Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Modern såg nedstämd ut, men teg, fadren åt i hast, emedan ett sjukbud höll och väntade.
Gumman följde honom ned till vagnen, och de unga blefvo lemnade ensamma.
Hildur talade mera än hon åt, och hennes munterhet föreföll en smula tvungen.
Kandidaten betraktade henne förstulet och undrade om han burit sig dumt åt på något sätt, han erinrade sig ingenting.
Efter middagen gick han till sitt arbete, och bortåt eftermiddagen såg
Hildur honom komma gående öfver ängen med en handduk öfver axeln; han hade varit och badat.
Efter några minuter hörde hon hans steg öfver salsgolfvet, och så kom han ut på verandan.
Han såg frisk och liflig ut, kanske en smula blekare än vanligt, håret var ännu rakt af vattnet, hållningen fri och elastisk.
»Seså, nu har man tagit sig en redig simtur,» sade han gladt, »och nu känner man sig som en riktig menniska igen.
Pappa och mamma se ju hängfärdiga ut för det deras kära son råkat skaffa sig några kopparslagare, liksom det vore en hel olycka.»
Hildur såg på honom och svarade icke.
»Trodde ni att jag var ett dygdemönster?« frågade han skrattande och kastade sig på bänken.
Hans blick var så oemotståndligt öppen och frimodig.
»Jag är rädd att jag trodde det», svarade hon och rodnade.
»Men det får ni icke tro, icke vänta», återtog han och såg henne in i ansigtet.
Hon vågade icke möta denna blick, derför såg hon ned igen.
»Det fins en frestelse, som för mig är svårare än alla andra», vidblef han, »och det är begäret att erfara allt, känna allt.
Jag är realist i hvarje tum, och jag kan, jag får icke vara obekant med det lif jag skildrar.
Om jag vill läppja på allt, så är det för att göra min erfarenhet så rik, att jag en gång måtte kunna säga: intet menskligt är mig främmande.
Kan ni fördöma mig?»
Hon svarade ännu icke.
Hon var endast allt för böjd att tro honom i allt, gifva honom rätt i allt.
»Ni vet icke, hvad det vill säga med den fatala dagen efter», fortfor han, »hur tom man känner sig, hur man törstar efter ett enda vänligt ord, hur mycket värre det är att stötas bort då än annars.»
Han tog sakta en af hennes händer i sina, och hon lät det ske.
Det föreföll henne som om de båda spelade komedi, och hennes hand hvilade viljelös i hans, under det ett leende smög sig kring hennes slutna läppar.
Detta leende var fult.
Nu var det hon som hade att kämpa mot frestelsen, mot det lägre i hennes egen natur, hvilket under sken af öfverseende och offervillighet manade henne att icke fordra det högsta, att nöja sig med hvad som fans och kasta sig i hans armar.
Det gifs två ord, som äfven hon ofta hört sammanställas, nämligen lefva och njuta.
Hon såg ut öfver fälten.
Längst bort syntes de i ett blåaktigt töcken, och solen började sänka sig.
»Intet vins genom sjelfbedrägeri», sade hon sakta, liksom rädd att de frestande tankarne skulle höra hennes ord och gendrifva dem, »ni begagnade er nyss af realismen som förgyllning åt er personliga böjelse.
Det är manligare att se sakerna sådana de äro.»
Aj, aj, der var hon med sina moralpredikningar igen!
Skada på så vacker flicka.
Han lösgaf hennes hand, och det uppstod en minuts tystnad.
»Läs någonting för mig», sade Hildur plötsligt i sin vanliga ton, »nu skall jag snart resa, och sedan får jag väl aldrig mer höra er läsa.»
»Skall ni resa?»
»Ja visst, sommaren är ju slut, och jag kan icke stanna här alltid.»
»Och ni bryr er icke om hur det går med mig och mina noveller?»
Hon måste vända bort ögonen, ty de fyldes af tårar.
Den unga literaturen låg henne ju så hårdt om hjertat, och i morbrodrens hus afskydde man densamma.
