Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den lilla byggnaden hade ett kallt, besynnerligt utseende, som skrämde mig, och vinrankan, hvilken klängde omkring verandan, träden, som skuggade våra fönster, den lilla ån, som flöt mellan de låga stränderna, ja, till och med de gröna fälten, blommorna, de praktfulla rosorna – allt syntes mig hafva bytt färg, förändrats, blifvit trångt och smått.
Det liksom samlade sig till ett enda intryck, som klämde mig om strupen, när den hastiga skymningen föll, det blef mörkt, och grodorna kväkte i kärret.
Förr hade jag alltid älskat dessa milda sommarnätter, då luften var fylld af doft, och det blef så tyst, att man kunde höra sig själf andas.
Nu fruktade jag dem som något hemskt, och hela dagarna kunde jag gå och tänka på hur förfärligt det var, att aftonen skulle komma med mörker.
Och så en kväll, när solen just höll på att gå ned, foro vi till den lilla stationen för att hämta våra gäster.
Jag hade användt alla möjliga finter för att förmå Pierre att icke följa med.
Men det hade icke lyckats mig.
Glad, upprymd och strålande satt han bredvid mig i den rymliga vagnen, log och skämtade öfver min längtan, som gjorde honom svartsjuk.
Han tog min hand och påstod att jag frös.
Den måtte ha varit kall, fast jag icke visste det.
Ty han släppte den, såg betänksam ut, rörde vid min kind och sade, att jag hade feber.
Jag minns, att jag smålog, att jag svarade honom på allt hvad han sade, att jag till och med fann samtalsämnen själf.
Men jag tyckte, att alltsammans försiggick, utan att jag själf var med.
Det föreföll mig, som om jag drömde, och oupphörligt sjöng det för mina öron: »Nu vaknar du snart.
Nu vaknar du.
Nu måste du nödvändigt vakna.
Vi kommo fram till stationen, och jag steg af, stödd på Pierres hand.
Hela tiden var jag förvånad, helt simpelt och enkelt förvånad, öfver att ingenting märkvärdigt inträffade.
Jag öfverfölls så häftigt af den känslan, att det hela egentligen var ytterligt löjligt, att jag nästan måste lägga band på mig för att icke skratta högt.
Då kom stationsinspektoren, liten och beskäftig, hälsade på oss och ställde sig med sin ämbetsmannamin och väntade på tåget, medan han då och då yttrade ett par intetsägande ord.
Hvad ville han mig egentligen?
Hvad ville alla människor mig?
Jag tyckte, att jag velat göra perrongen tom på folk, om jag endast kunnat, och jag undrade öfver, att ingen såg hur hotfullt jag betraktade dem.
»Nu kommer tåget,» sade Pierre.
Hvarför skulle han också säga det?
Tåget, ja tåget.
Det kom som en jätteorm, ringlande fram öfver de platta skenorna.
Om jag skulle kasta mig ned på banan, just som det svarta odjuret hväste förbi mig!
Då vore allt slut, då skulle allt tystna inom mig med ett krossande ljud, som om man tystade en surrande flugsvärm, instängd i en glaskupa genom att slå sönder kupan.
Jag tänkte på detta, eller det hvirflade genom min hjärna.
Men jag visste på samma gång, att det var nonsens, och att jag aldrig skulle göra det.
Leende, viftande, förtviflad öfver att se mina egna åtbörder, känna minspelet i mitt eget ansikte lika tydligt, som om jag sett mig i spegeln, stod jag och såg hur vagnarna gledo mig förbi – utan att jag kunde se mer än ett enda fönster, där jag upptäckte Elsas ansikte och bredvid hennes ett undrande, förläget gossansikte, som jag aldrig visste mig hafva sett.
Spänningen gaf icke vika, förrän jag kände Eriks lilla hand fatta min och såg ett par stora blåa ögon möta mina.
Då böjde jag mig ned och tänkte kyssa honom.
Men jag kunde det icke.
