Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt den, borde det endast hafva innehållit ett enkelt anmälande af den eller den StatsRådefs
Ledamot, som i sina rådslag icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, eller den eller den Fö. redragande, som icke med oväld, nit, skicklighet och drift utöfvat sitt Embete.
Alla öfrige anmälanden tror jag vara utan form, och jag öfverlemnar åt hvar och en, som vill uti ett annat förfarande se en utveckling af de constitationella begreppen, fritt att dermed dåra sig.
Jag för min del tror, att afvikande från form eller lag aldrig kan blifva nyttigt för samhället.
Det har af Grefve von Schwerin och flere blifvit yrkadt, att Betänkandet, gilladt af Riksens Ständer, skulle nedläggas inför Konungens Thron.
Om detta gillades, blef det ett beslut, sorn ej öfverensstämmer med Constitutions-stadganden.
Ty det vore, att i annan än den föreskrifna ordningen göra anmärkningar emot Konungens Rådgifvare.
Det vore då en oformlighet till, hvaremot jag protesterar.
Herr Munck af Rosenskjöld har föreslagit och begärt, att Riksens Ständer inför Thronen skulle framställa den anhållan, att den Konungen år 1812 lemnade indragnings-magt öfver Tidningar, blott i högst vigtiga fall måtte begagnas.
Äfven denna sak kan ej såsom vehikel affärdas.
Om motion der - Den ro Julli e. jm, V9 ©m våckee, bör den enligt GrundLagen remitteras, enligt formerne behandlas och afgöras.
Uti denna del har Friherre Anckarsvärd med Herr Rosenskjöld instämt.
Anckarsvärd har tillika tillstyrkt en skrifvelse, sorn skulle innehålla, att 28 §, blifvit misstydd.
En dylik framställning skulle innehålla en bestämd anmärk» ring, och en sådan får ej lemnäs ifrån Riksens Ständer till Konungen.
Formen för anmärkningar är i GrundLagen bestämdt angifven.
Äfven emot en sådan skrifvelse får jag således protestera.
Ytterligare har bland andra ämnen Friherre Anckarsvärd äfven begärt, att Riksens Ständer hos Kongl. Maj:t skulle anmäla den önskan, att
Ministéren måtte verksamt befordra en representations-förändring.
Detta innefattar något så vidstråkt, att, utan några grunder att följ ja, Ministéren icke kan efterkomma en befallning af Konungen härom; således år en sådan önskan ej låmpelig, men om den skall äga rum, bör den i annan väg motioneras.
Det har blifvit yttradt af Herr von Hartmansdorff, Friherre Wrangel, Herr Ehrenborg och Grefve Horn, att de önska återremiss.
De grunda denna begäran deruppå, att ConstitutionsUtskottet behandlat frågor, som tillhöra 106 under den form, sorn 107 §. föreskrifver.
Jag vill blott anmärka, att Riksens Ständer ej under någon förevändning kunna komma att yttra sig om, hvilka frågor tillhöra 106 §.
Detta tillhör ConstitutionsUtskoltet enskilt, och någon pröfning derom tillkommer ej Riksens Ständer.
Om en sådan i min tanke olaglig återremiss kunde ske, kan visserligen Utskottet ej göra något efseend* 42© Den Io Jiilii c. rn. på deras grunder, som yrkat densamma; ty det har redan yttrat sig.
Det har af Grefve Horn blifvit anmärkt, att det 'kulle åligga ConstitutionsUtskottet upptaga alla dit remitterade frågor och utreda dem.
Det finnes ej något stadgande, som dertill gifver anledning; ty de remitterade behandlas lika med de anmärkningar, som inom sjelfva Utskottet göras.