»Jag kan icke göra något för er och edra arbeten», sade hon.
»Jo, ni kan stanna här tills deras öde är afgjordt.»
»Och när blir det?»
»I morgon hoppas jag att kunna afsluta den längsta af berättelserna, sedan gäller det att skaffa förläggare, och jag ämnar sjelf resa till Stockholm för att rangera saken.»
»Nu tycker jag om er», sade hon raskt», man skall icke prata, utan handla.»
Han rodnade.
Det fans något i denna hänsynslösa uppriktighet, som stötte honom för hufvudet; hon behandlade honom ju rent af som en skolpojke.
Hon märkte ingenting.
»När får jag läsa den der berättelsen?» frågade hon.
»När jag reser, skall jag lemna er konceptet.»
Hvarom handlar den?»
»Om äktenskapsfrågan.»
»O, hvad jag längtar!»
»Efter att jag skall resa?»
– Efter att ni skall komma igen.»
»Ni stannar således?»
»Naturligtvis, om ni skyndar er.»
De voro nu helt och hållet inne i den gamla tonen och hade hundrade saker att säga hvarandra, ja, de sutto der ännu och pratade, när doktorinnan kom och budade till qvällsmat.
Hon rapporterade förhållandet, så fort hon såg sin man.
Redan följande dag kom kandidaten ned i sin fars rum och anhöll om ett enskildt samtal.
Doktorn tog för gifvet att det var för att begära hans samtycke till förlofning med Hildur.
Stor blef derför hans öfverraskning, när sonen i stället anhöll om penningar till en Stockholmsresa.
De länge försummade studierna och denna i hans tycke onyttiga utgift syntes doktorn vara ganska betänkliga tecken, hvilka alldeles icke tydde på förlofning, men han brukade aldrig förhasta sig.
»Du har väl säkra utsigter?» frågade han.
»Hur, – hvad menar pappa?»
»Jag menar hos flickan.»
»Utsigter – ja, jag vet inte, det tror jag, men än sedan?»
»Du skall komma ihåg att hon är rik», sade doktorn.
Sonen hade upp i munnen några klingande fraser om »så lumpna bevekelsegrunder vid ingåendet af ett äktenskap», men teg visligen vid tanken på att han icke fått penningar till resan ännu.
Med en allvarlig förmaning att icke låta lyckan gå sig ur händerna, gaf fadren honom en anvisning på det begärda beloppet, ty trots allt knot öfver »lättja» och »skrifklåda», var han hjertinnerligt svag för sin son.
Dessutom hade han fått i sitt hufvud att Hildur skulle bli en så förträfflig svärdotter, han var derför mycket medgörlig emot henne.
Man lät honom förstå, att hon önskade denna resa.
Kandidaten packade alltså sin koffert.
Hildur sydde knappar i två par handskar åt honom och var så behjelplig hon kunde.
Vid afskedet lemnade kandidaten henne manuskriptet.
»Det är den bästa af dem alla», sade han, »det är den som skall uppbära hela samlingen, med den står eller faller jag.»
Hildur stod i sitt rum, läggande sista handen vid packningen af sina koffertar.
Fem dagar hade förflutit sedan kandidatens afresa till Stockholm, och ännu hade han icke hörts af.
Allt sedan han reste hade Hildur icke varit sig lik, hennes goda lynne hade försvunnit, hon var ena stunden skarp och kantig i sitt sätt och nästa minut färdig att brista i tårar.
Men långt ifrån att känna missnöje öfver dessa hastiga vexlingar, gladdes de gamle af detta bevis på hur mycket hon fästat sig vid deras son, och hur tomt hon kände det när han rest.
Men hvad som förvånade dem var hennes oryggliga beslut att resa.
Alla föreställningar voro förgäfves, hon tackade blott för deras välvilja, tilläggande att nu vore sommaren slut, och nu vore det tid att fara hem.
