Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
6 Till följd af en vid Fånglistgranskning gjord anmärkning, att Kinnevalds Häradsrätt, genom utslag den 27 Januari 1858, dömt en person till urbota bestraffning och tillika förordnat, att ban för den sak, för hvilken han sålunda blifvit fäld, ej vidare skulle i häkte hållas, hade Justitie-Ombudsmannen infordrat berörde utslag, och deraf funnit anmärkningen bekräftad, i det samma utslag visade, att bemälde Häradsrätt, der en tillförordnad
Domhafvande då fört ordet, med åberopande af 34 Kap. 1 § och 35 Kap. 2 §-Missgernings balken samt Kongl. Förordn. den 19 Augusti 1845, dömt drängen Hans Bengtson från Stensmåla i Asarums socken att, dels för det han med en ullsax tillfogat annan person ett större sår i hufvudet, så att lyte uppkommit, och ett mindre sår i handen, plikta för såramålet Tio Riksdaler 32 skillingar, och i lytesbot Sexton Riksdaler 32 skillingar, allt Banko, dels ock för begagnande af lifsfarligt vapen, med fästadt afseende på detsammas beskaffenhet och på den riktning, Hans Bengtsson gifvit de hugg, hvilka han med vapnet utdelat, straffas med arbete å fästning i Tre månader; hvarjemte Häradsrätten förklarat, att Hans Bengtsson ej vidare skulle för samma sak i häkte hållas, utan finge, om annat hinder deremot icke mötte, ur häktet lösgifvas.
Detta sistnämnda beslut hade dock genom Kongl.
Göta Hofrätts af Justitie-Ombudsmannen äfvenledes infordrade utslag den 6 Maj 1858, uppå allmänna åklagarens besvär, blifvit på det sätt ändradt, att Kongl. Hofrätten, enär Häradsrätten dömt Hans Bengtsson till urbota bestraffning och följaktligen icke, emot stadgandet i 1 Kap. 2 § Straff-balken, bordt meddela tillåtelse till hans lösgifvande ur häktet, förordnat, att Hans Bengtsson ofördröjligen skulle i häkte åter inmanas.
Öfver grunden till nyssnämnda beslut om Hans Bengtssons lösgifvande ur häktet begärde Justitie-Ombudsmannen yttrande af Häradsrättens tillförordnade Ordförande, som derom hufvudsakligen anförde, att det icke syntes vara med lag förenligt, att en tilltalad, då straffet icke vore ovilkorligen urbota, toges eller hölles i allmänt förvar endast för att vara till hands för straffets verkställande; att således den omständighet, att domstolen i förevarande fall, hvaruti val i straffpåföljden emellan böter och fängelse ägde rum, ådömt Hans Bengtsson urbota bestraffning, icke bordt kunna föranleda till annat beslut i fråga om hans qvarhållande i häkte, än det, som varit lag enligt, derest Hans Bengtsson blifvit fäld endast till böter, och detta så mycket mindre som domstolens beslut icke kunnat verkställas förr, än det vunnit laga kraft, samt, öfverklagadt, möjligen blifvit ändradt, i hvilket sistnämnda fall, Häradsrättens utslag således icke varit det rätta, utan Häradsrätten äfven bordt ådöma endast böter och frigifva den tilltalade; samt slutligen att, på sätt ofvan blifvit antydt, stadgandet i 1 Kap. 2 § Straff-balken icke syntes vara fullt tillämpligt på det fall, då straffet för förbrytelsen icke ovilkorligen vore, fastän det möjligen kunde blifva, urbota Härvid anmärkte Justitie-Ombudsmannen att, om än medgifvas borde, att de förbrytelser, för hvilka lagen stadgar antingen bötespåföljd eller ock urbota ansvar, icke alltid, utan endast med afseende på de försvårande omständigheter, som med förbrytelsen stått i sammanhang, vore att hänföra till grofva missgerningar, deraf 7 likväl just syntes följa, att, då sådana