Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Månens rädda strålar undanstucko sig nu, vid konungens ankomst, mellan Hagaparkens svagt susande, nyss utspruckna löf, och det väna himlaklotet kastade en lång strimma af glittrande silfver öfver fjerdens mörkblå, vattrade sidentapet.
Hänförd af detta naturuppträde, befallte konungen, mot sin plägsed, kusken köra saktare.
«Skönt, – utbrast Gustaf och pekade rundtomkring sig – herrligt, gudomligt!«
– «Verket har länge prisat sin mästare och nu prisar mästaren sitt verk« – svarade Ehrensvärd, hvars smickrande hänsyftning föll konungen särdeles på läppen.
– «Det har också, min själ! kostat Ers Maj:t vackra summor« – tillade Munck, med en så isande likgiltighet, att svärmeriets förtrollning i ögonblicket löstes, och konungen, otålig, lät påskynda farten.
– «I sanning, kära Munck,« – tog Gustaf med mulen blick till ordet – «lukten af dukater tycks vara dig angenämare än det finaste rosendoft.
– «Ers Maj:t har alltid rätt och slår ständigt hufvudet på spiken« – svarade, med ett sjelfförnöjdt skratt, den snillefattige gunstlingen, troende sig hafva sagt en fyndig artighet, under det konungen rynkade ögonbrynen och bet sig i läppen af förtrytelse; ty det stack hans fåfänga, att
Ehrensvärd var vittne till den kunglige smekungens dumhet.
De arma hästarna fingo umgälla monarkens sinnesstämning. «Fortare!
Fortare!« ropade han.
Det var knappt möjligt.
De nästan skenade, blödande för lifkuskens piska och spannridarens hvassa sporrar.
Efter några minuters förlopp stadnade vagnen vid sommarpalatset och Gustaf hastade till sängkammaren.
Följande morgonen vaknade konungen vid sång, hvartill knäpptes på en mandolin.
Han lät kammarpagen draga upp rullgardinen och efterse, hvarifrån ljudet kom.
Bellman och
Lidner sutto på en liten holme, gent emot konungens fönster.
Den förre söng:
«Fjäriln vingad syns på Haga,
Mellan dimmors frost och dun,
Sig sitt gröna skjul tillaga,
Och i blomman sin paulun:
Minsta kräk, i kärr och syra,
Nyss af solens värma väckt,
Till en ny högtidlig yra
Eldas vid zephirens flägt.«
– «Det är Bellman, som sjunger, Ers Maj:t.
Den andre långa, skrankliga skepnaden med stora näsan känner jag icke; men han ser ruskig ut, och klädseln är mer än tarflig.
– «Aha! jag gissar: det är Lidner.
Ring på kammartjenaren; jag vill stiga upp.«
Löpningarna på mandolinen upphörde och sången fortfor:
«Haga i ditt sköte röjes
Gräsets brodd och gula plan:
Stolt i dina rännlar höjes,
Gungande, den hvita svan:
Längst ur skogens glesa kamrar
Höras täta återskall,
Än från den graniten hamrar,
Än från yx i björk och tall.«
– «Åh nej! inte den der klädningen.
Jag vill ha nattrock och tofflor; men fort!
– «I ögonblicket, Ers Maj:t.«
«Se, Brunsvikens små najader
Höja sina gyldne horn,
Och de frusande kaskader
Sprutas öfver Solna torn.
Under skygd af hvälfda stammar,
På den väg man städad ser,
Fålen yfs och hjulet dammar,
Bonden mildt åt Haga ler.«
Konungen, insvept i en nattrock af sidentyg, öppnade helt sakta sitt fönster, ställde det på glänt och drog fram en grön taftsgardin, bakom hvilken han tog sin plats.
Imedlertid hade denna rörelse i konungens sängkammare ej undfallit de begge skalderne, sittande på holmen.
Bellman till och med höjde rösten, då han slöt sålunda:
«Hvad gudomlig lust att röna
Inom en så ljuflig park,
Då man, hälsad af sin sköna,
Ögnas af en mild monark!
