Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då drogs förhänget undan som genom ett trollslag och alla herrarne klappade i händerna.
Derpå blef det så tyst, så förunderligt tyst.
Der nere på en upphöjning stod en man, nej en fiol var det, och allt ifrån det Heloin hörde dess första toner, hade han glömt menniskorna, mannen som förde stråken, vicomten, ja till och med sig sjelf, så andlöst lyssnade han till den fiolen.
Den lät som en hel skara af menniskor, man hörde dem så tydligt huru de pratade och skrattade, muntra melodier ljödo och pierrot skrek, der var lust och glädje, man tyckte sig svärma med i karnevalslifvets muntra virrvarr.
Men genom allt dess buller ljöd en ensam menniskoröst, så ungdomlig och så ren; hon hade intet gemensamt med karnevalen och hennes tankar sväfvade långt bort.
Så drömmande lycklig och dock vemodig!
Heloin hade aldrig känt sig gladare och dock runno tårarne ut för hans kinder.
Dernere sjöng fiolen fortfararde, den hade sin egen verld: öfver denna verld sjönk qvällsol ned med helgdagsfrid och lugn.
Man hörde hur skaror af landtfolk drogo förbi; de raska stegen, musikens toner och trummornas dofva hvirflar ljödo allt längre bort, än svagare, än starkare, allt efter som vägen slingrade sig mellan kullar och olivskogar.
I dalen ljöd vespersången ur kyrkan, och då dunkla skuggor bredde sig öfver jorden, var det som om himmelska skaror svarat från höjden och stämt in i orgelns brusande toner.
Allt svagare men också allt skönare ljöd sången, allt högre lyfte den sig som till ett haf af ljus, och dess sista toner förklingade som en aning om någonting ännu härligare.
En åska af bifallsyttringar skakade det stora huset.
Heloin trodde yttersta dagen vara för handen, ty mère Babette hade sagt att den skulle komma med englaröster och stort dån; nu hade han ju hört båda delarne.
Heloin tillslöt ögonen, och då han åter öppnade dem, betraktade honom »monsieur le vicomte» med en skälmskt frågande blick; denna blick återväckte honom till verkligheten.
Han drog emellertid en djup suck, ty han kände sig så underligt beklämd.
»Honom, som spelade, har jag utsett till din lärare», hviskade vicomten och lutade sig ned emot sin skyddsling.
Denne betraktade honom som om han icke förstått orden, men plötsligt spred sig ett glädjeskimmer öfver hans vackra ansigte, och han kastade sig snyftande på knä för sin välgörare i det han öfverhöljde hans händer med kyssar.
Den unge mannen rodnade förlägen.
»Bär dig då ej så oskickligt åt!
Ser du inte hur alla se på oss?
På det här viset blir jag tvungen att föra dig härifrån och du får icke höra mera i afton», sade han halft förargad.
Denna hotelse gjorde verkan och under återstoden af konserten var Heloins uppförande fullkomligt städadt.
Heloin d’Auglars var då tolf år gammal.
Vicomten inlöste redligt sitt löfte.
Han inackorderade Heloin hos en bildad familj och satte honom under de skickligaste lärares ledning; sjelf reste han vidare, ty han var en af dessa varelser, som öfverallt tyckas besvärade af sin egen skugga och jemt söka undfly detta efterhängsna sällskap.
Nu följde för Heloin år af det trägnaste arbete, men också af glänsande framsteg.
Hans gynnare sörjde rikligt för hans underhåll och gjorde sig underrättad om gången af hans studier, men var fortfarande långt borta, än i Skotland, än i Egypten, än någon annanstädes.
Så kom plötsligt underrättelse om att den unge vicomten helt hastigt aflidit i Roma, utan att han dessförinnan hunnit göra några testamentariska dispositioner till förmån för sin skyddsling.
Man lät Heloin förstå att man för intet får intet här i verlden.
