Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Jag har kommit för att kräfva ut en gammal fordran,” stammade hon.
”Af mig?” Johan Olof såg öfverraskad ut.
”Hvad är ert namn?”
”Maria Saxenberg!”
Hon löste upp ett knyte, som hon haft i handen, och framtog en jacka.
”Herr kyrkoherden känner kanske igen den här, som skräddar Saxenberg i Falun för många år sedan förfärdigade åt en af edra skolkamrater?
Den lämnades sedan igen för att återfå en för densamma pantsatt klocka.”
”Jag erinrar mig händelsen,” medgaf Johan Olof.
”Jag var då ett litet barn,” återtog Maria, ”men min syster har omtalat att herr kyrkoherden vid det tillfället gaf min far ett löfte.” Maria tystnade.
”Hvilket då, mitt barn?” frågade Johan Olof.
”Det att i ersättning, för hvad min far förlorade, läsa vissa timmar med min bror; men Lasse dog kort därefter och löftet blef ej löst.”
”Sant!” Johan Olof var intresserad af hvad vidare skulle följa.
”Min far fick ej någon ersättning.
Er skuld står således kvar.”
”Jackan betaltes ju af Eriks morbror,” inföll Johan Olof.
”Nej.
Löjtnanten kom endast till far för att i stränga ord tillrättavisa honom.
Skulden är obetald.”
”Antag att så är, hvarför vänder ni er icke till honom, som beställde jackan?”
Flickan teg.
”Vore detta ej riktigast, eller har ni en annan åsikt om saken?” frågade Johan Olof vanligt.
”Nog har jag det,” utbrast hon, ”eljes hade jag ej kommit att bedja herr kyrkoherden infria sitt ord.”
”Och huru skall detta gå till?”
”Herr kyrkoherden skall läsa med mig i stället för med Lasse.”
”Och hvad skall jag läsa med er?”
”Allt, som kan förvandla mig från en okunnig till en kunnig flicka.”
”Det var mycket,” inföll Johan Olof.
”Ack, herr kyrkoherde, ni som är en Guds utkorade, bistå mig!
Min far är död, min syster äfven.
Jag står ensam i världen, jag är fattig och min själ längtar tillbaka till skolan.
Min syster arbetade natt och dag för att jag skulle få lära, men hon dog och jag kom som kammarjungfru i ett förnämt hus.
Jag kunde ej stanna, jag måste stilla min törst efter vetande, och jag står nu här, bönfallande att ni må hjälpa mig i min nöd.”
”Hvar bor ni?” frågade Johan Olof.
”Hos en vän till min aflidne syster, änkefru Qvist, som försörjer sig med linnesömnad.
Jag hjälper henne att sy, och jag skall nog fortfarande skaffa mig mitt uppehälle, blott någon utväg lämnas mig att få läsa.
Flickan nedsjönk på knä, sammanknäppte händerna och såg upp i Johan Olofs ansikte med bedjande blickar, tilläggande:
”Bad jag om bröd, gaf kyrkoherden mig det; nu hungrar min själ, låt den icke försmäkta.”
”Stig upp, barn,” sade Johan Olof allvarligt; ”inför Gud, icke inför människor skola vi knäböja.
Vänd åter till ert hem!
Jag skall infria mitt löfte.”
Efter ofvanbeskrifna händelse, hade några år förgått.
Olof var nu kyrkoherde i Adolf Fredriks församling och hans rykte alltjämt i stigande.
Bland hans allra ifrigaste beundrarinnor räknade sig Erik Bergpils moder, friherrinnan Bringenstjerna, och till hennes hus inbjöds den snillrike predikanten mycket flitigt.
Där var vanligen ett utvaldt sällskap, och Johan Olof antog med nöje inbjudningarna, så ofta hans tid det medgaf.
Det var en afton, då friherrinnan lyckats samla hos sig flera utmärkta personer och ibland dem Johan Olof, som alltid var den förnämste hedersgästen.
