Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mea rörde sig ej.
Befallningen upprepades gång på gång i allt strängare ton, men allt förgäfves.
Styf, trotsig och oböjlig stod
Mea utan att synas höra sin styfmoders ord.
“Huru mycket det än smärtar mig att nödgas förbittra din faders sista stunder“, sade doktorinnan slutligen, “så ser jag ej någon annan utväg än att gifva honom del af ditt uppförande i dag, på det att han måtte använda det inflytande han möjligen eger öfver dig för att böja din styfva trotsighet och förmå dig att förödmjuka dig och erkänna ditt fel.“
“Jag trodde, att du älskade din fader, Mea.
Jag trodde, att du ville göra hvad som helst, heldre än att genom ditt uppförande förorsaka honom sorg, då han kanhända blott har några dagar qvar att lefva.
Det gör mig ondt, att jag misstagit mig om dig“.
Det stolta, oböjliga trotset försvann plötsligt från Meas väsende; hon dolde ansigtet i händerna och grät.
“O, var barmhertig, säg ingenting till honom!“ bad hon ödmjukt och ångestfullt.
“Vill du då genast bedja mamsell
Ros om förlåtelse?“
Mea kastade åter hufvudet tillbaka och hennes underläpp svällde trotsigt.
Det var henne mycket svårt att ödmjuka sig, mycket svårt, ja nästan omöjligt att glömma en förolämpning.
Doktorinnan vände sig kallt ifrån henne.
“Var säker, mamsell Ros, att ni förr eller sednare skall få upprättelse“, sade hon, i det hon räckte gouvernanten sin hand till afsked.
“Vi skola väl se, huru länge detta barn djerfves fortfara att trotsa oss.“
Derefter gick hon direkte in i sin mans rum.
Lilla Mea såg ej sin far vidare denna dag; hon hade ej mod att möta hans sorgset förebrående blick.
Det var henne omöjligt att somna, då aftonen kom.
Hennes uppförande under dagen, så stridande mot det löfte hon på morgonen gifvit sin fader, stod bittert för hennes minne.
Den oförrätt hon sjelf lidit blef mindre under loppet af hennes tysta sjelfbetraktelse, och hennes eget fel, den smärta, hon förorsakat sin fader, målade sig i allt bjertare färger.
Plötsligt for, såsom ett smärtans stygn, genom Meas själ den tanken: “Kanske skall han ej se en ny sol gå upp på jorden!
Kanske råkar jag honom ej mer i lifvet!“
Mea for upp från bädden, gjorde en hastig toilett och ilade ned för trappan och in i fadrens rum, der hon störtade på knä vid bädden och utbrast i häftiga tårar.
“Så, så, min kära flicka, sansa dig“, sade fadren, oroad och bekymrad.
“O, pappa, är det möjligt att pappa kan förlåta mig!“ snyftade lilla Mea.
“Kära barn, ja, af allt mitt hjerta.
– Det gjorde mig mycket ondt, lilla Mea, mycket ondt, att du varit så olydig så snart, sedan du lofvat mig att försöka att blifva en god flicka.
Det gjorde mig ondt, men någon vrede kände jag ej mot dig, Mea, mitt enda barn.
Icke sannt, du vill nu ej längre motsätta dig din mors vilja, utan ämnar i morgon bedja mamsell
“Ja, det vill jag för pappas skull, men ej derför att jag tycker mig haft orätt“.
Fadren skakade sorgset och ogillande sitt hufvud, men svarade ej.
“Då du ändå är vaken och uppe“, sade han slutligen, “kan du taga
Bibeln och läsa för mig något derur, hvad du sjelf vill.
Jag behöfver något lugnande att stödja min tanke vid, då jag ligger vaken under natten.
Mitt sinne vill då lätt blifva mycket nedtryckt och hopplöst“.
Lilla Mea tog den stora Bibeln från fadrens skrifbord och öppnade den på sitt favoritställe, den 27 Psalmen.