Fru Sanderson hoppades ännu att hennes son skulle komma i tid för att träffa Hildur; snälltåget innebar ju en möjlighet, och hon kände en aning, att han skulle komma hem den dagen.
Ånghvisslan från stationen hade just låtit höra sig, och doktorinnan stod vid matrumsfönstret för att passa på honom, om han skulle komma.
Riktigt.
Nu öppnades porten och ur dess dunkel framträdde den välbekanta gestalten; hållningen var käck, gången lätt och spänstig; han såg upp åt hela raden af fönster och varseblef så modren.
Han svängde hatten som ett segertecken, och hon hörde honom i ilande fart rusa upp för trapporna.
I tamburen möttes de; han tog henne i famn.
»Hvar är Hildur?» frågade han andlöst.
»Hon är i sitt rum och packar.»
Kandidaten lade ej märke till det sista ordet.
»Mamma, jag måste tala vid henne, ensam», sade han med glad brådska, knackade på hennes dörr och steg in.
»Förläggare, gynnare, vänner!» ropade han, kastande hatten på ett bord och fattande
Hildurs båda händer.
»Hildur, kan ni fatta detta?
Är ni icke glad?» fortfor han, följande sin egen tankegång, »snälltåget har gått som en snäcka, så har jag längtat att få säga er det.
Jag höll på att telegrafera, men så ville jag naturligtvis se hvad min ni skulle göra, och så måste jag vänta.
Det skall komma – allt som jag drömt om – ett namn, en framtid och kampen på lifvets stora öppna arena!
Jag känner mig så stark, så glad, att jag kunde eröfra hela verlden.»
Han kysste stormande hennes händer, men hon ryckte dem till sig i det hon rynkade ögonbrynen.
»Men hvad går åt er?» frågade han hastigt och betraktade henne uppmärksammare.
»Ingenting», svarade hon tort och tvunget, »jag lyckönskar er till framgången.»
»Men gläder er icke deråt?»
»Åh jo.»
»Ni är sjuk?»
»Ja», svarade hon för att gifva skäl för sin märkbara blekhet.
»Men nu måste jag se er frisk och glad, nu mer än någonsin.»
Hon endast skakade på hufvudet, det var som om hon icke kunde få ord öfver sina läppar.
Han förde henne till stolen vid sybordet och satte sig sjelf midt emot.
»Seså», sade han vänligt och strök hennes händer, som hvilade på bordet, »nu måste ni tala om allt för mig.
Hon dröjde ett ögonblick, innan hon svarade, och läpparne skälfde lätt, som när ett barn strider mot tårar.
»Jag är så ung», sade hon klagande, »och ända sedan barndomen har jag tviflat och sökt, slitits mellan meningar och partier, tills jag var så trött, så trött, att jag hvarken såg ljusning eller råd.»
Hon lade händerna öfver ögonen – dessa aristokratiska händer, som han beundrade så mycket.
»Det är hårdt att icke ega något, icke någon att tro på», upprepade hon sakta.
»Och det säger ni till mig, och nu?
Hafva vi icke lifvet att tro på, ligger det icke framför oss båda så lockande och ljust?»
»Om jag kunnat se upp till er med förtroende, skulle jag hållit af er», fortfor hon allvarligt, stödjande hakan mot sina sammanknäppta händer, »men ni har sjelf förstört all tillit; jag kan icke tro er, jag vill icke.
Och det är bäst så.»
»Men hvad ger er anledning att?...
Är det hvad ni läst som ...?»
»Ja, det är hvad jag läst», svarade hon.
»Men vi hafva ju så ofta talat om sådana saker.»
»Ja, men inte på det sättet.»
»Och mina åsigter i ämnet hafva ju också varit edra.»
»Jag har misstagit mig om edra åsigter; i en punkt har jag icke förstått dem.»
»Ni har ju åtminstone förstått att jag med min framtid också menade er?»
»Hur?» sade hon skarpt.
»Hvarför vill ni med all makt framkalla missförstånd?
Ni synes vara ond, och jag kan icke fatta anledningen.»