Heloin kände sig stött och så försvann han en vacker dag, medförande såsom hela sin egendom en utmärkt fiol, ett sorglöst sinne och ungdomens glada hoppfullhet.
Oförtyngd af öfverflödig packning gick han med spänstiga steg framåt den breda landsvägen.
Framtiden brydde honom föga, nejden var förtjusande, morgonluften frisk, och han vandrade hastigt åstad, njutande en behaglig känsla af frihet och oberoende.
Då han gått några timmar kändes emellertid solen för varm, vägen för lång och hoppet – ja det mättar tyvärr icke.
Nere i dalen låg en villa, hvilken lyste helt inbjudande mellan de mörka träden.
Vägen nedföre sluttningen gick lätt, och snart vandrade vår hjelte på den sandade, nykrattade gången som ledde upp till hufvudbygnaden.
Från en terrass hördes muntra, ungdomliga röster; han stannade nedanför och satte fiolen till hakan, men sänkte den åter, gripen af blygsel.
»Bah», sade han med ett sorglöst leende i det han lät sina blickar dröja vid de solbelysta trädtopparne, »jag är en vagabond och jag behöfver mat!»
Detta blef motivet för hans fantasi.
Glada och skälmska jagade tonerna hvarandra, gäckande smygande sig undan och åter ilande fram som lekande melodier.
Hvad gjorde det att ett drag af vemod låg på bottnen: hvilken glädje gömmer icke någon liten sorg?
Då han slutat ljödo ifriga bifallsrop från terrassen, han greps åter af blygsel, och höll just på att smyga sig bort, men omringades i det samma af villans vänliga invånare.
Frågor och svar följde snabbt och otvunget på hvarandra; snart var man bekant med den unge konstnärens lefnadshistoria och som en oväntad men kär gäst infördes han i triumf af sitt värdfolk.
Hela fjorton dagar stannade han qvar, men vandringslusten och hågen för äfventyr hade vaknat i hans sextonåriga sinne, och försedd med många rekommendationsbref och följd af varma lyckönskningar begaf han sig åter åstad.
Så genomströfvade han en stor del af Italien, södra Tyskland och Ungarn, liksom en medeltidens trubadur vandrande från slott till slott, öfver allt firad och med glädje mottagen.
Då vintern gjorde ett slut på dessa färder, anstäldes han af en impressario och företog en konsertresa, i sällskap med några framstående artister.
Derefter kom ett års vistande i Paris och så ännu en konstresa med en ny impressario.
Under denna hände det sig att han i en af Rysslands större städer för första gången på många år hörde nämnas det välbekanta namnet Pierre d’Auglars.
Han anstälde efterfrågningar och fick veta att en fransman med detta namn bott der i staden, men åter flyttat bort, man visste icke hvart.
Då Heloin efter ett par månaders förlopp skildes ifrån sin impressario, beslöt han att söka upp sin far.
Genom otrolig ihärdighet lyckades han ändtligen komma på rätta spåret, han hade följt det stad från stad, med stor möda och icke ringa kostnad, och nu hade han då slutligen hamnat på den skånska gästgifvaregården och nästa dag skulle han för första gången skåda sin fader, om hvilken han likväl hört så mycket berättas att han tyckte sig känna honom.
Hur stolt, hur glad ville han icke träda inför honom.
Hans far skulle icke behöfva blygas för sin son; ja han, den gamle verldsmannen, skulle finna att arbetarehustruns fosterson ej ens i det yttre stod efter för rikedomens och förfiningens omhuldade barn.
Ljusen brunno med lång veke, luften hade blifvit ännu kallare och, uttröttad af resan, svepte Heloin d’Auglars en filt omkring sig, kastade sig på sängen och försjönk snart i ungdomens lugna sömn.
Ändtligen randades morgonen, och klädd med den yttersta omsorg satte Heloin d’Auglars sig på vagnen.
Färden gick genom fula trakter och långa alléer.
