Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Älskogsarian var lika kort nu som då hr Sellman sjunger den.
Går ej hr B. ut med den svårare andra kupletten.
Möjligen, ty der fordras mezza di voce på höjden och den konsten tyckes B. ej än kunna.
Fjerde doon hade briljanta bjeltebravader, men duon med Margareta var underlägsen Arnoldsons.
Femte akten var nästan sin kos.
Med en sådan Valentine som Oselio var detta eget.
Hela operan gafs nu som en förcväudning för den stora duon.
Äfven 3: dje akten var gräsligen stympad, soloquatuorn i den andra sin kos trota Bötel.
Hvi denna tyska jude-ekonomi?
Apparitionen var omöjlig för den ridderlige Raoul de Nan-jes, fasonerna mer beherskade än Wachtels, men ock såsom motslutet mindre inspirerade.
Ea viss tråkig inlärd juste-milieu-stämning hvilade öfver spelet.
Oselio kunde ej elda sin medspelare, tycktes det, deremot narrade hon honom med fcr-mitc att sjunga falskt.
Valentines intonation var denna afton stundom dubiös, men spelet var bättre Un i våras.
Duon vmed Marcel lände henne specielt till lysande heder.
N: o 1 trots alla gästspel och trots indisposition fbr dagen — var dock Ilennea Majestät sjelf.
Hr Bötels yttrande att hon var den bästa Margaretha, han hört, bevisar väl ej så mycket, men om man i Btället for namnet Bötcl här sätter — professorerna Saloman?
Operan gick icke bra denna afton heller, Hugenottema är visst för svår för nuvarande lilla k. operan.
Riddame giogo med krokiga knän, röda händer, snufviga röster och en intonation, som fick sin kulmen i Grefve dc Ne-vers bröllopsrecitativ.
Att Valentine vågade räcka sin hand åt en så falsk baryton!
Men hon hade denna afton dylika synder på eget samvete och var derför complaisante.
Regien var ej berömlig.
Låt vara att hr Lindens recitativ kunde komma den teatervanaste Valentine att falla ur sin rol, liksom Nevers sjelf, men när fru Östberg, som alltid är inne i sin rol, vid sin sorti gjorde en nädig helsning åt de nygifta — sä stodo dessa samtalande med hvarann som ett par kapellmä-star-rädda operister i sin häpenhet och ledsnad och gjorde ej minsta knix mot hennes majestät.
Oselio ville ej heller pussa på hand, när Valentine borde göra det och fru Östberg graciöst räckt fram den.
Fortfarande var hon klädd i ridspö vid k. audiens, fortfarande spökade hon efter duetten med Marcel för öppen ridå.
O. kan verkligen behöfva komma till Köpenhamns opera, der hon nästa spelår är engagerad.
Mellanakterna äro alltför långa.
För att göra dem än längre utesluter man ur musiken, att akterna må bli kortare.
Hvad gör man då under mellanakterna för vigtigt?
For operan jemnt jag varit svag Men mest ---- » •
Eget att vi kommo att tänka på Konjander i detta sammanhang, eller hur, älskade läsare V
Figaro reprisen har icke mycket hedrat k. operan.
Gick redan Barberaren vid reprisens premiure ej så litet orakadt, sånr detta än mer fallet med Mozarts Ijafva mästerverk.
Det vill panna till att i slikt skick presentera en af filder favoriserad Mozart-opera ffcr Stockholms musik-publik.
P&amp; herrsidan fbrargade främst den ovanligt enfaldigt gjorda rolfördelningen.
Hvi blef ej hr Lomberg Almaviva, hr Seller-gren Figaro?
Äfven hr Linden hade varit mer acceptabel trots sia röst och sfing än den döddansare till Sevillas factotum som oa fbrargade publiken.
Flerfaldiga gånger ha vi varnat att använda hr Nygren i komiska partier, hans Leporello visar till komplett evidens att ditåt ligger ej hans hog.
