Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Christus – kärlekens konung, ärones konung – qvinnorna följde dig och du stötte dem icke tillbaka, de blefvo icke dina apostlar och sändebud men vid dina fötter satt dock Maria och du talade till henne; du aktade icke visheten för hög för qvinnans tanke, icke hennes sorger för små för ditt deltagande, så stöt icke heller mig bort och låt mig icke vandra på flärdens väg!
Framgången står i din hand, icke i min; ske din vilje!
En åratal igenom fruktlöst bekämpad längtan bryter fram i denna skälfvande bön.
Från Skåne utkom på våren 1884.
Under spänning och vånda afvaktade dess förf. sin dom – d. v. s. recensionerna.
De läto vänta på sig, och författarinnans mod sjönk dag för dag.
Bland sina umgängesväninnor fann hon icke något stöd för sin vacklande sjelftillit, om man får döma af nedanstående små referat af deras uttalanden:
Fru X. sade mig häromdagen, att fruarne här anse mig, visserligen som en beskedlig och bra menniska, men icke för något ljus.
Härförleden bad jag fru Y. säga mig till om hon fann »något ovett» till mig i en eller annan tidning.
»Ja bevars, jag skall samla alla kritikerna till dig», svarade hon med den mest skadeglada, hånfulla min, man kan tänka sig; så säker är hon på, att min bok skall tigas ihjäl.
Men midt i missmodet finner man en jubelhymn till lifvet sådan som denna:
– Solen skiner – skiner öfver gatan, in om fönstret, på jättebuketten som prunkar der nyplockad och frodig, med smekande färgöfvergångar, med klara, genomskinliga dagrar och djupa, mörkgröna skuggor.
Jag kan knappast vända ögonen ifrån det medan jag skrifver.
Fantast!
»Från Skåne» mottogs jemförelsevis välvilligt både af publik och kritik.
Men dess förf. var ömtålig.
Ahlgren vande sig aldrig vid den kritiska ferlan, hvarmed – oftast anonyma – recensenter öfverlägset bearbeta olyckliga svenska författare – liksom begrepe förf. intet af sitt verk, medan all visdomens fullhet bor hos den anonyme recensenten.
Ännu långt senare kunde en ovanlig kritik så fullständigt nedslå hennes mod, att lifsledan blef henne öfvermäktig.
Nu i början var förf. naturligtvis i ännu högre grad ömskinnad.
Hennes sinnesstämning efter den första recensionen af »Från Skåne» betecknas af nedanstående dagboksanteckningar:
Annot.-alman. 1884.
15 juli.
Fick N. D. Allehandas kritik.
Nedslagen och dyster.
16 juli.
Melankolien tar öfverhand.
Jag förtviflar om att kunna skrifva.
Renskref »Fruntimmer».
17 juli.
Afsände »Fruntimmer».
Lifsledan blir allt värre och värre.
Frihet!
Jag qväfs att gå i denna förkonstlingens trampqvarn.
O Gud, att kunna arbeta är den enda lycka som fins – och jag kan icke.
Sågo Odette7.
Rätt intressant, men lifsleda ändå.
Arbete är min enda räddning.
Arbete om också utan framgång.
19 juli.
Jag är öfvermätt på lifvet och ryser för sjukdom och död; hvilket elände!
20 juli.
Sågo »Furstinnan Gogol».
Plockverk, effektsökeri, fraser, vackra toiletter och ett på de flesta händer förträffligt att icke säga mästerligt spel.
21 juli.
Skref på »Skånska ströftåg».
Har börjat repa mig efter Bld:s kritik.
Det friskar ändå upp med teatern fast det är tomt glitter.
Sökandets tid var emellertid nu förbi.
De sista åren hade mognat skördarne, som behöft så lång tid att spira upp.
Ernst Ahlgren stod redan nu inför allmänheten som en jemförelsevis fullfjädrad författareindividualitet, och allmänheten visste ingenting om Tardifs famlande försök.
