Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det behöfs i sanning hela kraften af mitt aldrig svigtande hopp för att upprätt kunna bära skilsmessans bitterhet.
Ack, om du ville lofva mig, att vänta, Nora!
Hur lycklig och segerglad skulle jag icke då gå till mitt mödosamma arbete!
Nora var rörd.
– Arnold, sade hon, jag skulle i denna vår afskedsstund kunna bedyra att jag älskar dig.
Men det vore en lögn, och du blefve icke lyckligare af den.
Derför gör jag det icke.
Men du kan likväl resa med lugn för min skull.
I två år hafva vi bott grannar.
Har jag under denna tid gifvit den minsta anledning till svartsjuka?
Du bör känna mig ganska bra och vet, att jag är föga mottaglig för kärleksförklaringar.
– Men om din »guldfågel» kommer?
– Ah, det kan dröja åratal ännu, och hvem vet, om inte min »guldfågel» är just den man, som står framför mig.
Var inte ledsen nu.
Du kan ju hoppas, om jag också inte kan skänka dig ett bestämdt löfte.
Och här har du ännu en kyss till afsked!
Muntra nu upp dig för i afton, då du fått ett så stort förtroendeuppdrag som att hjelpa mig vid min klädsel.
Och ... under tiden tillåter jag dig att tala om dina framtidsplaner.
De upplysningar, Felix Brauner inhemtat om Arnold, tillfredsstälde honom mycket.
För hans planer var den unge civilingeniören en mycket värdefull acqvisition.
Hans ur kärleken uppväckta äflan efter rikedom var honom en säker borgen på, att Arnold, om hans känslor höllos vid lif genom alla de resurser, som stå en nyckfull qvinna till buds, hopp, tvifvel, svartsjuka och framför allt stora pretentioner, skulle vara i stånd till allt för att nå sitt mål.
Dertill skulle hans egenkärlek förmå honom att inför verlden vilja synas sjelfständig.
Ingen skulle således ana, att Brauner stode bakom honom vid hans företag.
Vidare vore Brauner förvissad om att ständigt hafva Arnold fullständigt i sin makt, dels genom inbrottet, som ju när som helst kunde bevisas och dels genom penningarna, utan hvilken den senare ej kunde företaga sig något.
Han hade låtit sin betjent utspionera Arnold, och uppdraget hade punktligt fullgjorts.
Så hade Brauner fått veta, att Arnold ej hade skaffat sig något umgänge.
Antingen hade han aldrig haft någon vänkrets eller också försmådde han nu att återgå till sina forna vänner.
Han hade skaffat sig en treflig dublett och klädde sig efter senaste modet.
Ute uppträdde han med hela säkerheten hos en ekonomiskt oberoende man, åt på de bättre restauranterna och hade synbarligen alldeles glömt sin forna fattigdom, åtminstone kunde man ej i det sätt, hvarpå han bemötte personer i fattigare ställning, skönja någon hågkomst från det förflutna.
Och just sådan skulle den man vara, som Felix Brauner behöfde.
De rätt betydande »förskott», som Arnold lyftat, hade till största delen åtgått till presenter åt den qvinna, han älskade.
Betjenten, som väl kände till sin herres svagaste sida och alltid på ett slugt sätt begagnade sig af denna kunskap, sparade ej på färger, då han för Brauner omtalade Noras skönhet.
Brauner log; ty det intresserade honom mycket att höra talas om sköna qvinnor.
Han visste, att Kristian, som det en väl uppfostrad kammartjenare anstod, hade två vidt skilda smakbegrepp i afseende på det täcka könet.
Det ena för sin egen del, enkelt, husligt, sparsamt, mera präktigt än vackert och framför allt förenadt med en kontant sparpenning, förvärfvad bakom krogdisken eller som arf efter en första man.
Det är öfverflödigt att nämna, att Brauner ej frågade efter en skildring i enlighet med detta prosaiska begrepp om qvinlig skönhet.