Så kom man slutligen fram till målet, en gammaldags skånsk herregård, med rödt tegelstenstak och spetsiga torn.
Heloin d’Auglars skickade in sitt kort och emottogs mycket vänligt, men med synbar förvåning.
Han frågade efter monsieur
Pierre d’Auglars; man såg något brydd ut men svarade på temligen god franska att herr d’Auglars sedan ett halft års tid varit språklärare der i huset.
»Han är min far», sade Heloin med något osäker röst, »jag ber er underrätta honom om min ankomst.»
Man såg ännu mera förvånad ut och sade att man frågat herr d’Auglars om han vore slägt med den berömde violinspelaren af samma namn, men han hade då på det bestämdaste förnekat detta.
Heloin infördes i en liten elegant salong och man bad honom vänta.
Några minuters andlös förbidan följde; derefter hördes stapplande steg, och dörren öppnades.
Heloins halft utbredda armar sjönko åter ned.
Framför honom stod en gammal man med röd, skinande näsa, glanslösa intetsägande ögon.
»Jag söker herr Pierre d’Auglars från Marseille», stammade Heloin.
»Ja, det är just jag.
Men är det möjligt – – man säger att ni skulle vara min son Heloin och att ni kommit hit endast för att söka upp mig, gamle man?»
Rörd vid tanken härpå torkade gubben sina ögon på en blårutig bomullsnäsduk.
»Ja, det är jag», svarade sonen, men tyst tilllade han: »men är det väl också ni?»
Man satte sig och under mycken rörelse å fadrens sida måste nu sonen berätta sin lefnadshistoria.
»Men ni, min far», sade han då han slutat, »hur har ni kommit hit och i dessa omständigheter?»
Han betraktade de grofva, luggslitna kläderna.
»Ja, det var en fråga!
Då man har en slösaktig hustru så ...»
»Säg ingenting om min mor, jag ämnar icke tåla det.»
»Ah, mon enfant, hvem talar om din mor?
Hon var en engel.
Nej den andra som jag fick på halsen i Florens.»
»Ni har varit omgift?» utropade sonen nästan med fasa.
Hon var vacker, ehuru ej i sin första ungdom och egde dessutom ett distingueradt sätt, hon var en hexa, un monstre!»
»Är hon död nu?» sade sonen i misslynt ton.
»Sådana menniskor dö aldrig.
Jag är säker om att hon skulle skrämma sjelfva vargarne om de af menniskokärlek skulle försöka att äta upp henne.»
»Men hur blef ni så fattig?»
»Hon använde summor, ah!
– Jag kastade mig i spekulationer för att förtjena mera.
Ah, det var en carrière!
Slutligen, när jag icke egde mera, ville hon skiljas.
Nu lär hon bo hos min äldsta dotter, som är gift med en rysk furste.»
»Ni eger då flere barn?»
»Fem; alla qvar i Ryssland ... Jaså, du är Heloise’s son», sade han och lade sin magra, darrande hand på den unge mannens axel.
Denne nästan ryste vid detta kalla vidrörande.
Det var icke sorg som stämplat dessa en gång så vackra, nu så slappa drag, det var utsväfningar, och den själlösa blicken isade all den kärlek som sonen ämnat slösa på sin fader, som han tänkt sig böjd och grånad af ålder, icke af last.
Den som till hvarje pris vill glömma en sorg, glömmer ibland äfven sitt bättre jag; så hade det gått med Pierre d’Auglars.
»Jag har ett utmärkt väl måladt porträtt af din mor», sade den gamle, »det skall jag gifva dig som ett minne af henne.
Hur är det, mins du ännu din mor?»
»Men min far!»
»Nå, ja det är sant, du var ännu så liten då hon dog.
Porträttet är annars ett mästerstycke och jag har varit bjuden stora summor för det.»
»Jag ber er som en ynnest, visa mig icke porträttet.
