Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hemställer således att R. o. Ad. måtte godkänna den classification, som Tjtsk. föreslagit, saint framdeles, då vi komma lill frågan 0111 siffrorna , afgöra om de äro riktiga , eller örn andra böra införas.
Sedan jag anmälte mig, har Hr von Hartmansdorff redan så förekommit mig, att jag ej har något att tillägga.
Jag ämnade också blott fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet derpå , att då icke några siffror äro i fråga att. bestämmas, så är det blott fråga örn alt afgöra huruvida brukspredikanter böra indelas i classer och såsom sådane beskat>4 H. ,5 *14 Den 7 October f. ra. tas, eller också anses såsom alldeles fria.
Jag ämnade också besvara hvad som i afseende på predikanter för jordegendomar blifvit anfördt, samt dervid upplysa, att hvad Tosterup angår, som har ett af de största jordbruk i Skåne, så finnes en kyrka vid sjelfva gården samt 2tne vid hvardera gränsen af egendomen, dit arbetarne utan svårighet kunna gå, hvarföre en särskild predikant derstädes ej synes vara nödig.
Jag har också i hufvudsaken blifvit helt och hållet förekommen af Hr von Hartmansdorff och skulle således gerna afstå från ordet, om jag icke önskade justera mitt yttrande om huspredikanter i så måtto, alt jag ej sätter i fråga, att de ju icke möjligen kunna göra någon nytta, men alt jag anser den nytta, de verkligen -göra, vara sådan den af Hr von Hartmansdorff blifvit qvatificerad.
Hvad åter angår förhållandet vid landtbruk och jernbruk, så förekommer den skilnad, alt vid jernbruken en stor mängd af menniskor är concentrerad inom en mindre rymd, hvarföre det längre afståndet till kyrkan är en olägenhet för dem alla, äfvensom derstädes jordbruket vanligen är obetydligt, i följd hvaraf barnen sakna sysselsättning, såvida icke bruksägaren för dem håller en särskild skollärare, hvaremot barnen vid landtbruket ganska tidigt kunna deltaga i arbetet.
Vid en större jordegendom har icke mängden af arbetare långt till kyrkan, fastän en och annan kan hafva det, och dessutom hofva de vanligen hästar, hvilket ej är förhållandet med smederne.
Jag är en oskyldig anledn. till denna discussion genom det förslag jag gjort, att huspredikanter måtte erlägga samma bevilln.afgift som informatorer; men då, såsom Hr von Hartmansdorff redan upplyst, här icke är fråga om utsättande af afgiftens belopp, så synes mig discussionen lämpligast kunna uppskjutas tills sådant kan ske, och jag afstår derföre från vidare yttrande.
Genom Hr von Ilartmansdorffs yttrande har visserligen mitt omdöme, i afseende på rättvisan af hvad jag förut yrkat, något mildrats; men jag ber dock alt, då några talare fästat sig vid det exempel jag anfört från Skåne, få upplysa, att jag ej velat säga , att det ställe jag nämnt vore ett bestämdt bevis för alt det vore lämpligt , alt just der hafva en huspredikant, utan blott ett bevis att jordegendomar finnas med så stor personal af arbetare, att en sådan der kan behöfvas.
För öfrigt skall jag icke påslå något annat till följe af hvad jag anfört, än blott att få vid denna artikel en annan redaction, så att här icke upptages ensamt huspredikanter, utan predikanter så väl vid bruk som vid landtegendomar, i hvilket fall rättvisan blefve iakttagen; ty då det endast är Adeln tillåtet att kalla huspredikanter, samt dessutom behof af predikant kan finnas vid en landtegendom, som icke af någon adelsman innehafves, så tycker jag sam - Den j O c t o b e r f. m. ma förhållande böra stadgas för predikanter vid bruk och andra egendomar, helst det ej lärer betyda mycket om folket är coneentreradt inom J:dels eller r’?:dels cjvadratmil.