Men Kristians andra smakbegrepp var uteslutande afsedt för hans herre.
Det var en pålitlig vägvisare, åt hvilken Brauner kunde anförtro uppdraget att utdela priset vid en skönhetstäfling.
Det var ett mycket fordrande, mycket kinkigt begrepp, som samvetsgrant pröfvade, innan det bedömde.
Och när domen föll kunde han lemna en raffinerad detaljbeskrifning, retande, tjusande, tvingande till att taga det skildrade föremålet i personligt betraktande.
Och Nora erhöll af Kristian hedersomnämnandet, att vara det skönaste han sett i qvinnoväg.
Brauner trodde honom; ty blott för en sådan qvinna skulle en man med Arnolds bildning och urskiljningsförmåga kunna frångå den normala naturlighet i karaktären, för hvilken han i sig sjelf hade anlag.
Då Brauner inhemtat allt hvad han önskade veta rörande
Arnold och dennes förhållanden, ansåg han tidpunkten vara inne för att så småningom inviga sitt nya biträde i den »gren af den vidtomfattande affären», för hvilken han afsett honom.
Tidpunkten för detta delikata meddelande framflyttades äfven af den omständigheten, att Brauner ej kunnat motstå nyfikenheten att se Arnolds ideal.
Hur detta hade tillgått betyder väl mindre.
Det hade ju kunnat ske på flera olika sätt.
Alltnog, han hade sett henne och gjort den reflexionen, att Kristian ej öfverdrifvit i sin skildring.
Och slumpen, den allsmäktige slumpen hade fört dem tillsammans på maskeraden.
Brauner hade handlat som en försigtig general.
Hur förföriskt skön hon än var, hur förtroligt de än närmat sig hvarandra vid supéen, hur hotande det lätta champagneruset än varit, så hade han hållit sig på sin vakt gent emot hänförelsen.
Men då han åkte hem, tänkte han:
– Hon är för vacker för honom!
Hon är lika intelligent som hon är skön.
Hon måste blifva min!
Och han måste resa.
Arnold hade ingenting emot att resa.
Sedan han i två långa månader ej behöft tänka på något annat än sina nöjen, längtade han efter någon sysselsättning.
Derför samtyckte han till att lemna Stockholm, då de företag, för hvilkas utförande han var bestämd ej kunde förverkligas i hufvudstaden.
För öfrigt var det, som
Brauner vid ett föregående tillfälle försäkrat, ej fråga om något brott, ej ens om en handling, som vore mindre honett i verldens ögon, utan endast om ett fullt lofligt företag.
Visserligen var det sant, att den hemlighetsfullhet, hvarmed Brauner gick till väga, var egnad att ingifva misstankar, men dels hade denne troligen stora och vigtiga skäl, för att vilja hemlighålla sina affärsoperationer på andra orter, dels resonnerade Arnold som så, att så länge dessa operationer bedrefvos i öfverensstämmelse med hvad
Brauner anförtrott honom om sina planer, så länge kunde han stå qvar på sin så utomordentligt väl aflönade post.
Dock ålades honom redan i början svåra vilkor att uppfylla.
Han förbjöds att för någon uppenbara hvart han reste och fick ej efter framkomsten stå i korrespondens med någon annan än Brauner, ej ens med Nora.
Ett undantag utgjorde likväl den affärskorrespondens, det nya företaget medförde.
Samtidigt med att Arnold lemnade hufvudstaden lästes i Stockholms tidningar och sannolikt äfven i landsortspressen en notis af följande lydelse:
»Svensk ingeniör till Buenos Ayres.
Civilingeniören hr Arnold Lindqvist, hvilken för ett par år sedan med särdeles vackra betyg utexaminerades från härvarande teknologiska institut, har i dagarne afrest till Buenos Ayres, der han erhållit en mycket förmånlig anställning vid de storartade vattenlednings- och kanalgräfningsarbeten, hvarom tidningarne förut meddelat och till hvilkas fullbordande regeringen anslagit en summa motsvarande tre hundra millioner kronor i svenskt mynt.
