Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skall icke uppehålla mig vid den väsendtliga skillnad, som förefin.ies emellan den Kongl. Proposrn och komiténs förslag deruti att, enligt det förra, trefjerdedelar af beväringen skola fritagas ifrån exercis.
Jag är nemi. öfvertygad att regeringen sjelf skall inse de faror, detta fritagande skulle medföra, dels derigenom att nationen småningom kunde förlora medvetande utaf den allmänna värnepligt, som åligger densamma, dels derföre att reserverna först sednare kunde blifva stridsfärdiga.
En utgångspunkt för det klander, man emot landtförsvars-komiténs organisations-förslag rigtat, har man sökt deruti att försvarskraften skulle blifva otillräcklig; och har man derifrån ledt sig till den slutsats att ett starkt försvar endast genom allmän nationalbeväpning kunde åstadkommas.
Hvad denna beväpnings krigsbildning beträffar, vill man anse den öfning beväringen nu erhåller göra till fyllest, enär, genom militär-undervisning i skolorna och genom skarpskytte-rörelsens starka utveckling, en god, åtminstone förberedande, vapen- och manöverfärdighet allmänt skulle erhållas.
Man förbiser härvid att m ilitä r-u rider visningen i folkskolorna, ifrån hvilka barnen vid 12 å 13 års ålder vanligen utgå, föga eller intet kan uträtta, äfvensom att på landet, uti glest befolkade församlingar, inom hvilka skarpskyttarnes antal blifva för ringa att bilda ens ett kompani, och der manöver således endast kan ifrågakomma vid de högst 2 ä 3 gånger om året för några timmar skeende sammandragningar af skarpskyttar ifrån flera angränsande församlingar, manöver - Den 7 Maj f. lil. 85 färdighet icke kan vinnas.
Jag vill nu möta klandret emot komiténs förslag och återkommer sedan till nationalbeväpningen.
Sannt är att den försvarsstyrka, komiténs förslag uppställer, icke är tillräcklig för att på hvarje punkt af vår vidsträcka kust, emot hvilken en fiende kunde rigta anfall, med hopp om framgång möta honom; men månne någon organisation mäktade åstadkomma detta.
Dessutom, Mina Hrr! må besinnas att strandhugg ingenting afgöra.
Den fiende, som allvarligt emot oss vdl uppträda, måste uti hjertat af landet tillkämpa sig eftergifvenhet för sina fordringar.
Hufvudstyrkan af armén bör derföre koncentreras och endast smärre korpser till aflägsna landsdelar afsöndras.
Under förutsättning att så sker, och så måste det ske, vågar jag påstå att den försvars-organisation, komitén uppgjort, kan, då den betraktas i sitt sammanhang, armén med dess reserver, landstormen och befästningarne, anses nöjaktigt trygga landets försvar.
Jag nämnde befästningar.
Ibland dessa intager Stockholms befästande en framstående plats.
Stockholm måste befästas, icke egentligen derföre att den är vår hufvudstad, ehuru ej kan förnekas att äfven blott utur denna synpunkt hufvudstadens (med det myckna der är förlagdt) intagande af fiende skulle kännas såsom en olycka; men af tvenne vida vigtigare skäl.
Det första af dessa är att Stockholm är den enda ort på vår östra kust, som gifver en fiende tillräckligt utrymme för anläggande af de depoter, magasiner, sjukhus, m. m., som en talrik armé behöfver, det enda ställe der en större koncentrerad styrka kan öfvervintra och inqvarteras.
Dess besättande är således för fienden af största vigt, för att, om kriget, hvilket med Guds hjelp ej skall ske, icke inom några få sommar- och höstmånader kan afslutas, kunna derifrån börja nästa års fälttåg.
Hvad oss vidkommer, måste vi derföre, så långt landets försvar i öfrigt medgifver, söka ifrån nämnda plats utestänga honom.
Stridens utgång kan deruppå bero.
Det andra skälet är att Stockholm beherrskar Mälardalen.
Intages Stockholm, faller äfven Mälarprovinserna i fiendens hand, och en den vigtigaste operationsbasis för ytterligare företag är af honom vunnen.
En talare har klandrat ett starkare befästande af Stockholm, af skäl att staden på vår östra kust är belägen.
Men manne icke häruti ligger en fördel.
De trupper, som inom befästningarna kring Stockholm kunna samlas, hota i ryggen hvarje fiende, som genom Mälaredalen eller öfver Ostergötlands slätter, skulle försöka intränga uti landet.