Jag vände bort mina läppar och smekte honom endast sakta på kinden, släppte honom och kastande mina armar om Elsas hals, brast jag i en gråt, som jag ej kunde behärska.
När jag åter blef lugn, såg jag barnets stora, blåa ögon, som undrande betraktade mig.
Mina egna barn ha bruna, blanka, lifliga ögon.
Men Eriks äro drömmande, stora och blå.
De påminna mig om allt, som jag lämnat, allt som varit.
De draga mig till sig, och jag förstår icke, hvarför jag alltid tycker, att de se ut, som om de gömde en sorg, hvilken icke är barnets, utan den brådmogne ynglingens.
Det är min inbillning som regerar mig.
Han anar ju ingenting, han kan icke ens ana något.
Och dock kan jag ej blifva denna tanke kvitt, hvilken följer mig som ett samvetsagg.
Hur ofta satt jag icke under denna sommar och såg på mina fyra barn, som lekte på trädgårdsgången utanför verandan.
Erik är den äldste och mest förståndige.
Jag ser ännu, hur han följer mina båda flickor, medan lille Pierre, som är den minsta, tultar efter och inte får vara med.
Erik går där som en kavaljer, han visar sig uppmärksam, han plockar blommor åt sina kamrater, han låter dem åka i sin vagn, och de små försöka tala med hvarandra.
Jag sitter och ser på dem och tänker på den dag, då de blifvit vuxna.
Jag vill inte tänka vidare på min roman.
Men jag kan dock ej hjälpa, att tankarna gå, och denna onaturliga okunnighet, som döljer deras blodsband, pressar samman mitt hjärta.
Jag tycker, att jag kan förstå, hur det skulle vara att hafva begått ett brott, se brottets följder och vara tvungen att tiga för att själf undgå straffet.
Det är naturligtvis därför att jag knappast sett Erik, aldrig lagt honom till mitt bröst, icke sett honom växa upp, icke hört hans första, stammande ord, som jag så sällan tänkt mig honom som mitt barn.
Men icke ens nu när jag ser honom, är det mig möjligt.
För Pierres skull kan jag det icke.
Jag tar Eriks hand och följer honom ned till stranden.
Där står en båt.
Han är tolf år, och han berättar mig med stolthet, att han kan ro.
Vi stiga i båten, och han ror mig ut på den lilla ån, där stränderna äro så låga och vassen så hög, att när vi kommit några årtag bort, kan ingen se oss från stränderna.
Så ro vi vidare under tystnad, ensamma, omgifna af den höga grönskan, vattnet och den klarblåa himmelen.
Till sist stanna vi för att hvila, och Erik börjar att prata.
Jag hör, att han talar om allt, som faller honom in, om skolan, om kamraterna, om somrarna, hvilka han plägat tillbringa ute i skärgården.
Han berättar om allt detta så frimodigt och lätt, som om han talade till sin egen mor.
Med hjärtat fylldt af en underlig känsla, som jag aldrig kan beskrifva, sitter jag och betraktar honom.
Han har ett drag öfver ögonen, som liknar mig själf, och jag ler mot honom.
»Tycker du om mig en smula?» säger jag.
»Ja visst,» svarar gossen förvånad.
»Mycket!»
Jag känner, att jag rodnar, som om jag sagt något opassande, och i det jag böjer mig fram, tar jag hans solbrända hand, hvilken redan börjat få en viss manlig form, och kysser den.
Han ser ännu mera förvånad ut, och emedan jag ej längre vet, hvad jag skall säga honom, uppmanar jag honom att ro hem.
Han gör det, men hela tiden ser han tankfull och undrande ut.
Han pratar inte längre.
När vi lägga intill den lilla gråa bryggan, stiger han ur, håller båten, medan jag går i land, och sedan han gjort fast den, kommer han efter mig på sandgången och tager, utan att säga ett ord, min hand.
Han höll den fast i sin, som om han velat visa mig en stor vänlighet, och jag tyckte hela tiden, att han talade till mig vänliga och tröstande ord.