Alla voro samlade då friherrinnans dotter, majorskan Lisen Kronhammar, som några dagar förut anländt till hufvudstaden, inträdde åtföljd af man, tvenne halfvuxna döttrar jämte guvernant.
Friherrinnan hälsade på dem mycket vänligt; men då blicken stannade på guvernanten såg hon helt bestört ut.
”Mamsell Saxenberg, mina döttrars lärarinna,” presenterade majorskan.
Maria neg för den gamla damen, som endast genom en våldsam ansträngning lyckades få så mycken makt öfver sig, att hon kunde besvara hälsningen.
Häradshöfding Erik Bergpil, friherrinnans son i första giftet, fäste på systerbarnens lärarinna ett par ögon, strålande af glädje.
Sedan sällskapet druckit te, kom konversationen i gång och då föll samtalet på vittra ämnen.
Olof talade med värme och stor liflighet, de andra förvandladas då till åhörare.
På deras ansikten återspeglades hänförelse och beundran.
Man vågade icke andas af fruktan att förlora ett enda ord och man försattes i spänd väntan, då han gjorde en paus för att hämta andan.
Hans tal liknade suset af örnens väldiga vingar, man förstummades, man häpnade och erkände sin egen ringhet inför denna gigantiska ande.
Supéen anmäldes, till sorg för de af samtalet lifligt intresserade åhörarna, och man begaf sig ut i matsalen.
Under supéen närmade sig friherrinnan sin dotter:
”Huru har Maria Saxenberg blifvit dina barns lärarinna?” frågade hon.
”Kyrkoherden skref och uppfordrade mig att antaga henne.”
”Är hon hans protegé!” utbrast friherrinnan.
”Hon är också ett utmärkt fruntimmer,” förklarade majorskan, ”känner mamma henne?”
”Något.”
Friherrinnan aflägsnade sig.
Erik hade under tiden uppsökt Maria.
”Hvilken öfverraskning att återse dig, sedan långa år förgått, utan att du låtit mig höra något från dig.”
”Jag skref ju, att vi icke förr skulle återse hvarandra, än jag förskaffat mig den bildning, hvarefter min själ törstade,” sade Maria.
”Och huru har detta lyckats dig?”
”Genom hans godhet, som till mig betalat din skuld,” sade Maria och pekade på Johan Olof.
Innan vi gå vidare i denna lilla berättelse, är nödigt nämna, att friherrinnan Bringenstjerna, då hon gifte om sig, skilde barnen i det föregående giftet från sig.
Hennes andra man hade fordrat detta offer, och den förälskade kvinnan bragte honom det.
Barnen anförtroddes åt friherrinnans broder, löjtnant Skjöld, som var deras förmyndare.
Löjtnanten, en sträng, men rättrådig man, sökte efter bästa förmåga fullgöra plikterna mot systerbarnen; men hans fru, som var hvarken rättrådig eller samvetsgrann, fullgjorde dem icke.
Hon ansåg barnen som en tung börda och gjorde allt för att nedsätta dem i mannens ögon.
Hon påstod, att de voro i högsta grad vanartiga, och denna åsikt sökte hon äfven bibringa mannen, men fick därvid alltid till svar:
”Bevisa hvad du säger, men så länge du ej kan detta, tror jag ej på dina uppgifter.”
Nu arbetade frun på att kunna öfverbevisa mannen om sanningen af sitt påstående, och när klockan saknades trodde hon sig ändtligen hafva fått ett talande bevis därpå.
Till hennes sorg återfanns den och händelsen ledde endast till, att mannen blef uppmärksam på, huru barnen behandlades.
Vid denna granskning upptäcktes, att de voro illa klädda och illa födda.
Deras ställning i morbroderns hus förändrades därefter helt och hållet.
När Lisen växt upp gjorde hon ett godt parti och blef bosatt i Östergötland.
Erik tog hofrättsexamen och deras mor, som åter blifvit änka, beslöt att antaga en kammarjungfru som tillika kunde vara lektris och i nödfall ett sällskap under de ensliga stunderna.
Hennes val föll på Maria Saxenberg.