omständigheter förefunnes, den tilltalade måste behandlas i enlighet med de föreskrifter, som gälla för »grofva missgerningsman»,• att domaren derföre också under ransakningen måste noggrannt gifva akt på de förhållanden, hvilka bestämma förbrytelsens art af svårare eller lindrigare; alt när, såsom uti det nu förekomna fall, de svårare omständigheterna vore öfvervägande och så styrkta, att domaren på grund deraf funne sig böra ådöma urbota bestraffning, domstolen jemväl borde både anse sitt beslut lagenligt och, i hvad på den ankomme, i öfverensstämmelse dermed förordna angående den sakfäldes förvarande, och, om åter domstolen först derigenom, att beslutet fått vinna laga kraft eller att detsamma, ehuru öfverklagadt, blifvit faststäldt, funne sig förvissad om beslutets laglighet,
detta utmärkte en allt för ringa tillit til! eget omdöme; att, som Häradsrätten, genom sitt i fråga varande utslag, för begagnande af lifsfarligt vapen, — och detta, enligt Justitie-Ombudsmannens omdöme, på fullt giltiga grunder •— dömt Hans Bengtsson att straffas med arbete å fästning i tre månader, så hade Häradsrätten, med tillämpning af 4 Kap. 2 § Straffbalken, jemväl bordt förklara Hans Bengtsson skyldig att till dess annorlunda kunde i vederbörlig ordning varda stadgadt, i häkte förblifva; att den nu förelupna motsatta lagtillämpningen äfven haft med sig den menliga påföljd, att Hans Bengtsson icke kunnat ertappas, sedan Kongl.
Hofrätten meddelat det utslag, hvarigenom han förklarats skyldig att träda i häkte; i följd af hvilket allt och då tillförordnade
Domhafvanden yttrat sig i förevarande hänseende hysa helt andra åsigter, än dem
Justitieombudsmannen ansåge med lag öfverensstämmande, det vore nödigt, att frågan i behörig ordning komme under pröfning, Justitie-Ombudsmannen föranfäts att genom skrifvelse den 28 Oktober 4 859 uppdraga åt Advokat-fiskals-embetet i Kongl. Göta Hofrätt att emot bemälde t. f.
Domhafvande för hvad sålunda anmärkt blifvit anställa laga åtal.
Sedan Advokat-fiskals-embetet afgifvit memorial i ämnet, hade t. f.
Domhafvanden uti deröfver infordrad förklaring anfört, bland annat, att, om han, då han af Justitie-Ombudsmannen tilläts att i saken meddela yttrande, haft kännedom om Kongl.
Hofrättens ofvanberörda utslag, han tvifvelsutan skulle hafva medgifvit, att hans uppfattning af stadgandet i 4 Kap. 2 § Straff-balken, vid tillämpning på sak af förevarande beskaffenhet, måste, såsom grundad på en af Kongl. Hofrätten icke godkänd tolkning af berörda lagrum, vara oriktig; hvarföre t. f. Domhafvanden då mera icke vidhölle sin till Justitie-Ombudsmannen uttalade mening; men att ej mindre saknaden af en bestämd föreskrift, att till urbota straff af Underrätt sakfäld person borde hållas häktad, äfven i det fall att lindrigare straff kunnat honom ådömas, än ock svårigheten att bestämma, hvilka tillhyggen borde hänföras till »hfsfarhga vapen», hvarom olika meningar skulle visat sig, syntes tala till ursäkt för t f.
Domhafvanden och ådagalägga, att det anmärkta beslutet, sorn tillkommit i god afsigt och i följd af regeln, att i tvifvelaktiga fall heldre stadna vid en lindrigare än strängare mening, icke varit föranledt af uppenbar vårdslöshet eller oförstånd, hemställande förthy t. f.
Domhafvanden 8 att någon annan påföljd af åtalet icke måtte i fråga komma, än ett förklarande, att Häradsrätten i fråga om Hans Bengtssons qvarhållande i häkte bordt annorlunda, än som skett, förfara.