När Arnold rest, beslutade Brauner att sätta sig i förbindelse med Nora.
Han behöfde vinna henne helt och hållet på sin sida, för att ega en värdefull och pålitlig kontroll på sin medarbetare.
Hans tid var för mycket upptagen af affärerna i hufvudstaden, börsspekulationerna och nöjena, för att han på ett för sig sjelf tillfredsställande sätt skulle kunna följa Arnolds göranden och låtanden.
Att låta en särskild spion bevaka denne, vore detsamma som att inviga en tredje person i hemligheter, som måste stanna emellan två.
Nora skulle blifva den tysta och pålitliga spionen; ty det led intet tvifvel, att icke Arnold drifven af sin lidelse skulle trots förbudet meddela sig med henne om någon tid.
Och Brauner skulle få veta det.
Nora skulle också få Arnold att ständigt gå framåt på den väg, han en gång beträdt.
Men Nora vore i och för sig sjelf någonting att vinna.
Hennes sällsynta skönhet hade gjort ett mäktigt intryck på Brauner, hvars blod lätt kom i svallning inför det täcka könet.
Nora å sin sida tog Arnolds resa, vare sig den som han sjelf uppgifvit gälde landsorten eller den hade Buenos Ayres till mål, mycket lugnt.
Ja, hon kände sig till och med belåten med att slippa hans enträgenhet.
Hon hade nu fullkomligt fria händer och behöfde ej befara, att han med sin svartsjuka skulle komma störande och olägligt, då hon gick på spaning efter sin »guldfågel».
Hon hade icke återsett denne sedan maskeraden och hennes hopp bleknade alltmera, då dagarne gingo, utan att han hördes af.
Och likväl kunde han ej hafva glömt henne.
Den blick, hon uppfångat från honom sade henne det; ty så hade ingen förr betraktat henne, så kan endast kärleken blicka.
Och han hade icke heller glömt henne.
En dag emottog
Nora ett etui.
Det gömde en lillfingersring med en klart skinande diamant infattad i det konstnärligt ciselerade guldet.
Presenten var lika smakfull som dyrbar.
Hvem hade sändt henne den?
Åtminstone kunde ej budet gifva den minsta antydning derom.
Således var det icke Arnold.
Han skulle ej hafva utvecklat samma smak.
Arnolds presenter voro mera solida än eleganta, beräknade att låta deras dyrbarhet genast träda i ögonen på alla.
Och de åtföljdes alltid af ett ängsligt bemödande att upplysa henne om att det just var från honom och ingen annan gåfvan kom samt alltid det der envisa:
»hvad får jag i stället?»
Blott en kunde på detta sätt öfverlemna en present.
Hvilken utsökt takt!
Ringen blef nu hvad den var afsedd att vara: en hyllning åt mottagarinnans skönhet, icke en förskottsbetalning, för hvilken något af henne sedermera skulle utkräfvas.
Nej, den som skänkt henne ringen, skulle troligen aldrig bringa den på tal, men han skulle känna sig lycklig att se den pryda hennes hand.
Och den uppmärksamheten var hon skyldig sin okände gifvare.
Dock spelade hon Cendrillon.
Den förolämpade lilla oskyldiga Cendrillon, som lät budet få återbära skarpa förebråelser till gifvaren.
Hon, en ärbar flicka, tilläte icke okände att sända henne presenter och hon kunde icke emottaga en gåfva, hvars dyrbarhet innebure en kränkning för den fattiga, värnlösa flickan.
Budet var dock förbjudet att lyssna till hennes invändningar och sprang, just i rättan tid för att ej behöfva höra hur Cendrillon eljes skulle kapitulerat.
Ringen följdes af flera presenter, alla omgifna af samma mystiska hemlighetsfullhet hvad gifvaren angick.
