Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men för att åstadkomma nödig säkerhet är det dessutom angeläget att föreskrifva solidarisk ansvarighet antingen länsvis eller för vissa bestämda större distrikter, såsom det redan är stadgadt i afseende på vanliga undsättningslån, och jag kail icke inse hvarföre
Staten skall vara strängare emot under en missväxt uthungrade jordbrukare, än emot oförvägna börsspekulanter och deras gelikar.
Den solidariska ansvarigheten är visserligen tryckande, men den medför en stor säkerhet och aflägsnar från låns sökande dem, som icke ovilkorligen äro i behof deraf.
Framför allt bör lån ej utlemnas åt dem, som hafva utländska skulder, forså vidt det är möjligt att kontrollera detta, emedan dessa säkerligen ej lära underlåta att använda lånen till uttagande af silfver ur Banken och detsammas bortsändande ur landet.
Af dessa skäl yrkar jag återremiss och har äfven i formelt hänseende en förnyad anledning dertill.
Det blef först föreslagit, att
Banken skulle verkställa lånets negocierande, men sedan ändrades detta så att Staten skulle uptaga länet och Banken sedermera utdela detsamma, under vilkor, att af Staten erhålla ersättning för hvad dervid möjligen kunde förloras.
Då Staten således stadnar i en ansvarighet, som kan medföra ganska betydliga utgifter, synes mig att BankoUtsk., enligt 43 § E.O., bordt hafva sammanträdt med St&tsUtsk. för att gemensamt upgöra saken.
Det vore slutligen särdeles fägnande, om detta lån kunde bringa någon lycka åt Sverige.
Men lyckan är en vansklig sak; hon hvilar på ett klot och denna grundval kan icke anses synnerligen säker.
Det synes mig också ganska tvifvelaktigt, huruvida denna transaction kan åt detta klot gifva något stöd, eller kanske fast hellre någon rörelse, som kommer den tillbedda gudomligheten att, i återbetalningens timma, vacklande böja sig öfver Sveriges landamären.
Herm.:
Ehuru iag sannolikt icke bättre vid detta än vid föreg:de tillfällen lyckas att göra min åsigt gällande om Rikets sanskyldiga nytta, vill jag likväl yttra några ord.
Jag motsatte mig ieke ifrågav:de lånet under vilkor, att det skulle komma landets hufvudnäringar till godo.
Med landets hufvudnäringar menar jag dem, hvars produkter icke blott fylla landets egna behofver, utan äfven lemna öfverskott, sorn exporteras till utlandet och sålunda bidraga till betäckande af importen d. v. s. Dell 20 Jann ari. jordbruket och bergshandteringen.
Till hufvudnäringar räknar jag äfven sådana, hvilkas produkter bidraga till minskandet af importen.
Dit skulle jag således vilja hänföra handeln, såvida den bedrifves på ett med landets fördelar öfverensstämmande sätt, men då våra handlande begagna våra produkter till gäldande af dels nyttiga och dels öfverflödiga varor, sora införskrifvas från utlandet, anser jag handeln högst farlig för vårt land.
Kommer handeln att som hitintills bedrifvas, så blifva vi endast förpaktare åt några handlande i Hamburg.
Handeln har redan tagit för sig brorslotten, ty om jag icke misstager mig är handeln i följd af vexelaffärer i skuld för öfver 6,000,000 till Riksbanken.
Af så stor undsättning äro handlandtrne icke i behof, ty de måste ega stora fordringar i utlandet.
Kg dömer detla deraf, att under de sista G veckorna har Riksbanken af Stockholms Kredit-förening köpt vexlar till ett belopp af 4,000,000 Rdr, hvilka vexlar Banken troligen icke köpt, såvida de icke varit grundade på säkra fordringar utom landet.
Jag förmodar och är skyldig antaga att Banken icke bekostar 4 millioner mot några papperslappar; ty 108 § 1 mom. i BankoReglem. tillåter Bankens vexelköp endast i det fall, då Banken kan förstärka sin silfverfond.
Plar jag häri misstagit mig, så anhåller jag, att de Hrr, som bättre än jag känna dessa mysterier, måtte derom uplysa Ståndet.
Vi veta, att inom hufvudstaden bildats en kredit förening.
Vi veta äfven, att en ledamot af denna förening är Fullmäktig i Banken, och att denne ledamot under en mängd af år haft sig updraget att granska alla Bankens vexelaffärer.
Jag förmodar, att han icke undandrager sig att granska Kredit-föreningens vexlar.