Det är derför mer teaterdirektionen än hr Nygren som bör harangeras för detta bedröfliga misslyckande, det värsta vi någonsin sett i denna operas titelrol.
Hr Johanson fbrderfvade icke så totalt sitt parti, men icko var han någon Almaviva.
Det är mycket orätt handladt mot denne i alla fall ganska lofvande sångare att använda honom så bliodt och sä ymnigt som denna säsong skett.
Konstnärsadep-ten har derigenom icke fått tid och rådrum för studier, som äro nödvändiga om han ej skall stanna i växten, knappt ens tid alt försvarligt förbereda nya roler, hvarför ock det omsorgsfullast förberedda debutpartiet i La Favorita hittills varit hans bästa.
Både Almaviva och Figaro böra reformera sitt såogsätt, framförallt den sistnämnde, som allt mer och mer börjat sätta sin duktiga stämma i mörk arrest.
Hr Rundberg är så till vida på sin plats som sångmästar Bazil att han utom scenen lär ge sånglektioner.
Ett Mozart-parti har dock rätt fordra en vackrare röst och hvad sångkonsten angår lemna vi osagdt om mästarens egen skall vara exponent på den ban bibringar sina elever.
Vi vilja nemligen ej göra intrång i någon borgerlig näring.
Olle Strandberg var på 60-talet en utmärkt Bazil, Max skulle säkert vara det än i dag och låta oss höra Åsnearian, hvilken hr Rundberg till förekommande af alla olyckshändelser a. m. ntelemnat
Hr Nilssons Curcio var fbr svag i ensemblenumren, annars ritt bra på sin plats.
Antonio kunde gjorts mer rolig af hr Grafström, som borde sett Lars Kinmansson i detta parti, ett biparti som denne annars vid premifcrroler vane utmärkte buffa * sångare med glans utförde under mer än 20 år.
Fru Ösiberg gaf sina arior med mycken utmärkelse, men bennes spel var ioke så uttömmande och intressant som Selma Eks.
Fru ö. var fbr stel och enformig, litet mer af Rosinamåste sticka fram under den Dy a värdigheten.
För Chera * bins blyga hyllning får grefvinnan framför allt ej vara så likgiltig som na visades.
Han är visserligen bara ett barn ännu, men han står dock på barnkammartröskeln, till och med på yttersta kanten — — —
Priset togs na som förut af Susanna, fru Edling, till hvars beröm endast behöfver 6ägas att hon var sig i allo lik, den yp * persta Susanna som sedan Henriette Widerbergs dagar fannits i svensk operascen och hvars like ej är lätt att upptäcka på någon operascen, hvarken na eller fordom.
Operans ensemble första aftonen var någorlunda, men orkesterns spel var äfven denna gång slarfvigt.
Med gamla huset, hoppas vi.
Orsaken till op. » Marthas » brådstörtade apparition å k. operan var endast och allenast hr Bötels höga önskan att visa Stockholmarne sin Lyonel.
Man kunde annars finna egendomligt att en bjeltetenorist som hr B. särskildt favoriserade ett lyriskt salongsparti som dotta, men efter åhörandet måste man erkänna att hr B. hade skäl för denna sin önskan.
Icke som vi ens i detta parti funno hr B. öfverlägsen allt hvad förut här i Sverge i detta parti hörts och setts.
Men hr B. hade sioa pointer af stor om ock momentan framgång.
I jembredd med t. ex. Ander kunna vi dock icke i något parti sätta hr B. Ao * der var i främsta rummet artist, en intressant, poesirik natur, hr B. är alltid hr förste tenoren med mot skada väl assureradt högt C.
Sådant inflytande som Ander hade på 50-talets svenske sångare enkannerligen Arnoldson, som då var i sin knoppning, tro vi ej hr Bötel kan få på nutidens, om ej angående en detalj, recitativet, som af flertalet svenska sångare får cn alltför cantabel tolkning, under det hr B. ger det all vederbörlig dramatisk färg, ehuru — det må erkännas — någon gång på in-tonationens bekostnad (t. ex. Sönd.
repr.
af op. Hugenotterna).