De kommo nyckfullt.
Hon tycktes aldrig vara säker på dem.
Än väcktes hon tidigt om morgnarne af dem, än väntade de henne om aftnarne, då hon kom hem från teatern och än bar teatervaktmästarn upp dem i hennes klädloge.
Lika oregelbundet som de kommo, lika varierande voro de.
Smycken, buketter, sällsynta blommor i krukor, handskar, konfekt, parfymer, frukter och dylikt omvexlade med mera praktiska presenter såsom pelsverk, siden etc.
Nora var förtjust åt detta öfverflöd af gåfvor.
Så småningom trädde Jupiter fram ur guldregnet.
Hon återsåg sin kavaljer från maskeraden.
Han intog en bestämd plats på parketten och vände under representationens gång kikaren företrädesvis åt henne.
Han promenerade på gatorna, då hon om morgnarne gick till repetitionerna, han helsade artigt och med ett vänligt leende medan hans ögon hänryckt studerade hennes figur.
Nora tyckte att närmandet gick väl långsamt, men väntade tåligt.
En dag fick hon mottaga den första biljetten.
Den kom från »en vördnadsfull beundrare» och dess innehåll smickrade henne mycket.
Efter denna biljett avancerade förhållandet ganska raskt, till dess att den okände anhöll om ett tecken, att hans hyllning upptogs utan misshag.
Den aftonen bar hon för första gången ringen på teatern.
Sedan kom första mötet.
Omkring en månad efter Arnold Lindqvists resa kunde
Nora triumferande anteckna att målet för hennes långa sträfvanden var uppnådt.
Prinsen ur sagan hade blifvit en verklighet och han befriade den stackars lilla fattiga, oskyldiga Cendrillon ur hennes vindskupa.
Nora hade funnit den »rätte», sin »guldfågel», och hans namn var – Felix Brauner.
Sålunda hade på en kort tid de forna grannarnes förhållanden fullkomligt förändrats.
Från vindskuporna med dess eländiga fattigdom, deras tillvaro af obemärkthet och umbäranden hade de trädt ut i verlden som nya menniskor till det yttre, till nya förhållanden, der hågkomsten af den forna nöden var en saga blott, der rikedomen flödade, döfvande med sitt klingande guldljud samvetets röst.
Verlden kände icke mera igen dem i deras nya skepnader, och den lilla del af verlden, som de sjelfva förut känt, frågade de nu icke efter.
De hade delat samma fattigdom, de delade nu samma öde och samma mäktiga kraft hade fört dem från nöden till rikedomen, nemligen Felix Brauner.
Men Felix Brauner hade också skiljt de forna grannarne åt och det var han, som i sin hand höll bådas öden och ledde dem efter sin vilja.
Tiden frågar icke mycket efter händelserna.
Den går sin jemna gång och fogar samman år till år i evighetens gränslösa, otänkbara period.
Väl fastnar mycket i minnet af hvad som sker under årens lopp; men endast en försvinnande liten bråkdel af hvad som händer.
Och hur fullständigt man än söker följa en bestämd händelses utveckling, så kommer man
likväl till korta inför omöjligheten att på en begränsad tid och inom en trång ram redogöra för alla dess intressanta detaljer.
Såsom redan nämts har till grund för denna skildring lagts protokollen från domstolsbehandlingen af ett för ett par år sedan utspeladt brottmålsdrama samt detektiva polisens undersökningsrapporter i samma mål.
Det är således rena »fakta», åt hvilka här gifvits en mera lättläst form än protokollens.
Här måste följaktligen skjutas åt sidan det psykologiska studium, som för mången erbjuder ett särskildt intresse, och i stället gripas in i skildringen med samma raskhet som händelsernas utveckling kräfver, äfven om derigenom en eller annan detalj skulle gå förlorad.
Lyckan?
Nu hade Nora Gullbrand hunnit målet för sina sträfvanden, nu hade hon ändtligen hunnit upp den nyckfulla Lyckan och gjort denna till sin slafvinna.