Sjelf kände Victoria Benedictsson också, att hennes utveckling under dessa år tagit ett jättesteg framåt.
Om också sjelftilliten ofta svek henne, var hon dock nu fullt medveten om sin sträfvan och sina möjligheter.
Det fans ingenting af Halfdan Ängs vacklande mellan två motsatta impulser; hon hade funnit sitt område och sin form.
Medvetandet om allt detta tog en nobel form i nedanstående bref till en man, som en gång – för få år sedan – gripit djupare in i hennes utveckling, än han sjelf visste af:
Hörby den 27 nov. 1884.
»— — nu ligger det så många år och så många pröfningar emellan den tiden och denna, att ni bör vara öfvertygad om, att mitt omdöme är lugnt nog nu.
Med er stod den lifs lefvande framför mig – och deri låg hemligheten.
Åh, ni gör er icke en föreställning om det frigörande i att för första gången möta en varelse, hvilken föraktar en hop narraktiga fördomar, under hvilka man sjelf skenbart böjer sig, men hvilka man i djupet af sitt hjerta afskyr!
Mitt verkliga ’jag’ fick luft och ljus och så växte det ut till en individualitet.
Jag var en kall egoist, som icke egde något att hoppas af lifvet för egen del och icke heller ville göra något för andra.
Ni sade att jag skulle tänka på andra och icke på mig sjelf – att deri ligger lyckan.
Vi skola måhända aldrig återse hvarandra – hvem vet! – äfven de starkaste kunna ej alltid böja sitt öde.
Men jag vill säga er detta innan jag åter fördjupar mig i det genom ert bref afbrutna arbetet – jag vill säga det nu, ty hvem vet, när vi tala till hvarandra härnäst.
Måtte jag för någon enda menniska kunna bli väckelse till så mycket ädelt och godt som ni varit för mig, och jag skall icke anse mig ha lefvat förgäfves.
Det var detta jag ville säga innan jag går längre på den bana, som nu tager alla mina krafter, hela mitt intresse i anspråk, och om hvilken jag icke vet, antingen den leder till missräkning och nederlag eller framgång och seger.
Jag tror att jag eger mod att möta hvilken af delarne det blir.»
Detta skrefs under känslans omedelbara inflytande.
Efteråt analyserade hon upp sin stämning i stora boken.
Hon skrifver der:
»Mitt bref är sant, alltigenom.
Men så fort en individualitet kommer under inflytande af en annan sådan, som är rikare än han, så kommer den mindre utvecklade individualiten (helst om han är yngre) i ett slags jäsningsprocess; alla möjligheter råka i rörelse, tanke- och känslolif bringas i ett tillstånd af högsta lifaktighet.
Så skiljdes vi och jag fortgick i min sträfvan.
Det som då växt upp i lycka, det mognade nu i allvar.
Men har man som ung hunnit upp en äldre, så är det troligt att man går förbi honom; ty fonden af »möjlighetsvärden» är störst i ungdomen.
– Den öfverlägsenhet, jag då blickade upp till, fins icke mer.
Det var ett trappsteg som såg högt ut nedifrån.
Då jag sjelf står der, syns det som ingenting.
All den glödande längtan, som fans så länge jag behöfde sträfva för att bli hans jemnlike, är nu död.
Det är det som gaf lif och värme åt mitt bref.
Ja, det låter som en paradox, men jag skall gifva skäl.
Det ligger något oädelt och lågt i att glömma en vän.
Så länge tankarne sjuda och pulsslagen hamra, kan man icke fatta, hur dessa gemensamt arbetande hjul skulle kunna tagas i sär utan splittring och förstörelse.
Alla fåfänga försök att dölja hur man glider ifrån hvarandra, äro mig vidriga: det ligger något af falskhet deri.
Minnet är det enda som man eger gemensamt.
