Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon var arftagarinna till en krona, som med hvarje seger tilltog i glans, men hon bar den icke ännu, dess makt tillhörde riksförmyndarne; hon själf stod väntande i dess skugga.
Hennes personlighet syntes nästan glömd för hennes värdighet, som ej kunde glömmas.
Allas blickar voro riktade på kriget i Tyskland, på Torstensons strider, faror och segrar, på det franska förbundet och Danmarks misstänkta hållning.
Men just under detta Kristinas sextonde år föregick inom henne själf denna obemärkta, men betydelsefulla förändring, som med makten af en naturlag flyttade drottningen-barnet, alldeles som andra vid hennes ålder, från morgonrodnaden in i det fulla dagsljuset, från barndomens drömmar och hugskott in i ungdomens brus af svällande lifskraft.
Norrköping, vid Motala älfs utlopp i Bråviken, var före Gustaf II Adolfs tid endast en marknadsplats för den rika östgötabygden, men växte genom Louis De Geer, kungliga privilegier och sitt gynnsamma läge snabbt till Sveriges förnämsta fabriksstad.
Dess 4,000 invånare voro mot slutet af September 1642 såsom fallne ur hakarna i anledning af ett då timadt kungligt besök.
Den ännu omyndiga drottning
Kristina var vid den ålder, att hon borde förvärfva sig någon kännedom om sitt rike och källorna för dess välstånd.
Hon anträdde en resa till Norrköping, åtföljd af rikskanslern och flera af rådet, sin öfverhofmästarinna fru Beata Oxenstjerna, gift med Karl Bonde, sin kusin pfalzgrefvinnan Marie Eufrosyne, sin jämnåriga, jungfru Ebba Sparre, samt en talrik svit.
Det var dagar för nytta och nöje.
Drottningen besökte järnverken, harnesksmedjan, fabrikerna och andra märkvärdigheter.
Hon var lärgirig, hon frågade oupphörligt, hon ville veta tillgången vid dessa underbara förädlingsprocesser, som det svenska järnet undergick.
Slutligen tröttnade hon, alldeles som andra vid hennes ålder, och då tillställdes för hennes nöje jagten i Kolmården.
Utgången är bekant.
Kammarherren Klas Wrangel, som anförde jagten, ville uppdrifva elgar, men skogen var därtill för vidsträckt och tiden för kort.
Drottningen sköt från sadeln i fullt språng en jösse.
Detta var icke nog, hon upptäckte räfven, räfven bedrog henne, hon bedrog jagtsällskapet, och änden blef kullerbytta.
När Kristina återvände till staden, syntes hon blek och utmattad.
Det var dock ingen barnlek, detta fall från hästen och släpande vid stigbygeln.
Hon låtsade icke därom under första ifvern att gäcka förföljarne, men när spänningen var förbi, återtog naturen sin rätt.
Hon kände en olidlig värk i hufvudet, bröstet och ryggen; hon inbillade sig, med sin lifliga fantasi, att hon afbrutit ett refben.
Med möda tillryggalade hon vid Flemings arm den korta vägen från hamnbryggan till De Geers hus, där hon bodde vid torget.
Här omhändertogs hon af fru Beata Oxenstjerna och väckte ej ringa bestörtning.
Kristina älskade ej denna sin tuktomästarinna, som med alla en husmoders dygder förenade ett sträft sätt och icke dolde, att hon ogärna underkastade sig detta ömtåliga uppdrag af riksförmyndarne.
Hela hofstaten kom i rörelse och skrämdes ytterligare af de återvändande jägarne, som ej kände drottningens fall eller orsaken till hennes försvinnande, men desto bättre kände Kolmårdens dåliga rykte.
Sven Axelson hade låtit undfalla sig halfkvädna ord om någonting, som skulle ha timat i bergsklyftan.
Det skulle ha skett, men ändock icke skett: därpå blef ingen klok.
Hofläkaren efterskickades och föreskref åderlåtning.