Hofrätten meddelade utslag den 5 Juni 1861 af innehåll, att emedan Häradsrätten saknat allt stöd af lag för sin emot den i omförmälda brottmål tillämpade ansvarsbestämmelses ändamål, eller obehindrad verkställighet af det ådömda straffet, uppenbarligen stridande föreskrift om Hans Bengtssons lösgifvande, samt denna föreskrift jemväl haft den, så väl för vidmakthållandet af lagens anseende i allmänhet som för skyddandet af den personliga säkerheten isynnerhet, högst menliga påföljd, att en om groft brott mot nämnda säkerhet lagligen förvunnen person icke, så vidt bandlingarne visa, kunnat till undergående af honom ådömdt straff befordras, thy och då, hvad tillförordnade
Domhafvanden till sitt urskuldande andragit, icke förtjenade ringaste afseende, pröfvade Kongl. Hofrätten, i förmågo af 4 Kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma honom att för detta om oförstånd vittnande oriktiga domslut böta Femtio Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kronan, Kinnevalds Härad och Advokat-fiskals-embetet, skolande, enligt Kongl. Brefvet den 26 Oktober 1790, t. f.
Domhafvandens andel i Häradets lott af dessa böter tillfalla Kronobergs läns Lazarett.
I anledning af anmäld klagan öfver dröjsmål med ett på Magistratens i Sala handläggning beroende arfskifte, hade Justitie-Ombudsmannen förordnat åtal inför Kongl. Svea Hofrätt emot bemälde Magistrat.
De omständigheter, hvilka anfördes till grund för berörda klagan, voro, i största korthet framstälda, följande:
Två äkta makar hade upprättat inbördes testamente, enligt hvilket vid ena makans död, den efterlefvande skulle intill sin död sitta i orubbad besittning af all qvarlåtenskapen i boet, hvilken sedermera borde fördelas emellan bägge makarnes arfvingar.
Mannen dog 1838, hustrun den 28 Januari 1847.
Makarnas äktenskap var ej välsignadt med bröstarfvingar; men hustrun hade af ett föregående äktenskap en före henne afliden dotter, som efterlemnat omyndiga barn.
Mannen efterlemnade såsom arfvingar broders barn och barnabarn.
Den 20 Oktober 1850 utsåg Magistraten i Sala, der arflåtarne i lifstiden bott, af sina ledamöter två
Deputerade att förrätta arfskifte efter bemälda makar emellan deras ofvan uppräknade arfvingar.
Ett sådant skifte verkstäldes ock den 10 Oktober 1851.
Det klandrades likväl, å ömse sidor.
Rådstufvurätten i staden förordnade, genom utslag den 17 Maj 1852, att nytt skifte skulle förrättas, i enlighet med de grunder, som i utslaget stadgades och, i anledning af 9 af sökt ändring i berörda utslag, meddelade ej allenast Kongl. Hofrätten, medelst dom den 19 Juli 1854, utan ock Kongl. Majit, genom nådig dom den 1 2 Februari 1857, åtskilliga rättelser i grunderne för den nya delning af boet, sorn, enligt Rådstufvurättens icke öfverklagade föreskrift skulle äga rum.
Den 22 Mars 1858 ingaf målsmannen för hustruns arfvingar till Magistraten en skrift, deruti han, under åberopande af Kongl. Maj-.ts nyssberörda dom, anhöll, att Magistraten, så fort som möjligt, måtte vidtaga lämpliga åtgärder för skiftets verkställande och erbjöd sig att lemna de för arfsutredningen nödiga handlingar.
På denna ansökning meddelade Magistraten den 5 Juli 1858 det beslut, att ifrågavarande arfskifte skulle den 24 nästderpåföljande Augusti inför Magistraten å Rådhuset förrättas.
Denna dag tillstädeskommo för skiftets verkställande de två förutnämnde Magistratens
Deputerade samt arfvingarnes ombud.