Med sin milda, behagliga och uttrycksfulla röst, med helig vördnad i ton och åtbörder läste hon:
“Herren är mitt ljus och min helsa; för hvem skall jag frukta mig?
Herren är mitt lifs kraft; för hvem skall jag grufva mig?“
Då hon kom till den 10:de versen, stannade hon ett ögonblick, drog djupt efter andan och läste derefter med låg och bäfvande stämma:
“Min fader och min moder öfvergifva mig; men Herren upptager mig“.
Fadren märkte hennes rörelse och förstod den känsla, som dikterade den.
“Vi öfvergifva dig ej, kära barn“, sade han, “kom ihog, lilla Mea, att du aldrig gifver rum för den tanken, att du är ensam och öfvergifven utan någon, som håller af dig.
Det finnes få ting, som kunna slita bandet mellan föräldrar och barn, Mea, och jag känner mig förvissad att ej döden hörer till deras antal.
“Döden är blott i yttre, lekamligt afseende en skiljsmessa, ty den frigjorda anden är oberoende af tid och rum.
“Jag är fullt öfvertygad, min lilla Mea, att din mor och jag alltjemt skola kunna se dig och vaka öfver dig, bekymras öfver dina fel och glädjas vid hvarje seger du vinner öfver dig sjelf.“
Med hjertat fullt och varmt, med allvarliga föresatser återvände slutligen Mea till sitt rum och somnade lugnt, under det lyckliga drömmar omsväfvade hennes läger.
Följande morgon framförde hon sina ursäkter för mamsell Ros; men tonen och sättet voro långt ifrån ödmjuka, och förhållandet mellan lärarinnan och lärjungen blef vida sämre än förut efter denna tilldragelse.
– Meas förtrytelse försvann visserligen så småningom; men hon kunde ej glömma den skymf hon lidit, och hennes sätt emot lärarinnan blef efter detta aldrig rigtigt vördnadsfullt.
Ros återigen hade, då den häftigaste vreden försvunnit, insett att hon förgått sig, men för högmodig att erkänna detta emottog hon kallt och sträft Meas ursäkter, och hela den förtrytelse, hon borde kännt öfver sin egen häftighet, rigtades nu mot Mea, som framkallat den.
Lektionerna började blifva allt mer och mer plågsamma för Mea; hennes håglöshet tilltog, ehuru hon bjöd till att bekämpa den.
Dagar, veckor, månader gingo emellertid, utan att någon förändring i sjuklingens tillstånd, hvarken till det bättre eller sämre, visade sig.
Tanken på hans bortgång såsom nära förestående blef allt längre aflägsnad från Mea.
Hon var nu van vid att se honom svag och sjuk, och då han ej blef sämre lifvades hon af det hoppet, att han snart skulle börja tillfriskna.
Men en dag i början af Maj, då Märtha och Mea kommo hem från Berghult, möttes de af en syn, som kom
Märtha att uppgifva ett bestört rop, under det Mea tvärstannade och blef dödligt blek, vände sig derefter långsamt bort och var snart försvunnen bland träden.
Ett hvitt lakan var uppsatt för doktorns fönster.
Mea fortsatte länge sin rastlösa vandring; hon kunde ej förmå sig att återvända till detta hem, der hon nu tyckte sig stå alldeles ensam.
Nu fanns det ingen i vida verlden, som bekymrade sig om henne, nu kunde hon gerna dö, ty hon hade intet att lefva för, och ingen skulle sakna henne!
“O, om död vore detsamma som förintelse!“ suckade hon, förblindad af sin häftiga smärta, “då skulle jag ej tveka att sjelf beröfva mig mitt lif.“
Mea hade flera gånger i sitt mörka sinne gått och rufvat på sjelfmordstankar, dock endast då hon var mindre, och det var nu första gången på flera år som en sådan tanke uppstod hos henne.
Hon blygdes öfver det oförståndiga och syndiga i sin egen tankegång, och för att döfva den vilda känslostormen i sitt inre började hon vandra med allt häftigare steg.