Hr B: s medel och framgångar äro af mer prosaiskt materiel än rent poetiskt idealisk natur.
Detta torde ock i sin mån ha visats af valet af gasteringsoperor, der man bl.
a. fåftngt sökte Trollflöjten, der Ander var så förträfflig.
Framför Tam inos lyriska parti föredrog hr B Lyonels.
Detta är verkligen betecknande.
Ilr Bötel visade sig i Lyonels parti, särdeles dess första hälft, ega mer dramatiskt gry än man kunnat sluta af hans föregående roler.
Natur och sanning preglade der hanB spel, som synes bättre passa opéra-comique än grand opéra.
Detta är dockfor en hjeltetenor snarare en olycka än en fördel, enär heros-pirtiet som bekant alltid mer eller mindre gå i tragiken, så att fl operahjeltar öfverlefva sista akten.
Var således början af Lyonel ganska bra nr dramatisk synpunkt, så var slutet dess aämre äfven ur lyrisk.
Hr B: s tilltag att förvandla ett lyriskt parti till heroiskt utvisade en betänklig brist på smak, särdeles den veka F-dur-arians utförande som en krigsaria stötte grufligt för hufrudet, låt vara att de höga tonerna A — C äfven här voro af en bländande glans och vigör.
Men mer än en ton, är ett ar-tistakap, som Duprez i verlden sade — äfven han beryktad för sitt bröst — C, men tillika varande en sann artist.
Under senare delen af Flotows opera forcerade hr B. både röst och spel, slog mången gång in på burlesken och var stundtals svår både att fö och höra.
Intonationen lemnade stundom mer än lofligt mycket att önska, röstbehandlingen med dess enformiga hvithet likaså.
Vi undra hvarför hr B. här ej uppträdde i tyska hjeltepartier i st f. i lyriska såsom Lyonel och Fernando, der han ej kan uthärda jemförelse med våra inhemska tenorer.
Riénzi, Tannhäu-ser, Lohengrin t. ex.
Fru Östberg var till större delen den bästa Martha, som här på långliga tider uppträdt.
Spelet följde noga rolens facer, föredraget likaså, med dess eleganta fiorityrståt och sympatiskt känsliga lyrik, såsom i Irlandsvisan, den vi knappast trodde fru 0. kunna sjunga så enkelt och rörande.
Jungstedts Nancy tangerade stundom mer än lofligt Vasateaterns nivå, men spelade i alla fall ganska verseradt.
Sången var stundtals lyckad, men i t. ex. jagtvisan ännu allt för litet försigkommen.
Rösten borde akolaa än mera, materialet är ju excellent, Sak samma gäller hr Nygren — Plnmkett — hvars röst borde gå ut med Portervisan med en bättre method.
Spelet var ej oäfvet, men sången föga artistisk.
Hr Strömbergs vis comica tog sig god t ut i Tristans parti.
Orkestern och kören voro i den iysligaste batalj med hvarann igen, särdeles i torgscenen, operans förnämsta och svåraste ensemble, hr Henneberg hade ingen makt öfver massorna.
Solist-scenerna gingo deremot bra, ackompagnerade med frenesi, det sista numera en obligat bestialitet.
Konsertsäsongen under våren kan sägas ha varit särdeles liflig och särdeles tarflig.
Till det bättre måste räknas hr Tor AtUins konsert med konsertgifvarens väl framförda, ganska vaokra Ur Dagmu Krönika.
X 6.
25kompositioner och fröken Wolfs som alltid lofvärda visföredrag.
Skada blott att stämmans egalitet ännu skall vara så bristfällig.
Föredraget är emellertid ofta nog särdeles godt.
