Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Priset å messing bestämmes hufvudsakligen af priset å koppar, men då denna sednare metall är till införsel tullfri, kan jag ej finna något skäl att belägga den förra med tull; och lika litet kan jag inse, hvarföre tillverkningen af messingsplåt eller s. k. latun och trådband mer än af kopparplåt skall behöfva tuilskydd.
Latun och trådband användes i mer eller mindre mån å landets alla verkstäder, och jag hemställer, huruvida det kan vara billigt och rättvist att, för att lemna skydd åt en enda verkstad, fördyra dessa varor för alla andra.
Skultuna har gått betydligt framåt på sednare tider, och jag tror icke det vore klokt att genom en förändrad tullagstiftning vålla en återgång eller ett stilla stående.
På dessa och de af Hr Murén i hans reservation anförda skäl, anhåller jag om afslag å Utsk:ts förslag.
Till alla delar instämmande med den siste värde talaren, ber jag blott att få ur en mot Utsk:ts beslut afgifven reservation uppläsa följande rader: »Alla våra mekaniska verkstäder, våra redskapstillverkare och handtverkare, som sysselsätta sig med metallarbeten, alla dessa skulle göras skattskyldiga till Skultuna, under det de sjelfve deremot icke åtnjuta ringaste tullskydd för sina fullfärdiga redskaps- och rnachin-tillverkningar, men Skultuna åter lör alla sina materialier såsom koppar, zink, m. m. åtnjuta tullfrihet.»
Jag anser detta vara ett tillräckligt skäl för afslag å Utskrts förslag och bibehållande af de nuvarande tullbestämmelserna angående dessa artiklar.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad, framställdes först propos. på bifall lill Utsk:ts hemställan, hvarvid svarades många nej jemte några ja, och sedermera propos. på afslag derå samt bibehållande af tullfrihet för ifrågav:de slag af metaller, då svaren utlöllo med många ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Perlor och Porslin.
Utskds hemställanden bilöllos.
Den vidare föredragningen af detta Betänk, blef härefter uppskjuten till nästa plenum.
Jag tillåter mig hos Hr Gr:n och Landtmm anhålla om propos. derpå, alt näst efter Bevilln.-Utsk:ts nu förevarande Betänk.
N:o 8, ang. tullbevillningen, måtte till behand - 476
Den 25 April f. m. ling uppföras Stats-Utsk:ts Utlåt.
N:o 66, ang reglering af utgifterna under Riks-Statens 8:de Hulvudtitel.
Härtill lemnade R. o. Ad., uppå framställd propos., sitt bifall. R. o. Ad. åtskiljdes kl. J 10 e. m. lii fidem, O. Brakel.
Ihmhgm dea 25 April 1866.
Justerades protokm för den 4 dennes f. o. e. m. Frih. af Ugglas, Guslaf, väckte en motion N:o 152, om anvisande af en årlig pension å 300 rdr åt hvardera af frami.
StatsRådet Carl Ludvig von Hohenhausens ogifta döttrar, Hilda Maria Elisaheth, Clara Hedvig Sofia och Constance Carolina Charlotta.
Sammansatta Lag- samt Allm. Resv.- o. Ekon.-Utsk:ts Utlåt.
N:o 5, i ani. af K.
Propos. ang. förändring i grunderna för beväringsinrättningen samt om bildande al en landstorm; samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänkm och Mern.:
N:o 81, i ani. af väckt motion om nedsättning af det i gällande taxa för landtmäterigöromål fastställda arfvode; N:o 82, i ani. af väckta motioner om ändringar i Kongl.
Jagtstadgan d. 21 Okt. 1864; N:o 83, i ani. af väckt motion om ändring i gällande stadgande i fråga om ersättning åt militie-boställsinnehafvare för å bostället för Kronans räkning huggen ek; och Deu 25 April f. m. 477 N:o 84, med förslag till voteringspropos. i ani. af RiksStåndens skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utskds Betänk.
N:o 39 och Utlåt.
N:o 75, ang. väckta motioner om utvidgande af qvinnans medborgerliga rättigheter.
Fortsattes föredragningen af Bevilln.-ötskits Betänk.
Salt utgör för alla inenniskor i vårt land en nödvändighetsvara; denna vara produceras icke inom landet, utan måste tillföras oss från utlandet och den drager en dyr transportkostnad, så att den redan derigenom, i jemförelse med de flesta andra varor, står mycket högt på lossningsorterna emot på lastningsorterna.
