Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tiden för tecknets qvarsittande kan af tjenstgörande majoren bestämmas från två till sex dagar, under hvilka knekten är nekad permission.
Den andra flyttas karlen i en straffklass, der han underkastas 1 å 2 timmars daglig straffexercis, nekas permission, förbigås vid extra gratifikationers utdelande och erhåller å uniformen tvenne strafftecken.
Tiden för straffet bestämmes af tjenstgörande majoren från 1 till 4 veckor.
Tredje graden sättes trenne strafftecken på uniformen, soldaten ådömes under bestraffningstiden, som af tjenstgörande majoren bestämmes från 1 till 3 månader, att inom kasernen eller lägerplatsen förrätta allehanda sysslor, såsom rummens och tältgatornas städning, rengöring af kompaniets klädespersedlar, daglig straffexercis, med tillägg af vissa straffvakter.
Från 3:dje graden ötvergås till mörk arrest på kortare och längre tid, och då soldaten sålunda va - Dou 29 Maj.
535 rit 6 gånger bestraffad och vidare straff måste förekomma, skalle detta bestå deruti: att soldaten genast ur rullorna afföres och öfverlemnas endera i civilauktoriteternas händer eller till de s. k. straffkompanierna, allt efter förseelsens eller brottets beskaffenhet.
Jag har anfört detta utan att sjelf anse mig berättigad att gilla eller förkasta förslaget.
En värd medlem af detta St. har yttrat:
"Möjligen skulle prygel kunna utbytas emot ett annat straff vid värfvad, egentligen garnisonerad trupp, men vid vår beprisade indelta armé samt under marscher oell tåg kan detta ej ske.” Samme talare tillägger: »Skulle prygel utbytas mot annat, så är detta för indelta arméen nära nog omöjligt att tillämpa, Yi veta alla, att hvarken regements- eller kompaniarrester finnas vid indelta arméen» o. s. v. Hvad sednare delen af detta yttrande så synes, för att döma af vissa företeelser, som Regeringen nu vore betänkt att fylla densamma.
Det är bekant att regements- och kårehefer redan erhållit befallning att ingifva förslag rörande kompaniarresters uppförande inom deras distrikter.
En af dessa kårehefer berättade mig sjelf häromdagen, att han uträknat kostnaden för ifrågav:de samtliga arrester, och att om frenne kompanier förenade sig om en arrest, trodde han att kostnadsförslaget ej skulle öfverstiga 400,000 rdr rmt — en ju ganska obetydlig summa,. då fråga är om genomförandet af ett nytt straffsystem ?
Om mot principen, att på detta satt sammanslå irenne kompanier, af någon ifrare för prygelstraffets qvarstående skulle invändas, att vandringen emellan arresten och roten härigenom blefve nog tidsödande och mödosam, kunde man ju svara: att som de anförda olägenheterna endast drabbade den brottslige, borde dessa i sin mån bidraga att gora straffet så mycket mera afskräckande.
Hvad åter omöjligheten angår att »under marscher och tåg” vara utan hasselkäppen, så ber jag att, såsom dräpande svar på invändningar af detta slag, få anföra följande rader ur ett bref från en man, den der uppväxt i krig, blödt för sitt land och skurit lagrar, icke under lustläger — utan på valplatsen.
Så här skrifver han till mig: »Hr Gr:n ber mig upplysa om min erfarenhet under krigsåren i afs:de på det förnedrande och ingalunda förbättrande prygelstraffets användande.
Jag skyndar att derå svara: att detta straff under ett aktivt fälttåg sällan eller aldrig, så vidt jag minnes, kom i fråga.
De mindre förseelserna straffades med soldatens kommendering till trossen, som den tappre ansåg för en hård dom, värd att undvikas genom ett uppmärksamt och godt uppförande
Eör olydnad eller orderbrott finns under krig blott ett straff: skjutas.
Stölder och andra vanhederliga brott hade den tiden till följd det afskyvärda spöstraffet.
Att väcka soldatens hederskänsla, är att göra honom angelägen om att i alla hänseenden uppfylla sina pligter, och dertill bidrager ingalunda prygel - 536
Den ‘29 Maj. straffet, utan tvärtom gör det honom känslolös för ärans anspråk.
Att flyttas från lista till 2:dra ledet eller bära andras persedlar och packning, eller g*öra dubbel vakt, begagnades under 1808 och 1809 årens krig med mycken fördel, näst det att ställas bland trosskuskarne, hvilket soldaten allmänneligen fruktade, emedan dessa kuskar vanligtvis utgjordes af ett slags utskum bland supiga soldater eller dertill för tillfället legda personer.