Var det då underligt, att jag i skilsmessans stund kände behof att säga ett tack för de rika insatser, denna vänskap lemnat för min utveckling!
Var det underligt, att jag bredde ut mina armar åt dessa minnen, som alla äro barn af mitt förflutna!
Kan man undra öfver, att jag svepte min varmaste känsla kring detta afsked, när det i sig sjelf var så frysande kallt.
Bref till Utgifvaren.
Första bekantskapen mellan Victoria Benedictsson och utgifvaren af dessa bref gjordes sommaren 1881.
Den var dock helt flyktig.
Först tre år senare, våren 1884, fick denna första bekantskap det innehåll, som gemensamma intressen och gemensam sträfvan ge, sedan Victoria Benedictsson, strax innan hon som Ernst Ahlgren trädde fram för allmänheten med sin första bok, skriftligen tagit första steget i ett lika oväntadt som välkommet bref.
Inledningen af denna korrespondens har Ellen Key skildrat i sin bok:
Hon har också gjort utdrag af de bref, som då vexlades.
Sedan följde det personliga närmandet, i Hörby, sommaren 1884.
Men skyggheten fans kvar, trots allvarlig sträfvan å ömse håll.
Den öppna kamratton, som strax slagits an i brefven, höll mer än en gång på att slå öfver i konversations-ton, och det skriftligen proponerade och skriftligen antagna tilltalsordet du, utbyttes mot ett konventionellt ni.
På hösten återupptogs korrespondensen och med den kom förtroligheten igen.
Hörby d.
9 okt. 1884.
— — — — — — — — — — — — — — — —
Seså, nu har jag besvarat ditt bref; det återstår bara en punkt – Strindberg.
Men nu går jag och låser ner brefvet, och så får det gå på fri hand.
Tror du dig lukta koncept så har du dåligt väderkorn.
Åh nej, bevars! det är så otroligt nöjsamt att få prata såder huller om buller om allt möjligt, utan reda och reserv.
Det är nu så stäldt om dagarne, att när heldst jag inte tänker på »Penningar» så tänker jag på Strindberg eller – dig.
Vet du, hans bok förargar mig så plumpt, att jag roat mig med att analysera min förargelse; man finner då sådana förunderliga saker.
Det är den affekterade, oblyga råheten som upprör mig.
Sedan vi ha Zola, har den icke ens den förtjensten att vara originell.
Den är en grof humbug, ett affärsknep af det slag, som jag åtminstone anser ovärdigt både en man af heder och en konstnär.
Strindberg anser sin egen heder kunna tillåta eller ej, det qvittar mig alldeles lika, men ur rent konstnärlig synpunkt kan jag icke annat än med verklig grämelse se, att en författare med så obestridlig begåfning vill göra allt hvad han kan för att förderfva allmänhetens redan nog depraverade smak.
Fins det då ingen medelväg mellan sötsliskiga missromaner med deras lungsiktiga karrikatyrer at kärlek, och dessa pöbelaktiga skildringar af osmakliga förhållanden!
Skall det då vara omöjligt att säga sanningen på ett hyfsadt språk, och är hvarenda gnista sjelfständighet så utsläckt, att hvarje författare, som vill fram, måste traska i Zolas förtrampade spår!
Då vore det sannerligen bättre att sitta i skuggan och lappa sin nästas skor än att skrikas ut kring gator och gränder som författare.
Jag är icke pryd, och det fins intet ämne mellan himmel och jord, som jag är rädd för att vidröra, om jag kan göra något gagn dermed, men att draga fram allt på ett simpelt och stötande sätt, det kan aldrig i evighet komma något godt åstad.
Strindberg talar om äregirigheten och fördömer den som en af våra »lägre passioner».
Sjelf har han åtminstone skenet rysligt emot sig: om man icke njuter af hans stil, så måste man komma på den tanken, att han drifves af begäret att bli utskriken; med ett ord, att det hela är en temligen låg popularitetsjagt och hvarken reformifver eller sanningskärlek.
