Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna föreskrift kan jag icke betrakta annorlunda än såsom ett reglementarisk t stadgande, till sina påföljder på intet vis angående allmänheten; ty om bankbolaget, sedan det erhållit rättighet att utlåna penningar, vill lemna dem på 9, 12 eller 6 månader, eller om det vill medgifva omsättning eller ej, hvad rör det allmänheten?
Detta stadgande omfattar ett ämne, som ensamt angår bolaget och innefattar en restriction, hvilken kan falla oläglig för actieägarne, hvarföre jag anhåller om afslag derå.
Jag vet väl, att statsbanken lånar på 6 månader och tillåter omsättning; men deremot har staten 2:ne andra lånerörelser, nemi. handelsdisconlerna i Stockholm och Götheborg, hvilka är förelagdt att icke bevilja omsättning.
Jag lemnar derhän, huruvida detta stadgande någonsin leder till annat än en viss omgång; ty att den ena dagen sätta in Janet och den andra dagen taga ut ett annat, hvarigenom omsättningen är verkställd, medför ingen nytta, men den--olägenhet för allmänheten, att låntagare mäste äga tillgång på capitalister eller så beskaffade personer, som äro i tillfälle att göra insättningen den ena veckan, för att den andra veckan återfå det förskjutna beloppet, och hvilkas vinst, på de lånsökandes bekostnad, således är enda fördelen af förbudet rnot omsättning.
Men vare dermed huru som helst, så har slaten rättighet att förordna om sin egendom huru den vill; men hvarföre stuten skall blanda sig uti att förordna om Den 19 Mars e. m. andras egendom, kan jag icke förstå.
Jag anhåller derföre om afslag på detta moni., såsom oskäligt och skadligt.
När discussioneu öfver denna lag börjades, fästade jag uppmärksamheten dels derpå, att de stadganden, som här komma i fråga, äro antingen egentliga lagbestämmelser eller financiella föreskrifter, och dels derpå, att de sednare borde särskildt afses till den större eller mindre vigt, de kunde äga för det allmänna.
Jag frågar då: kan det vara nödvändigt att vid bifallet till dessa inrättningar fästa det vilkor, att lån icke får lemnäs på längre tid än 9 månader?
Kan man säga, att allmänhetens säkerhet fordrar det, emedan bankens bestånd äfventyras, om lån få lemnäs på längre tid?
Det är väl sannt, att en bank, som börjar sin rörelse och kanske icke har synnerligt stor cassa, måste vara varsam och icke gifva lån på så lång tid, att den icke kan på kortare tid minska sina sedlar, för att kunna motstå de påkänriingar, som kunna komma i fråga; men när en bank hunnit till verklig stadga och har en större del af grundfonden i reda penningar, kan den utan fara lemna lån på längre tid.
Jag har äfven yttrat, att jag skulle anse för lyckligt, om i en framtid en större del af statsbankens lånerörelse i dis— contväg kunde öfvergå till enskilda banker, på detattstatsbanken kunde inskränka sin utlåning till den mest enkla och solida och blifva blott en statsanstalt för att betrygga myntets värde; men om man stadgar en maximitid för Iåns beviljande af 9 månader, så blir följden den, att Bancodisconten kommer att länge fortfara, emedan man icke kan begära, att landet så snart kan arbeta sig från sin skuld, att det kan undvara dessa lån, som beviljas på år med omsättningsrättighet.
Om deremot privatbankerna kunde bevilja lån på 3 år, med omsättningsskyldigbet af -|:del hvart år, så skulle dessa lån vara af en sådan förmån för landet, alt Bancodiscontens lånerörelse skulle öfverflyltas på sedelbankerna.
För att icke motarbeta detta ändamål, bör ingenting stadgas om utlåningstiden, utan bör det få ankomma på dem, som ingå i bankers stiftande, att beräkna förhållandet och i utlåningsregleraentet bestämma, på hvad vilkor lånen kunna meddelas, då K.