För mellankomma hinder kunde skiftet då icke ske; men ombudet för mannens arfvingar ingaf ett förslag till skifte, och den öfverenskommelse träffades, att nytt sammanträde för förrättningens afslutande ofördröjligen skulle hållas och hustruns arfvingar emedlertid vara berättigade att under då instundande September månad inkomma med skriftliga anmärkningar emot nämnda skiftesförslag, hvilka anmärkningar ombudet för mannens arfvingar derefter skulle äga att med påminnelser bemöta.
Denna skriftvexling slutade den 10 Oktober 1858, då nyssberörda påminnelser af ombudet för mannens arfvingar öfversändes med posten till den ene af Magistratens Deputerade.
I påminnelserna tillkännagafs, att några officiela uppgifter till stöd för ett af sistbemälde arfvingar framstäldt påstående skulle, så snart de hunnit anskaffas, till arfskiftesförrätlningen blifva meddelade, och anhölls tillika, att någon dag före då innevarande Oktober månads utgång måtte till skiftets afslutande varda utsatt.
Härpå svarade sistbemälde
Deputeraden i bref, att nvssberörde anhållan icke kunde efterkommas, i anseende till hans förestående bortresa under Oktober månad, men att han, efter hemkomsten, ville uppgifva den tid, då han och den andre
Deputeraden kunde till skiftets företagande blifva ledige.
Sedan tre månader ytterligare förflutit, utan att slik uppgift ankommit, hade samma ombud uti en till Magistraten stäld skrift, den han i enskildt bref öfverskickat till tillförordnade Borgmästaren, fört klagan öfver Magistratens
Deputerades underlåtenhet att i fråga varande arfskifte företaga, samt yrkat att desse måtte förpligtas samma skifte ofördröjligen uppgöra och afsluta.
Denna skrift föredrogs icke i Magistraten, utan öfverlemnades enskildt till den ene af de Deputerade, hvarefter t. f. Borgmästaren i skrifvelse till Ombudet den 14 Mars 1859 förmälde, att skiftet under sistnämnda månad skulle blifva färdigt.
Sådant hade sedermera likväl icke skett vid slutet af påföljande September månad, då Ombudet ingaf sin klagoskrift till Justitie-Ombudsraannen.
Sedan Justitie-Ombudsmannen öfver klsgoskriften hort Magistraten, och klaganden med påminnelser i anledning af Magistratens förklaring inkommit, uppdrog Justitieombudsmannen åt Advokatfiskals-Embetet i Kongl. Svea Hofrätt att hos Kongl. Hofrätten anställa åtal.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1862 års Riksdag. 2 40 Uti memorial den 24 November 4859 tilltalade Advokatfiskals-Embetet Magistraten derföre: 4) att, efter det ansökning om åtgärders skyndsamma vidtagande, för att, i enlighet med Kongl. Maj:ts åberopade dom, få skiftet afslutadt, blifvit den 22 Mars 4858 ingifven, Magistraten ej öfver samma ansökning meddelat något yttrande förr, än den 5 Juli nämnda år, då Magistraten beslutat, att skiftet, som, efter Advokatfiskalens åsigt, kunnat och bordt ske åtminstone i Maj månad 4 858, först den 24 påföljande Augusti skulle inför Magistraten å Rådhuset förrättas. 2) att, sistnämnde dag, ärendet ändock icke företagits af Magistraten, utan, i strid med dess nyssberörda beslut och utan att något annat förordnande veterligen sedermera tillkommit, handlagts af endast två Magistratens Ledamöter; samt slutligen 3) att, sedan förrättningen då blifvit uppskjuten, på det arfvingarne, å ömse sidor, skulle få tillfälle sina påståenden skriftligen utveckla, och sådan skriftvexling derefter ägt rum, ärendet, oaktadt från mannens arfvingars sida yrkanden blifvit framstälda om detsammas fortsatta handläggning, alltsedermera fått ligga nere.