Annars ha de många dilettantres-pengar-konserterna i denna väg i denna vår bjadit på hemska ting.
Matineerna i Berns salong ha i synnerhet regalerat allmänheten med rent af otroligt djerfva prestationer.
Men ej heller andra matineer ha varit stort bättre.
En artistisk soirée var dock grefvinnan Taubes, dervid särdeles hr Ödmann utmärkte sig för fin sång och god disposition.
Prof. Hallström torde ej kunna önska sig bättre tolk för sina italienska cantilenor, flertalet tyckes det inspirerade af den kända » Santa Lucia » från Napolis lazzaronosterior.
Den för Arnoldson specielt komponerade stora Vikinga arian låg naturligtvis mindre väl för hr Od-manns skaplynne, men tolkades ej utan bravur.
Kompositionen utgör som bekant en temligen osmält blandning af svensk folkton och Meyerbeerska stora operafraser.
Hallströms namn var för öfrigt dominerande på programmet.
Den älskvärda konsertgif-verskan sjelf gladde åhörarne med sitt sedan gammalt väl kända föredrag af Den Bergtagnas spinnscen, en konstnjutning dubbelt välkommen ofvanpå den misshandling som den vaökra kompositionen kort förut undergått på fröken Petterssons matiné, Den exetiskt erotiska stora duon ur Afrikanskan gafs af fru T. med en afrikansk hetta, som ryckte Vasco de Gama (hr Odmann) med sig och åstadkom präktig verkan, särdeles det genialiskt harmoniserade slutet efter de föregående passionerade unisonerna.
Sitt mästerskap i lyrisk erotik manifesterade sångerskan på nytt i ett af sina favoritnummer, Virginies stora romans ur Massés opera, som stod och föll och försvann med Mathilda Grabow.
Den både dramatiskt och musikaliskt ofantligt fordrings-fulla 4: de finalen ur op. Hamlet gafs med oförminskad bravur, icke mänga sångerskor torde göra efter de lätta, djerfva och dramatiskt expressiva fiorityrblixtar, som genomblänka stämmans mörka nattdunkel.
Här kunde knappast någon genom privatlifvets hvila orsakad afsigkommenhet upptäckas.
Deremot tyckte vi oss förmärka ett visst aftagande i det högre registret, ännu icke i välljud, men väl i tonens bredd och styrka.
Det lägre registret med dess sällsporda svarta soprantoner var deremot sig likt.
Andhemtningens forcering berodde utan tvifvel på sångerskans dess värre så klena fysik, hvilken hindrat henne att till högsta möjliga fulländning utveckla den otroligt stora konstnärsrikedom, som blifvit hennes afundsvärda faddergåfva och som redan i barndomen yppades i hennes sång, som var af den art att dåton trettonårig en gång ackompagnerades af sin lärarinna, denna formligen smälte i tårar öfver det inspirerade i det veka, bleka barnets sång.
Än i dag är det lika mycket själen som strupen som sjunger hos Mathilda Grabow, hvilkeo, oförstådd af dagens unga » lejon » och dumbomar, alltid så länge hon har två toner i behåll skall röra och förtjusa den verkligt bildade, fint kännande delen af publiken, med ett ord den publik som är värd att höra Mathilda Grabow, icke den som » uttråkas af gamla Ofelia-harpan » och pinsamt längta bort till sin recetterande Bian * cas tjaffrestande tricoter och tricolor, något hvarom Stockholms jeanesse dorée icke blygdes radotera, fast de tagit några biljetter till Akademikonserten » att beskydda konsten ».
Följderna af » punsch och hvita ben ».
Och än blott början!
La jeunesse dorée saknades naturligtvis icke på Anna Petterssons glada matiné å Sv.
Korgen fick den charmanta divettan af sina beundrare, en hel liten vinterträdgård, en mängd blomster i krukor, måhända visitkort från ofiicerare (krukorna?).