Naturligtvis förstod han ingenting af allt, som fyllde mina tankar.
Men jag kunde inte låta bli att tro, att han på sitt vis åtminstone anade, att det fanns en särskild orsak, som gjorde, att jag höll mycket af honom, och för första gången i mitt lif kände jag det som en saknad, att jag ingenting lidit, ingenting offrat för hans skull.
När vi kommo fram till verandan, stod Pierre och betraktade oss.
Han väntade på frukosten, och när han fick se oss, nickade han emot oss och log.
»Det var en vacker tafla,» sade han och plirade med ögonen, som han gör, när han betraktar ett motiv.
Instinktmässigt släppte jag gossens hand och vände mig om som för att ordna min klädning.
»Nej nej,» ropade Pierre.
»Stå stilla, som du stod.
Det var alldeles ypperligt.»
Han tvang mig att åter taga Erik vid handen, och han lät oss stanna på gången i samma ställning som då vi kommo.
Solen silade ned genom de gamla trädens blad och jag tyckte mig kunna se, hur den strödde oss med solfläckar, lyste bakom oss, som om vi aftecknat oss mot en guldgrund.
Jag såg, att gossen smålog af både nöje och förlägenhet och jag hörde som genom ett töcken Pierres röst:
»Moderslycka!
Det är något, jag har tänkt på.
Det vill jag måla.
Jag vet ej, hvad som föll mig in i detta ögonblick.
Men jag kunde ej stå stilla längre.
Jag släppte Eriks hand och sprang fram till Pierre.
Jag pratade och jag log, berättade om vår färd, tog det första bästa absurda skämt jag kunde finna, sade, att han borde vara svartsjuk på Erik, som nästan gjorde kur för hans hustru.
Hvarje ord, jag själf sade, skar som knifvar genom mitt hjärta, och jag talade med flit franskan så fort, att åtminstone gossen ej skulle förstå mina ord.
Pierre gick in på skämtet, han kallade Erik en skälm och ropade ut Elsa, för att hon skulle få höra, hvad jag sade.
Därefter ville han tvinga oss att ännu en gång intaga vår plats på sandgången.
Men jag tog honom under armen, vände honom helt om, sade, att vi skulle äta frukost, och att det var fult af en man att exponera sin hustru.
Så gingo vi in alla fyra, och efter oss kommo Pierres och mina barn, rödkindade och glada, frågande hvar mamma hade varit hela morgonen.
Jag kämpar en daglig kamp för att hålla lif i mig själf, och jag känner mig, som om jag varit otrogen emot
Pierre för hvarje gång jag talar med gossen, i synnerhet när jag ett par timmar varit ensam med honom.
Hela mitt jag är som slitet i tu, och jag måste arbeta med mig själf för att icke se Erik för mycket.
Det är icke min känsla för gossen, som är så stark, att den blir mig öfvermäktig.
Det är det förfärliga, att han är här, att jag icke kan blifva de tankar kvitt, som äro fästa vid honom.
Det är dessa tankar, som resa sig mellan Pierre och mig.
Ännu har knappast en vecka gått, och redan tycker jag, att jag varit borta från honom ett år.
Det är ej heller mina plikter som värdinna, det är icke de timmar, då Pierre och jag äro åtskilda, hvilka jag fruktar mest.
Då känner jag mig nästan lätt om hjärtat.
Då kan jag till och med vara glad, prata, skratta och ej blott synas lycklig, utan själf tro, att jag är det.
Det kan nog komma öfver mig en längtan att söka upp
Pierre vid hans arbete, som jag alltid plägat göra under de somrar, som gått, gå till honom, sätta mig tyst vid hans sida, se på, hur han arbetar, och vara lycklig af att veta mig vara i hans närhet.
Jag kunde ju också göra detta så ofta jag själf ville.
Ingen skulle hindra mig, Elsa skulle visst icke känna sig sårad, om jag ibland lämnade henne ensam.