Uttröttad till kroppen, men lugnare till själen kom hon slutligen hem.
Blek och stilla som ett andeväsende inträdde hon till sin styfmor och syster i salen.
Hon nalkades doktorinnan och bad henne med låg röst att berätta något om fadrens sista ögonblick, om dödskampen varit lång och, först och sist, om han efterlemnat någon helsning till henne.
För första gången i sitt lif såg
Mea tårar i sin styfmors stränga ögon, rörelse i hennes kalla ansigte.
För första gången hörde hon ett vekt tonfall i hennes röst, då hon besvarade sin styfdotters frågor.
“Han hade inga plågor mot slutet.
I ett par timmar sof han lugnt och jag anade ingen fara.
Men då han vaknade, syntes hans ögon redan brustna, och det dröjde ej många minuter, innan han andades sin sista suck.
Det sista rediga ord han yttrade var “lilla Mea“, hvilket han tvenne gånger upprepade.“
Meas beklämda hjerta fann nu lindring i ymniga, men stilla tårar.
Styfmodren lade sin arm om hennes lif och ville sluta henne i sin famn; men lilla Mea hade aldrig varit van att söka deltagande hos henne, hvarken i sorg eller glädje, och kunde derför ej heller gråta ut denna sin bittraste sorg vid hennes bröst.
Hon drog sig kallt undan hennes famntag och sprang upp till sitt eget rum.
Doktorinnans ansigte mörknade.
“Ständigt samma styfsinnade barn“, sade hon bittert.
“Ständigt samma hårdnackade vägran att mottaga och besvara äfven det ringaste kärleksprof!“
Några veckor efter doktorns död erhöll hans hustru ett bref från Meas mormor, som önskade att få sin enda nu lefvande slägting till sig.
Hon egde en liten landtegendom, der hon inrättat ett barnhem för att årligen gifva fri uppfostran och undervisning åt tio värnlösa flickor.
Hennes enda, ogifta dotter hade varit henne behjelplig vid dessa barns uppfostran, samt dessutom ett väl behöfligt sällskap för den gamla i hennes ensamhet, men hon var nu nyligen död, och mormor längtade mycket efter sin lilla dotter-dotter, på det hon, så mycket hennes unga krafter medgåfvo, skulle ersätta den bortgångnas plats.
Dessa voro de skäl mormor uppgaf i sitt bref till doktorinnan; men egentliga orsaken, hvarför hon önskade att få Mea till sig, var väl den, att hon hade en aning om, att lilla Mea nu efter sin faders död skulle stå ganska ensam i styfmodrens hem, och hon längtade efter att få dela med sig åt henne något af den kärlek, hvaraf hennes eget hjerta öfverflödade.
Doktorinnan lemnade brefvet åt Mea och frågade hur hon önskade, men det skedde på ett sätt, som visade att styfmodren redan, oberoende af hur Meas svar skulle utfalla, hade fattat sitt beslut.
Hon var ingalunda böjd för att låta sin styfdotter lemna sitt hus straxt efter hennes fars död; grannar och bekanta skulle öfver ett sådant handlingssätt kunna göra för styfmodren ogynsamma uttydningar.
Mea gjorde derför ganska klokt, då hon bad sin styfmoder att bestämma öfver henne, ty det skulle föga gagnat henne, om hon yttrat en önskan som varit stridande mot doktorinnans vilja.
Mea hade sällan hört sin mormor nämnas, och ingen hade någonsin lärt henne att hålla detta namn kärt och dyrbart.
Mormodren var för henne en fremling, och som Mea hyste en panisk fruktan för att se nya ansigten och komma i nya förhållanden, var hon genast villig att rätta sig efter sin styfmodern önskan och afstå från denna resa.
Pligtkänslan talade väl emot detta beslut och sade henne, att det var sjelfviskt att vägra, då hon kunde vara sin gamla mormor till hjelp och glädje; men då invände en annan stämma i hennes inre, att mormor i sjelfva verket vore föga betjent med att Mea kom till henne; ty när hade väl någonsin hennes närvaro spridt glädje eller trefnad?
