Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om han har kvar sin åskådning och qjunger den rent at lika bra som förr, så har man väl ingen rättighet att tala om » ändrade signaler » därför att stilen är en smala mera behärskad än förr oeh vittnar om att sinnet är mindre febersjakt — det skola ▼i bara glädjas åtl — Ooh om han ändrar åsikter i detaljfrågor imder årens lopp, så är det bara ett nytt bevis på hans hat till stillastående oeh dogmatism ooh på den stora rörligheten och känsligheten hos hans ande, som gör att han förr än någon annan känner de stora strömningarne nte i kalturlanden och bearbetar dem, och att han, då andra satt sig kvar vid sina dogmer oeb enständigt idissla dem, alltjämt går framåt och ständigt åter ir i spetsen, så att han kan blifva en ledare för 90-talets ungdom liksom han var det för 80-talets.
Men hans åskådning i sin helhet — och det är blott det jag har velat få fram genom hela denna uppsats —, hans böjelser i stort taget och hans allmänna tendens, de äro de samma som förr, och de bestå i hat mot stillastående, förtryck oeh obskurantism och i nit för framåt-skridande, frihet och upplysning.
Det är på den sidan vi ständigt hoppas att se honom, äfven om vi inte kanna gilla hans åsikter i allt, ooh det är därför vi glädjas, när han befinnes allt jimt vara den samme ooh icke ha * git Afkald » på sin värksam-bet och fortfarande vara en väckande stormklocka, trots allt prat från inskränkta småsjälar, som sakna förmåga att förstå honom, om — » ändrade signaler » /
Sedan ofv&amp;nstående skrefs ha af Strindberg ytterligare två arbeten hunnit utkomma — en ny del af » Tryckt och Otryckt » samt afslutning af tredje bandet af » Svenska Oden och äfven-tyr&gt;, länge väntad och efterlängtad.
Som emellertid » Tryckt och Otryckt, II » mest innehåller äldre, förut tryckta och till en del äfven för svenska läsare bekanta * uppsatser (åldern är här tydligt angifven genom årtalen), samt det nya häftet af » Svenska öden och äfventyr » i stil och anläggning ansluter sig till de föregående allbekanta berättelserna i denna serie, har jag ej ansett
* Så t. ex. har » Epilog till röda rummet » stått att läsa i Literärt •lbam 1882, artikeln » Utveckling » i Dagens Nyheter och likaledes, om H mins ratt, » Pantomimer från gatan » och kanske någon mer, » Syn-punkterna » » Om realism » i Ur Dagens Krönika 1882 o. s. v.nödigt att närmare inlåta mig på analysen af dessa arbeten, då de skulle lenna föga bidrag till dea föreliggande frågans belysning.
De k onde visserligen vara högst frestande att recensen, men det tillhör ej planen for denna uppsats.
Äfven i dessa arbeten lyser emellertid öfverallt f&amp;rfrs all * männa åskådning fram, hvilken — jag betonar det än en gång — är densamma nu som förr, om ook i detaljerna den undergått åtskilliga förändringar.
I de senaste uppsatserna — » Hjärnornas kamp », » Den starkare », » En hesa » o. s. v. — kar tillktm-mit det psykologiserande drag, som i förfrs senaste skrifter gjort sig så starkt gällande.
Någon förändring i signalerna via * de naturligtvis ejf och den som letar härefter får vänta till — nästa bokl F. — tLPolitiska Studier och Porträtter
å. O. C.
Riksdagens dekadans.
I de land, där riksdagsmannakallet har äfven andra för-utsättningar än medborgarnes förtroende, är det hufvudsakligen tvänne olika grundsatser som varit afgörande.
Man har gjort valbarheten — likaom valrätten — beroende antingen af en viss förmögenhetsstäUning eller af en viss bildningsgrad.
Då man såsom i vårt land ytterligare fordrat, att skatten till atat och kommun skall vara betald, har detta skett för att på en mindre i ögonen fallande omväg ytterligare skärpa penningens inflytande.
Att bestämmelsen skulle Hl en nästan lika väsentlig betydelse, såsom lämnande ett arbets&amp;lt för den bränvins-advokatyr och de bränvinsadvokater, för hvilka värt folk har ea så outrodig smak, var väl knappast af lagstiftaren förutsedt.