Maria Saxenberg.
Den unga flickan hade ej innehaft sin plats många veckor, då Erik kom från en resa för att stanna en tid i sin mors hem.
Han var i daglig beröring med Maria och sällskapade ofta långa stunder med henne utan att det väckte friherrinnans uppmärksamhet.
Afståndet mellan hennes son och en tjänarinna var allt för stort att hon skulle anse sig hafva något att befara; men det hände likväl att Erik hos Maria upptäckte så många älskvärda egenskaper att han nu hos henne satte hjärtat i pant för sin kärlek, utan tanke på att någon skulle protestera mot pantsättningen.
En vacker dag upptäckte han den för sin mor.
Friherrinnan blef uppbragt, gjorde föreställningar om olyckan att gifta sig under sitt stånd och förklarade till
sist, att hon aldrig skulle gifva sin välsignelse till en dylik förening.
Ett uppträde ägde rum som hade till följd att Erik reste bort mycket uppbragt på modern.
Samma dag lämnade Maria sin tjänst.
Maria skref till Erik att hon ämnade försöka att skaffa sig den bildning hon saknade och att de icke skulle träffas förr än detta lyckats henne.
År hade sedan dess förgått och nu först återsågo de hvarandra hos friherrinnan.
Farhågorna för det fruktade giftermålet vaknade ånyo hos friherrinnan med fördubblad styrka och plågade henne hela natten.
På morgonen beslöt hon att vända sig till Johan Olof, för att erhålla hjälp mot den olycka, som hotade.
Friherrinnan besökte honom och gaf honom del af sina bekymmer, vädjande till honom som till sin jordiska försyn.
Johan Olof åhörde helt tålmodigt den gamla damen.
”Tillåt, att jag erinrar friherrinnan om en liten händelse för omkring fyra år tillbaka,” sade han. ”Jag hade predikat i Solna och talat mot världsligt högmod.
Efter gudstjänsten kom ni och tackade mig, ni önskade då, att jag en gång skulle ställa till eder en begäran, så att ni genom att bevilja den finge tillfälle visa mig er tacksamhet för de läror jag förkunnade.
Samma dag kom Maria och bönföll, att jag skulle förhjälpa henne att få inhämta nödiga kunskaper för att blifva lärarinna.
Hon åberopade ett löfte gifvet vid ett tillfälle, som Erik kanske kan omtala för er.
Nu, fru friherrinna, åberopar jag ert ord och ber er bevilja hvad jag begär och med detsamma bevisa, att min predikan den omnämnda söndagen icke varit en ropandes röst i öknen, utan ord som burit frukt.”
”Och hvad begär min själasörjare?” frågade friherrinnan.
”Seger öfver det världsliga högmodet.
Er välsignelse till Eriks och Marias förening.
Hon är en så rikt begåfvad kvinna, att er sons lycka ej kan anförtros i bättre händer.”
Friherrinnan teg.
Hon var upprörd och hon aflägsnade sig, utan att bevilja den begäran Johan Olof ställde till henne.
Den följande söndagen var hon i kyrkan, då han predikade och syntes mera upprörd än någonsin.
Då hon gick bort från kyrkan bar hon sitt hufvud mindre högt än vanligt.
På kyrkogården mötte hon Maria.
Ett ögonblick betraktade de hvarandra, därefter räckte fri– ’ herrinnan ut handen sägande:
”Blif min dotter; han har så önskat.”
Året därpå sammanvigdes Erik med Saxenbergs dotter af Johan Olof, och friherrinnan hviskade till sin själasörjare:
”Har jag nu bevisat, att kyrkoherdens predikan i Solna icke var en ropandes röst i öknen?”
”Ni har gjort er plikt,” blef hans svar.
Johan Olofs arbetsförmåga, klara blick, redbara och oegennyttiga karakter blefvo snart lika kända som hans storhet såsom predikant och skald.
Han öfverhopades med ämbeten och uppdrag, hvilka alla voro hedersbetygelser, och så kom den dag, då det kallande ordet ljöd: ”Statt upp, gå in i den stora staden och predika den predikan jag dig säger.”