Intet refben befanns brutet, men åtskilliga skråmor upptäcktes på rygg och axlar samt en blånad på högra tinningen.
Man skulle icke få den triumfen att se henne straffad för en nyck.
Furstinnan Marie Eufrosyne var likaledes af oro och skrämsel illamående.
De två kammartärnorna, hvilka medföljt för drottningens närmaste uppvaktning, befunnos halfdöda af ridten och fruktan för straff.
Morsker hade återfunnits betande i en skogsbacke.
Vidunderliga rykten gingo från mun till mun.
Kerstin hade blifvit bergtagen, eller hade hon med nöd undkommit stigmän.
Hon hade blifvit förhäxad -- »krossad», som termen lydde i folkspråket.
Jägarne erinrade sig den okända flickan, som ledt dem på villovägar åt Åby, och funno henne skäligen misstänkt.
Hon måste förhöras.
Hon fanns icke långt borta.
Ingen hade haft tid att tänka på Hagar.
Okänd i ett främmande land, vågade hon icke tränga sig in i drottningens bostad och satt, väntande vidare befallningar, på trappan till huset.
Här igenkändes hon af Sven Axelson.
Han hade ej glömt, att Morsker skyggat vid det ställe, där flickan stått invid hasselhäcken.
Hagar öfverraskades oförberedd, frågades, men behagade icke svara.
Hon ihågkom drottningens lifliga önskan att dölja sitt äfventyr och förteg ståndaktigt allt, utom den befallning hon fått att medfölja till staden.
Hon fördes till fru Beata, som tog henne för en finsk kammarpiga.
-- Så ja, sade den stränga frun, sedan hon fått veta hvad hon trodde sig behöfva om Hagars person. -- Du är finska, du?
Vet du hvad man säger om dig?
Man säger, att du är en trollpacka, som understått dig att bruka onda anslag.
Och vet du huru man straffar trollpackor?
Man piskar dem med ris och bränner dem på bål.
Betänk detta, du illmariga stycke; ljug icke, svara på mina frågor!
Hvad har händt fröken Kerstin i skogen?
Hvarför återfanns hennes häst med tom sadel?
Hvarför är hon sårad?
Hvarför ljög du för herr Klas, att hon ridit till Åby?
-- Jag trodde, att jägarne hade ondt i sinnet, svarade flickan på sista frågan, utan att inlåta sig på de öfriga.
-- Nå vidare!
Jag vill veta hvarför fröken är sårad och hvem som sårat henne.
-- Hon har törhända stött sig mot träden.
Där är svårt att rida i Kolmårdens skog.
-- Undflykter!
Du vet mer än du vill bekänna.
-- Axelson, hämta ris!
Axelson var ej sen att hämta ett hasselspö, som i den gamla goda tiden alltid fanns till hands för loflig husaga.
-- Nå -- sade fru Beata betydelsefullt -- får jag nu svar?
Hagar fortfor att tiga.
Den som minns Hagar och Bennu i Kaskas torp vet, att Dordej aldrig vågade hota dem med ris, emedan de däraf blefvo blott sjufaldt värre.
-- Apollonia -- fortfor fru Beata till en handfast kökspiga, som stod nyfiken i dörren, halft skrämd, halft jubilerande öfver den unga trollpackans rättvisa näpst -- lös upp flickans klädning och blotta hennes skuldror!
Apollonia närmade sig.
Hagar sprang tillbaka, grep en väfsked, som stod vid väggen, och utropade:
-- Våga att röra mig!
Jag är här på drottningens befallning, och ingen annan än hon har rättighet att förhöra mig!
Drottningen var visserligen omyndig ännu och stod under sin öfverhofmästarinnas tukt, men hon var dock en drottning.
Fru Beata besinnade sig.
-- För häxungen till källaren, och tillbomma dörren!
Hon begär rannsakning; hon skall få den, så det hviner om öronen.
Du där -- tillade hon till flickan -- tänk på profossen!
När du betänkt dig, så bulta i taket!
Man skall höra dig i köket, och jag vill då se om jag kan göra något för dig.
