Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till svar på den siste talarens yttrande får jag förklara, att ibland nyttiga företag, hvartill jag anser att medlen kunde användas, räknar jag upprensningen af tvänne vattendrag i Calmar län.
Jag har ingenting emot alt rörelsen lättas, på sätt jag förut yttrat; men det bör ske med förbindelse, I.
ex. att hvad som 1111 medgifves af den redan behållna bmcovinsten ersättes af kommande årens bancovinst.
Delta villkor tror jag mig äga rättighet att framställa, då betänk, är (örsta gången R. o. Ad. föredraget.
Om återremiss, hvarom jag anhåller, beviljas, så är det en livar öppet att sedan yrka sådana bestämmelser, alt både allmänheten kail blifva belåten och Den 17 October f. m. 36g och bankens medel icke dragas ifrån mera till mindre nyttiga föremål.
Hr Frih. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad. behagade bifalla BancoUtskts utlåt.
Upplästes till justering följande voter:s-proposition :
N:o 104, voterar ja» den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, återremitteras ofvannämnda utlåtande.
Efter voteringens slut, befunnos rösterna hafva utfallit, som följer: Ja — 85.
Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf, alt plenum komme att fortsättas på eftermiddagen kl 6.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s den 3o sisth Sept. och den i4 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 122, i anledn. af väckta motioner 0111 upphäfvande eller ändring af K. förordn. den 9 Maj 1835, ang:de hvad iakttagas bör vid handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva.
Det är en oförneklig sanning, att författningen af den 9 Maj 1S55, angtde hvad sorn bör iakttagas vid handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva, åstadkommit mycket ondt.
Den har upplyst allmänheten om utvägar att anställa bedrägliga handlingar till en större vidd än kunskapen derom var förut; men felet ligger icke i något annat, än att författningen var bristfällig.
Denna bristfällighet kan och bör aflijelpas, men icke på sätt Utsk. föreslagit.
För att göra ämnet fattligt för Ståndet, synnerligen för de ledamöter, som ej sysselsatt sig med juridiken, utber jag mig öfverseende för den vidlyftighet jag måste iakttaga.
Aldrig har det gifvits någon lag så orimlig som den, att köp om lös egendom icke skulle vara gällande, för det att icke öfverlåtelsen af samma egendom ägt rum; en sådan lag bär aldrig funnits och lärer icke komma att finnas; icke heller har någon lag gifvits, som nekat den ena medborgaren, alt, för hvad aftal som helst, öfverlåta nyttjanderätten al dess lösa egendom åt den andra.
En sådan lag, säger jag, har icke gifvits, och rättsbegreppet förbjuder att eu .4 H. 47 D c n 17 0 c t o b e r f. m. sådan lag kan finnas»
Men missbruk har uppstad derigenom, att fingerade afbandlingar blifvit upprättade, i följd hvaraf den, sorn varit skyldig andra oell velat undandraga sig betalningen medelst icke uppoffrandet af sin lösegendom, gått i connivence med tredje man och med denne upprättat köpebref om lösörena mot förbehåll att få dem begagna; och man måste medgifva, att det är icke bruket, ulan missbruket, som bör motverkas.
Detta var ändamålet med författningen af i835; men genom bristfälligheterna i densamma uppstod den följd, alt hvad man velat förekomma, långt ifrån att förekommas, tvertom förökades.
Utsk. har nu föreslagit, att då en lagsökning inträffar, som skall verkställas på lösören, och innehafvaren af den lösa egendomen visar upp köpebref, att han densamma försålt lill en annan; så skall denne köpare vara pligtig att stämma den Jagsökande för att bevisa g i 111 iglie ten af sin afhandling.
Det har likväl alltid varit och förblifver alltid med rättsbegreppet öfverensstämmande, att hvarje handling, i laglig form upprättad, måste anses lagligen gällande, måste anses ärlig, intill dess vederparten bevisat motsatsen.
I följd af denna grundsats, blir det klart, att käranden bör vara den, som vill klandra denna köpeafhandling.
Nu har likväl Utsk. satt sig i alldeles omvändt förhållande och betraktat alla sådana afbandlingar för falska.