Johan Olof hade sjungit sina psalmer och hållit sina predikningar så att han uppväckt andakt och gudsfruktan hos svenska folket.
Det var också med glädje och stolthet hufvudstaden hälsade honom såsom pastor primarius.
Att lämna en teckning af hans verksamhet under den rad af år han beklädde denna befattning, vore att beskrifva en hel serie af förbättringar, som blefvo af honom utförda.
Hvad kunna väl vi, med vår oförmåga, säga om en man, som jämte sitt snille besatt ett så stort praktiskt förstånd, att vi äfven i det verkliga lifvet, öfver J. O. Wallin.
allt hvart vi blicka, möta minnen af honom, som i ensamhetens sköte lyssnade till andetonerna från höjden och sedan såsom David, med hög och gripande stämma upprepade dem för ett lyssnande folk.
Vi kunna blott välsigna hans minne och beundra hans storhet.
Vi lämna därför allt ordande om den förbindelse, hvaruti svenska folket står till den skald, som diktat ”Dödens ängel”, ”Enslingen”, ”Försakelsen”, ”Uppfostran”, ”Hemsjukan” m. fl. prof på en så hög begåfning, att den städse öfver våra hjärtan skall utöfva ett stort inflytande.
Storkyrkan i Stockholm.
Johan Olof hade redan länge beklädt sitt ämbete såsom pastor primarius, då han en dag bevistade ett af förhören med läsbarnen, som en af adjunkterna i Storkyrkoförsamlingen höll.
Med händerna sammanknäppta öfver kryckan på sin käpp och hakan stödd mot dem följde han förhöret.
Ibland nattvardsbarnen var det i synnerhet en flicka, som öfverraskade genom de klara och bestämda svar, hon gaf.
Hon var liten till växten, tarfligt klädd och hade sin plats på en af de sista bänkarna.
De främsta upptogos af adelsdöttrarna, de därnäst af rika mans barn och sedan kommo de obemedlade och de lägre klasserna.
Förhöret var slutadt.
Olof läste själf en bön och det på ett sätt, att de ungas hjärtan slogo af djup andakt.
Vördnadsfullt nigande, beredde sig barnen att gå, då Johan Olof tillsade dem att stanna.
Han vinkade till sig adjunkten, som äfven hade hofpredikants titel, och sade med låg röst till honom:
”Med förvåning finner jag att hofpredikanten placerat barnen efter föräldrarnas rang, här finnas endast nattvardsbarn och läraren har blott lärjungarnas kunskapsmått att rätta sig efter.
Norrköping 1879, M. W. Wallberg & Comp.
Boktryckeri.
När man för två hundra år sedan lemnade Stockholm inom broarna, för att gå öfver till södra malmen, möttes man först af en hundra fot bred, forsande ström, den så kallade södra qvarnströmmen.
På venster hand hade man stadens qvarnhus, grå och oansenliga, der borgerskapet kunde få mala sin säd, “om de det ville”; till höger sluttade stranden sakta ned mot vattnet.
Här var vattningsstället för åkarne på Kornhamnstorg.
En smal träbro med låga räcken ledde öfver till motsatta stranden.
Här gick vägen mellan ruskiga mångelskestånd, fiskblötarebodar och slagtarhus, “der syltan bereddes” och der “gröna kryddor” kunde få köpas.
Hundra steg från bron skars vägen af på nytt genom Södersluss, en smal vattengraf, der fartyg varpades igenom från Saltsjön åt Mälaren eller tvärtom.
En likadan bro som den öfver qvarnströmmen, men gjord att vinda upp, förde öfver till motsatta stranden, der vägen fortsatte uppför sluttningen mot Söderport.
Söderport var en låg, fyrkantig byggnad af sten med tegeltak.
Genom en täckt gång var porthvalfvet förenadt med det strax till venster derom liggande Södertorn, eller, såsom det äfven kallades, “södra rundeln”.
