Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan ej föreställa mig, att Ridderskapet och Adeln och BondeStåndet, hvilka detta Utlåtande så nära rörer, enhälligt tillstyrkt detsamma inom Utskottet, om ej den gamla Författningen varit sämre, och jag skulle sålunda häldre .begära bifall än afslag till detta Utlåtande; men för att få saken utredd anhåller jag, att, om det ej andra gången hvilat på bordet, det måtte lill nästa plenum få blifva h vilande.
Uti denna anhållan förenade sig Herr Riben, Carl /Vilhelm.
Hans Excellence Herr Grefven och LancltMarskalken förklarade, att då flere Ledamöter förenade sig uti anhållan om Utlåtandets ytterligare hvilande på bordet, sådant enligt 4,9 § Riksdagsordningen icke kunde förvägras.
Högloflige Ridderskapet och Adeln åt skiljdes klockan 2 e. m. lu fidem prolocolli O. J. Lagerheim.
Den 3 Fe b r 11 a r i i e. m. Onsdagen d. 3 Februarii i83o.
Hans Excellence Herr Grefven och Lan dtMar skalken yttrade, det han ansåg sig böra i Ståndets minne återkalla, att en af Herr Dalman, Lars Johan, i denna förmiddags plenum väckt motion, af Hans Excellence ansetts vara af den beskaffenhet, att icke böra i Protocollet qvarstå.
Någon erinran häremot hade väl icke innom Ståndet blifvit gjord, och hade Hans Excellence i följd deraf förmodat, att Ridderskapet och Adeln delat hans tanka.
Emedlertid fann Hans Excellence, det han kanske begått en uraktlåtenhet derutinnan, att han icke öfver ifrågavarande ämne genom framställd proposition inhemlat Ridd. och Adelns tanka, hvarföre han nu hemställde, om Ridd. och Adeln behagade besluta, att Herr Dalmans motion, tillika med hvad i anledning deraf blifvit yttradt, måtte ur Protocollet utgå.
Herr Dalman, J^ars Johan, anförde skrifteligen: Emot Hans Excellence Herr Grefvens och LandtMarskalkens i förmiddags gjorda förklarande, att ett af mig då afgifvet ytt - Dan 3 Februarii e. m.
.7 5 rande komme att utur Ridderskapets och Adelns Protokoll uteslutas, får jag på det högsta reservera mig.
Jag finnér icke något stadgande, vare sig i Grundlagen eller RiddarhusOrdningen, som berättigar HrLandlMarskalken alt, för någon händelse, låta ur Protocollet utesluta ett anförande.
Sådant l)eror, äfven om anföranden äro anstöteliga, enligt 3i § RiddarhusOrdningen, af Ståndens beslut och kan, emot 58 §:n Riksdagsordningen, icke ske utan med Ståndets bifall och den talandes eget begifvande.
Ilr LandtMarskalken hade således vid jemförelse af 3i § RiddarhusOrdningen och 56 § Riksdagsordningen, möjligen läll till det förklarande, att mitt anförande, såsom, efter Hr LandtMarskalkens åsigt, innefattande en ny eller grundlagsstridig motion, icke kunde upptagas t. e. icke till någon åtgärd föranleda — men derutöfver sträcker sig icke StåndsOrdförandens makt.
— För min egen del kan det visserligen vara temligen likgiltigt, om mitt yttrande quarstår i Protocollet eller ej — men präjudieatet är vådligt, och om det oanmärkt vunne helgd, skulle det kunna leda ända derhän, att en godtycklig Ordförande ur Protocollet uteslöt allt som vore honom misshagligt.
Det är med bestörtning jag erfar, att mait är på vägen att latta ett beslut, hvarigenom l76
Den 3 Fel> runr i i e. m. det farligaste prejudicat för framtiden åstadkom nies.