Således anser jag, att meden sådan redaction fullkomlig rättvisa vore gjord, och någon skilnad synes ej böra äga runi, då landtbrukaren, som liar en mängd arbetare boende långt fran kyrkan, bar samma åliggande att hålla särskild predikant, som bruksägaren.
Ulskrs förslag rörtde bevilln. för brukspredikanter bifölls. 3o:de, 3 usta och 3a:dra §§:ne.
Biföllos. 33:dje §:n.
Uti denna § har man infört icke blott den afgift, som bör erläggas af utiånta capitaler, utan äfven straffbestämmelsen för den, som icke medger beviiln.afdraget.
Ad., huruvida en hevilla.förordp. bör vara en strafflag, och huruvida det således icke vore lämpligt att ur bevilln.förordn. borttaga den ifrågavar. straffbestämmelsen i sista mom. af denna §.
För min del får jag äfven instämma i det yttrande, som Hr von Hartmansdorff fällt, alt en straffbestämmelse i förevar. 3 3 § blifvit införd, hvilken det icke tillkommit Bevilln.Utsk. att föreslå, utan måste föreslås af LagUtsk. och sedan sanctioneras af K. M., emedan detta är ett mål af den beskaffenhet, att det skall afgöras af K.
M. och icke beror ensamt af R.
Sits lagstiftning.
Ålen jag kan icke inskränka mig blott dertill, att endastyrka borttagande af sisla punkten, som börjar med orden: ''vägrar långifvare detta afdrag;” utan måste äfven yrka borttagande af följande mening i slutet af andra punkten: ”Domare och executorer åligger att, då rättegång eller lagsökning uppstår, ställa sig stadgandet härom till noga efterrättelse; och må dom eller utslag icke utfärdas förr än säker upplysning om verkställigheten af föregående stadgande blifvit inhemtad.’’
Det måste medföra en grufligt stor omgång i rättegången, om domaren skall söka att skaffa sig upplysning derom, huruvida, då lagsökning sker, bevillningsafdraget alltid har blifvit tillgodonjutet.
Deraf skulle uppstå alt domaren måste flera gånger gifva uppskofs-utslag, hvilket är förbjudet.
Jag får dock lill upplysning nämna, att någon fara för låntagarne icke uppstår genom borttagande af detta stadgande, emedan der domare och executorer j allmänhet utfärda utslag öfver sådana mål, hvari räntan är förskrifven till 6 proc., der innehåller utslaget att capitalet skall betalas jemte 6 proc. ränta med iakttagande af bevillningsafdrag; och derföre kan hvarken långifyaren eller den person, sorn mottager utslaget till verkställighet, för - i iG Deu 7 Octobcr f. m. dra en för hög ränta, och låntagaren får då styrlin, huruvida han under tiden åtnjutit hevilla.aldraget, men domaren besväras icke dermed, och på sådan grund får jag anhålla att äfven detta stadgande må borttagas. [ir Printzensköld:
Instämmande till alla delar i den hemställan, som Frih.
Cederström gjort derom, att sista morn. af andra punkten i 33 §:n, rör:de domares och executorers skyldighet att göra sig noga underrättade huruvida låntagaren fått tillgodonjuta hevilla.afdrag, må från bevilln. förorda, alldeles uteslutas, emedan jag anser det vara alldeles olämpligt och icke medföra någon ytterligare säkerhet för låntagaren, — kan jag deremot icke med honom och llr von Hartmansdorff förena mig deruti, att sista punkten af denna § må varda från bevilln.förordn. utesluten.
Om jag icke misstager mig alltför mycket, så finnes samma stadgande i nu gällande bevilln.förordn., och har det äfven funnits i de föregående bevilln.förordn:na.
Någon särskild lag om ansvar för den, sora vägrar bevilln.afdrag på de lån lian utgifvit, vet jag ej heller finnas.