Dess fasta murar voro rundt om försedda med skottgluggar och uppburo en åttkantig öfverbyggnad med hög spira.
Ännu längre till baka i tiden hade Södertorn varit en vigtig länk i stadens försvar, såsom varande det yttersta utanverket mot söder, men nu var det mycket förfallet och tjenade blott till uppehållsort för den del af stadsvakten, som skulle uppbära accisen af landtfolket, när det ville färdas med sina alster genom porten.
De murar, hvilka på sidorna gingo ned till stranden, voro äfven delvis nedrasade, och hade ej den djupa skansgrafven legat der bakom, skulle nog mer än en vandrare gått vakt förbi.
Öfver skansgrafven ledde en hög vindbro till den öppna, sluttande plan, som nu kallas Södermalmstorg, och vid hvars södra sida låg det nyss färdigbygda stadshuset, en byggnad, som, om än icke fullt så prydlig, som Dahlbergs Svecia gifver vid handen, likväl var nog ståtlig för att tillskynda borgerskapet kunglig tillåtelse att få urtappa ytterligare några åmar spanskt vin i stadskällaren.
Det var en kall decemberqväll år 1674.
I vester vordo de röda töcknen allt tätare.
Dagen flydde och skuggorna föllo djupare.
På Söderbro, der nyss en flock accis vägrande bönder varit i färd med druckne stadsknektar, och derifrån vida omkring hörts skrän och svordomar, syntes en och annan fotgängare brådskande ila förbi.
Uppe på backen vid Söderport var bommen nedfäld, och knektarne, som höllo vakten der, hade samlat sig under muntert glam kring en väldig stockeld, på hvilken en kopparkittel svängde af och an i röken.
En kortväxt man, med bredskyggig filthatt på hufvudet och klädd i vid pelsbrämad kappa, hade en stund åsett deras upptåg.
Men en god trefjerdedels timme gick till ände och hans min vardt all missnöjdare.
Han lät sina blickar noga öfverfara det vida snöfältet nedanför, ända bort emot Kornhamn, och då den väntade icke heller syntes från detta håll, svepte han kappan tätare kring lifvet och aflägsnade sig ned för strandsluttningen, långs den gamla muren.
Det var strängt förbjudet att taga denna genväg, och tidigare på qvällen skulle det inte dröjt länge, innan han haft lyfta bardisaner i hälarne efter sig.
Men det aftagande ljuset hade minskat nitet hos väktarne.
De nöjde sig med att tillropa honom några mustiga varningar, och då detta icke hjelpte, utan han fortsatte sin väg utåt isen, började de, utan att göra sig vidare omak, på nytt sitt glam kring den kokande kitteln.
Det som nästa gång tog deras uppmärksamhet i anspråk var en qvinna, som kom springande uppför backen.
Hon rusade rakt mot bommen, utan att låta hejda sig af postknektens tillrop.
Här lutade hon sig flämtande mot räcket.
Hennes kinder blossade.
Svart rikt hår böljade i vild oordning kring den i nacken nedhängande taftshufvan.
— Låt mig gå i fred! — utbrast hon, när knektarne sprungo fram och ville föra henne till elden.
— Tron I väl att jag gjort något?
Det låg i dem både djerfhet och tillförsigt, och de småmysande skäggiga knektarne, städse redo att lemna Silenus för att dyrka Venus, sågo helt förbluffade på hvarandra.
— Hvart vill du då, dufvan min? — frågade en af dem, hvilken att döma af den urblekta fjäderbusken i hatten var deras anförare.
Han stälde sig bredbent framför henne och smackade belåtet röken ur sin långa holländska pipa.
— Så visst jag heter Petter Menlös lär sådan nattfogel som du icke flyga hem till eget bo.
— Och så visst jag heter Elsa Larsdotter — svarade hon — lär I veta lika godt som jag, hvart jag flyger, mäster Tistel.
— Skam flå mig bussar, om jag inte tror, att det är vackra Elsa, som de gjort så förnäm och grann med skinn på hufvan kan tänka.