M. bör äga att tillse, det förhållandena äro sådana, att bankerna kunna komma till stånd och äga existens.
Men att i lag inskränka utlåningstiden, på sätt som Utsk:n föreslå, synes mig oskäligt, utom det att det tjenar till ingenting, om icke rörelsen är sådan, att deu medgifver det; ty om förhållandet är sådant, att låntagaren icke kan inbetala, utan nödgas omsätta lånet, så skaffar han sig penningar för tillfället till fullgörande af inbetalningen, men uttager i stället nytt lån för att godtgöra den, sorn försträckt honom inbetalningen, hvarigenom han således kommer att vidkännas en högre ränta på låneope - 4o8 D c u 19 Mars e. ra. ralionen, så att effecteri af stadgändet onisider icke blir någon annan, än en profit för verkets kamererare eller någon annan dess tjensteman, som äger någon liten cassa, hvarmed lånesökande kunna betjenas.
Det är blott handlande i Stockholm, som kunna medgifva det förhållandet att å förfailotiden fullt inbetala sina lån.
Likväl liar jag hört, att lån på kortare tid fått omsättas, ehuru det icke synts af räkenskaperna annat, än att lånet blifvit inbeiaidt och nytt lån uttaget; Af dessa skäl, och då jag tror, att ändamålet icke uppnås genom ifrågavar. stadgande, hvarigenom blott ett nytt band lagges på Iåntagarne och ett hinder för inrättningarna att blifva för landet så fördelaktiga som möjligt, instämmer jag med Frih.
Boye i den åsigt, att 2:dra punkten bör utgå ur Gr.
Frölichs förslag, hvilket för öfrigt torde kunna oförändradt antagas i stället för UtsktnS 12 $. Hr Nordenanckar, Fredr. Wilh.: Utsk:n hafva föreslagit ifrågavar. stadgande med full öfvertygelse om dess nytta för landets rörelse.
Hr Stråles yttrande, att statsbankens närvar, discontrörelse icke skulle kunna af privatbanker öfvertagas, 0111 ett sådant stadgande som det ifrågavar. qvarstår, utgör ett vigtigt skäl för bibehållandet af detta stadgande; Bancodisconten bör nemi., i min tanka, icke underhålla slående lån och vingleri och privatbankerna böra få en ädlare bestämmelse.
Deras fonder böra hållas rörliga och utgå till handeln till befordrande af landets rörelse och icke till vinglare och understöd för tjenstemän eller consumenler i allmänhet.
Det här icke undfallit Utsk:n, att stadgandet kan eluderas; men man har trott, att det blefve lätt för revisorerna att undersöka bankens förvaltning och att direct:n genom en sådan tydligen gifven bestämmelse,' som stadgandet innefattar, skulle finna sig uppmanad att tillse, om något underslef ägde rum.
Med den kännedom vi alla äga Örn vära disconters cieditbruk och den opinion, sorn råder i landsorterna, tror jag, att detta stadgande af den högsta lagstiftande magten är nyttigt; och är jag öfvertygad, att, om detta stadgande borttagas, ingen privatbank i landsorterna inför några stränga vilkor för sin utlåning, utah söker att göra utlåningarna på så lång tid sorn möjligt, emedan sådant måste medföra vinst för bankerna.
Vid stiftandet af Wermländska privatbanken beslöts, att omsättning icke skulle äga rum.
Banken hade knappt varit i rörelse ett år, förrän bankens egna delägare mera blefvo låntagare ä'n lagstiftare.
De yrkade då, att reglementet borde förändras så, att omsättning skulle få äga rum; och det var svårt för den mera upplysta delen af delägärne att förekomma en sådan förändring af den princip, som vid bankens stiftande blifvit uttalad.
Jag kan derföre icke annat än yrka, att en tids bestämmelse för utlåningen må stadgas/ hvil - Den 19 Mars e. m. 4„g hvilken jag anser snarare böra förkortas än förlängas.
Jag anhåller om propos. derå, att utlåningstideil icke må utsträckas utöfver 6 mårtadei'.