Nora var lycklig.
Hon trodde det sjelf.
Hade hennes forna lekkamrater från arbetarqvarteren sett henne nu, skulle de varit af samma åsigt som Nora.
Och hon njöt dubbelt af sin lycka.
Det var icke endast de yttre sinnenas tillfredsställande, som beredde henne en obeskriflig glädje, utan fastmera en reflexverkan från den yttre uppfattningen på hennes själsegenskaper.
Hvilket var helt naturligt; ty Nora var en karaktär, huru än omdömet om denna stälde sig från moralisk synpunkt.
Hon var, som förut nämts, medveten om sitt skönhetsvärde, nöjeslysten och passionerad, men på samma gång viljekraftig, sjelfständig och beräknande.
Derför gladde hon sig mest åt den triumf, som hennes vilja nu kunde fira.
Och triumfen syntes henne så mycket större som den kostat henne så många försakelser, så många frestelser att öfvervinna och en nästan beundransvärd sjelfbeherskning.
Hon glömde alldeles, att hon i sina anspråksfulla pretentioner, sitt högmod och sin stora egenkärlek haft de mest hjelpsamma bundsförvandter, som underlättat försakelsernas tyngd, reducerat frestelserna till helt små och styrkt henne i sjefbeherskningen.
Men hade hon ihågkommit sina bundsförvandter, skulle triumfen förminskats och hennes lycka ej varit fullkomlig.
Ja, Nora var lycklig nu, när hon kunde kasta hela sitt förflutna lif i glömskans haf, hvarifrån hon trodde det aldrig skulle kunna uppstå igen.
Likväl förorsakade henne brytningen ansträngningar och dessa ganska stora ändå.
Men dessa bar hon med mycket jemnmod, fast hon ej förut tagit dem med i räkningen.
Nora hade sett rikedomen, hört talas om den, läst om den, och trodde sig således känna den i grund och botten.
Men då hon skulle börja att njuta af den, fann hon till sin ledsnad, att hon hittills gjort rikedomens bekantskap på väl långt afstånd.
Den tycktes fordra mera af henne än hon anat.
Hon hade trott att hela konsten vore att endast välja.
Det dyraste och vackraste, det läckraste och yppigaste, detta vore ju rikedomen.
Ja bevars, men uppkomlingens, icke aristokratiens eller smakens rikedom.
Då hon jublande hemförde ett smycke, en prydnad för sin lilla våning, en toalettartikel eller dylikt, kunde hon få höra komplimenterande ord för sin goda smak; men ett fint, egendomligt leende sade henne, att hon valt föga bättre än en oerfaren bondlolla.
Och lika illa gick det henne vid de förtjusande supéerna på tu man hand.
De dyra vinerna och champagnen voro icke de bästa, de i hennes tycke läckraste rätterna kunde lemnas orörda.
Nora var läraktig.
Hon lät ej nedslå sitt mod af dylika små, i början ofta upprepade motgångar, utan studerade i stället flitigt allt det nya hon såg och erfor.
Hur gerna hade hon ej begärt en upplysning, ett råd; men hon skämdes att visa hur bortkommen hon var.
På otroligt kort tid inhemtade hon den edukation hennes nya ställning kräfde, och hennes salong blef sedan känd i vissa kretsar för den utsökta, något bizarra men öfvervägande eleganta smak, hvarmed den var möblerad och dekorerad.
Hvad hon önskat sig, hade hon i rik mån uppnått.
Hennes våning, tillräcklig för en medelstor familj, var så luxuöst inredd, att hon hade alla skäl att vara nöjd med den.
Hon hade kammarjungfru och en piga.
Eget ekipage hade hon väl icke; men hos en hyrkusk var för hennes räkning upplagdt ett konto, som hon fick belasta så mycket hon ville.
Hon behöfde ej neka sig någonting.