Vore hans begåfning mindre, vore han också mindre fördömlig.
Men som det nu är, beröfvar han oss en verkligt framstående författare, och vi ha dåligt råd att undvara honom, trots all den ungskog, som står i uppväxt.
Hvad vi gå miste om, visar han oss, när han en och annan gång nedlåter sig till att tala som en hyfsad menniska.
Till exempel i den lilla berättelsen »Slitningar»; der fins en flärdfri enkelhet, en samlad kraft och en innerlighet, som måste göra intryck trots den tvära stilen, som slår öfver i manér.
Äfven på andra ställen i boken finner man här och der någon liten skildring, hvilken tycks ha trängt sig fram mot hans vilja.
Det är som stode man i ett eländighetens näste, inpyrdt med smuts och mögel; och så är det som om det kom en sval, salt vindflägt från hafvet och för ett ögonblick tog bort lukten af smorlädersstöflar och tuggtobak; man insuper med ett djupt andetag denna friska flägt, som liksom stjäl sig in genom en springa, men man harmas på författaren derför, att han envisas att hålla en instängd i detta snusk.
Man känner ju på sig, att han bara behöfde slå upp dörren – och man skulle se det evigt skiftande hafvet, himlen som smälter samman med det långt långt borta vid horizonten, och så känna denna fria, salta vind, som skulle stärka hvarje nerv och väcka ens domnande lifsandar!
Ja, skratta du!
Jag vill säga allt, som jag känner det, och det är sjelfva det stackars lilla konstnärsgryet inom mig, som ännu vrider sig efter slagen af hr Strindbergs råbarkade knölpåk; du får hålla till godo med, att det skriker.
Detta rörande stilen.
I fråga om åsigter är jag i flera fall ense med honom, men han är ju tokig med sina tidiga giftermål, och tycker han att qvinnan är mogen för rösträtt med den uppfostran hon får nu!
Dessutom är han inkonseqvent ibland, tyckes det mig.
Och hvad är det han gapar om! – »Kultur, förfining, öfverklass» – hvarför stiger han inte ned och blir kroppsarbetare, om det skulle vara det enda hederliga?
Han tror inte sjelf på hvad han säger, han vill klifva upp på de andras nackar och stå der och skräna inför all verlden.
Om han hade tacksamhet i sig borde han tacka och kyssa på hand för den förträffliga qvarstadsåtgärden, ty det var den hänsynslösaste reklam, man ännu har sett.
Telegram öfver hela riket, att boken skall konfiskeras, precis detsamma som att säga: »Skynda er nu att få den».
Och det gjorde verkan.
Det blef ju en formlig rusning.
Och en sådan martyr sedan! – för sanningen – jo jag tackar!
— — Och hvilken frestelse för de unga att göra som han.
Der ha vi pudelns kärna.
Det var det jag vid analysen fann på bottnen af min förargelse.
Det är med det boken kan göra skada.
Det skall komma att se ut, som vore detta enda sättet att komma fram på den literära vädjobanan, och man skall göra som han.
Kanske utan att bli konfiskerad, men under förhoppning att så skall ske.
Man skall bjuda oss den råa, fuktiga leran eller oanständiga fotografier.
Och jag som älskar den hårda, mejslade marmorn eller varma taflor med lif och färg!
– Egoism, egoism således:
– Jag fruktar, att de unge skola bli dåliga yrkesmän i stället för goda konstnärer, ty jag älskar konsten.
Der ser du det!
Och så kom jag att tänka på dig — — hur det skulle kännas att se dig uppträda som Strindberg, hur det nu – efter allt detta – skulle vara att känna sig tillbakastött af en brutal konstform och ändå kvarhållen af personlig vänskap, hur det skulle gå till, att småningom draga sig tillbaka, tum för tum, utan att vilja erkänna det för sig sjelf — — och så bottenlöst eländig i känslan af sin egen föränderlighet. — —
Jag kan inte låta bli att skratta åt din sparsamhetskänsla – den literära, vill det säga.