Ett rådande parti skulle derigenom tillskansa sig rättighet, icke allenast att genom sin öfverlägsenhet besluta hvad som helst, utan äfven att betaga minoriteten dess reservationsrätt, och rätt att inför samtid och efterverld få rättfärdiga sig; utur hvarje discussion kunde, på sådant sätt, allt hvad som från den svagare sidan anfördes, uteslutas, och i Protocollet endast intagas magiens, på godtyckligheten grundade, skäl, och sjelfva beslutet.
Emot någonting, hittills så främmande inom en Constitutionel lagstiftande Församling, nödgas jag på det högsta protestera.
Herr Cederschjöld _, Pehr Gustaf:
Jag har förgäfves uti våra Grundlagar sökt något lagbud, som skulle lemna rättighet att reservera sig emot val.
De omtala endast rättigheten att reservera sig emot beslut, lättade medelst
Ja eller
Jag önskar ej heller för framtiden, att någon rättighet må få äga rum att reservera sig emot val.
Jag begärde Herr Dalmans anförande på bordet, för att erhålla en fullständigare kännedom deraf, än den som inhämtas under ett hastigt uppläsande.
Ge - Den 3 Februari i e. m. 177 Genom Herr Grefvens och LandtMarskalkens vägran till denna i grundlagen mig förvarade rättighet, har jag blifvit satt ur tillfälle att kunna upplysa Herr Cederschjöld om frågan är af motions eller reservations natur; men jag anser det nu mera vara likgiltigt, sedan discussion blifvit inskränkt blott till den frågan, om Hr Dalmans anförande skall intagas i Protocollet, eller derifrån uteslutas.
För min del finner jag Ilögloflige Ridderskapet och Adelli väl kunna genom beslut ogilla Herr Dalmans anförande, men alldeles icke, ulan hans eget medgifvande, låta detsamma ur Protocollet utgå; sådant är våld på enskild Ledamots rätt, och dertill skall jag aldrig lemna min röst.
Jag är förekommen af Herr Rosenqvist uti hvad jag ville nämna, alt mitt anförande alldeles icke var någon reservation emot det föregående valet.
Så inskränkt kunde jag väl inte vara; men jag ansåg mig böra göra nationen uppmärksam på de omständigheter, som bidragit alt förlänga Riksdagen, hvaribland en är den, att man måste anställa votering lill val, som på förhand äro afgjorda i HofCantzlérsExpeditionen.
Jag var icke 60 II. la Den 3 F e b r u a r i i c. m. närvarande på förmiddagen då motionen upplästes, och vill derföre icke inlåta mig i att bedomina dess egenskap af reservation eller motion; men anhåller allenast få förklara mig emot den åtgärd, att Ridderskapet och Adeln någonsin skulle ur protocollet uttaga ett yttrande, utan den ledamotens samtycke, som yttrat sig.
På förmiddagen framställde man Herr Dalmans yttrande som en motion, och kallade det äfven för en sådan, men förklarade det sedermera ej vara någon motion, utan en reservation, i hvilken egenskap man för detsamma begärde plats i protocollet.
Nu förklarar man, att det ej heller är någon reservation.
Jag hemställer då, hvad det är?
Jag bar sjelf, vid sista Piiksdagen, haft det missödet att ej fä afgifva en reservation emot ConstitutionsUtskottets utlåtande i dechargefrågan, och en annan ledamot har äfven haft samma missöde.
Man saknar således ej prejudicater derpå, att yttranden ej få i protollet intagas.
Herr Le!ren, Johan Pehr:
Den siste Ledamoten har rätt framställt, att i förmiddags kallades anförandet först motion, sedan reservation, och att nu åter på eftermiddagen den värde Talaren icke visste hvad han skulle kalla det.
Sedan Ståndet beslutat, att det skulle utgå ur Protocollet, Den 3 F c b r u a r i i e. m. *79 lunde det ju lättast lollas något som Ridderskapet och Adeln beslutat icke kunna fel plats i dess protocoll på grund af 3i §:n RiddarhusOrdningen.