Finner Utskottet det ingen olaglighet blifvit begången, så är Utskottet icke skyldigt, att på remissen gära något afseende, och får icke heller nämna hvarom ärendet handlar, eller ingå uti detalj derom, så mycket mer, som, enligt hvad Herr Ehrenborg riktigt anmärkt, Konungens beslut icke ens få nämnas, och detta vore omöjligt att verkställa, om Utskottet skulle framlägga handlingar och uppgifva facta rörande saker, som icke ens få nämnas i Ståndens Plena, än mindre tryckas. £)et Ilar sist blifvit yttradt af Grefve Horn, att, Utom hvad Utskottet uppgifvit, Svenska Folket hade anledningar att önska en Ministére-förandring.
Jag känner ej dessa anledningar, och öfVerlemnar åt Ridderskapets och Adelns kännedom deraf, att derom besluta.
Med anledning af 4o §, RiddarhusOrdningen kommer jag ej att deltaga uti beslutet rörande sjelfva saken; men i afseende på formen förbehåller jag mig, att få öfvervara så väl öfverläggningen, sorn ber slutet.
Pierr Hammar/kåld, Lorenzo:
Ettpartheoretiska grundsatser, som hår i dag blifvit yttrade, har jag efter mitt sätt att se, funnit så skefva, ätt jag anser såsom tnin pligt att i Pro - lien io Juli i e. m, 421 tocollet deremot nedlägga min protest.
Af denna anledning har jag begärt ordet.
Den ena finnes uti Utskottets betänkande, der det säges att 106 §;n endast skulle i RegeringsFormen tillkommit för att varna, ej för att tillämpas.
Hvad vore det för en orimlig
Lag som innehöll stadganden, ditsatta utan ändamål att någonsin tillämpas eller användas?
Den vore åtminstone utarbetad emot alla förnuftiga regloc för lagstiftning, och jag kan icke föreställa mig att 1809 års lagstiftare velat handla emot dpm.
Visserligen år det att anse som en vigtig motsägelse emot min förmodan, att Ordföranden uti det Utskott som uppställt nämnde grundsats, sjelf var en af 1809 ^rs lagstiftare, och således sjelf har bordt veta, hvad desse lagstiftare menat med sine stadganden.
Men vigten af denna anmärkning förfaller, då man påminner sig att samma Lagstiftare år 1809 framställde för Konungens Rådgifvare skräckbilden af kommande Ständers ovilja.
Huru skulle den yttras, om icke 106 §. skulle tillämpas?
Den andra grundsatsen har blifvit yttrad af en vård Ledamot, hår på förmiddagen.
Den nemligen att indragningen af några.
Dagblad vore en för obetydlig åtgärd, för att förtjena någon anmärkning.
Jag medgifver, att det gagn det allmänna har af Tidningsblad, och den heder deraf tillflyter Litteraturen, är ganska tvetydig, men rättigheten att utgifva ett sådant år en medborgares vålförvårfvade egendom , hvilken icke bör honom lättsinnigt beröfvas.
Dessutom år det något ändå vigtigare , på hvilket också Utskottet förmodeligen mest gör afseende, att B)en is Julii e. m. utgifvarne af de Dagblad som uti Utskottets betänkande blifvit nämnde, ej blott förlorat rättigheten att utgifva det
Dagbladet, utan äfven den att någonsin utgifva några.
Då rättigheten att utgifva D igblad annars är öppen för alla medborgare, och förlusten af en allmännelig medborgerlig rättighet, alltid kastar skugga på dens medborgerliga anseende som en sådan förlorat, och i en Stat, der Lagar gälla, inskränkandet af en medborgares existimation icke bör eke utan noga öfvervägad ransakning och dom, så kan jag ej taga på mitt samvete att såga, det vederbörande snarare böra tadlas för det de för sällan, än för det de för ofta begagnat indragnings-råtten.
Helgden af en medborgares goda namn och ryckte år en ömtåligare sak, ån att man så bör leka med den.
Om ConstitutionsUfskottet förfarit för strängt, eller med för mycket öfverseende i sina yttranden öfver Konungens Rådgifvare, kan jag ej bedöma , då handlingarne på hvilka ett sådant utlåtande skulle stödjas, blott för Utskottet åro tillgänglige.
