Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De lofvade hvarandra likväl att icke göra om det, ty slumpen fogade det så, att de blefvo sedda af en väninna till Märta, som icke borde ha fått se dem.
Emellanåt skrefvo de också små biljetter med förvänd handstil på kuvertet.
Det stod just ingenting i dem, annat än att de älskade hvarandra.
Junidagarna runno snabbt som brokiga pärlor rinna af en silkestråd, och det blef midsommarafton.
Klockan blef sex, innan Tomas kom hem, och han fick icke sofva mycket.
Fram emot tolftiden steg han upp och åt frukost.
När han blef färdig, stoppade han en lärobok i fickan och gick ner i Humlegården.
Vid vattenbutiken träffade han en af kamraterna från gårdagen, Anton Recke.
De drucko ett par flaskor vichyvatten, medan de pratade om gårdagens äfventyr.
Därefter beklagade han sig öfver att han icke hade några pengar.
Pengar, pengar ...
Det föreföll honom, som om han stod ansikte mot ansikte med något öfvernaturligt, hvar gång han lyckades fånga in några sedlar i plånboken.
»Hvarifrån komma de?» frågade han.
»Det har jag aldrig lyckats få någon förklaring på.»
»Jag vet bara hvart de gå; men hvarifrån komma de?»
Recke afböjde vänligt men bestämdt.
»Nej tack, när jag vill låna pengar säger jag alltid till genast.
Jag lämnade för resten min klocka åt ett stadsbud för en stund sedan och sade åt honom att komma hit med pengarna.»
»Nej, det här går inte i längden,» återtog han efter en stund melankoliskt.
»Man får lof att skaffa medel på ett eller annat sätt.
Det finns en tegelhandlare vid Svartmangatan, som lär vara hjälpsam och medgörlig ...»
Tomas sökte förmå honom att afstå från alla tankar på den sortens affärer.
Recke hörde på, distrait, upptagen af sina egna kalkyler.
»Jag måste vara hos Wannberg före klockan ett,» sade han.
»Jag blef skyldig honom 2:65 i går, och han påstod, att han måste ha dem i dag före klockan ett ...»
Hästen hade stora björklöfsruskor i seldonen.
Och Märta hade senast skrifvit, att hon kanhända skulle komma in på midsommaraftonen för att göra uppköp.
Hon skulle väl köpa några midsommargåfvor åt syskonen ...
Några små trumpeter ...
Han visste icke hvart han skulle gå, men han måste röra på sig en smula.
Hvar skulle han kunna träffa Märta?
Han dref långsamt omkring på de skuggiga gångarna i parkens norra del.
På en soffa under en fläderbuske med grönhvita blomkvastar satt ett mycket magert gammalt fruntimmer med händerna i kors och blinkade mot solen.
Hon satt där och nickade och blinkade ...
Tomas kände med ens en häftig lust att sitta just där detta gamla fruntimmer satt, under denna blommande fläderbuske, sitta där och blinka mot solen och se ut öfver all den sammetsmjuka grönskan.
Skulle det inte kunna intressera henne att se, hur det ser ut i den andra ändan af Humlegården?
»Det är visst en lyckodag i dag,» tänkte han.
»Jag behöfver ju bara önska en sak, så går det strax som jag vill.»
En domnad efterton af gatornas och torgens buller trängde fram, aflägsen och främmande som från en annan värld.
Vinden gnolade något för sig själf i de stora, gamla träden, ett långt stråkdrag, som svällde ut och tynade af och somnade bort.
Två gula fjärilar fladdrade fram och åter som lefvande flarn af ett silkespapper eller som gula rosors blad, hvilka ett vindkast slitit lösa från deras stjälk och drifvit ut på flykt, på irrfärder, i fladdrande oro ...
Och vinden låter dem aldrig finna någon varaktig stad och unnar dem icke att hvila; han drifver dem att närma sig hvarandra och fly hvarandra och att åter närma sig ...
