Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utur punkten litt. d), så lydande: ”att till en början och i den mån tillfälle dertill gifves, ensamhetsfängelse skall begagnas för dem, som dömmas till fängelse i sjunde eller sjette grad,” skulle jag vilja att man uteslöt orden till en början och delta mom. således kom att lyda sålunda: ”att i den mån tillfälle dertill gifves” etc.
Enligt min öfvertygelse bör tillämpningen af detta straff ännu sä länge stanna vid ifrågavarande tvä grader.
Vid denna punkt torde det i öfrigt tillåtas mig att yttra några af de skäl, på grund af hvilka jag anser, att icke ensamhetsfängelse bör i (lere grader användas, och med detsamma upptaga några anmärku:r, som under discussionen blifvit framställde, hvarigenom man velat bevisa, att, utan fara, ensamhetsfängelse skulle kunna för längre tid tillämpas.
Hr Ekströmer har uppifvit, alt ensamhelsfängelse icke skulle verka menligt på fångarnes helsa, och i det fallet åberopat Svenska Läkare-Sällskapets yttrande i frågan, hvaremot Hr von Hartmansdorff bar till vederläggning härutaf åberopat en annan läkares D:r Balys yttrande derom, hvilket igenfinnes uti Hr Hagdahls nyss utgifna bok om Europeiska Fängelser.
För att ytterligare belysa saken, torde det tillåtas mig att ur den nyssnämnda boken meddela den underrättelse, som igenfinnes pag. 178, af följande innehåll: ”1 anseende till det uppseende, som D:r Balys rapport gjorde, önskade jag naturligtvis att derur kunna göra några afskrifter, hvilket likvisst ej tilläts, oaktadt skriftlig ansökan derom gjordes, så väl af mig hos Directionen, som sedermera hos Home Office, af H. M:s då varande Charge' d’Affaires, med lika liten framgång.
Directionen hänvisade till Lord Graham, och den adle Lorden åter till Directionen, emedan han 302 Den 28 April. ansåg de begärda papperen såsom dess egendom.
Denna högst obetydliga sak kunde således icke genomdrifvas; men D:r Baly gjorde privatim icke någon hemlighet hvarken af dessa documenter eller af sina i ämnet upplysande omdömen, ett erkännande, som jag anser mig skyldig göra lill hyllning af en mer än vanligt förekommande beredvillighet.
Egentliga orsaken, hvarföre denna rappart ej offentliggjordes och hvarföre Inspectors of Prisons rapport för äret icke eller trycktes, lärer varit, å ena sidan de sämre resultater, som båda framlade, och å den andra sidan de förhoppningar man gjorde sig på det nya modellfängelset, hvilket nu stod färdigt till inflyttning, och Som väl var grundadt på samma system, som Millbanks fängelse, men af hvars förträffliga läge och inredning man väntade sig fördelaktiga resultater, som först, eller åtminstone samtidigt med rapporten från Millbank, borde offentliggöras.
Till följd häraf är också allmänhetens väntan på det högsta spänd, och opinionen bar uppskjutit sin dom.
Det är icke fråga om huru detta experiment skall göra skäl för de 900,000 r:dr b:co, som det kostat, det skall lösa en af tidehvarfvets vigtigaste frågor.”
På detta sätt meddelas ifrån sjelfva England opartiska underrättelser om de särskilda fängelsestraffens företräden; ofördelaktiga uppgifter om det ena systemet undanhållas, under det alt mera fördelaktiga meddelas!
Från America är jag i tillfälle att förete intyg om enahanda förhållande.
Det igenfinnes i Professor J. Louis Tellkampfs hok, öfver Penitentiärfängelserne i Nordamerica oell England, tryckt 1844 i Berlin.
Han säger pag. 10: ”Americanarne, och företrädesvis embelsmännen, äro i allmänhet mycket försigtiga i sina meddelanden till Europe'er.
