Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
K. M. har visserligen till uppmuntran för honom beviljat inlösande af 200 exemplar utaf arbetets första 24 ark efter 4 sk. l):co för arket, men denna förmån, hvarigenom de med arbetets lifgifvande förenade betydliga koslnaderne knappast till £ kunna bestridas, äfven om den för återstoden kunde vinnas, betryggar utgifvaren ingalunda emot förlust på blotta trycket, papper m. m.
Den enda utvägen för vinnande af detta ändamål är att kyrkan, till hvars tjenst arbetet närmast egnar sig, träder emellan, för att befordra dess utgifvande.
Motionären tillåter sig derföre föreslå, att af hvarje moderkyrka och annex i riket ett exemplar inlöses, sedan arbetet blifvit fulländadt och uti ett starkt välskt band bundet efter 4 sk. b:co för hvarje tryckt ark, dock icke utöfver 200, börande uti detta pris inberäknas inbindning, det arktal, som öfversliger detta antagna högsta, och de porträtter, som åtfölja arbetet.
Då det likväl för utgifvaren torde medföra betydlig svårighet all anskaffa och förskjuta en större förlagskostnad, anser motionären honom böra undertödjas med ett förskott.
Fördenskull föreslås, att, i den mån tryckningen fortgår, det bestämda antalet exemplar uti afdelningar af omkring 50 ark, öfverlemnas till offentlig myndighet, t. ex. Högv.
PresteSlis cancelli-direktion, att bedömas och enligt arbetets plan gillas eller ogillas.
Emot dess qvitto på hvarje afdelning skulle utgifvaren äga att såsom förskott uti R.
St:s riksg:skontor uppbära § eller minst hälften af det deremot svarande betalningsbeloppet.
På utgifvarens bekostnad försändas exemplaren till stiftens konsistorier, för att utdelas, och han erhåller genom slutligt qvitto ett tillägg om hela det belopp för arbetet, som honom bör tillkomma, sedan 3 procent derå blifvit afdragne för konsistorie-notariernes besvär, och likaledes 3 procent till cancelli-direktionens omkostnader; ägande utgifvaren att uti riksg.kont. genast uppbära återstoden af det honom tillkommande beloppet.
De af kyrkorne inbetalte medlen insända konsistorienotarierne, med afdrag af 3 procent för egen räkning, skyndsam* / 208 Den 15 December f. m. ligen till cancelli-direktionen, sora, efter innehållande af sin procent, dem till riksg.kont. aflemnar.
Jag anhåller alt denna motion må till vederbör.
Remitterades till Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. Upplästes följande af Hr Wallenstråle, Paul Emil, inlemnade motion:
Ehuru aflägset ifrån de sköna konsternas egentliga hemland och oaktadt den långsamhet hvarmed bildningen och upplysningen framskridit mot norden, var dock vårt älskade fädernesland, under den tid de sköna konsterna började blomstra, icke främmande för dem och saknar icke eller sin egen konsthistoria, hvilken, med karakteristiska drag, visar konstens framsteg, och den ståndpunkt hvarpå denna i hvarje sekel sig befunnit.
Men i likhet med andra menniskoverk försvinna stundeligen spåren deraf, och om cj skyndsamma åtgärder vidtagas för desammas räddande undan förstörelsen, skall snart icke något mera af våra äldre konststycken återslå ån traditionerna derom att de en gång funnjls till.
Ej blott för den egentlige konstnären och konstälskaren hafva desse ett högt intresse, hvilket otvifvelaktig!, skulle öka sig i samma mån de blifva mera kända och lättare tillgängliga, utan af ett ännu högre värde äro de för historieforskaren, genom de upplysningar och åskådliga afbildningar de lemna om historiskt märkvärdiga personer, ställen, tilldragelser, seder och bruk m. m., hvilka blivit af häfdalecknaren oanmärkle eller ofullständigt och vanställdt beskrifne.
I alla delar af landet finnas otaliga minnesmärken efter våra förfäder, samt en mängd konststycken, ofta af ett oskattbart värde, hvilka dels äro alldeles okände och dels af okunnigheten lemnäs ulan all uppmärksamhet, samt derföre ulan förskoning öfverlemnas åt förgängelsen; att derföre rädda dessa, är ändamålet med denna min vördsamma framställning.