Jule Costés vaudevill, Kolhandlarne, gafs nu bättre än förr af fröken Pettersson, som tycktes haft tillfälle se Judic.
Det specifikt parisiska i rolen lyckas henne dock lika litet nu som förr
Priset af de uppträdande togs dock ej af henne utan af hr Kloed, hvara kolhandlande från början till slut blifvit ett litet mästerverk af naturtrohet, konseqvens, och den naivaste, fylligaste komik.
Äfven hrr Grunder och Hirsch bidrogo som vanligt till skrattet.
Konsertafdelningen derpå var betecknande för våra matincer: iote ett nummer af de annonserade.
De på hr von der Osten larade unga damerna fingo höra hr Ranft från Sv.
teatern predika Runeberg inemot en half timmas tid, ett ypperligt prof pä ypperligt minne, men utomordentligt frestande salongens tålamod.
Särdeles många voro icke de som orkade följa den energiske predikanten till slut.
Fru Heintx&lt; ’ prestation var mycket lång, vackra visor äro korta, förefalla åtminstone så, men detta spinneri höll p!
och aldrig taga slut.
Tredje raden, som nu haft bra tråkigt der liksom alla andra för resten, soulagerades derefter liberalt genom några stycken af de för en tid så populära och oundgängliga landsmålsroligheterna.
H. hade skrifvit en liten pjes, som serverades som de-sert.
Man antog det var fru - Ellen / / artman sjelf, som skrifvit denna pjes åt sig, men de lifliga loforden i tidn.
St. D.
B. omtalade sedan indirekt att det var en redaktionsmedlem, hvilken hr Ernst Lundquists lagrar i barnkammarerotik icke gifvit någonnattro.
Genren är dessutom ej så svår att beträda.
Courage blott!
» Pelle var bara modig! »
Sådana sällskapsspektakel passa bättre i ett förmak med ett par dörrar till ridå, föräldrar, tanter, farbröder o. s. v. till publik på salsstolarne sedan stora salsbordet satts i en vrå.
Har man då en pensionsflicka af fru Hartmans kulör så är spelet vunnet.
Fru Hartmans spel var nästan underbart.
Hon måtte ha godt minne sedan sin egen pensionstid eller också dagligen studera speciet.
Hon spelade ej, hon var, som landsortstidningar bruka säga, på höjden af yra.
Intet kan tänkas bättre gjordt, hvarken i min, gest, eller uttryck.
Måtte blott ej den fasliga Stockholms * dialekten bita sig fast och hindra fru H: s framsteg » i den högre koren », h var tåt hon berömligt syftar.
Pettersson var ej så lyckligt lottad af förf., flickan hade fött brorslotten af de qvickheter, som funnos.
P: s kostym var derjemte illa funnen.
Hon skulle varit ypperlig som sjökadett, ett vitas genus, som kunnat uppkalla diverse roligheter af förf.
' Att hon dock talade, marscherade, svor och älskade som en hel karl är öfverflödigt nämna då det gäller en sådan glänsande pojkvirtuositet som hennes.
Litet lifligare kunde dock tempot ha varit.
Egenkärleken fick för stor plats, omedelbarheten för liten.
Dråpliga detaljer saknades dock ej, såsom den (omedvetna?
) kostliga härmningen af hr Odmanns kända föredrag med dess dubbla r-ljud, stötiga begynnelsestafvelser o. s. v. Till sist visade sig frk.
P. som en ganska duglig valsör hvarförutom det hela gick som en dans och framkallade stort bifall men ej författaren, som för dagen kallade sig Enoch Helen.
Anledningen obekant.
dess mer.Från parkett.
Nagra intryck och reminiscenser från de sista månaderna.