De veta, att sjelfva tillvaron af deras anstalter beror utaf folkets vilja och gunst, att folket betraktar dem med välvilja, såsom anstalter utgångna från detsamma och lätt öfverse med deras möjliga brister, såsom en fader med sina barns fel; derföre gifva de i synnerhet akt på allmänna opinionen och lemna, för att försäkra sig om folkgunsten, så gynnsamma underrättelser som möjligt om de offentliga anstalterne.
Tillika måste man fästa uppmärksamhet vid, att Americanerne, såsom öfverhufvud sydländska och unga folkslag, äro mycket höjda för att tala i gradus superlativus, hvarföre deras uppgifter ofta förfalla Européen högst öfverraskande och märkvärdiga.
Allt delta är, såsom man känner, helt annorlunda i Europa.
I Tyskland särskildt bedömmer man, ty värr, ofta de goda anstalter, man äger, för litet fördelaktigt, under det hvarje
Tvsk har skäl att med stolthet blicka på sitt fädernesland.
Om nu Europeer vid deras forskningar härstädes (i America) företrädesvis stödja sig vid de meddelanden, som lemnäs dem af embetsmännen vid och vännerne till de anstalter, som skola undersökas, eller vid de offentliga uppgifterne i embetsberättelserne, såsom hittills skett, så skola de icke genomskåda verkliga förhållandet.
Öfverensslämmelsen i uppgifterne nti några af de första berältelserne låter härutaf lätt förklara sig.
De Den 28 April. 303 sago härstädes samma personer, och läste samma offentliga berättelser och ulgåfvo derefter sina egna skrifter.”
Sådane äro lill en del de grunder, på hvilka man har att bygga sitt omdöme öfver ett slag af straffinrättningar, sorn ännu aro så nya, att man beständigt är sysselsatt med förändringar i desamma.
Under det att Hr Moreau-Christophe, uti sin bok om enskildt fängelse, hvilken blifvit från flere håll med beröm omnämnd, vidlyftigt utbreder sig öfver fördelarne af något, som han kallar det Fransyska systemet för enskildt fängelse, och hvilket han gifvet' företräde framför det Philadel— phiska systemet och alla andra kända systemer för dylikt fängelse, så finnes, enligt Hr Hagdahls förr omnämnda bok, samma system ännu icke i Frankrike någorstädes fullständigt lillla nipadt.
La Koquette är det enda ensamhelsfäugelse, som är färdigt och varit under någon lid begagnadt, men af rönen derstädes kan man, enligt Hr Hagdahls åsigt, ej draga fullt tillförlitliga slutsatser.
Delta fängelse kommer troligen ej eller att särdeles länge äga bestånd, då det är en felaktig byggnad, hvilken redan bosten 1843 blifvit tili salu utbjuden.
Om äfven i fråga om det blifvande sundhelstillslåndet i våra fängelser, derest de varda inrättade efter cellsystemet, och dessa fängelsers verksamhet till fångarnes förbättring, fångarnes instängande i celler ej skulle hos oss medföra så menliga följder för deras helsa, som det uppgifvits någon gång hafva inträffat i mera sydliga länder, följer dock deraf icke att de uppgifter, som af andra i della hänseende blifvit lemnade, ej skulle vara grundade på de förhållanden, som derstädes verkligen förefunnits.
Enligt de tabeller, Tellkampf meddelat (pag. 182—185) uti den af mig redan åberopade boken, har förhållandet med dödligheten ibland långarne uti statsfängelse! i Philadelphia visat sig vara följande, nemi. ifrån fängelsets öppnande år 1830 till är 1837.
Summa fångar.
Summa dödsfall.
Proc. döda utaf al- la fångar.
Proc. hvita fångar i förhållande tili hela antalet.
Proc. döda ibland de hvita fångarne.
Proc. svarta fångar i förhållande till hela antalet.
Proc. döda ibland de svarta fångarne.