Nå vi äro ju riktigt någrannar, jäntan min, för stugan syns ju derborta mot skyn.
Hon såg honom käckt i ögonen och tillbakavisade temligen hårdhändt hans ömhetsprof.
— Kanske
I vill inbilla mig — sade hon skrattande, under det att hon strök håret tillbaka under hufvan, — att I icke sett mig förr för allt det öl I druckit ur der uppe hos far?
Men släpp mig fram nu, skall
I ha mång tack mäster Tistel.
Välkommen se'n när vi fått julbrygget färdigt!
Hon nickade fryntligt åt honom och ville fortsätta sin väg.
Men mäster Tistel var mindre böjd derför.
Hasta med mak, gör god sak, tänkte han alltid.
Hon låg icke i sjön, der hon nu var.
Dessutom var qvällsvarden snart färdig, och sedan bussarne fått sin grynvälling, skulle han följa henne ända fram till förstugudörren.
Medan de gnabbades härom, kommo tvenne kavaljerer uppför backen.
Den ene var reslig till växten och bar gardets fälttecken, den andre, något mindre, höll sig några steg efter och tycktes vara den förres tjenare.
När de hunnit fram till elden, gick den förstnämnde rakt mot Elsa och aftog artigt sin hatt, i det han sade:
— Diable!
Vi äro ju riktigt uttröttade af denna jagten.
Hvarför fly så snabbt, när man sårat så många hjertan.
— Låt mig gå med fred, Ers nåd — I hör att jag inte vill följa Er.
— Hon är hederlig mans barn Ers nåd — inföll mäster Tistel ödmjukt — och är icke hållen till dåliga lekar.
— Hvad nu krabat! återtog kavaljeren, häftigt afbrytande honom — har röken slagit dig i synen, gamle gråskägg, efter du inte kan känna igen hvem jag är...
Hör på bussar! — han vände sig om till de förvånade knektarne, som slutit en krets omkring dem — har ingen af er lust att värfva dessa karoliner till sin pung?
Han svängde en grön sidenbörs af och an i luften.
Det var mången slumrande njutning, som låg deri, värd att eftersträfva.
Sorlet, som följde på hans ord, gaf ock tillkänna deras beredvillighet, och det torde blifvit ganska svårt för mäster Tistel att upprätthålla sin myndighet, om icke föremålet för det utsatta priset befriat honom från denna farlighet.
Medan allas ögon riktades mot de klingande guldstyckena, tog hon ett djerft hopp upp på den låga muren, och innan någon kommit att tänka på att hålla henne qvar, hade hon redan halkat utför den nedfallna grafbranten, der mjuka drifvor mildrade fallets våldsamhet.
När knektarne kommo fram till kanten och lyste med rykande eldbränder ned i djupet, var hon redan ett godt stycke ute på isen.
Snön hindrade likväl hennes flykt, och hon hade icke uppnått stranden, då hon hörde sina förföljare hack i häl efter sig.
Krafterna började svika henne, och hon såg framför sig den branta strandsluttningen.
— Du ser vackra tärna, att du fåfängt söker undslippa mig — ropade kavaljeren, när han upphann henne — der ute komma män, som på min vink skola föra dig hvart jag vill.
Hon svarade ingenting, men blicken gaf tillkänna, att om än motståndet vore gagnlöst, var det icke uppgifvet.
— Jag brinner af kärlek till dig — fortfor han.
— Följ mig, och paradiset har icke burit skönare frukter än dem, som du skall få plocka.
— Jag har ingenting begärt af Ers nåd, — svarade hon och stötte honom tillbaka!
— Diable, så skall du ändock följa mig.
Han fattade henne om lifvet och sökte släpa henne med sig.
Men för honom allena var bördan för tung.
Ute på isen hördes emellertid stadsknektarnes skrål allt närmare.
Han ropade åt dem att skynda sig.
Då kände han i detsamma en kraftig hand läggas på sin skuldra, och när han förvånad vände sig om, stod mannen i den bredskyggiga hatten framför honom.
— Släpp flickan monsieur! — sade denne häftigt.