Jag tror, att ingen i sådane fall bör yttra sig öfver hvad han icke bestämdt känner, och den kännedom som hår erfordras , åger jag icke oaktadt den nya upplaga af RiksdagsBeråttelsen , som en vård Ledamot utarbetat, och i dag på förmiddagen hår upplåst.
Men min åsigt af saken år, att om, å ena sidan, en sådan anmälan inför Hans Maj:t som ConstitutionsUtskottet föreslagit, icke af flere skäl år lämplig, och förnämligast derföre, att den skulle påkalla en jemförelse af nuvarande ansvarige Embetsmål! med Grefve A, Horn, Grefve G.
Bon - Bitn io Julii e. m. de, Grefve Hård och de öfrige RiksRåd, 6om 17.34 aftrådde, en jemförelse hvilken närvarande Ministéres modestie icke lärer önska blifva gjord, så tror jag, å andra sidan, det vore en missaktning både mot ConstitutionsUtskottet och emot allas vår Riksdagsinanria-pligt att låta an. mårkningarne helt och hållit förfalla.
Jag tillstyrker således en sådan anmälan till Kongl. Muj:t, som Grefve von Schwerin föreslagit, då meningen ej kan vara att åstadkomma personella obehagligheter, utan blott en förändring i administrationens grundsatser.
En återremiss skul, le åter ej tjena till något; följden skulle endast blifva, att vi finge betänkandet tillbaka utan någon omarbetning.
Herr Tham, Wolt aili :
I alla välbeställ de samfund, der Lagar finnas och ännu mera i de Stater, som hafva fria constitutioner, måste det vara hvar och en medborgares rätt, att få förklara sig öfver alla sådane anmärkningar, hvilka kunna hafva laga ansvar eller straff' till påföljd.
Då medborgarne tilltalas för sine Entbetsmanna-förseelser , brytes det constitutionella Contractet om ej tillfälle lemnäs honom till försvar, Jag tror, att vår Grundlag utgålt från denna princip, då efter 106 §:n de ansvarige rådgifvarne skola ställas under tilltal inför RiksRätt vid alla de tillfällen, ConstitutionsUtskottet ansett någon af dem hafva begått fel emot Grundlagen eller öfrige gällande Lagar.
Der finnes ej något undantag, och jag tror således det vara en ovilkorlig rättighet för dem, och skyldighet för ConstitutionsUtskottet, att ej den-- Ben io Ju/ii e. rn. na §. frånträdes vid de tillfällen , då kända Lagar stadga ett bestämdt ansvar.
Meningen af 107 §. begriper jag så, att den afser blott de tillfällen, då Lagen icke kan stadga straff, utan endast opinionen yttra sig om sådane åtgärder, som förstört eller hotat förstöra Rikets väl, gjort Riket allmän skada, och bragt det på branten af sitt fall.
Då jag förutsätter detta, vill jag nu granska, huruvida Utskottet i detta afseende gått i bredd med principen.
Då får jag börja med den frågan, der KrigsCollegiurn blifvit stäldt till åtal genom JustitieeCantzlerens åtgärd.
Detta är en ren juridisk fråga; om fel genom åtalets inhiberande är begånget, måtte det kunna bedömmas efter Lagen.
Då är det 106 §. sorn bör tillämpas, ej den 107.
Frågan rörde enskilt mans rätt, ej Rikets väl.
Samma förhållande är med Ebersteinska Testamentet.
Der är ej fråga om en sak emellan Staten och private, utan om enskild mans rätt, ty en Skolinrättning är under Lagen en persona moralis; det är ej det allmännas eller Statens väl som deruppå beror.
Således om Rådgifvarne felat i de åtgärder, de vidtagit, är det emot RegeringsFormen och kände Lagar, som de felat, och straff bör dem åläggas, om fel ägt rum, men efter 106 §. och rakt icke efter den Om ett fel är begånget derigenom, att Kongl. Majit nn utnämner till vissa tjenster, som förut af andre blifvit tillsatte, om a8:de § RegeringsFormen förvandlar detta till fel, hvilket likväl icke är min tro , så är d et ock ett fel emot RegeringsFormen, och bör efter 106 §. bedömmas.