Jag är till det mesta förekommen af Hr JVordehanCkar; jäg vill likväl icke gå längre än att yrka, att lån icke må beviljas på längre tid än 9 månader utan omsättning; Ändamålet med bankinrättningar är att göra penningar rörliga.
Beviljar man omsättning, Sa konimer man att fortfarande få Vidkännas olägenheten af de stående lånen, hvaraf Sverige så länge Varit besväradt.
Jag har visserligen hort och fruktar nog för, att ett förbud mot omsättning endast kummer att stå på papperet; men dä man gör upp en lag, som skall gälla för långliga tider; bör man i lagen antyda principens riktighet; Lika med Hr Stråle artser jag det vära en Vinst att draga discontrörelsen Från Banken; men jag skulle anse för en större vinst, om deh rörelsen helt Och hållet Upphörde, ty den har aldrig varit af nytta för det allmänna.
Jag tillstyrker, att lån icke må beviljas på iängre tid; än g månader och att omsättning må förbjudas; Hr von Troil; Emil:
Den värde talare, sorn öppnade denna disciissihn, har till en del rätt; Han har nemi. rätt deruti, att det stadgande, sorn han klandrar, verkligen är af reglementarisk natur; Orti R. ö. Ad; eller R.
St. fattat ett a nuti t beslut i den principfråga, sorn på f. lii. afgjordes; sa hade det Valdt rnöjligi att uppgöra en banklag, bestående endast af några få enkla grundsatser; då de underordnade bestämmelsefila öfverlemnats åt bankerna sjelfva att uppgöra; Men då det icke skett; sylies inig nödvändigt, ätt bankinrättningafna komma i en vida betydligare mån att stå Ullder statsmagternäs inflytande och förmynderskap, och att derföre icke kan urtdvikas alt i sjelfva lägert intaga ifråga vär; reglemente! iska städgahdétt; Till dessa hörer, att utlåningarna göras på kortare tid; såsom ett hiifvrtdsäkligt Vilkor för möjligheten jjör bankernä att i rättart tid kunna göra sina utbetalningar; och märkligt är; att, oni man litet närmärC intränger i saken, män finnér; att detta är den lånerörelse, som är förde la k
I igast för allmänheten; emedan allmänheten verkligen kommer att iida af att inledas uti lån af dessa banker för sådana företag, sorn fordra längre credit; än bankerna kunna medgifva.
Begreppen i denna del hafva inönl
Vart kära fädernesland blifvit betydligen förvillade genom Bancodiscortlert.
Det var naturligt; att ett ständigt fallande myntvärde ökade misstroendet; att ingen enskild man ville utsätta siria capiialer utan största säkerhet, att man följaktligen vände sig till Bancodiseöhten för att erhålla lått, hvilka man förutsåg sig icke krtnha rent återgälda hvarken med ellef Utan begagnande af omsättning.
Så20 H. 52 Den 19 Ma rs c. ra. ledes begagnades denna discont till lån för egendomsköp, till utlösen af inedarfvingar vid arfskiften, till tjensteaccorder ni. fl. dylika behof.
Man torde dock finna, att dessa missbruk voro skadliga icke blott för banken, utan äfven för dem, som begagnade sig deraf.
Hvad näringarna oell särskildt jordbruket beträffar, så bör man tillse, att för detsamma kunna öppnas låneutvägar, som kunna medföra större fördelar än dessa discontlån.
Jag vill icke säga, att dis— conter för jordbrukare icke kunna vara behöfliga och nyttiga, emedan jordbrukaren såväl som hvarje annan kan behöfva låna för ett tillfälligt behof, hvartill disconterna egentligen äro ämnade; men det synes mig, att den tid af g månader, som Utsk:n och reservanten föreslagit, kan vara tillräcklig.
Lika med Hr Stråle anser jag Bancodisconten så småningom böra upphöra.
