Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För denna gången vill jag hafva fördrag som en nådig herre, och låta nåd gå för rätt; men hjelper ej det, så finnas bastrep nog till att ge dem halsdukar af, och skall dervid icke behöfva hushållas.
J stannen alltså nu här, och tillsen det slottet hålles mig och konungen troget tillhanda."
Att försvara det mot Stålarm och finnarne, torde väl hafva varit föga görligt, men försöktes också icke, det öfverlemnades genom dagtingan; och innan två månader förlupit sedan hertig Carl lemnat Finland, stod Stålarm åter på Åbo slott såsom högste befälhafvare i landet.
Under belägringen blef det omöjligt och slutligen hade hertigen strängt förbjudit begrafvandet af den döde.
"Ja, i sanning", sade fru Margaretha, "den höga äran att få detta förnäma sällskapet i huset, hade man gerna kunnat vara af med.
Nu, sedan de genom tvenne drottningar kommit i slägtskap med kungahuset, tro de sig rätt sjelfva vara kungar."
"Men, min mor, ännu förstår jag icke hvarför det Flemingska herrskapet skall hit i huset."
"Mig synes lätt att förstå", svarade fru Margaretha sträft, "att fru Ebba Stenbock, Klas Flemings hustru och medhjelperska, som understått sig att försvara Åbohus emot Hans Furstliga nåde, icke kan få strafflöst drifva sitt ofog."
"Icke frågar jag om den större eller mindre rättvisan af hertigens mått och steg, utan hvarföre dessa damer skola förvaras här i vårt hus?"
"Emedan Hans Furstliga nåde så befallt.
Hvad annat?"
"Hafven J då, mor, åtagit eder befattningen att vara fångvakterska?
J måtte väl icke gå in på denna hertigens åstundan?"
"Hans nåde har härom tillsagt åt Jörgen Bahr, och hvad min herre och man i mitt ställe lofvat, det vill jag uppfylla!"
"Herr Jörjen må vara eder herre, men det öfvergår hvad han har rätt att befalla, att min salige faders hus skulle blifva ett fängelse."
"Min son, betänk, att du talar med din moder och kom ihåg den vördnad du är henne skyldig.
Det gör mig ondt att behöfva påminna dig härom."
Denna påminnelse gjöt genast lugn öfver Welams uppsvällande ifver.
Han stod en stund tyst, men tillade sedan med bedjande röst:
"Min morkär, kunnen J icke ändra detta beslut?"
"Nej, Welam, och vill det icke heller.
Dessutom tänker jag visst icke förödmjuka mig inför dessa damer, så att du kan vara helt lugn."
"Att bära aktning för de olyckliga och i hvad man kan, mildra ett hårdt öde, icke är ju det att förödmjuka sig, moder!"
Äter en stund teg den unge Welam och gick långsamt fram och åter på golfvet.
"Mor, jag åtminstone kan icke vara med om detta.
Men då ni en gång åtagit er denna ledsamma sak, så hoppas jag att ni åtminstone gör hvad ni kan, för att edert hus må blifva för dessa damer en så dräglig vistelseort, som det är möjligt, och att ni behandlar dem som gäster och icke, mera än oundvikligt är, låter dem känna att de äro fångar."
"I sanning, det måtte icke vara till lycka, som hertigen hedrat vårt hus med detta förtroende, då det genast medför den påföljd, att min son glömmer sig nog långt, för att vilja undervisa mig i mina skyldigheter.
Dem vill jag dock hoppas att jag kände innan du blef född."
Welam bugade sig för sin mor i det han sade:
"Guds fred, moder.
Vredgas icke på mig nu, morkär, när vi just skola skiljas."
Herr Jörgen Bahr ville han deremot icke anse med sonlig vördnad och ödmjukhet, ehuru denne var gift med hans mor.
En stund efter Welams afresa inträdde Jörgen Bahr till sin hustru, nedsatte sig i en gungstol och sade, temmeligen vänligt:
"Säger du till åt Lisa, att hon hemtar mig tofflor, dessa skodon besvära mina fötter."