– Om du skrefve för långa bref kunde det snart hända att du »lade för mycket i».
Det behöfver jag, gamle mullvad, ej hysa farhåga för, ty jag skrifver inte långa bref till någon menniska mer än dig.
Och skulle jag någon gång få fram något – hvilket är föga troligt – så kan jag räkna det som en ren vinst: det kan alltid komma till nytta i en novell sedan.
För resten har jag min gamla tröst, att det inte är så farligt, om jag gör pannkaka af alltihop, bara det går bättre för andra.
Då är det betydligt beqvämare att läsa hvad de skrifvit, än att ha besvär att skrifva sjelf.
Emellertid arbetar jag punktligt och ordentligt som ett ur, icke ett sådant som far åstad med ett brådskande ticktack, utan ett riktigt gammaldags ur med hårda, jemna pendelslag.
Laga nu så att också du kommer i arbetstakten igen – hur är det, det blir väl ett sådant der nervöst, brådskande ticktack?
– O, hvad jag älskar arbetet!
Jag, som i månadsvis fått ligga i min säng och titta i taket, utan så mycken kraft ens, att jag kunde hålla en bok i handen.
Hörby 18 17/10 84.
Naturligtvis hinner jag icke skrifva hälften af hvad jag hade lust till, men jag vill inte vänta, ty i går qväll fick jag slutkapitlet af »Pengar» färdigt, och som jag har föga lust till de föregående kapitlen innan jag hört din mening om detta, så måste jag sända dig det redan i dag.
Tågordningen är förändrad, så att Stockholmsbrefven nu skola vara inlemnade half tolf – och du vet att jag icke hör till de morgongirige.
Då du väl, som alla andra i dessa tider, är en smula »Giftas»-lysten, så sänder jag dig skatten.
Jag höll mig framme och reqvirerade den så fort den kom ut, annars hade jag fått en lång näsa.
Om du inte tror, att jag ser perlorna i boken fast jag skrek så i mitt förra bref, så misstar du dig.
Då var jag arg, och derför gjorde jag mest väsen af det jag inte tyckte om.
När du bara medgifver, att det är okonstnärligt att komma med sådana ’klunsar’, så är jag nöjd.
Jag kan ej säga att Dockhemskritiken stötte mig så farligt för hufvudet, och företalet stämde mig på det hela till förf:s fördel.
Men så var det hans klunsar!
— — Bäh!
— — Jag älskar naturen så öfver allt annat, bara den är frisk – naturen sjelf är icke smutsig det är bara kultiverad råhet, som gör den till det, och jag kan tycka rätt bra om att se urtypen sticka fram sitt »lurfviga ansigte» som du säger, det ger intryck af ursprunglighet, rycker en upp ur den civiliserade försoffningen; men kommer detta ansigte med gaminens spetsfundiga grimaser, då skingras illusionen, då är det icke längre urtypen; det är bara den förderfvade naturen.
– Jag har ju uttryckligen sagt, att det är Strindbergs stil jag på sina ställen finner afskyvärd.
Att hans teckningar äro sanna, vill jag visst icke förneka – dertill känner jag lifvet för väl.
Min egen vetgirighet och detektivförmåga ha hindrat mig från att gå med förbundna ögon.
Det är så frestande att berätta för den, som förstår allt, det är derför jag hugnats med så mångas förtroende — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —
vid bordet kommo han och jag i en liflig dispyt om Strindberg.
— — — — — — — — — — — — — Efter qvällsmaten kommer han och ställer sig vid min kakelugn för att fortsätta striden.
Han förfäktade den juridiska rättvisan, och jag slogs tappert för den moraliska – åh, om jag hade tid skulle jag skrifva upp alltihop!