Ständerna hafva i denna del redan fattat sitt beslut och afgjort, huru fonden kommer att successivt minskas, hvarvid Ständerna likväl icke torde haft till föremål att oförändrad öfverflytta detta slags lånerörelse till privatbankerna.
I sådant fall ser jag icke, hvaruti fördelen af privatbankerna skulle bestå.
Jag har nemi. tänkt mig bufvudsakliga nyttan af dessa förändrade låneinrättningar härröra från sjelfva ullåningsmethoden, då nemi. långifvarne voro intresserade af och ägde lättare tillfälle att pröfva låntagarnes säkerhet och till hvad ändamål lånet skulle användas, än tjenstemännen vid statens låneanstalter, hvilka endast röra sig inom de reglementariska formerna.
Jag anhåller slutligen, att de Hrr, som tro, att a mom. uti i3 § af reservationen åsyftar att förfördela jordbrukarne och andra lånbehöfvande, täcktes närmare eftertänka omfånget af de lån, som privatbankerna kunna lemna, att dessa banker omöjligen kunna fylla behofvet af stående lån, och att derföre, om de började lemna sådana, skulle tillgången för lånsökande i allmänhet, om ej upphöra, åtminstone blifva högligen förminskad och osäker, och således sjelfva hufvudfördelen af ifrågavar. inrättn:r motarbetas.
Jag tillstyrker derföre oförändradt bifall till i3 § i Gr.
Jag bar icke ett ögonblick betviflat, att det var i följd af öfverläggning och öfvertygelse, som Utsk:n föreslagit oss ifrågavar. stränga reglementariska stadgande; men må den värde ledamoten, som erinrade oss härom, tillåta mig tro, att Utskrns öfvertygelse, icke har annan rätt att verka på vår öfvertygelse än såvida den förra åtföljes af gällande skäl, ty hvad som är CJtskrns öfvertygelse bryr jag mig i annat fall, icke om.
Det är dessa skäl, jag velat framkalla.
Jag betviflar icke, alt Utsktns afsigt varit god; men jag har svårt att upptäcka, hvaruti det ädla ligger i en anstalt, som tvingar den rätta industrien och skapar en procentare-industri.
Den, som icke kan betala sitt Den 19 Mars e. m. lån, skall nemi. gå till en procentare och skaffa sig penningar, för att i dag inbetala lånet och i morgon uttaga ett nytt.
Att deruti ligger något ädelt, kan jag åtminstone icke förstå.
För öfrigt uther jag mig att få fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på skillnaden emellan laghud och reglementarisk! stadgande.
Skillnaden är stor oell angelägen att iakttaga, då man behandlar ett ämne, hvars nytta skall tillkomma provinser och hvars nytta heror af conjuncturer, af hvilka håda orsaker nyttan kan vara underkastad ombytligt lagar.
Skillnaden består deruti, att lagbudet icke kan förändras, utan förblifver sådant det är, då deremot en reglementarisk föreskrift kan förändras, när behofvet visar nödvändigheten deraf.
Jag ber att ännu en gång få påminna derom, att det ifrågavar. stadgandet till sin natur är reglementarisk!, hvarföre jag gerna vill lemna öppet åt bolagsdelägarne sjelfva att intaga detsamma uti reglementet, hvarefter det ankommer på K.
M. alt gilla detsamma eller ej; men att intaga detsamma uti en lag är oriktigt, och jag förnyar derföre min anhållan om propos. till afslag derå, emedan jag väl ser, att det kan skada, men icke gagna andra än procentare, som skulle begagna tillfället alt understödja lånsökande.
Att staten för sina låneanstalter föreskrifver enahanda bestämmelser uti ett reglemente, som hvart femte år eller vid hvarje riksdag kan förändras, deremot liar jag ingenting att påminna, emedan, sora sagdt är, reglementet vid riksdagarna kan efter omständigheterna förändras; men att uti en generel lag för alla privatbanker, sou» skall gälla, så länge octrojtiden räcker, inflicka ett reglementariskt stadgande, dertill kan jag icke gifva min röst.