Visserligen hafva flere för konsten och historien nitälskande monarker, genom särskilde, lid efter annan, utfärdade stränga påbud, sökt hindra förstörelsen af våra forntida minnen, och hafva åt Vitterhets- Historie- och Antiqvitets-Akademien uppdragit att om dem taga vård samt tillse alt desamma måtte undanryckas vandalismens härjningar; men i saknad af nödigt understöd och tillfälle att aflöna en kunnig och artistiskt bildad person, hvilken ginge akademien tillhanda med konstföremålens efterspanande och aftecknande, samt i öfrigt under resor i landsorterna kunde tillhandagå med upplysningar om befintliga konstverk och archeologiska föremåls värden, äfvensom om sättet och angelägenheten af deras bevarande, har bemälde akademi icke på långt när kunnat uträtta hvad som i delta fall så väl behöfves och i många hänseenden varit af högsta vigt.
För 2-.ne år sedan utverkade väl nämnde akademi för en kort der förut lill fäderneslandet återkommen artist Hr N. M. Mandelgren, hvilken under sina utrikes resor förnämligast vinlagt sig
Den 15 D e c e ni b e r f. ni.
209 sig om archeologiska studier och i synnerhet konsten att restaurera äldre och skadade målningar, hos K.
M. ett mindre anslag al 200 r:dr b:co som sedermera för innevar. år blifvit förnyadt lill företagande af resor inom fäderneslandet, de der borde hafva till föremål, att i antiqvarisk väg dels samla, dels afteckna så dana föremål inom konsthistoriens område, hvilka borde undan förgängelsen räddas.
Efter slutade resor har Hr Mandelgren till akademien inlemnat resultatet af hans trägna forskningar och arbeten, bestående af en betydlig samling utaf afbildningar, de fleste färglagde, af historiska och konstföremål, hvilka icke kunna annat än med det största intresse åses af hvar och en som hyser kärlek till konsterna, samt historiska minnen af vårt gamla fädernesland.
De många föremålen Hr Mandelgren aftecknat under den korta tid ofvannämnde uppdrag varat, samt den arbetsamhet och osparda nit linn derunder ådagalagt, angifva ej blott rikedomen på de i landet befintliga konstföremålen, än äfven på Hr Mandelgrens förtjcnster och synnerliga lämplighet till det uppdrag han ägt.
Hr Mandelgren hittills fått uppbära, skall hvar och en, som häraf tager kännedom, finna vara allt för ringa, för att dermed kunna bestrida de kostnader, som med resorna äro förenade och lemna intet öfrigt lill ersättning för hans möda och uppoffringar af tid och cnskilta tillgångar.
Utan förhöjning deri kan han icke vidare härmed fortfara, och mäste derföre, i sådant fall, hans förtjenstfulla arbete lill stor skada för så väl konsterna som historien afstanna.
Till förekommande häraf, är det som jag nu tillåter mig hos R.
St. vördsamt föreslå, alt för ofvan förmäldte ändamål ett anslag af 066 r:dr 32 sk. b:co årligen intill nästa riksdag måtte varda llr Mandelgren beviljad t, med vilkor att han, under Vitterhets-, Historie- och Atiqvitets-Akademiens tillsyn och anordning i likhet med hvad som hittills skedt, genom resor och forskningar i landsorterna, skulle taga kännedom om der befintliga konststycken och äldre historiska märkvärdigheter, samt dem afteckna och derefter för hvarje år till bemälte akademi aflemna ej mindre de gjorda afleckningarne, än äfven en noggrann berättelse om sina arbeten och hvad lian under resan upptäckt och funnit anmärkningsvärd!, hvarförutan Hr Mandelgren borde göra sig underrättad om de i kronans slott och samlingar befintliga målningar och konstverk, samt med förteckningar derå jemte uppgift om deras beskaffenhet till akademien ingå.
Dä denna fråga kommer till handläggning i H.
StatsUtsk., dit jag förmodar att den blifvcr remitterad, utbeder jag mig alt få låta förevisa Utsk. de af Hr Mandelgren till Vitterhets-, Historie- och Antiqvitets-Akademien afgifne ritningar och handlingar, hvilka bäst och mest öfvertygande skola tala för bifall till den framställning jag nu tagit mig friheten göra.
Föredrogs Hr af Ströms, Israel Adolf, den 11 dennes på bordet lagda motion, an gide behofvet af en lag, ronde skogshushållningen. 1 11. 14 210 Den ITi December f. m.