Mea hyste en för hennes ålder ovanligt stark tillgifvenhet för gamla, välkända föremål och förhållanden, och det nya, som eljest plägar leka ungdomen i hågen, var för henne det samma som försakelse af något gammalt, som blifvit henne kärt.
Hon älskade kyrkogården, der nu båda föräldrarna hvilade; der var så lugnt, så stilla, så fridfullt, och der kände hon sig dem så nära.
Hon älskade den gamla, grå byggningen vid skogsbrynet med sina gröna luckor och sitt höga, utstående tak, dit hennes fader först hade hemfört sin unga, älskliga brud, der de lefvat tillsammans ett enda kort år af oblandad sällhet, der lilla Meas egen vagga stått och der slutligen både fader och moder, de enda väsenden, som någonsin varit henne dyrbara, utandats sin sista suck.
Det skulle varit henne ett stort offer att lemna dessa kära, välkända ställen, för att gå okända öden till mötes, och hon lugnade sitt samvete med den tanken, att mormor lätt kunde finna något annat sällskap, som passade henne bättre än lilla Mea.
Så barn
Mea var, lefde hon nu nästan uteslutande i det förflutna, och hennes starkt uppdrifna inbillningskraft fick hjelpa till, der ej minnet förslog.
Hon sökte oupphörligt att bilda sig en föreställning om det lif, hennes föräldrar förde tillsammans under sitt korta äktenskap, hon framkallade för sin själ modrens bild, omgifven af det mest poetiska rosenskimmer, och hon lät sitt minne åter och åter upprepa hvarje smekning, hvarje kärleksfullt ord eller blick, som hennes fader under sin lifstid bestått henne.
Dessa minnen och fantasier utgjorde hennes sällhet, och hon kände intet behof att knyta nya kärleksband.
Att lefva så, att hon kunde glädja föräldrarna i deras himmel, att strida mot sina fel för att en gång få råka dem der, det var nu hela hennes lefnads mål, och på detta mål gingo alla önskningar, drömmar och förhoppningar ut.
Doktorinnan skref till Meas mormor att, som det redan under fadrens lifstid varit ämnadt att Märtha och Mea nästa vinter skulle beredas till Nattvarden af pastor
Klint tillsammans med sina tre skolkamrater, och detta förslag vunnit fadrens bifall, så ville hon ej nu göra någon ändring deri, men hoppades att Mea ett annat år skulle få räkna sig sin mormors inbjudning till godo.
Mea fyllde 15 år samma höst, som Nattvardsläsningen började; Märtha blef 17 under vinterns lopp.
Märtha hade en lifligare och snabbare uppfattningsgåfva än många af hennes jemnåriga; men lilla Meas förstånd hade större mognad, hennes karakter var djupare och mer reflekterande, än man i allmänhet finner hos flickor vid hennes ålder.
Lika litet som under skoltiden, utmärkte sig Mea vid Nattvardsläsningen; hon besvarade aldrig någon fråga, som ej direkte ställdes till henne, och äfven dessa lemnade hon ofta utan svar, ty hennes stora blyghet och misstroende till sig sjelf gjorde att hon aldrig vågade afgifva något svar, om hvars riktighet hon ej var fullt säker, och som hon ej kunde uttrycka i klara ordalag.
Ingen hörde henne någonsin gifva ett origtigt svar, men det oaktadt vidblefvo dock kamraterna den mening de under skoltiden haft om henne, att hon var ganska enfaldig.
Lilla Mea var till hela sin tankegång, hela sin själs rigtning, alla sina intressen, så vidt skiljd från dem, att det ej var underligt att de ej kunde känna sig dragna till henne, lika litet som
Mea kände sig böjd att utbyta tankar med dem.