I fråga 0111 grundsatser är jag af samma tanka som Hr Nordenanckar.
Jag kan icke. undgå att fästa uppmärksamhet dervid, alt dessa banker, sorn uppkomma i följd af en lag, icke böra gå i samma fotspår som assistance-inrättntna, hvilka hittills funnits under Ständernas inseende.
Jag anhåller om propos. till bifall å i3 och 14 §S * Gr.
Frölichs förslag, hvarvid jag likväl får fästa uppmärksamheten vid 3 mom. i i3 §, hvarest det talas om straffränta och der redactionen nr sådan, att det synes, som om straffräntan, beräknad lill 8 proc. om året, skulle räknas utöfver egentliga låneräntan af proc.
Detta är likväl icke meningen, hvarföre äfven orden såsom straffränta böra utgå, då meningen blir klart uttryckt uti följande redaction: ”alt i de fall, der räntan för meddelade lån ej är utfästad till mer än fem för hundradet om året, banken äger, vid låns utgifvande, afdraga räntan för liela lånetiden samt, efter förfallodagen, sig lill godo beräkna §:dels proc. i månaden eller 8 proc. för året” &c. Hr Stråle:
Det är onekligt, alt principen för en dis - Den ig Mars c. m. contrörelse i alla tider varit, att länen siola meddelas pä kort tid.
Enligt denna princip föreskrefs äfven, då Riksdisconten inrättades, att lånen endast beviljades på 6 månader och ulan omsättning.
Principen var då, likasom nu, tillräckligen känd och erkänd; meri landets behof voro annorlunda, och det dröjde icke länge, förrän man märkte, att lagen stod i strid med folkets behof.
Man måste medgifva omsättning.
Sådan var följden af att stifta lagar i strid med folkets behof och tankesätt, och så går det alltid, när man icke iakttager, hvad omständigheterna kräfva.
Hvad man derföre bestämdt gjorde, om man antoge ifrågavar. stadgande, vore att lägga hinder i vägen för öfverdyttande af bancodiscontförelsen på enskilda bankerna; hvarförutan jag får i fästa uppmärksamheten dels derpå, att detta är ett regie-. mentariskt ämne, och dels äfven derpå, att då man mäste förutsätta, att de, som stifta en bank, måste vara omtänkta på hvad som fordras för bankens bestånd, så är det ett förmynderskap, man åtager sig öfver dem, då man på det sättet lemnar föreskrifter för hyad de skola iakttaga, utan att äfventyra, alt staten i annat fall skulle förlora på bankerna; och är det ur den synpunkten, att man förebrår Regeringen, att hon åtager sig ett förmynderskap öfver näringarna, hvilket icke bör finnas, sotn jag hemställer, om man icke bör akta sig att genom detta stadgande lägga ett band på rörelsen, Frih, Boye:
Sorn denna § innefattar flera ämnen, och jqg i öfriga ämnen gerna vill säga ja, men i detta nej, så utber jag mig, att Hr Gr. o. Landtm, täcktes skänka mig särskild propus, på detta morn.
Jag ber att få erinra om en, som jag tror, ovedersäglig sats, den nemi,, att lagstiftande inagten endast så vidt kaq äga att blanda sig uti oeconomiska ämnen, sorn det allmännas nytta dervid ifiågakoinmer.
Gm den enskilda nyttan mätte den enskilde sjelf få besörja.
Är det nu det allmännas nytta, sorn bär är i fråga?
P(ej, visst icke!
Det är sjelfva bolagets enskilda lätt, sorn vi vilja blanda oss uti.
Qm Herrarna täcktes eftersinna detta, torde de äfven finna gränsen för vår inblandning 1 frågan, H, Ex, H r Gr. o. Landtm, hemställde, om R, o. Ad, behagade Infalla 12 § af Utsk:ns. förslag, Ropades nej. H, Ex. framställde derefter propos, till bifall; å t mom, i3 § af Gr, Fiöliehs förslag, Ropades ja.