Min öfvertygelse är, att ambitionsstraff äro de enda ändamålsenliga för ett manskap, sorn bär ärans vapen och utgör fäderneslandets sanna försvar.
All förnedrande bestraffning härdar sinnet och känslan till förakt af menniskovärdet, hvilket deremot bör upprätthållas i jemnbred med gudsfruktan och disciplin, en god och tapper stridsmans bästa igenkänningstecken och roten till alla dygder.» Gustaf Montgomery.
Hrr, att möta alla de inkast, som blifvit gjorda och helt säkert skola ytterligare göras, i akt och mening' att förhindra prygelstraffets afskaffande, dertill erfordras stilistens tålamod och lättingens öfverflöd på tid, och ingendera har blifvit min lott.
Men då de flesta argumentationer, som utgått på detta straffs bibehållande, egt enahanda karakter af envist fastblifvande vid det gamla, för öfrigt vittnande om föga styrka i bevisningskonst, men väl ett då och då understucket begär att nedsabla en rättmätig fordran — torde vara fullt tillräckligt att genomgå en af dem, för att ådagalägga halten hos hela denna opposition.
Jag vänder mig då till den af mina motståndare, som på detta rum först behagade egna min motion en granskning eller, kanske rättare sagdt, ansåg sig af mitt anförande uppmanad att yttra sig i frågan.
Eget att detta anförande skulle, hvad antalet af rader angår, upptaga det förargliga siffertalet »fem och tjugo» — ett i sanning passande emblem åt innehållet.
Låtom oss nu, Mine
Hrr, taga reda på sjelfva kärnan i denna produkt af erfarenhetsrön och närmare kännedom om egna och andra länders militära förhållanden.
Han yttrar: »Borttaga vi det, som numera i sjelfva verket blott Annes till namnet (nemi. prygel), så måste vi sätta något annat i stället.»
Lämpligaste svaret på detta, om den mest otyglade fantasi vittnande påstående, vore visserligen att tillråda författaren att något grundligare, än som skett, genomgå arméens afstraffningstabeller för de tvenne sista åren.
Han skulle då få erfara, att det »numera», för att nyttja hans eget ord, pryglas ganska mycket inom arméen, särdeles den värfvade.
Vidare: »Alla främmande nationer, som borttagit detta straff (prygel), hafva likväl måst införa andra.
Så hafva Norrmän och Danskar» o. s. v. Orden »så hafva» synas uttrycka en förmodan att prygelstraffet i Norge och Danmark är borttaget, men detta är ett fullkomligt misstag.
Den 29 Mai. 537 Vidare: »Vi (Svenskar) kunna i alla fall trosta oss öfver att ej hafva fått bort detta straff (prygel) ännu, då England, verldens största och upplystaste nation, ännu har detsamma qvar.” I sanning, M.
Hrr, en egen slags tröst, nemi. att i andras fel eller missbruk finna en ursäkt för sina egna!
Det var ej så särdeles längesedan England g3mnade slafhandeln.
Hade vi då gjort på samma sätt, och någon representant funnit sig uppmanad att ifra mot handeln med menniskor, så, om hans motion fallit, hade man kunnat trösta sig med att detta köpslående bedrefs »af verldens största och upplystaste nation”.
Det har hos våra beifrare för prygelstraffets bibehållande hört till taktiken att framdraga käppväldets florerande inom den Engelska armén.
Men man tyckes härunder hafva förbisett de stora förändringar, som nyligen skett inom den Engelska militär-lagstiftningen, och huru bruket att styra soldater med käppen af allmänna opinionen der blifvit utdömdt.
En nyligen till fäderneslandet hemkommen Svensk officer och som med utmärkt heder bevistat Indiska kriget, hr löjtnant Lind af Hageby, meddelar mig följande intressanta notiser: ”Till svar på brefvet får jag upplysa, att under den tid af ett år, som jag tjenstgjorde med Engelska armén uti Indiska kampagnen, dels som kompani- och dels som batteri-chef, ej inom min afdelning prygel utdelades.
Orsaken härtill tillskrifver jag i första rummet, att befälet i allmänhet gjorde sig en ära af att vid alla möjliga tillfällen väcka soldatens eller sjömannens ambitionskänsla och att göra honom uppmärksam på att han, liksom vi officerare, måste beflita sig om att hedra sitt fosterland, för att i sin ordning hedras af detta.