Således lärer det väl vara nödigt att, intilldess en särskild lag utkommer om ansvar för den som vägrar att medgifva bevilln.afdrag, detta stadgande i bevilln.förordn. qvarstår; och då det tillförene i densamma influtit, ser jag ingen olägenhet vid att det äfven nu der intages.
Det är i anledn. af Hr Printzenskölds yttrande, som jag blifvit uppkallad.
Jag är visserligen icke för närvar, försedd med 1835 års bevilln.- förordn., men tror mig ganska bestämdt kunna säga, att denna ansvarsbestämmelse icke der finnes upptagen. — Jag fick nu låna nuvar. bevilln.förordn., och finner deraf, alt detta stadgande förut är intaget, och då vill jag ej yrka, alt sista punkten må utgå ur den blifvande förordningen.
Jag ber således om ursägt, och får endast förnya miu anhållan att sista mom. af a:dra punkten må uteslutas.
Begge de anmärkta sladgandena finnas i den gamla bevilln.förordningen.
Jag har ingenting emot att de fortfarande gälla; men de böra, efter min förmening, alldeles icke stå i bevilln.förordningen.
Detta är ett misstag af II.
St., och jag har deltagit deri, emedan jag vid förra riksdagarna varit medlem af detta Stånd, utan alt sätta mig deremot, att man i bevilln.förordn. infört hvad som är ett föremål för Lag- eller Ekon.Utskts behandling och sedermera hörer till K. M:s pröfning.
Om nu R. o. Ad. med de Öfriga Stånden stannar i olika beslut om delta stadgande; så kommer förstärkta StatsUtsk. alt rösta om en strafflag.
Huru olämpligt vore icke ett sådant förhållande?
Derföre är det som jag vördsamt tillstyrker R. o. Ad. att utesluta dessa stadganden från bevilln.förordningen, men i sjelfva verket låta dem bestå och utgöra före - Ben 7 O c t o ber f. in. mål för en särskild hemställan till K. M., sedan de varit pröfvade i det eller de Utsk., som vederbör.
Att på annat sätt tillvägagå, skulle kunna leda derhän, att Bevilln.- och StatsUtsk:n möjl. kunde ålägga icke blott böter utan till och med spöstraff, hvarom LagUtsk. äger att yttra sig.
Jag instämmer i Hr von Hartmansdorffs mening, alt dessa begge momenter böra uttagas ur bevilln.förordn.; men jag hemställer äfven, huruvida icke följande föreskrift bör utgå: ”utsökes åter fordran i concurs, ”åligge det borgenär att behörigen styrka, det hevilla.afdra”gen af gäldenären fulleligen fått åtnjutas.”
Detta är verkligen ett stadgande, sorn det för borgenären är svårt att kunna uppfylla.
Han erhåller ofta såsom hypolhek handlingar, sorn tillhört andra personer; och att, då de skola af honom i concurs bevakas, kunna styrka eller med ed fästa att bevilln.afdraget är åtnjutet, kan ofta för honom vara ganska svårt, emedan saken kan vara tvifvelaktig, då han skall besvära sin fordran.
Jag tror, att äfven detta Ingstadgande borde utgå och utgöra föremål för en särskild lag, på sätt Hr von Hartmansdorff har föreslagit.” Gr.
Hamilton: I anledn. af Hr von Hartmansdorffs sednaste yttrande får jag blott anmärka, att förstärkta StatsUtsk. ej kan komma alt votera om ordalydelsen eller straffbestämmelsen i någon lag, således icke om något spöstraff, utan endast om den fråga, huruvida hänvisning lill ett så beskaffadt lagstadgande skall i bevilln.förordn. intagas eller icke; ty det lärer ej kunna komma i fråga, alt förstärkta StatsUtsk. borde votera om någon mot allm. lagen stridande straffbestämmelses införande i bevilln.förordn., utan blott om en i allm. lagen utsatt straffbestämmelses införande eller icke; och således lärer icke faran vara så stor, den blifvit antydd.