Så långt blicken kan nå under halfslutna ögonlock breda sig gräsets mattor i söfvande och entonig sommargrönska, och sommargröna träd med sällsamt afvägda konturer stå orörligt uppställda likt de halfregelmässigt skurna kulisserna i något teateridyllens eden.
Almar, lönnar, kastanjer ...
Och silfvergrå popplar ...
Och helt nära, framme i prosceniet, afskild från de andra träden, står en grön och stor och mycket gammal ask.
Och lyser icke där i gräset något hvitaktigt och mjukt, som kunde vara en kvinnas hvita kropp?
Något sofvande hvitt, som vrider sig sakta i drömmen?
Det kunde vara den första hvita och mjuka kvinnan, Eva!
Det kunde också vara Ellen, eller Märta ...
Och åter fladdrade de gula fjärilarne för hans ögon, höjde sig och sänkte sig, nalkades och flydde.
Och luften var blå och tom, och vinden gnolade och somnade bort, och det blef tyst.
Det var någon som kittlade honom på läpparne med ett strå.
»Det här är din midsommargåfva,» sade hon till sist, när hon slutat upp att tuta, och räckte honom trumpeten.
Tomas och Märta följdes åt öfver
Roslagstorg uppåt Johannes.
De hade kommit öfverens om att gå upp i våningen vid Döbelnsgatan och fira midsommaraftonen med en flaska vin och några bakelser, som de skulle köpa under vägen.
De vågade icke gå på ett konditori; man kunde ju aldrig vara säker att icke bli sedd.
Han skulle köpa någon gengåfva åt Märta.
Slutligen bestämde han sig för en liten gris af guttaperka.
Det var en särskild sorts gris: han hade ett hål i trynet, genom hvilket man kunde låta honom suga upp vatten.
Sedan håller man honom midt för näsan på någon, som man vill roa, och säger: se, en sådan lustig gris!
Då får den andre en liten vattenstråle midt i ansiktet, och det är mycket roligt.
De sprungo i kapp uppför de sneda och bräckliga trätrappor, som från Roslagstorg leda upp till Johannes kyrkogård.
När de hunnit halfvägs, måste de stanna och draga andan.
Ingen människa syntes, endast en svart katt med hvita tassar, som satt på en dörrtröskel och slickade sol och njöt af middagshettan med hopknipta ögon.
Tomas tog hastigt Märta om hufvudet med bägge händerna och kysste henne.
De köpte bakelser i ett hembageri och en butelj madeira i en kryddbod vid Malmskilnadsgatan.
I våningen vid Döbelnsgatan väntade dem en dof och skum dager bakom de nedrullade gula gardinerna.
»Vi måste skrämma undan spökena ur rummen,» sade Märta.
»Hvad ska grannarne säga?» frågade Tomas.
»Det finns inga grannar,» svarade Märta.
»Alla människor ha flyttat ut på landet.
Vi ä’ ensamma i hela huset.»
Hon slutade upp att spela, och ingen af dem sade något.
Det blef en tystnad som i ett insomnadt sagohus.
»Hvad har du i paketen?» frågade Tomas för att säga något och bryta tystnaden.
»Midsommargåfvor,» svarade
Märta förströdt, med stora, allvarliga ögon, som om hon tänkte på något annat.
»Det där är randiga förkläden åt jungfrurna, och det är en veckad remsa att ha kring halsen åt Elsa, och det här är åt Johan ...
Det är ’Nio små negrers underbara äfventyr’.»
Märta tog bort det rödrandiga öfverdraget från den långa, gammalmodigt svängda förmakssoffan, hvars blekröda tyg lyste matt genom skymningen.
»Det är så tråkigt att sitta på möbler med öfverdrag,» sade Märta.
De åto bakelser och drucko vin och satte sig i soffan för att läsa i »Nio små negrers underbara äfventyr».
Sedan sutto de tysta och sågo på hvarandra.
De sågo på hvarandra så länge, att det slutade med en lång kyss.
Genom det öppna sängkammarfönstret hördes ett barns sång från någon af de små våningarna åt gårdsidan.