Hagar fördes trotsig, men utan motstånd, till husets källare, under hvars fuktiga hvalf hon knappt kunde stå rak, och instängdes på förbättring.
Fru Beata hoppades, att hon snart skulle falla till föga.
Adelns privilegier gåfvo den stränga, men rättvisa frun en domsrätt, som icke ens konungamakten vågade vidröra.
Man omtalar, just från 1642, att rikskanslern låtit straffa en tjenare, oaktadt drottningens förbön.
Kristina låg i feber, förorsakad mera af nervskakningen, än af yttre eller inre kroppsskador.
Ebba
Sparre satt vid sin kungliga väninnas sida.
-- Lider du mycket? frågade hon, i det hon tvättade med blyvatten en skråma på den sårades högra skuldra, som höjde sig märkbart öfver den vänstra.
Den vackra Ebba kallade i enrum drottningen du.
-- Det är ingenting, sade Kristina.
Jag kom likväl till staden förr än ni.
-- Men så du förskräckt oss!
Dora ligger till sängs, Sidonia hostar blod.
De stackars tärnorna redo ihjäl sig af skrämsel.
Hvarför red du ifrån oss?
-- Hvarför kunde ej Wrangel uppdrifva en elg?
Jag fick sikte på räfven, och sedan ... det var min lust att själf leka villebråd.
Det är godt att öfva sig.
-- Tillåt mig badda din tinning!
Hvarifrån fick du blånaden där?
-- Jag kindpustade skogsrået och han torde ha klöst mig.
Ebbas bestörta uppsyn röjde, att hon icke ansåg detta alltför otroligt, när i detsamma deras samtal afbröts af fru Beata.
Hon fann rådligast förbjuda den febersjuka att tala.
-- Läkaren -- hviskade hon till Ebba -- vill veta hvar och huru drottningen skadat sig.
-- Hon säger, att skogsrået klöst henne, svarade Ebba Sparre oskyldigt.
-- Tokprat!
Men i våra dagar hör man ju mycket talas om häxekonster.
Jag har tagit en misstänkt person i förvar; säg intet därom!
Den sjuka bör lämnas i ro.
Likasom för att gäcka denna föreskrift anmäldes kort därpå rikskanslern, och honom kunde tillträde icke förmenas.
Den berömde Axel Oxenstjerna, konungen utan namnet, var vid denna tid femtionio år gammal.
Högrest och kraftfull, med grått hår, hög panna och blå ögon, bar han ännu på kinderna ungdomens skära rodnad.
Man förstod, att denne man kunde befalla: han var ju »den axel, kring hvilken världen (läs: samtiden) rörde sig»; men han kunde äfven vara personligt älskvärd, och inför sitt konungahus var han det alltid.
Han hade redan haft mer än en besk sanning att säga sin unga drottning, och han skulle senare nödgas säga henne långt flera; men han glömde aldrig, att han talade till »den store Gustafs dotter».
Rikskanslern dolde icke sitt missnöje med Kristinas obetänksamma jagtäfventyr och kom för att säga henne det.
-- Jag förnimmer, sade han, med fast mycken bedröfvelse eders majestäts ohälsa af så skadeliga nöjen och vet där intet annat råd till, än att taga en lärdom af det som nu engång intet kan göras ogjordt.
Är ock eders majestät nu lyckligen kommen till den ålder, när förståndet bör råda och I själfve veten huru kostbar eder höga person är att akta för hela rikets välfärd.
Där är sannerligen intet så ädelt villebråd i Sveriges skogar, att ju det kunde gå upp emot en enda skråma, som eder rör, ty där som I icke akten edert eget hull i ungdomens hastiga mod, mån
I betänka, att I hören med kropp och själ Gud och Sveriges allmoga till.
Och jag vill nu intet hafva sagt detta till att bedröfva eder, nådigaste fröken, efter I ju liden själfver af skadan, det jag nu hoppas och beder till Gud, att snart skall hafva en hugnelig öfvergång.