Hvarje blick, hans öga skickar,
Lockar tacksamhetens tår:
Rörd och tjust af dessa blickar,
Sjelf den trumpne glädtig går.« 24
– «I dag qväder du, kära Calle, så att englarne spritta af fröjd;« – utbrast
Lidner, när Bellman slutat – «men bra torr i halsen måtte du vara af det myckna sjungandet.
Min ökända medlidsamhet gör, att jag just tycker min egen strupa lida af den torrhet, som besvärar din.
Se här! låtom oss taga en klunk, eller par!«
Lidner tog upp ur fickan en liten flaska, räckte den åt Bellman, som först drack.
När denne återlemnat flaskan, tömde Lidner i botten hvad som fanns qvar.
Derefter söng han på en känd viston:
«Fåglarne, födde att älska och sjunga,
Drar sjelfva solen ej vätskor till sig.
Lefve kung Gustaf, jag sjelf och min flicka!
Kung Gustaf för alla: min flicka för mig.« 25
Konungen drog igen fönstret.
De begge skalderne började en öfverläggning om, hvar de skulle intaga sin frukost.
De bestämde sig för det lilla trefliga – landtligt trefliga – Norrbacka på höjden, vid början af Solnaskogen, såsom det minst dyra; ty deras «poetiska omständigheter« – ett uttryck, som Bellman sjelf vid ett tillfälle nyttjade om sina tillgångar – medgåfvo ej att göra stora omkostnader.
Just när de voro i begrepp att gå, kom baron Ehrensvärd från slottet och gick dem till mötes.
– «Hans Maj:t« – mälte kammarherren – «som förnummit herrarnes afsigt att dricka Dess skål, vill, att det må ske på ett sätt, värdigt sitt höga föremål.
Till herrarne begge har jag derföre fått befallning att öfverlemna dessa 25 specieriksdalrar, med tillsägelse, att «hofsekreteraren« Bellman skall förvalta dem för herrarnes gemensamma räkning.«
De begge, skalderne tackade så, som läsaren torde kunna föreställa sig.
– «Värdes likväl ursäkta – tillade
Bellman – att jag erinrar herr baron om ett litet misstag: jag är icke «hofsekreterare«, utan blott «sekreterare vid Nummerlotteriet«.
– «Vår store monark nyttjade just de ordalag, jag haft det nöjet att upprepa.
Han har till gåfvan i penningar åt herrarne gemensamt lagt ett vedermäle af sin bevågenhet särskildt åt herr Bellman, att betyga sitt nådiga välbehag, för det ni nyss så målande besöng Hans Maj:ts vackra Haga.
Då konungen täckts benämna er hofsekreterare, är ni det också i samma ögonblick.«
Bellman förstummades i början af öfverraskningen.
Lidner – den tygellösa, men godhjertade naturmenniskan – glädde sig som ett barn, ej mindre åt penningarne, än åt den utmärkelse, som nu särskildt vederfors hans vän.
När Bellman återhemtat sig, begärde han få tacka sin höge välgörare; men Ehrensvärd svarade, att konungen, som förutsett denna anhållan, yttrat sig vilja bifalla den vid ett annat tillfälle.
I dag hade Hans Maj:t ej tid.
Ehrensvärd återvände till slottet och de begge skalderne hastade, i den mest upprymda sinnesstämning, till Norrbacka.
Knappt hade de aflägsnat sig, då tjocka hvirflar af dam uppstego på vägen, som löper genom parken från stora gallerporten, snedt emot ingången till Stockholms i sednare tider anlagda stora begrafningsplats.
Att Gustafs krönta namnchiffer prydde denna gallerport skulle ej behöft tilläggas, om icke en efterträdandes dåraktiga fåfänga inkräktat till och med denna Gustaf III uteslutande tillhöriga plats, och beredt efterverlden den löjliga anblicken af Carl XIII:s namn öfver inkörsporten till en park, hvilken, så väl som det der uppförda lustslottet, just är en bland Gustafs mest egendomliga skapelser.