Dessa ära de anmärkningar, sorn röra StatsRås
Den io Julii e. m, 425 dets gemensamt.
Beträffande de särskilta föredraganderne, har Friherre
Ehrenborg redan blifvit befordrad från den syssla han innehade, och jag hemställer då, huruvida det är lämpeligt r att för honom begära afsked från en plats, som han nu icke innehafver.
Dessutom kan jag ej anse att han begått något fel.
Detta skulle åtminstone fordra en närmare undersökning, än ConstitutionsUtskottet kunnat vara i tillfälle att göra, emedan den oeconomiska ställningen måste tagas i betraktande.
Om ett fel är begånget, är det emot RegeringsFormens anda, emot kända lagar, och då skulle det beifras efter 106 §.
Jag tror förhållandet vara enahanda, i afseende på de anmärkningar, som blifvit gjorde emot StatsSeereteraren för Krigs-Ärenderna.
Den första anmärkningen angår det förhållande, att Amiral Coijet skulle blifva Ledamot af RiksRätten, men icke Amiralen Friherre Stedingk.
Jag får då åter påminna, att 106 §. alltid upptager fel emot RegeringsFormen.
Om bemälte StatsSecreterare begåit -ett fel, som jag ej tager i försvar, och hvarom jag suspenderar mitt omdöme, vid det contract han tillstyrkt, så är det ett Embets-fel, som visserligen skadar, men icke rörer Rikets allmänna välfärd, och bör således behandlas efter 106 §.
Jag hemställer, i afseende på dessa frågor, äfvensom hvad angår StatsSecreteraren af Klintberg, huruvida Utskottets utlåtande i dessa delar kan återremitteras.
Kan detta icke ske, ser jag ej, att Riksens Ständer kunna deröfver utlåta sig annorlunda än att låta saken förfalla, och detta är ej Riksens Ständers felj utan ConstitutionsUtskottets, som så behand - 1 426 jDen io Jidii c, m. lat ämnet.
Den enda anmärkning , hvarå 107 § kunde tillämpas, är den, om indragning af Tidningar.
Tvänne värde Talare hafva uti denna sak utgått från olika synpunkter.
Boije har yttrat, att Styrelsen borde hafva indragit flere, och Friherre Anckarsvärd har trott, att Styrelsen i detta afseende öfverskridit sina gränsor, och sålunda väsendtligen skadat.
Jag kan ej dela någondera meningen.
Jag tror, att det kan vara möjligt, att
Rikets väl någon gång fordrar, att Tidningar indragas, på sätt genom 1813 års beslut är öfverlemnadt åt Kongl. Maj:t, så mycket mer som det möjligen kunde hända, att Tidnings-skrifvare comprometterade
Riket med utländska magter, smädade medborgare, angrepo folks heder och ära, sökte sprida oro uti Landsorterne, och misstydde Konungens bud och befallningar.
Detta kunde vara möjligt, och då vore det visserligen angeläget, att sådana Tidningar indrogos.
Deremot tillstår jag, att jag skulle önska, det verkställande magten endast vid desse magtpåliggande tillfällen begagnade sin rätt.
Jag tror ock att alla tiders erfarenhet visat, att man genom indragningar utan trängande nöd gjort mera skada än man besinnat.
Man förvandlar derigenom en obetydlig journalist till en sort martyr för sanningen.
Tidnings-utgifvaren, som oftast skrifver för inkomsten, sällan för Fäderneslandets väl, och som i sednare fället helst formar det efter egna åsigter, är obetydlig om han får vara i fred, men blir betydande, om han, angripen af magten, kan skaffa sig anseende af sanningens apostel.