Stockholm, befästadt, kan således ej af fienden lemnäs åsido.
Det måste åtminstone kringrännas, och detta för att icke 80 Den 7
Maj f. m. äfventyra att i detalj blifva slagen, med en styrka framföre hvarje af dess två fronter minst lika med den hvartill garnisonen uppgår.
Då nu Stockholms befästningar, så vida allvarligt försvar afses och icke endast skydd emot öfverrumpling, torde till besättning kräfva omkring 10,000 man stam och bevärings-soldater, hvartill komma stadens skarpskyttar och kringliggande provinsers beväring, som inom befästningarna kan öfvas och tidigare än på öppna fältet bakom förskansningarna användas, till ett antal af vid pass 5,000 man, finnér man att den styrka, fienden till kringränning måste använda, ej kan understiga 30,000 man.
Hvad behöfver han nu derutöfver för den rörliga striden?
Enligt komiténs förslag skulle vår krigsfot uppgå till 70,000 man; ty de 50,000 äro, såsom Öfverste Rosensvärd i går riktigt anmärkte, endast en fredsfot nog stark att tvinga den stat, som vill öfverfalla oss, till allvarligare rustningar.
Om för besättande af befästningar och för åtskilliga detascheringar härifrån afdragas några och tjugutusen man, så återstå dock nära 50,000 eller, med tillägg af 12,000 man ifrån Norge, omkring 60,000 man.
Besinnar man nu att fienden någorlunda stark mäste skydda transporter och kommunikationer, som af uppbådad landstorm kunna hotas, och att det för honom är nödvändigt att uppträda med så stor styrka att han icke utsätter sig för ett afgörande nederlag, hvilket, på främmande kust tillfogadt, vore liktydigt med undergång, inser man lätt att (belägrings-trupperna kring Stockholm inbegripna) minst 100,000 man till ett allvarsamt krigsföretag emot Sverige måste användas.
Huru svårt det är att öfver haf underhålla en så stor armé med alla dess förnödenheter, derom vittnar fälttåget på Krim och den brist, som särdeles under den första vintern inom de allierades läger förefanns.
Yäl eger vår östra granne många 100,000:tal soldater, men han kan icke blotta sitt stora land, sina vidsträckta gränser.
Ser man till hvad styrka han utom dessa gränser under sednare tider förmått uppställa, finner man att han uti Ungern uppträdde, ej med 190,000, såsom en talare i går förmälde, ty dessa funnos endast uti förslagen, men med cirka 140,000 man, och att, år 1831, uti Polen aldrig mer än 130,000 man voro samlade.
Vid båda dessa tillfällen hade dock Ryssland ett mäktigt intresse uti att förkrossande uppträda.
Af allt detta drager jag den slutsats, att Ryssland svårligen till Sverige skulle kunna sända, och der underhålla, betydligt mer än 100,000 man; och emot denna styrka är Sverige, enligt komiténs förslag, rustadt.
Jag vill nu säga några ord om national-beväpningen; om den åsigt att massor kunna uppväga, ja öfverväga ett mindre antals bättre öfning och krigsbiidning.
Jag Den 7 Maj f. m. 87 vill göra detta synnerligen derföre, att en farlig villomening härom allt mera synes göra sig gällande och att, hvad jag beklagar, yttranden af tvenne ledamöter af detta Stånd, i går fällda, kunna åt denna villomening gifva stöd.
Hvad den ena af dessa talare, Frih. Raab, angår, åsyftade han visserligen att med den besparing, minskad öfning af beväringen skulle åstadkomma, främja ett annat vigtigt militäriskt ändamål, — och skall jag till hans förslag återkomma —, men hvad den andra, Frih. Klinckowström, beträffar, har man svårt att fatta tankegångens logik.
Han erkände nyttan, ja behöfligheten, af beväringens större öfning, men slutade dock med att anse den närv:de nöjaktig.
Till stöd härföre, och till bevis uppå att man med krigsbildad stam kunde införlifva föga öfvade beväpnade till stort antal, åberopade han krigshistorien och framstående militärers yttranden.
Hvad dessa sednare angår, belyste redan i går General Klint hans missuppfattning af General Lefréns ord: och detta har ännu fullständigare skett uti denna morgons
Dagblad af en insändare, som närmare och längre än någon annan, nu lefvande, med General Lefrén varit bekant, af signaturen J. A. H.
Han visar att de af Frih.