Af dessa tvenne skäl böra otvifvelaktig! dessa ifrågav:de artiklar, oraffineradt kok- och bergsalt, lå tullfritt införas.
Men, Mine Hrr, det är en annan omständighet, som kan gifva anledning, nu som förr, att draga i betänkande huruvida det är klokt att borttaga salttullen eller ej: det är nemi. att den årliga tullinkomsten för salt utgör circa 220,000 rdr, hvilken torde vara ej mindre behöflig hädanefter än hittills.
Salt, så väl som kafle, socker och tobak, utgör en af dessa så kallade kassa-artiklar, på hvilka våra största tullintrader beräknas, på hvilka finance-tull är satt, och denna tullinkomst på salt kominer att stiga i samma förhållande som folkmängden, ty ingen lärer kunna vänja sig af med begagnandet af salt.
Onekligen synes det vara en lindring i utgifter för alla att borttaga salttullen, men denna lindring träffar mycket ojemnt och kommer, enligt min uppfattning, minst, om ens till någon del, dem till godo, hvilka köpa varan i minut, eller just dem, som känna mest tung hvarje skatt, de mindre bemedlade i samhället.
Det har satts i fråga att med 2 öre på hvarje skålp. förhöja tullen å kafle och kommer Bev.-Utsk:t i följd af ett Riks-Stånds derom fattade beslut att taga denna fråga i ytterligare öfvervägande.
Denna förhöjning skulle deremot utan tvifvel drabba de mindre bemedlade, för hvilka äfven denna vara blifvit så nödvändig, vida tyngre och väcka en allmän, vida högre både förvåning och vidrighet, än att bibehålla salttullen, som redan är och så länge varit häfver.
På dessa anförda skäl har jag icke kunnat biträda nu föredragna punkten af Utsk:ts förslag, och jag får äfven nu vördsamt yrka alslag å densamma samt bibehållande af den nu befintliga tullsatsen å salt, under förklarande, att jag gör det högst ogerna, då jag anser det vara fullt principenligt att borttaga denna tullsats, men jag tror att den bör bibehållas, emedan statsutgifterna för närvarande fordra denna uppoffring af nationen 478 Den 25 April f. m. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdarit till fortsättande af plenum kl. 6 e. m. Gr. Hamilton, Henning:
Det skulle icke förundra mig, om R. o. Ad. med någon oro ser en talare uppträda, som icke tillförne under innevarande riksdag yttrat sig i tullfrågan, emedan ett dylikt uppträdande skulle kunna anses hota med en ny och ofruktbar föreläsning angående tullagstiftningen i allmänhet.
Jag vill således, för att derigenom möjligen skaffa mig ett välvilligt auditorium, förklara, att jag direkte öfvergår till artikeln salt, hvarom fråga nu är.
Det ligger utom allt tvifvel, ali Utslct har fullkomligt rätt uti sina anförda motiver.
Salt är en nödvändighetsvara för våra fiskerier, det är synnerligen behöfligt för jordbruket och kan ej undvaras af någon menniska i landet, således ej heller af den fattigaste.
Om det således vore afgjordt, att de tullinkomster, som för Statsverket äro af nöden, skulle inflyta, utan att man behöfde taga tullen på salt i beräkning, så skulle jag förorda bifall till Utsk:ts förslag.
Då jag emellertid nu nödgas afgifva mitt votum i en motsatt rigtning, ber jag att lä anföra de omständigheter, på grund af hvilka jag tror att man ej behöfver fästa en alldeles afgörande vigt vid Utsk:ts motiver.
Hvad våra fiskerier beträflär, så är det naturligt, att en stor qvantitet salt af dem konsumeras, hvarför det skulle vara för dem fördelaktigt att erhålla tullfrihet för denna vara.
Men jag tror dock icke, att denna fördel skulle vara tillräcklig, att upphjelpa fiskerierna.
Förr än R.
St:r i sådant hänseende vidtaga kraftigare åtgärder, är det enligt min tanke förgäfves att hoppas se dem intaga den plats bland våra yrken, hvartill de utan tvifvel en gång äro kallade.
För att med fördel kunna drifva detta yrke fordras, liksom till andra näringsfång, kapital och insigt; men tyvärr fattas dessa båda faktorer i hög grad, kanske mest den sednare.
Jag tror således, att borttagande af salttull ej skulle utöfva något väsendtligt inflytande på våra fiskerier.