Jag skulle för öfrigt önska, att man så sällan som möjligt fick tillfälle till likartade discussioner, som denna.
Jag vill icke försöka ge någon annan rubrik åt Hr Dalmans förslag, än alt kalla det ett yttrande, som lian begärt att få till Ridderskapets och Adelns protocoll.
Orsaken, hvarföre den citerade §:n i RiddarhusOrdningen finnes, är lätt att inse.
Då det annorstädes är föreskrifvet, att hvad som talas skall uppfattas till protocoll, har denna § tillkommit derföre, att om en sådan föreskrift icke funnes, skulle det icke vara möjligt för Ridderskapet och Adeln att i något fall taga borrt ett yttrande ur protocollet, ulan det skulle då positivt komma alt qvarstå, äfven om den, som yttrat sig, jemte samtlige Ledamölerne, önskade dess borttagande.
Detta stadgande innefattar således blott en tillåtelse, alltid förutsättande bifall af den Talare, som yttrat sig.
Helt annat är, om Ståndet skulle tillvälla sig rättigheten att betaga enskilda Ledamöter deras rätt att till Protocollet yttra sig.
Man borde tänka på, livart detta skulle leda i en framtid, om det fortsattes till den ytterlighet, som ligger inom dess gräns.
De, som anse tillräckligt, att åbe60 H. 12* Den 3 F e L r u a r i i e. m. ropa ett prejudieat, för att handla derefter, äfven emot tydlig lag, skulle icke få svart alt nied en gifven pluralitet åstadkomma det fenomen, att den ena sidan beslutade utplånande af allt, hvad å den andra sidan blifvit sagd ti Må man agta sig för denna benägenhet att följa prejudicater.
Det kunde hända att vi, i stället för grundlagen, till slut finge till efterlefnad en codifioation af misstag, oell det är en sådan Grundlag, jag ingalunda kan gå in j)å att antaga till efterlefnad.
Jag ber att få erinra, det jag alldeles icke yrkat anförandets uteslutande ur Protocollet, utan blott sagt, att exempel på dylika uteslutningar icke saknades.
Dessutom får jag hemställa, om en uteslutning ur Protocollet af något, som är anstötligt, borde synas så farligt, i synnerhet i deras ögon, som önska alt alls intet protokoll skulle föras, ulan att endast åt TidningsRedactörerna måtte öfverlemnas att uppfatta och publicera våra öfve! läggningar.
I 3i § RiddarhusOrdningien medgifves, att yttranden, som äro anstötliga, skola få uteslutas ur protocollet? och jag hemställer, om icke det påstående är anstötligt, att pluraliteten af ett RiksStånd skall hafva emottagit listor af Ministeren.
Att såsom StändsLedamot anföra sådant, är, om jag så får säga, att blolla sin egen blygd.
Den 3 F e b r u a r i i e. nr. 18 r Perr Dalman:
Jag upprepar, att jag aldrig yttrat, att mitt anförande gjordes sorn en reservation emot det förrättade valet, utan såsom en förfrågan hos Herr Grefven och LandtMarskalken, huruvida anförandet i egenskap af motion kunde behandlas.
Jag förklarade mig uttryckligen nöjd att resignera under Hr LandtMarskalkens beslut, men anhöll i alla händelser, att mina reflexioner måtte för min räkning få plats i protocollet.
Jag ville blott fästa uppmärksamheten på ett kändt förhållande, hvari jag icke kan göra mig begrepp om att något anstötligt finnes för Ståndet, ty hvar och en kan ju taga emot den lista, han tycker om; men skulle jag sjelf finnas anstötlig, så går det ju helt simpelt an att votera ut mig, enligt 5o § Riksdagsordningen.
Annan påföljd vore olaglig och ett farligt prte - Företogs till pröfning LagUtshottets d. 5 sistledne Januarii under N:o i56 afgifne, och den 22 i samma månad eftermiddagen på bordet lagde, Utlåtande, öfver gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:o i i3 förut meddeldte Betänkande, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, angående rättighet för Patrouille, Post, Vaktkarl eller Fångförare, alt genom bruk af skjutgevär förekomma Fånges flygt.