Vår äldre organisation af riksdagen a / såg visserligen närmast att lämna de olika stånden ett i förhållande till deras betydelse såsom samhällsfaktorer a / mätt inflytande på folkrepre-seatationens b ?slut, men den verkade ock i viss mån såsom ett slags bildningaeencus.
Under största delen af den tid ståndsrepresentationen var den rådande, representerade adeln stats-och embetsmannabildningen, presterskapet den teoretiska och humanistiska odlingen, borgarståndet den merkantila och industriella insigten.
Bönderna slutligen, det minst betydande af itåaden, representerade närmast den stora skattdragande massan och på grund af städernas obetydlighet och de borgerliga yr~ bias organisation, frånvaron af de stora arbetaremassor, som fro det utmärkande för den moderna industrialismen, represen-terade bönderna någorlunda väl hela den klass, hvars uppgift var att » lämna fäderneslandet mat och knektar ».
Vid tiden för representationsförändringen hade de gamla stånden redan upphört att längre representera hvad de ursprungligen gjort, och dä man skulle sätta något annat i stället, fann man ingen annan grund att bygga på än förmögenheten.
Hvad resultatet däraf skulle blifva anade ingen, man ville blott blifva kvitt det fallfärdiga gamla, och allra minst misstänkte man, att denna förmögenhetscensus skulle på riksdagen sätta en prägel sädan den nu fått.
Reformen genomfördes af en bildningselit af ungefär samma slag, som dä beherskade det öfriga Europa, en oklar frasälskande välmenande bildningselit, hvilken trodde sig skola genom reformens genomförande för sig betrygga makten under lång tid.
Hade någon då uppstått och förkunnat, att det icke skulle dröja tjugofem är innan en biskop Billing och en brukspatron Burén skulle vara uttrycket för den ena hälften af representationen, en professor Rydin och en hemmansegare Liss Olof Larsson för den andra — den profeten skulle ha rönt samma öde som alla olycksprofeter ända sedan Trojas dagar, att utskrattas såsom galen.
Det är ett ganska vackert bevis på den allmänna opinionens makt, att den mark, på hvilken nuvarande riksdagsordning är uppförd, behöft nära ett kvarts sekel, innan den hann bringa till mognad denna frukt.
Under sextio- och sjuttiotalet samt ett stycke in på åttiotalet representerade riksdagen, om icke blomman af vårt lands kultur, så dock något mera åo dennas genomsnittsnivå.
Utvecklingens tendens att sänka folkrepresentationens nivå framträder redan tidigt på åttiotalet, men utvecklingen gick till en början sakta, om man än nästan år från år kunde märka dess framsteg.
Mot decenniets slut till * tog farten så mycket mera.
Orsaken till denna utvecklingsgång måste sökas i flera samverkande omständigheter: den viktigaste är emellertid, våra landtmannapartister må derom tro och tänka hvad de vilja, böndernas stigande makt.
Det är en omogen, andeligen efter-blifven bondeklass, som tryckt sin prägel på vårt andliga lif-Den har fått ett arf, som den icke var vuxen.
Bönderna åro en klass inom vårt folk, som under år * hundradens förtryck lärt hvad socialisterna i våra dagar med lock och pock söka lära arbetame: klassmedvetenheten.
Äfven för de bättre — icke de bäste i — bland dem går bondeklassens intresse framför allt annat, andra kraf lämna dem alltidkalla, de blifva väsentligen något hvarmed man kan manövrera i partikampen, något betydelselöst ideelt, som bonden i sjelfva verket djupt föraktar.
Bland de andra klasserna finnas det smått fanatiska höger * och vänstermän, det är regel, att man har intresse för intellektuella, etiska eller åtminstone estetiska frågor.
Alla de af dessa klasser, som framträda i det offentliga lifvet, hafva, därest icke riksdagsmannakallet är såsom för en hel del jurister en faktor vid avancemanget på tjänstemannabanan, ett eller annat ideelt intresse, som upptager dem: om icke annat, så är det nykter-betsfrågan de ifra för.
Hos bönderna är en dylik ideologi ett tämligen sällsynt undantag.
Stundom kunna de vid riksdagen uppfostras till något högre vyer men det stora flertalet lär sig i denna väg ingenting: de tyckas sakna organet härför.
Undantagen bekräfta regeln.
Då denna klass i midten på sextiotalet gjordes till Sveriges herre, förstod den det icke sjelf.