H, Ex. framställde propus, lill bifall å 2 mom. i samma i 3 §.
Pen ig M a r-s c. m. 4.3 Upplästes till justering och godkändes följande voter:spropos:n:
Den, som bifaller 2 morn. i 13 § af Gr.
Frölichs reservation, innehållande; att, med undantag af cassacreditiv, lån icke må beviljas på längre tid än nio månader, voterar ia; den det ej vill, voterar nei;„ Yinner nej, anses R. o. Ad. afslå ofvanstående mom.
Efter voteringens slut befunnos rösterna hafva utfallit, sorn följer: Ja — 17.
Då nu propos. skulle framställas på 3 mom. i i3 § af Gr, Frölichs förslag, yttrade Hr Stuart, Carl Gust.:
Lika med Hr Lefrdn anser äfven jag 3:dje punkten af i3 § i Gr.
Frölichs lagförslag vara otydlig; men jag tror, att denna otydlighet lättast kan afhjelpas genom begagnandet af uttrycket proc. i stället för § proc. och uteslutande af orden ”eller 8 proc. för året;” i hvilken händelse, och med tilläggandet af några ord, redactionen af denna punkt skulle blifva följande:
Att, i de fall, der räntan för meddelade lån ej är utfästad till mer än fem för hundradet om året, banken äger, vid låns lifgifvande, afdraga räntan för bela lånetiden samt, efter förfallodagen, såsom straffränta sig till godo beräkna ~ proc. i månaden; dock med skyldighet för banken att, såvida den af sistnämnda förmån sig begagna vill, föranstalta, det lagsökning till lånets i nd rifvande, sist inom en månad efter för fa Ilo tide 11, varder anställd och, i allt hvad på banken ankomma kan, skyndsamligen utförd.
Vid fordringars ind rifvande n j u t e banken samma handräckning, som för R.
St:s Banks
Discont ver k är stadgad.
Den af mig vid detta mom. gjorda anmärkning förfaller, om den redaclion antages, som nyss upplästes, Hr Stråle:
Jag hemställer, om det icke bör beta: ” såsom straffränta sig Sill godo beräkna ^ proc. i må naden eller tillsammans 8 proc. om året; dock med skyldighet etc.;” emedan det då blefve klart, att straffräntan, proc. i månaden, skall beräknas utöfver de 5 proctn, efter proc. i månaden tillsammans med 5 proc. om året gör summa 8 proc. för året.
För min del tror jag, alt redactionen blefve tydligast, om, på sätt jag redan föreslagit, olden: ”eller 4:4
Den 19 Mars e. m. 8 proc. för året” utginge, emedan på detta ställe endast är fråga om straffräntan.
Hvad denna sistnämnda tillsammans med den ordinarie räntan utgör, torde icke behöfva i lagen särskildt bestämmas.
Jag anhåller derföre om propos. på Gr.
Frölichs förslag till ifrågavar. stadgande med den förändring, hvarom jag hemställt. 3 mom. i i3 § af Gr.
Frölichs förslag antogs med den af Hr Stuart föreslagna förändring, hvarigenom det skulle erhålla följande lydelse: 3:o att, i de fall, der räntan för meddelade lån ej är ulfästad till mer än fem för hundradet om året, banken äger, vid låns utgifvande, afdraga räntan för hela lånetiden samt, efter förfallodagen, såsom straffränta sig till godo beräkna •J proc. i månaden; dock med skyldighet för banken, att, såvida den af sistnämnda förmån sig begagna vill, föranstalta, det lagsökning till lånets indrifvande, sist inom en månad efter förfallotiden deraf, varder anställd och, i allt hvad på banken ankomma kan, skyndsamligen utföres.
Vid för--; dringars indrifvande njute banken samma handräckning, som för It.
Discontverk stadgas. i3 och 14 §§ af Utskottens förslag.
I sammanhang härmed föredrogs i4 § af Gr.