Herr Rosenc/vist: Fredrik Leonhardj uppläste följande: 182 Den 3 Februarii e, m, Då Lag-Utsl^ottel.s Betänkande N:oit3 i anledning af Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition angående rättighet för patrouille, post, vaktkarl, eller fångförare, att, genom bruk af skjutgevär, söka förekomma fånges flykt, företogs till discussion, så föreställde jag mig, att den gången skulle vara den sista, som delta hemska ämne under detta Riksmöte förevar, — och att man icke vidare skulle komma i beröring med ett förslag, som har till föremål ett våldsamt inbrott uti den säkerhet och det skydd, som Lagen hittills lemnadt äfven en häcktad person.
Jag ägde den öfvertygelse, att ett afslag å samma Betänkande inom Rikets första Stånd bestämt skulle äga rum; men då mina beräkningar i detta fall slogo felt, och Högloflige Ridderskapet och Adelns pluralitet återremitterade Betänkandet, hvilken åtgärd jag så gerna föreställer mig varit föranledd mera af den önskan att Lag-Utskottet skulle frånträda sitt blodiga förslag, än af öfvertygelse, att Hans Excellence Herr Grefve Löwenhjelm och Friherre Åkerhjelm haft rätt uti det varma försvar, som desse bägge Herrar behagat gifva åt Utskottets grundsattser, blir jag, vid betragtande af LagUtskottets ytterligare Utlåtande N:o 155, ånyo uppmanad att i mensklighetens namn uppträda som dess försvarare, och jag känner ingen ljufvare pligt, ingen heligare känsla än den, som i närvarande ögonblick upprör hela mitt väsende.
Nu då frågan är att ge - Den 3 Febr tiar i i e. tn.
183 nom en ny Lag slita alla band, som, ehuru klena, likväl funnits emellan oskuld och vähl, frihet och förtryck, känner jag ingen annan gräns för mina uttryck än den, som den förolämpade menskligheten, kärlek till urgammal äras och dygds bibehållande inom mitt fäderneslands byggder, föreskrifver.
Må det anses för ett brott, att jag med värma strider emot ett förslag, som, efter min föreställning, afser ej mindre än upplösning af de band, hvilka Religion, Moral och Menniskorätt fästat vid Menskligheten.
Nå väl, må jag vara skyldig till brott i och för menniskans rättigheters försvarande, — men jag skall åtminstone alldrig blifva brottslig genom att bafva velat bortskänka dessa rättigheter.
Innan jag yttrar mig öfver LagUtskottets förfarande, anser jag mig böra förklara min innerliga tillfredsställelse deröfver, att i Betänkandets första räder hafva funnit, att det Vällofliga BorgareStåndet afslagit, och således icke en gångansett ett sådant förslag förtjena en ålerremiss.
Ett sådant förhållande skall onekligt förvärfva det Vällofliga BorgareSlåndet en evig erkänsla af Svenska Folket, men — jag beklagar, att det Hedervärda BondeStåndet bifallit Betänkandet; och jag vill tro, att samma RiksStånd vid det tillfället endast afsett afböjnnde af vådor för enskild säkerhet, söm genom grofva missdådares lösstäppande kunde uppkomma; detta skäl har man vetat, att i förslaget uppgifva, men i8 4 Den 3 F e b r u « r i i e. 111. hvilket jag alldrig skall kunna öfvertygas varit den verkeliga grunden för ett förmodadt hopp om förslagets lyckliga genomdrifvande, utan tror jag helt oförtäckt, att statsfångars hastiga undanrödjande varit motivet för det olyckliga förslaget; och sådant torde undgått det bifallande Ståndets uppmärksamhet och beräkning.