»Inte?» utbrast hon, och ögonen blixtrade genom tårar.
»Ni har icke en skymt af aktning för oss qvinnor – ingen!
Det skymtar mellan hvarje rad i hvad ni skrifvit.
Vi kunna saklöst glömmas – öfvergifvas.
Kärleken är det enda som med rätta binder en man och en qvinna vid hvarandra, kärleken är flyktig, ingen kan befalla sitt hjerta, tycket vexlar, och ett äktenskap sedan tycket svalnat är ett brott.»
»Men ni harmas öfver edra egna åsigter.»
»Mina!
För det jag anser den redliga viljan vara hufvudsaken och vigseln blott en yttre form?
För er fins det icke något innehåll i denna form, ni tror icke ens på viljan, stundens ingifvelse tror ni på, ingenting annat.»
»Men Hildur», invände han med ett sista försök att lugna henne, »bästa beviset på att jag tror på äktenskapets innehåll är ju att jag ber er blifva min hustru.»
»Hustru?» upprepade hon; sjelfva hennes fruktan att vackla dref hennes vrede till kokpunkten.
»Sedan ni sagt att allt hvad äktenskap heter är humbug – en ohållbar orimlighet?
Ni är icke ens sann i edra så kallade åsigter, icke ens emot dem är ni trogen, hvad kunde då jag vänta?
Den som icke sjelf tror på de läror han förkunnar, är en stackare.»
»Ni är ju utom er, sök att vara lugn ett enda ögonblick.»
»Nej, jag kan icke.
Alla de låga, orena tankar, som ni trott er kunna inlägga i er hjeltinnas själ, röja tydligare än ord edra verkliga åsigter om oss qvinnor.
Tror ni att vi skulle vara sådana?
O, det är en skam, det är en skam!»
Kastande sig framstupa mot bordet och döljande ansigtet, brast hon i gråt.
Kandidaten såg brydd ut.
Han kände sig sårad, och dock gjorde det honom ondt om henne.
»Jag skulle minst af allt trott er vara pryd», sade han.
»Det vet ni att jag icke är», svarade hon, hastigt torkande sina ögon och käckt höjande hufvudet, »hade jag varit pryd, skulle jag icke vidrört detta ämne, utan helt enkelt låtsat att jag icke förstått.
Om ni sagt det samma, men friskt och rent, då skulle jag icke haft ett ord att anmärka, men det är någonting qvalmigt, äckligt i sjelfva framställningen, som åtminstone är mig vidrigt.
Man blygs öfver att hafva läst.»
Nu var det hans författarfåfänga som kände sig kränkt, och han rodnade häftigt.
»Hvad rätt har ni att öfverösa mig med all denna bitterhet?» utbrast han i vredesmod.
»Hvad rätt», upprepade hon och for upp, »hvad rätt?
Sedan ni lärt mig att i er tro söka ett stöd för min, bara för att låta allt ramla så bottenlöst eländigt!
Instinkten kom mig ofta att tvifla, men jag hoppades i alla fall.»
»På hvad?» utfor han med vrede, »på att jag skulle vara ett ideal, ett helgon, en ängel?»
»Nej, endast att ni skulle vara fullt ärlig, en ursprunglig, kraftfull natur.»
»Hur vågar ni påstå – – – – »
»Jag vågar, ty jag har rätt.
Jag vågar säga er rakt i ansigtet, att ni utbredt er öfver allt elände under sken af att reformera, men i sjelfva verket för nöjet att skildra det.
Ni talar om qvinnans likställighet med mannen och menar dermed, att hon får vara lika dålig som han.
Det är någonting sjukt och osundt i det hela, och det onda ligger i sjelfva viljan, just i det som skulle hålla hela varelsen frisk.»
»Jag går», sade han, »ty det tjenar ingenting till att säga något, förr än ni blir lugn igen.»
»Resultatet blir det samma äfven då», svarade hon.