Det var en liten flickas gälla röst, och hon sjöng på någon själfgjord barnmelodi.
mamma har gått på torget,
hvad ska vi göra ...
Och det blef åter tyst.
Tomas slog i det sista af vinet, och de drucko ur.
Vinresterna tindrade dunkelröda på bottnarne af de slipade glasen.
»Tänker du på mig ibland, när du är ensam?» hviskade Märta.
»Jag tänker ofta på dig.»
Han lekte förvirradt med hennes urkedja.
»Om kvällarne, när vi ro ut på sjön,» fortsatte hon.
»Och om nätterna, när jag ligger vaken.»
Hon lindade sakta bägge armarne om hans hals och kysste honom på håret.
Gång på gång kysste hon honom på håret – på tinningen – på ögonlocken.
Han visste icke hvar han befann sig.
Drömde han, eller var han vaken – – Det skimrade för hans ögon och susade för hans öron.
Han gömde hufvudet vid hennes bröst, och hans armar knöto sig krampaktigt hårdt om hennes midja.
Hon sökte förgäfves resa sig och vrida sig lös ur hans famntag.
»Nej Tomas – vi måste gå – klockan är visst mycket –»
Han var het af vinet och vild af hennes smekningar.
Hon slöt ögonen och sjönk tillbaka med en frossbrytning, och han tog henne stormande, öfvermodigt, nästan med våld.
mamma har gått på torget –
»Gå!» hviskade hon bönfallande.
»Gå, gå!»
»Förlåt,» sade han gång på gång och smekte hennes hand.
Men hon stammade endast åter och åter detta »gå, gå!»
Eller hade hon blifvit en annan?
– – Och i kväll skulle hon dansa kring majstången med de andra – med syskonen – –
Hon dref af och an i rummen.
På väggen fanns en liten hylla af kartonnage, på hvilken stod broderadt med kornblått silke:
Lifvets Ord.
Hyllan var full af små röda, blåa, gula och gröna papperslappar.
Därefter gick hon in i förmaket för att lägga öfverdraget på soffan.
Plötsligt måste hon småle för sig själf.
Hon hade kommit att tänka på alla de tanter med nickande spetsmössor, som så många gånger suttit uppradade i denna soffa ...
Tomas stannade midt på kyrkogården.
– – Nej, detta var inte bra.
Kunde han göra det ogjordt ...
Han blef stående framför en grafsten.
Därunder hade man alltså gräft ner någon som hade lefvat, och som nu var död.
Besynnerligt ...
Tomas stod länge och läste på ett anslag, som tillkännagaf att kyrkan under sommarmånaderna var öppen hvarje dag från tio till tre.
Han förföljdes ännu alltjämt af tanken på denna enkla och alldagliga inskription, som han nyss hade läst på grafstenen.
Hvad skrattar han åt?
Med hvad rätt ligger han där i lugn och ro och hånskrattar åt den släkt, som nu leker i solen?
– – Han hade kommit att tänka på Ellen.
Hennes bild stod för honom som en urblekt fotografi med suddiga konturer – som en han hade känt någon gång – ett annat år –
Han hade blifvit sömnig.
Hvalfven voro så höga och mörka, och orgeln spelade så sakta ...
Kanhända spelade den icke alls ...
Han visste icke själf hur länge han hade suttit, då han spratt till vid att någon rörde honom.
»Kyrkan skall stängas,» sade han.
Gatstenarne brände under fotsulorna, och husens väggar glödde hvita som aska.
Staden låg i sommardvala, domnad af hettan under en egyptisk himmel.
Människorna förbannade solen och smögo sig framåt i skuggan, hvarhelst en mörk strimma stod att få, tätt under murarne och djupt inne i alléernas skymning.
Det kunde emellanåt hända henne, att hon med en gång kände sig så ensam och öfvergifven midt i sin familj, att hon icke visste någon annan råd än att gråta.
Hvad visste hon om deras vägar?