Måhända känna Hrnne, att en annan ledamot i föreningen, som förut varit grosshandlande i Stockholm, numera afflyttat till Hamburg, och möjligen komma de af Banken köpta vexlar att ställas på honom till inlösen.
Ar det väl skäl att ytterligare öka det hittills bedrifna vingleriet.
4 mil lioner hafva för det ändamålet redan blifvit förspilda.
På grund häraf anser jag alla möjliga kryphål för handeln böra tillstoppas, och jag föreslår derföre en ny redaktion af 4 g.
I slutet af denna § omtalas, att penningeförvaltande verk och inrättningar skola blifva delaktiga af lånet.
RiddarliusDireklionen har medel att förvalta, men jag har iinnu icke hört, att meningen är, att den skall erhålla någon del af samma lån.
Något, sorn man icke vill omtala, måste ligga under detta.
Hade dessa banker skött sin sedelutgifning med måtta, så hade de varit nyttiga för landet.
Nu anser jag icke skäl att lemna dem något, utan tinner det tvertom skadligt, emedan penningarne icke komma näringarna till godo till följd af penningarnas dyrhet, ty först tager Riksbanken sin dryga ränta och sedan skall denna ränta ytterligare ökas af Privatbankerne.
På grund af dessa skäl föreslår jag, att 4:de punkten må få följande lydelse: »Fullmäktige böra hufvudsakligen afse icke allenast att medlen må, såvidt ske kan, varda spridda till alla delar af landet för att komma landets hufvudnäringar jordbruket och bergshandteringen till godo» etc., att i G:te punkten uteslutas ordet antingen på sista raden pag. 6 och meningen »eller utgöra råämnen» 90 D eu 20 J anil ari. etc. å pag. 7. I öfrigt förenar jag mig med Frih.
Paykull i begäran om återremiss, emedan genom densamma Utsk:t blir i tillfälle att närmare belysa de förhållanden jag nu npgifvit.
Man har sagt, att det ifrågav:de lånet vore ett palliativ och att i den mån tillfälle att erhålla lån beredes, blir behofvet af lån äfven större.
Jag medgifver, att lånebehofvet i Sverige under de sednare åren varit större än förut, sedan Privatbanker oell Hypotheksföreuingar lemnat tillfälle att erhålla lån, men man måste ihågkomma den stora tillvext i förmögenhet landet under tiden vunnit, ty landets odling och upkomsten af nya fabriker måste bereda tillgångar, och att så skett, bevisar den betydliga qvantitet spannmål, som under sednare åren exporterats.
Paykull hissnade för den stora skuldsättningen och påstod, att
Svenska jorden var belastad med en skuld af 100 millioner lldr, men jag vill likväl lugna honom i det afseendet, ty jag kan uplysa honom, att redan 1850 var Belgiens jord besvärad med en skuld af 800 millioner francs, och om detta lands storlek och värde jemföres med Sverige, så måste man erkänna, att Belgiens skuld är långt större än Sveriges.
Dessutom bevisar denna skuldsättning icke ett nedgående i förmögenhet, ty det kan icke nekas, att jordens förökade värde är mångfaldigt större än den ökade skuldsättningen.
Jag torde icke behöfva uptaga till vederläggning Frih.
Paykulls förslag om nedsättning af en undsättningskomité och solidarisk ansvarighet.
Det lärer vara klart, att, om ett dylikt förslag skulle gå igenom, följden blefve, att alla, som hafva säkerhet, undandraga sig dessa lån och staten skulle då lemna lån till dem, som icke hafva någon säkerhet att erbjuda, och det lärer väl icke vara meningen.
Desse personer böra enl. min åsigt icke på det sättet hjelpas, hvaremot det är af vigt att hjelpa dem, som hafva real säkerhet att erbjuda.
Beträffande den här visade animositeten emot den stora handeln, hade jag föreställt mig, att en hvar skulle inse, att just handeln befordrar näringarna i allmänhet.
Om således den stora handeln har skulder i utlandet, måste det vara gifvet, att handlande, som hafva säkerhet att erbjuda, böra erhålla lån af desse 12 millioner lldr för att dermed betala sin utländska skuld, och deri kan jag åtminstone icke se någon olycka, ty denna skuld måste betalas.
Jag tror äfven, att man ganska mycket misstagit sig, om man föreställer sig, att Privatbankerne hafva någon fördel deraf, att de få sig anförtrodd utlåningen af dessa medel, såvida räntan bestämmes till 7 å 8 proc. och deröfver, men dessa banker skola utlemna dem mot endast G proc. De kunna icke hafva någon vinst, men väl landet, emedan Privatbankerne icke behöfva då inskränka sin lånerörelse.