Hr von Stockenström, Carl:
Hr af Ströms nu pä bordet hvilande motion sönderfaller efter min uppfattning uti 2:ne afdelningar, hvaraf den ena behandlar frågan om hushållningen med kronans skogar och den andra innefattar ett förslag till författning ang:de hushållningen med enskilde personer tillhörande skogar.
Jag är den förste ali erkänna den vackra syftningen i denna motion, hvilken härleder sig från en man, som egnat hela sin verksammma lefnad åt vården och omsorgen af våra skogar, denna vår dyrbara egendom; men vågar dock göra några anmärkmr vid det förslag han framställt.
Jag anser detta förslag icke vara lämpligt först och främst derföre, att det blefve omöjligt att kontrollera verkställigheten af de deri påyrkade lagsladgandena, och för det andra derföre, att det strider emot en grundsats, som börjar att allt mer och mer blifva erkänd, den nemi. alt handel och industri böra få utveckla sig under fullkomlig frihet och oberoende.
Det har varit fordna tider förbehållet, att lägga band på landets näringar, men den närvar, har börjat lossa dem.
I detta tidehvarf väcker det förvåning, äfven hos dem som äro böjde för bibehållande af ett prohibilivt system i vår ekonomiska lagstiftning, att elt land finnes, der det vid lifsstraff varit landtmannen förbjudet att annorstädes än på städernes torg försälja sin vara.
Jag kan icke för min del gilla att man söker genom tvångsbud verka på den enskildtes öfvertygelse om rätta sättet att använda sin skog.
Det vore ungefär detsamma som om man sade till åkerbrukaren, att han ovillkorligen skulle så ett visst antal tunnor säd till frambringande af landets behof af spannmål men icke mera, eller om man hindrade honom att sköta sin jord, såsom han sjelf ville.
Jag tror att på upplysningens bana kommer man säkrast till det mål som åsyftas; detta är också den väg, hvarpå man i sednare tider börjat att framgå och der man redan skördat ganska många och vigtiga fördelar.
Sålunda har sedan år 1S12 en bättre hushållning med kronans skogar inträdt, hvilket haft god efterföljd hos många skogsägare, hvarförutan flera goda böcker i ämnet utgifvils.
På Jernkontorets och några enskilde personers bekostnad, har i Westmanland ett enskildt skogsinstitut blifvit inrättadt, hvilket först förlädes vid Ferna bruk, men sedermera flyttats till Westsura under Ramnäs bruk hörande egendom.
I början då detta institut anlades var det mänga af våra s. k. upplyste män, som icke ville erkänna nyttan deraf; och allmogen i främsta rummet sade att det vore något utländskt, som icke passade för vårt fädernesland och att om det vid institutet begagnade hushållningssätt öfverallt infördes, skulle våra skogar snart för all framtid helt och hållet förstöras.
Numera har likväl denna inrättning vunnit det anseende att nästan enhvar större skogsägare i orten skaffat sig en vid institutet undervisad skogsförvaltare och dermed funnit sig belåten.
Afkastningen utaf kol har äfven deraf ökats, så att t. ex. på mark, der förut endast vanns 4 tunnor kol på tunnlandet, fås nu minst 6 tunnor.
Till och med allmogen i trakten har börjat följa exemplet.
Det är på dessa grunder jag anser alt bifall icke bör lemnäs till del väckta för - Den 15 December f. m. 211 slaget, alt genom en författning lägga band på vår skogstillverkning; och om äfven den skildring Hr af Ström gjort öfver det närvar, tillståndet med våra skogar olyckligtvis skulle vara sann, oell om t. o. m. förhållandet med hvarje år blir allt värre och värre, skola vi dock hoppas att upplysningen slutligen skall uttaga sin rätt, samt uträtta flerfaldigt mera, än tvångsåtgärder och ingrepp i den enskildta äganderätten någonsin kunnat verka.
Jag kan icke låta den siste värde talarens yttrande åtfölja den ifrågavar. motionen till vederbör.
Utsk. med mindre, än att jag beledsagar densamma med några anmärkn:r.
Han har nemi. framställt den ganska rikliga satsen, att, i allmänhet all handel och näring trifvas bäst då någon inskränkning deri icke göres och vill deraf draga den slutsats alt äfven skogshushållningen bör vara fri från alla band.
