Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om ingenting gÖ-res för att vid makt hålla det goda som möjligen gifves o^h lika litet for att kunna ersätta detta, när det en gång är utnött, skall hvarje foretag förr eller senare duka under.
Det sätt, hvarpå spellistan skötts, hvarpå inöfningarna drif-vits, hvarpå de goda krafterna uppmuntrats, har, i synnerhet vid Stora teatern-, redan for flera år sedan varit af den bedröfliga beskaffenhet, att litet hvar kunnat inse hvart det slutligen skulle leda, litet hvar — utom sjelfva teaterstyrelsen, hvilken ingenting insett, ingenting annat åtminstone än att teatern, såsom en kunglig anstalt, bör vinnlägga sig om att orsaka kungen så liten utgift sopi möjligt.
Det tyckes hafva varit hufvuddriften i styrelsens handlingar.
Men hvart har den driften ledt?
Under det teaterstyrelsens finansiela snille, hvilket under några år så väldigt prisades, visade sin egentliga styrka i att knappa in på utgifter, hvilka vid väl skötta teatrar anses såsom oundvikliga, minskades de goda krafterna och inga försök gjordes att ersätta hvad som gick bort eller hvad som rakt af drefs bort.
Detta livad personalen vidkommer.
Med förråden gick det på samma sätt.
teatern har under många år — det är väl åtminstone tio — icke haft någon dekorationsmålare på stat.
Hr Jansson står visserligen i statskalendern, mellan hr Fredrikson och hr Norman, och det är ju rätt vackert, men han har likväl icke fast lön, utan arbetar endast på styck som en vanlig handtverkare.
Någon hostymordonnatör har samma skådebana icke haft sedan hr Ahlgrensson lemnade tjensten, och det är lika länge sedan som teatern upphörde att hafva dekorationsmålare på stat.
En stor teater utan kostymordon-natör!
Njugg spar och fan tar, det är ett ingalunda fintordspråk, men sant är det och lämpar sig helt och hållet på närvarande fall.
Hvems är felet?
I första hand ingen annan än kungens.
Oskar den andre är en upplyst och bildad furste och måste derför redan för lång tid sedan hafva insett, att den teaterstyrelse som kom till makten 1866 icke motsvarade anspråken på en god teaterledning.
Om han likväl framhärdat i att låta den styrelsen sitta qvar, till och med mot direktörens egen vilja, ty det är bekant, att hr af Edholm redan vid ett par tillfällen på det allvarligaste anhållit om sitt entledigande, så måste felet väl tillräknas kungen sjelf.
Det finnes nog många som inse detta, och jag gör sannerligen icke anspråk på att först hafva uttalat det inom den allmänna meningen; men bland kungens omgifning finnes det kanske icke någon som vågar säga honom det och må hända ej heller någon som icke tycker det vara opassande eller till och med vanvördigt att uttala det offentligt.
En kung kan göra anspråk på att föras bak om ljuset.
De äkta konungsliga anse sig icke böra tala sanning inför herskaren.
Alla verkliga teatervänner hafva redan länge fordrat, att den af staten understödda teatern icke skulle vara en hofinrättning, utan en konstanstalt under statens egen vård, lika väl som nationalmuseum och andra kulturinrättningar.
Nu har kungen, i dåligt lynne, såsom det tyckes, skilt sig från teatern och kastat honom i armarne på finansdepartementet.
Det var just icke så man hade önskat se saken afgjord, ty så mycket man än önskar att teatern må hafva goda finanser, trodde man dock, att hulturändamälet skulle vara det som i främsta rummet borde hågkommas och att derför landets förnämsta scen borde höra under det departement som skall vaka öfver de andliga intressenas tillvaratagande.
Men i brist på bättre är det dock alltid ett framsteg, att teatern skiljes från hofvet och göres till en rege-ringsangelägenhet med ordentlig föredragning i statsrådet.Skulle så olyckligt vara, att kungen, ledsen Öfver att icke få räkna teatern till hofförvaltningen, droge in sitt understöd, de 60,000 kr.
årligen, borde väl riksdagen, äfven med ett flertal som i främsta rummet tänkte på landt-mannaintresset, efter det nu skall vara ett intresse for sig och i motsats till landets allmänna och gemensamma — borde väl riksdagen, säger jag, kunna öka sitt anslag med déssa då felande 60,000 och således gifva 120,000 kronor.