Ur teater-, literatur- och tidshistorisk syupuokt kunde » Mäster Olofs » slutliga upptagande pä Dramatiska teatera val vara egnadt att framkalla reflexioner af ganska bitter och nedslående art. Vill man emellertid för tillfallet undvika slika tankar och taga saken mera godmodigt, så kan man t. ex. nöja sig att draga sig till minnes och ur en enda detaljsynpunkt på denna pjes ’ historia tillämpa hvad Levertin och Heidenstam på ett ställe i sin kvicka och för våra kritici och 8pecielt för våra hemmavarande författare begrundansvärda broschyr, » Pepitas bröllop », säga om kritiken.
De tala i följande hädiska ordalag: » Inom literaturhistorien representerar kritiken vanligen det löjliga, det som trippat fram med lorg-nett och peruk, men somy slutligen jagadt på flykten, fått skrattsalvor till grafringningar och glömskan till bautasten. » A propos så att säga styckets förhistoria skulle det kunna Tara nog med så pass mycket af citatet, men med farskt intryck af en och annan nyare kritik både beträffande Strindberg och andra moderna författare kan resten af citatet godt få följa med jämte en varm rekommendation till vederbörande att se sig i spegeln.
De båda författarne fortsätta sålunda: » Den moderna kritiken har ärft lorgnetten och peruken och fara är, att den derför också får ärfva begrafningsceremonielet. »
Men innan begrafningsklockorna ljudit, är väl ej annat att göra än en stillatigande reverens för exempelvis den ogement imponerande, om ock i all sin vigtighet och visdom omedvetet komiska lärdom, emot hvilkens » oss synes » ingen appell lär finnas, då densamma liksom med en pekpinne på pricken demonstrerar hvar Mäster Olofs författare i sin ungdomliga häftighet och » omogna frihetsvärme » förryckt de hand * lande personernas (förmodligen i skolböckerna) » historiskt fast * stälda » karaktärer och trädt den konstnärliga sanningen för nära (en fras som låter något).
Och likaså inför den peda * godiska skarpsinnighet, för hvilken pjesskrifningskonsten ej längre synes ha några — 1 teoretiska — mysterier och hvars spaltföreläsningar öfver den dramatiska konstens lagar troligen äro lika sjelfständiga och grundliga som beredvilligt meddelade.
När man så från sistnämda håll får mottaga först en förintande analys af » den naturalistiska dramatiken » och sedan den domen öfver Strindbergs » Fordringsegare », att den pjesen är » en helt banal och meningslös historia, der frånvaron af menskliga rörelser, menskliga passioner nödtorftigt ersatts af en torr reflexion, en förment djupsinnig » psykologisk » analys » — ja, såväl i detta som ofvan antydda fall baxnar man och skäm3 naturligtvis djupt öfver sig sjelf, för hvilken det säger alldeles stopp i försöken att fatta dessa nya prof — i synnerhet det sistnämnda — på den högre visdoru, som esomoftast är utmärkande för dessa båda kritici i hvar sin stad — såvida man inte förhärdar sig och skäms för deras skull.
Hur pass framtidsvaraktig och omfattande betydelsen må beräknas af upprättelsen och fredsslutet med » Mäster Olofs » och » Röda rummets » författare, är sjelf klart alldeles omöjligt att gissa; faktorerna äro dertill för många och variabla.
Som en yttre bekräftelse på en allt allmännare insigt om författarens betydelse för den svenska literaturen, var det emellertid en tilldragelse af glädjande natur.
Tillfredsställelsen skulle dock varit ännu större, ur den dramatiska konstens och litera-turens synpunkt, om uppförandet af » Mäster Olof » varit sådan, att man kunnat säga att landets hufvudstad egde åtminstone en dramatisk scen, hvars personal med lif och intresse och förmåga ginge till lösningen af sådana uppgifter.
Men så var det beklagligen ej, och det utgör en ytterligare bekräftelse på den ytlighet och ensidighet i bildning och intresse som är förherskande vid våra teatrar, så väl bland de ledande som personalen för öfrigt.
Det var endast sekunda eller tertia gradens konst som då uppvisades.