Hvad derefter beträflär jordbruket, så är det visserligen onekligt, att salt är en nödvändighetsvara för denna näringsgren. men dervid måste dock ihågkommas, att salt till någon betydligare qvantitet användes endast vid de jordbruk, som drifvas i större skala.
När man således uti den förevarande (rågan särskildt måste afse de fattigare klasserna, så får man nu trösta sig dermed, att skatten hufvudsakligen drabbar dem, för hvilka det är lättast att bära den.
Det är onekligt, att vårt Statsverk kräfver betydliga tullintrader.
Dessa kunna naturligtvis beredas på olika sätt, antingen sålunda att man lägger en måttlig tull på de flesta varor, och företrädesvis på dem som äro mer eller mindre onödiga, eller ock sålunda, att man lägger tull på några få varor, och dervid väljer sådane, som är så nödvändiga, att man kan vara fullt förvissad orri, att de blifva i landet införde.
Detta sednare sätt att gå till väga har dock den olägenhet med sig, att afgif - Den 25 April f. m. 479 ten drabbar den största massart af folket, som minst är i tillfälle att betala den.
Om valet vore åt mig öfverlemnadt, skulle jag icke vilja tillämpa detta system i så hög grad, som det hos oss blifvit tillämpadt; men då man nu en gång börjat beträda denna bana, måste man foga sig derefter; oell under sådana omständigheter anser jag konseqvensen fordra, att vi nu bibehålla tuli på salt.
Inkomsten af denna tull har under år 1864 uppgått till 219,748 rdr; och som detta är en inkomst, som Statsverket ej utan svårighet kan undvara, anhåller jag. att R. o. Ad., med afslag å Utsk:ts hemställan, måtte fortfarande bibehålla tull på salt.
För den händelse jag lika med Utsk:t trodde, att någon väsendtlig förmån skulle tillskyndas Sveriges jordbfukande och arbetande befolkning genom den eftergift, som här är föreslagen, så skulle jag icke ett ögonblick tveka att biträda Utsk:ts förslag.
Men då de minst bemedlade icke konsumera salt till någon betydligare qvantitet, och de äro vana att köpa sin lilla erforderliga qvantitet af denna vara till ett visst pris, hvaruti den handlande svårligen torde vilja medgifva någon lindring, så anser jag del vara att befara, att den klass, hvars fördel man nu företrädesvis vill tillgodose, icke skall blifva deraf delaktig, utan att vinsten kommer att stadna i de handlandes händer.
Då man emedlertid på sednare tider vidtagit så kraftiga åtgärder till handelns uppmuntrande, och den ifrågavarande tullafgiften i statskassan inbringar högst betydliga inkomster, vågar jag anhålla om afslag å Utsk:ts hemställan i denna del.
Hr Bennich, Nils Axel Gustafsson: (Yttrandet, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera icke af honom återlemnats.)
Utan att vilja se de tullinkomster, som under innevarande år kunna vara att påräkna, uti samma rosenskimmer, som den sista talaren gjort vid sina nyss lemnade uppgifter, dervid dock åtskilliga afkylande kommentarier torde vara behölliga för att ställa siffrorna på deras rätta plats, får jag dock öppet bekänna, att jag i denna fråga ställer mig uti frihandlarnes leder, för att åtminstone en gång få tillhöra den »upplysta majoritet», hvarom en ledamot vid ett föregående tillfälle så smickrande utlåtit sig.
Af Utsk:ts Betänk, finnér jag, att redan vid 1856—1858 årens riksdag K.
M:t föreslog R.
St:r att borttaga tullen på salt, men att R.
St:r af skäl, dem jag ej kan gilla, ej ansågo sig böra vidtaga en sådan åtgärd.
Det gläder mig emedlertid, att Utsk:t nu visat sig mera Irisinnadt i detta hänseende, och jag förenar mig derför med dem, som yrka tullfrihet med af seende å denna vara.
Mina Hrr! jag anser det ingalunda vara af ringa vigt att föreskrifva tullfrihet för en artikel, som kan - 480 Dea 25 April f. m. ske är nödvändigare än bröd, och jag tror att den qvantitet salt, sorn under närvarande förhållanden användes till jordbruket, och ännu mer den qvantitet, som skulle komma att användas, för den händelse priset derpå blefve billigare, ingalunda är obetydlig, ett påstående hvars riktighet de jordbrukare, hvilka bedrifva detta yrke i större skala, nogsamt kunna vitsorda.
Det torde således böra anses som en rättvisa, hvilken R.