Det var icke tacksamhet mot hjälparne från det liberala lägret, som förmådde bönderna att tills vidare lämna dessa i besittning af makten — tacksamheten har icke hemma i politiken och minst af allt i bondepolitiken.
Men bönderna hvarken förstodo sin ställning eller kunde bruka den.
De gingo sålunda öfverhufvud med såsom den herskande liberalismens tross, något svårhanterliga emellanåt, något misstrogna när de skulle rösta för saker, som lågo alldeles för mycket öfver deras horisont, men på det hela taget användbara för sina liberala vänner.
Under denna tid lärde sig emellertid bönderna efterhand förstå sin makt.
De bäste bland dem kommo in i det politiska maskineriet.
I allmänhet delade desse sina liberala vänners och uppfostrares åskådning och när de gamle liberalerna för-svanno från riksdagen eller började sacka akter ut, enligt samma naturens lag som gjort de nationalliberale i Danmark och Tyskland till det ömkliga parti de äro, så saknade bönderna icke ledare ur sin egen klass, som kunde föra dem framåt på en något mindre frasbeprydd men på det hela taget oförändrad väg.
När så den starka maktkänslans dagar kommo, när den sluge och beräknande grefve Arvid Posse på böndernas breda ryggar bars in i konseljen, stod bondepartiet dubbelt starkt genom sin numerär och den ställning i allmänna opinionen, dit de s. k. skå-ningarne — från Skåne, Halland, Bärgslagen och Norrland — bragt det
Bönderna voro nu regeringsparti.
De gjorde ett storartadtfiasko.
När nan efteråt tänker derpå, år det blott en «ak, eom förvånar: att någon ett ögonblick kunnat tro annat Vi skola här icke uppehålla oss vid en framställning af orsakerna hfirtitt: det skulle föra oas för långt från vårt nuvarande ämne.
Grefve Posses slaghet, som visade sig vara allt för boodalug, den af de gamla cheferna tillbakahåUna trelystnaden hos A.
P. Dun-elsson — hvilken » skåningarna » ansågo alldeles underhaltig —, de tarfligare partielementens samling under Rundbäckar » och Liss Oflof Larsson i opposition cnot » skåningarnas » ejäifrådighet utgjorde de väsentliga personliga orsakerna.
Den innersta anledningen var, att bondeflocken icke var mogen att rara sin egen man.
Landtsn ann apartiet vardt emellertid sprängdt.
Några af dess bäste män — en Key, en Ola Andersson i Nordanå — drogo sig xnissmodiga undan, andre stannade kvar, såsom Karl Ifvars-son, för att rädda hvad som räddas kunde efter nederlaget, men de hade icke längre sitt gamla inflytande.
Deras moderata frisinne, deras intresse för hvad som kallas » folkliga » str&amp;f-vanden, för ett utjämnande af klassmotsatserna hade icke längre majoritetens öra; tro och lydnad var dem uppsagd.
Den hos bönderna så ingrodda protektionismen — man bör erinra sig, att det icke var med böndernas vilja som spanmålstullarne på sin tid afskaffades — blef slutligen den lyckliga upptäckt, hvarigenom Liss Olof Larsson och A.
P. Danielsson försäkrade sig om makten bland sina kamrater.
Hade emellertid bönderna icke förut kunnat reda sig p&amp; egen hand, ännu mindre kunde de det nu.
Det var de mera utvecklade, de mera kunnige som veko från stridsplatsen, det var den andliga bondearistokratien, som blef slagen af bondepöbeln.
Den intellektuella hjälp som det nya partiet behöfde erbjöd sig emellertid själfmant — den var att taga på hyllan.
Bönderna eller de element bland dem som på senare tiden utgjort majoriteten hafva ett naturligt misstroende mot ideer och sträfvanden, som gå utanför det dagliga arbetets synkrets, ett misstroende som blott en hårsmån — och stundom icke ens det!
— skiljer sig från bildningsfientlighet.
Detta är till och med, vid sidan af deras klassmedvetenhet, deras mest utmärkande egenskap.
Häri funno de talrika meningsfränder bland folk från andra klasser: hela den flock af konservativa, för hvilka den moderna utvecklingen synes som en utveckling nedåt i stället för uppåt, hvilka tro tidens ondska bero på en alltför allmän halfbildning som foder anspråk utan motsvarandeduglighet, missnöje med bestående förhållanden der det i själfva verket endast år oförmåga att anpassa sig efter dem som bår sknlden.