När hon återkom, nedsatte hon sig ej genast vid sin knyppeldyna, utan stadnade vid mannens stol i det hon sade:
"Fru Maria Johansdotter, min fränka, har bjudit mig till sig, hon ernår låta döpa sitt lilla barn i dag.
Jag skulle gerna gå till henne, om så passar."
"Jag måste sjelf gå ut i afton, och båda kunna ej vara borta, ifall fru Ebba skulle hithemtas under tiden."
"I afton.
Vill du låta mig veta, hvilken tid du går ut?"
"Åhja, kanske klockan omkring fyra."
"Innan den tiden kunde jag mycket lätt vara hemma."
Jörgens blick mulnade, han teg, men såg ond ut.
Slutligen trädde Jörgen dem på sig och sade med detsamma:
"Jag ref i ons ett hål på min gröna rock, det behöfver lagas."
När hon återkom, framtog hon en korg, deri en mängd nystan förvarades.
"Dessa passa ej i färgen", sade hon nästan vid sig sjelf.
"Du köpte ju grönt silke häromdagen, såg jag", sade mannen.
"Ja, det finnes här, men det är för ljust, det duger icke.
Men jag vet att krämarn här midt öfver har att sälja silke, jag skall hastigt gå dit och välja något passligare."
"Du tänker således icke foga dig efter min önskan, att du må stadna hemma", sade Jörgen, med sammanknipna, darrande läppar.
"Jag förstod icke, att du hade något emot, det jag för ett ärende skulle på ett ögonblick gå tvärs öfver gatan, och det är ju till din rock, som silket behöfves", svarade fru Margaretha, som började känna tårar stiga opp i halsen.
"Låt Lisa gå", svarade Jörgen bestämdt, med vredgad röst. --
Mycket ödmjukare, än man skulle ansett möjligt för fru Margarethas kantiga figur, svarade denna:
"Jag fruktar Lisa icke förstår att välja."
"Hvad tänker du på, flicka", sade fru Margaretha fräsigt, och med en slags belåtenhet omfattande tillfället att få låta emot någon den harm utbryta, som började koka inom henne, "ser du då inte, att det der silket är ljusare, än det du fick till prof, och du skulle ju köpa mörkare."
"Silket är ju rätt bra likt", inföll Jörgen, "men du är alltid otålig, hvem kan göra dig i lag."
"Jag hade kunnat skicka den ut att lagas", sade Jörgen, när frun lemnade honom rocken.
"Det synes nog på arbetet, hur villig du var att göra det."
Bahr fortfor nu en lång stund, under tystnad, att låta gungstolen gå.
Slutligen yttrade Jörgen torrt:
"Fru Ebba och hennes döttrar torde snart vara att förvänta, blir allt i ordning?"
"Jo, snart hoppas jag allt är ställd enligt dina ordres.
Han erbjöd sina rum, för att de fångna damerna skulle kunna få mera utrymme, efter hans rum just stöta intill deras."
"Du kan ju taga dem alla."
"Skall jag då låta bortföra alla onödiga möbler ifrån dessa, liksom ifrån de andra båda rummen?"
Nu vände sig Jörgen om, och fru Margaretha såg att han var nästan blek af vrede:
"Jag vänner du late bära bort dig sjelf först!
Men det hade jag bort veta förut, att din motspänstighet alltid skulle förderfva hvarje glad stund."
"Min Gud, hvad är det då, som jag sagt eller gjort", frågade ängsligt fru Margaretha.
"Det förstås, du är oskyldig och har aldrig felat, det vet jag nog af gammalt!
Ingen annan man skulle tåla motsägelser af sin hustru, sådana du nu i dag ock hållit på med."
"Då äro de ock, i sanning, tyranner", utbrast fru Margaretha, "om ej..."
"Det är så, ja.
Den har jag nog hört."
"Ja, om det verkligen är så, att ingen annan hustru får följa sin egen vilja så mycket, som jag, då äro, i sanning..."