1830 31 i 0,3 21,81 4,t9 9,19 00,00 1831 07 4 0,6 47,75 4,18 19,25 10,03 1832 91 4 4,4 69,42 1,44 21,58 13,52 1833 123 1 0,8 89,30 1,11 33,70 00,00 1834 183 5 2,7 123,58 0,80 59,42 6,68 1835 2(i(5 7 2,6 157,74 1,26 108,26 4,61 1830 360 12 3,3 202 0,99 148,00 6,74 304 Den 2S April.
Och från 1837 till och med 1S4I.
1 Antal hvita fångar.
Dödsfall ibland de hvita fångarne.
Antal kulörta fångar.
Dödsfall ibland de kulörta fångarne.
Proc. döda ibland de kulörta fångarne.
Af de döda voro följan- de sjuka vid intagandet i fängelset.
Kulörta.
| Hvita. 1837 387 17 4,3 233 7 3,00 154 10 6,49 4 4 1S3S 401 26 6,25 241 7 2,90 161 19 11,80 4 11 1839 418 11 2,63 245 2 0,S1 173 9 5,35 2 9 1840 406 22 5,41 239 9 3,76 167 13 7,73 7 9 1841 335 17 5,07 201 4 1,99 134 13 9,70 4 10 Och dödligheten således i allmänhet alltid störst ibland negrerne.
En läkare, sorn besökt de Americanske fängelserne och tagit kännedom om desamma, en broder till Professoren Te Ilka m ji f, D:r Theodor Tellkampf, förklarar bestämdt pag.
208 nti den af hans hroder utgifna boken, alt efter hans öfvertygelse, skall Auburnska systemet, då det undergått en genomgripande förändring, obetingadi komma att i hänseende till fångarnes helsotillstånd förtjena företräde framför ensamhelssystemet.
Det har blifvit förd t Ulsk. till last att i sitt till Ständerna afgifna, nu under öfverläggning varande tillstyrkande hafva begagnat ordet Philadelphia-system och man har härvid erinrat, alt det funnes 2:ne modificationer af denna fängelseart.
Detta förhållande var icke för Utsk. obekant; och hade jag i fråga om det anmärkta uttrycket lyckats få pluralitet inom Utsk., så hade den klandrade benämningen icke blifvit använd, utan lagens ord, ensamhetsfängelse, bibehållet; men den majoritet, som inom Utsk. segrade, ville nödvändigt hafva in ordet Philadelphiafängelse, och för min del anser jag mig således icke behöfva laga denna benämning i försvar.
Punkten litt. f) innehåller: ”att böter skola i allmänhet i lagen bestämmas till ett visst minsta och högsta belopp, dock med förbehåll alt för särskilda fall, der så pröfvas nödigt, härifrån göra undantag.”
Det högsta och minsta beloppet är bestämdt; det sednare till 1 r:dr silfverspecies och det förra till 100 r:dr samma mynt.
Vid tillämpningen af detta lagstadgande nämnes i allmänhet endast, ”straffes med böter;” och ofta förekommer, utom hela denna straffgrad, ännu en lill, såsom då det heter: ”straffes med böter eller fängelse i 7:de grad.”
Jag hemställer till något hvar om detta kan kallas en tillfredsställande lagstiftning! då kan man så gerna säga: ”stralfes,” helt simpelt, och öfverlemna åt domaren alt afgöra, huru lågt eller högt han behagar bestämma straffet.
Man måste, utan att vilja gä lill en alltför stor bestämdhet, kunna påstå, att något närmare böra de särskilda straffen kunna stadgas, än att blott i allmänhet - Den 28 A pri]. 305 liet säga ”straffes med böter,” öfverlemnade åt domaren att bestämma huruvida ett brott skall umgällas med 1 r:dr eller 100 r:dr, helst som de brott, vid hvilka böter komma i fråga, och då stadgandet skall tillämpas, äro af så högst olika beskaffenhet.