För min del är jag villig att bifalla Betänk., ehuru jag erkänner, att Hr Mannerskantz synes mig hafva skäl för det af honom föreslagna amendement, och om flera instämma med honom, vill jag äfven understödja hans förslag.
De n 20 Januari. 91 Gr. Löwenhjelm, Carl Gust.:
Till större delen förekommen af Frih.
Haab, i fråga om vederläggning af de 2: ne första talarnes yttrande, vill jag likväl yttra några ord.
Jag kan icke tänka mig möjligheten deraf, att man önskar ett uteslutande ur Staten af handeln, men väl att dess missbruk kan föranleda missnöje, ehuru det icke rimligen bör sträckas så långt, att man ur vårt statslif utesluter hvad som är lika väsendtligt för den allmänna belåtenheten som alla andra företag.
Hörande Privatbankerne vill jag tillägga något till hvad Frih.
Icke heller jag tror på de här framhållna vådor, som skola upkomma af det föreslagna bemyndigandet för Fullmäktige i Hanken, att äfven till Privatbanker utlemna större eller mindre delar af lånet.
Man har på detta rum i dag yttrat stor motvilja emot dem, men deras välgörande verkan har jag erfarit inom provinsen Wermland.
Jag minnes den tid, då denne provins låg i bänderne på Götheborgs köpmän, men detta beroende har provinsen afskuddat sig, sedan Wermlands Privatbank inrättades.
Möjligen finnas ännu näringar, hvilka fortfarande förläggas af handlande i Götheborg, men jag tror, att flertalet af dem hafva hjelpt sig fram dels med egna tillgångar och dels med de låneunderstöd, som inom provinsen varit att tillgå.
Jag skulle således tro, att det vore serdeles nyttigt, om de provinser, som hafva sådana penningeanstalter, kunde genom understöd af statslånet komma derhän, att lånerörelsen kunde utsträckas likasom förut, hvilket under nuvar:de förhållanden eljest är omöjligt.
Detta understöd bör dock icke utsträckas utöfver hvad som förut varit maximum, och jag grundar denna min åsigt derpå, att en provins bör kunna vara hjelpt med hvad som i penningeförsträckningar till Privatbankerne hittills erfordrats.
Hr Mannerskantz’s reservation har på mig gjort ett djupt intryck.
Den är logisk och ur allmän nyttig grundsats så klart framställd, att jag helt och hållet instämmer i densamma.
Till en början föreslår linn, att lånet skall skiljas från Bankens tillhörigheter, hvilket skall i många hänseende underlätta förvaltningen; vidare att BankoFullmiiktige, som komma att handhafva lånet, skola till biträde erhålla en eller annan kommissarie, af Regeringen dertill utsedd, hvilken skall anställas vid Bankens Diskont-kontor.
Obilligheten deraf, att förvaltningen af detta lån, föreslaget af K. M., bifallet af E. St:r, uptaget och garanteradt af Staten, skall anförtros endast åt den ena statsmaktens delegerade, och då jag påyrkar en vidsträcktare tillämpning af denna utaf reservanten framställda princip, sker det icke af någon småaktig afund emot Hrr BankoFullmäktige.
Jag är öfvertygad, att de samvetsgrant skola fullgöra detta updrag, men jag anser det orättvist, att de uteslutande skola tillerkännas förvaltningen af lånet.
Med all aktning för den ene statsmaktens oberoende af den andra kan jag likväl icke finna något skäl, hvarföre Regeringen i lånets förvaltning icke skall få hafva någon fullmäktig.
Denna förvaltning vill jag kalla en komité, bestående af BankoFullmäktige och de af Regeringen utsedde personerne, och jag skulle önska, att K.
M:s val komme 92 Den 20 Ja nuari. att falla på Chefen för FinansDepartd, som bäst är i tillfälle att bevaka Statens financiella fördelar, och dernäst Chefen för CivilDepart:t, som bättre än Fullmäktige kan bedöma näringarnas behof.
Derjemte vill jag, att för komitéen utfärdas en Instruktion till bestämmande af verksamheten emellan dess medlemmar.
Möjligen kan häremot invändas, att ett sådant som det af mig och Hr Mannerskantz framställda förslag icke antages af de öfriga Stånden, emedan det kan anses innebära försök af Regeringen, att få deltaga i Bankens förvaltning, men en sådan förmodan nr undanröjd just derigenom, att skillnaden emellan statslånet och Bankens tillhörigheter blifvit skarpt updragen.