Jag vill ej att den bild jag bär i mitt inre skall grumlas.»
»Som du vill», sade fadren i nedslagen ton, »ja allt skulle blifvit annorlunda om hon fått lefva.»
Han suckade, tog sig en pris och förde sin son in till värdfolket.
Här emottogs den ryktbare konstnären naturligtvis med utomordentlig förtjusning och man täflade i artighet emot honom.
På allas förenade böner samtyckte han att stanna qvar öfver natten.
Han var förstämd, men han visste att dölja det under artig belefvenhet.
Man visste att han fört fiolen med sig och brann af begär att få höra honom spela, men ingen vågade framställa en anhållan derom.
Hela denna dag var en verklig pina för den unge mannen, och dessa välvilliga menniskors sällskap nästan plågade honom.
Han var grymt besviken i sina förväntningar, han kände sig bitter till sinnes.
Det var honom en stor lättnad att ändtligen, sent på qvällen, få draga sig tillbaka till det gästrum som anvisats honom.
Detta låg vägg i vägg med hans faders, dock utan någon dörr som omedelbart förenade dem.
Allt för upprörd att kunna sofva kastade sig Heloin i en ländstol.
Nästan mekaniskt tog han upp fiolen ur fodralet, och medan blicken tankfull stirrade ut i rymden gled handen pröfvande öfver dess strängar.
Det arbetade i hans inre, han lyssnade till dolda melodier och de otydliga knäppningarna inneburo redan en dunkel profetia om hvad som komma skulle; var det denna profetia som kom hans blick att småningom ljusna och framkallade det vackra leendet på hans ansigte?
Stråken höjdes och utförd af mästarehand sväfvade den bizarra kompositionen fram i den tysta natten; en öfvermodig lek med tekniska svårigheter – vild, fantastisk, men full af dyster skönhet.
Lidelsefulla toner jagade hvarandra, hvirflande upp i hejdlöst trots eller sjunkande ned i hopplös förtviflan, stridande sinsemellan som osaliga andar och dock mot sin vilja formande sig till gripande melodier, stundom tvärt afbrutna som af ett vildt, hjertskärande skri.
Då hördes ur fjerran, liksom framburna af en vänlig flägt, de första brutna tonerna af en underbart ljuf melodi.
Åter och åter stormade lidelsen, hotande att fördränka den i sina rullande vågor, men den upplöste sig deri så ren och vek, att sjelfva hånet miste sin bitterhet, den sväfvade försonande mellan de stridiga elementen, den växte i kraft, den sammanflätade dem till det egendomligaste accompagnement och konstnärens hela konst lade sig blott som ett hyende under denna melodi, som omstrålad af hans hjertas drömmar, segrande höjde sig ur splittringens kaos, i enkel, hänförande skönhet tolkande kärlekens bäfvande sällhet och fromhetens fridfulla ro.
I den oeldade salen utanför gästrummet stodo tvenne unga flickor, tätt slutna intill hvarandra och andlöst lyssnande till musiken derinne.
Lemmarne stelnade nästan af kölden, mörkret gapade emot dem ur hvarje vrå, men de tänkte icke derpå, ty Heloin d’Auglars stråke hade bundit dem i oemotståndlig förtrollning.
Först då de sista tonerna förklingat ryste de för mörkret; mållösa af rörelse tryckte de hvarandras iskalla händer och tysta, som de kommit, smögo de sig ut.
År förgingo, men aldrig förbleknade detta intryck och aldrig hörde de nämnas den ryktbara fantasien »A l’hombre chérie», utan att minnas natten utanför Heloin d’Auglars’ kammardörr.
Följande morgon väcktes Heloin d’Auglars ganska tidigt af en piga, som med förskrämd min och ifriga åtbörder sökte göra klart för honom att någonting vore i olag; af hennes bleka anlete kunde han sluta att det var en eller annan allvarsam olycka, och han gaf tillkänna att han skulle komma så fort det blefve honom möjligt.