Konungen blef med misshag varse dammolnet, som ur parken höjde sig öfver trädens toppar.
Han ansåg för ett fel mot etiketten, att någon undersåte for så häftigt fram i hans granskap.
En kalesch rullade imedlertid fram på planen utanför den kungliga villan, och hertig Fredrik hoppade ur vagnen.
Vi vilja ej trötta läsaren med särskildheterna af det samtal, som nu föreföll mellan de höga bröderne, hvarvid ingen annan var tillstädes.
Prinsen redogjorde för sitt vistande på Mälsåker, der han blifvit höfligt, men kallt bemött.
Änskönt han friat i behörig form, hade han endast rönt afslag från den sköna fröken, och hennes far hade ej velat tro på hans försäkringar, att konungen lemnat sitt samtycke till giftermålet.
Hertigen hade, med ett ord, fått korgen, och grämde sig öfver detta missöde med hela våldsamheten af en djup lidelse och af ett förstördt hopp.
Äfven konungen misstyckte denna korg, af deltagande – som han sade – för sin älskade brors hjerteqval; men läste man i djupet af Gustafs själ, så fann man sannskyldiga orsaken till hans ledsnad bestå i den sårade egenkärleken, i förödmjukelsen äfven för honom, att en undersåtes dotter kunde vägra sin hand, då konungens bror nedlät sig att begära den.
Om ingenting är lättare retadt än egenkärleken, så är också ingenting lättare att trösta än den; ty den omfattar blindt hvarje smickrande villfarelse.
– «Du nämnde« – yttrade således konungen – «att grefve Fersen ej ville sätta tro till mitt samtycke.
Han föreställer sig, att du ej riktigt uppfattat min mening, utan, hänförd af din böjelse, tolkat mina ord blott efter din egen önskan.
Jag finner detta också rätt begripligt.
Han har ännu ej kunnat göra sig förtrolig med hela vidden af sin lycka och af den ära, som vederfares hans hus.
Detta är orsaken till hans gensträfvighet.
Men gif dig tillfreds, Fredrik; jag skall göra slag i saken.
Skrifva vill jag icke; ty brefvet, förvaradt i Fersenska slägtarkifvet, skulle hos efterverlden se ut, som derest jag behöft bönfalla om en förbindelse mellan min bror och en grefvedotter.
Deremot kan mycket muntligen anföras, som låter ståtligt, men i sjelfva verket betyder intet, och i alla fall ej lemnar spår efter sig ....
Hertigen rusade upp från divanen, der begge bröderne sutto, och slöt med häftighet konungen i sin famn.
«Huru, min älskade bror!« – utropade Fredrik – «du vill sjelf tala med Fersen, sjelf följa mig till Sophie och hennes föräldrar, sjelf blifva min förespråkare hos dem!
Hvad jag är lycklig, som har en sådan bror!
Hvad du väl förtjenar att vara kung! och hvad jag är dig evig tack skyldig!......
När resa vi?«
– «I morgon, om du så önskar; men till häst, utan annat följe, än ett par betjenter.
I dag är jag hindrad af Vitterhetsakademien, der Gyllenborg gör sitt inträde.
Han har på förhand skickat mig en afskrift af det tal, han kommer att hålla.
Det är i sanning både sinnrikt och vackert, och jag kan icke undgå att vara tillstädes på min fordne kavaljers hedersdag.
(Konungen går till ett bord, der afskriften ligger).
Hör till exempel detta ställe:
«Dalin! ditt namn, som aldrig fruktat
Att bli af tidens våld förtärdt,
Än mera blifvit dyrt och kärt
Af tårar, som din aska fuktat.
Din lager, frisk och ärofull,
Skall i din dystra gömma trifvas
Och evigt af de blomster lifvas,
Som Gudar strödde på din mull.« 26
Den sista raden uppläste konungen med särdeles tonvigt.