Om man låter honom vara, glömmas lätt uttrycken den andra dagen. jjtn i o Julii e. m, 427
Största delen af läsare läser blott för sitt nöje, ganska få för att af journaler hemta någon verklig kunskap om saker, och kunna föga vinna detta mål såvida de journalister äro få, som ej låta förleda sig af enskilt interesse utan med full sanning gifva rättvisan äran.
Det må tillåtas mig vid detta tillfälle påminna om Fredric den Endes åtgärd, då ett pasquill emot honom blifvit anslaget på knutarnej han lät endast flytta ned det längre, så att det lättare skulle kunna läsas.
Deremot kan jag icke dela Friherre Anckarsvärds mening, att indragningen af ett pär Dagblad skulle vara af den betydenhet, att Fäderneslandets väl deraf skulle vara i fara.
Jag tror ej, att Landet ar på ett så farligt vågspel, att det beror af några Dagblad*
Af sådan anledning anser jag denna anmärkning lämpeligen kunna förfalla.
Herr Hjerta, GuJtaJ, uppläste följande:
En värd Leda mot Herr Ehrenborg, har, angående mitt afgifne anförande, yttrat sig, på ett sätt; sorn sätter mig i nödvändighet att dervid göra några erinringar.
Jag har trott mig finna, att den värda Ledamoten fallit i tvenne stora irringar.
Derigenom, att han, rörande Baggiska Målet, icke skilj t emellan Contracts-frågan, och frågan om JustitiacCanzlérens action emot KrigsCollegium, har han tillagt Kongl.
Maj:ts 428 Den io Julbi e, ni. sluteliga handling en egenskap, som den aldrig haft.
Yore det sannt, att Kongl. Maj:t genom dess bref till JustitiaeCanzleren, hade på minsta sätt lagt hinder i vägen för Contracts frågan, så skulle äfven jag hafva ansett ConstitutionsUtskottets
Betänkande ganska riktigt; men må man. läsa Expeditionen, som afgick till JustitiagCanzleren, och man skall finna, att rätts-frågan, angående Contractet, är lemnad alldeles ovidrörd, samt blott en förklaring lemnad öfver förra Resolutionen, till rättelse i det begrepp der-» om, som JustitiaeCanzleren hade fattat; och denna förklaring innebar ingenting klanderligt; ty derigenom var Bagge ingalunda hindrad att, om och när han ville, vid vederbörlig Domstol, eniot Kongl. Maj;t och Kronan, utföra sin förmenta Contracts-rätt.
På samma sätt har, i frågan om Ebersteinska Testamentet, den värda Ledamoten icke urskiljt de tvenne frågor, som der existerade; och af hvilka hufvud-frägan vis, serligen var judiciel, men den andra frågan, nemligen den, om behofvet för SöndagsSkolan, var blott administratif; och genom denna brist uti frågornes fördelning, har den värda Ledamoten kommit till det felaktiga omdöme, att Konungens i StatsRådet gifne Resolution undanröjde Testaments- tvisten.
Sådant var likväl icke förhållandet; och var det så litet, att jag icke ens förstår, hvarföre Ebersteinska Arfvingarne, som voro sökander i tvisten, återtogo deras ändrings-sökande j ty sedan Resolutionen tillkommit och begränsat hvad till Skolan borde utgöras, så kunde aldrig mera tappas; men väl ä deras sida allt vinnas i Domen.
I allmänheten flen 10 Julii c. m. 429 är det icke känt, och jag har mig ingalunda bekant om en enskilt aftalad förlikning ägt rum, eller ej; men det står dock alltid fast, att Konungens Resolution ingalunda innebar något band dertill, eller något hinder för Högsta Domstolen, att laglikmätigt afdöma tvisten.
Sluteligen har jag i Herr Thams yttrande trott mig finna ett misstag, angående min opinion, rörande Tidningarnes indragning.
Jag vidkännes alldeles icke, att hafva fallit i någon ytterlighet, då jag sagt, att jag funnit indragningsmakten för litet utöfvad; man jag har rätt att fordra skäl för mitt omdöme.