Det föll öfver henne en frossbrytning af ångest, hvar gång hon tänkte på allt det onda, som nästa morgon eller nästa nyår kan hålla i beredskap åt oss, utan att vi veta det och utan att vi kunna göra något.
Fröet är kanhända redan sådt, kanske i går eller i förgår, kanske också någon hemlig olycksdag för många år sedan, det gror i tysthet, och en dag skjuter det upp med giftiga blommor och grönsvarta bär ...
Han hade rullat ner gardinen, oaktadt det var midt på förmiddagen och hans rum låg åt skuggsidan, ty den motsatta väggen stack och pinade hans ögon med sitt hvita eldhaf.
Den bok han nyss tagit ner från hyllan hade fallit på golfvet.
Märta ...
Hvad trodde hon, hvad tänkte hon om honom?
Gång på gång hade han satt sig ned för att skrifva något till henne, och han hade grubblat och tänkt och icke funnit några ord.
Och då han ändtligen fått ett bref färdigt, fyldt af ånger och bittra själfanklagelser, läste han igenom det, en gång, två gånger, lade det i ett kuvert och bröt upp det och läste det på nytt och brände det vid ett ljus.
Och hvad talar hon om med de sina?
Kanhända går hon ensam i skogen dagarne igenom.
Och om natten ...
Han hade blifvit en smula förlägen, då hon frågade honom, om han tänkte på henne ofta.
Han visste med sig själf, att han oftare tänkte på Ellen än på henne.
Det var då ...
Stackars Ellen ...
Flugorna surrade kring hans hufvud och dansade i virrigt zigzag omkring för hans ögon.
Kanhända var det dumma och elaka människors små svarta själar, som blifvit dömda att fladdra omkring för att plåga de dumma och elaka människor, som nu befolkade jorden.
Det kunde vara ett värdigt påhitt af någon dum och elak gud ...
Tomas gick ut i köket efter flughåfven och började en ursinnig jakt.
Hans vackra dröm om vinterkvällar framför brasan, med hufvudet i hennes knä ...
Fördärfvadt, förstördt, förbi!
Och bröllopsnatten ...
Alltid skulle han taga ut i förskott ...
Och aldrig mera skulle hon le mot honom och linda sina armar om hans hals och kyssa honom på ögonlocken och gifva honom vackra namn, som han icke förtjänade, men som det ändå var roligt att höra.
Han bet i den kudde han hade under hufvudet, så att den nötta sidenvåden gick sönder och han fick munnen full af dun och fjäder.
Han vände sig mot väggen, domnad af hettan i rummet, och lät blicken irra sig trött i de trånga farlederna mellan tapetens slingor, till dess att hans ögon kände samma längtan efter en stor, ljus yta, som seglaren efter hafvet.
Hafvet ...
Det var längesedan han såg hafvet.
Det stora, blå hafvet.
Tomas gick villrådig af och an på Blasieholmskajen.
Hvilken båt skulle han välja?
En herre, som hade mycket brådtom, hälsade på honom vänligt och familjärt.
Tomas besvarade hans hälsning artigt, förströdt.
Det var häradshöfding Ratsman; han såg fet och glad ut och hade en ljus halsduk, och han steg ombord på Lidingöbåten, just då den lade ut.
Han bodde icke på Lidingön utan i Vaxholm, men han skulle väl hälsa på några bekanta ...
Den hette Utö, och den skulle afgå till Utö om en kvart.
– Utö ...
Det låter som om det skulle ligga allra längst ute vid hafvet ...
Han skref några rader till modern och lämnade dem åt ett stadsbud, därefter gick han ombord.
Måsarne på strömmen skreko och larmade, seglade i vida kretsar fram och åter öfver vattnet, tindrande hvita, sköto pilsnabbt ned mot vattenbrynet som lysande stjärnfall midt på dagen och stego åter upp med något sprattlande och blankt i näbben.
Ånghvisslor skuro genom luften, slupar och farkoster af alla slag korsade hvarandras väg, och solen blänkte fram som en mattröd kopparskifva genom moln af stenkolsrök.