St:r och synnerligen detta Riddarhus äro skyldiga Sveriges jordbrukare, att borttaga tull på salt; och om de Hrr, hvilka med så mycken framgång kämpat för tullfrihet med afseende å landtmannavaror, vilja konseqvent fullfölja sin bana äfven i detta fall, så emotser jag en lycklig lösning af frågan.
Hvad beträffar de åsigter, Gr.
Hamilton uti sitt sednaste anförande framlagt, angående nödvändigheten att för närvarande bibehålla ifrågavarande tull, så instämmer jag med honom deruti, att Statsverket väl behöfver denna inkomst; och jag tager mig friheten att i detta afseende meddela den upplysning, att inom kort kommer till R.
St:rs kunskap en tablå öfver Statsverkets närvarande tillstånd, med hvars uppgörande Stats-Utsk:t nyligen varit sysselsatt; och jag vågar förklara, att denna tablå ser mörkare ut, än kanske mången torde föreställa sig, samt att det belopp, som genom lån måste anskaffas, vida öfverstiger hvad en högt aktad ledamot på motsatta sidan ansett hehofvet påkalla.
Detta oaktadt tvekar jag ej ett ögonblick att med 220,000 rdr öka denna skuldsumma, genom att föreskrifva tullfrihet med afseende å artikeln salt, ty enligt min tanke vederfares derigenom Sveriges jordbrukande och fattigare befolkning rättvisa.
Efter de yttranden, som blif vit af de tvenne sista talarne afgifne,, återstår för mig endast föga att tillägga.
Jag deltog uti det rådslag, hvarigenom K.
M:t tillstyrktes att vid 1856—1858 årens riksdag göra framställning till R.
St:r om borttagande af tull på salt.
Detta var, enligt min tanke, ett sätt att göra verklig rättvisa, genom att bereda en lindring, som kom
Sveriges samtliga innevånare och i främsta rummet dess fattigare befolkning till godo.
Det var att borttaga tull på en vara, som icke kan inom landet produceras, ehuru den för alla är en bland de nödvändigaste förnödenbetsartiklar.
Man säger, att borttagande af denna tull skulle inverka föga eller intet på priset på salt.
Likväl är det ganska lätt att beräkna, hvilken lindring härigenom skulle kunna uppstå uti priset på t. ex. en kappe salt.
Annat är deremot förhållandet med det inflytande, borttagandet af den föreslagna tullen på spanmål kan komma att utöfva med afseende å priset på bröd, ty den lindring, som derigenom kari åstadkomma uti priset på en kaka bröd, är så obetydlig, att den svårligen kan tagas i beräkning.
Enligt min tanke skulle det vara löjligt, om man Den 25 April f. m.j 481 man nu bibehöJIe lull på koksalt, då man ansett nödigt att bereda Svenska folket riklig tillgång på laxermedlet glaubersalt, Ii vilken vara på grund af Franska handelstraktaten får i riket tullfritt införas.
Det torde äfven vara rättvisare, att låta befolkningen för billigt pris få köpa salt, än alt tillhandahålla läckergommarne tryffel och andra öfverflödsvaror på billiga vilkor.
Man har framhållit den minskning i statsinkomster, som genom borttagande af denna tull skulle uppkomma.
Det visar sig emedlertid, af den vid Betänk:t fogade tabell öfver de minskningar, som af handelstraktaten med Frankrike föranledts, att nedsättningen al tullen å andra slag ylleväfnader än filtar, mattor och pressduk, ensamt verkat en minskning i inkomst af ej mindre än 466,000 rdr, således vida mer än det belopp, hvartill salttullen uppgått.
Under sådane förhållanden kan jag ej tro, att R. o. Adin skall tveka att lemna sitt bifall till Utsk:ls förevarande förslag, liv Iket jag på det varmaste tillstyrker.
Då vid de riksdagar, hvilka jag i egenskap af representant bevistat, fråga varit om borttagande af tull på salt, har jag alltid påyrkat vidtagande af denna åtgärd.
Jag vill nu ej upprepa de skäl, på hvilka jag grundat detta yrkande, synnerligast som de redan afföregående talare blifvit framställde.
Efter de beslut, som i dessa dagar blifvit fattade angående tullfrihet för nödvändiga lifsmedel, skulle det väl vara i högsta grad inkonseqvent, om man nu ginge i en motsatt rigtning med afseende å salt.
En högt aktad ledamot, hvilken endast ur financiel synpunkt förklarat sig för bibehållande af tull på salt, har anmärkt, att bofttagande af denna tull ej skulle komma att utöfva något synnerligt gagn för vår fiskerinäring.