För öfrigt kan jag visst icke bedömma, huruvida härigenom någon svårighet för domare uppstår, emedan jag icke befattat mig med dylika mål; men hvad jag tror mig veta, är, alt om något misstag varit begånget i föreg:de bevilln.förordn:!', så har det ej skett af R.
St. ensamt, utan af Konung och Ständer gemensamt, och någon stor fara synes således ej vara för handen.
Beträffande det 3:dje momentet: ”utsökes äter fordran i concurs, åligge det borgenär ”att behörigen styrka, det bevilln.afdragen af gäldenären ■”fulleligen fått åtnjutas;” så lärer det ej vara svårt att åstadkomma en sådan bevisning, då det beror på hvar och en, då han emottager qvitto å ränta, att deri låta införa att afdrag för bevilln.procenten blifvit iakttaget.
Jag inser visserligen grunden för en invändning af den beskaffenhet, som Hr von Hartmansdorff framställt; men jag tror att man bör akta sig, innan man går in på den banan, att ur bevilln.förordn. utesluta ifråga var. och andra dylika bestämmelser, som förut varit der B c 11 7 0 c t o b c i1 f. m. intagna, och att gora det styckevis, såsom nu blifvit föreslaget.
Hår finnas i flera §§ lagbestämmelser med böter, hvilka uro af dylik beskaffenhet med de nu ifrågaställa, såsom t. ex. i 4?, 64, loa och 1 o4 §§:na.
Det kan med samma skiil, som nu blifvit anförda, siittas i fråga, huruvida alla i hevilla föi ordn. stagade höler böra uteslutas.
Jag får derföre, till förekommande af en alltför lang discussion, som jag förutser i delta ämne, vördsamt hemställa, om icke R. o. Ad. skulle finna tjenligt att i afseende på sådana föl hållanden nu endast förbehålla sig rättigheten alt, sedan betänk. i öfrigt är genomgånget, afhandla så väj den nu väckta frågan som de andra dermed likartade, hvilka i della betänk. förekomma, eller också låla det vara oantastad!.
Jag bör tillkännagifva, att jag till alla delar instämmer i de äsigtcr, som Hr von Hartmansdorff yttrat om olämpligheten deraf, att sådana stadganden, som de nu ifrågavar., finnas i bevilIn.förordningen.
Jag har också icke försvarat dem på den grund, att det vore lämpligt att de derstädes qvarstå; men jag har trott, alt eftersom ingen särskild lag nu finnes till säkerhet för att gäldenären må få tillgodonjuta bevilln.afdraget, så är det bättre alt detta stadgande qvarstår i bevilin.förordn., än att det skulle derifrån uteslutas och således alldeles försvinna.
Men om Hr von Hartmansdorff täcktes väcka en motion i ämnet, med föranledande af dessa i bevilin.förordn. intagna stadganden, samt denna motion remitteras till behandling af Utsk. i den ordning grundlagen föreskrifver, och vi således kunna få en särskild lag, som i delta fäll bestämmer förhållandet emellan gäldenärer och borgenärer; så vill jag visst icke påstå, att dessa stadganden må i bevilin.förordn. qvarstå, utan ville jag i sådant fall instämma i den mening, att de böra derifrån uteslutas, helst jag tänker alt framdeles, i afseende på de sednare §§ i denna förordning, äfven yrka den princip, att bevilin.förordn. ej bör innefatta sådana bestämmelser, hvartill enl. grundlagen Konungens sanction erfordras, innan de äga gällande kraft.
Ridderstolpe instämde med Hr Printzensköld.
Hr von Hartmansdorff; En värd talare har åberopat, att Bevilln.Utsk. ej tillåtit sig annat, än hänvisa till en § i I:Iande!s-b:n.
Bevilln.Utskts åtgärd innehåller likväl, genom den hänvisning Ulsk. gjort, att den, som underlåter att lemna sin gäldenär hevilla.afdrag, skall anses såsom ockrare.