«Hvad tycker du om denna lyckliga hänsyftning på nedsättandet af Dalins lik i Loföns grafvård, då jag och drottningen vår mor (vår högstsalige herr fader lefde då ännu) med egna händer strödde blomster på likkistan?« 27
Konungen väntade några ögonblick på svar, ty hertigens tankar flögo till Mälsåker, så snart brodern började orda om akademien och Gyllenborgs tal.
Gustaf, något stött att hafva läst för döfva öron, slog hertigen sakta på axeln och yttrade blott:
– «Nå?«
Fredrik spratt till och utbrast:
– «Gudomligt!
Himmelskt!
Det der kan man aldrig höra sig mätt på och nog ofta .....
Huru dags vill du således, att vi resa i morgon?.....
Den, som gjort svenska adelns bekantskap vid konung Bernadottes hof och på
Riddarhuset under hans regering, kan svårligen föreställa sig Sveriges aristokrati innan 1789 års statskupp bröt hennes kraft.
Hon ägde förut rikedom icke blott på gods och minnen, på utmärkelser och öfverlägsenhet, på öfvertygelsens oberoende, städse uppenbaradt i handling, ehvad de meningar, hon omfattade, instämde med eller stridde mot regeringens åsigter – ett oberoende, hvars öfverdrift omsider förledde meningshjeltarne att på egen hand och för egen räkning blifva utländska makters bundsförvandter – utan äfven på en sjelfkänsla, ett medvetande af sin ståndpunkts höjd, som gjorde de äkte aristokraterne långt mera rake i konungaborgen, än i umgänget med underordnade medborgareklasser.
Riksrådet grefve Axel Fersen var en bland dessa «äkte« aristokrater.
Också, ehuru han tidtals stod på en ganska förtrolig fot med Gustaf III och vid flera tillfällen gjorde honom väsendtliga handtag, bekymrade han sig föga om konungens bevågenhet, och dennes bröder voro Fersen likgiltigare och af honom vida mindre värderade, än bonden Olof Håkansson varit, hvars stoft nu hvilade i Riddarholmens grifter, blandadt med Fersens förfäders och anförvandters. 28
Hertigens bref till hans dotter, hvilket blifvit obrutet återskickadt, hade högeligen förtörnat
Fersen och föranlåtit hans hastiga afresa med de sina till en af hans stora egendomar.
När hertigen sedermera personligen infann sig och friade, låtsade Fersen tro, att prinsen saknade konungens uttryckliga samtycke.
Alla på Mälsåker visade honom den kalla, stela aktning, hvartill hans rang hade rättighet; men ingen bemödade sig, att genom någon längre sträckt uppmärksamhet göra honom vistandet i Fersens krets angenämt.
Det kunde icke undfalla prinsen, att man fann sig snarare besvärad än hedrad af hans besök, och han vände derföre tillbaka i den sinnesstämning, som visade sig på Rosendal och Haga.
Det var icke den föregifna ovissheten om konungens samtycke till förbindelsen, som vållade Fersens köld vid hertigens anbud.
Med eller utan konungens bifall, beslöt Fersen fullt och fast, att sjelf aldrig tillåta detta giftermål.
Han hade ej behöft tjenstgöra mer än sex månader i Gustaf III:s senat, för att genomskåda hans regentlynne och inse, att allenastyrandet, hvilket med andra ord vill säga «den kungliga egensinnigheten« skulle blifva hans regerings lifsande.
Skammen och vådorna af sådana regentåsigter, af ett sådant styrelsesätt föranläto Fersen att göra sig qvitt talàren, efter blott ett halft års förlopp.
Han var för mycket aristokrat, att endast låna sig till ett förkläde åt en konungs enskilla maktlystnad: för mycket aristokrat, att icke till och med, om det behöfts, heldre äfventyra lif och välfärd, än tjena enväldet till redskap, och ett envälde så mycket farligare, som fjettrarna doldes under de sköna konsternas blomsterkransar, förgylldes af skaldeyrans blandande glitter, förgiftades af nöjenas rus och flärdens prål.