De båda lägren funno hvarandra, omfamnade hvarandra och så «kapades » nya landtmannapartiet », hvilket för öfrigt upptog i sina led eller fick råkaa som frivilliga buadsförvandter alla dem, son hade ett eHer annat särskildt intresse, för hvars iallföljd kråfdes att hafva bönderna med, och som ieke ledo af allt för stor respekt för grundsatser.
Försvarsvänner, som
gärna ville gifva de » förb -- bönderna » ett vederlag på
tredje mans bekostnad, om man kunde till lön få större anslag till srné och flotta; konungamaktens betjänte, som ville begagna tillfiUet att minska riksdagens maktsfår eller illudera dess förut stundom obehagliga kontroll; klerikaler, som med glädje i den okunnige bondehögen återfunno sitt eget hat mot andlig frihet; landtpatrooer, som förut af böndernas klasshat hållits utanför de allmänna vårf, för hvilkas ernående fordras » folkets » röster men som nu hade något att hoppas genom att göra sig mera bondske in bönderna sjilfva: i det hela, en brokig skara folk, bvars enhetstanke med ett ord kan sammanfattas i hat mot den modema utvecklingen.
Till mycket stor del &amp; r det i vårt politiska lif nya element: reaktionen lockar naturenligt fram wr sina gömslen den talrika hop, som i odling blifvit efter men inder fraraåtgåendets tider bär sitt hat tyst för sig.
Tullfrågan har vid detta riksdagens sjunkande spelat en ödesdiger roll.
Det är en fråga, som för bönderna kunde drif-vas upp till en verkligen stor fråga: för ekonomiska ting, där B&amp;got är att förtjäna eller förlora, har nämligen denna samhällsklass alltid haft god blick.
Följden af den nya partibild-otagen blef, att valkorporationerna flerestädes aflägsnade sina förutvarande representanter på grund af deras ställning tiH apaomåls- eller andra tullar, utan att vid valet till efterträdare östa sig rid annat än rättrogenhet i denna punkt Värst gick detta ut öfver vännerna af det moderata skyddssystem, som i Sverige kallas frihandel.
De bättre bland de äldre represen * tanterna voro nämligen i allmänhet icke för spannmålstullar.
Men äfven bland de ifriga tullvännerna föll en och annan, som ieke blifvit värdigt efterträdd.
Det år egendomligt, att denna allmänna dekadans träffat första kammaren mera än den andra.
Tonen och bildningsnivån därstädes stod förut i allmänhet betydligt öfver hvad andra kammaren presterade.
Under senare tider har förhållandet blifvitmotsatt.
I andra kammaren finnes ännu en kritik som är mera vaken och energisk — och där öfvas äfven kritik vid valen —, hvarimot i den första nästan hvad som hälst får passera.
En biskop Billing skulle i andra kammaren genom sitt uppträdande vid frågan om anslag till arbetareinstituten gjort sig lika omöjlig som en Rydin genom sitt uppträdande i fråga om skärpandet af straffen för s. k. politiska fångar.
Herr Billing sitter emellertid lugnt kvar i sin riksdagskammare, medan herr Rydin i sin enskilda kammare får begråta sitt oförstånd — derest icke ett landsting sätter in honom vid herr Billings sida.
Det är karakteristiskt för hvarje dekadanstid inom bildningens värld, att man först och främst riktar sig mot yttrandefrihet och dubbelt karakteriskt för svensk odling, att man gjorde början med bestämmelserna angående 8. k. religionsbrott.
Den munkorgslag, som sedan följde, och som endast hade oduglig-heten och talanglösheten hos sina varma vänner att tacka för sitt fall, skulle blifvit ett värdigt slut på den reaktionens orgie som under senare åren i vårt land firats.
Dess antagande i stympad form genomdrefs till en stor del — utom af dem som gärna skulle tagit allt — af den klass af folk, som räknade ut, att här kunde man utan att göra sig alltför omöjlig hos den bildade allmänheten skaffa sig en eller annan favör — på tjänstemannabanan, om man hörde dit.
Att lagens antagande i nuvarande skick från rättslig synpunkt sedt endast var ett sorglustigt gyckelspel var nog klart för åtskillige af dem, som ifrigast pläderade för modifikationen.