Utsk. har visst icke sogt detta rent ut, men det är detta förutsättande, som endast kan förklara tillstyrkandet, som är det, att den som äger afhandlingen, han skall bevisa, han skall blifva kärande, tverlemot allmänna rättsbegreppet, enl. hvilket det bör vara den som vill klandra afhandlingen, som också skall vara den kärande.
För öfrigt har jag ingenting emot författningen, men jag begär återremiss på betänk., på det att Utsk. måtte åtminstone ändra denna, om jag så får säga, capitalbrist i författningen, denna uppoffring af sjelfva rättsbegreppet, på det att den må blifva kärande, som bör vara det, och till förekommande att den, som är i besittning af andras lösa egendom, må finna utvägar till credit, till följe af den lösa egendom, hvaraf han är innehafvare; ty sådant är billigt att förekomma och kan ej på annat sätt förekommas.
Ilan må med sjelf sins ed styrka, att afhandlingen är riktig, d. v. s. att den som är lagsökande och begär utmätning på gäldenärs egendom men mötes med ett tillkännagifvande, som med köpeafhandning styrkes, att lösegendomen är försåld, den bör få qvarstad derå, intill dess rättsfrågan är afgjord, men i rättsfrågan bör han blifva kärande och icke den som förutsattes hafva handlat i ärligt uppsåt.
Jag begär’ således återremiss, eller på det att Utsk. måtte rätta delta misstag, dels derföre att ett kungörande måtte äga rum och en utväg finnas för allmänheten att få veta om innehafvaren rår om lösegendomen, eller icke.
Detta kungörande är föreslaget i Ilr von Hooks Den 17 Oclober f. ra. reservation, likväl längre än jag skulle vilja gå; ty en tillåtelse är felaktig, när den inom sig innebär ett hinder för tillåtelsen.
När Hr von Röök begär kungörandet från predikstolen, så lägger lian ett hinder för sjelfva tillåtelsen; ty hvem vill göra allmänheten bekant med den befattning man tager med sin lösegendom ?
Jag begär att i afseende härå må vidtagas samma utväg, som med fast egendom, alt sådana afhandlingar uppspikas på tings- eller rådstufvudörren och förblifva der sittande ett år.
Vill man då veta hvem en viss persons lösegendom tillhör, så behöfver man blott gå dit, så får jag veta det.
— Jag begär återremiss samt att dessa mina anmärkntr måtte få remissen åtfölja.
Jag hör hafva äran tillkännagifva, att det är i följd af ett lättsinnigt åtagande att yttra mig i denna sak, som jag uppträder.
Jag har efteråt besinnat obehaget och kanske onyttan att yttra mig vid denna riksdag i lagfrågor, då man har så föga aspect att veta huru de kunna blifva behandlade, enär man ännu icke ser någon Just.minister utnämnd.
Det fägnar mig dock alt vid della tillfälle linna den man närvar., hvilken, ehuru han ej är qvar i ministeren, likväl kan följa ärenden, sådana som dessa, med sin uppmärksamhet, ty eljest vore det utan ändamål att tala om detta ämne.
Jag har, som sagdt är, af lättsinnighet åtagit mig alt tala i ämnet, men har förgätit att titta på det här betänk, och får derföre hörja med att blott i allmänhet söka bemöta Frih. Boyes anmärkn. emot Utsk:s betänkande.
Den värde ledamoten synes hafva förblandat frågorna om hvilken som bör vara stämmande part i det hänseende han nämnt.
Det är klart att man i allmänhet anser den vara ägare till lösegendomen, som är innehafvare af densamma; den allmänna presumtionen bör vara, att den lösa egendom, som finnes i en persons våld, verkligen är dennes tillhörighet och icke är försåld.
Derföre tror jag det vara rätt af lagstiftaren att säga, att om en person, sorn fått köpa de lösören, hvilka finnas qvar i förre ägarens händer och köpet är caeheradt för allmänheten; så bör det vara den personen, sedan han fått qvarstad, som bör stämma.
I den delen har jag således ingen anmärkn. att göra emot Utskottet.
Jag hoppas, att den värde ledamoten är upplyst af detta svar, annars kunde jag väl en annan gång vara litet utförligare.
Det synes likväl som det funnes en värre anmärkn. att göra emot hela betänk., den nemi., att det garni på icke mindre än att kullkasta en författning, som vid sista riksdag vidtogs.