Klinckowström anförda ord voro rigtade emot ett yttrande af H. Exc. Gr. G. Löwenhjelm, som syntes innebära ett ringaktande af sjelfva bevärings-idéen, hvilken åter af Hr Lefrén varmt omfattades, enär han uti beväringen såg det enda medlet att åt landets försvar gifva erforderlig styrka.
Men jag påminner derjemte att, under samma öfverläggning, General Lefrén kort förut yrkat, att åt beväringen skulle under 2, helst 3 år gifvas 20 dagars öfning, hvarefter talaren ansåg att inom 2 ä 3 veckor beväringen skulle kunna till verklig krigstjenst införlifvas med den stående armén; ett yrkande, med hvilket han följande dag återkom.
Något stöd uti General Lefréns åsigter har Hr Frih.
Klinckowström således ej.
Hvad åter de krigshistoriska fakta angår, har Ofverste Rosensvärd påminnt att enstaka händelser, sorn af tillfälliga omstädigheter, demoralisering, m. m. kunna förklaras, ingenting bevisa, samt att dessutom öfning af de uppbåd Frih.
Klinckowström omnämnt ingalunda, före strid, varit så ringa, som talaren uppgifvit.
Han kunde beträffande de af unga konskriberade till betydlig mängd bestående Fransyska arméerna år 1814, och dessas segrar hafva tillagt, att Napoleons namn i och för sig var en makt, och att hvarhelst han personligen uppträdde, tvekan och osäkerhet i ledning uppstodo hos motståndarne.
Vill man anföra krigshistorien, bör man se dess lärdomar i stort, och hvad vittna de då om, än en föga öfvad national - 88 Den 7
Maj f. m. beväpnings stridsförmåga.
Uti Frankrike, under de första revolutionernas krig hvad finner man?
Enstaka segrar visserligen, till stor del vunna med de gamla soldater landet före revulutionen egde, men utan fullföljd och snart efterträdda af motgångar.
Mer än en gång var republiken nära sin undergång och räddades hufvudsakligen genom motståndarnes inbördes afund, bristande sammanhållning och senfändiga strategie.
Uti Tyrolen, ett land så lämpligt för guerilla-kriget, och med en befolkning så fosterländsk och dertill besittande öfverlägsen skjutskicklighet, huru länge kunde Hofer uppehålla landets resning emot Napoleon.
Uti Spanien, hvars folk var upptändt af det mest glödande hat mot Fransoserna och af brinnande religions-fanatism, hade inom få år motståndet varit qväfdt, om icke Napoleon, för andra stora krigsföretag, till en del blottat landet på trupper och Engelsmännen under Wellington uppträdt till resningens stöd.
Huru litet denna fältherre sjelf skattade Spaniens dåvarande soldater, synes af den omsorg, med hvilken han undvek att med sina Engelska trupper inblanda dem.
Och slutligen hvad visar oss det sednaste Amerikanska kriget.
Så länge härarne hufvudsakligen utgjordes af frivilliga, med viss kortare tjensteförpligtelse, hvälfde sig striden utan afgörande fram och åter.
Det var först sedan man af erfarenheten lärt att med värfning söka ersätta frivilligheten, sedan sålunda äldre soldater under fanorna bildats, som seger slutligen vanns.
Krigshistorien vittnar således ej gynnsamt för folkbeväpningen.
Dessutom kan Frih. Klinckowström ej hafva förbisett, att mer än någonsin förut framtidens krigförande kräfver manöver-färdighet.
Eldvapnets utbildning och långa portée, nödgar så väl till uppställning längre ifrån fienden, som ock till anfall i gles ordning.
Man kan ej som förut framrycka med massor, inom hvilka de mindre öfvade kunna inneslutas, ej med djupa kolonner, tröga i sina rörelser och hvilka, innan de hunnit halfvägs, skulle af kulor vara genomplöjda.
Med stor hastighet och i nära spridd ordning måste afståndet tillryggaläggas och anfallets kraft och sammanhållning likafullt bibehållas.
Allt detta kräfver hos soldaten ett eget godt begrepp om striden, en snabb uppfattning af befälets minsta vink, som endast fullgod öfning kan gifva.
National-beväpningen har sitt kall, och att detta ej af komitén blifvit förbisedt, derom vittnar dess förslag om landstormen.
Den är duglig till ortförsvar; den kan, öfverfallande och nedgörande smärre truppafdelningar, hindra fienden att allt för mycket utbreda sig; den kan hota kommunikationerna, förstöra transporterna och, tvingande fienden att starkt skydda dessa, försvaga hufvud-korpsen.