Nå väl! jag hänvisar då hvar och en, sorn vill pröfva om jag haft rätt eller orätt, till Allmänna Journalen för en af de sista dagarne i Augusti månad 181 g, och den artikel deraf, der, under recension eller redovisning för innehållet af en utkommen bok, en jemförelse uppdrages emellan den Theologiska Reformation, som ägde ruin under Konung Gustafi., och den politiska reformation i tänkesätten, som Redactionen anser äga rum under Konung Cari, Johan, Må man läsa denna artikel, och litet betänka naturen af de framställningar der göres, och jag tvillar ej, att man skall neka till den sanning, att berörde
RIad varit väl förtjent att indragas.
Jag tror detta enda exempel vara nog, för att bevisa min opinion; men om flere skulle fordras, skall jag ej finna mig i förlägenhet, att också bestämdt uppgifva flere, Grefve von PLuten, Baltzar Bogislaus:
Ingen lårer af mig kunna vänta, att jag nu hår oberedd skulle kumla enskildt svara på hvarje *3’ Bm to Jidit e, w, anmärkning, som i dag blifvit gjord efter i4 dagars granskning af Utskottets Betänkande.
Om det hade varit möjligt för mig, att uppteckna alla yttrade anmärkningar, om jag ägde all den skolatiska och juridiska spetsfundighet, som fordrades för att finna motskäl, skulle jag sannerligen hafva en besynnerlig tanka om mig sjelf, ty uti min vederläggning skulle jag då stå uti fullkomlig contradiction med mig sjelf, och, ehuru Utskottet visserligen från alla håll fått skörda anmärkningar i rikt mått, stå de dock till den grad i contradiction med hvarandra, att man hört erkåndt skicklige jurister stå uti ren contradiction med hvarandra uti rent juridiska frågor, utan att på hela dagen kunna förenas.
För Utskottet år, efter min tanka, denna olikhet i dess åtgärders bedömmande det båsta loford; och jag afsåger mig alltså denna enskilta och olika kamp.
Jag har aldrig varit öfvad deruti, och det vore förgäfves att på gamla dagar inträda på denna bana, då jag långe har följt en annan.
Men då händelsen och mitt Stånds förtroende gjort det till en pligt för mig, att föra ordet uti Constitutions - Utskottet, har jag trott det ej böra misstydas, om jag försöker att i ett helt göra redo för Utskottets yttrande, och i hvad åsigt det behandlat målen.
Det år under denna synpunkt jag anhåller, att Ridderskapet och Adeln ville bedömma en gammal mans yttrande, då Ridderskapet och Adeln förut så ofta visat mig undseende.
Det år möjligt, att, det oaktadt hvad jag kommer att yttra, blifver svagt framståiidt, men åtminstone skall jag bjuda till, och min goda vilja får fylla hvad jag i förmå - toen io Juli i r, m. gan brister.
Hvad jag vågar försäkra, år, att ingen i Utskottet icke varit djupt intryckt af sitt höga kail.
Det ålåg Utskottet att fästa hela sin uppmärksamhet vid den granskning, som var det anförtrodd, och att derefter enligt båsta samvete lemna ett omdöme öfver den Styrelse, som sedan sista Riksdag haft Rikets förvaltning sig anförtrodd.
Utskottet borde gifva ett allmänt omdöme om behandlingen af öfver hår till antal af 26,000 uppgifna mål, och jag tror, att man kunde öka denna summan ännu mera, men det kommer ej an på några tusende mål mer eller mindre uti flere tusende protocoller.
Utskottet borde granska dem alla, och denna granskning har under 5 månader med den noggrannaste uppmärksamhet fortgått uti Utskottets divisioner, hvarefter de der gjorde anmärkningar i Plenum blifvit afgjorde.
Utskottet har vid hvarje tillfälle noga öfvervågat skålen, och efter lugn men alfvarlig discussion tagit sine betslut, ty Utskottet ansåg sig icke tillsatt endast med stor ansvarighet, och på visst sått stor magt, sorn det på sitt samvete skulle utöfva, utan det fann snart, att det var i belägenhet af en anklagare.