Det är väl nämligen klart, att om kungen minskar sina årliga utgifter med 60,000, han är villig ' att låta riksdagen minska civillistan med ett motsvarande belopp.
Det vore väl också det allra bästa och dit man bör sträfva — teaterns fullkomliga afskiljande från personlig kunglig nåd eller onåd, från hvarje inblandning med hofvets angelägenheter.
Visserligen kunde det då hända, att man finge se en teaterdirektör som icke hade rang i femte klassen, bland generalmajorer, kontreamiraler och landshöfdingar, såsom den nu afgående, kanske knapt i sjette klassen, såsom den nu tillträdande, bland biskopar och kabinetts-sekreterare, och det kunde ju till och med inträffa, att han icke hunnit högre än till sextonde klassen och nödgades sitta der de landssekreterare sitta eller — jag går nu bra djupt ned — i sjuttonde klassen, som är universitets-professorernes.
Men månne det skulle liafva någon egentlig inverkan på konsten?
Emellertid är det nu ett stillestånd eller rättare en konstpaus i teaterfrågan.
Pauserna kunna stundom vara bra långa, allt för långa på somliga teatrar, har kritiken anmärkt, men den här pausen kommer väl icke att räcka längre än till nästa riksdag, då det aktiva spelet åter inträder för att kanske sluta med en tragisk katastrof.
Något sådant måste kanske inträffa, innan något verkligt nytt kan uppstå, något som, befriadt från all gammal surdeg, kanvisa sin lifskraft för framtiden, då det icke längre är fråga om öfverste-liofmarskalkar och landssekreterare-öfverinten-denter, utan oin verklige teaterstyresmän med verkliga kunskaper i det ämne de skola behandla.
Att den nu tillträdande kungl.
teaterdirektören skulle hafva några sådana kunskaper, kan man väl icke begära.
Det är dock kritikens och allmänhetens pligt att icke göra hans åliggande honom för tungt.
Jag tror, att han har mod och äfven god vilja, och det är alltid något, äfven om det icke är tillräckligt.
Han tyckes också hafva godt hjerta och kan icke se, att » sujetterna » lida nöd.
Vid uppgörandet af de nya kontrakten har han låtit detta goda hjerta tala, sannolikt till stor förvåning, kanske också ej ringa förargelse for dem som tro att konstens tjenare och handtlangare ej blott kunna, utan äfven böra underkasta sig de svåraste försakelser.
Den nye direktören tyckes tänka, att han kan göra besparingar på andra områden, men att de som arbeta också måste sättas i tillfälle att äta.
Det är tvifvelak tigt om besparingar kunna göras på annat håll, men otvif velak tigt är det, att skådespelare och teaterbi träden måste hafva bröd för dagen.
Teaterdirektörens goda hjerta har således fullkomligt rätt.
De flesta kontrakt äro förnyade.
De fa ändringar som skett äro icke förtjenta af någon synnerlig uppmärksamhet.
Den vigtigaste ändringen är väl att hr Hedberg lemnade intendentsplatsen vid Stora teatern och att hr Willman är hans efterträdare.
Den förre skall nu i Göteborg på egen hand söka lyckan, hvartill han fatt sig en ekonomisk Pousette, som bör kunna öka farten.
Ehuru förhållandena i Stockholm och Göteborg, vid den stora kungliga scenen och den stora scenen i Kungsparken icke gifva anledning till någon riktig jemförelse, skall man dock kanske få tillfälle att se, huruvida hr Hedberg kan sköta en teater, när han icke har någon liofmarskalk som ryckerlionom hit och dit eller tvingar honom att stå qvar på samma fläck.
Att hr Willman har de insigter som fordras för en teaterintendent tro de som känna honom närmare sig kunna försäkra.
Att han är en mycket intelligent, kunskapsrik och talangfull skådespelare och sångare veta alla som under de senare två årtiondena besökt den kungliga svenska operans föreställningar.
Skådespelare och intendent är dock icke alltid detsamma, det är det kanske aldrig.
Förenas de i en hand, kan det icke ské “ utan en och annan olägenhet.
För det första har intendenten icke tid att sjelf uppträda inför allmänheten.
Han borde åtminstone anse sig icke hafva tid, ty bägge kallen fordra strängt och oaflåtligt arbete.