Tomas stod betagen och följde med ögonen en bländhvit mås, som nyss hade strukit så tätt förbi hans hufvud, att han kunde känna fläkten från hans breda vingar och se hans vildfågelsjäl tindra fram i det lilla kolsvarta ögat.
Han spände långsamt en vid halfcirkel in öfver Skeppsbron, hvilade några sekunder öfver popplarne och blodlönnarne i den lilla tysta och oåtkomliga sagoträdgården mellan slottets flyglar, tog därefter vägen åt öster, ut öfver strömmen, och blef borta i det blå.
De trånga Skeppsbrogränderna defilerade förbi som en rad af svarta källargluggar, och i det nät af broar och viadukter, som bildar öfvergången från Staden till Söder, kröpo människorna om hvarandra som myror.
I Stadsgården var det svart af kolångare med rödt i vattengången och af kolbärare, på hvilkas ansikten han trodde sig kunna se, hur kraftigt de svuro öfver hettan.
De höga granitväggarne med de i berget utsprängda trapporna väckte till lif hos honom ett dunkelt minne af att han någon gång i skoltiden hade gått upp för dessa trappor i sällskap med Märta och Greta – någon dag i jullofvet, med snö och grå himmel ...
De båda flickorna hade gjort narr af honom hela tiden, af någon anledning som han icke längre erinrade sig ...
På södra bergen tog idyllen vid, småstadsidyllen med stugor och plank och mörka, svala fläckar af grönt.
I en hängmatta under ett stort kastanjeträd låg en rödklädd ung flicka och sof.
Han hade glömt alla sina sorger och åter kommit i gladt humör.
Det var nästan tomt där nere.
Två rödbrusiga landtbor hade just slutat att äta, då Tomas kom in; de betalade och stego upp på däck.
En blek ung flicka passade upp honom med mjuka slafvinnerörelser, utan att säga ett ord.
Kunde det bo några människor där borta?
Några stackars fiskare troligtvis, som frukta Gud, ty det bruka fiskare göra, och mörda och stjäla litet, när det faller sig så, och lefva af sur strömming ...
Så erinrade han sig, att han någon gång hört talas om Utö grufvor.
Skulle det alltså finnas grufvor där?
Styrmannen förde ett hviskande samtal med uppasserskan borta i andra ändan af rummet.
Det hade blifvit en smula sjögång ute på Baggensfjärden.
Båten gungade sakta i sneda rörelser från för till akter och från babord till styrbord, och vågorna skvalpade söfvande mot salongens väggar.
Fönstret befann sig så nära vattenytan, att blicken nästan endast uppfångade det hvita skummet på böljornas toppar.
Det var härar af hvita blixtar, som tändes och slocknade, och som oafbrutet behärskade synvidden med sitt fosforaktiga ljus.
Tomas hade fått kaptenens tillåtelse att ligga i aktersalongen öfver natten.
En brant och stenig väg, ett hvitt hus uppe på backens krön, några röda stugor, från hvilkas eldstäder röken steg upp i den aftonstilla luften, lodrätt som vid Abels offer.
Hvarför hade han rest hit?
Hvad hade han med hafvet att göra?
Det var icke ens säkert att man kunde se hafvet härifrån.
Fjärdarne bredde sig blanka som glas för hans fötter, stumma, vida, kalla.
Solen hade nyss gått ned och bredt ett rödviolett töcken öfver den smala landremsan längst i väster.
Två eller tre fiskarbåtar sökte långsamt mot land med slappa segel och jämna årtag, hvilkas plaskande i vattnet indelade tiden lika tröttande regelmässigt som ett urverk.
Dagens alla hvita strömoln hade drifvit undan och samlat sig till stillastående skybankar längst nere vid synranden, och öfver hans hjässa hvälfde sig en tom, blå kupa, kallare och mera tom med hvarje minut som rann.
Plötsligt trodde han sig höra på ljudet af sina steg, att han gick öfver en bro.