Jag kan således ej gilla det tillstyrkande, som Utsk. gjort i denna punkt litt. f).
Uti punkten litt. g) säger Ulsk.: ”att böter, vid saknad tillgång till deras gäldande, skola förvandlas till fängelse, som dock bör vara af lindrigare art, än det. fängelse, hvilket såsom urbota straff ådömmes:” Härvid är det. nödigt att taga kännedom om huru det förvandlingsfängelsestraff är beskaffadt, hvarigenom vår nya lagstiftning anser sig kunna afskräcka ifrån brott.
Beskrifningen återfinnes i 2 cap. fängelselagen, der det siiges: fängelsestraff, hvartill böter förvandlas, skall verkställas i allmänt häkte.
Fången erhåIle särskildt rum, om tillgång dertill finnes, men må ej sättas tillsamman med dem, som äro uti straffinrättning.
Vill och kan tången förskaffa sig bättre underhäll eller större beqvämlighet, än i häktet allmänneligen bestås; vare det honom tillätet, så vidt ordningen eller säkerheten inom häktet derigenom ej störes.
Fången skall ej till arbete tvingas; vill han arbeta, håfve der lof till, om han sjelf tjenligt arbete sig förskaffar, eller tillgång dertill inom häktet finnes.
Det vill således säga, att han insiittes i ett varmt rum, der lian får fiida, sådan som i fångkost bestås; men har frihet att, om han har råd att skaffa sig bättre föda eller större beqvämligheter, derom gå i författning; behagar han arbeta, så får han göra det för egen räkning.
Ar detta straff, mine H:rr! är deruti något för mängden af brottslingar afskräckande?
Kan man verkligen föreställa sig att ett dylikt förvandlingsstraff innebär tillräkligt allvar, för att verksamt bidraga till upprätthållande af ordning i landet?
Detta öfverensstämmer åtminstone icke med min öfvertygelse, .lag vill derföre att, med ogillande af Utsk:s tillstyrkan i punkterne f) och g), Ståndet måtte besluta: att vid hvarje i lag förekommande fall det minsta och högsta belopp af böter, hvartill dömmas må, bör vara utsatt, och att böter, vid saknad tillgång till deras gäldande, böra i allmänhet till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, och endast undantagsvis till sådant enkelt fängelse, som i fängelselagens 2 cap. omförmäles.
Genom bibehållande af vatten och bröd såsom lorvandlingsstraff vore det åtminstone icke så utan all känbar inverkau på den brottslige att blifva insatt i fängelse, för att aftjena böter.
Sannolikt kommer dock, derest den nya lagen oförändrad antages, förvandling af böter icke så ofta i fråga, då, enligt densamma, böterne skola odelade tillfalla Kronan; och om icke en helt annan inrättning med vår nuvarande åklagaremakt och aflöning för densamma kommer till stånd, är det att befara att lagskipningen i delta fall icke kommer att i synnerlig grad besvära domaren, utan all frågor om bölesmål komma att uppgöras på något annat sätt utom domstolarne.
Vatten- och brödstrairet, som ur det 10 II. 39 300
Den 28 April. nya lagförslaget är uteslutet, befanns likväl icke längre sedan än år 1839, af Lagcomitéen tjenligt att bibehållas såsom sjelfständigt straff, och igenfiunes som sådant i 19 och 23 §§ 2 cap. af det nämnde år tryckta förslag till ny straffbalk.
I detta lagförslag förekommer äfven ensligt fängelse, hvilket är detsamma som allmänneligen kallas Pennsylvaniafängelse.
Föreskriflerne för dess användande igenfiunes i 22 § af nyssnämnde 2 cap. och jag anhåller att få uppläsa denna §, för att göra Ståndet bekant med huru vidsträckt den tillämpning deraf var, som då ansågs lämplig.
”Ensligt fängelse ådömmes på minst sex, och högst nittio dagar.