Af erfarenhet påstår jag, att ingenting är lättare, än för en duglig officer att göra soldaten till ett villigt redskap, men att sämst lyckas det med våldsamma medel.
Den hörsamhet, som framkallas genom fruktan, den ger jag ej mycket för.
Den hund, som skall piskas till skogen, biter ej något villebråd, är ett gammalt ordspråk . . .
Under färden från och till
Kina hände att matroser afstraffades med ofvannämnde straff, men syntes mig det blott förhärda och förbittra emottagaren, och gjorde således ej den åsyftade verkan, som de s. k. ambitionsstraffen, bland hvilka jag särskildt nämner det att dömas ovärdig att intaga sin måltid tillsammans med kamrater, eller att ej vara ledig på vanliga fritimmar, att få sin romportion uppspädd med vatten m. m.
Särskildt vill jag nämna, att den kapten, som förde oss till England och fick befälet öfver fregatten efter sir William Peel, ej fick befordran, af skäl, man hade anledning tro, att han pryglade sin besättning, hvilket ej skedde så obetydligt, men alltid enligt författningarne.
De Engelska tidningarne skrefvo mycket härom.
En gång hände mig, att en officer ombord svarade mig på min förfrågan, om han ej ämnade sig på däck för att åse bestraffningen, vid hvilken alla man borde vara närvarande, det han, oaktadt flera års tjenstetid, ännu ej Dun 29 Maj. sett en dylik afstraffning och hoppades att aldrig behöfva det.»
— Så långt ,ur brefvet.
Jemföras de Engelska parlamentsdebatterna för år 1836 med de sednast derstädes hållna, rörande prygelstraffpts ufskaffande, så får mun se, huru i England tankarne om straffets behöflighet betydligt förändrat sig.
(Iti den anförda skrifvelsen från premierlöjtnant Lind af Hageby påpekas jemväl detta omslag i allmänna tänkesättet, under följande tillägg: ”Det är för dig ej obekant, att Englands krigsartiklar blifvit nu, sedan jag lemnaöe tjensten der, så ändrade, att prygelstraffet sällan användes, och tror man att det snart skall alldeles försvinna.”
Vidare säger min motståndare: »Vill man bibehålla ett straff som varning åt dem, som icke annorlunda låta sig rätta, så är intet lämpligare än prygelstraffet.”
Häraf tjockes följa: att då den inre menniskan sjunkit så djupt, att hon blifvit oemottaglig för alla ädlare ingifvelse!- eller intryck, med ett ord blifvit invärtes förstenad, så skulle några käppslängar vara tillräckliga att uppväcka den andligt bortdomnade, försätta hennes halft förruttnade och halft afstannade blodmassa i en lifligare cirkulation, återgifva krafterna den förlorade spänstigheten m. m.
Jag för min del tror, att, der denna andeliga depravation hunnit så långt som här blifvit antydt, det är bättre att afskeda det oförbätterliga-subjektet, än att förvandla det till en spötafla, i den förhoppning, att ur detsamma frampiska en — fosterlandsförsvarare!
Slutligen yttrar han: »Öfver hufvud taget torde inom indelta armén ej utdelas mer än 40 å 50 prygel om äret ”
För att ådagalägga, hurusom denne min motståndare är sväfvande i sina beräkningar, anhåller jag att få upplysa honom, att under do tvenne sista åren eller
Ar 1858 utdelades inom indelta armén:
Första haltåret 1,202 prygel.
Andra halfåret 979 » o
Summa 2,281 prygel.
Ar 1859 utdelades inom indelta armén:
Första halfåret 1,790 prygel.
Andra halfåret 922 » Summa 2,712 prygel.
Hvaraf inhemta?, att 1859 eller det sist förflutna året var käpprappens antal, jemfördt med det för året förut, i ett stigande så betydligt, att endast tillväxten af slag visar en summa, 9 gånger större än den, som uppgafs utgöra antalet af de prygel, som inom den indelta armén utdelades under hela årets lopp.
Innan jag slutar detta anförande, vill jag framlägga några, för nu förevarande fråga ej ovigtiga jemförelser, af hvilka man kan tydligt inhemta, huru under de sista åren en allt mer och mer stigande upplysning och humanitet gjort sitt bästa att i D«n 20 Maj. allmänna opinionen få prygelstraffet brännmärkt såsom en barbarisk qvarlefva från råhetens tidehvarf.