Kavaljeren log.
Det var tydligen icke första gången han mött denne man såsom sin rival under nattliga kärleksfärder.
— Sådan dygdeprest ni blifvit min grefve — sade han gäckande — eller kanhända äfven ni vill skjuta på mitt villebråd?
— Monsieur!
— Kan hända min plit kan få lära Er en bättre lek?
— Allons!
I ett nu lågo deras kappor på snön.
Värjorna blänkte i månskenet, och de stälde sig skyndsamt en garde mot hvarandra.
Att döma af den ifver, hvarmed stötarne vexlades, var det icke blott ett stundens hugskott, som satte klingorna i rörelse.
Elsa hade emellertid icke förr känt sig fri från sin förföljares omfamning, än hon skyndade derifrån.
Aldrig hade hon fortare klättrat uppför den branta stranden.
Först när hon stod öfverst på berget, ett kort stenkast från sitt hem, såg hon sig tillbaks.
Der nere på det glittrande snöfältet såg hon mörka skepnader röra sig åter och fram under häftig ordvexling.
Hon tyckte sig äfven urskilja sin räddares gestalt, der han stod ensam, anfallen från alla sidor.
Hvem kunde han vara, som så ädelmodigt tagit en fattig flickas försvar.
Han hade sett så fin och förnäm ut.
Hans stämma hade klingat så underbart, på en gång mild och befallande.
Så hade ingen förnäm man tilltalat henne förr.
Hon nästan ångrade, att hon visat sig så rädd och icke hellre stannat qvar.
Inne i stugan flammade elden muntert på den breda spiselhällen.
Elsas far, Lars Mickelsson, eller som han i dagligt tal kallades Lars Skeppare, satt på en pall vid elden, sysselsatt med att spänta torrvedsstickor.
Hans gråa, yfviga hakskägg tydde på en ålder snarare öfver än under sextio år.
Lång tid hade ock förflutit, och många resor hade han färdats öfver Östersjön, innan han kunnat köpa egen stuga.
Men trägen och sparsam hade han varit i sin ungdom och mannaålder och var derför nu en burgen man.
Om man fick tro hvad grannarne sade, afundsjukan är likväl skarpsynt, hade han samlat nog med blanka karoliner på kistbotten för att, om så tarfvades, köpa ännu en stuga till på berget.
Hans sträfva, väderbitna anlete uttryckte godmodighet och tillförsigt, der han satt och sorgfälligt ordnade stickorna i olika stora knippen.
I smått, sade grannarne, kunde ingen vara noggrannare än Lars Skeppare, i det stora deremot kunde det dock hända, att icke allt gick efter hans vilja.
Dörren öppnades och en häftig väderil kom elden att slå högt upp i rökfånget.
Det var en äldre, grofväxt qvinna med kraftiga anletsdrag, som steg in öfver tröskeln.
— Är det du, mor, som är ute igen och drar in blåsten? — frågade han och höll upp handen mot eldskenet.
— Ingen af grannarne ha' sett henne se'n aftonringningen — svarade hon i missnöjd ton.
— Gud vet hvar hon i dag kan hålla hus!
— Så får du väl trösta dig, mor.
Hon har väl icke längre hem än bort.
Elsa är nu gamla jäntan och går nog flott för klippor och skär.
Mor Greta tyckte emellertid icke alldeles detsamma.
Det fans många värfvare i staden och förnäma kavaljerer äfven, som icke hade ondt af sitt samvete sedan det blifvit mörkt.
Men hon var van att lägga band på sin oro.
Utan tålamod och undergifvenhet hade hon icke kunnat draga sin lott fram genom lifvet.
Men det puttrade och kokade i den stora kopparkitteln öfver elden.
Hon skakade betänksamt på hufvudet, hvilket kunde betyda: kommer dag, kommer äfven råd, och började derefter med en qvistig gren röra om innehållet i kitteln, då och då ökande detsamma med några näfvar mjöl ur en blåmålad låda, som stod bredvid henne på spiselhällen.