Jag skall i alla fall ha in det i »hufvudboken».
– Religionen är bara humbug, sa’ han, men det är det enda som håller massorna i tygel.
Han har samma åsikter som Str., och om han satt som domare, skulle han döma honom till det strängaste straff lagen medgifver, ty som man skulle tala om sanningen kunde inte samhället bestå».
– Åh, jag sade hvad jag tänkte om honom!
Han skrattade och sade, att sådan är verlden, det tjenade till inget att tala om, att det är orätt, ty det blir så ändå.
Och han talade om, hur de rika gå fria och de fattiga straffas, och han drog fram exempel, de mest upprörande, om menniskor, som jag känner, och om hvilka jag vet, att det är sant.
»Det der ser man», sade han, »men man talar inte om det.
Så skulle Strindberg ha gjort.
– Penningen! penningen är det enda i verlden, och den är allt»
Ja, du, det är just hvad jag tycker om
Strindberg för; man får intrycket af en personlighet.
Och så energien!
— — Det fins ingenting i verlden som slår så an på mig, som en seg och outtröttlig viljekraft.
Med en sådan gör man underverk.
Att kunna allt, allt, men aldrig för ett ögonblick lemna sitt mål ur sigte, det är någonting som jag förstår!
»L’art pour l’art» – jag tror att det till en viss grad gäller äfven nu, men nog måste man taga både penningen och framgången med i räkningen, det är ju klart, att alla söka också efter det.
Den som älskar konsten han gör det icke alltid af fri vilja, det är i grunden en blind naturnödvändighet, han måste, han må vilja eller ej, han kämpar väl för framgången, men äfven om den icke skulle komma genast – ja, se på L., tror du icke att den der naturkraften drifvit honom framåt äfven om han någon gång tviflade på sin egen begåfning.
Man tvingas att gifva det bästa man kan, det må vinna erkännande eller ej.
För hvarje nederlag biter man bara tänderna tillhopa och kämpar dess hårdare för att nå dit man vill.
Så känner jag det åtminstone.
Men för mig är konsten, erkännandet, penningen endast medel.
För mig ligger det någonting annat bakom, och jag ger icke tappt så länge jag kan dra ett andetag.
Nu vet du det; och fast jag tviflar på mina möjligheter, kan jag icke låta bli att arbeta.
Jag drifves till det just af den der naturnödvändigheten.
Jag måste framåt på ett eller annat sätt, hur, det får tiden utvisa.
Du säger: om jag har mod.
Jag tror inte, det är så mycket det, jag saknar.
Det är tro.
Jag tror icke på mig sjelf, och inte heller på något annat.
Jag är en skeptiker i grund och botten, det är det som håller tillbaka. »Lefnadslycka», säger du!
Bah, någon lefnadslycka fins lika litet för ett sinne sådant som mitt, som »lefnads-olycka», om man kan begagna ett sådant ord.
Ena stunden väger det upp i himmelshöjd, den nästa far det ned i afgrundens djup, och så till sist hångrinar det åt alltihop och säger: »det Hele er ingenting».
Jag tror, att detta är författares vanliga lott, tror du inte det?
Det är just förmågan att upplefva så mycket, som de ha att ösa ur, och deras lätthet att emottaga stämningar gör det lika omöjligt för dem att hela lifvet igenom gå och kånka med »olycka och bitterhet», som att slå sig till ro med lyckan i en vrå.
De skulle helt enkelt tröttna derpå, och så var det ju ingen lycka mer.
Nej, just dessa ständiga vexlingar äro en naturnödvändighet, och det vore en komplett dårskap att tro sig kunna undgå dem.
Det fins ingen enda författare af betydenhet, som varit olycklig hela sitt lif, om än olyckan synes hafva varit öfvervägande.
Taflan måste ha sina dagrar; de komma också det hela att framstå mycket bättre, just när de komma så der glimtvis – det blir större intensitet.