Den 7 Maj (. m. 89 Till öppen strid emot en stark öfvad armé saknar den deremot förmåga.
Och vill jag äfven antaga, hvartill krigshistoriens vittnesbörd ej gifva rättighet, att en national-beväpning så uppträdande, som nyss är sagdt, slutligen skulle utmatta fienden och tvinga honom att draga sig tillbaka; till hvad pris skulle väl detta ske?
Jo, till det af ett förhärjadt och utsuget land, öfverallt der fienden segrande framtågat; till det af ett för lång tid rubbadt välstånd, som bittert skall anklaga den lättsinnighet eller fåkunnighet, som på opröfvad och bedräglig grund stödt landets försvar.
Nu några ord om Frih.
Inseende behofvet af talrikt befäl och befarande att kostnaderna för detta och för nöjaktigt öfvad beväring icke båda kunna fyllas, vill han för det förra i mer eller mindre mån uppoffra den sednare.
Ilan föreslår att befäl för 100 bataljoner, i stället för af komitén föreslagna 75 st., skulla upprättas, hvarigenom bataljonernas nummerstyrka blefve förminskad, och uppskattar kostnaderna härför till cirka 300,000 rdr årligen.
Jag vet ej huru
Hr Frih:n uppgjort sina beräkningar; men då konstnaden för befäl till en bataljon, officerare, underofficerare och korporaler, jemte nödigt spel uppgår till 25,900 rdr, och meningen väl torde vara att allt detta befäl skall före krigets utbrott vara bildadt, synes att för 25 bataljoner summan uppgår till mer än dubbelt den uppgifna.
Dessutom vinner icke Frih.
Raab, ens med denna kostnad sitt mål: ett, till följd af mindre öfning hos truppen, behöfligt ökadt antal befäl; klandrande fåtaligheten i förhållande till trupp af det befäl komiténs förslag uppställt, anför han exempel ifrån utländska arméer, och visar att dessa hafva ett befäl för 9 å 10 man, i Schweitz ett för 4 å 5 man.
Då nu fråga är att tillse huru mycket befäl en ej fullt öfvad trupp erfordrar, kan endast Schweitz i detta fall tjena till jemförelse.
Härvid är dock att märka: först och främst att Schweitz’s organisation, som så mycket här på sednare tid btifvit förordad, dock aldrig i strid varit pröfvad, och derjemte att den öfning, som åt detta lands trupper gifves, är vida större än den vår beväring erhåller, större än hvad Frih.
Raab afser.
Uti redogörelse, lemnad af förbunds-presidenten Stämpfli vid ett möte uti Bern förlidet år, uppgifven,' att den tid hvarje soldat under tjenstgörings-åren åt öfningar måste egna, uppgår för linie-soldater till 100, för en fusilier till 110 och för skarpskyttar, af hvilka infanteriet till j å ■ :del består, till 160 dagar.
Dessutom må man ej förbise att Schweitz’s politiska ställning möjliggör, hvad icke för andra stater är tillrådeligt.
Jag syftar härmed icke på den neutralitet, traktater tillförsäkra Schweitz; ty sednare 90 Den 7
Maj f. m. tider hafva lika mycket, som de längre sedan förflutna, lärt att traktaters helgd är vansklig.
Men hvad som betryggar Schweitz är dess läge emellan Frankrike, Tyskland och Italien.
Ingen af dessa stater kan tillåta att denna bastion, denna utfalls-port, utaf någon af de andra beherrskas.
En ensam strid kommer således aldrig Schweitz att utkämpa.
Dock, jag vill frånse allt detta och till ledning för bedömmandet af ifrågav:de behof taga omnämnda lands befäls organisation.
Med en manslcapsstyrka af 90 man för kompaniet, då reserver inkallas af 120 å 130, räknar detta kompani 3 officerare och 17 under-officerare; summa 20 befäl, eller ett befäl för 6 k 7 man.
Baab afser att uti de 100 bataljoner han vill uppsätta kunna rymma några och 60, ja ända till omkring 90,000 man.
Tager man nu endast den lägsta siffran; gifver den dock på kompaniet en manskapsstyrka af 160 man.
Då, äfven efter Frih.
Raabs förslag, på kompaniet endast finnas 3 officerare och 4 under-officerare, blifver förhållandet emellan befäl och trupp, som 1 till 23.
Flera millioner årligen skulle således fordras för att blott närma detta förhållande till det uti Schweitz befintliga.
Och om äfven vårt land skulle vara villigt till en sådan uppoffring, vore väl då dess försvar betryggadt?