Jag hemställer emedlertid, om icke just de af honom anförda skäl, hvarför denna näring ej befinuer sig på den ståndpunkt, den på grund af våra naturliga förhållanden borde innehafva, leda till ett resultat, motsatt det hvartill han kommit.
Han har förklarat, att insigt och kapital vore de två faktorer, genom hvilka denna näringsgren skulle upphjelpas.
Detta är ock fullkomligt öfverensstämmande med min åsigt.
Jag anser, att fiskerinäringen skulle erhålla en hastig utveckling, om personer, hvilka egde att förfoga öfver tillräckliga kapitaler och dessutom hade insigt uti de lämpligaste methoderna lör denna näring, ställde sig i spetsen för densamma och bedrefve den i större skala.
Men dervid skulle enligt min tanke tullfrihet med afseende å salt utöfva ett högst väsendtligt inflytande.
Man har äfven anfört, att en lindring i priset på salt ej skulle komma den fattigare befolkningen synnerligen till godo, emedan denna klass konsumerar så obetydligt af denna vara.
Denna anmärkning har redan af föregående talare blifvit besvarad, och jag ber att dertill få lägga, att i den mån priset på salt blir billigare, ökas äfven konsumtionen, dock utan att H. IV. 31 482 Den 25 April f. m. man behöfver befara, att den skall stiga till öfverflöd, ty ingen lär vilja fråssa på denna artikel, huru nödvändig den än är.
I detta hänseende ber jag att få lenina några upplysningar, hvilka äro hemtade ur en berömd Engelsk nationalekonoms arbete.
Efter 1817, då tullen på salt i England nedsattes, tilltog konsumtionen deraf så, att då i medeltal i 10 år före nämnde år 1817 till England införts 2,000,000 buschel, infördes år 1827 9,219,000 » 1830 10,833,000 1833 11,504,286 »
Tullen på salt har visserligen den fördelen att uteslutande vara en finanstull.
Den kan ej åsyfta något försök att reglera eller dereglera inhemsk näring, enär salt ej produceras i vårt land.
Men enligt min tanke finnes ingen olämpligare finanstull än denna, ty den beskattar en af de nödvändigaste lifsförnödenheterna.
Dess enda ursäkt här är, att den är så låg, men så länge den finnes, är det fara värdi, att den i nödens stund kan höjas och användas såsom ett medel att ytterligare fylla Statsverkets behof; och om den tullen stiger till någon öfverdrift, så är den så vedervärdig, att folket ej tål den.
Jag vill i detta hänseende endast erinra om de uppträden, till hvilka »la gabelle» i Frankrike föranledde, då befolkningen i tusental sammanrotade sig för att befria landet från denna tunga.
Visserligen är det sannt, att vi genom borttagandet af ifrågvide tull beröfva Statsverket en inkomst af omkr.
220,000 rdr, men denna brist anser jag, om sådant för statsbehofvens fyllande är behöfligt, kunna fyllas på annat sätt, kanske lämpligast genom att höja skatten på bränvin med några ören.
Fastän jag för min del skulle önska att bränvinsskatten icke utan i nödfall denna riksdag höjes, är det dock åtminstone för mig klart, alt det ligger mera rättvisa uti skatt på bränvin än på salt.
Jag får på dessa grunder förena mig med dem, som yrka bifall till Utsk:ts förslag.
Ehuru jag för min del ingalunda hyllar frihandelsprincipen såsom så absolut riktig, att den under alla förhållanden och i alla länder bör tillämpas, har jag dock vid de föregående voteringarne röstat för tullfrihet med afseende å lifsförnödenheter, emedan jag anser obilligt att belägga dylika varor med tull.
Af enahanda skäl ställer jag mig äfven nu i deras leder, hvilka önska tullfrihet med afseende å salt.
Då emellertid jag icke har för sed att upprepa de skäl, som blifvit af föregående talare anförda, inskränker jag mig nu till att förena mig med dem, som yrka bifall till Utsk:ts förevarande hemställan.
Jag vill så mycket mindre vara envis i försvaret af den mening jag framställt, då den funnit så få anhängare, att jag vid en votering skulle ega föga utsigt till framgång, men jag måste dock yttra några ord med anledning af de svar, sorn blifvit gifna på mitt första anförande.
Den 25 April f. m. 483 Såsom det enda skälet för min önskan, att salttullen måtte bibehållas, anförde jag, att jag icke trodde, att Statsverket för det närvarande kunde afstå från en så betydlig inkomst som 220,000 rdr, då dermed icke skulle vinnas någon väsendtlig fördel.