Då Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ns Betänkande år 1841, rörande väckt fråga om prygelstraffets afskaffande, afgafs, innehöll detsamma ett förkastande af motionen, utan att en enda reservant anmälte sitt missnöje med utlåtandet — oaktadt — märken det väl, M. Hrr, — Utskm i detta Bet:de gemensamt förklara att de »ogilla användandet af sådana kroppsstraff, som förnedra menniskan samt verka icke till den brottsliges förbättring, utan till hans förhärdelse», och derefter uttala sitt förmenande, att prygel »hörer onekligen till ofvannämnde art af straff.”
Behöfver jag påminna Eder, M.
Hrr, att det var detta Utsk., hvilket gjorde sig så sorgligt ryktbart genom att motarbeta spö- och risstraffens afskaffande, och som till stöd för sitt utlåtande i prygelfrågan naivt bekänner: »att IJtsk:t ej skulle tveka att föreslå dess afskaffande helt och hållet, om ej Utsk:t funne åtskilliga betänkligheter deremot miila, hvilka till en stor del ävo af samma beskaffenhet som de, hvilka hindrat Utsk:t att tillstyrka spö- och risstraffens försvinnande ur allmänna strafflagen.»
De »betänkligheter», vid hvilka fästades så mycken vigt, reducerade sig slutligen till blotta hjernspöken, åtminstone för att döma af frågans slutliga behandling och lösning.
Jag lemnar osagd t, om det var för att mildra intrycket af ett afslag eller smeka en opinion, hvars påtryckning hade någon likhet med atmosferens nyss före ett åskväder —- som Utsk:t, sedan det förklarat sig ej kunna för det närvarande tillstyrka prygelstraffets afskaffande, likväl ansåg sig skyldigt uttala denna sin mening, »att denna svåra och kränkande straffart icke bör annorlunda än efter domstols utslag få tillämpas och följaktligen icke må kunna af förman eller befälhafvare åläggas.»
Detta var visserligen att beträda en medelväg, upptrampad af »teckenförbidande neutrer».
Likväl måste medgifvas, att i afsigten med denna gång på sidan om det stora målet, låg ett aktningsvärd! bemödande att sätta en gräns för förmannaväldets godtycklighet.
Men huru, M.
Hrr, upptogs väl denna menniskovänliga åsigt?
Jo, den framkallade endast inom TJtsk:t sex (säger 6) reservationer.
Dock :— låtom oss kasta ett sorgflor öfver dessa tilldragelser.
Annorlunda och fullt tillfredsställande för menniskovännen är innehållet uti det Bet:de, som nu utgör föremål för IL o. Ad:s allvarliga pröfning.
Värdigt fria Svenskar yttras häruti: »Bibehållandet för krigareståndet af de fysiskt affliktiva straffen, sedan desamma såsom bestraffning för gröfre förbrytelser blifvit af allmänna meningen utdömda, torde likväl icke kunna försvaras.
Utom de inkast, som med afseende å ifrågavarande straffärters vanärande karakter framställas emot dem, liksom emot spö- och risstraffen, möta emot deras rättmätighet andra Den 29 Maj, vigtiga betänkligheter, hvilka fbranledt afskaffandet af sistnämnde straff, nemi. dels att allt afseende å menniskans förnuftiga natur åsidosattes, dels att dervid uppgifves ett af ändamålen med straff, eller den felandes förbättring, dels ock att det icke låter sig beräkna, i livad mån dylika straff kunna verka menligt på den bestraffades helsa.
Dessa omständigheter måste, efter Utsk:ts omdöme, gälla mer än förebärandet, att prygel- och daggstraffen äro för krigstuktens upprätthållande oumbärliga, ett påstående, som i allt fall icke eger något stöd, hvarken i de länders erfarenhet, der dessa straff sedan lång tid tillbaka varit afskaffade, utan att sådant derstädes menligt inverkat på krigslydnaden, icke heller i den erfarenhet från närmare håll, som vunnits genom upphäfvandet af dessa straff, hvad angår Gotlands nationalbeväring.
Det har blifvit sagdt att, då prygel- och dagsstraffen endast såsom extrajudiciel bestraffning bibehölles, deras vanärande egenskap derigenom skulle upphöra.