Jag vill fästa lJlsk:s uppmärksamhet derå, att det är af högsta vigt, att den närvar, tiden icke må så förfara med skogarne att ju icke all hushållning, näring och bandel med dem upphöra några decennier härefter och ehuru jag visserligen delar den åsigt all näringarna i allmänhet ej böra hindras med prohibitiver, anser jag dock denna princip ej fullt tillämplig i fråga om hushållningen med rikets skogar, alldenstund en allmän misshushållning med dem skadar våra efterkommande, och träder deras rättigheter för nära.
Genom skogens uthuggning, dä ingen omsorg nedlägges pä dess återväxt, kunna hela provinser snart nog blifva om ej förstörda, åtminstone betydligt nedsatta i värde, hvarigenom hela riket lider.
För det närvar, utgöra skogarne en icke obetydlig del af landets rikedom, och såsom bevis derpå tillåter jag mig nämna, alt sistl. års export af skogsvaror, som likväl öfversteg med nära 50 proc. de föreg:de qvinqvenniernas utskeppning, uppgick om jag rätt minnes lill öfver 750,000 tolfter af plank och bräder, utom alla andra skogsprodukter.
Talaren har vidare yttrat, att man på upplysningens väg skulle säkrast vinna målet, eller en ändamälsenligare skogshushållning, äfvensom han till stöd för sina åsigter åberopat den omständigheten, att skogsinstitut blifvit i sednare tider inrättade och uppgifvit den fördelaktiga verkan af samma inslituter.
Jag erkänner visserligen alt på åtskilliga egendomar har verkan af dessa institut varit ganska förmånlig, men hvartill tjenar upplysning om bästa och rationelasle sättet alt värda skogarne, om, medan denna sprides, skogarne blifva förstörde.
Upplysningen bestrider i alla fall ej den kända saken att om skogar uthuggas och förvandlas lill kapital, ger delta kapital större ränta än den inkomst, som årligen kunnat af skogarne påräknas.
Talaren har gjort en jemförelse emellan landthushållning i allmänhet och skogshushållning, och påstått det vara lika orimligt att föreskrifva huru med skogarna skall hushållas, som att föreskrifva huru mycket af jorden årligen skallsås; men häremot får jag anmärka, att om man misshushällar med en åker, så kan skadan häraf hjelpas under loppet af några få år, hvaremot skadan å skogen genom misshushållning icke botas under mindre än 80 å 100 år.
Då det för landet är afhög 14* - 212 Den 15 December f. m. sta vigt att väl vårda sina skogstillgångar, som äro vigtiga för den allmänna hushållningen, vigtiga för vår jernhandtering, och vigtiga för vår export, kan jag icke annat än tillstyrka bifall åt Hr af Ströms motion.
Då jag till cn början anhåller att fä förena mig med Hr von Stockenström, torde det äfven tillåtas mig att fä angifva de orsaker, hvarföre jag icke kan dela Frih. Raabs åsigler i ämnet.
Det kan ju icke nekas, att det vore föga konseqvent att stifta nya inskränkande lagar för skogshushållningen, då man vill hafva fullkomlig frihet i de öfriga näringarna och medgifvas måste, att hufvudsakligast bergsbruken äro i behof af skogarne.
Raab omnämnt, i afseende på exporten af skogsprodukter, förringar ingalunda verkan af min sats, enär utskeppningen varit föranledd af tillfälligt högt stegrade priser, dessutom hafva de större timmerträden icke kunnat användas till kolning och hellre än låta dem ruttna på roten, tror jag del varit förenligt med en klok hushållning att utskeppa dem.
Visserligen har mången totalt nedhuggit sina skogar, men detta är partiell och inträffar icke ofta.
Raab bar yttrat, att det vore stor skillnad emellan landtbruk och skogshushållning, derföre alt vanskötsel af ett landtbruk inverkar menligt endast några år, hvaremot en nedhuggen skog icke förr ån efter 100 år hinner återuppväxa.
Häremot tror jag att den anmärkn. med mycket skäl kan göras, att det finnes icke allenast skogar, der återväxten sker på mycket kortare tid, utan äfven sådane, som då man anlitar dem utvisa att misshushållning med dem ägt rum just derföre, att de icke förr blifvit anlitade, helst det visat sig alt nästan hvart 3(>4:de träd ruttnat på roten och varit således oanvändbart till kolning och sågning.
För min del önskar jag att denna likasom hvarje annan näringsgren må lemnäs så fri som möjligt och är öfverlygad derom, att hvar och en sköter sä sina skogar, att deraf icke årligen mera nedhugges än behofvet oundgängligen krafvel' och som kan vara förenligt med återväxten.