På grund af dessa skäl anhåller jag om fiterremiss, oaktadt ärendets beskaffenhet påkallar skyndsam handläggning och pröfning, men några dagars upskof lärer väl göra föga till saken, helst lånet ännu icke är anskaffadt.
Hr Bildt, Didrik Gilli s: Innan jag inlåter mig i hufvudfrågan, måste jag uttala min förvåning öfver att en ledamot inom detta Stånd ansett sig tillständigt att framkasta beskyllningar emot BankoFullmäktige i allmänhet men isynnerhet och direkt emot en af dem, derföre att
Fullmäktige skulle hafva gjort skadliga vexelköp.
Då det icke kan vara den värde ledamoten obekant att Fullmäktiges prottr rörande vexelärenden ej ens få offentliggöras och då den i 4 § Bankolteglermt föreskrifne ed, som af Fullmäktige aflägges, bjuder, att man skall tyst hålla hvad tyst hållas bör, och således någon discussion om Bankens vexel-ärender icke kan ifrågakomma.
Att göra beskyllningar som man vet ej få f. n. besvaras, göra dem ej hos de tänkande mycket bevisande.
Den ovilja man här velat framkalla emot handels-corpsen ådagalägger åsigter, som, om de förmådde att göra sig gällande, skulle blifva högst olyckliga för landets industri och rörelse
Med fullt skäl kunna de köpmän klandras, hvilka blifvit beträdde med vingleri, men att derföre kasta skugga på handelns representanter i allmänhet, är orättvist.
Köpmannen nr den ledtråd, som förbinder landets industri med utlandets.
Hvarthän komma vi, om icke köpmännen besörjde, att näringarnes produkter kunna utbytas vare sig emot kontant valuta eller emot andra förnödenheter.
Denna vexelverkan är hufvudvilkoret för all industriel verksamhet, och den del af medborgare, som åtagit sig att åstadkomma denna vexelverkan, utgör den icke deti brygga, på hvilken liela vår produktion skall utgå till utlandet?
Intaga icke dessa män en aktningsbjudande ställning i samhället?
Ar det icke i landets intresse de solida köpmännen fortfara att verka?
Hrr köpmanshatare önska att penningekrisen skall uphöra, men huru åstadkomma detta?
Jo! genom en stor export och liten import.
Detta kan icke ske annorledes, än att
Staten handlar då såsom den enskilde hushållaren som inskränker sina utgifter men ökar sina inkomster.
Men genom hvem skall detta ske?
Jo! genom köpmännen!
Det är således lindrigast sagt obetänkt att uttala en förkastelsedom öfver köpmännen, och Den 20 Januari.
93 jag beklagar på det högsta, att sådane åsigter kunnat uttalas på detta rum.
Hvad sjelfva hufvudfrågan eller det föredragna Betänk, angår, så liar den siste talaren framställt den vigt igaste anmärkt), emot densamma, nemi. att Regeringen icke har något ombud, som får deltaga i fördelningen af lånet.
I sin reservation liar Hr Mannerskantz utförligt utvecklat nödvändigheten häraf, oell i det Utlåt.
BankoFullmäktige afgifvit till Utsk. framställdes behofvet af ett sådant ombud, helst hela ansvaret, enligt Utskis förslag, hvilar på Fullmäktige, som icke kunna vara utsedde med hufvudsaklig! alside på de egenskaper, hvilka erfordras i oell för fördelningen af länet, nemi. kännedom om de särskilda orternes affärsförhållanden och näringarnes större eller mindre behof af understöd.
Ont en fördelning af lånet skall kunna på ett tillfredsställande sätt lö-as, måste sakkunniga och opartiska personer inflyttas i DiskoutDirektionerne.
Direktioner hafva väl erhållit rättighet att förstärka sig med personer, kände för redbarhet och för kunskap om orternes affärsförhållanden; men det är icke nog, att denna förstärkning sker med persöner, som känna förhållandet inom de orter, der DiskontDirektionerne verka, utan det fordras äfven personer, sorn kunna bedöma den stora fördelningen af hela lånet.
Allt detta har Hr Mannerskantz i sin reservation utvecklat och föreslagit. »Att K.
M. må berättigas, att för hvarje DiskontDirektion tillsätta ett ombud, som skall ega deltaga i Direktionens bestyr med utlåningen af Stats-lånefondens medel; börande det för .BankoDiskontverket i Stockholm af K.