Men den allmänna meningen, som ogillar sjelfva bestraffningssättet, skiljer icke mellan de former, under hvilka tillämpningen eger rum, och fattar ej af hvad skäl det straff, som anses för det grymmaste, bör extrajudicialiter tilldelas fölen mindre förseelse, då för större förbrytelser det mildare straffet endast efter ransakning och dom kan ega rum.
Då nemi. kroppslig aga för den mognade mannen anses förnedrande, bör denna aga lika litet af förmannen som af domaren kunna krigaren åläggas.”
Så, M.
Hrr, har då den nu förevarande, så mycket omtvistade och vigtiga frågan vunnit terräng under de sistför flutna 20 åren.
Och hvarföre har hon det?
Jo, låtom oss vara uppriktiga och tillstå, att det skett mycket deraf att hon haft värdiga målsmän, som icke tillåtit att man kastat henne öfver bord eller till skräphögen af s. k. fromma, men fruktlösa önskningar.
Det var en af dessa riddersmän, hr Mannerskantz, som dristade den 14:de
Mars 1840 till sjelfva arméns befäl adressera dessa betydelsefulla ord: »Må vi Svenske officerare så förstå den vackra röle, vi hafva att spela, och vårt förut sköna kall skall blifva ännu afundsvärdare; vi skola då blifva den Svenska ungdomens ledare, i fred till de framgångar, som aldrig trytande arbetslust, väl ordnad, rätt använd, ihärdig kraft aldrig underlåta att skänka; i krig till dem, som blott köpas med de ädlaste ansträngningar, den mest oegennyttiga, blinda sjelfuppoffring af den härdade, starke mannen.
Ja, låtom oss blifva vårt folks lärare till allt godt, nyttigt och vackert; och vi skola få fuller nog af dem, som icke behöfva pryglas för att väl uppfylla sina skyldigheter.
Den slafviska lydnaden, den går kanske förlorad; den till ytterlighet drifna pedantiska punktligheten kanske också; men hvad dermed sker för skada, vet jag icke, ty den förra står möjligen stundom lugn midt i hetaste striden — men ej kastar den sig glad med entusiasmens lågande hänförelse hvarje fara till möte — Den 29 Maj.
541 och den sednare lossar kanske sin generalsalva just i rätta torsta hundradelen af sekunden, men ej skjuter han i pricken på 600 stegs afstånd.
Ordnad, samlad måste den lefvande kraften vara, men ej gjord blott till död maskin, och minst af allt går det an att qväfva den fria andens friska lifsfläkt i den krigshär, som uteslutande egnas åt eget lands försvar; ty der måste patriotismens heliga låga brinna så skär och ren inom hvarje bröst, att hvarenda krigare offrar hela sin varelse, alla sina tankar, ord och gerningar för den gemensamma goda saken; och då måste han också kunna någon gång fa hafya en egen tanke, säga ett fritt ord och göra en tapper gerning utom på kommando.” Hvad är det, M.
Hrr, som förnämligast bidragit att ställa Franska armén på den höga och lysande ståndpunkt af militäriskt anseende, der den nu står?
Helt säkert den medborgerliga anda, hvilken man förstått att ingjuta i dessHeder och som så fast sammanhåller det hela, från generalen ända ner till den ringaste soldaten.
Der denna anda fritt fått utveckla sig, der dröjer den ej att framkalla de herrligaste frukter, af hvilka jag särskildt vill nämna en, som heter aktningen för eget och andras menniskovärde.
Först när menniskan rätt uppfattar denna aktning och gör den till en lefvande tro, efter hvilken hon handlar, först då — men icke förr — har hon höjt sig öfver djuret och upphört att vara maskin.
Jag har någonstädes läst, att bakom Persiska hären under
Darii tid gingo profosser med spöknippor, för att med dessa instrument drifva soldaten fram och hålla honom så till sägandes i tygeln.
Detta må vara en sanning eller dikt, men säkert är, att inom de leder, som fördes af Tell, Engelbreckt eller Washington, var det en hel annan makt, som uppehöll krigstukten, än — hasselkäppens.
Man har visserligen mer än vid ett tillfälle åberopat på detta rum de grymma straff, som icke längesedan varit brukliga inom Franska armén, förmodligen i hopp att med dessa mörka vittnesbörd om ett rådande Franskt barbari ge en slags relief åt det Svenska; men för att döma efter sednaste uppgifter från Frankrike, eger man rätt till den förmodan, att inom dess landtarmé all tortyr upphört; helt säkert en följd af påtryckningen utaf den opinion, som med upplysningens fackla i sin hand gått i sednare tider uti Frankrike fram öfver mensklighetens höjder, predikat mildare seder och om brödrakärlek samt om jemnlikhet inför lag, förespeglande den stora, trälande massan vådan af dess medgörlighet att längre låta sig förvexlas med den oskäliga fanaden.