Fersen insåg oundvikligheten af en ny brytning mellan Gustaf och friheten; kände sin pligt, sin betydenhet och sin plats, om fosterlandet kallade; och fruktade långt mindre konungens misshag, än folkels förakt och den skymfliga misstankan att tillhöra hofvets släp, ty i och med detsamma skulle han förlorat sitt höga politiska anseende, sitt stora inflytande: begge – af vana, ärelust och verklig fördel – den stolte, mäktige aristokraten vida dyrbarare, än konungagunst och furstliga mågar.
Och svärfadern till konungens bror kunde lika litet öppet uppträda mot konungen, som i alla fall undgå de sjelfständiges bland folket misstroende.
Dessutom saknade det svenska huset Holstein Gottorp, den tiden, hvad som blef dess landsförvisade telning, prinsen af Wasa, förbehållet att få: enskild förmögenhet, och Fersen skulle nödgats låta en betydlig del af sin egen springa, för att gifva sin dotter den utstyrsel, som behöfts åt en konungs svägerska.
Följaktligen blef det riksrådet grefve Fersens fasta beslut, att icke gifva sin dotter till gemål åt hertigen af Östergöthland, ehvad konungen vore benägen eller icke för detta äktenskap.
Nu undersökte Fersen tillståndet af sin dotters hjerta, fann med tillfredsställelse, att kärleken, lika nyckfull i sina val, som flygtig i sin låga, emot all rimlig slutkonst icke intagit henne för den älskvärde prinsen, hvars ömhet var henne likgiltig.
«Bra! min dotter,« – yttrade då fadern till henne – «lyd ditt hjertas röst: förblif obeveklig och svara höfligt, men oåterkalleligt, nej.
Låt det öfriga bli min omsorg.«
Sådana voro ställningar och förhållanden på Mälsåker, då konungen och hertigen, ridande, dit anlände en aftonstund.
De emottogos, bemöttes och undfägnades på ett sätt, som anstod både de höge gästernes och värdfolkets samhällsbelägenhet.
«I qväll, grefve Fersen, önska vi få se oss omkring på denna er vackra egendom; i morgon, innan vår afresa, har jag några ord att säga er, angående ändamålet med vår hitkomst«, yttrade Gustaf, förbindligt småleende.
– «Som Ers Maj:t befaller,« svarade Fersen, med okonstladt lugn.
Théet dracks i trädgården under ett växande löfhvalf af doftande syrener, hvilkas ömsom hvita och violetta klasar, mellan de släta, hjertformiga gröna bladen, bildade ett spräckligt, lefvande tak och väggar.
En göks enformiga «kuku!« utgjorde på afstånd ett slags bas till några på närmare håll drillande siskors skära diskant, hvaruti en trast emellanåt instämde med dessa beundransvärda uthållningar, hvilka stundom erinra om näktergalen.
De kungliga gästerne voro vid det bästa lynne; värdfolket äfvenså, likväl utan att deras hållning blifvit det ringaste rubbad.
Den gamla aristokratien kände sig temligen hemmastadd i konungahusens närhet.
Den älskvärda fröken skämtade med en qvickhet, en ledighet, som gjorde henne ännu mer intagande, men hvilket genast röjde för det skarpsynta ögat, att hennes hjerta ingalunda råkat i brand.
Prinsens enträgna hyllning låtsade hon anse för en vanlig gärd af uppmärksamhet åt hennes kön, hennes stånd, hennes slägt; och med otvunget behag, men outtömlig fintlighet och omisskännelig afsigt ledde hon samtalet på andra ämnen, så snart hertigen försökte gifva det en öm riktning.
Efter en angenämt tillbragt qväll och en läcker aftonmåltid gick man till sängs.
Hertig Fredrik var den ende, som sömnen skydde.
Ingen själsspänning störde konungens, ingen dåraktig fåfängas öfvermod riksrådet Fersens och hans grefvinnas, ingen förstulen trängtan den sköna frökens.
Stackars prins!
Denna lugna sömn bebådade din första, din enda rena kärleks graf.
Efter frukosten följande dagen tog konungen Fersen afsides och förklarade, att det var med hans samtycke, som hertigen friade.