Det verkställes sålunda, att fången, under hela den fängelsetid, som ädömd är, om den ej öfverstiger sex dagar, och eljest hvarje sex dagar å rad, med lika många dagars afbrott emellan hvar gång, hålles inneslutne i enrum utan sysselsättning.
För sådan fånge gälle hvad om straffarbetsfånge i 12 § sagdt är,”
Annu 1839 ansåg Lagcomitéen ensligt fängelse böra endast i en så inskränkt scala begagnas.
1844 i December månad, om jag ej misstager mig, motlogo de respective RiksSt:n Konungens nåd. propos. ang:de en ny strafflag, deruti föreslås, att ensamhetsfängelse må såsom straff' tillämpas till en början ifrån och med 30 dagar till och med 2 år, och sedermera, enligt Konungens nåd. pröfning, inom de högre fängelsegraderne, lill och med 10 år.
Man undrar pä om den allmänna öfverlygelsen icke ännu kan hafva hunnit stadga sig till förmån för della nya straff, åberopande, att förslaget till ny strafflag skall redan varit så länge öfverlemnadt till allmänhetens granskning att en opinion derom borde med säkerhet hafva kunnat bilda sig.
Den ifrågasatta vidsträcktare tillämpningen af ensamhetsfängelse såsom allmän straffart är emedlertid en af de väsendiligaste olikheterne mellan det gamla förslaget och det nya, och detta sistnämnda har ännu ej lefvat öfver natt och år, ja icke ens ett fullt halfår.
Uti punkten litt. i) siiges, alt straffen för embetsman böra vara l:o afsättning, 2:o mistning af embete.
Här vill jag hafva tillagt ett 3:dje straff, eller suspension.
Man bar anmärkt deremot, att det skulle nedsätta embetsmannens anseende, och delta skäl är äfven af Lagberedningen åberopadt; men då man vill stödja sig på ett argument, är det äfven angeläget att tillse att man conseqveut tillämpar det.
Mistning af embete, mine H:rr, hvad betyder det?
Enligt den beskrifning,som i lagen finnes,är mistning af embete, förlust af det embete, hvaruti man felat; den som har flere embeten får behålla de andra, och har han icke något embete, så hindras han icke från befordran till ett annat.
Nedsätter icke det på något skadligt sätt embetsmiinnens anseende att förlora ett embete, och kan han, oaktadt en sådan förlust, fortfara med bestridande af andra embeten till gagn för, det allmänna, så måste det icke eller mera nedsätta hans anseende att på en eller annan månad af hållas från utöfningen deraf, för något begånget fel.
Denna tankegång anser jag va - Den 28 A pril. 307 ra så klar att den ej bör kunna bestridas och yrkar således, att i punkten litt. i) suspension äfven skall vara en ibland straffbeslänimelserne.
Vidare stadgas i punkten litt. k): ”alt domaren skall äga att, inom vissa i lagen utsatta gränsor, mäta straffet efter brottets beskaffenhet samt dervid förekommande mildrande eller försvårande omständigheter; och sedermera i punkten litt. 1): ”ätt denna åt domaren lemnade latitud vid straffmätningen icke blott må gälla inom en viss straffart eller grad deraf, utan bör äfven, i de fall, der sådant pröfvas nödigt, i lagen utsträckas till mer än en straffart eller grad.”
Detta är det s. k. latitudsysstemet.
För att bedömma detsamma, måste man söka göra sig reda för huru tillämpningen deraf inom sjelfva lagen skett.
Lagen utsätter i allmänhet vid straffbestämmelsen i de särskilda fallen 2:ne straffgrader, inom hvilka domaren äger pröfuingsrätt, såsom t. ex. de af böter och fängelse i 7:de grad; — böter från 1 r:dr till 100 r:dr silfverspecies och fängelse ifrån 30 t. o. m. 180 dagar.