Men jag kan icke förmå mig därtill.
Jag går här dag ut och dag in och längtar efter Pierre, som om han vore långt borta ifrån mig, och jag nästan kunde frukta att jag aldrig skulle få se honom igen.
Men det är just det förfärliga, att aldrig känner jag mig så hemsk till mods, som när han träder in genom dörren, eller när jag blott på afstånd hör hans stämma eller ljudet af hans steg.
Jag springer emot honom, som jag brukade göra förr, jag går ensam med honom, och jag hviskar till honom ord hvilka ingen mera än han skall kunna höra.
Men allt hvad jag gör eller säger, som rör honom, till och med mina egna blickar, uttrycket i mitt ansikte – alltsammans smärtar mig, som gömde jag en ond afsikt bakom den minsta handling eller det oskyldigaste ord.
Jag gör det ju också.
Jag vet ju, att allt hvad jag företager mig eller säger, är endast till, för att han intet skall ana.
Därför undviker jag honom, när jag kan, och när jag inte längre kan det eller tror mig kunna det, då uppsöker jag honom, blott för att han icke skall draga misstankar.
Elsa tog mig om lifvet här om dagen och sade till mig:
»Du är märkvärdig, Gerda.»
»Jag?» svarade jag och försökte le.
Jag kände, att det endast till hälften lyckades mig.
»Du går här med oss dag ut och dag in,» fortfor hon.
»Du är den muntraste af oss alla.
Du skämtar, du skrattar, du har tusen påhitt.
Du måste ju lida förfärligt.»
»Du misstar dig,» svarade jag.
»Jag lider icke.»
»Jag kan icke tro dig,» sade hon.
»Jag minns ju dina bref ...
Kan du ej längre tala öppet med mig?»
Jag blef allvarsam, och jag svarade henne vänligt och varmt, som om jag biktat för henne hela mitt lif:
»Tror du ej, jag skulle kunna tala öppet med dig, om jag hade något att säga.
Men det finns ingenting.
Jag har lefvat mig in i det lif, jag för, så starkt, att det finns intet, som kan rubba min lycka.
Du menar, att jag skulle lida af, att Erik är här.
Vet du, jag kan ej ens få i min tanke, att han är något annat än din gosse, din och endast din.
Jag ser honom hälsa god morgon och säga god natt lika lugnt, som om han verkligen vore din och – ingen annans.
Han är det också – för mig som för alla andra.
Jag kan icke förklara det för dig, lika litet som jag kan förklara det för mig själf.
Ty jag förstår det icke.
Men jag tror, det kommer af, att jag håller så gränslöst af Pierre, han är för mig allt på jorden, han har gifvit mig allt, han har gjort mig så innerligt lycklig, att jag för hans skull kan glömma.
Så är det.»
När jag sade de sista orden, fick jag tårarna i ögonen, därför att jag tänkte på Pierre.
»Det är underligt,» sade Elsa.
Och jag såg, att hon trodde mig.
Jag var också nöjd, att hon gjorde det, och jag kände den lilla rysning, man erfar, när man upptäcker sin egen styrka i en lögn.
Ty icke för allt i världen ville jag anförtro henne, hvad jag måste förtiga för Pierre.
Icke för något pris skulle en annan med mig kunna få dela det lidande, som jag ville och måste bära ensam.
Jag tyckte, att jag minskade min skuld till Pierre, genom att jag kunde säga för mig själf: en gång har jag förrådt dig till andra, en enda gång.
Men aldrig skall det ske mera.
Nej, ensam vill jag bära, hvad som är mitt, och ingen skall äga rätt att få se in i ett lidande, som jag icke kan dela med dig.
Jag har kommit långt i att ljuga.
Jag har kommit så långt däri, att det skrämmer mig själf.
Förr skulle den minsta osanning hafva gjort mig orolig och illa till mods.
Men under de veckor, som gått, har lögnen blifvit min naturliga lifsluft, den är min enda bundsförvant, utom min kärlek, och den halkar öfver mina läppar med ett mästerskap, som gör mig outtömlig på uppfinningar.