»Det är intet storverk att i egensinne kasta bort allt, bara för att göra sig vigtig, men efteråt kommer kanske ångern», replikerade han öfverlägset, inom sig skälfvande af vrede.
Knappt hade han tillslutit dörren förr än hon kastade sig ned öfver bordet igen, utbristande i våldsamma snyftningar.
Fru Sanderson kom smygande in på tå.
Hon såg bekymrad ut och lade sin arm kring den unga flickans skuldror.
»Mitt kära barn, hur är det fatt», sade hon med låg röst, »ha du och Alexis varit oense?»
»Ja», svarade Hildur mellan återhållna snyftningar.
»Gråt icke, gråt icke, barnet mitt», sade den gamla frun och klappade henne på ryggen, »det kan väl bli godt igen.»
Men Hildur skakade energiskt på hufvudet.
Den vänliga lilla gumman fortfor att tala tröstande till henne som till ett litet barn.
Slutligen reste Hildur sig och torkade ögonen.
Hon slog armen kring sin gamla väninna och lutade sitt hufvud mot hennes axel, hvad det kändes tryggt och lugnt!
Men der var icke hennes plats, icke nu.
Hon gjorde sig lös och lade till rätta sina reseffekter, ty man skulle strax gå till bords, och sedan var det tid att bege sig af till tåget.
Afskedsmiddagen var temligen trist, fast värdinnan gjorde sitt bästa att muntra upp stämningen, och värden föreslog en skål för ett gladt återseende.
Kandidaten och fru Sanderson följde Hildur till stationen, det hade sett så besynnerligt ut »för andra menniskors skull», om han stannat hemma.
Hildur omfamnade gumman till afsked, med kandidaten vexlade hon en kall handtryckning och en främmande blick.
Så hoppade hon upp i kupén, dörren slogs i och tåget ilade bort.
Det var en dimmig dag, och röken slog ned för fönstren.
Hildur såg ännu en gång ut, hennes blick dröjde vid kandidaten, som stod på perrongen, sprättig och fin, blåsande lätta rökmoln från sin cigarrett och språkande med en bekant.
Utåt fältet blef dimman ännu tjockare; hur ödsligt den kom allt att synas; hur aflägset, färglöst och tomt!
Grått i grått som hennes egna tankar.
EN OMVÄNDELSEHISTORIA.
En omvändelsehistoria.
Halfdan
Äng ansåg det som en olycka att vara född i Skåne.
Han blygdes deröfver.
Medveten om stelheten i sitt sätt, pinades han så mycket mer deraf, som hans sinne var lifligt och ständigt slog med vingarne mot vanans trånga bur.
Det plågade honom att höra sin egen breda dialekt, och han blef nästan sjuk af att se på de flacka åkrarne kring sin fäderneby.
Fadren var en bondehatare, eller trodde sig vara det, och bemödade sig vid alla tillfällen att lägga det i dagen.
Han hade samlat ett outtömligt förråd af smädliga talesätt, att användas på bondens rygg, men det märkvärdiga med dessa smädelser var, att just den humor, som förtog deras bitterhet, var lånad från den skånske bondens eget klumpiga skämtlynne.
»Gör bonden rätt, men aldrig godt», brukade han säga.
Slog han en knut och den icke ville lyckas, så kunde han med oefterhärmlig godmodighet utbrista:
»Bakvänd i fingrarne, som om de vore bondklöfvar!»
Men han förstod att prata med bönderna, säga qvickheter efter deras sätt, framkalla deras lustigaste sidor och sedan berätta historier om dem så, att man kunde kikna af skratt.
Under sådana förhållanden hade Halfdan vuxit opp.
Han hade på samma gång blifvit förtrolig med folkets lif och lärt sig att blygas för de sympatier, hvilka i ett friskt sinne så lätt spira upp för alla dem man lär känna i grund, till och med om de äro fulla af fel.
Redan tidigt hade han längtat från den alldagliga enformigheten, till ett friare lif, och som pojke funderade han på att gå till sjös, men afstod derifrån på modrens enträgna böner.