Utan mån
I till framtida bättre eftersyn taga det gunstigt upp, såsom det kärligen och med all skyldig vördnad eder sagdt är af eder och eder store faders trogne tjenare, den intet bättre i världen vet, än att hans nådiga drottning må komma till ett lyckosamt regemente här i tiden och till de utvaldes ro efter detta.
Hvarpå han med ett blidt småleende kysste drottningens hand, likasom för att afbedja hvad där kunde vara förnärmande i hans tillrättavisning.
Oxenstjerna var så van att väga sina ord, hvilka ju på denna tid lågo tungt i Europas vågskål, att en stenograf eller en tryckpress från våra dagar icke behöft lägga en bokstaf till.
Om det fanns någon dödlig, för hvilken den faderlösa Kristina kunde och borde hysa en dotters känslor, var det visserligen denne man, den främste bland hennes förmyndare, hvilken icke blott bar hennes kronas bördor, utan allt från hennes späda år varit för sin drottning en faderlig rådgifvare.
Och hon kunde icke undgå att vörda honom; han var verkligen den ende, för hvilken Kristinas själfrådiga lynne böjde sig, den ende som hon -- ännu åtminstone -- icke vågade motsäga.
Men att älska honom som en fader, att böja sig med en dotters frivilliga lydnad under hans råd, det kunde hon icke.
Därtill var han henne för öfverlägsen, och nyckeln till Kristinas gåtfulla personlighet, sådan denna begynte antaga bestämd gestalt i hennes sextonde år, var ingen annan än den, att hon icke tålde någon bredvid sig, långt mindre öfver sig.
Hon kunde högakta, värdera, beundra, älska, ja, ända till blindhet älska den ene eller andre, som hon ansåg värdig sin aktning eller sin kärlek, ty de hafva farit mycket vilse, som sagt, att hon aldrig kunde älska någon eller något annat än sig själf.
Men hon kunde det endast med det villkor, att detta något eller någon var henne underlägset.
Att stiga i hennes ynnest, det var icke blott att visa de egenskaper, som hon uppskattade högst, det var än mer att stå under hennes egen nivå; att falla i hennes gunst, det var att vilja vara hvad hon var eller däröfver.
Hon begärde icke underdånighet, ehuru det i lynnets häftighet stundom tycktes så, ty förödmjuka sig kunde också en slaf, och hon föraktade slafvar.
Hon behöfde och hon fordrade att vara denna »makalösa», som hon sedan blef, ett uttryck, i hvilket man läser devisen på hennes ensliga storhet.
Hon satte sig upp och svarade i en lätt ton, som motsades af hennes feberglänsande ögon:
-- Jag red för häftigt, det är trötthet och går snart öfver.
Rikskanslern betraktade henne forskande.
Han befarade ett nytt utbrott af dessa hastiga sjukdomsfall, för hvilka Kristina varit utsatt under sina växande år.
-- Det är rådligast att nu hvila, förmanade han.
Kommissarien
De Geer väntar där ute att förnimma huru det förhåller sig med hälsan.
Hans underdåniga önskan är att i morgon hedras med sin nådiga drottnings besök på Finspång.
Jag skall svara honom, att det må uppskjutas.
Resan gör omak.
-- Eders kärlighet täckes svara kommissarien, att jag med nöje skall mottaga hans inbjudning i morgon, yttrade hon.
Är fältmarskalken Horn anländ till Norrköping?
Jag vill minnas, att han väntas i dag.
-- Han anlände på förmiddagen, svarade rikskanslern, förvånad att se den sjuka så hastigt vid krafter.
-- Jag önskar se honom, jämte eder och De Geer, vid taffeln i kväll klockan sju.
-- Nej, det kan eders majestäts nuvarande svaghet omöjligt tillåta, vågade fru Beata invända.
-- Min svärson Horn kan få den nåden att följa till Finspång i morgon, om hälsan medgifver, anmärkte Oxenstjerna.
-- Hvad?