"Envis i sista stunden!
Nej, Greta, passa på att foga dig, det är tid på, att jag blir herre i huset."
"Hvarföre blef jag skapt till qvinna.
Välan", här skrattade hon ett obehagligt skratt, "jag skall bli god och lydig, jag skall hyckla, jag skall smila, jag skall sälja min själ till list och elände.
-- Ha, qvinnor, också jag får ju qvinnor att herrska öfver.
Ha, ha, fru Ebba, hvarochen är herre öfver sin stackare, och nu är ni min."
Jörgen Bahr steg opp och slog några slag öfver golfvet.
"Ja, giftermålet är en säck med många ormar och en ål uti, huru hoppas att just få tag i ålen!
Men visst skall frun lära sig lyda utan invändningar, dertill är jag herre i mitt hus."
"Det är endast din vanliga sjelfvillighet, som gör honom omedgörlig.
Eller vågar du påstå, att han icke på din befallning skulle besöka sitt föräldrahem?"
"Jag skall bjuda till, min herre och man, att få honom hit.
Behagar du tillåta mig att resa ut, för att vidtala honom, så skall jag föreställa honom att han har orätt."
"Min son, min son, skall jag inför honom bruka list och lögn!
Aldrig -- Welam, min Welam.
Skall din moder hyckla inför dig. -- Aldrig!
Han tål icke att Welain visar honom motvilja.
Jo -- jo -- det är så, huru mycket jag än längtar, men för min skull hade jag aldrig velat tvinga honom.
Min pligt är lyda -- jag skall lyda, må Herren förbarma sig öfver min själ."
Med ett häftigt "ur vägen hexa", gjorde han en hastig sats framåt; men gumman, i stället för att gå ur vägen, räckte ut sin hand för att fatta i betslet och rycktes af hästen ned, föll omkull och tumlade i diket.
Welam ägde dock icke nog af sin samtids förakt för den ringa, för att rida bort och lemna gumman åt sitt öde; hans harm svalnade genast, när han såg hennes missöde, och i detsamma kastade han sig af hästen, för att se om hon skadat sig.
"Hi hi hi, si på Hufvestaherrn!
Men blodig hands barn, smeker med blodig hand."
"Understå dig att röra vid mig", skrek hon till vildt, när Welam räckte ut handen för att hjelpa henne opp, och stod med detsamma sjelf med ett hopp högt på stenhopen.
"Gå, gå bara.
Förräderi ock kungamord, nesa och ärelös död rufva der.
Hufvesta, akta dina herrars hufvuden, de vilja ej sitta fast, hi hi hi."
"Jag tycker att mor icke borde ta emot honom", sade Karin till sin syster.
"Mig synes, att vi ha nog förtret af modren, utan att en sådan der ung gök skall tycka sig ha rättighet att visa sig oartig."
"Söta du, min Karin", svarade Hebla, "icke tycker jag vi ha så öfverflöd på nöjen, att vi icke kunna tåla vid en ungherres visit.
Han är rätt vacker och ser så galant ut, det såg jag i går, när han red in på gården."
"Kära Hebla, du är då nöjd, bara du får prata, det må sen vara med hvem som helst."
Fru Ebba hade icke hört sina döttrars samtal, och svarade endast:
"Kapten de Wyk är välkommen."
Med någon köld helsade fru Ebba den inträdande, Karin rodnade och Hebla kastade en triumferande blick på henne, som om hon velat säga:
"Aha, ser du att han kan tåla ses på."
"Hebla", sade Karin med en min af tillrättavisande.
"Söta, snälla Karin, bli inte alls ledsen på mig.
Nog vet jag att Kapten de Wyk är vid flottan och att den nu befalles af hertigen; men om kapten de Wyk tycker att det är rätt att kungens folk och kungens flotta lyda kungens värsta fiende, så bryr jag mig alls icke om hvad han tänker, utan jag säger helt tryggt, att det är orätt!"