Man må ej glömma att kulorna företrädesvis uppsöka befälet.
Då här och hvar under framryckning till anfall detta befäl undanskjutes, då den ledning, den mindre väl öfvade truppen så väl behöfver, sålunda faller undan, äfventyrar man icke att soldaten skall känna sig tvehågsen och förlamad i en stund, då hvarje ögonblicks tvekan kan medföra nederlag.
Må derföre, om och när ske kan, befälets antal ökas; jag medgifver villigt att det af komitén föreslagna är det lägsta möjliga; men må man icke för detta ändamål uppoffra den truppens bildning, af hvilken stridens utgång så väsendtligt beror.
Hu vill jäg slutligen yttra några ord om lottdragningen, sorn så bittert blifvit klandrad.
Man har kallat denna blodslottning.
Detta är ett oriktigt ord; och då det af en militär begagnas, såsom på detta rum har skett under öfverläggning i annat ämne för en tid sedan, vågar jag kalla det meningslöst.
Ty hvad gäller väl denna lottdragning?
Icke skyldigheten att gå i fält; denna qvarstår orubbad för hvar och en uti bevärings-åldern varande, och den enda lottningen i detta hänseende bestämmer åt hvem som först skall gå emot fienden.
Men detta måste på något sätt afgöras.
Ty om man än åt alla bevärings-ynglingar skulle gifva fullt nöjaktig stridsbildning, kunna de dock icke alla samtidigt uti arméns kadrer inrymmas.
Månne det då skulle kännas mindre förhatligt, om, såsom Den 7 Maj f. m. 91 nu är stadgadt, urvalet af Regements-chefens godtycke blefve beroende?
Lottdragningen gäller endast fredsöfningarna; och häruti torde Frih. Klinckowström kunna finna en förklaring på det, i hans tanke, orättvisa förhållande att bevärings-soldaten icke, då han går i fält, skulle erhålla samma aflöning, som under fredliga öfningar.
Då hans större förpligtelse endast afser dessa, torde svårligen finnas billigt att han, för det han genomgått dem, skulle under krig erhålla större ersättning än de stamsoldater och de bevärings-kamrater, som efter få veckor utgå utur depoterna, för att kämpa vid hans sida.
Men äfven om lottdragningen till riktig betydelse uppfattas, anser man en orättvisa ligga deruti att icke alla skola ovilkorligen i i i vara underkastade den tunga, lottningen kan medföra; att somlige derifrån skulle kunna friköpa sig.
Hvars och ens tid, Mina Hrr! är dock icke lika mycket värd?
Den som vid myndiga år tillträder en större ekonomi, eller innehafver en, träget arbete fordrande, befattning, ja till ock med den, som då står i begrepp att afsluta de studier, uppå hvilka framtida verksamhet skall byggas, alla dessa kunna icke anse en förlust af 2 månaders tid, i ock för militär-öfningar, väl ersatt genom den aflöning, som, t. ex. dagakarlen villigt skulle emottaga.
I intet land, med undantag för Schweitz, äro dessa förhållanden förbisedda.
Öfverallt har man insett billighet fordra en tillåtelse att, genom friköpning eller legning, sätta karl i sitt ställe.
Hvad åter valet emellan dessa båda sätt angår, torde man icke böra klandra komitén, för det att den antagit det förra; enär legning, förr hos oss medgifven, för de olägenheter den medförde, för blott få år sedan af Konung och R.
St:r blifvit afskaffad, och emot friköpning utbytt.
Att lottdragning skulle förefalla motbjudande, har visserligen icke af komitén blifvit förbisedt.
Allvarligen har den pröfvat hvarje sätt att bereda den lindring uti fredsöfningarna, som kunde medgifvas.
För hvar och en af komiténs ledamöter blef dock under denna pröfning alltmera klart att, då man icke af nauonen borde för försvarets ordnande under freden fordra mera än detta försvar nödvändigt kräfde, lottdragningen hade ett afgjordt företräde.
Stödd på denna öfvertygelse har komitén framburit sitt förslag.
Jag kunde tillägga att då den detta gjort, under förhoppning att, sedan nödvändigheten blifvit insedd, Sveriges folk skulle underkasta sig den uppoffring, som värnandet af frihet och sjelfbestånd kräfde,, den tänkt högre om detta folk, än om den ansett att fördom och ett hvarje uppoffring motstridigt njutningsbegär skulle fortfarande öfverrösta dess fosterlandskärlek.