För det andra är en intendent icke mer än .en men-niska och kan, äfven med den starkaste karakter och de lofvärdaste afsigter att iakttaga fullkomlig opartiskhet, icke hindra den andra delen af sitt jag, skådespelar-jag ’ et, att inlägga sitt votum i fråga om styckens uppsättande och rollers fördelande.
Det är väl knapt antagligt, ty det vore stridande mot mennisko- och isynnerhet konstnärsnaturen, att skådespelaren gifver vika för intendenten, utan det blir nog den senare som får maka åt sig, och detta han åtminstone verka ofördelaktigt på scenens rätta handbafvande och på det afseende som bör fästas vid de öfriga skådespelarnes anspråk.
Men här, som i allt annat, kommer penningfrågan och gifver utslaget.
Stora teatern har icke råd att betala sin intendent en aflöning som kunde motsvara den lön, hvilken br Willman såsom sångare-skådespelare nu åtnjuter plus hvad som väl borde betalas för det tillskott i arbete och ansvar som intendentstjensten medför, och derför får han nöja sig med sin hittills varande inkomst.
Men emedan teatern ej heller har råd att undvara hr Willman på scenen, så får han tjenstgöra både der och såsom intendent utanliögre aflöning an förut.
• Det skulle dock tyckas, som borde ban åtminstone få behålla sin inkomst såsom » premieraktör », hvilken han är tillförsäkrad på lifstid, men befrias från att uppträda så länge han utöfvar intendentskapet.
Hr Will-man är, enligt hvad allmänt försäkras, en för konsten så varmt nitälskande man, att teaterdirektören nog borde kunna öfvertala honom att detta år egna sig blott åt intendentskapet; men direktören vill icke företaga ett sådant öfver-talande; han vill hafva en utmärkt intendent och en allmänt omtyckt, på scenen verkande konstnär i en och samma person.
Det är kanske billigt, men det är opraktiskt och gör både teatern och intendenten skada.
Att hr Willman icke tagit afsked från föreståndarska-pet vid elevskolan är fullkomligt i sin ordning, enär han ej kan * veta, huru länge han kommer att stanna som intendent.
Emellertid kommer han under det nya spelåret icke att tjenstgöra som elevskoleforeståndare, utan skall skolan skötas af hr Christiernsson och fru Willman, och man bör af den anordningen hoppas, om icke det bästa, det vore allt för mycket, åtminstone något godt.
Att elevskolan skötts på ett konstförståndigt sätt under hr Willmans ledning, är kändt, och att han dervid biträdts af fru Willman och hr Christiernsson är också bekant.
De två senare äro således icke alldeles oöfvade.
Hvad jag yttrat om intendent och skådespelare vid Stora teatern gäller motsvarande förhållande vid den Dramatiska, der föreningen redan någon tid praktiserats; men
• stora tvifvel finnas, om detta praktiserande är riktigt praktiskt, och det är till det mesta med anledning af förhållandena vid sist nämde teater som jag vågat erinrå om vådan af sådana befattningars läggande i en hand.
Hr Fre-drilcson är ju också en intelligent man, en mycket begåfvad skådespelare och en person som drifves af oegennyttig åstun-dan att uträtta så mycket godt som möjligt for konsten.
IJr dagens krönika.
4Han kan nog också leda en teater, men otvifvelaktigt torde vara att hans skådespelarvärf ofta kommer i strid med hans ledning af det hela.
Han är icke mer än menniska, han heller, och så stort nöje han än finner i att på tillfredsställande sätt vara intendent, torde han dock finna ett ännu större nöje i att sjelf kunna tillgodogöra sin utmärkta skåde-spelarformåga.
Hvilken kan väl vara nog kitslig att kasta sten på honom f3r det?
» Herre, inled oss icke i frestelse », borde teaterintendenten-skådespelaren upprepa dagligen och stundligen, när han sitter i sitt hörn vid Arsenalsgatan, när han nedlägger sig och uppstår, när han går på vägen till teatern, o. s. v.
Intendenter hafva vi således vid båda kungliga scenerna, men instruktörer saknas fortfarande.
En intendent kan icke hafva tid att särskildt instruera skådespelarne, och allra minst hinner han med det, om han tillika sjelf uppträder inför allmänheten.
Mångfaldiga gånger hafva tidningarna allt sedan flera år tillbaka anmärkt oriktigheten i denna frånvaro af nödvändig handledning på scenen.