Häremot har af Generaltulldirektören, Hr Bennich, blifvit erinradt, att tullintraderna under de första månaderna detta år så betydligt öfverstigit tullintraderua under samma månader sistlidna år, att man icke borde befara minskning i tullinkomsterna, utan tvertom egde att förvänta en förhöjning.
Jag vill icke yttra mig derom, huruvida icke tullinkomsterna möjligen kunna komma att icke blott uppnå, utan äfven öfverstiga det sista årets tulluppbörd; men men jag anser den omständighet, att så varit händelsen under vintermånaderna, icke bevisa något, ty vi må erinra oss, att den förra vintern var särdeles sträng, så att sjöfarten då, till och med i sydligaste Sverige, under en längre tid var stängd, hvaremot under denna vinter sjöfarten på södra Sverige varit obehindrad hela tiden.
Jag tror dessutom, att en balansering så till vida eger rum, att en mycket stor import betingas af en export, hvarigenom man får medel att betala den förra.
Utsigten till en stor import detta år beror således, efter mitt förmenande, af mölligheten att exportera varor till någorlunda samma värde.
Men hvilka äro väl de exportvaror, som hittills gjort det för Sverige möjligt att verkställa en stor import?
Jo, Riksgäldskontorets obligationer!
Dessa äro de varor, för hvilka vi erhållit importen, och så snart denna utväg upphör, upphör äfven importen.
Då, såsom jag hoppas, exporten från Riksgäldskontoret detta år icke skall blifva så liflig som tillförene, kan jag föreställa mig, att, oaktadt den blida vintern åstadkommit en någorlunda stor import, detta förhållande icke skal) kunna under hela året fortgå i samma proportion.
Samme värde talare yttrade sig om frihandelns stora fördel att kunna helt och hållet från tull befria sådana artiklar, som äro nödvändighetsvaror.
Jag vill icke tvista om fördelarne af det ena eller andra systemet, men vill anmärka, att det är en liten brist, att man icke kan bestämma hvad som skall anses som nödvändighetsartiklar.
Ingen kan påstå, att det icke är möjligt att lefva utan kafle, men jag hemställer, om det finnes någon, som icke anser att det är en nödvändighetsartikel; och om man icke tvekar att sätta en tull af 10 öre pr skålp. kaffe, kan man med samma lugn sätta 10 öres tull på en kub.-fot salt, ty säkert är att det är liera som på året konsumera ett skålp. kafTe än en kub.-fot salt.
Man torde till och med kunna säga, att flertalet konsumerar mångfaldiga skålp. kaffe mot hvarje kub.-fot salt.
Förhållandetmed tobak är så nära enahanda, att jag nästan lika väl kunnat använda denna artikel till jemförelsen, ehuru kaffe utan tvifvel begagnas af ett större antal personer än tobak.
En talare har yttrat, att han, hellre än att lägga den ringaste tull på salt, skulle vilja höja afgiften på bränvin.
Vi 484 Den 25 April f. m. komma framdeles till denna sednare fråga och jag vill derföre nu endast i förbigående säga, att, ehuru jag icke är älskare af bränvinstillverkning eller bränvinskonsumtion, synes mig dock, att man bör taga i betraktande, att blott i bränvinstillverkningsskatt uppbär staten 10 millioner årligen, hufvudsakligen ur den fattiges ficka.
Om dertill lägges varans värde samt utskänkningsafgiften, må vi sanning förundra oss, att det ännu i Sverige finnes någon som kan köpa bröd, då staten och kommunerna för bränvin taga så oerhörda summor.
Det må derföre ur synpunkten af den fattiga klassen vara väl värdt att man betänker sig, innan man ytterligare förhöjer afgifterna på bränvin.
Det har blifvit yttradt, att eftergiften af de 10 öre pr kub.-fot skulle komma den fattigare delen af befolkningen till godo.
Ja, om den fattige verkligen köpte en kub.-fot salt, antager jag att han möjligen skulle kunna få den för 10 öre billigare pris, derest tull icke funnes, men jag tror icke, att det i allmänhet så tillgår, utan de flesta verkligen fattige köpa mindre qvantiteter och då torde handelsmannen icke afdraga ett eller 2 öre på den grund att han sjelf fått varan för billigare pris.
Jag har föga hopp om framgång lör min mening och vill derföre icke vara envis, men jag måste sluta dermed, att Frih.