Det leder ovillkorligen till villervalla hos folket och i begreppet om lagstiftningens klokhet och conseqvens att se en författning, stiftad på den ena riksdagen, och kullkastad på den andra.
Det är visserligen sannt, att åtskilliga sätt att eludera denna författning visat sig, och att de i vissa fall varit svåra; ty anledningen till att söka elu - Den 17 October f. m. dera sådana köp hafva också utsträckt sig mera i sednare tider än förut.
Det har likväl alltid funnits en lag, som tillåtit att nedsätta varor som förtrodt gods i tredje mans vård och deröfver taga bevis, hvarigenom man försäkrat sig om äganderätten till lösörena, fastän man ej har dem i handom.
Det var troligen i anledn. af anmärkntr deröfver, att stadgandet härom i gamla lagen missbrukades till cacberade afhandlingar, som Ständerne vid sista riksdag stiftade en författning, som gick ut på att föreskrifva några flera ceremonier eller åtgärder, för alt gifva mera form af laglighet ät sådana transactioner.
Dessa transactioner hafva nu, i följd af författningen, temmeligen allmänt varit idkade, åtminstone i den ort, der jag är boende.
Visst kan det hända, att de i vissa fall haft den verkan, att personer, som lättsinnigt nog lemnat det fattigare folket credit, när de kommit för att utsöka sin fordran för borgade varor, funnit, att den eller den torparens t. ex. lösa egendom redan varit försåld till egendomsägaren.
Detta är visserligen en olägenhet och troligen anledningen hvarföre så många motioner pm författningens afskaffande blifvit väckta ; meri jag bör bedja herrarne besinna, att denna författning haft en stor fördel för den fattigare folkclassen , under de tryckande år, sora sednast passerat, nemi. att personer af denna dass kunnat få någon credit; ty sedan én torpare t. ex. gjort försäljning af sina lösören till sin husbonde, så har denne kunnat veta, huru långt han kunde gå i försträckning för torparen.
Hade man åter varit osäker huruvida icke en köpman i nästa stad för borgade varor kunde utmäta torparens bäst eller ko, så hade ej husbonden kunnat, med samma säkerhet åtminstone, lemna torparen det understöd denne beliöft.
Den författning har blifvit borttagen, som lemnar egendomsägaren en förmånsrätt till sine underhafvandes lösören; just emedan denna författning blifvit borttagen, är det som sträfvandet att åtkomma den falligares egendom visat sig.
Huruvida man skall understödja det ena sträfvandet mera än det andra, hvarom fråga nu är, då man är på tapeten att taga bort en författning, som är känd och gått i verkställighet, öfverlemnar jag åt herrarne sjelfve att jugera.
Sedan jag upplyst detta, vill jag alltför gerna lemna discussionen, blott med den erinran, aLt vid sista riksdag, då denna fråga väcktes och afgjordes, så yttrade sig en numera afliden ledamot af dåvar.
LagTJtsk., nemi.
Borgmästare Hessle, i en reservation emot beslutet.
Nämnda reservation stödjer, sig på nya civil-lagförslagels tillstyrkande.
Detta den nya cival-lagens förslag har morran, dock med en liten förändring i ordalydelsen på ett sätt, som ingalunda hjelpt redaclionen, utan snarare tvertom försämrat densamma.
De flesta föreslagna morran äro af beskaffenhet, att om denna författning skall gillas, så böra belydliga ändringar deri äga rum, åtminstone de 2 sista rnom:n Den 17 Oclober f. m. 373 utslrykas.
Jag kanske bör gifva tillkänna hvarföre jag gör detta tillstyrkande.
4;de morn. lyder så bär:
"Uti rättegång, ang:de gilltigbeten af köpeafbandling om lös egendom, i de fall, som nu nämnda äro, må köparens och säl — "jarens erkännande deraf icke till förringande af fordringsägares rätt göra tillfyllest, utan skall annan laglig bevisning om köpets verklighet erfordras, eller köparen med "sin ed fylla, att afhandlingen icke till annans förfång är "diktad’’ etc.
Herrarne finna i detta förslog ett försök att hjelpa domaren att med större säkerhet kunna bistå den lätte fordringsägaren.