Om nu Utsk. i stället hade sagt, alt han skall anses såsom tjuf; månne man då icke kommit till de spön, hvarom jag talat?
En annan talare bar omförmält, alt också böter äro införda i bevilln.förordningen.
Det är lika illa, när det sker utan Konungens samtycke; ty det är också ett straff, som Ständerne thy förutan icke kunna ålägga.
Likväl veten J alle, mine herrar! att bevilin.förordn. är en af I Den 7 O c l o b e r f. ra. lie författningar, eller så att säga den enda, som Ständerne äga att allena utfärda.
Skulle nu Ständerne tillåta sig alt på detta sätt intränga på LagUtsk:s och möjligen äfven Ekon.Utsk:s område, så skulle de med detsamma jemväl intränga på konungamaktens.
Jag vet icke något lämpligare sätt att hjelpa hvad vi sjeifve och våra föregångare felat i afseende på bevilln.förordningen, än det som Hr Ribbing uppgifvit, att sedan Ståndet genomgått grunderna för bevilln.förordningen, det må blifva en särskild omsorg, innan vi komma på tillämpningen, att urskilja hvilka stadganilen i den gamla bevilln.förordningen, eller i den nu föreslagna, icke uro af beskatlnings-natur, utan af egenskap att tillhöra antingen Lag- eller Ekon.Utsk., samt att sedermera dem dit remittera.
Vi kunde dä få ett särskildt betänk, om dem, samt derefter öfverlemna dem i ett sammanhang lill K. M., hvarigenom bevilln.förordn. vederbörligen inskränktes till sjelfva afgiflefnas bestämmande.
För ögonblicket synes mig således 11. o. Ad. kunna fortfara med pröfningen af alla stadganden, som förekomma, Ståndet likväl förbehållet att sedan få ur bevilln.förordn. utgallra dem, som icke höra till beskattningen, utan till elen allmänna lagstiftning, som af Konung och Ständer gemensamt, eller af Honom allena utöfvas.
Emot hela stadgandet i 33 §:n kunde vara mycket att invända, men det skall jag dock icke upptaga nu, då inträffade förhållanden gjort det verkligen oriktiga i detta stadgande mindre skadligt, än det förut varit.
Således må det stå qvar; men så länge detta stadgande om bevilln.afdrag finnes, kan man icke umbära de föreskrifter, som i slutet af §:n förekomma.
Jag instämmer med Hr von Hartmansdorff deruti, alt de ingå till en del på gebitet af den gemensamma lagstiftningsmakt, som tillhör Konung och Ständer, samt lill en del på gebitet af den lagstiftning, som ensamt tillhör Konungen, då den innebär åtgärder af Dess embetsman; och vid sådant förhållande instämmer jag helt och hållet i hvad Hr Ribbing sagt, samt tror, att man mycket enkelt och utan behof af den omgång, som genom en remiss lill Utsk. skulle uppslå, kan komma tili slut på saken, om man, med begagnande af den rätt eller skyldighet, som 34 §:n 1 mom.
Riksd.Ordn. stadgar, utan afseende på hvilket Utsk. behandlat frågan, lät frågans egen art bestämma sättet för densammas afgörande; så att, utan deri omgång att behöfva skicka frågan till Lag- eller Ekon.Utsk., Hi Landtm, täcktes, sedan vi galt igenom hela bevilln. förbön. , göra til I R. o. Ad. att besluta, det de före skrifter i den nu föreslagna 1 um förordn., sorn innehålla antingen lagbestämmelser eller också åliggande, för Konungens embetsman, skola meddelas K.
M. lill dess godkännande och befordrande af verkställigheten.
Då lior jag att Ilo Den j Oclober f. ra. man, nian att behöfva bråka, kan få en allmän föreskrift för alla sådana fall, och då tror jag också, att vi gerna kunna bifalla denna §.