Den sympati de åsigter, Hr af Ströms motion att inskränka skogsägares rätt öfver sin egendom, vid förllutne landtbruksmöte lyckades tillvinna sig, jemte det understöd Frih.
Raab nu lemnat ifrågavar. motion, föranleder mig att uttala min deremot stridande öfvertygelse.
Det synes mig ett våld å äganderätt att stifta lagar som ingripa i enskildes dispositionsrätt öfver sin egendom.
Med antagande häraf kan ingen föregifven nylla förvandla våld till rätt och sett från hvilken synpunkt som helst böra lagar i sådan anda aldrig stiftas.
Jag har hört invändas att det blir för sent att hushålla med skogen sedan skogen är slut.
Detta synes visserligen sant, men å andra sidan lärer ej bestridas, att det ej lönar mödan hushålla med det som saknar allt värde, hvilket på många orter kan sägas vara förhållandet med skogen, då den ej kan realiseras til!
Den 15 December f. m. 213 den på densamma nedlagda arbetskostnad.
Att under sådana förhållanden ålägga den ena provinsens innevånare en dyr skogsförvaltning under förutsättning alt en annan provins framdeles möjligen kan behöfva denna skog, synes mig temligen obilligt.
Deremot vore otvifvelaktig! af nytta, om, der skog linnes, tillfälle gåfves alt inhemta huru skog ändamålsenligast kunde vårdas och med största fördel begagnas, utan att genom lagar föreskrifva hvarken det ena eller det andra.
I samma mån skogen på sådant sätt visade sig vinstgifvande, skulle otvifvclaktigt en bättre hushållning dermed börja, och ändamålet med Hr af Ströms motion ulan våldsamma medel vinnas.
Om jag emellertid vill tänka mig möjligheten af att denna motion skulle leda till det dermed afsedda mål, inskränkning af den hittills fredlysta äganderätten, sä synes mig stalsmaktcrnes första pligt vara, alt, på samma gång de inskränka ägarens nyttjanderätt af sin egendom, äfven på kraftigare sätt än för närvar, inskränka andras begagnande af samma egendom, hvilket aldrig kan ske annorlunda än genom skogsåverkan klassifikation på sitt rälta ställe, d. v. s. såsom tjufnad.
Raab: 1 anledn. deraf att de 2:ne sista talarne ansett det vara ett ingrepp i äganderätten att försöka afböja skogarncs totala förstöring, får jag fästa uppmärksamheten derå, att, om en person misshushållar med sin egendom, hans arfvingar äga rätt att sätta honom under förmyndare.
Jag hemställer om icke, då en person vanvårdar sin skog, han med samma skäl må ställas under uppsigt som hindrar honom anticipera på de rättigheter, som efterkommande äga af vår samtid.
Stedingk anfört i fråga om begagnandet af de fullvuxna skogarne, utvisar endast, att Frih:n icke tagit kännedom om Hr af Ströms motion, som blott åsyftar att förhindra total uthuggning af icke fullmogen skog, och må detta utgöra ett genmäle å hvad Frihm i del afseendet yttrat.
Hr Dalman, Joh. Gust.
Jag, som i flera år varit landtbrukare och derunder erfarit huru med skogarna i landet förfares, vill blott nämna den omständigheten, att så länge vi hafva en lag, som gör all hushållning med skogarne omöjlig, jag menar skillesstadgan, inser jag icke att någon ny lag i detta ämne är af behofvet påkallad.
Jag vill såsom ex. på skogsförödelsen i följd af skiftessladgan nämna, hurusom å ett hemman med ganska knapp skogstillgång 600 träd nedhöggos för att, till följd af verkstäldt laga skifte, gifvas såsom ersättning till öfrige delägarne i skifteslaget.
Jag skulle derföre tro, att det är bättre att rälta felaktigheterna i de nu gällande lagarne, än att stifta nya med bibehållande af samma felaktigheter.
Anmältes och emottogs på vanligt sätt en af Konungens rådgifvare, chefen för finans-dep:tet m. m.
Hr Sven Abr.
Munthe, som å K.
M:s höga vägnar atlemnade 18 Dess nåd. propos.r och skrifvelse!'.
214 Den 15 December f. m.
För tillämpningen af ekonomiska grundsatser är den allmänna regeln gällande, att ehuru lämplige de än i allmänhet kunna vara, fall dock gifvas, der ett afvikande från dem är nödvändigt.