Fersen betygade sin vördnadsfulla erkänsla för den ära, som vederfores hans hus, och skulle med glädje antaga ett så smickrande anbud, om det instämde med hans dotters böjelse.
Föräldrarne hade långt för detta gifvit henne ett heligt löfte, att aldrig tvinga henne till någon förbindelse, sedan hon utfäst sig att icke, mot deras önskan, någonsin knyta något föreningsband.
Grefven hänsköt således alltsammans till sin dotters fria skön, bad att hertigen måtte vända sig till henne och hoppades, att Hans Maj:t täcktes gilla detta grefvens förfarande och Hans Kongl.
Höghet inse billigheten deraf.
Konungen både gillade och berömde det.
Fersen lät tillsäga sin dotter att infinna sig i förmaket näst bredvid moderns sängkammare, ledsagade sjelf hertigen till förmaksdörren och återvände till konungen.
Prinsens och frökens samtal mellan fyra ögon räckte ganska länge.
Konungen började bli otålig; men riksrådet Fersen bibehöll hela sitt lugn, inlät sig ömsom i statssaker, ömsom i frågor om landthushållning, och förde slutligen talet på Beylon, hvars nit för konungens tjenst, hvars osvikliga trohet och redlighet, hvars sällsynta rådighet Fersen på det högsta lofordade.
Ändtligen öppnades våldsamt en dörr och hertig Fredrik inträdde.
I hans vilda blickar, på hans blossande kinder, af svettdropparna, som utprässades kring näsa och panna, från läpparnas skälfning var lätt att sluta till hvad som förelupit.
Han hade för andra gången fått korgen i höfliga, men ännu mer bestämda ordalag, än vid förra tillfället: i ordalag, som gjorde allt hopp, äfven för framtiden, till intet.
Hertigen var förtviflad; konungen blef både öfverraskad och stött; Fersen, med mycken fattning och förbindlighet, ehuru kallt, beklagade sig, att qvinnohjertats outransaklighet beröfvade hans hus den ärofulla utmärkelse, som eljest varit det ämnadt; men tillförsåg sig af konungens nåd och hertigens rättskänsla, att denna för honom (Fersen) så vidriga händelse, hvilken, med Hans Maj:ts och Hans Kongl.
Höghets tillstädjelse, skulle förblifva en helig hemlighet mellan de personer endast, som den angick, ej måtte hädanefter minska den höga bevågenhet af det kungliga huset, hvarmed detta hittills så ädelmodigt omfattat Fersen och hans slägt.
Fersens egen begäran att kasta en ogenomtränglig hemlighetsslöja öfver hela frieriet blidkade den ytterligt fåfänge konungen, hvilken broderns felslagna förhoppning långt mindre grämde, än förödmjukelsen att hafva fått afslag.
De timmar, de höga gästerne ännu dröjde på Mälsåker, voro imedlertid ingenting mindre än angenäma.
Konungen sysselsatte sig mest med grefvinnan Fersen.
Riksrådet sökte förgäfves förströ hertigen med samtal i hvarjehanda ämnen.
Fredrik svarade antingen icke, eller gaf förvända och afbrutna svar, vittnande om den fullkomligaste tankspriddhet.
Fersen syntes icke.
Modren föregaf, att hufvudvärk och illamående nödgat henne att gå till sängs.
De kungliga brödernes hemresa var icke särdeles muntrande.
Hertigen talade mest med suckar och utrop. Konungen förklarade, att det var sista gången, han blandade sig i broderns frieri. «En an«nan gång, min kära Fredrik, får du sköta dig sjelf. «Jag blottställer mig aldrig mer för din skull.
Och «sedan har jag så här ledsamt till på köpet.«
Det bar af genaste vägen till Haga, der konungens mindre uppvaktning och hertigens kavaljer hade befallning att afbida sina höga herrars ankomst.
Framkomne, tillsade hertigen straxt om sin kalesch.
«Wrangel är ledig för aftonen,« tillade han, vändande sig till kavaljeren.