Elevskolan har stundom varit god nog, oftare dålig, åter höjts till en bättre ståndpunkt, till och med bättre än någonsin förr, men dermed är icke allt hjelpt för inöfningén.
Elevskolan skall göra de unga mottagliga för den instruktion som, sedan de antagits såsom skådespelare, bör icke i skolan, utan på teatern meddelas dem vid inöfningén af hvarje stycke, och derför inpräglar skolan åtskilliga allmänna lärdomar, hvilka utgöra grunden for skådespelskonsten, men sjelfva denna konst behöfver, i synnerhet under utöfvarens första år * vid scenen, ytterligare handledning för hvarje särskildt fall.
Detta har på sin höjd någon enda gång iakttagits, men, åtminstone sedan lång tid tillbaka, icke varit såsom en oeftergiflig fordran stadgadt.
Fråga någon af de yngre skådespelarne, huru det tillgår vid styckenas * inöfvande, och ni skall få höra, att alldeles ingen instruktion gifves, utanatt linge hr A. och unga fröken B. få taga sig fram bäst de kunna.
Ofta taga de sig icke fram alls.
De stå stilla, så vida de icke gå baklänges och glömma till och med de - allmänna grunder de lärt i elevskolan.
Detta är bedröfligt och afhjelpes ingalunda med att den närmaste ledningen af scenen anförtros åt en intendentskådespelare som måste tänka på sina egna roller i främsta rummet.- Hvad kunna de unga göra?
Ingenting annat än att så godt sig göra låter studera de äldres spelsätt och gifva akt på hvad kritiken har att om det sättet förmäla.
Detta kan aldrig vara tillräckligt, men det vore dock en hjelp, om de äldres spel alltid vore mönstergilt eller om kritiken icke vore så ofantligt artig och nöjde sig med de allra lenaste anmärkningar,, då det gifves grundade skäl att taga i med hårdhandskarne.
Att kritiken går till väga på det sättet af verklig aktning för konstnären och i öfvertygelse om att framställningen af det sköna är något alldeles för-bannadt kinkigt, derom kan man vara Öfvertygad; men litet mera rent språk kunde dock icke skada, äfven om en och annan mycket aktningsvärd konstnär skulle deraf känna sig sårad för tillfället.
Jag ämnar här icke inlåta mig på något försök till en detaljkritik, men vill taga ett exempel bland många.
Huru har det varit med utförandet af Beaumarchais ' » Figaros bröllop »?
svaras på hela linien.
Det har således varit en mönstergill framställning, till hvilken de unga kunna och böra se upp och af hvilken de skola lära sig, huru den verldsbekanta komedien måste återgifvas.
Detta är det farliga, djet för konsten förderfliga mål, till hvilket man kommer, emedan man låter udda vara jemt för att icke möjligtvis såra aktningsvärda och i många afseenden verkligen framstående konstnärer, som dock icke äro ofelbara.
Låt oss först taga hufvudrollen i skärskådande.
» Hr Älmlöf är utmärkt, men kanske något för gammal », harman sagt.
I sjelfva verket är han ingalunda for gammal, blott allmänheten hade förut sett honom i denna roll, for tio eller femton år sedan t. ex., ty då hade man blifvit så van vid Figaro-Almlöf, att man alldeles icke märkte, att den senare åldrades, under det den förre blir alltid lika ung.
Nu är det en ny skapelse af samme skådespelare, som man sedan årtionden sett uppträda i den ena gubbrollen efter den andra, och detta är onekligen farligt, men det är icke för-derfligt.
Icke är han den förste skådespelare öfver femtio år som spelar Figaro.
Men det finnes anledning till mera grundade anmärkningar.
Hr Almlöf återgifver Figaro icke nog omedelbart.
Man märker for mycken reflektion hos honom, nästan som ville han påpeka, att Figaro vore en riktig revolutionsman.
Figaro var nog en revolutionär, men det var han helt och hållet utan att veta det, ännu mindre utån att reflektera öfver något sådant.
Han var företrädesvis spektakelinakaren som grinade åt alla gamla fördomar och sökte lura alla gamla perukstockar.
Gjorde han det med öfverläggning, var det visst icke för att ställa till franska revolutionen, icke ens för att göra några små förarbeten i den riktningen, utan endast för att bereda sig sjelf några fördelar.