Öfver detta Memorial afgåfvo Magistratens Ordförande och Ledamöter förklaringar och Kongl. Hofrätten afgjorde målet genom utslag den 43 Februari 4861, som innehöll, att emedan, om än den af Magistraten uti förklaringen åberopade omständighet, att Kongl. Majrts ofvan omförmälda dom den 42 Februari 4 857 icke varit bilagd den ansökning, hustruns arfvingars målsman den 22 Mars 1858 till Magistraten ingaf, samt icke heller sedermera förr än i början af påföljande Juni månad till Magistraten inkommit, må hafva föranledt, att ansökningen ej kunde bifallas, samma omständighet likväl icke lagligen utgjort hinder för Magistraten att yttrande öfver ansökningen meddela, ty fann Kongl Hofrätten Magistraten hafva felat derutinnan, att ett så beskaffadt yttrande ej förr än den 5 Juli 1858 blifvit meddeladt; hvaremot Kongl, Hofrätten ansåge, det Magistraten, hvarken af dess sislberörde dag fattade beslut, eller någon gällande föreskrift, varit förhindrad, att, på sätt som skett, skiftesärendets handläggning åt
Deputerade öfverlemna; och ehuru, sedan vid det sammanträde, som till följd af Magistratens meranämnda beslut ägt rum den 24 Augusti 4 858, Magistratens
Deputerade, af uppgifven orsak, då icke kunnat skiftet verkställa, utan emellan samtlige vederbörande den öfverenskommelse blifvit träffad att, efter det hustruns arfvingar erhållit tillfälle att, under nästpåföljande September månad, till
Deputerade inkomma med skriftliga anmärkningar emot de å mannens arfvingars sida, vid berörda sammanträde, framstälda 'påståenden, och de sistnämndas Ombud fått påminnelser vid samma anmärkningar afgifva, nytt sammanträde till förrättningens afslutande ofördröjligen skulle hållas, den af nyssbemälda
Ombud uti skrifvelsen till den ene af Magistratens Deputerade, den 41 Oktober 1858, gjorda anmälan, att åberopade handlingar skulle, så snart de kunde erhållas, varda arfskiftesförrättningen meddelade, kunnat gifva anledning till det antagande, att ombudet önskat uppskof med det nya skiftessammanträdets utsättande, intilldess nämnde handlingar inkommit; likväl 11 och som upplyst vore, att samme
Deputerade i Januari 1859 erhållit kännedom derom, att, fastän de sålunda åberopade handlingarne ej aflemnats, Ombudet icke destomindre påfordrade förrättningens afslutande, så ansåge Kongl. Hofrätten det ligga Deputeraden till last att han. sådant oaktadt, under den längre tid, sorn derefter, intill dess åtalet anstäldes, förflutit, icke vidtagit någon åtgärd för arfskiftets fullbordande; men enär, så vidt i målet upplyst vöre, den andre af Magistratens
Deputerade icke erhållit någon kunskap om Ombudets berörde påfordran, samt den till Magistraten stälda skrift, som Ombudet i enskildt bref till tillförordnade Borgmästaren den 18 Januari 1859 öfversända och hvilken skrift innehållit, jemte klagan öfver dröjsmålet med skiftesförrättningnns vidare handläggning, yrkande om
Magistratens åtgärd för samma förrättnings bringande till slut, icke blifvit till Magistraten inlemnad, fann Kongl. Hofrätten det Magistratens öfriga Ledamöter, med undantag af förrbemälde ene Deputerade, icke kunna till något ansvar för samma dröjsmål fällas; och skulle i följd häraf, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken och Kongl. Brefvet den 2 Maj 1766, Magistratens öfrige ledamöter böta, hvar för sig, Tjugu
Daler silfvermvnt med Tio Riksdaler samt förrbemälde ene Deputerade Sjutio Daler med Tretiofem Riksdaler Riksmynt till treskiftes.
Detta utslag är icke å Justitie-Ombudsmannens sida öfverklagadt.