– «Det går icke an;« – föll konungen i talet – «i dag lemnar jag dig ej ensam, Fredrik.«
– «Jag vill utgjuta mitt hjerta; jag behöfver tröst« – genmälte hertigen.
– «Af elgar och rådjur kring Rosendal!«
– «Det är till Ulriks-dahl, jag ärnar mig.«
– «Är det möjligt!
Skulle du verkligen hafva valt min gemål till din förtrogna?«
– «Icke henne; men Beylon.«
– «Aha! det var en helt annan sak .....
Ja, i sanning, du påminner mig om något ....; men jag vill också höra hvad han har att säga.
Vi följas åt och taga vår aftonmåltid hos Beylon.«
Det var en utmärkelse, hvarvid denne ej var ovan.
De kungliga bröderne delade ofta Schweitzarens kost, och det kunde ej heller kallas någon uppoffring; ty Beylon var en frossare, som höll det läckraste bord äfven i sitt största hvardagslag, der kräsligheter rätt ofta vankades, som knappt funnos på de kungliges tafflar.
Han var dessutom en man, som förstod att lämpa sig efter alla de personers olika lynnen, åsigter, lidelser och samfundsställningar, med hvilka han umgicks; och derföre var ock hans cirkel, äfven i den lilla trähyddan vid Ulriksdahl, utsträckt till alla samhällsklasser, från och med konungahuset, senatorer, utrikes sändebud, hofkretsen af begge könen, snillen, konstnärer och lärde, ända ned till de tarfligaste och mest obemärkta hvardagsmenniskor.
Beylon, biträdd af grannlåtshandlaren Pondret – en i Stockholm bosatt trosförvandt, som höll öppen bod i hörnet af Norra Smedjegatan – och dennes unge son, var sysselsatt att vattna ett blomsterland, då den kungliga vagnen stadnade vid hans dörr.
– «Öfvergifven hvarken mig eller de sköna nejglikorna, bröder! jag är straxt tillbaka, när de kunglige farit; och i alla fall hitten j vägen in i min sängkammare, om j tröttnen vid vattnandet innan vi åter blifvit på egen hand,« yttrade Beylon sill sina vänner, då han gick de kungliga bröderne till mötes.
Mottagningen och enskildheterna af det långa, lifliga samtalet mellan konungen, hertigen och Schweitzaren fordra ingen särskild beskrifning.
Det lyckades nu Beylon, tillgifven riksrådet Fersen, att ur konungens sinne utplåna den ovilja, som denne höll på att fatta mot den stolte aristokraten.
Beylon var för djup menniskokännare att ens försöka, under den skeppsbrutna kärlekens första känslosvall, bibringa hertigen några tröstegrunder.
Han föreslog i stället en förströelse, hvilken de begge kungliga bröderne med välbehag omfattade.
Det beramades nemligen, att prins Fredrik skulle företaga en utrikes resa, och några veckor derefter befann han sig ock verkligen på Tysk botten. 29
– «Fem minuter utber jag mig nådigt tillstånd att få aflägsna mig« – yttrade Beylon, då hans höga främmande tillkännagåfvo sin afsigt att dröja qvar till måltids.
– «Vi afslå, utan omsvep, din anhållan, så vida du ämnar med ett enda fat öka din vanliga husmanskost; ty den är, foi de gentilhomme! i alla fall bättre än månget gästabud, det veta vi af gammalt« – svarade konungen.
– «Frågan vore äfven att förafskeda ett par vänner, på sätt och vis mina landsmän, som jag hitbjudit, innan jag anade den höga ära, som nu vederfares mig« – återtog Schweitzaren.
– «Åh nej!
Om Gustaf tillåter, så vore det just roligt att göra deras bekantskap; de kunna ej annat än vara hederligt folk, då de äro dina landsmän och vänner« – tog hertigen till ordet.
– «Alltför gerna!
De äro rätt välkomna till samma bord med oss; ty här är jag icke din och Sveriges kung, min kära Beylon, utan blott din gårdsgranne, ägaren af Haga.«