"En så ung jungfru, och ändå så sträng", gycklade Welam, "men tycker icke den stränga jungfrun, att då icke kungen sjelf kan eller vill regera sitt rike, så är det bättre att lyda den som styr, än att göra storm och oro i fäderneslandet?"
"Ja, blott den som styr ville göra det ärligt och rätt i kungens stad och ställe, och icke såsom nu sker i kungens namn befalla myteri mot kungen, och icke taga frihet och egendom från kungens bästa vänner, för uppror mot kungen.
Nej, kapten de Wyk, ni kan aldrig försvara hvarken er eller er hertig."
Hos de fångna fruntimmerna visade sig Jörgen Bahr sällan, men alltid på ett sätt som gjorde att de måste tro sig i honom hafva en välvillig värd, hvilken endast af undfallenhet för sin hustrus nycker, icke i allone sörjde för deras trefnad och välbefinnande.
Bahr hade firat sin namnsdag.
"Hvad kära syster är för en lycklig qvinna", utlät sig nu fru Margarethas fränka vid afskedet, "den, som har en sådan man, må tacka Gud.
Icke för illtyck, men jag har länge velat säga er detta helt ärligt, när J, kära syster, alltid ser så styf och öglad ut."
"kan då icke äfven jag kanske ha bekymmer, som oroa mig, så väl som han kan ha sina;" men hon sväljde sina ord och gick in till sin man, den hon nyss sett så vänlig och glad och hoppades finna vid godt lynne.
Med allt det uttryck af vänlighet, som var henne möjligt att lägga öfver sina hårda drag, sade hon till mannen:
"Misstyck icke att jag frågar: skulle det vara dig emot att begå så, att de
Flemingska fruntimmerna äfven kunde flyttas ut på landet till de andra finska fruarna?"
"Hvad är det nu åter för krångel", frågade Jörgen.
"Jag tänker blott att det kunde vara så godt, emedan jag rädes att de vilja omsnärja Welam med sina finska trollkonster."
"Hvad ondt kunna de göra den morsgrisen?"
"Jag fruktar, att han kunde fatta kärlek för jungfru Karin.
All Flemings egendom är ju konfiskerad."
"Har han då ej vett, du plär ju skryta med hans förstånd?"
"En ung man är ej alltid nog försigtig", svarade fru Margaretha något darrande på rösten, ty hon märkte att i hennes ord låg en slags invändning mot hvad mannen sagt.
Då en stund förflutit under tystnad repade hon dock mod och sade:
"Skulle de icke kunna vistas med de andra finska fruarna på Jäders Ekhammar?"
"Icke ligger Ekhammar i Jäders socken."
"Jag känner det ej alls, utan har blott hört så sägas."
"Nej, det ligger i Kumla."
"Jaså, kanske det ligger der."
"Kanske?
Du har inte samvete att medge att du har orätt, nej du strider till sista andetaget."
"Herre Gud, Jörgen, vredgas icke, jag vet ju inte hvar det ligger, jag trodde så bara, och vill gerna tro att det ligger hvar som helst du säger att det finnes."
"Ja, det är just det förbannade, att du låts ge efter, men att foga dig rent och ärligt kan du icke, utan har alltid ett inpass i behåll."
"det är outhärdeligt" och slog dörren hårdt i lås efter sig.
"Jaså, jag ser jungfrun gör sig till", sade frun.
"Åh, fru
Margaretha ser nog till att vi ej få för mycken oppassning af tjenstefolket, och när jag får gå ut om rummen så mycket, så bryr jag mig visst ej eller om det, nog passar jag gerna opp oss."
"Så tycker jag ock, att ej högfärd nu är på sin plats.
Jag tycker ock, att man kunde låta bli att kråma sig och ge söta miner åt ungkarlar."
"Ha, det bär nedåt Margaretha!
Min Welam, min Welam."
"Men dock måste jag försöka lindra, hvad som blefve hans olycka.
Denna omsorg, dessa artigheter emot dessa jungfrur, och denna köld emot henne, som jag längesedan bestämt honom!