M. sålunda tillsatta ombud jemväl erhålla rätt att yttra sig i fråga om Stats-lånefondens fördelning, samt beredas tillfälle att inhemta kännedom om de beslut och åtgärder, som vidtagas, med afs:de å sättet för medlens användande till näringarnes understödjande, inom alla delar af landet.»
Om detta förslag antages, skulle det af K.
M. utsedda ombud i Diskontverket i Stockholm ega den vidsträckta affärskännedom, som erfordras för beviljande af de olika låne-ansökningarne, och dessutom deltaga i den Komités arbeten, sorn enligt förslaget skall bereda ärendet, innan detsamma af Fullmäktige afgöres.
Löwenhjelm har på ett klart sätt visat nödvändigheten af en utvidgad verksamhet för detta ombud och föreslagit att ombudet skulle ingå i Komitén, och antingen med densamma eller med BankoFullmäktige afgöra frågan, men detta strider likväl emot de beslut och Reglermn som förefinnas.
St:r hafva nemi. beslutat, att lånet skall ställas till Fullmäktiges i Banken disposition för att af dem användas i enlighet med den Instruktion It.
St. utfärda.
Jemlöres detta beslut med BankoReglemrt och den för Fullmäktige utfärdade ansvarighetslag af d. 19 Sept. 1845, hvars g 4 förbjuder Fullmäktige att öfverlägga i närvaro af något, K. M:s eller Regeringens ombud, så finner man, att det af Gr. Löwenhjelm föreslagna sätt att lösa frågan icke kan godkännas, och om mali än gör den modifikation deri, att det af K.
M. utsedda ombudet endast skall meddela uplysningar, möter likväl den omständigheten, att då ombudet framställer ett förslag, och Fullmäktige hafva an - 94 D en 20 Januari. märkmr deremot att göra, men ombudet, som icke får deltaga i öfverläggningarna, måste aflägsna sig, får det följaktligen ieke förklara sig, om än någon oriktighet skulle förefinnas i Fullmäktiges anmärkmr.
Detta sätt att lösa frågan är alltså stridande emot gifna föreskrifter, oell ehuru flere gånger inom Fullmäktige framstäldt, liar det likväl icke kunnat antagas.
Allt livad man kan vinna är livad Hr Mannerskantz föreslagit, nemi. att K.
M:s ombud deltager i den blifvande Komiténs öfverläggningar och beslut, hvilket sednare derefter öfverlemnas till Fullmäktiges pröfning.
Jag anhåller således om bifall till Hr Mannerskantz förslag, så att det må komma att utgöra ett tillägg till de stadganden Utsk:s förslag innehåller.
Man har sagt, att det skulle vara orätt, att ställa någon del af lånet till disposition af de penningelorvaltande verken i orterne, särdeles som Privatbanks-intresset derigenom skulle understödjas.
Detta bevisar, enligt min tanka, ett falskt begrepp om dessa Paniker.
Såväl i tidningar, som man och man emellan har man talat om Privatbanks-intresset, sorn skulle det vara i strid med intresset inom den ort der Privatbank finnes.
Detta är likväl grundadt på obekantskap med saken.
Privatbankerne utgöras till största delen af personer, som i orten äro industriidkare och inse nödvändigheten af en dylik Bank i och för deras rörelse.
En enskild
Banks åliggande är, att hopsamla de små kapitalerne och åter utsprida dem till näringarne, hvarigenom Banken måste vidkännas en ränteförlust, hvilken endast på det sätt kan godtgöras, att Banken erhåller kreditiv på Riksbanken eller får utgifva kreditsedlar, ty ingen Bank kan bildas med mindre än att vinst är att påräkna, och hvem vill väl insätta sina penningar i en Bank utan att erhålla någon vinst derpå.
Då nu Riksbanken icke har kunnat lemna Privatbankerne kreditiver, hafva de erhållit rättighet att utgifva kreditsedlar; om följden häraf blifvit, att kreditsedelstocken är för stor, kari någon förminskning deri likväl icke ske, såvida icke Privatbankerne erhålla kreditiv på Riksbanken.
Detta i förbigående.
Man har vidare sagt, att Privatbankerna göra oskälig vinst, om de erhålla del af lånet.
Afven detta är fullkomligt falskt.