Då han efter ett par minuters förlopp kom ut i förstugan träffade han der en af husets döttrar, som berättade att pigan, hvilken kommit för att elda hos hans far, funnit denne sittande i sin ländstol, och att sängen var fullkomligt orörd, hon hade talat till honom men icke fått något svar, och man fruktade att ...
Hon fullbordade icke meningen, men öppnade dörren till den gamle mannens rum.
Man steg in och Heloin gick fram till sin fader.
Ljuset hade brunnit ned i staken och stred ännu med sin blåaktiga, flämtande låga emot den inbrytande morgongryningen.
Pierre d’Auglars tycktes sofva lugnt, men dragens djupa blekhet sade tydligt nog att denna sömn var den sista.
»Min far är död», sade Heloin, »i sanning, jag har återfunnit honom blott för att förlora honom.»
Ett glänsande föremål som den döde höll i handen ådrog sig Heloins uppmärksamhet.
Det var ett miniaturporträtt, rikt infattadt i klara briljanter ...
Dessa barnsligt veka drag!... dessa klara, blå ögon!... dessa glänsande, blonda lockar!...
Tårarne strömmade utför hans kinder, han kastade sig på knä framför ländstolen; verkligheten hade hyst förbarmande med hans barndoms käraste dröm, den hade icke nänts slita dess fina väf.
Familjens medlemmar som stannat på något afstånd betraktade honom med smärtsam förvåning.
De anade ej att han gret af glädje öfver hvad han återvunnit.
Men när han så en stund legat, lyfte han hufvudet, och med en innerlighet som nästan föreföll krampaktig tryckte han läpparna mot faderns skrumpna, stelnade hand.
EN MUSIKAFTON
En musikafton.
Öfver den nyplöjda åkern, i hvars fåror höstregnet här och der bildat små aflånga vattenpussar, kom herr Behr gående med långa steg och klädd i grofva vattenstöflar som han dragit öfver byxorna.
Det var en kal trakt, och så långt man kunde se var det samma enformiga sträcka af späda rågfält och höstplöjda åkrar, inhägnade rutvis med sina eviga stengärden.
Himlen var blygrå, och solen stod just i begrepp att gå ned, utan kraft nog att genombryta det tjocka molnlagret eller att åstadkomma mer än en tung rödviolett skiftning, hvilken kom hela taflan att se ännu dystrare ut.
Det låg en tungsint stillhet öfver hela nejden, och icke en mensklig varelse syntes mer än den ensamme vandraren.
Gården, hvilken han närmade sig, låg mörk och liflös som en död massa och i boningshuset lyste intet ljus.
De låga byggnaderna med sina ruggiga halmtak gåfvo åt det hela ett utseende af frånstötande torftighet, och det enda som talade om välstånd var några stora sädesstackar, som bara väntade på att tröskas.
Det var gårdens egare som med en landtmans tunga gång närmade sig sitt hem.
Han hade en bucklig filthatt på hufvudet och under densamma syntes ett ännu ungt ansigte med välbildade drag.
Men tidiga bekymmer hade ristat sina linier deri, och ögonen hade ett uttryck af hopplös likgiltighet.
Ena handen höll han instucken i rocken, som för att skydda den mot köld, och med den andra stödde han sig på käppen, som för hvarje steg drog med sig en klump af den leriga jorden, för att så med en sväng stänka den omkring på vandrarens stöflar.
Denna hand var hvit och fin, med långa, böjliga fingrar och föga harmonierande med den grofva drägten.
Max Behr skulle just vända om hörnet af en något afsides liggande logbyggnad, då han tvärstannade för att lyssna.
Det var en flickröst som derinne sjöng en bekant operamelodi, högt och friskt så att det gaf eko i den improviserade konsertsalen.
Sångerskan saknade skola, och utförandet var vårdslöst, men hvilken röst!