Eders kärlighet vill, att en så berömd hjälte, som nyss blifvit mottagen med stora ärebetygelser i Schweiz, Holland och Frankrike på sin återresa, skall vänta på företräde hos mig!
Han har ej varit i Sverige sedan tretton år, och jag kan ej minnas honom; jag var ett barn, när han drog ut i kriget.
Invitera honom till aftonvarden; jag är fullkomligt frisk.
Och assessor Stjernhjelm, anlände han inte i går från Dorpt?
Jag önskar se honom med de öfrige.
Han blir nu vår antikvarie för rikets fornlämningar; jag vill fråga honom om han kan restaurera Stäket.
Det är märkeliga ruiner; jag var nära att bryta halsen af mig där vid besöket i somras.
Hon talade fort och otåligt; det var feber i orden.
Rikskanslern växlade en betänklig blick med sin syster, men ansåg icke rådligt att nu motsäga henne.
Febern kunde förvärras.
Resultatet blef, att de tre nämnde herrarne skulle inbjudas till hoftaffeln samma kväll, och om drottningen, som man kunde förmoda, vore hindrad att infinna sig, skulle rikskanslern och hans syster göra les honneurs.
Hon ville ej vara sjuk, hon ville ej vara kastad ur sadeln, ville ej anses straffad för sin obetänksamma ridt.
Ingen skulle ana de frossskakningar, som genomilade hennes leder, eller den matthetens svindel, som gång på gång hotade att beröfva henne medvetandet.
Hon hade till och med låtit kläda sig omsorgsfullare än vanligt.
Hon talade mycket, kanske för mycket, men hon talade klokt och, där ämnet tillät det, kvickt.
Det var första gången man såg den Kristina, som skulle förvåna världen.
Rikskanslern hörde henne med undran, de öfrige med beundran.
Hon hade sedan några få timmar likasom vuxit.
Drottningen-barnet tycktes genom någon underbar, plötslig kris hafva blifvit förvandlad till drottningen-jungfrun.
Presidenten Kurck, som icke dröjde att vid sin ankomst uppvakta de höge resande, blef likaledes inbjuden till hoftaffeln.
Denna serverades för fjorton personer.
Norrköping hade den sällsynta lyckan att se kring sin drottning församlade fem män, hvilka redan voro och än vidare skulle blifva de främste representanterne för fem olika samhällsriktningar: riksstyrelsen, kriget, lagskipningen, industrin och litteraturen.
Det var en femtonårig prinsessas debut, och i hvilket tillstånd!
Till höger om henne satt rikskanslern, till vänster fältmarskalken Horn.
Vid sidan af dessa grannar ville hon för intet pris förråda en svaghet, men hade iakttagit försiktigheten att behålla Ebba
Sparre närmast bakom sig som uppvaktande hofjungfru.
Tid efter annan lutade hon sig mot sin väns skuldra, likasom för att hviska till henne en befallning, medan hon i verkligheten behöfde ett stöd för att icke förråda sig.
Man talade om kriget, om Torstensons tåg mot Olmütz och möjligheten af ett förestående stort fältslag; det var en månad före andra slaget vid Breitenfeld.
Horn hade nyss afslagit republiken Venedigs ärofulla anbud att som generalissimus anföra dess härar mot turkarne.
Kristina yttrade skämtande, att så kärt det vore att se honom i Sverige, ville hon hellre se honom i Konstantinopel.
-- Dock ej som fånge, anmärkte Horn.
-- Eder kan man instänga, men aldrig kufva, genmälde drottningen.
Edert lif är en saga.
Trollen stänga eder sju år i berget, och ni återvänder föryngrad till nya bragder.
-- Vanan gör underverk, svarade Horn leende.
Finska pörten och tyska bivuaker ha den fördelen att icke skämma bort oss med mjuka bäddar.
-- Säg inte det, fältmarskalk!
Ni och edra landsmän värmen eder gärna vid elden.
Ni hade hett nog vid Breitenfeld, men så var ni också konungens »högra hand».
-- Jag håller för, att en krigare hellre mister sin högra hand, än ser den i kedjor, genmälde fältherren.