Det är icke nog med att den halkar öfver mina läppar.
Den har tagit säte i mitt ansiktes uttryck, mina ögons språk, tonfallet i min röst; jag har drifvit upp min färdighet så långt, att den blifvit mig vana och natur, jag kan icke undvara den, och på samma gång längtar jag som till en befrielse efter den dag, då jag skall känna detta olidliga tvång försvinna.
Jag kan icke föreställa mig, att denna dag skall komma.
Jag kan icke tänka mig, att jag någonsin mera skall kunna bli så lycklig.
Hvarje morgon när jag vaknar och möter Pierres blick, när han säger mig god morgon, känner jag det, som om en brännande rodnad skulle betäcka mig från hufvud till fot.
Jag sluter min blick för hans och låtsar mig vara sömnig.
Med slutna ögon ligger jag stilla, till dess att han är klädd.
Jag lyssnar till hvarje ljud, utom mig af fruktan, att han skall börja tala till mig och tvinga mig att svara.
Innan jag hinner hämta mig, få vara ensam en stund med mina tankar, å nyo ordna masken, som täcker mitt ansikte och allt, som fordom var mitt, fruktar jag, att jag skall röja mig.
Det har ju nu gått en lång tid, vi äro midt inne i sommaren, dagarna bli kortare, och drufvorna i vingårdarna ha börjat att mjukna.
Jag borde ha haft god tid att vänja mig.
Med slutna ögon ligger jag stilla i min bädd, och när jag ej hör, att Pierre rör sig, kommer den inbillningen öfver mig, att han stannat framför min bädd och betraktar mig.
Jag vågar då ej öppna mina ögon för att se efter, om denna inbillning är en villa eller ej, jag tycker, att mina lemmar blifva kalla, och att jag domnar bort ifrån lifvet.
Medan jag ligger där, tror jag hela tiden, att Pierre betraktar mig, till sist tycker jag, att hans blick blir frågande, misstänksam, ond.
Han anar.
Han böjer sig ned öfver mig, lägger sin hand på min axel, säger med den kyliga röst, som jag vet mig hafva hört, när vreden jäser inom honom, att jag skall vakna.
Han tvingar mig att slå upp ögonen.
Och då ser jag, att han vet allt.
Utan att jag kan ana huru, begriper han det alltsammans.
Han lyfter sin hand, och jag känner slagen som hämnande rättvisa falla öfver min kropp.
De vålla mig ingen fysisk smärta, de träffa liksom icke min kropp, men jag känner dem falla, och jag vet, att det är Pierres hand som slår.
Hela lifvet brister omkring mig, och med alla mina sinnen i den yttersta spänning lyssnar jag i min fantasi, om jag ej skall kunna höra den första knäppningen i låset, när hans hand fattar om dörrvredet för att vrida det upp och gå ut.
Då hör jag i stället plötsligt hans röst, som frågar mig, om jag ej tänker vakna.
»Jag är så sömnig i dag, låt mig morna mig litet,» svarar jag, och på samma gång undrar jag öfver, hur det är mig möjligt att gifva min röst denna naturligt jämrande ton, hvilken låter på en gång skämtsam och sömndrucken.
Jag känner som ett styng inom mig, när jag hör, huru väl jag bedrager honom.
Ty han skrattar, i det han går.
»Sjusofverska,» säger han, i det han stänger dörren efter sig.
Men i samma ögonblick jag hör dörren stängas i lås, äro mina ögon öppna, och stirrande omkring mig, reser jag mig upp i bädden.
Tyst, ljudlöst och lyssnande efter hvarje ljud, smyger jag mig fram till dörren, lägger sakta på haken, och när jag vet, att ingen kan komma in, sjunker jag i blotta linnet ihop på chäslongen, döljer ansiktet i mina händer, och hela min kropp skakar, som hade jag frossa.