Det var en östgötabonde — G. Andersson i Kolstad — förbehållet att genom ofvan omnämnda förslag angående straffet för politiska fångar söka sätta kronan på verket Antagligen var han dock endast skickad af någon, som vil tyckte om, att yxan gick men dock insåg, att detta ej var behagligt att hålla i skaftet Det var otvifvelaktigt detta förslag som kostade herr Andersson ett ifrågasatt mandat till andra kammaren vid nu pågående val.
Han får sålunda fortfarande pryda den första.
Det är emellertid vid frågan om detta herr Anderssons ifrågasatta val en sak, som nästan är sorgligare än riksdagens dekadans.
Det är den pressens dekadans, som då visade sig.
Härom emellertid mera i det följande.Andra Kammarens män 1888 — 90.
Anteckningar af Scipio.
Albert Bonniere forlag.
Pris 1: 25.
Sedan den akademiska spekulationen vid Fyrisån väl slagit fast den absoluta sanningen — några andra, mindre anspråks * fulla slags sanningar befattar den sig ju icke med — att «det personliga är det högsta i historien », var det som bekant MarceUus som med sina Politiska Silhuetter djärft och förtjänstfullt tillämpade den nya läran på samtidens politiska personligheter.
Den då nyhvässta pennan plöjde djupt in i landsmanna-partisternas breda ryggtaflor, under ljudeligt bifall från den stora del af de s. k. bildade, som tycker att bönder och radikaler minsann behöfva allt hvad de kunna få.
Det kan då knappt anses logiskt, om än mycket psykologiskt förklarligt, att just från samma håll man nu skall jämra till den grad som i den konservativa pressen sker öfver » orättvisan » och » partiskheten » i den skrift, hvar titel läses här ofvan.
Ja, denna lärer t. o. m. vara » en smutsskrift », enligt Smålandspostens utan tvifvel sakkunniga omdöme.
Scipio har blifvit kallad » vensterns MarceUus », ett omdöme hvaremot andra funnit sig manade att på det lifligaste protestera, särskilt ur synpunkten att stilen icke skulle kunna nämnas på samma dag.
De som så tala förbise dock olikheten i de uppgifter som de båda klassiska pseudonymerna satt sig före.
MarceUus fick välja fritt ur högen de mest karaktäristiska profilerna; han hade att skildra partihöfdingarna i små essays, som borde omfatta hela deras offentliga bana och gerna litet därutöfver, och kunde sedan af sina dii minorum ¿entium ta upp precis så mycket eller litet som kunde passa och roa.
För Scipio har däremot det faktiska, statistiska materialet måst bli en hufvudsak; den och den röstade mot rösträttens utvidg-ning och för den modifierade munkorgslagen, dessa uppgifter måste med, äfven om de kunde verka aldrig så enformigt vid en läsning i sträck af boken, och framför allt, han fick inte rata en enda af de 222 det svenska fosterlandets » välsignade fäder » för att tala med Staffan i Norrbotten, eller mera vulgärt farbröder.
Inför ett sådant materia] är det vår lifligaste öfvertygelse att äfven en långt vanare och elegantare penna skulle ha kommit till korta.
Det talanglösa som en surmulen vensterkåsör trott sig upptäcka i arbetet, synes oss vara intet annat än den oundvikliga återspeglingen från det stillaståendets träskvatten, där de djupa lederna af vår folkvalda kammares nollor och ignoranter frodas och hafva sin varelse.
Härmed vilja vi dock icke ha sagt, att Scipius sätt att lotsa sig igenom dessa med arbetets plan sammanhängande svårigheter varit det allra lyckligaste.
Det förefaller oss, som om han kunnat rädda åt sig mera stilistisk frihet och därigenom göra sin bok njutbarare, om han t. ex. tagit sina gossar länsvis, och börjat med att ge oss en tabell öfver deras voteringar.
När sålunda dessa uppslagsboka£akta blifvit i samma » - trängd form expedierade, hade han haft fältet fritt för presentation af märkligare figurer och alla slags sammanställningar och jämförelser.
Vi tillåta oss rekommendera denna tanke tiU dem, som möjligen efter nästa treårsperiod kunna vara hugade att upptaga Scipios mantel.