Det värsta i Ingolstadt var att icke få slåss för min unga drottning.
En gång -- tillade han -- var jag nog lycklig att få göra eders majestät en tjenst.
Det var, när jag hedrades med förtroendet att begära prinsessans af Brandenburg hand för salig konungen, eder store fader.
-- När jag blir sextio år -- svarade Kristina i samma ton -- skall jag tacka eder för min tillvaro, om den då visat sig värd att tacka för.
Gustaf Horn var nu femtio år gammal, icke högvuxen, men kraftigt byggd, med hängande långt, lockigt brunt hår, bruna, milda ögon, smal panna, blekgul hy, korta mustascher och ett uttryck af nästan sorgset allvar, där smålöjet, som nu upplyste hans kärfva anletsdrag, var en lika behaglig som sällsynt gäst.
Dessa finska pörten, som tillhörde hans barndomsminnen, hade påtryckt honom den outplånliga stämpeln af ett folk,
hvars mod är tyst, hvars lugn är hårdt, hvars trohet trotsar döden.
Holländaren Louis De Geer, nu femtiotre år och sedan ett år svensk adelsman, var i lynnets allvar och oskrymtad gudsfruktan Horns själsfrände, men i öfrigt så olik honom, som freden är olik kriget.
Han bar en rik borgares långa, svarta, tätt tillknäppta sammetsrock och en bred, slät halskrage med två hängande silkestofsar.
Några tunna grå lockar vid öronen, ett omsorgsfullt klippt helskägg och en svart kalott på den kala hjässan omgåfvo en hög panna, finhylta kinder och ett par kloka, välvilliga, lugna ögon.
Det var något tillbakadraget i hans person; man hade framför sig en tystlåten köpman, som ständigt afbidade konjunkturer och förstod att begagna dem, men på samma gång ingaf förtroende genom ett uttryck af redbarhet och soliditet.
Han stod just nu i underhandling med kronan om att inköpa Finspång, som han arrenderat sedan 1618, och därtill de rika järnverken kring Dannemora.
En sådan storman i järnindustrin hade Sverige dittills aldrig sett.
Om han kände sin betydelse, undgick denna ej heller de styrande.
-- Ni vill lägga eder till de bästa egendomar i Sverige, sade drottningen skämtande till De Geer.
-- När jag arrenderade dem, voro de de sämsta, svarade köpmannen lugnt.
-- Herr De Geer är icke nöjd med Sverige, inföll Oxenstjerna i samma ton.
-- Han gör affärer på Guineakusten och erbjuder oss att lägga Afrika under Sveriges rike.
-- Godt, herr De Geer, sade hon.
Håll ord, och ni skall inte finna oss lika svarta, som våra nya undersåtar.
Eder hertigliga vapensköld skall prydas med en morian i guld.
-- Där Gud gifver nåden till, genmälde köpmannen, kan något uträttas med förstånd och penningar.
Jag vet endast en man i Europa, som vore nog klok och nog rik att underlägga sig Afrika, och den mannen är jude.
En ny Salomo?
-- Ruben Zevi i Regensburg.
-- Honom känna vi alltför väl, skrattade rikskanslern.
Han har nöjt sig med trettio procent för våra små ficklån; kan vid en annan lägenhet ock begära femtio.
Nej, eders välborenhet, vi äro tillsvidare förnöjde med vårt Europa, allenast vi kunde det skickligen anamma och sköta, men när vi behöfva mer, är det eder vi vilja skicka till Afrika.
Assessor
Stjernhjelm, som år 1631 erhållit sitt klingande adliga namn i utbyte mot det tarfliga Göran Olofsson, hördes förmena, att om Sveriges rike underlade sig morianer och hedningar, vore icke heller judarne med deras penningepungar att förakta.
Stjernhjelm var nu femtiofyra år, välbekant som en lärd, skarpsinnig och skarptungad domare, äfvensom författare i antikviteter, men hittills nästan okänd som skald.