Då jag förmodar, att Lagutskottet är sammansatt af i lagskipningen; — i begreppet om menniskans rättigheter och skyldigheter; — i hedömmandet af Lagbestämmelser, passande för Tidehvarfvets lyftning från råhet, slafviskhet och förtryck, till hildning, humanitet och menniskokärlek, bevandrade män; — förvånar det mig, att Utskottet för andra gången tillstyrkt en Lag, hvars tillkomst ménniskoslägtet skulle hata, och hvars stiftare knappt skulle förtjena att minnas.
Då likväl det blodiga förslaget ånyo förekommit, vill jag icke afundas LagUtskottets
Ledamöter äran af de följder, sorn förslaget medförer, i händelse detsamma bila lies ; men med en hemsk känsla uttalar jag hädanefter ordet Lagutskott.
Be offers blod, som skall flyta för de i våldets hand iagde medel till utplånande af hvarje redlig — hvarje sanningsälskares, •— hvarje frihetens försvarares existence, må gerna ropa hämnd öfver dem som vållat biods-scenerne.
Med liknöjdhet för de anmärkningar, Den 3 Fe bruari i e. rn. i85 som inom Ilöglofligé Ridd. och Adeln af Herrar Crusenstolpe, Cederschjöld och mig, och inom Högvördige PresteStåndet af Herrar Geijer, af Wingård, Wickman, Heurlin, Elfström, Pettersson, Nibelius, Broome, Ahlqvist, Grape och Swedelius emot första Betänkandet äro gjorde, har Utskottet laconiskt yttrat: ”Desse anmärkningar har Utskottet i öfvervägande tagit, vien icke funnit deni föranleda till någon hufvudsaklig ändring af det Utlåtande Utskottet redan afgifvit.” Manne ett sådant svar på anmärkningar, som röra stiftandet af en ny lag, på hvars antagande upplösningen af naturens medfödda rättigheter beror, hade bordt förväntas? och månne det ej varit Utskottets skyldighet, att åtminstone försöka vederlägga någon enda anmärkning af de många, som blifvit framställde? hätte och värdigare hade det i min tanka varit, om Utskottet intet svar meddelat, än att framkomma med den af våra Utskott rättnu utslitne nyssnämde refrengen.
Utskottet yttrar pag. 35: ”Utskottet har i sitt Betänkande i möjligaste korthet, men, såsom Utskottet förmodar, med erforderlig tydlighet, upptagit de skäl, som cj mindre emot än för Kongl. Majrts i ämnet utlåtna Nådiga Proposition kunna anföras: och ehuru
Utskottet visserligen funnit de förras giltighet ej kunna sättas i fråga, samt derföre ej eller tillstyrkt antagande af den Nådiga Propositionen i dess helhet, har 186 Den 3 F e b r u a r i i e. in. dock Utskottet ansett de senare ej Lora lemnäs utan uppmärksamhet.’*
Vill detta ej i korthet säga, att., ehuru Utskottet tycker att det är bra häftigt att genast dia lill med ett förslag till ny Lag, sorn sätter all medborgerlig säkerhet i våda, och som öfverlemna!-, midt under Constitutionens helgd , hvarje Medborgares tillvaro åt våldets discretion, så vill Utskoltet likväl tillstyrka ett Lagförslag, hvarigenom sådant kan verkställas, ehuru den i hemligheterna ej invigde Medborgaren skall tro, att det är overkställhart mot några andra, än verkeligen lill döden dömde missdådare.
Utskottet känner lika så väl som jag, hvilka obarmhertiga våldsgerningar en och annan Embetsman tillåtit sig mot enskildta Medborgare, och hvarpå Exempol ej saknas i JustitiasOmbudsmannens Embets-Berättelser, hvarest omtalas, huruledes en Skeppare Sjöberg blifvit sönderpiskad och lefvande på fängelsets vägg i 12 timmar uppspikad för 100 R:dr, som den våldsamme, orättvise Embetsmannen fått plikta, hvarefter han fått en god domsaga.