Det bör alltid vara betydligt lättare att skrifva några och tjugu karakt&amp;ristiker öfver grupper af personer, där man kan efter behag välja ut dem, om hvilk« något är att säga, än att författa öfver 200 personportråtter och inte bli enformig, fast kanske Lars Olsson och Ola Larsson äro hvarandra likare än två lingon i skogen.
Att Scipio själf skulle haft goda förutsättningar att med sådan, mera praktisk uppställning bryta udden af det mesta i den formeUa kritiken, därom vittna de con amore utförda, detaljerade porträtten af de bägge dråplige ombud för det svenska folket som heta Rydin och Liss Olof Larsson, hvilka båda skildringar höra till det värdefullaste och njutningsrikaste i boken.
Hvad nu den mycket omskrifna partiskheten beträffar, så föreställer sig anm. att D.
K: s intelligenta läsekrets betraktar som en from osanning det vackra talet, som talmännen hålla hvarje år vid riksdagens afslutning, det där bekanta att » her-rarne alla, om än på skilda vägar, dock främst sökt fosterlandets välfärd ».
Historien fäller ledsamt nog icke alltid sådana omdömen om förgångna tiders partier och personligheter, ochnog vore det en smala underligt och föga stimmande med hvad vi djes iakttaga, om just hrr politiei af högre oeh lägre ordningar i konungariket Sverige och i konung Oskar II: s tide-hvarf skulle vara en sådan feno mal samling oegennyttiga Ijus-alfer, att inga svarta lår funnes med i hjorden.
Sanningen är nog fastmer den, att svartingarne hvarken äro iå eller små.
Men när så är förhållandet, hvarför af ea alldeles falsk konvenans låta binda sin tunga att tiga därmed!
Scipio har icke låtit binda sig, och däri har han efter vår mening gjort fullkomligt rätt; han har kallat det fräcka för fräckt och hr Rydia lar en Loyolas värdige lärjunge.
Med fullaste fog kan han i sitt företal skiifva sina hårda domar på räkningen af den » år efter år stigande indignation han erfarit vid iakttagandet af vissa riksdagsmäns handlingssätt *.
Äfven med lifligaste önskan att göra rättvisa åt ett parti, hvars åsigter man anser förderf-liga oeh förvända, kan man dock icke ha skyldighet att tro en List Olof Larsson ledas af aktningsvärda bevekelsegrunder eller en Widström handla bona fidet när han söker fram sofismer till försvar för Stockholmsbänkens Tufve Tufvesöner och motsätter sig sådan ändring i valktgarne, att » representanterna » akola väljas, icke ådömas som syndastraff.
Att de subjektiva omdömena om hvar gränsen går mellan ärliga och ohederliga politiska motståndare måste utfalla rätt olika, det ligger i sakens natur, och den som utpekar vissa bland memngsmotatåndarne som däijämte personligen icke värda aktning får vara beredd på att få hårda ord igen: mer än en af karaktäristikerna, exempelvis den öfver hr A.
P. Danielson, står likväl som ett e^äfvigt vittnesbörd om, att med Scipio * partiskhet är det dock icke sd farligt bestäldt, att han alltid sknlle blindt fördöma hvad motpaitiet har att bjuda på.
Mera berättigad blir onekligen anmärkningen om partiskhet, när den vändes mot det öfverdrifna beröm, som kommer dem till del, hvilka rösta rätt, d. v. s. de med någon anstrykning af frisinthet eller t. o. m. bara helt simpelt frihandlare.
På det hela taget är det kuriöst att se hur den välsignade frihandelsfrågan skjutes fram i förgrunden, oaktadt Scipio för egen del tydligen bör till de många, som i första rummet äro frisinnade och som drifvits till frihandlarne mera af fiendskap mot det nya systemets försök att våldföra yttrande- och församlingsrätt än därför att ensamt frågan tull eller icke-tull •kalle vara så allt annat dominerande.
Man behöfver verkligen icke vara protektionist för att finna det gängse godtköps-argumentet för frihandel, att varor då bli billigare, vara ett högst ytligt och magert sätt att afgöra den invecklade frågan om förutsättningarna för att det nationella arbetet skall uppblomstra.
Men det är fara värdt att många af dem, Bom af Scipio fä välvilligt bemötande med intyg om frihandelssinne, just icke tänkt eller p&amp; grund af naturhinder kunnat tänka längre än att hufvudsaken är att allt är billigt Det är rent af som om förf.