Den ende som satte verklig kläm och stil på sin roll var hr Hillberg som Brask, och äfven hr Bäckströms munk var karakteristisk.
Fröken Klefberg och fru Fahlman, hvars yttre habitus ej synnerligen lämpade sig för en dylik uppgift, gjorde visserligen hvarjehanda med god rutin, men det var ej nog.
Hr Theger-8tröro, hvars stora föregående förtjenster berättiga honom tillen hedersplats biands teaterns emeriti, sökte i denna som i andra saker geuom ett bullersamt spel dölja, hvad han ej längre förmår ge i verklig karakteristik.
Som elevarbete var hr Skin bergs Måster Olof hyggligt och lofvaude.
Men från att erkänna detta och till att blåsa upp honom som storhet, for hvilket ändamål inte ens Schiller får vara i fred *, utan måste hjelpa till hvad reklamtelegrara, korrespondenser och lagerkransar ej mäkta, är ett icke så litet steg, som endast ovanligt förblindadt omdöme eller tarfiigt geschäftsmakeri kan taga ut och det till största skadan för föremålet.
Hr S. synes ega en viss grad af intelligens, kraft och känsla i sitt spel och tal; men för litet af allt detta för en sådan roll, utan att ens fästa sig vid bristerna i rutin och teknik.
Det är i grund och botten något rätt prosaiskt hos honom, och han eger synbarligeu icke den bildning och lifserfarenhet och reflexionsförmåga, som fordras for att rollens ord skola hos honom finna någon verklig och sjelfständig resonansbotten.
Det förtjenta erkännande, hvilket » Mäster Olof » såsom literär produkt ändå under tidernas lopp tillvunnit sig, kommer måhända ännu motsträfvigare att egnas » Fordringsegare ».
Ämnet är för obehagligt, gud bevars.
Men dess tid skall komma, ty det är ett i högsta måtto förtjenstfullt stycke.
Oaktadt hvad som kunde brista i utförandet gjorde det ock vid den 0. k. Strindbergsmatinén på Svenska teatera ett ovanligt gripande och medryckande intryck.
Det år en kraftig, men på samma gång mer konstnärligt beherskad lidelse än i Fadern, som ger det anda och lif.
Replikerna äro smidda med ett mästerskap och en energisk genialitet, som låter dem tränga djupt in, karaktärerna äro lefvande och den k vinliga hufvud-personen mera konkret än den# motsvarande i Fadern; den dramatiska byggnaden verkar förträffligt.
Funnes någon teater med verkligt planmässiga literära sträfvanden, borde naturligtvis det stycket likasom de flesta andra af Strindberg tillhöra dess fasta representativa repertoar, som stäudigt skulle hållas uppe och i ära.
Men att bilda en fast repertoar tyckes ej ligga för våra teatrar, så snart det inte gäller » En telefon », » En räddande engel » o. d.
Utförandet af » Fordringsegare » var delvis ganska för-
* Jfr en visa takt full annons i St. D. till » Georg Skånberg (Mäster Olo /) » .tjenstfullt, särskildt hvad fru Dorsch beträffar.
Det manér, hon gjort till sin andra natur, var här i viss mån berättigadt och karakteristiskt, så mycket mer som det var prisvärdt dämpadt, hvarigenom särskildt vissa yttranden och scener i pjesen, som eljest lätt kunnat slå öfver till karrikatyr, verkade det åsyftade resultatet.
Hr Hjertstedts spel var äfven på flera ställen väl genomtänkt och godt.
Orätt vore att förneka, att icke Dramatiska teatern understundom under detta år vidtagit åtgärder, som länder den såsom konstinstitution till verklig heder och i dessa bedröfliga kaotiska teaterforhållanden, som * tyvärr tyckas bli kroniska, äro att betrakta som ljusglimtar.
Skada blott att de komma endast glimtvis och ej som regelbundna yttringar af en plan-messig, af konstnärliga intressen ledd regim.