Hvilken skön garanti har icke medborgerligheten emot alla missbruk, mot vålds utöfvande, mot lagens öfverträdande, och emot medborgares godlyckliga behandling.
Jag har i de anmärkningar, som mot Utskottets Betänkande blifvit afgifne, och hvarföre mina medborgare, Lill hvars kännedom de blifvit öfverlemnade, äga rättig - Den 3 Februarii e. m. 187 liet att dömma, yttrat mig rörande förslagets grymhet emot den folkklass, på hvilken man säger sig uteslutande vilja tillämpa den ifrågavarande lagen.
Jag besparar mig således ett upprepande deraf, så mycket heldre som min öfvertygelse är, att förslaget alicirig lärer bifallas; enär den mest obetydliga vaktkarl skulle derigenom blifva en mördare.
Ända ifrån Länsmannen och hela vägen upp kan man imaginera sig nppoffrare af menniskolif, korrt sagt, hvarje Embetsman, som kan utfärda en arresteringsOrdres, skulle få i sin magt att afkunna en direct dödsdom, i händelse brottet, hvarföre en blott anklagad, fastän icke öfverbevist ellet* dömd person häktas, skulle hafva utseende af Lifssak.
En Länsman säger till fjerdingsmannen: du arresterar A., — du skall föra honom dit eller dit, men — på vägen skjuter du honom, under föregifvande att han velat rymma.
100 eller 1000 R:dr eller mera, som personen är till, får du; men—säger Fjerdingsmannen, A är ju icke öfverbevist om något brott, — mindre dömd till döden, — gör ingen ting, säger Länsman •— han måste på hög befallning ur vägen.
Jag svarar för att du skall blifva fri.
Fjerdingsmannen verkställer den fuseliga gerningen — och kommer för rätta; föregifver att arrestanten ville rymma; motbevisning finnes ej.—En sådan Vakt eller Post får aflägga ed—han svär att fången velat öfverfalla honom och i88 Den 3 Februari i e. m. rvmma; ty hvad h!ir eden af för värde, då demoraliseringen stigit till (ien grad, alt Naturens rättigheter ej mera vördas?
Detta är en målning af hvad, sorn skulle kunna inträffa genom den af Lagutskottet föreslagne Lagen, om den, lili tidehvarfvets förnedring, hlifver stiftad.
Till den af Konungens rådgifvare, sorn bär, på detta rum försvarat detta rysliga förslag, och som sagt, att en sådan Lag i andra länder finnes längesedan införd, tager jag, mig friheten yttra, att jag, menskligheten till heder,_ hetviflar sanningen deraf, intilldess jag får bevis.
Jag stöder mitt tvifvel deruppå, att hade en sådan lag funnits i Frankrike, så hade man icke beböft strypa Pichegry i fängelset; ty man hade blott kunnat låta honom göra en promenad med sin fångvaktare och derunder expediera honom; — och hvem vet hvilka offer vår samtid och efterverld komma alt få rakna, om denna förskräckliga lag antages?
— Förslaget, af Utskottet öfversedt och lörbältradl, lyder som följer:
Söker fånge, den der genom Dom eller Utslag, som eger laga kraft, till dödsstraff eller lifstidsfängelse dömd är, att på ilyklen sig begifva, och har han redan kommit utom den fästning eller det häkte, der han i förvar hålles, samt från fängsel sig befriat, eller gjort sig ledig från det fängsel, honom under forslande är på lagdt; ege då patrouille, post, vaktkarl eller fångförare, som fången bevakar eller forslar, att Den 3 Februari i e. ni. skjuta u honom, derest han icke efter frenne anrop från försöket afstår, och annat medel att llyendet hindra icke är för handen.
Dock bör fången förut vara om äfventyret underrättad och, så vidt ske kan, skottet rigtas åt sådana delar af kroppen, att fången icke skadas till lifvel; men om sådant siver, skall undersökning om händelsen vid behörig
Domstol anställas, samt dervid alla omständigheter noga utredas.
