej borde anta ga förslaget.
För min del måste jag uppriktigt bekänna, att jag icke förstår detta.
Skälet skulle ega sin riktighet, om representationen tillsattes h. o. h. genom val; men då detta nu endast är förhållandet med tre af Stånden och R. o. Ad. deremot återkommer på grund af sin sjelfskrifvenhet, skulle genom det önskade stadgandet Adeln liksom sättas utom räkningen.
Man har vidare påstått att bifallandet af detta förslag skulle göra det omöjligt att antaga det representationsförslag, som man har att vänta från regeringen.
Detta bör dock icke afskräcka oss.
Omfattas det förslag, regeringen framlägger, med sympati af alla 4 Stånden, finnes intet hinder att antaga detsamma.
Skulle, genom det nu förevarande förslagets antagande, R.
St:r sammanträda redan i början af år 1864, och man ej då anser den allmänna opinionen fullt mogen för det förväntade representationsförslaget, finnes intet hinder att hos K. M. anhålla, att förslaget måtte blifva hvilande tills nya val skett.
Förlusten i tid blefve ett år.
Detta uppskof är väl ej af den betydenhet, att man förskjuter ett godt, som nu erbjudes, för hoppet om ett godt, sorn man ej känner.
Jag vill ej längre upptaga R. o. Ad:s tid med afseende på denna fråga.
Jag tillåter mig endast att slutligen fästa uppmärksamheten på en omständighet, som vid detta tillfälle ej bör h. o. h. förbigås, nemi. att den närvarande representationen bör låta sig angeläget vara alt, så länge den under nuvarande former förefinnes, så väl som möjligt uppfylla sitt höga kall; och särskildt torde R. o. Ad., sorn till följd af sin börd eger den 380 Den 6 December e. m. företrädesrätten, att sjelfskrifven närvara vid riksdagarne, böra anse det som en pligt att motsvara denna, genom att talrikt och så beständigt, som möjligt, deltaga i öfverläggningarne i de frågor, som komma under R.
St:rs bepröfvande — hvilket under nu gällande lagar ej sker på ett sådant sätt, att ej en förbättring vore önsklig.
På nu anförda skäl anhåller jag om bifall till förslaget.
Flera ledamöter yttrade härtill bifall. ffr von Ehrenheim, Pehr:
Vänner och motståndare till detta förslag äro allt för mycket ense om de fördelar, det innebär, för att en af förslagets motståndare skulle behöfva att upptaga R. o. Adms tid med att för sin räkning utveckla dessa fördelar.
Jag skall således inskränka mig till att söka visa, det förslagets brister äro så stora, att man ej för fördelarnes skull kan och bör dermed öfverse.
Bland dessa brister räknar jag till en början, att nästan intet blifvit gjordt för att möjliggöra att ärenderna medhinnas på den tid af 4 månader, som för riksdagens fortfarande blifvit bestämd.
Flere ledamöter af StatsUtskrt hafva redan visat, att all föregående erfarenhet går ut på att statsregleringen omöjligt kan på så kort tid medhinnas, och om än en f. d. ledamot af nämnde Utsk. sökt visa motsatsen och till stöd för sin åsigt anfört åtskilliga data, så får jag säga att just dessa data bevisa för hans motståndares åsigt, då de innebära, att äfven under gynnsamma förhållanden vida öfver 4 månader behöfts för statsregleringen, den tid alldeles afräknad, som åtgår för ceremonier och motioner.