Kärnsund, kraftfull och klingande ren.
Hela hans ansigte ljusnade i glädje och öfverraskning.
Rösten kände han väl, det var hans styfdotters, men så hade han ännu aldrig hört den breda ut sin väldiga volym.
Det var häpnadsväckande resurser.
Plötsligt förmörkades den glada minen.
»Hvilken skada», tänkte han vid sig sjelf i det han vände om hörnet och gick in på den illa stenlagda gården.
Vid ljudet af hans steg tystnade sången.
»Hvilken skada», upprepade han, och ansigtet blef ännu mulnare, under det en dämpad suck höjde hans bröst.
På gården var mindre dager än ute på fältet, och när han trädde in i förstugan herskade der redan den djupaste skymning.
Han hängde sin hatt på den vanliga kroken, hvilken han kunde finna efter handlag, hvarefter han gick in i salen.
Äfven der var mörkt, och från ett närgränsande rum hördes stoj af bråkiga barnröster.
Sedan husfadren kastat en villrådig blick omkring sig gick han fram och slog upp pianot.
Det var en gammal taffel, och han började spela, vid hvarje forte öfverröstande barnen och vid hvarje piano hörande dem igen.
Han hade ej suttit der länge förr än dörren till nästa rum öppnades och en skarp qvinnoröst utropade:
»Käre, välsignade Max, om du bara kunde tänka dig huru nervös du gör mig med den musiken!»
»Vänta ett ögonblick, Henriett, och låt mig tala vid dig», sade husets herre i det han upphörde att spela och i stället vände sig emot henne som talat.
»Ja, om det är något som kan gå fort, annars blir gröten vidbränd», svarade rösten och ett äldre fruntimmer steg in om dörren.
»Jag vill bara säga dig, att jag icke tror du kan försvara det längre, om du förbjuder Agda att sjunga.»
»Du känner mina åsigter i det fallet», svarade hustrun mulet, »låt oss icke rifva upp gamla tider och låt icke barnet lefva om sin moders lif.»
»Men du har ingen rätt att ...»
»Har jag ingen rätt?
Hon är mitt barn och icke ditt, och jag skulle icke ha rätt?
Det vill du komma och föreskrifva mig, du!»
Der låg på en gång harm och förakt i det sista ordet.
Hon gick fram till fönstret, så att dagern föll på hennes ansigte.
»Se på mig», utbrast hon, »gammal, försläpad, nedtyngd af sorg och bekymmer, och allt för denna olycksaliga röst, utan hvilken vi två alltid skulle förblifvit främlingar för hvarandra.
Hvad hade jag varit om icke vi råkats!
Jemför hvad jag var för fjorton år sedan och hvad jag är nu.
Och hvad är det som åstadkommit denna förändring?
Åren, menar du?
Nej, Max, det är icke åren som gjort mig gammal.
Och så tycker du att jag skulle kunna uthärda att höra Agda sjunga ... och för dig!»
»Tala icke mera derom», sade han doft, »olyckan har icke varit för dig ensam.»
»Nej; det vet Gud, att jag hellre skulle önskat», svarade hon tungt, »men nu äro vi kedjade vid hvarandra, och det är den enes öde att göra den andres olycka.
För oss går det väl an, men barnen!
Hans barn utan mor, och mina barn utan undervisning, utan framtid.»
Hon sade det sista mera till sig sjelf än till honom, och så gick hon, tillslutande dörren efter sig.
Han satt qvar vid pianot, nedtyngd och missmodig, under det oväsendet i barnkammaren fortfor.
Hastigt rycktes dörren upp och en liten gosse störtade in.
»Pappa, Fritiof har dragit mig i håret och kallat Lina en markatta», ropade han så gladt som om dessa mandater tillförsäkrat hela familjen en evärdelig ära.
»Det är inte sant», skrek en annan röst med gråten i halsen, »för det var Anton sjelf som började och han sparkade ...»