Jag instämmer desto hellre i det yttrande Hr von Hartmansdorff sednast afgifvit, som den utveckling af ämnet, han under denna discussion gjort, alldeles öfverensstänuner med de anmälkn:r, hvilka jag log mig friheten att framställa, då Bevilln.Utsk:s betänk. förra gången här föredrogs.
Jag anhåller, att helt och hållet få förena mig med honom, och alt, under loppet af i detta betänk, intagna stadgandens föredragning, få, så vidt jag anser anledn. förekomma, anmärka de ställen, som borde, så till sägandes, reserveras, för att, sedan betänk, i afseende på bevilln.grunderna blifvit genomgånget, kunna blifva föremål för särskild föredragning.
Jag instämmer så mycket mera i hvad Ilr von Hartmansdorff yttrat, som jag kan förutse, att ett sådant stadgande, införd t i bevilln.förorda, i dess egenskap af bevilln förordn., icke af domaren kan tillämpas.
Det utgör icke lag förrän så väl Konungen som Ständerne dertill samtyckt.
Jag skulle tro, alt bevilln.Ulsk. kan lika litet behandla dylika frågor i bevilln.förordn., som Bevilln.- och Ekon.Utskm få behandla straffbestämmelserna i brännvifisförordn.
, utan tillhjelp af en afdelning utaf LagUtsk.
Hvad som angår öfverträdelse af förordningen utgör ett särskildt capitel, och kan lika väl behandlas, utan att inflickas i en författning ora bevillningen, hvilken icke gäller för domaren.
Jag får således tillstyrka, alt de stadganden, som hafva afseende på böter eller straffbestämmelser, måtte särskildt behandlas och blifva föremål för en särskild författning, som underställes K.
M:s sanction.
Då jag lika med de 2:ne sista värda talarne anser det förslag, som Hr von Haitmansdorff framställt, måhända vara det lämpligaste för all komma till ett lagligt slut i åtskilliga bestämmelser, sorn nu äro i bevilln. forordn. intagna, men hvilka egentligen äro af sådan beskaffenhet, att de af Konung oell Ständer gemensamt böra afgöras; så får jag instämma i Hr von Hartmansdorffs anhållan alt alla dessa frågor nu måtte förbigås och, sedan bevilln.förordn. blifvit genomgången, komma under särskild öfverläggning för att remitteras till LagUtskls eller Lagoch Ekon.Dtskms gemensamma behandling, allt efter frågornas beskaffenhet.
Hr von Hartmansdorff»
J“g erkänner alt de anmärknrr, som H‘<- Rosenblad och von Rosen gjort, nio riktiga.
Om R. o. Ad. skulle besluta, att, med stöd af å'! §:n a mom. Riksd.Ordn., ålägga Bevilln.Utsk., i fråga om allmänna - Den 7 October f. ni. in manna bevillningen, iakttaga samma behandlingssätt, som Utsk. följt i afseende på brännvinsförfattningen, nemi. att den del, som angår straffbestämmelser, böter och andra föreskrifter, beroende på verkställighet af Konungens embetsmän, må utgöra en särskild afdelning, sorn underställes Konungens afgörande och icke anses höra till den af it.
St. allena beroende beskattningen; så skulle man på en genare väg komma till målet, än om man beslöte remiss till Lagoch Ekon.Utskotten.
Således, ifall Hr Frih. o. Landtm, finner för godt alt göra propos. på Ilr Rosenblads förslag, hvilket jag icke finner skiljaktigt från Hr von Rosens, så afStår jag från mitt.
Om jag icke mycket misstager mig, så har, vid alla föreg:de riksdagar, bevillningsfrågan blifvit behandlad på samma satt, som den nu blifvit behandlad af Bevilln.Utsk., d. v. s. i sin helhet, eller så att Utsk. framlagt ett fullständigt förslag till bevilln. förorda., utan att söka sammanträde med andra Utsk. för att behandla sådana delar af frågan, som ostridigt äro af ekonomisk natur.