Man säger, att domaren vid utöfningen af den honom sålunda tillagda ppöfningsrätt utaf hvilken straffgrad, sorn skall på det åtalade brottet tillämpas, och huru inom straffgraden straffmätningen skall ske, har reglor att rätta sig efter: ja, sådane äro visserligen gifne mer eller mindre sväfvande och svårtillämpliga, men en finnes, som är fullt bestämd, nemi. den, alt den straffart eller stralfgrad, som står främst nämnd, utaf två eller flere alternativt utsatta straff, den skall domaren i allmänhet använda, der icke försvårande eller mildrande omständigheter förekomma.
Men om han äfven följer denna regel, så har han dock ovilkorligen, ett spatium af en grad alt derinom nära nog efter behag verkställa straffmätningen; således, om böter stå främst, har han att välja mellan 1 r:dr och 100 r:dr.
För att nu komma till en riktig tillämpning af lagen, och ett sådant användande af den honom lemnade makten, som med lagens anda och mening öfverensstämmer, skall han afväga de skäl, som tala för eller emot den brottslige; han skall söka att utreda de omständigheter, som försvåra eller mildra gerningen, och ip.k? allenast alt få kännedom om de yttre förhållanden, som karakterisera densamma, utan äfven att genomskåda den tilltalades innersta och hemliga bevekelsegrunder.
Ar då icke den tilltalade beskedlig nog att på sig bekänna ett ondt uppsåt, utan i stället har den fintligheten alt uppgifva en hel mängd förhållanden af mildrande art, som skola ledt honom till gerningen, och hvilka ofta kunna vara af beskaffenhet att icke af någon annan kunna vederläggas eller med gilltiga skäl bestridas, så blir den på domaren beroende utredning, huruvida sanning blivit talad eller icke, i dc flesta fall högst svår och kanske oftast omöjlig.
Inträffar detta sistnämnda eller äro svårigheterne alltför stora, så är det fara värdt, att, enär något domslut måste öfver den tilltalade meddelas, men ingen kan besegra oöfvervinnerliga svårigheter, domaren nödgas laga sitt parti, 308 Ben 28 April. sorn man säger, d. v. s. (lomma cfler sin subjectiva uppfattning, hvilket är nära liktydigt med att dömma efter hugskott elier godtycke.
Ja, godtycke blir del, man må nu gifva deråt hvilka vackra namn som helst.
Skall domaren sitta och reda ut hvarje tänkbar omständighet i clt mål, och icke nöja sig med alt endast fä sjelfva factum klart och fullständigt constateradt, ulan äfven forska efter alla biomständigheter, hvarom han kan göra sig föreställning, så, långt ifrån att det nya systemet skall, pä sätt en annan talare, Ilr Dalman, antydt, leda till en förkortning af rättegången, skall det, enligt min tanka, leda till vida större vidlyftighet, ty domaren skall nästan för hvarje mål nödgas skrifva en hel bok ronde undersökningen, och det blifver ändå en ganska otillförlitlig bok, enär det blir en bok till en stor del uppfylld med dikter, uppspunne af den tilltalade eller hans sakförare.
Den makt, som genom laliludssystemets införande lemnäs i domarens händer är en farlig makt, icke allenast för parterne utan äfven för domaren sjelf.
Hans anseende kan icke allenast nedsättas, utan helt och hållet försvinna.
Det är för denna påföljd af det ifrågavarande stadgandet, som jag i synnerhet hyser fruktan.
Då domaren, efter noggrann pröfning, döminer efter en gifven och bestämd lag, kan han ej beskyllas för att hafva lindrat straffet för den ene och skärpt detsamma för den andre; men då han tillämpar en lag med stort spatium för hans pröfniugsrätt, äfven med deu största samvetsgrannhet, och efter den utredning han kunnat åstadkomma, blir möjligen ändå hans straffmätning obillig.