Han såg upp och varseblef ett räck på hvardera sidan af vägen.
Då han böjde sig fram öfver räcket, drunknade hans blick i ett schakt så mörkt och så djupt, att han icke kunde skönja någon botten, endast något grönaktigt fuktigt, som glansen af synd ur ett svart öga.
Det var alltså grufvan ...
Rädd att låta fascinera sig af denna mörka, gröna glans slet han sig med våld från platsen och fortsatte inåt skogen, där vägen nu smalnade af till en starkt sluttande gångstig.
Men långt bortifrån, långt nedifrån hördes ett regelbundet och tungt stönande, suckarne från en jätte, som vrider sig i sömnen.
Mellan trädens glesnande stammar varseblef han en snörrät rand, som skilde den mörknande östra trakten af himlahvalfvet från något ännu mörkare och ännu blåare, hafvet.
Tomas dref fram och åter nere vid stranden, med uppvikt krage och händerna i fickorna.
Hafvet sof, men det arbetade i sömnen, häfdes och sänktes, suckade och stönade som en jätte under onda drömmar.
Hafvet var där – rundt om, hvart han vände blicken – öfverallt var hafvet.
Tomas visste icke själf hur länge han stod där orörlig som en bild och stirrade ut öfver vattnet.
»Märta!» mumlade han för sig själf. »Märta, Märta.»
Hafvet öfverröstade honom.
»Märta!
» ropade han slutligen med ansträngande af sina lungors yttersta kraft.
Och häpen, förfärad öfver att höra ljudet af sin egen spröda och tonlösa röst tunnt som ett knifblad skära genom dyningarnas brus, vände han om, darrande i hela kroppen och med en blick, som letade efter gömda lönmördare i hvarje snår, sökte upp gångstigen och kom springande tillbaka till den vik på andra sidan af ön, där båten låg förtöjd.
Han gick icke genast ombord, ty han kände att han icke kunde sofva.
Han satte sig på en sten och lät blicken glida, än ut öfver fjärdarne, än ned på ångbåten, en liten underligt hopkommen människoleksak, som låg inklämd där nere mellan klipporna och speglade sig i det mörka, grönklara vattnet.
På öfverdäcket rörde sig två gestalter i skarp afskuggning mot den gulröda aftonluften.
En kraftig man – två mörka ögon, ett svart skägg – och en mjuk slafvinnegestalt med ett blekt ansikte.
Det var hon som talade, och han hörde på – oroligt, otåligt, medan han flyttade kroppens tyngd öfver från det ena benet till det andra, stack händerna i fickorna och åter tog dem bort.
Hvad talade hon om?
Hennes röst lät gråtfärdigt bedjande och dock behärskad – som om hon erinrade honom om ett löfte ... något gammalt löfte, som han kanske helst ville glömma ...
Och han vände bort hufvudet och mumlade något, medan hennes blickar oafvändt hängde vid hans mun ...
Så gingo de in, och det blef tyst.
Klockan hade blifvit elfva.
Tomas steg ombord, gick ner i aktersalongen och lade sig halft afklädd på en soffa.
Långt fram på natten somnade han ändtligen med örngåttskudden hårdt pressad mot sitt bröst.
Tomas kom ut från en rakstuga, blek och med rödkantade ögon; han sof dåligt om nätterna på de sista veckorna.
Det hade blifvit en sådan tomhet ini honom och omkring honom, att han utan lång tvekan gaf vika för ögonblickets alla växlande impulser, och då modern kom in till honom på morgonen, medan han ännu låg, och med sin blidaste röst bad honom att följa sig i kyrkan, hade han icke hjärta att säga nej.
Om det kanske denna dag kunde ske ett omslag i hans lif ...
Han tänkte på dessa saker, medan han långsamt gick Grefturegatan utför.
Gossen var alltså hennes bror, han som så gärna ville bli läkare ...
Ellen hade verkligen också sagt någon gång, att hon bodde på Grefturegatan, men det föll af sig själf att han icke hade kunnat besöka henne.