Frölichs förslag, hvilken af R. o. Ad. bifölls; i följd hvaraf, äfvensom med anledn. af Ståndets beslut rör:de Utsklns 12 §, så val i3 som 14 §§ af Utsktns förslag ansågos böra förfalla. i5 § af Utskottens förslag.
Hr Lefre'n: Denna § svarar emot i5 § i Gr. Frqlichs förslag, hvilken sednare jag anser bättre än Utsk:ns, emedan den stadgar, att äfven revisorer skola utses vid ordinarie bolagsstämman; hvarföre jag anhåller, alt, med afslag å Utsk:ns, Gr.
Frölichs redactionsförslag må blifva antaget. i5 § af Gr.
Frölichs förslag upplästes. 15 § af Utskrns förslag blef afslagct af R. o. Ad., sorn biföll i5 § i Gr.
Frölichs förslag. 16 § af Utskottens förslag.
Frölichs förslag lill 16 § måtte blifva uppläst och antaget i stället för Utsk:ns, emedan det sednare omtalar revisorernas utväljande, hvarom ingenting i denna § bör stadgas, enär elen sist antagna § omtalar deras utväljande.
Jag hemställer likväl, 0111 icke vid denna § ett tillägg bör äga rum, hvilket jag efter §:ns uppläsande skall framställa. 16 § af Gr.
Den 19 Mars c. ra. 4 »5 Hr Stuart:
Jag är förekommen af Hr
Stråle genom dess anhållan om uppläsning af den del af Gr.
Fröliclis lagförslag, som motsvarar denna §.
Om man undersöker orsakerna, hvarigenom en bank kan råka på obestånd, så finuer man, att de äro 3:ne, nemi. först derigenom, att bankens tillgångar olofligen tillgripas, hvarom här icke behöfver talas, såsom utgörande föremål för criminal-lagstiftningen; för det andra derigenom, att för stort belopp utlånas på osäkra händer, hvilket likväl i böckerna finnes upptaget såsom säker tillgång, och för det 3:dje derigenom, att mera utdelas till actieägarne, än som utgör bankens verkligen behållna vinst, hvarigenom banken kan blifva bankrutt, hvilket bör förekommas derigenom, att man föreskrifver, att, innan utdelningen får ske, af bankens vinst skall afsättas så mycket, som motsvarar bankens på concurser och lagsökningar beroende fordringar, samt att K.
M:s bifall lill utdelningen begäres såsom en conlroll derpå, att utdelningen icke blir större, än bankens tillgångar medgifva.
I öfverensstämmelse härmed föreslår jag, att 16 § uti Gr.
Frölichs reservation må antagas med följande tillägg: ”Förrän utdelning till delägare får ske, bör af bankens vinst, till betäckande af möjliga förluster, så mycket innehållas, som motsvarar de bankens utestående fordringar, som bero på lagsökning eller concurs, samt bankens hela ställning hos K. M. anmälas och K.
M:s bifall till utdelningen erhållas.”
Första delen af den siste värde talarens föreslagna tillagg anser jag billig och riktig, nemi. att så mycket bör afsättas af bankens vinst, som motsvarar de på lagsökning och concurs beroende fordringarna; hvaremot jag icke kan gilla sednare delen deraf, nemi. att utdelning icke skulle få ske, innan K.
M:s tillstånd dertill erhållits, ty jag kan icke inse, hvarföre det skall bero på K.
M:s pröfning, om bolagsdelägarne skola få komma i åtnjutande af hvad de genom sitt erhållna privilegium blifvit försäkrade om.
Jag tror icke, att man bör sätta i fråga, alt K.
M. kan afslå en utdelning af hvad som verkligen utgjorde bankens behållna vinst. K. M:s tillstånd till utdelningen skall blott utgöra en controll derpå, att icke, under namn af vinst, något måtte utdelas, som borde tillhöra reservfonden.
Då man börjar en inrättning, i afseende på hvars säkerhet man hyser farhågor, bör man stadga alla möjliga contröller mot missbruk.