Privatbankerne kunna icke emot andra vilkor erhålla del af Statslånefonden än hvarje annan, som söker lån å denna fond, d. v. s. de måste erlägga högre ränta än de sjelfve få taga, ty Privatbankerne, likasom alla andra enskilde, få icke beräkna sig högre ränta än 0 proc.; och om än den enskilde genom provision och dylikt kan förskaffa sig högre ränta, lärer väl sådant icke låta sig göra för ett Verk, som står under offentlig kontroll, utan, om dessa Banker erhålla understöd af statslånet, blir följden endast den, att de måste göra en upoffring, såvida de icke få utsläppa kreditsedlar och dymedelst erhålla ersättning.
Då nu, såsom vi alla känna, Privatbankerne ansett sig böra inskränka sin utlåning och krympa ihop rörelsen, måste det vara en vinst för orterne om dessa Banker kunde åter fullständigt funktionera och tillhandahålla näringarne penningar på lika billiga vilkor som hitintills, och ingen kan med mera omdöme än dessa Banker utlåna penningar, ty hvem kan Den 20 Januari. 95 bättre känna, hvarest skon klämmer, än personer, sorn bo i den nödlidande orten, så måste
Privatbankerne vara särdeles lämplige att utdela summorna.
Man har ordat mycket om nödvändigheten att understödja jordbruket.
Afven jag anser att det bör ske, men på hvad sätt?
Om man icke vill utlåna penningar af Statslånefonden till Privatbankerne och andra penninge-anslalter i orterne, befarar jag, att jordbruket icke får någon nytta af denna lånefond.
Jordbrukaren behöfver ett kreditiv, han behöfver låna penningar, på det han icke skall tvingas att under en ofördelaktig konjunktur försälja sina varor, och då vill man nu att han skall anlita statslånet direkte genom BankoDiskonten.
Der måste han betala en ränta, som blir cirka 2 proc. högre än hvad Staten för lånet betalar.
Således minst 8 ä 9 proc. utom kommissions-arfvoden och kostnaden för resor till hufvudstaden, hvarigenom dessa penningar blifva särdeles dyra.
Jordbruket uthärdar icke att erlägga så hög ränta.
Endast handeln och fabriker, hvilka måste tillgodogöra sig cn stor vinst, kunna bära en hög ränta men alldeles icke jordbruket.
Således, om Privatbankerne undfå del af Statslånet, kunna de utlåna penningar mot 6 proc. och jordbrukaren kan då erhålla lån på samma vilkor som hittills.
Huru mycket man än talat om nödvändigheten att direkt understödja jordbruket, har jag likväl ännu icke hört något praktiskt förslag i det hänseendet framställas, och det finnes väl ej heller något enklare och mera praktiskt än det af mig nämnda.
En af en reservant gjord anmärkn. anser jag förtjena upmärksamhet.
Uti G:te punkten hafva nemi. spirituösa drycker blifvit uteslutna från belåningsrätt.
Detta synes mig vara ett öfverdrifvet hat emot bränvinsbränningen.
Då Staten tillåter denna handtering och icke aktar för rof att taga skatt af densamma, anser jag lindrigast sagt besynnerligt, att man från belåning utesluter en vara, som är så nödig för Staten, att skatten för denna varas tillverkning utgör 3- af statsinkomsterne.
Denna af BankoFullmäktige uttalade åsigt finnes omnämnd å pag. 11 i Betänk, och är äfven uptagen af Professor Agardh.
I likhet med Fullmäktige föreslår han, att sista delen af mom.
G, nemi. »eller utgöra råämnen för den inhemska varuförädlingen äfvensom salt-uplag» bör utbytas emot följande: »eller ock bestå af sådana i säkert förvar nedsatte varor, som antingen äro inom landet producerade, dock med undantag af spirituösa drycker, eller utgöra råämnen för den inhemska varuförädlingen äfvensom salt-uplag» böra utbytas mot det af Hrr BankoFullmäktige afgifna, så lydande förslag: »eller ock mot hypotliek af i säkert förvar nedsatta varor, vare sig in- eller utländska, som hafva ett mera stadgadt värde, och ej äro hastig förskämning underkastade.»
När man lemnar ett lån, bör det väl afse den rörelse, som i lånesökanden representeras, och man har då endast att tillse, om den af honom erbjudna säkerheten är tillräcklig.
Det måste då vara likgiltigt, om varan är inhemsk eller om den består af bränvin.
Varan skall endast icke vara hastig förskämning underkastad och lätt realiserad.
Detta anser jag vara det enda rent 9fi Den 20 Januari. praktiska.
Jag skulle derföre önska, att på siitt Professor Agardh föreslagit, slutet af G:te punkten måtte erhålla den förändrade lydelse jag nu npläst.