Det bör icke glömmas, att Beaumar-chais skref » Figaros bröllop » före revolutionen och således icke kunde låta sin hjelte vara medveten om den stora samhällsomstörtning som skulle komma.
Han diktade ej heller sin komedi för att predtika uppror, det är ganska be-visligt, utan endast för att göra sig lustig öfver åtskilliga samhällsförhållanden och, framför allt, för att — dikta, men efter de verkliga förebilder, som hans omgifning gaf honom.
I fall man nu icke skulle känna sig öfvertygad om detta, när man ser stycket, och det är kanske svårt för mången efter allt hvad han hört om att » Figaro gjort
* franska .revolutionen », så behöfver man blott läsa Lomenie ’ s
bekanta bok, » Beaumarchais et son temps », för att genom de der framlagda, tillräckligt öfvertygande bevisen finna, att Figaro icke var någon annan än Beaumarchais sjelf, och han var sannerligen icke någon apostel med allvar och öfver tygelse, utan en qvick och öfverdådig äfventyrare, som försökt sig på en mängd olika foretag, genomgått vidriga öden, varit utsatt för många oförrätter och deröfver kände sig förargad, knapt mer än förargad, och lät sin förargelse bryta ut i af gapskratt åtföljda stickord och bitande, men icke mördande skämt.
Om det skämtet sedermera gjorde sitt till * for att framkalla utbrottet af en omhvälfning, hvilken hade sin orsak i långt djupare forhållanden och som kommit äfven om Beaumarchais aldrig funnits till, så var detta blott ett bevis på att författaren var en sann realist, som grep midt in i lifvet omkring sig, men att det var just detta lif sjelft som orsakade revolutionen.
Om denna viste Beaumarchais då ännu ingenting.
Någon har sagt, Villemain vill jag minnas, att Beaumarchais satte utanskrifterna på de bref, hvilkas innehåll Voltaire, Montesquieu och Diderot hade skrifvit, och det är kanske sant, ty först då kommo dessa bref adressaterne riktigt till handa, men ej heller Voljtaire och de öfriga hade skrifvit annat än hvad som redan förut fans i verkligheten.
Figaro var således icke någön som » gjorde i revolution », utan bör framställas som ett fullkomligt orefiekteradtoch omedvetet uttryck af hvad som då rörde sig på botten i samhället, för öfrigt en näsvis upptågsmakare, som dock aldrig glömde egna ördelar.
Jag vill visst icke säga, att hr Almlöfs framställning helt och hållet saknar detta näsvisa upptågsmakeri och denna glada, men egennyttiga framfusighet, som kännetecknar den verklige Figaro, men det kommer ej nog fram.
Det är, for att tala på teaterspråk, ej tillräcklig abandon i hans spel, och frånvaron deraf, som ovedersägligt är ettfel, tyckes ingalunda hafva sin grund i af framskriden ålder orsakad oförmåga, utan snarare i full öfvertygelse om att revolutionär.en Figaro bör framställas med ett uttryck af reflektion.
Det är ju möjligt, att skådespelaren icke haft denna åsigt, men det måste hvarje eftertänkande åskådare som något känner sin Beaumarchais föreställa sig, när han ser hr Almlöf i denna roll och i synnerhet när han hör honom i den stora monologen i femte akten, hvilken firam-säges allt for allvarsamt ocb högtidligt.
Hr Almlöf bar dock fått beröm för denna monolog!
Smaken är olika, och om den lönar det ju icke mödan att tvista, men här gäller det icke en subjektiv smaksak, utan en fullt objektiv åsigt: skall den framfusige begabbaren, den öfverdådige sällen Figaro, han som grinar och skojar med allt, förvandlas till en djupt allvarsam ocb sentimental reflektions-makare?
Sådant kan aldrig hafva varit Beau-marchbis ’ afsigt.
* Men hvad skall den unge skådespelaren tro, han som i detta fall icke har någon annan ledning än den han bereder sig genom att se på de äldre?
Hr Almlöf är en utmärkt konstnär; hans Figaro väcker bifall hos åskådare och granskare; således är just denne Figaro ett värdigt föredöme att studera.
Det måste vara den fullt logiska slutledningen.
Ingen finnes som kan för den unge tala om Beaumarchais.
om verklighet och natur, om hvad en författare menat eller icke.
Jag har nu tagit exempel från en af vår sceniska konsts allra förnämsta utöfvare, en som varit, är och, jag hoppas det, länge skall blifva den konstens prydnad, men hvilken naturligtvis, liksom alla andra dödliga, någon gång kan misstaga sig.