Jag tar mig, jag blir helt läraktig", tillade hon med ett bittert skratt.
"Hvarför skall jag tveka att gå krokvägar?
Nå, nå, jag skall väl hitta på att få honom att skaffa dem härifrån, dit pepparn vexer."
En dag då Hebla åtagit sig något litet hushållsgöromål i det yttre rummet, så att fru Ebba och Karin voro ensamma i det inre, förde den förra talet på Welam de Wyk och sade:
"Mig synes icke godt, att denne unge man så ofta besöker oss.
Denne unge man är icke ett passande sällskap för mina döttrar."
"Huru så, morkär", frågade Karin rodnande.
"Behöfver jag väl säga min dotter, att det icke är krigare, sådana som slutit sig till upprorets sak, hvilka vi böra värdera och hylla!
Var vaksam, besegra ditt hjerta i tid, innan det fäst sig så, att det icke kan lösslitas."
Gråtande lutade sig Karin till sin mors bröst och gömde sitt hufvud emot henne i det hon sade:
"Min mor, min mor, det är för sent, det kan icke mera besegras."
"Äfven denna sorg skulle då icke vara oss besparad!
Gud hjelpe dig, mitt älskade barn!"
"Min mor, är det då så otänkbart, att jag en dag kunde bli Welams maka?
Skall icke min mor, för sin dotters lycka, vilja försaka den högre börd, som hon kunde fordra af den, åt hvilken hon ville gifva sitt barn?"
"Min dotter", sade fru Ebba i det hon reste sig opp och förblef stående:
"En drottnings fränka kan, det låter tänka sig som en möjlighet, nedstiga till en de Wyk; Ebba Stenbocks dotter kan gifta sig med sonen till sin moders fångvakterska, men aldrig, aldrig skall Klas Flemings dotter äkta en hertig Carls man."
Efter en stund sade hon sagta:
"Moder, Welams sinne har varit dåradt af hertigens falska tal.
Kanske skall han än en dag finna sin orätt och åter bli konungen trogen."
"Väl, må han göra det, det skulle lända honom till heder och den rättvisa saken till fromma."
Åter vexlade Karins kind till röd och hennes blick strålade då hon sade:
"Moder, ville du gifva din dotter åt den ringe ädlingen, om han skulle egna sig åt sin rätte herres tjenst?"
"Karin, din fader förenade hos sig flere af rikets högsta embeten, än någon annan man, han var mäktig som en konung i Finland.
Katharina, skulle väl Johan, skulle din broder gilla en sådan förbindelse?"
"Ack Johan, han skulle icke vilja göra mig olycklig.
Är er dotters sällhet icke för er mera, än rang och börd?"
"Karin, en enskilds, en flickas lycka är en ringa ting.
En urgammal ätts ära består klar och ofördunklad, menniskoålder efter menniskoålder, sekel efter sekel och inför den försvinner den enskildes glädje, den enskildes lidanden så, att de ej ens bemärkas.
Denne unge man har ju ej ännu begärt din hand; han har ej ens lemnat hertigens tjenst, utan fortfar att tjena ett förrädiskt parti."
"Han har tvekat att våga framställa en bön om min hand, utan att äga större anspråk derpå.
Till hertigens parti har han egentligen icke slutit sig, men han är kapten vid flottan, och denna är nu i hertigens händer!"
"Han synes icke hafva tvekat att locka dig, utan att hafva talat vid din moder.
Dock -- Katharina, du har fäst ditt hjerta vid honom, må han göra sig dig värdig.
Må han, i sin konungs tjenst, göra en bedrift värdig, att belönas, och Ebba Stenbock skall glömma hvarje tanke på hvad hon offrar, för att gifva honom den belöning hans gerning förtjenar, och mera kan hon ej gifva, än då hon ger honom sitt barn.
Säg honom att det finnes ett uppdrag för honom att utföra, farligt kanske, ty det är farligt nu i detta land att tjena sin konung, och trohet straffas som förräderi; men lyckas han, skall han äga sitt samvetes vittnesbörd att hafva handlat rätt, sin konungs nåd och Katharina Flemings hand!"