Att nu, då R. o.
Ad för andra gången handlägger detta ärende, vilja införa en alldeles ny princip i fråga om behandlingen af detta mål, föranledande till alldeles öfverflödig omgång och i grundlagen på intet sätt anbefallda sammanträden med andra Utsk., vore ej allenast tvertemot den praxis, som hittills ägt rum, och hvilken åtminstone för många talare fått galla mycket, ulan skulle afven förorsaka en fullkomligt onödig långsamhet och kan ingalunda vara behöfligt för att bevara Konungens ekonomiska lagstiftningsrätt; ty då det vid denna såsom vid alla föreg:de riksdagar kommer alt tillgå så, att R.
St. öfverlemna brvilln.förorda, till K.
M. för att promulgeras, så följer det af sig sjelft, att Konungen icke promulgerar annat af hvad som tillhör den ekonomiska lagstiftningen, än det sorn af Konungen gillas, och alt till följe deraf det måste anses, att
Konungen gillat de föreskrifter för verkställigheten, sorn Bevilln.Utsk. föreslagit och Ständerne antagit; föreskrifter, som äga ett så oskiljaktigt sammanhang med frågan i dess helhet, att de derifrån alldeles icke kunna afsöndras.
Jag får således för min del bestrida den procedur i afseende på detta mål, som Hr von Hartmansdorff föreslagit, såsom efter min öfvertygelse gagnande till ingenting, stridande emot den praxis, som hittills ägt rum, samt endast ledande till att inveckla oss i långsamma riksd.förhandliugar, hvilka redan äro alltför mycket tidsödande.
Om det hände, att Konungens nuvar. rådgifvare funne ett eller annat stadgande af dem, som införts i bevilln.förordn., verkligen höra under den Konungen tillkommande lagstiftningen, och detta inföH. 16 122 Benj- Öc l o l» e r f. m. rande sålunda vöre, på sätt Frih.
Sprengtporten sjelf erkänt, olämpligt, samt
Konungens rådgifvare således afstyrkte honom att till alla delar godkänna dea af R.
St. utfärdade lievilln.förorda., och hon följaktligen Liefve styckad; hvad skulle kommande ConstUtsk. möjligen säga derom?
Skulle ej anmärknlr både efter i<6 och 107 §§.:na samt måhända ännu andra §§ göras? och hvilka tvister örn formen skulle icke uppslå?
Är det då icke, när man är ense 0111 soken, Läst att gifva henne en laglig form?
Om denna förut varit underlåten, är det väl icke skäl att fortfara med misstaget, särdeles då man påstår att de menlösa tiderna nu äro förbi, och då man följaktligen
Lör befara att alla strider skola uppstå, hvilka möjligen kunna förekomma?
Lör då icke lägga ut snaror för Konungens rådgifvare, utan behandla lagstiftningen så, att stötestenarne vid tillämpningen äro undanröjda.
Det är derföre jag begärt en formenlig behandling af saken.
Derigenom kan icke någon betydlig tidsutdrägt förvållas, enar detta Stånd beslutat att icke nu pröfva annat än grunderna; ty innan det omständliga kommer under pröfning, kan BevillmUtsk. hafva gjort den tillstyrkta a fsönd ringen.
Hr von Hartmansdorff fäster sig här endast vid en theori, li v il ken themis tillämpning liar visat sig alldeles obehöflig under loppet af 3o år, och jag tror för öfrigt icke, att Hr von Harlmansdorlf funnit några så äfventyrliga stadganden i det förslag, som Levdin.- TJtsk. här framställt, att det på denna grund skulle vara nödvändigt alt ingå i dessa fina abstracta distinctioner emellan hvad som kan vara R.
Sirs eller Konungens rätt i detta fall, hvarvid det alltid är svårt att till det yttersta urskilja hvad som är nödvändigt för verkställighet af hvad Ständerne äga föreskrifva, från det som kan hänföras till Konungens lagstiftningsrätt.