Så är det äfven med den allmänna satsen alt all äganderätt hör lemnäs i helgd och skyddas mot allt förnärmande.
Hvar och en länkande lärer likväl icke kunna bestrida, att i vissa fall det enskilda bästa klöfver en afvikelse frän äfven denna grundsats, ty enligt densamma strängt tillämpad, skulle t. ex. någon statens tillsyn öfver grufvors bearbetning icke erfordras, men, så vidt jag vet, finnes inom den civiliserade verlden icke något land, der man icke erkänt behofvet att, genom allmän lagstiftning för grufvors bearbetning, söka förhindra det icke oförstånd eller ögonblicklig snikenhet uppoffrar en hel framtid.
Sä har förhållandet till en del varit med grufvorna inom vårt land och jemväl skogarne.
Den som tagit kännedom om naturförhållanden jemväl i andra länder, der likartade lokala förhållanden existera, skall svårligen kunna bestrida, att dessa skogar ursprungligen icke uppvuxit under nuvar. klimatiska förhållanden och, om man nu later tanklösheten obehindradt utrota skogarne, skola vära vintrar göra möjligheten för skogarnes återväxt högst problematisk.
Pä sanningen häraf hafva vi ett bedröfligt exempel från Norrige; der har under danska tiden några inskränkande författningar funnits hvarken i afseende på bergsbruket eller i afseende på skogsförvaltningen, hvilket haft till följd att, då landets rika koppargrufva, Rörås, under Christian IV:s regering upptogs, tillilades utan urskilning den grufvan närmast omgifvande skogen och numera finnes i närheten af grufvan icke något träd af åtminstone gröfre dimensioner.
Afven i vårt land har erfarenheten visat, att hushållningen med skogarna varit lika beskaffad, i hvilket hänseende jag hänvisar till Tönsö grufvor i öster Dalarne, der man huggit bort de träd, som kunnat gifva skydd mot fjellvindarne.
Alla bemödanden och kostnader, för att i trakten af Rörås kopparverk bringa skogen till återväxt hafva varit förgäfves och med den största kostnad hafva kopparhyttorna måst flyttas till aflägsnare orter från grufvan för att erhålla ymnigare tillgäng på kol och det har t. o. m. varit fråga om att förlägga hyttorna inom Svenska gränsen.
Misshushållning med skogarne har nästan ägt rum öfver hela vårt land, och jag anser derföre en lag böra mellankomma till förhindrande af skogarnes totala utödande, hvilket inom de norra otterne, lill men för vår bergshandtering derstädes, synes vara att befara.
Der har, likasom pä många andra ställen, den oordning i skogshushållningen insmugit sig, till följd af Carl IX:s lagar ora skogshushållningen, att man försäljer pä 50 år nyltjanderätten till skogstrakter, der köparen under de bestämda åren äger att skogen afverka och alt på detta sätt, när icke äganderätten lill den försålda marken åtföljer köpet, all skog skall förstöras, är otvifvelaktig!.
Jag vill hoppas, att uti de södra orterne, der man nedhugger och säljer skog utan all beräkning, i en framtid, om ock i en aflägsen framtid, de qvarlemnade kala backarna skola blifva med skog återbeväxte.
Dea 15 December f. m. 215 Frih. von Stedingk: Frih.
Raab har yttrat, att jag icke skall hafva tagit reda på Hr af Ströms ifrågavar. motion, om hvilken jag likväl gjort mig fullständigt underrättad och hvarförutan jag sannolikt icke yttrat mig i frågan.
Jag har nemi. af motionen inheralat, att man medelst fröplantering velat bringa skogarne lill återväxt; Jag hemställer likväl till Eder, mina Hrr! huruvida en ändamålsenlig lag kan stiftas utan deri intagen föreskrift om erforderlige kontroller.
Raab har vidare erinrat, alt den, som misshushålla' med sin skog, är i samma förhållande som den, hvilken vanvårdar sin egendom och derföre blir stäld under förmyndare; denna jemförelse är dock icke här lämplig, ty, ehuru det är ganska riktigt, alt den som missvärdar sin egendom ställes under förmyndarevård, är det likväl hvarken klokt eller användbart att för misshushållning med skog blifva ställd under statens förmynderskap.
Jag fortsätter derföre milt påstående, att skogshushållningen endast tillskyndar bergsbruken någon egentlig fördel och hemställer hvartill det skall tjena att antaga en sådan som den föreslagna författningen under en lid, man tillåtit en fullkomlig fri kolhandel.