Hon hade fullt upp med penningar, och fullmakt att taga allt hvad hon ville på sin beskyddares räkning.
Hennes hem var ett litet paradis, men blef tiden henne lång der, behöfde hon endast välja bland de nöjen, hufvudstaden alltid bjuder på.
Grosshandlar Felix Brauner frågade aldrig efter hvad hans nöjen kostade.
Hon var tillräckligt klok för att inse, att hon ej fått denna yttre herlighet till skänks.
Tvärt om, hon hade »ärligt» köpt och betalat den, då hon gifvit sig sjelf i utbyte.
Men äfven denna omständighet gjorde henne lycklig; ty hon älskade redan sin »beskyddare».
Hon älskade honom med den första kärlekens hela värma.
Hon tänkte ofta på hur annorlunda det kunnat vara, om hennes »guldfågel» varit gammal och ful, eller en af de vildaste utsväfningar blaserad roue, eller en högfärdig och dum uppkomling.
Med hvilken vämjelse skulle hon icke då fullgjort betalningen för lyxen!
Huru förödmjukande skulle icke hennes ställning då känts mången gång, när hon varit tvungen att gifva de intimaste kärlekssmekningar åt en man, för hvilken hon ej hyste andra känslor än äckel och afsky!
Och detta kunde ju hafva händt, då hon var besluten att förr sälja sig åt hvem som helst som kunde låta henne lefva i rikedom, än gå misste om det lysande, glada, slösande lif, hon af hela sin själ åtrådde.
Hon kunde verkligen hafva köpt sin lycka dyrt nog.
För denne man skulle hon kunnat vara i stånd att uppoffra sig utan ersättning.
Hans manlighet, hans skönhet, bildning och förfinade smak tilltalade henne lika mycket som hans rikedom.
Och dock måtte han varit oerhördt rik.
Hon hörde honom aldrig göra en invändning öfver de räkningar hon skaffade honom, icke ens när de, hvilket ganska ofta hände, gingo upp till belopp, som kommo henne sjelf att synas smått fundersam.
Han handterade tusenkronosedlar som om de varit de i dagliga lifvet oftast förekommande pappersmynten.
Aldrig talade han om affärer, fast hon inom kort lärde sig förstå att han dref omfattande en-gros-affärer, oftast af det slaget, som erbjuder en förmögenhet i ett nu mot risken af lika plötslig ruin.
Hon hade icke trott det; men hon upptäckte mer och mer att hon egde ett verkligt qvinnohjerta, mjukt som vax, så snart det blifvit befriadt från de onaturliga fjettrar, som bundit detsamma.
Under andra förhållanden skulle hon obarmhertigt bekämpat lågan, när hon varsnat de första oroande tecknen till en uppspirande kärlek.
Nu behöfde hon ej detta.
Nu kunde hon i stället öppna sitt hjerta på vid gafvel för denne man.
Lycklig i de materiella förhållandena, lyckligast i sitt känslolif!
Det var en sådan öfversvallande lycka, att Nora knappast kunde tro att den var verklig.
Hon frågade sig ofta, om ej alltsammans var en förtjusande dröm, som kanske skulle efterföljas af ett förfärligt uppvaknande.
Allt var ju så sagolikt, hennes hem, hennes rikedom, hennes älskare och mest ändå hennes eget mjuka hjerta.
Felix Brauner å sin sida älskade Nora tillbaka med all den glöd, hvarom hans sydländska utseende vittnade att han var mäktig.
Hans hjerta var lätt antändt, då han fann ett föremål, hvars utseende tillfredsstälde hans raffinerade smak och hvars uppträdande och samhällsställning ej allt för mycket råkade i konflikt med hans bildning.
Han brann då af begär att ega föremålet, som tjusat honom, icke för den korta tid allenast, som fordras att mätta vällusten, utan för en lång tid.
Han var mycket ombytlig.
Men han hade ingenting lärt af sin ombytlighet, han hade knappast gifvit akt på densamma.