Huru mycket vådligare är det icke for nybörjaren att se på åtskilliga andra, hvilka icke hunnit hr Almlöfs höga konstnärsskap!
En betydande konstnär är också hr Fredrikson, men ej heller han är alltid så mönstergill.
Hurudan är hansAlmaviva i samma » Figaros bröllop »?
» Distinguerai! »,
bar man sagt.
Ar det sant?
Jag tror, att många teater-vänner skola skaka på bufvudet.
Det fattas allt något i
* grefven.
Detta märkes otvifvelaktigt.
vida lättare än att Figaros representant tager sin uppgift något för tungt och allt för mycket stryker under orden.
Hr Fredrikson är känd för sin förmåga i repliken, och den sviker honom ju icke heller i. detta stycke, men hvad som sviker är den förnäma hållningen, det aristokratiska skicket, just det som företrädesvis bör utmärka » den gamla regimen », till hvilken Figaro är motsatsen och som är så ofantligt vigtigt i Beaumarchais ’ komedi.
Det förnäma uttryckes ingalunda genom hr Fredriksons vågrörelser på öfre delen af kroppen eller hans mindre vackra sätt att föra armarne eller hans visst icke vackrare klifvande på tiljorna.
Men det der kan han sannolikt aldrig komma ifrån.
Man bör ej glömma, att han aldrig haft någon teaterskola, att han är en fullkomlig autodidakt i konsten och derför högst aktningsvärd, men med autodidakters vanliga fel, dem de aldrig se och aldrig kunna se, ty dertill är deras iakttagelse- och omdömesförmåga allt för oöfvad.
Hr Fredrikson har aldrig haft någon riktig lärare som invigt honom i den sceniska konstens första grunder.
Nog kan hr Fredrikson med sin intelligens rätt uppfatta aristokraten, det är åtminstone högst sannolikt, men han förefaller likväl icke som grand seigneur, och förnämsta orsaken till denna hos en Almavivas framställare betänkliga brist torde väl ligga i saknaden af elementär konstunder-visning, hvilken ersättes hvarken af goda anlag eller af en under årens lopp småningom förvärfvad rutin.
Den som icke lärt sig att först och främst beherska armar och ben, han kan aldrig vinna det förnäma och lediga sätt, som är - ett oeftergifligt vilkor för en riktig Almaviva.
Och om detta också icke är annat än en yttre omständighet, är den likväl i och för sig af stor vigt och blir genom sina följderännu vigtigare, enär tafattheten eller onaturligheten i gång och åtbörder onekligen inverkar på hela rollens återgifvande.
Det är derfór fórenadt med vådor att framställa hr Fredriksons Almaviva såsom en förebild.
Och hvad skola * de unga likväl göra?
De hafva ingen annan Almaviva att se upp till.
Hvilket armod!
Kritiken tyckes finna armodet vara rikedom, och det är också ett fattigdomsbevis.
I Susannas roll har fröken G. Åberg » firat en ny triumf », heter det, och man har funnit henne gifva det riktiga uttrycket åt den gläd tiga och kloka subretten, en intagande, skalkaktig uppenbarelse.
Det är mycket artigt.
När de unga damerna vid scenen höra sådant, börja de naturligtvis att apa efter den » intagande skalkaktigheten », men detta kan icke ske utan skada för dessa unga damers konstnärliga framtid.
Med all aktning för den nu mera ganska förtjenst-fulla och alltid högst intagande skådespelerskan, kan dock en god del af det.
beröm hon fått för sin Susanna afprutas, bör det afprutas, på det att de unga icke måtte föreställa sig, att fröken G. Åberg är just den äkta Beaumarchaiska Susanna.
Hon är det lika litet som hr Fredrikson är Almaviva.
Icke far Susanna, den naturliga glädtigheten, den skälmska intrigen, framställas med ett sh.forceradt spel, hvilket väl visar ansträngning att komma till målet, men icke på långt när hunnit dit.
Den öfverlägsenhet som fordras för ett rätt återgifvande af den karakteren finnes icke hos fröken Aberg, hvilken dessutom använder sin röst mycket illa och på ett mindre behagligt sätt super efter anden mellan det att hon stöter fram orden och låter ton vigten ej sällan falla på orätt plats.