Hvem skulle vilja vara dum nog att vilja byta bort ett sådant der plötsligt frambrytande solsken, som med ens ger färg och lif åt allt, emot en jemn och halfdaskig gråvädersbelysning!
Tycker man det, då är man en kälkborgarsjäl och kan ju alltid trösta sig med, att det är det lugnaste.
Men tack ändå för dina raska ord.
Ah, du kan inte tro hur godt det käns med bara en smula friskhet!
Det är alldeles som ett riktigt djupt andetag och det kan man behöfva härnere i småstadsluften, ty det är fasligt hvad den käns tung ibland.
När jag hunnit skrifva ihop kassa åt mig, skall jag också ut och lufta på mig.
Till dess heter det: hugg i och arbeta.
Jag har nästan inte en tanke för annat än att »gno».
Säg mig nu hyggligt hvad du tänker om mina »pengar».
Om jag skall slänga allt i skrinet eller ändra, eller hur – ändra tror jag för resten icke att jag kan, i hufvudsak – eller rättare, jag vill inte, ty jag har sökt att vara sann. — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — — —
Det ligger två kapitel mellan det, du nu får och det, du läste sist.
Det ena beskrifver (d. v. s. när det blir skrifvet) afskedet mellan doktorns och patronens.
Det andra spelar i Stockholm, och man gör ett besök på nationalmuseum i sällskap med Selma och en halfgammal lektor, som är en ren bifigur.
Hon återser originalet till taflan i Axel Möllers hem (Necken och Ägirs döttrar af Blomér).
Gå du dit och se den, så får du se »svala, drömmande vågor» som du en gång pikade mig om.
Skådeplatsen för slutkapitlet är ett rum på Grand hotel; det beskrifves i förra kapitlet, der patronen sitter och har ondt i en fot.
Hörby 18 25/10 84.
— — — Just i qväll har jag fått ditt bref.
Åh hvad jag var rädd, att der inte skulle vara något alls!
Och, som du vet, har jag af naturen en så lång näsa, att den icke tål vid någon tillökning.
Jag längtade att höra något om mitt slutkapitel.
Fy hvad du affärdat det knapphändigt!
Och så längtade jag att höra om Upsalafärden.
Du får berätta mig mycket mer om den.
Det der om
S–e’s utseende misstänkte jag, men jag trodde honom inte vara fullt så mörk.
Det är sällan folk likna sina bref.
Somliga bli aldrig sig sjelf i bref, och somliga äro aldrig sig sjelf utan i bref – han hör väl till det förra slaget.
Men – på tal om det – ett får du aldrig vänta af mina bref: att jag skall vara fullt konseqvent; så konseqvent som vanliga menniskor bruka vara.
Om jag skall skrifva omedelbart, så kan jag det icke.
Ty då är det ju endast stämningen jag gifver.
Icke så, som man kan det sedan man höjt sig deröfver samt aflägsnat det oväsentliga, så att den framstår harmonisk, utan så, som den kan vara, när den serveras omogen och i otuktad form.
Somliga äro födda med formen i sig, men det är icke jag, och jag måste arbeta hårdt för att få bugt med mitt stoff, det må nu synas hur lätthandterligt som helst.
Deraf min förkärlek för »lappar» (pappers-).
Och så är jag häftig, hugger i vädret och tar munnen full af starka ord.
I dagliga umgänget märks det icke, ty jag har ju min gamla sjelfbeherskning från barnåren.
Det behöfs bara att jag ser en annans ansigte framför mig, och jag är på min vakt.
Man är stolt öfver att vara lugn!
Men i bref är det annat.
När man sitter der ensam i tystnaden och låter pennan fara åstad, då skjuta lösa hugskott och rotfasta tankar i vädret huller om buller, så brokigt, att jag icke ens sjelf känner dem åtskils.
Det blir stora bundtar af baraste ogräs och ettriga nässlor.