Flere personer hafva t. ex. varit delaktige i ett brott; den ene bekänner de skändliga bevekelsegrunder, som ledt honom dertill, samt den öfverläggning och list, hvarmed brottet blifvit uttänkt och förberedt, hvaremot en annan förtiger sanningen och kan ej öfverbevisas, utan påstår sig hafva blifvit förledd o. s. v. Domaren ålägger dä den ett strängare ansvar, som erkändt fullständigt, än den, som förlegat, och de brottslige, som_ veta att de gjort samma gerning och se sig olika bedömde, de anse tilläfventyrs alt godtycket dicteradt domen.
De misstänka redligheten hos domaren, förtroendet lill hans oväld minskas, oell hans anseende i det allmänna, en gång nedsatt, kan aldrig åter upprättas.
Denna påföljd utaf latiludssyslemet är kanske deu, som är mest att befara: men faran derutaf är sä stor, att den, som valt domareembetet till sitt lefnadsyrke, kau ej annat än bäfva att gå den förestående framtiden lill mötes, derest det ifrågavarande systemet antages med den utsträckning nya lagförslaget deråt gifvit.
För att visa hela vådan af detta system, måste jag fästa uppmärksamheten på det i lagen förekommande 3 cap. om försök.
Genom beslämmelserne uti detta capilel har domaren fått sig tillagd rättigheten alt straffa icke allenast det fullbordade brottet, det på hvilket de i lageu bestämda kännetecken inträffa, utan äfven de lillredelser, som antyda viljan dertill, då det fullbordade brottet belägges med svårare straff, än fängelse i 7:de grad, och domaren linner viljan all begå ett dy - Den 28 April. 309 likt brott så manifesterad alt äfven den kan anses som brottslig.
Han skall i sådant, fall icke allenast inom ett stort utrymme bestämma straffpåföljden, han skall äfven construera brottet, lian skall stämpla till brott hvad som icke har alla de i lagen för samma brott bestämda kännetecken.
Gerningen förklaras innefatta en begynnelse till brott, och det är genom domarens utsago, som den stämplas dertill.
Lagen utsätter icke i hvarje särskildt fall hvad som är försök till brott, men lagen säger:
Ni skall tillse om det är en begynnelse till brott, och dä skall det, i den mån försöket mer eller mindre närmar sig till det fullbordade brottet, beläggas högst med stralfgradeu närmast under den, som är bestämd för den fulländade gerningen, eller högst lill andra straffarlen derunder, och på sådant sätt kan domaren i somliga fall få en latitud sig upplåten af till och med 6 straffgrader.
— Ar sådant rimligt?
Detta capitel om försöks bestraffande är, enligt min tanka, ett af de vådligaste, som i någon lag kan insättas.
Hvilket mäktigt vapen kan det icke blifva under partitider!
Man dömmes till ett strängt straff, ty — on est suspect, d’étre suspect!
En sådan lag är, så vidt jag kan falla, icke passande för Svenska domstolar; Svenska folket är vandt att styras af lag, men ej af domarens godtycke, och denna vana bör Svenska folket få tillgodonjuta, Jag yrkar således att, med ogillande af Ulsk:s hemställan i punkterne k) oell I), Ståndet malte besluta:
Att domaren skall äga alt, inom vissa i lagen utsatta gränsor, mäta straff efter brottets omständigheter, dock sä att denna åt domaren medgifna pröfning icke utan för särskilda undantagsfall, må sträckas utom en viss straffart eller en enda grad deraf, oell att i följd häraf hvarje fall, på hvilket ett straff skall användas, bör i lagen så långt möjligt är noggrant bestämmas.
— Alt skjuta pröfningen af hvad som är brott och huru brott skall straffas på domaren, är beqvämt för lagstiftaren, men är icke rådligt för samhället, icke nyttigt för dess medborgare, oell icke eller nyttigt för landels domare.
Jag har nu framställt de punkter, uti hvilka jag yrkar ändring uti Utsk:s förslag, oell på hvilka jag anhåller att propus, måtte komma att till IL o. Ad. framställas.