Sedan hägrade artistbanan för hans inbillning, och han grep till pensel och palett, men nu var det fadren som kom med sitt veto, och så slog han om, egnade sig åt det praktiska lifvet och blef skrifvare på ett kontor.
Han var duglig och ordentlig, säker som guld och punktlig som klockan.
Någon sällskapskarl var han icke, och hans uppfostran var försummad; men han trifdes godt i ensamheten och använde sina lediga stunder till studier.
Hur det nu var, kom han en gång att skrifva en novell, mycket grön och mycket fantastisk.
Hur det gått till visste han knappt sjelf, och han skulle skämts ögonen af sig, om någon af hans bekanta haft en aning om det djerfva tilltaget.
I djupaste hemlighet sände han sitt opus till en af våra större tidningar, och till hans obeskrifliga förvåning intogs den som följetong.
På samma gång erhöll han ett poste restante bref från redaktionen.
Bland andra goda råd för framtiden, innehöll det äfven följande:
»Hvad som fattas er är studier, ej af böcker, utan af verkligheten.
Der ni har egna ögons iakttagelse och erfarenhet att leda eder fantasi, der rör den sig ledigt och ganska säkert; der detta fattas, der raglar den hållningslös och halffull.
I edert ställe vore klokast att inskränka er till teckningen af den verklighet som ligger eder närmast; studera den så noggrant in i dess minsta drag, som målaren studerar sitt ur naturen gripna ämne; nöj eder ej förr än ni fått den med fotografisk trohet återgifven, och släpp ej till mer än en mycket liten dosis fantasi.
Först efter grundliga naturstudier blir fantasien konstnärlig i stället för fantastisk.
Men fäll icke modet, ty den nu väl gröna telningen skall nog i sinom tid slå ut i blom.»
Halfdan fick riktig författarfeber, böckerna skötos åt sidan, han skref och studerade naturen, öfverhopade tidningsredaktören med bref, förfrågningar och utkast, tills denne förtviflad kastade hela luntan tillbaka i ansigtet på honom.
Då vardt det en lång stillhet.
Böckerna kommo åter till heders, och portföljen undstack sig bland debet och kredit, ångrande sina synder.
Men efter ett par år hände sig en vacker dag att vår hjelte å nyo fann sig sittande med penna i hand, fullklottrande ark efter ark.
Det blef ännu en novell; en frisk pojkbyting, icke kommen till för att tryckas, utan rent af för nöjes skull.
Det var en gammal förälskelse, ett oskyldigt ungdomsäfventyr, kärt för tanken och gladt att minnas.
Det hela var ingenting, men det var roligt att se det på papperet, och han skrattade medan han skref.
På nytt gripen af det äfventyrliga i sin karaktär, kuverterade han novellen och sände honom till en af dagens mest firade författare, anhållande att få veta hans omdöme.
Han hoppades icke på svar, men det kom ändå ett sådant, affattadt i telegramstil och af följande lydelse:
»Ni har anlag.
Jag har icke tid att skrifva bref, kan ni icke komma till Stockholm?»
Jo, det kunde han.
Han tog sig en veckas ledighet och reste.
Det föreföll otroligt som ett under när han dagen derefter satt vid ett af småborden på »Kung Karl», ansigte mot ansigte med sin nye gynnare.
Oerfaren som han var, visste han dock att den idealbild man skapar sig af en författare med ledning af hans skrifter, sällan motsvaras af verkligheten.
För att skydda sig mot hvarje missräkning i det fallet, hade han tvingat sin fantasi att utbyta den svärmande trubadur, som framträdt ur författarens smekande lyrik, mot ett träbeläte, hoptimradt af brefvets tarfliga fraser.
Detta uppkonstruerade beläte förestälde en undersätsig tvärvigg med skarpa ögon, ljust skägg och måne.
Den man, som på »Kung Karl» satt midt emot honom vid bordet, liknade lika litet trubaduren som träbelätet, och trots detta – eller kanske just derför – utvecklade sig bekantskapen förträffligt, oaktadt det stora svalg som fans mellan de två.