Finues vaktkarl eller fångförare hafva i oträngd måtto skottet aflossat, varde han då straffad efter allmän Lag.” Olyckliga tid, som skall vara vittne till en sådan lags föreslående, om den ock icke skulle antagas.
Tidehvarfvet är icke synnerligen hedradt deraf, att ett förslag dertill kunnat utgå från Bokpressarne.
Ännu återstår att nämna de olycklige offrens dödsdrägter.
Utskottet har icke ändrat sin i förra Betänkandet yttrade mening derom, så lydande: ”Derjemte finnér Ut skottet dock sig böra tillstyrka, att, såsom villkor för en sådan författnings antagande och tillämpning’, den föreskrift tillika meddelas, att till dödsstraff eller lifstidsfängelse dömde fångar skola vara försedde med en särskild klädedrägt eller annorledes med sådana tecken utmärkte, att de alltid äro genast igenkännelige, på det att fångvaktare ej må, vid inträffande rymningsförsök, råka i villrådtghct, huruvida han eger utöfva den ig°
Den 3 Februarii e. m. rättighet, som den föreslagna författningen honom tillägger.” Så har Utskottet icke nog fullkomligt uppfyllt, hvad det ansett sig vara menskligheten skyldigt.
— Det torde kanske derföre vara lämpeligast nied afsigterne, att hvar och en fångförare eller annan person, som i ett eller annat afseende får det förtroende, att decidera öfver menniskors lif och död, får sjelf bestämma blodshabiten, då de kläder, som för tillfället, vid dödsbudets ankomst begagnas, torde vara de aldra tjenligaste.
Jag har fullgjordt min pligt sorn Representant; jag har efter yttersta förmåga bestridt, och jag skall alltid bestrida detta förslags antagande; jag har insett de olyckor, som kunna vederfaras icke allenast de redlige och frimodige fribetens vänner, — utan äfven våldsverkarnes egne redskap, hvilka man hälst önskar blifva af med, sedan man begagnat dem för infama ändamåls befrämjande; ty det är en känd sak, att den som älskar förräderiet, han hatar förrädaren.
Någon den ringaste nytta för samhället kan mitt förnuft icke uppgöra med denna Lags antagande; och jag anropar derföre Eder, Mine Herrar, i Religionens och mensklighetens namn, att afslå det hiskeliga Förslaget.
Förkastom, Mine Herrar! ett Den 3 Februarii e. m. förslag så alldeles oförenligt med Religionens föreskrifter och Tidell varfvets fordringar: och låtom oss icke antaga en lag, som skulle förekomma både ransakning och Domslut.
Då jag nu yrkar afslag på Betänkandet, så anropar jag
Edia samveten — och desse äro mig en såker borgen, att Mensklighet och gammal Svensk ära aldrig slockna i svenska Ädlingars bröst.
Utan att hysa någon fruktan för den hämnd, Herr Rosenqvist nedkallat öfver Lagutskottet, anser jag mig dock pligtig tillkännagifva, det jag varit en bland reservanterna emot Utskottets beslut, ehuru mitt namn icke finnes i sådant afseende antecknadt i Utlåtandet.
Från mig har jag ej kunnat skilja den öfvertygelsen, att ifrågaställde lagförslag, långt ifrån att hvila på de rättsgrunder, hvarifrån all god Lagstiftning bör utgå, tvärtom är lika orättvist lill sin natur, som det i sin tillämpning tvifvelsutan skulle komma att medföra de vådligaste följder.
Åberopande min reservation anhåller jag således att förslaget måtte förkastas.
I hän delse lagstiftningen i fäderneslandet egenteligen skulle riktas till fördel för till döden dömde förbrytare, skulle jag instämma med
IQ2 Den 3 Februari i c. m. Herr Rosenqvist.
Men om ilen måste åse, att så grofva förbrytare måtte qvarhållas i häkte och icke komma på fri fot för alt åter begå brott, så är ingenting mera billigt, än att man begagnar vapen, som hindra honom från att fly.