»Gå!» röt fadren i det han slog ihop pianot så att det klingade i strängarne.
I dörren mötte han Agda och gick förbi henne under trumpen tystnad.
Han kände nästan agg emot henne för denna vackra röst, som var dömd att dö i sin linda.
Inkommen i sitt rum kastade han sig på soffan utan att tända ljus; allt var honom så likgiltigt, och han kunde gerna vara i mörkret.
Först vid qvällsvarden samlades familjen, och medan man ännu satt till bords kom en piga in med ett bref till herr Behr, eller direktören, som han kallades.
»Budet ber att få svar tillbaka», sade hon.
Det hade uppstått en nyfiken tystnad vid bordet.
Direktören bröt brefvet och läste det tyst.
Det såg ut som hade han möda att bibehålla sin likgiltiga min, och fru Behr observerade honom med synbart misstroende.
»Helsa baronen att jag skall komma», sade husbonden och stoppade brefvet i sin ficka.
Pigan gick och man fortsatte måltiden.
»Var brefvet ifrån Klosterhus?» frågade frun efter en stunds tystnad.
»Ja», svarade direktören.
»När skall du dit?»
»I morgon.»
Åter fortsattes måltiden under tystnad, och allt emellanåt sköt en forskande blick från hustrun bort till mannen, som icke tycktes gifva akt derpå.
Stämningen var tryckande, men det var ingenting ovanligt.
»Man önskar att Agda skall följa med i morgon», yttrade direktören efter en stund.
»Agda?
Hur kan det falla dem in?» frågade frun hastigt i det hon rodnade och knep ihop läpparne.
»De veta ju att hon är vuxen nu, och mena väl att det kunde vara roligt för henne att komma ut någon gång.»
»Kan jag sitta hemma, så kan väl hon», inföll fru Behr.
»Men vid dina år så ...»
»Och med min uppfostran», sade frun med ett bittert leende.
»Ja visst, men det har ju varit din fria vilja.
Den unga flickan hade ingenting sagt, men hennes kinder hade fått starkare färg, och det var med spänd förväntan de mörkbruna ögonen vände sig än till den ene än till den andre af föräldrarne.
»Det skulle se ovänligt ut att afslå», återtog familjefadren efter en paus.
»Ja, och toiletten kan ju icke göra något hinder», sade frun hånfullt.
»Jag har ju min konfirmationsklädning», erinrade den unga flickan blygt.
»Ja den kommer att taga sig ut i den societeten», svarade modren med ett tvunget skratt.
»Jag tror icke att någon skall fästa sig så mycket vid drägten», sade styffadren.
»När de nu varit så vänliga att vilja se Agda, tycker jag icke att man bör afslå.»
»Ah, jag känner sådan slags vänlighet», utbrast frun med vrede, »jag känner ännu mycket mer, men jag bryr mig icke om att tala deröfver, allraminst här.»
»Den gamla historien», mumlade han.
»Hvilken historia?» frågade hon skarpt.
Han svarade icke, och man reste sig från bordet.
»Hvilken historia?» hväste hon, då hon såg att mannen ämnade gå.
Han fattade henne i armen och böjde sig tätt intill henne, hviskande:
»Ett äldre fruntimmers vanmäktiga vrede öfver att icke alla äro så gamla som hon.»
Han lemnade rummet, blek af vrede, men med en triumferande kastning på sitt vackra hufvud.
Han visste att det tog.
När han stängt dörren slog hon händerna för ansigtet och brast i högljudda snyftningar.
Dottren drog henne ned på soffan, försökande att lugna henne med sina smekningar.
Men inne i sitt rum stod den äkta mannen vid den tända lampan och strök det första pröfvande stråktaget på sin fiol.
Det låg ett uttryck af hejdlös glädje öfver hans ansigte, hvilket starkt kontrasterade mot dess förra uttryck.