I aktionsmålet emot Landshöfdinge-embetet i Westmanlands län, för oriktig tillämpning af 1 Kap. 9 § Utsökningsbalken, hvarom i 1860 års Berättelse, sid. 60 närmare förmäles, har Kongl. Majit, under den 30 Juli 1862 meddelat nådigt utslag och deruti förklarat, att Kongl. Majit funnit skäl icke vara anfördt, som kunde föranleda ändring i Kongl. Hofrättens öfverklagade utslag.
Förre Karduansmakaren P.
Kjellgren hade uti en till Justitie-Ombudsmannen ingifven vidlyftig skrift fört klagan emot
Rådstufvurätten i Norrtelje hufvudsakligen öfver orätt dom och deraf föranledt olagligt inmanande i häkte.
Grunden till nämnda klagan låter kortast framställa sig sålunda:
Å inställelsedagen i Kjellgrens vid bemälde Rådstufvurätt anhängiga konkurs, den 22 September 1851, hade Grosshandlanden W, H.
Kempe- bevakat fordran å Fyra Hundra Riksdaler Banco med ränta, enligt ett den 10 December 1849 utfärdadt, med Garfvaren Conrad Valtentin Kjellgrens namn undertecknadt, skuldebref å nämnda belopp, samt tillika ej allenast anmält, att hos annan domstol åtal emot Per Kjellgren blifvit väckt, för det han skulle falskligen i sin sons, bemälde C. V.
Kjellgrens, namn skrifvit ofvannämnda skuldebref, utan ock förbehållit sig att, sedan utslag der - 12 öfver fallit, få detsamma till Konkurs-domstolen ingifva.
Efter åtskilliga af sistnämnde domstol gifna särskilda förelägganden, inlemnade Kempe slutligen till Rådstufvurätten Kongl.
Maj:ts den 23 November 1852 gifna utslag, fastställande Kongl. Hofrättens utslag af den 20 November 1851, hvarigenom Per Kjellgren, är vorden ansedd förvunnen att hafva falskeligen skrifvit omförmälda skuldebref och det derefter i liqvid med Kempe användt samt derför, äfvensom för annat förfalskningsbrott, blifvit dömd att, enligt 8 Kap. 3 § och 61 Kap. 1 § Missgerningsbalken, mista äran och böta Tretton Riksdaler 16 skillingar Banko.
Sedan, i anledning häraf, Stadsfiskalen, såsom allmän åklagare i konkursmålet, till domstolen hemstält, huru Kjellgren, efter hvad emot honom sålunda förekommit, borde i ansvarsväg anses, så har Rådstufvurätten genom slutlig dom den 4 Juli 1859 sig utlåtit, bland annat, att, enär Per Kjellgren vore förvunnen att hafva i liqvid med Kempe användt ofvanberörda af honom med sonens namn undertecknade skuldebref, samt derigenom gjort sig saker till bedrägligt förfarande af den beskaffenhet, sorn i 43 § Konkurslagen af den 12 Mars 1830 omförmäles, dömdes Per Kjellgren, i förmågo af nämnda lagrum, att såsom bedragare stå vid en påle i halsjern å torg och skämmas två timmar samt derjemte hållas två år till arbete å kronans fästning, hvilken dom, derest den vunne laga kraft, skulle i allmänna tidningar kungöras; äfvensom Rådstufvurätten förklarat Per Kjellgren skyldig att genast träda i häkte; i följd hvaraf han, den 5 Juli 1859, är vorden afförd till Länsfängelset, der han allt sedermera nödgats förblifva intilldess, efter anförda besvär öfver Rådstufvurättens dom, Kongl. Hofrätten genom utslag den 3 Nov. 1859, förklarat, att, enär verkställighet redan följt på Kongl. Majlis åberopade utslag, derigenom Kjellgren blifvit dömd till ansvar för de brott, han med ofvanförmälde skuldebref föröfvat, Kongl.
Hofrätten funnit frågan om vidare påföljd för samma förseelse ej kunna under pröfning komma, i anseende hvartill Rådstufvurättens beslut blifvit upphäfvet.