Å, hade jag endast ett ensamt sofrum där jag kunde stänga mig inne, när kvällen kom, veta, att intet öga kunde se, intet öra höra mig.
Dag och natt skall jag kämpa denna förfärliga kamp, för att icke förråda mina tankar.
Dag och natt skall jag vara på vakt mot mig själf.
Icke en timmes ensamhet, icke en natts ro.
När jag sluter mina ögon till sömn, rycker jag till vid tanken, att jag skall komma att yppa min hemlighet under sömnen, att jag sofvande skall tala ord, hvilka göra hela min kamp, allt hvad jag lidit, om intet.
Jag ligger vaken och kämpar mot sömnen, som vill smyga sig öfver mina ögonlock, och jag kan icke blifva denna ångest kvitt.
På samma gång vill jag sofva, ty jag behöfver sömn för att icke mina nerver skola svika mig under dagens lopp.
Men ångesten släpper mig hvarken sofvande eller vaken, och hvarje morgon är min första tanke: »Hvad har jag sagt, medan jag sof?
Har jag talat?
Har Pierre hört det?
Och hvad tänker han om mig?»
En natt väckte Pierre mig, och när jag vaknade, kände jag, att jag gråtit i sömnen.
Pierre var ängslig, trodde jag var sjuk, och öfverhopade mig med ömhetsbetygelser.
»Hvarför grät du?» sade han.
»Jag vet inte,» svarade jag.
Jag låg stilla, och jag vet, att jag spelade rollen af en människa, som icke kan hämta sig efter den förskräckelse, hvilken kommer vid det häftiga uppvaknandet efter en ond dröm.
Jag höll till och med min ena arm öfver mina ögon som om jag behöft samla mina tankar.
»Har du drömt?» sade Pierre åter.
Och jag svarade:
»Jag minns icke.»
Jag hade drömt, att Erik var död, och min gråt var ett utbrott af lättnad, en fasansfullt blandad känsla af på en gång sorg och befrielse.
Då sade Pierre till mig:
»Du ropade Eriks namn, när jag väckte dig.»
Jag visste, att jag hade gjort det.
Jag tyckte, att jag hört det själf, jag hade legat stilla och knappt vågat andas, emedan jag ju ej kunde fråga Pierre, om han hört det.
Nu sade han det själf lugnt, liksom för att leda mina tankar på rätt spår.
Han hade alltså åter ingenting förstått.
Det föll som en sten från mitt bröst, och i det jag slog mina armar om hans hals, hviskade jag:
»Pierre, Pierre!
Men äfven när jag sade detta, kände jag, att jag bedrog honom.
Min kraft var som uttömd, och jag förstod knappast hvad han menade, när jag hörde honom säga:
»Sof nu barn!
Jag skall ligga vaken, till dess jag ser, att du somnat.»
Jag slöt ögonen, emedan jag ej kunde uthärda hans blick.
Jag drog långa, djupa andedrag för att öfvertyga Pierre, att jag sof.
Och jag gjorde det för att slippa veta, att hans ögon betraktade mig.
När jag sedan hörde, att han somnat, slog jag å nyo upp mina och försökte tänka på, hvad som skett.
Jag var så svag, att jag tackade Gud, därför att han beskyddat mig från en öfverhängande fara.
Men på samma gång kände jag, att denna bön var en hädelse.
Och tills morgonen grydde, låg jag vaken, tänkande på, hvad ondt hädelsen skulle draga öfver mitt hufvud.
Hvarje morgon, när jag tror mig ensam, går jag fram till mitt skrifbord, tager fram min almanacka och stryker med en blyertspenna ett streck öfver den dag som gått.
Det käns för hvarje gång, som om jag med detsamma droge ett andedrag af lättnad, och på samma gång stirrar jag med förtviflan framåt och grubblar öfver de många namnen och siffrorna, som efter hvarandra fylla sida efter sida, och hvilka ännu stå orörda, som om de hotade mig med det okända öde, de gömma i sitt sköte.