Nu steg han opp och sade:
"En skål, mina herrar, för Hans Furstliga nåde, Svea rikes regent och fäste!
Lycka och framgång åt hans företagande och må hvar och en, som sviker honom, dö en förrädares död!"
"må vi här, der endast trogna hjertan klappa, höja ett lefve! för rikets föreståndare och vår sanna lutherska religions beskyddare."
Nu uppstämdes ett skallande hurra, och den gamle Amiralen, liksom i ett anfall af öfverdådig fröjd, ryckte rocken af sig, slängde den ut genom kajutdörren och ropade:
"Åhoj, åhi, och gör som jag.
Stryk flaggorna, J stolta örlogsmän alla, för hertigen vår herre och furste."
"Nå, de Wyk, unge herre, vill J skämma ut gammalt folk och visa er klokare än de.
Åhi, åhoj, salutera, salutera, mina herrar, skorna af, ut genom dörren."
Amiralen steg opp, befallte att kläderna skulle inhemtas och sade:
"Mina herrar det är slut med skämtet, nu förestår allvaret."
"Kapten Welam de Wyk, aflemna er värja."
"På herr Amiralens befallning", svarade Welam med fattning, "men jag anhåller att få veta af hvad anledning."
"Såsom saker till förräderi."
Några ord till försvar för sitt förhållande ville Welam anföra, men Peder Stolpe afbröt honom sägande:
"Svek och myteri kunna ur ingen synpunkt försvaras.
Har ni något annat att säga, har ni någon önskan, som jag kan villfara?"
"Naturligtvis har jag varit beredd på möjligheten af detta slut; jag har derföre blott en bön: låt mig få dö snart."
"Carl Lennartson, du har visat mig mången väntjenst, gör mig nu den sista.
För till min moder min sista helsning, bed henne förlåta mig den sorg jag gör henne med min död, och säg henne att jag beder herren Gud gifva tröst åt hennes hjerta, som alltid varit så varmt för mig.
För ock en sista helsning till jungfru Katharina Fleming, säg henne att jag villigt går i döden för hennes skull, och nu har jag intet i denna verlden mera att ombesörja, utan vill blott tänka på evigheten."
"Vi känne alltför väl dig och dina medhållares krokodiltårar, och vete nog hvad J ställen i verket.
Dock hoppas jag till Gud alsmäktig, att der skall komma klo för björnskinn, som man säger."
Carl hotade:
"Det är vår vilja att du afstår från din otillbörliga handel och begifver dig till oss, så framt du ej vill bekomma samma lön, som Johan Sparre vid Kalmar.
Du skall veta, att så snart vi hafva fört den andra hopen af ditt parti till herbergs, skall ej heller du blifva förgäten, utan få din kål kokad."
Men Stålarm endast fördubblade sin verksamhet.
"Af gamla Göbla på Muddais mellangård", fortfor Johan i sitt tal, "får ingen skatt fordras för detta år.
Växa de mindre barnen opp och bli arbetsföra, kan det bli tid att de erlägga sin skatt."
"Fattiga gummorna Greta, Elsa och Brita", fortfor Johan, blickande i papperen, "få en half tunna råg hvardera.
I morgon, innan jag reser, vill jag säga farväl åt dem af godsets folk, som vilja samlas här för att helsa mig."
Jost bugade sig djupt och lemnade sin unga herre, under det han brummade för sig sjelf:
"Äpplet faller ej långt från trädet, det är som om jag skulle höra fru Ebba sjelf.
Förr visste bonden hut, nu vet han knappt lyfta på mössan."
"Nå, Johan", sade Fleming till sin tjenare, som var sysselsatt med att skura blankt ett stycke af hans vapen.
"I morgon resa vi.
Hvad menar du om att åter lemna Finland?"
"Jag önskade blott att eders herredöme redan vore hos hans kunglig majestät och andra, som längta efter eder.