Han bar domarens vida långrock och, likasom De Geer, kalott på hjässan.
Håret hängde yfvigt på sidorna; mustascherna och halfskägget gåfvo honom ett bistert utseende.
Presidenten Kurck förenade sig i en gensaga mot judarne.
De voro rättslöse i romerska riket och annorstädes trångt omgärdade i sina borgerliga rättigheter.
De Geer anmärkte, att judarne i Holland gjorde god tjenst som bankirer.
Samtalet blef lifligt.
Ingen märkte, att drottningen ofta skiftade färg och stundom afbröt sig själf, likasom för att draga andan.
Hon hade inlåtit sig i tal med Stjernhjelm om Stäket och dess historia, när hon plötsligt grep Ebba Sparre hårdt i armen och stannade midti en mening.
Fru Beata, hvars skarpa ögon ständigt voro på vakt, märkte rörelsen, stod upp från bordet och närmade sig drottningens plats.
Allas blickar vände sig ditåt, taffelns gäster sågo frågande på hvarandra.
Själfve rikskanslern, som satt närmast, hann icke yttra en bekymrad fråga, förrän Kristina, lika blek som hon nyss varit röd, återtog samtalet i sin förra skämtande ton.
-- Assessorn skall inte neka, att det spökar på Stäket.
Är det Gustaf Trolle, som går igen?
Det må assessorn veta, som själf håller en spiritus familiaris och är, så till sägande, hemmastadd i alla lönliga ting.
Neka inte, att assessorn har tändt eld på en bondes skägg med sitt trollglas och när som helst kan göra en loppa till en elefant!
-- När jag har den lyckan att rättfärdiga mig för en så lärd drottning, behöfver jag nödigt försvara mitt fattiga förstoringsglas, genmälde Stjernhjelm, som icke längesedan nödgats i ett offentligt tal rentvå sig gent emot liffländska prästerskapets beskyllning för häxeri och ateism.
-- Inbilla mig det! fortfor Kristina muntert.
Har assessorn ett förstoringsglas, så låna det, käre, åt riksskattmästaren, att han engång må få en glad stund i vår skattkammare!
Torde ock herr
Lennart därute blifva storligen nöjder att se bataljonerna ökas mångdubbelt.
Den nöjdaste blir herr De Geer: han gör järnstänger af en nålsudd.
Klockan närmade sig nio, som då var en mycket sen timme.
Måltiden slutades med en lång aftonbön, och gästerne betygade sin skyldiga vördnad med att kyssa drottningens hand.
Man åtskildes.
-- För mig till mina rum! hviskade drottningen till sin väninna.
Hon hade endast med yttersta ansträngning förmått säga några förbindliga ord vid afskedsceremonin.
Sparre ledde henne till sofrummen.
Där återstod ännu en pröfning och icke den som kräfde det minsta modet.
Fru Beata följde pligtskyldigast med.
Hon misstänkte förställning: hon ville veta allt hvad hon icke skulle få veta.
Därtill så många omständliga föreskrifter för natten, bäddens tillredning, vaktgöringen, läkemedlen, nattlampan!
Dessa tjugu minuter voro de mest olidliga.
Hvarje ögonblick nära att falla i vanmakt, nödgades Kristina åhöra förmaningarna och besvara dem på ett sätt, som lugnade farhågorna.
Hade ej detta lyckats, skulle fru Beata kvarstannat öfver natten i sofrummet.
Men det lyckades.
Den nitiska vårdarinnan gick, öfvertygad att blott någon matthet återstod och skulle förgå med nattens hvila.
Knappt hade dörren stängts efter henne, innan drottningen svimmade så oförväntadt, att hon skulle fallit handlöst till golfvet, om ej kammartärnan, som afklädde henne, stått därinvid.
Skulle läkaren tillkallas?
Nej ... drottningen hade förbjudit det.
Starka luktvatten återkallade slutligen medvetandet.
-- Ebba -- hviskade Kristina med svag röst, när hon samlat sina tankar -- afundas icke en drottning!
Jag vet det nu ...