Fullt öfvertygad om nyttan och riktigheten af det förslag, komitén uppgjort, och hvilket, i alla väsendtligt 92 Den 7 Maj f. m. delar, af Utsk:t blifvit förordad t, vill jag dock icke nu yrka bifall till dets amma.
Detta derföre att jag, i en fråga af så allvarlig art som denna, icke ens skulle anse önskligt att ett beslut genomfördes, innan detta beslut mera allmänt på landets upplysta omdöme kunde stödja sig.
Att bilda detta omdöme fordras tid; fordrar äfven att förslaget mera fullständigt än nu skett, och i sammanhang med hela armé-organisationen blifver framlagdt.
Ifrågasättas kan dessutom, huruvida nuv:de representation, som inom kort nedlägger sin verksamhet, bör afgöra en fto o 1 ® ■aga sa mäktigt ingripande uti framtiden, som den förevarande.
Af alla dessa skäl förordar jag att beslutet må uppskjutas och' anhåller, i öfverensstämmelse härmed, om följande propos.: (
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl 6 e. m.
Jag tror mig i denna fråga kunna vara kort af tvenne skäl, dels derför att jag vid de gemensamma öfverläggningarne redan uttalat min mening om förslaget, och dels till följe af den af Gr. af Ugglas gjorda hemställan att frågan måtte till kommande riksdag uppskjutas, hvari jag instämmer och hvartill jag anhåller att E. o. Ad. ville lemna sitt bifall.
Att under sådana förhållanden ingå i svaromål å åtskilliga yttranden, hvilket skulle föranleda en krigsveténskaplig diskussion, vore att taga E. o. Ad:ns tålamod för mycket i anspråk.
Jag är långt ifrån att misskänna den omsorg, som blifvit nedlagd på det betänkande, som landtförsvars-komitén utarbetat och som blifvit till oss utdeladt; tvärtom anser jag det vara ett dyrbart och i många afseenden förtjenstfullt verk, som kommer att tjena till god ledning för blifvande representanter, hvilka komma att sysselsätta sig med hithörande frågor; ehuru jag icke i alla delar kan gilla detsamma, utan tror att komitén i åtskilliga fall misstagit sig.
Beträffande beväringens öfningar, ber jag att till hvad jag förut sagt få lägga en] anmärkning, som jag tror vara af vigt, nemi. att det är betänkligt att rubba en lag, som ingriper i familje-förhållanden, såsom man velat göra genom förslaget att reorganisera bevärings-manskapet för vapenöfning.
Sådana lagar böra icke ändras utan att behofvet det påkallar], och] jag anser denna förändring mindre behöflig.
Man har anfört skäl, som skulle tala deremot, att jag icke rätt uppfattat de yttranden jag citerat; men dessa skäl hafva tvärtom bekräftat min utsago.
General Lefrén har sagt, att om beväringen finge II å Deli 7 Maj f. ni.
93 20 dagars öfning och sedan inkorpererades med stammen, kunde man med dessa trupper gå mot fienden.
Beväringen har nu 15 dagars öfning under hvartdera af 2 år, och således nästan lika lång tid som i det ifrågav:de yttrandet afsågs.
Jag tror, att det vore bättre om med stammen förenades, icke, såsom nu är föreslaget, l:sta klassen, utan 3:dje klassen, som redan fyllt 22 år och gjort 2 års öfningar; och vid krigstillfälle, jag talar icke om öfverrumplingar, kunde denna armé få ytterligare några veckors öfning med stammen, hvarigenom mycket kunde vinnas.
Jag har blott velat påpeka detta såsom ett sätt att gå tillväga, utan att rubba den bestående lagen, hvilket jag anser vara betänkligt.
Jag skulle kunna hafva mycket att. tillägga; men under nuv:de förhållanden, och då jag hoppas att R. o.
Ad. skall bifalla Gr. afUgglas’s hemställan, vill jag ej dermed upptaga tiden, utan slutar detta mitt korta anförande.
Pir af Kleen, Johan:
(Detta yttrande, som blifvit talaren tillställdt för justering, har sedermera af honom icke blifvit återlemnadt).
Länge har jag tvekat, om jag i den ställning, jag bekläder, borde uppträda i denna fråga, då jag icke i allo kan förena mig i de åsigter, som blifvit uttalade i K. M:ts Nåd.
Jag anser dock den pligt, som åligger representanten, vara så helig, att för den alla betänkligheter måste vika; må detta vara min ursäkt för de ord, jag nu går att yttra.
Man har här i dag föreslagit, att hela saken skulle till en obestämd framtid uppskjutas.