»Om Ellen är hemma, är hon alltså ensam,» tänkte han.
»Men hur kommer det sig, att hon inte vill gå i kyrkan med sin mor och sin bror ...
Kan hon vara sjuk?»
Hvad skulle hon tro om honom?
Lifvet är besynnerligt.
Nej, han måste se henne och veta om hon lefde.
Tala med henne, förklara sig på ett eller annat sätt, falla ned för hennes fötter och tigga om förlåtelse ...
Den var smal och brant, och det var så mörkt i förstugorna, att han måste rifva eld på den ena tändstickan efter den andra för att kunna läsa namnen på tamburdörrarne.
På en spräckt och smutsig enkeldörr, som tycktes höra till ett kök, såg han med förvåning elden från sin tändsticka lysa upp öfver ett namn, som han kände från böckerna och tidningarne, och hvars ägare han många gånger hade sett på gatan och kaféet, alltid glad och elegant.
Tomas hade föreställt sig, att han måste bo vid Sturegatan, eller vid Strandvägen ...
Han visste icke hvad han skulle säga henne.
För öfrigt borde han egentligen bryta med henne; det var därför han hade gått upp.
I hvad fall som helst måste han fatta sig kort, ty inom en kvart eller högst tjugu minuter skulle han ju vara i kyrkan, det hade han lofvat.
Han litade på sin ingifvelse och drog sakta i strängen.
Hon hade ett stort hvitt förkläde med högt bröststycke och liknade en kysk ung husmoder, som blir öfverraskad midt i sina bestyr.
Tomas kunde icke säga något; han stod röd af blygsel.
»Kom in,» sade hon slutligen lågt med en liten skälfning på rösten.
Lägenheten bestod af två små ljusa rum och ett kök.
De blefvo stående midt på golfvet i det yttre rummet, och ingen af dem sade något.
»Hvarför har du inte gått med din mor och din bror i kyrkan?» frågade
Tomas ändtligen lågt, med ett osäkert tonfall.
»Jag har så ondt i hufvudet,» klagade hon sakta.
»Å, Tomas,» snyftade hon, »hvar har du varit så länge?»
Hon drog honom ned på soffan, och hennes händer lekte i hans hår, och hon snyftade alltjämt med hufvudet mot hans bröst.
»Hvar har du varit hela tiden, Tomas, du måste säga hvar du har varit ...
Du har säkert varit sjuk, säg har du inte?»
»Jo,» svarade Tomas. »Jag har varit sjuk.»
»Om jag kunde tro dig,» hviskade Ellen.
– – Hur skulle detta gå ...
Han måste ju bryta med henne – –
»Om jag bara kunde tro dig,» återtog Ellen.
»Jag vill så gärna, men jag kan inte.
Du bryr dig visst inte mycket om mig!»
Men Ellens stora rödbruna ögon sågo in i hans med ett sådant uttryck af förtviflan, att han icke fick mod att säga något afgörande.
»Har du ännu ondt i hufvudet?» frågade han.
»Ja, ja ...
Lägg din hand där – just där – till vänster, vid tinningen ...
Det känns så skönt!»
Tomas kände, hur hela hans varelse genomilades af en ljum värme.
Han hade icke på länge känt beröringen af en kvinnas hud mot sin egen.
Plötsligt böjde han sig fram öfver hennes ansikte och kysste henne våldsamt.
»Nej, Tomas,» sade hon, »du får inte kyssa mig mera!
Det är bäst att det är slut mellan oss – jag är ingenting för dig mera – du tycker om någon annan, säg gör du inte?
Du har inte varit sjuk, det är inte sant!»
»Jag visste hela tiden att du narrades, jag har sett dig gå förbi fönstret flera gånger, flera gånger!»
Och hon sjönk ner i soffan med hufvudet i händerna och grät.
»Förlåt mig,» stammade han.
»Förlåt mig,» upprepade Tomas bönfallande, »förlåt mig!