Det fann likväl äfven, att hår ej var fråga om att fästa sig vid enskilte casus, enskilta mål, mer ån i afseende på det ena fallet, och att man borde ihågkomma, att då vi dömma öfver medmenniskor, vi ej äga rätt att vänta dem fullkomlige, äfvensom de bedömde icke vänta att så anses.
Äfven har Utskottet måst besinna, att det ej hade annat att gå efter, ån den Grundlag, som i 10 år för Sverige varit gällande; men Utskottet har ej eller bordt 43S Ben lo Jitlii t, m. glömma, huru Lagen tillkom, att den var ett ögonblickets foster, ett nödvändighetens alster.
Den erkänner sin ofullkomlighet, då, olik alla andra Grundlagar, den stadgat den grund, på hvilken förbättringar i densamma kunna ske.
Jag hemställer då, när allt detta bär stämpeln af ett menskligt verk, när Lagen sjelf gifvit detta exempel, om man icke bör vara varsam vid dess tillämpning.
Jag har väl ofta hört talas om bokstafliga tydningen af Grundlagen, men jag har just ock hos samma personer, som yrkat detta, erfarit den mening, att mer än en bokstaf utaf Lagen borde ändras.
Således tror jag, att om, å ena sidan, Utskottet icke glömt den föreskrift, att Grundlagen efter bokstafven skall tydas, borde Utskottet lika litet glömma, att det finnes något högre än bokstafven, än bläck, papper, trycksvärta m. m., nemligen Lagens anda och mening.
Utom den är all bokstaf död; och ingen må säga, att man i något land, och minst uti något constitutionelt land, kan handla efter den döda bokstafven, icke en gång uti juridiskt hänseende, ty då fruktar jag, att döden snart kommer att sträcka sig längre an till bokstafven.
Under sådane förhållanden, ej blott med blicken fästad på pappersbladet, utan äfven med tanken fästad på meningen, har Utskottet funnit, att Grundlagen satt Rådgifvare omkring Konungen.
Man tvistar ännu om dessa Rådgifvares skyldigheter; den ena är af den, den andra af en annan tanka; men jag säger fritt, att jag anser dem såsom ansvarige.
Då detta är min tanka, kan jag ej annat än på andra sidan betrakta deras ställning, B*n lo Julli e, m, 4JS '»fållning.
Deras pligt år att genom upplysningar verka, leda och inflyta på Konungens beslut.
Konungens person år helig, men det oaktadt, vill man ändå, och det med råtta, ntt Rådgifvarne skola vara ansvarige för Konungens beslut.
Men, mine Herrar! om jsg å ena sidan jfrimodigt yttrat detta, får jag ock å andra sidan lika frimodigt förklara, att det ofta år lått att såga och "till och med att utföra en sale, som under andra förhållanden, icke år lika lått.
Man verkar icke lika lått på den Hjelten, sorn slog Europas första krigare Vid Dennewitz och vid Salend stränder till jorden, sorn på den Konung, hvars rtamiståmpel sattes urtdeb besluten, når så erfördrades Jag tror således icke, att man endast bör föja bokstafven; örn man vill lågga mig det till last, må man göra det.
Under sådana förhållanden och då jag nu fritt yttrat thilia tankar och uria motiver, ansåg jag min skyldighet Vara,', att ta? i betraktande flera andra omständigheter, innn jag gick att bedönima en Styrelse, sorn i 5 årédt mitt Fädernesland.
Det ligger uti. menniskiaturen, att vi hoppas mera ån vi kunna vinne att intet år fullkomligt, och då jag står hår énofullkomiig menniska, bör jag ej fordra af adra att de skola Vara fullkomlige.
Jag gå' vidre, oell ehuru jag vål hört sågasi att vi i«ke aöra bry oss dm politiska förhållanden aiser jag dem dock böra betraktas.