Hon var så olik unga flickor i allmänhet, att pastor Klint, som saknade verklig kärlek till ungdomen och således verklig förmåga att studera deras karakterer, missförstod henne, liksom alla andra gjorde det, och tog hennes tillbakadragna och slutna väsende såsom bevis på köld, hennes tystnad och blyghet såsom brist på förståndsgåfvor.
Beredelsetiden var ingen lycklig tid för Mea; den var full af oro och tysta strider.
Ju mer tiden för konfirmationen nalkades, ju nedstämdare och fridlösare blef hennes sinne.
Hennes misstroende till egen renhet i afsigterna, allvar i föresatserna blef allt större, och det var med stor ångest och fruktan, hon emotsåg den dag, då hon inför altaret skulle aflägga löften, som hon ej trodde sig ega hvarken vilja eller förmåga att hålla.
Hennes samvete förebrådde henne nu dessutom bittert hennes afslag på mormodrens inbjudning; skulle ej det varit ett godt sätt att glädja modren, om hon egnat sitt lif åt att vårda dennas mor på hennes gamla dagar?
Borde väl någon uppoffring ens tagits i betraktande, då det gällde ett sådant mål?
Hur sjelfvisk hade hon ej varit, huru fullkomligt i strid med sina bästa föresatser hade hon ej handlat!
Och så usel, så sjelfvisk, så kärlekslös och vacklande i sin tro, som hon var, skulle hon djerfvas framträda till Herrans altare!
– Omöjligt!
Och dock visste hon intet sätt att undvika detta.
Hvad skulle styfmodren, hvad skulle pastorn, hvad skulle syskonen och kamraterna säga, om hon nekade att deltaga i konfirmationen?
Men å andra sidan, hur skulle hon våga framträda inför den Allseendes öga, med deladt hjerta, med vacklande tro?
Det var en förfärlig slitning, och Mea hade ingen, vid hvars hjerta hon kunde nedlägga sina bekymmer, ingen som kunde råda och leda henne.
Hon sökte en stödjepelare för sin irrande tanke, men hon kunde ej finna någon.
Bönen gaf henne ingen tröst, ty hon trodde ej, hon hoppades ej, att den skulle vara i stånd dertill.
Konfirmationsdagen på morgonen knackade det sakta på doktorinnans dörr, och lilla Mea inträdde, blek om kinden och med en skygg blick under de sänkta ögonlocken.
Märtha satt på en låg pall vid modrens fötter med sin hand sluten i hennes, så vacker i sin släta, hvita klädning och med det bäfvande och dock lyckliga uttryck i sitt täcka ansigte, som man vanligen finner hos unga konfirmanter.
Doktorinnan steg upp vid Meas inträde, slöt henne vänligt i sina armar, kysste henne och sade: “Gud välsigne dig, mitt barn, på denna högtidsdag!“
Mea lösgjorde sig med en viss nervös häftighet.
“Jag ville blott säga mamma,“ sade hon brådskande, “att jag har tänkt – jag har ämnat – det vill säga, jag har beslutat – att ej deltaga i konfirmationen i dag.“
Sedan dessa ord brådstörtadt och oredigt blifvit framstammade, drog
Mea djupt efter andan, vände sig derefter bort och ilade ut ur rummet, innan doktorinnan eller Märtha funnit ord för sin bestörtning.
Mea hade gått ut, ingen visste hvart, och först sedan högtidligheten i kyrkan redan var slut, återvände hon hem.
Curt och Erik, som kommit hem för att öfvervara systrarnas konfirmation, bestormade vid middagsbordet
Mea med frågor om orsaken till hennes underliga uteblifvande; och stackars
Mea visste ej hvilket som plågade henne mest, brödernas nästan gäckande uttryck eller styfmodrens isande köld.
Ingen talade ett vänligt eller uppmuntrande ord till henne, ingen sökte vinna hennes förtroende, och för ingen kunde hon öppna sitt beklämda hjerta.
Genast efter middagen ilade hon bort till föräldrarnas graf på kyrkogården för att der gråta ut.