I det utlåtande, Justitie-Ombudsmannen från Rådstufvurätten infordrade öfver Kjellgrens klagan, anfördes, i afseende på Rådstufvurättens ofvanberörde den 4 Juli 1859 meddelade dom, att Rådstufvurätten ansett, att, enär ostridigt vore, det klaganden svikligen förmått
Kempe att anförtro honom lån å nu i fråga komna skuldebref, hvars oriktiga och falska beskaffenhet klaganden afvetat, klaganden, oaktadt han förut blifvit dömd för förfalskning af samma skuldebref, icke borde undgå att derjemte för sådant svikligt förfarande emot Kempe, hvilket vore att hänföra till de i 43 § Konkurslagen upptagna fall, straffas såsom bedräglig gäldenär, då Konkurslagen icke innehölle eller ens antydde, att bedräglig gäldenär, som i transaktion med sina borgenärer gjort sig skyldig till förfalskning, skulle, derigenom att han för förfalskningsbrottet blifvit straffad efter allmän lag, kunna undgå ansvar, jemlikt nämnda § i Konkurslagen.
Härvid anmärkte Justitie-Ombudsmannen, att det väl borde medgifvas att, derest åtal för förfalskningsbrottet förekommit på samma gång som frågan om ansvar för <3 bedrägeri i konkurs, tvifvel kunnat uppstå om rätta tillämpningen af de särskilda lagbuden; men att den grundsats, att ett och samma brott ej finge mer än en gång bestraffas; vore i rättsbegrepp och rättskänsla så djupt rotfästad, att den ej behöfde, på sätt Rådstufvurätten tycktes antaga, i beskrifven iag uttryckligen stadgas för att vid dömande tjena till efterrättelse.
Och som Rådstufvurättens i strid med nämnda grundsats fattade beslut haft den påföljd, att klaganden blifvit i häkte inmanad och under fyra månader qvarbållen, så ansåg Justitie-Ombudsmannen sig icke böra förmena klaganden att få sin talan emot Rådstufvurätten lagligen pröfvad; hvarföre Justitieombudsmannen, i skrifvelse den 31 December 1860 till Advokatfiskals-Embetet, förordnade i och för denna sak åtal inför Kongl. Svea Hofrätt emot Rådstufvurätten i Norrtelje.
Sedan i detta mål skriftvexladt blifvit, och såväl ansvars- sorn ersättningsanspråk emot Rådstufvurätten framställde, meddelade Kongl. Hofrätten den 11 Juli 1861 det utslag, att, ehuru, enligt hvad Kongl. Hofrättens ofvanåberopade, den 3 November 1860 meddelade utslag innehölle, Rådstufvurättens anmärkta förfarande vore oriktigt, dock som frågan derom kunde anses hafva varit i den mån tvifvelaktig, att detta Rådstufvurättens förfarande icke borde hänföras till sådant fall, som i 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken omförmäles, så funne Kongl. Hofrätten Rådstufvurättens Ledamöter ej kunna till ansvar i målet fällas eller förpligtas att derutinnan fordrad ersättning utgifva.
Hofrättens utslag, som meddelades under det min företrädare, sedermera aflidne Justitie-Ombudsmannen Wester, befann sig på embetsresa och öfversändes till honom från Expeditionen, påträffades bland hans efteriemnade papper, då jag efter hans den 4 Augusti 1861 timade död, den 11 i samma månad anlände till Philipstad.
Besvärstiden hade då föregående dag, den 10 Augusti, eller sex dagar efter det hastiga dödsfallet, tilländagått.
Åtskilliga borgare i Waxholm hade uti en till Justitie-Ombudsmannen den 2 Februari 1860 ingifven skrift fört klagan öfver det sätt, hvarpå Magistraten i nämnde stad behandlat frågan om tillsättande af riksdagsfullmägtig för staden, efter Rådmannen derstädes, kanslisten i Kongl.
Kammarkollegium C. N. Rathsman, hvilken genom Wallof!
Borgareståndets beslut blifvit förklarad sakna behörighet att vara riksdagsfullmägtig för Waxholm.