Sednast häromdagen sade mig en Svensk officer, hvilken med utmärkelse tjenat under Franska fanan och nyligen återkommit till sitt fädernesland, att han under hela denna tjenstetid aldrig såg en Fransk soldat undergå kroppslig aga, och att det nu vore rådligast att ej mera försöka den kuren.
Men väl hade han sett s. k. 542 Den 29 Maj. ambitionsstraff tillämpas, såsom att afsprätta galonerna o. s. v. Mine Herrar-, då vi, Svenskar, så ofta göra oss löjliga genom att efterapa Fransmännens olater och svaghetssynder, månne ej för ombytes skull och för att rättvisa vår oss så ofta påbördade likhet med verldens ridderligaste folk, det nu vore skäl att äfven likna dem i aktningsvärda idrotter, framförallt sådana, som afse att stärka och höja sjelfständighetsbegreppet hos individen?
Det understundom förnimbara påståendet att andan hos Svenska soldatesken ej ännu vore så purifierad, att ett vädjande till hederskänslan skulle såsom förbättringsmedel ersätta fruktan för kroppsmarter m. m.', synes mig vara en bitande sarkasm, utslungad på måfå — men som mindre träffar de ”djupa lederna” som ej mera de personer, hvilka haft och ännu hafva till uppgift att utföra reningsprocessen, men —- uraktlåtit det.
Min öfvertygelse är dock, att man med det anförda utlåtandet gör Svenska soldatesken och det Svenska armébefälet stor orätt, och att ingen soldat i verlden öfverträffar den Svenska i mannamod och ädelt sinnelag.
En förmodan, som på de sednare dagarna gifvit sig luft, den nemi. att H. M:t Konungen sannolikt skulle afslå Ständernas underd. anhållan att få prygelstraffet afskaffadt, på grund deraf, att Högstdensamme helt nyligen afslagit Norska Storthingets begäran i samma väg, är en slutsats med många slägtdrag af en villfarelse.
Jag hade ej fästat mig- vid detta taskspeleri att kalla fram olycksbådande spöken midt på ljusa dagen, om jag ej så väl hade mig bekant, att fruktan för dessa spöken varit tillräckliga att mången gång afskrämma rättänkande men klentrogne från att tjena en god sak.
Hvad nu den Norska militärlagstiftningen angår, så står den ännu ej på samma grad af rättstillstånd som vår.
Det har varit vår förbehållet att så gradvis lyftas ur mörker och barbari, och troligen afser afsiaget att så äfven skall ske i grannriket.
Må nu vara härmed huru som helst, så har prygelstraffets bibehållande i Norge ingenting att göra med prygelstraffets afskaffande i Sverige.
Och hyser jag det fasta hopp, att om Svenska folkets representanter vända sig till sin ridderlige Konung med den önskan, att han måtte göra ett efterlängtadt slut på käppväldet inom armén, så samtycker han nog till en så billig och sitt , fria folk värdig begäran.
Liksom den ärorika bragdens utförande var Konung Oscar förbehållen att sanktionera afskaffandet af en lag, som anbefallde att öfverbevista brottslingar skulle piskas; så skall det förunnas Konung
Carl XY att utföra det ännu ärorikare värfvet att aflysa en lag, som anbefaller att hederliga medborgare kunna piskas, endast pä grund deraf att de tillböra fäderneslandets försvar.
Jag har i denna fråga ingenting vidare att tillägga, och slutar derföre att, i likhet med en värd representant af BondeSt:t, betyga IJtsk:t min tacksamhet för dess åtgörande att Den 29 Maj. 543 hafva understödt en mening, redan af allmänna opinionen i landet antagen som dess egen.
Jag anhåller vördsammast, att Hr Gr. och Landtm, täcktes framställa propos. om bifall till TJtsk:ts Betänk.
Bå jag icke som den siste värde talaren är författare till yrket, är det med största misstroende till mig sjelf, som jag här begärt ordet.
Adlersparre har också genom vidlyftigheten af sitt anförande nästan satt sig i säkerhet för alla anmärkningar; det förekommer mig dock, som om hans målning varit gjord med nog bjerta färger.
Uti den sednaste K.