Hvarje nytt »tycke» emottog hans hjerta med en ung älskares entusiasm.
Han blåste hastigt upp gnistan till en häftig eld, och det sista tycket var alltid »den första, verkliga» kärleken.
Då ville han ega föremålet för alltid, och om han ej på annat sätt kunde nå det, så var han till och med beredd att genom en laglig förening vinna den sköna.
Nora, Nora, om du blott vetat detta!
Hans fina sinne motsatte sig det råa, plötsliga närmandet mellan en man och en qvinna, hvilka äro hvarandra obekanta.
Äfven fast han visste, att en qvinna redan vid första sammanträffandet skulle kunna skänka honom ett ömmare ynnestbevis, så uppreste sig hans smak mot att missbruka ett dylikt tillfälle.
Han ville älska med hufvud och hjerta, innan han tillfredsstälde sina lustar.
Och han ville hafva känslan af att vara varmt älskad tillbaka.
Nora hade haft många företräderskor.
Men under inflytandet af sitt nya »tycke», såg Brauner i henne den qvinna, som först hos honom väckt den sanna kärleken till lif.
Han fann Nora skönare än »alla de andra», och kanske han hade rätt här liksom äfven i att ingen af hans forna älskarinnor kunde mäta sig med henne hvad intelligensen vidkom.
Men när han för sig sjelf prisade Noras inre egenskaper såsom upphöjda, misstog han sig afgjordt.
Han förtjustes af hennes naivitet och misstagen, då hon skulle sätta sig in i sin nya rol, och han beundrade den läraktighet och ifver hon lade i dagen att höja sig till hans nivå.
Felix Brauner hade en sorglig erfarenhet om qvinnorna.
Och derför gick han i sina tankar alldeles förbi det värdefullaste af Noras företräden, nemligen att hon, då hon öfverlemnade sig åt honom, ännu var en oskuld.
Detta var något som han önskade, som han arbetade in i sin inbillning, men som han ej vågade tro på.
Nora kände sig många gånger helt öfverraskad i denne egendomlige mans sällskap.
Hon visste ju, att han haft flera älskarinnor, hon visste, att han, rik och vacker, skulle kunna eröfra snart sagdt hvilken qvinna han ville.
Och likväl nalkades han henne så blygt, så aktningsfullt som om det ej varit afgjord sak, att han köpt och redan betalat hennes kärlek.
För henne voro hans bevekelsegrunder ofattliga.
Under sådana förhållanden lefde de ett kärlekslif, som lyckliggjorde båda.
Henne, emedan hon älskade honom och hade sina fordringar på ett lif i rikedom uppfylda.
Honom, emedan han älskade henne tillbaka och tillika funnit ett föremål för sitt behof att slösa.
Ingen af dem offrade en tanke på den, som deras kärlek skulle beredt de outsägligaste lidanden, om han vetat af den, ingen af dem tänkte på Arnold Lindqvist.
Nora hade föresatt sig att glömma honom; han tillhörde ju det förflutna och hon hade egentligen aldrig haft något med honom att skaffa.
Hon hade tvärt om flera gånger afvisat hans frierier, hon hade ej gifvit honom något hopp, utan i stället tydligt och klart visat honom åt hvilket håll hon syftade.
Om han fortfarande hoppades och arbetade för hennes räkning, så vore detta hans ensak, och hon kunde ej hjelpa det.
Derför förargade henne, att en dag erhålla ett bref från Arnold Lindqvist samt kort derefter en ganska dyrbar present.
Men hvartill tjenade det att blifva ond.
Hon måste taga emot dem och många flera.
Presenterna – just i hans »stil»: etsade pennknifvar, saxar och broscher, stålskrin, utomordentligt fint utförda portföljpermar, äfven af etsadt stål, o. d. – presenterna kommo ganska regelbundet, ungefär som om
Arnold arbetat för aflöning och köpt dem hvar gång han lyft sina penningar.