Det beslut hon fattat hade varit resultatet af tvenne nätters vaka under bön och kamp.
Hon trodde sig hafva handlat efter bästa samvete och hade hoppats, att, då hon gjort hvad hon ansåg sin pligt fordra, skulle lugn och frid komma såsom en naturlig följd.
Men hon fann nu, att hon misstagit sig i detta.
Oron, sorgen, bitterheten i hennes sinne var nu större än någonsin.
Mot aftonen kom ett bud från hennes styfmor med befallning att hon genast skulle komma hem; pastorn var der och ville tala med henne.
Mea visste nu, att en häftig storm väntade henne; men hon beväpnade sig med en isande kyla och liknöjdhet.
Blek, med högburet hufvud och trots i hela sitt väsende, inträdde hon i sin faders fordna rum, der pastor Klint och styfmodren väntade henne.
Klint förehöll henne i skarpa och häftiga ordalag, att hon fattat ett så vigtigt beslut på egen hand utan att rådgöra med sin lärare eller mor, förklarade detta mystiska uppförande såsom en formlig förolämpning mot dem, som hade rätt att fordra hennes förtroende, och talade om det djupt kränkande för en så öm, god och samvetsgrann moder, som doktorinnan, att se all sin kärlek belönad med köld, sjelfrådighet och brist på öppenhet och sanning.
Mea svarade på ett sätt, som hon ögonblicket förut skulle ansett omöjligt att någonsin våga, och som hon ögonblicket efter bittert ångrade.
Det brusade häftigt inom henne, och hon kände ett oemotståndligt begär att för en gång få gifva luft åt all den ovilja och bitterhet, som under åratal legat och grott på djupet af hennes själ.
Hon glömde den vördnad, hon var skyldig sin styfmor, glömde alla sina goda föresatser, och det ena ordet tog det andra, till dess hon slutligen gått så långt, att det syntes omöjligt, att hennes styfmor någonsin skulle kunna förlåta och glömma hvad hon yttrat.
Det svaga band, som förut funnits mellan dem, var slitet och skulle väl knappast någonsin kunna återknytas.
Hvarken pastor
Klint eller doktorinnan hade afbrutit Mea i hennes besinningslösa och lidelsefulla utbrott; hon fick tala, till dess slutligen hennes häftighet uttömt sig sjelf, då hon satte händerna för ansigtet, utbrast i passionerad gråt och störtade ut ur rummet.
Samma afton fick hon genom Märtha tillsägelse att genast packa in sina saker och vara beredd att följande morgon lemna sitt barndomshem; efter hvad som passerat kunde hon ej längre få stanna hos sin styfmor.
Mea frågade ej, hvarthän hon skulle skickas, eller hvad man ämnade med henne; det var henne alldeles likgiltigt i det tillstånd af fullkomlig hopplöshet och nedstämdhet, hvari hon nu befann sig.
Sedan alla gått till hvila och det blifvit tyst i huset, kastade hon en schawl öfver skuldrorna och ilade med snabba steg framåt på den lilla gångstigen, som genom en björkhage ledde fram till kyrkogården.
Här, vid föräldrarnas graf, knäböjde hon, lutade ansigtet mot jorden och fuktade mossan med sina lidelsefulla tårar.
Det var ännu tidigt på våren, och nätterna voro kalla.
Då Mea återvände hem, var hon alldeles genomfrusen.
Hon insvepte sig i flera varma schawlar och lade sig på soffan; men hon var ej i stånd att blifva varm, utan skakades under flera timmar af häftiga frossbrytningar, hvilka efterträddes af brinnande feber.
Då hon om morgonen uppstod, hade hon en hufvudvärk, som satte henne ur stånd till hvarje redig tanke.
Märtha omhuldade henne vänligt, öfvertalade henne att dricka en kopp kaffe och nedlade resten af frukosten, som hon lemnade orörd, i en korg till reskost.
Derefter förde hon henne ut till vagnen, som väntade för dörren, samt kysste och omfamnade henne med verkligt systerlig vänlighet.