Den ene var ju intet – icke ens ett framtidslöfte – och bakom den andre stod hela svenska akademien, framför honom gingo klingande vers.
Den tillvinnande personligheten, med det lifliga minspelet och det lediga sättet, förfelade ingalunda sin verkan på den enkle men emottaglige skåningen.
Han var färdig att drunkna i beundran.
Allt var så nytt, så olikt det vanliga, och likväl kände han sig icke främmande.
Han hade aldrig uttryckt sig mer oförbehållsamt, aldrig talat så varmt.
Denna välgörande känsla af att se sig förstådd, att kunna uttrycka både sina hemligaste tankar och mest förflugna hugskott utan att missuppfattas, verkade som solsken på en domnad fluga: han qvicknade till och lät sin skånska surra med helt muntert i det allmänna sorlet.
De hade valt sin plats i ett af hörnen, värden med utsigt öfver salen och ansigtet i full belysning, gästen midt emot och med ryggen mot dagen.
Han kände sin egen blyghet, hvilken oftast urartade till stel tråkighet, och han hade gjort allt för att stålsätta sig deremot.
Samtalet kom genast in på literaturen, och der kände han sig hemma, icke ens de långa franska citaten voro till olägenhet, ty han förstod godt, fast han talade illa.
Men de fina rätterna gjorde honom mera hufvudbry, och han var rädd att låta märka sin obekantskap med dem.
»Och ni har rest hela natten?» frågade värden och betraktade gästens friska hy.
»Med kurirtåg», blef svaret.
»Gud bevars, hvilken qvarlefva af nordmannakraft måste icke gömma sig hos er!» utbrast stockholmaren med den dämpadt klangfulla röst som i skåningens öra lät som musik.
»Åh», sade Halfdan och log.
Han var mycket lång och mycket spenslig; det föreföll så lustigt att med ens bli en typ för nordmannakraft.
»Jo, jag skulle aldrig kunna uthärda en dylik resa», återtog författaren lifligt, »den der skakningen skulle göra mig tokig, man skulle nödgas inspärra mig på ett dårhus när jag kom fram.»
»Åh?» sade gästen tviflande.
»Jo, det är bokstafligen sant, jag är till ytterlighet nervös, och en sådan natt skulle göra mig ursinnig.»
Halfdan log.
»Jag sof som ett godt barn», sade han.
»Sof?
Hvilken jern-natur!
Har ni inga nerver, ni?»
»Det förmodar jag att jag har.»
»Afundsvärda varelse!
Men ni är naturligtvis äregirig?»
»Obetydligt.»
Författaren betraktade honom, och en på samma gång nyfiken och skrattlysten blick glänste genom hans pince-nez.
Han befann sig framför en honom okänd varietet af slägtet menniska.
Skåningen anade hans tankegång och skrattade.
»Är ni då sjelf mycket äregirig?» sade han.
»Ja så, att jag tror jag kommer att dö deraf.»
De skrattade båda.
»Men nu till er novell», sade författaren och lade undan sin gaffel, »den synes mig något för tam; ni har ingen fantasi.»
»Jo, jag tror att jag har allt för mycket deraf, man har just rådt mig att lägga strama tyglar på den, samt hålla skildringen så nära verkligheten som möjligt.»
»Hvem har gifvit er det rådet?» sporde författaren i det han häftigt for upp från sin tillbakalutade ställning.
Den unge mannen rodnade förskräckt, ty der låg något så slagfärdigt i den andres min; han nämnde ett inom tidningsverlden och riksdagen icke okändt namn.
»Hvad är det der för en storhet?» frågade stockholmaren med en ironisk dragning på munnen och sjönk åter tillbaka mot stolens ryggstöd.
Halfdan rodnade ännu häftigare.
Denna fråga kom så oväntadt.
När framstående män affärdades så, hvad kunde då en medelmåtta vänta sig!