Krig och oro vänta här, och", här log den gamle tjenaren ett förstulet leende, "jag vet väl att det finnes ett par ögon, som speja efter min unge herre der borta."
"och dock befriades så många andra finska fruar af Arvid Eriksson, men min mor och mina systrar, ack de bevakades bättre!
Johan Bertelsson, om jag ej mera får se dem, skall dock du en gång säga dem huru kära de voro mig", sade Fleming drömmande.
"Herr Johan, min ädle, älskade, unge herre, huru kunnen J tala sådana ord!
Hvi talen J så?"
"God dag, unge herre", tilltalade honom nu den ankommande.
"J synes mig helt förvånad att se mig, och det är väl icke eller att undra öfver, ty när hertigen håller på att elda badstu åt oss, kan man nog behöfva vara hemma och binda qvastar.
Men jag önskade dock sjelf nu få råka eder."
Den gamle tjenaren kastade en lång, litet misstänksam, blick efter de båda herrarne, skakade på hufvudet och sade vid sig sjelf: "Hade jag honom blott väl borta härifrån."
"Ernen J, unge herre, verkligen resa bort härifrån?" började nu åter Arvid Eriksson.
"Ja", svarade Johan.
"Hvad jag här haft att uträtta, är fulländadt.
Jag kom blott för affärer.
Klas är bortgången, min morkär och mina systrar i Sverige, jag har här intet mera att göra."
"Sägen J så, herr Johan, hafven J icke konungens sak att förfäkta?
Veten J icke, att vi stundeligen vänte, det hertigen skall anfalla oss?"
"Ja, jag vet det, men icke är min tjenstestad här.
Då jag i fjol var med på det olyckliga tåget till Sverige, så åtföljde jag min konung, men här anser jag mig vara en öfverflödig person, som har intet att beställa."
"Herr Johan, låt mig tala till eder, som en frände och vän.
Och eder, min unge herre, vill jag allt godt och väl, ty J ären en älskelig och hjertlig ung man, men bort magen J nu icke fara.
Detta vore i sanning att förråda konungens slott och land."
Johan steg opp, stödde sin hand mot bordet och sade:
"Visste jag, att jag skulle till något gagn vara, så ville jag visst icke resa.
Kan jag, med min ensamma person, göra någon nytta, så vill jag gerna qvarstadna och med finnarne våga mig i den farlighet, som dem af hertigen kan förestå."
Eriksson fattade Johans hand och utbrast glad:
"Se, unge herre, det är taladt som jag af eder väntade, och som en rättskaffens konungens man egnar.
Min egen hatt tänker jag dock ej sitter mycket fast, om hertigen, det Herren afvände, skulle få öfvertaget: men är det så, så må man glader lägga hufvudet under för sin kung och sin heder.
Tiden väntar på ingen, jag bör icke vara borta från min plats."
Fröjdades hans tankar af den fägring, som omgaf honom, af solens glada sken mellan lunderna, och af vattnets stilla plaskande mot de grönskande stränderna, eller tänkte han på moder och systrar, eller gingo hans tankar ännu längre bort, till de strålande ögon, som kanske skulle fördunklas, om han icke mera skulle återvända?
Äfven nu ljöd Stålarms svar lika stolt:
"Han trodde ej på de honom meddelade nyheterna."
Stålarm anade det värsta, men nödgades dock gå in på detta vilkor, och blef sjelf, jemte alla män af någon vigt, satt i förvar, till dess hertigen kunde komma från Wiborg, der han emellertid låtit afrätta fjorton man, de fleste af landets ädlingar.
Man hade redan lärt sig att veta, det förrädarne halshöggos, och att alla voro förrädare, som förblifvit konungen trogne.
Fru Metta var ingalunda belåten, med att lemna det stora godset utan sin egen vård; men då herr Erik bestämdt så önskade, gjorde hon icke heller några invändningar och hade snart äfven här funnit arbete nog, med att ordna det förfallna, lilla hemmanet.