Curt och Erik stodo på trappan och togo, äfven de, ett hjertligt farväl.
Det gjorde dem ondt om deras lilla styfsyster, som såg så blek och lidande ut.
Ros satt i vagnen vid Meas sida.
Hon hade blifvit anförtrodd vården om henne under resan.
Vagnen rullade bort och Mea lutade sig tillbaka mot kuddarna och tillslöt ögonen.
Hennes pulsar flögo, hennes tinningar bultade, och tankarna voro ett enda chaos.
Hon trodde sig under hela resan vara i en elak dröm, ur hvilken hon förr eller sednare skulle uppvakna för att finna lifvet gå sin vanliga tunga och enformiga gång i det grå huset vid skogsbrynet.
Ros tillät
Mea att ostördt öfverlemna sig åt sina tankar och yttrade knappast ett ord under hela resan.
Först andra dagen på aftonen anlände de till resans för Mea obekanta mål.
De foro genom en susande lindallée öfver en sandad och med sirliga blomsterrabatter prydd gård och stannade slutligen utanför ett litet hvitrappadt trähus med en bred veranda, omgifven af gröna slingerväxter.
Ros steg ur vagnen, men tillsade
Mea att vänta.
Hon gick in, och Mea kunde straxt derefter se henne vid fönstret till ett upplyst rum samtala med ett fruntimmer med silfverhvitt hår och ett obeskrifligt mildt och älskligt utseende.
Det gamla fruntimret pekade lifligt utåt vagnen och försvann derefter genast från fönstret.
Lilla Meas hjerta började att häftigt klappa.
Tänk om det skulle vara hennes mormor, och om hon här skulle röna ett kärleksfullt emottagande!
Nu stod det gamla fruntimret på trappan; vagnsdörren rycktes upp, och Mea slöts i ett famntag så varmt, så innerligt, som hennes lifligaste drömmar någonsin målat.
“Välkommen, mitt stackars, älskade barn!
Se upp, kära min lilla Mea, jag är din mormor.“
Det var en stämma lika mild och välljudande, som den Mea hört i sina drömmar – en kyss lika varm, en blick lika kärleksfull.
Det svindlade för lilla Meas tanke; drömde hon, eller var hon vaken?
Hade hennes moder stått upp ifrån grafven, för att sluta det öfvergifna barnet till sitt hjerta?
Hon lindade armarna om sin mormors hals, dolde ansigtet vid hennes bröst, tryckte sig hårdt intill henne, och milda och välgörande tårar lättade hennes hjerta.
Utmattad till kropp och själ af nattvak, resans besvärligheter och den häftiga sinnesrörelsen, hade Mea fallit i sömn, och då hon åter vaknade, befann hon sig liggande ensam på den mjuka soffan i ett litet kabinett.
Dörren till det upplysta rummet utanför stod på glänt, och der såg hon, kring ett dukadt thebord, en liten skara blomstrande och lyckliga barn samlad, och dessa kastade emellanåt halft skygga, halft nyfikna blickar inåt det lilla kabinettet.
Vid bordets ena enda satt mormodren med sitt blida, lugna och fridfulla ansigte, och vid hennes högra sida hade mamsell
Ros sin plats, och Mea tyckte sig aldrig förr hafva sett ett så mildt och belåtet uttryck i denna dams ansigte.
De talade alla med dämpade röster, och då stundom något af barnen höjde sin stämma öfver den låga hviskningen, hejdades hon genast af mormor, som lade fingret på sin mun för att bjuda tystnad.
Det var tydligt att det var på Mea de tänkte, att det var för hennes skull dessa försigtighetsmått iakttogos.
En obeskriflig känsla af frid och sällhet smög sig till lilla Meas hjerta, en sällhet så stor, att den ej kunde finna sitt uttryck annat än i ymniga tårar.
Hon låg länge stilla utan att med något tecken tillkännagifva, att hon vaknat.