Hur ofta har jag icke suttit så under de somrar som gått.
Då strök jag också Öfver den dag som gått, och med vemod såg jag, hur allt färre och färre dagar voro kvar, innan den dag skulle komma, då jag fick stänga dörren till vårt tysta sommarhem, återvända till den stora staden och icke längre vara ensam med barnen och Pierre.
Nu darrar jag af längtan, att de gråa strecken skola blifva så många som möjligt.
Jag känner feber i blodet, och jag blir oroligare för hvarje dag som går.
Det är, som om hvarje morgon jag vaknar upp tanken: »ännu har ingenting händt,» ökade den fasa, som de följande dagarna gömma, och jag glömmer aldrig att räkna de dagar, hvilka jag ännu icke har sett.
Jag sitter och betraktar bladen i min almanacka, och jag tycker, att de små tryckta typerna på dessa hvita sidor i osynliga tecken gömma de viktigaste oskrifna sidorna i min lefnads bok.
Jag tycker, att om jag blott vågade fråga dem, skulle de kunna svara mig, säga mig, hvad som skall ske, och jag brinner af begär att kunna slita dessa blad bort, utplåna dem ur mitt lif.
Jag tycker, att ingen lycka skulle vara större, än om jag kunde slumra in och icke vakna, förrän en mild hand åter hölle denna bok för mina ögon och visade mig, att öfverallt där sidorna nu äro blanka funnes endast korta, gråa streck, som berättade, att allt vore förbi.
Som jag sitter där, känner jag, att Pierre står bakom mig.
Jag har icke hört hans steg, men jag vet, att han står där, och jag vänder mig icke om, när jag känner hans hand hvila på min skuldra.
Han lutar sig fram och ser ned i boken, som jag håller öppen.
»Hvad gör du?» säger han.
»Sitter du och drömmer?»
Jag blir så förskräckt, att han skall fråga vidare, att jag ej hinner att tänka.
Jag lutar mitt hufvud emot hans arm och säger:
»Jag sitter och ser efter, hur länge det kan dröja, innan jag åter får vara ensam med dig.»
Men i samma ögonblick slår det mig, att jag sagt för mycket.
Jag känner, hur jag bleknar vid mina egna ord, och ett ögonblick skymmer det för mina ögon.
I detsamma ser jag upp och möter Pierres blick.
Jag vill se hvad han tänker, se, om han genomskådat mig.
Till hvad pris som helst måste jag veta, om han förstått den dolda meningen i mina ord.
Då möter jag hans blick och ser, att den är öm, djup och fuktig.
Det ligger en lycklig glans öfver hela hans ansikte, och han småler emot mig.
»Håller du så mycket af mig?» säger han.
Vid dessa ord känner jag en brännhet rodnad af blygsel täcka mina kinder och min hals, och jag sänker min blick inför denna öppna ömhet, som är min lycka och min plåga.
Han höljer mitt ansikte med kyssar, bekänner att han varit svartsjuk, att han också önskar de främmande lång väg, säger mig, att jag gjort honom lycklig med mina ord, och att han nu blygs öfver sin småsinthet och sin egoism.
Jag mottager allt, jag återgäldar hans smekningar, jag känner mig lyftad öfver allt, som synes mig outhärdligt och mörkt, och på samma gång breder sig öfver hela min kropp en känsla af kyla, hvilken drager ihop sig i hjärtat som vid stygnet af ett kallt, hvasst järn.
Pierre måste dock ana något.
Han misstänker mig.
Jag kan se det på hans sätt emot mig, på hans min, på hela hans väsen.
Jag känner det, när han smeker mig, ser det, när mina ögon möta hans, märker det på hvarje drag i hans ansikte, när jag betraktar honom, och han tror sig ensam.
I synnerhet kan jag se det därpå, att han ej längre arbetar som förr.
Han går och grubblar.
Jag kan se det på honom, när vi varit skilda åt ett par timmar, och han tillfälligtvis kommer in.