Det finnes Svensk lag tillräckligt derpå, åtminstone till dess att vi få någon bättre; och att likasom gifva en lagförklaring åt domaren hvad afseende han bör fästa på köpares och säljares erkännande, synes mig vara alldeles onyttig.
Äfven den i samina mom. föreslagna edgången afslyrker jag, och för att resumera min tanke om liela saken önskade jag afslag å hela betänk.; men vill man hafva ett förklarande öfver den författning, som sista riksdag vidtogs, så borde man, med afslående af de begge sista mom:n, behålla de tvänne första, dock till redactionen hellre följa civil-lagförslaget än Utskottets.
Ehuru ung den författning är, Ilvars upphäfvande föreslås, så har den dock visat sig så skadlig, att i nästan alla landsorter man funnit de menliga verkningarna af densamma.
Det bästa beviset derpå torde man finna i den mängd motioner, som inom B011- deSt blifvit väckta om författningens upphäfvande eller förändring.
Boye har anmärkt mot Utskrs förslag, att det icke skulle egentligen vara den föregifue ägaren till den lösa egendomen, som vore skyldig att uttaga stämning, utan all delta ålåge borgenären; men I.agUtsk. har ansett, att så beskaffade afhandlingar, som dessa, hvarom här är fråga, äro af natur, att ingen lagligen kan vara skyldig alt veta eller förmoda alt lösegendomen tillhörer någon annan än den, i hvars vård densamma befinnes, så att om någon annan föregifver sig vara ägare dertill, borde det vara denne, som skulle bestyrka sin uppgift.
Ett sådant bestyrkande kan ej ske annorstädes än vid domstol, och Utsk. bär, som sagdt är, ansett alt af dem sorn göra anspråk på en gäldenärs lösa egendom den, som vid utmälningslillfället bevisat sig hafva bästa rätt dertill, bör anses såsom ägare, intill dess annorlunda genom loga rättegång kari utredas; och då vid dylika tillfällen creditoren alltid lagligen styrkt sin rätt inför antingen domstol eller K.
Bef:h:de till den utmätta delen af gäldenärens egendom; så mäste han, från det ögonblick utmatningen blifvit verkställd, anses för ägare, lill följd hvaraf den som yrkar bättre rätt till den utmätta egendomen, utan alt sådant inför laga domstol blifvit styrkt, 374 Den «7 October f. 111. äfven bör stämma, helst det är omöjligt för borgenären att med säkerhet veta hvem som är ägare, om också den, i hvars vård egendomen finnes, skulle uppgifva ägaren, emedan dennes uppgift möjligen kunde vara falsk.
Det kunde ju hända, att den, sorn uppgifves vara ägare till den utmätta egendomen, likväl ej vore den sannskyldige ägaren, utan att denna uppgift vore lemnad endast för att vilseleda och vinna tidsutdrägt; och af sådan orsak bör väl den bestyrka sin äganderätt, som säger sig vara ägare, — och ett dylikt bestyrkande af äganderätt kan endast ske genom laga bevisning inför domstol, hvilket derföre måste ske genom uttagen stämning, — hvarföre jag anser anmärkn:n icke vara så gilltig, all något afseende derpå bör fästas.
Jag kan ej heller ingå på Gr.
Frölichs förslag, att den gamla författningen skulle qvarstå.
Innan samma författning promulgerades, hade man ännu icke fått ett legalt sätt huru bedrägerier skulle kunna blifva lagliga.
Förut berodde det på domaren att på förekommande omständigheter samt på de skäl och bevis, som funnos, afdömma hvem egendomen tillhörde; nu åter, efter denna författning, är domarens skyl» dighet alt, om egendomen blifvit lagligen intecknad och öfverlåtelse!) anmäld hos kronofogden eller Konungens Bef:h:de, tilldämma densamma åt den som iakttagit dessa formaliteter, utan att något afseende kan fästas på afhandlingens ärlighet.
Delta har gjort, att bland allmogen öfver hela Riket uppstått ett sätt att bibehålla egendom, hvartill de icke äro ägare, så alt snart sagdt ingen creditor kan utbekomma sin fordran hos gäldenären, enär merendels all dess egendom befinnes eril. laga former böra en annan lill, och således vara oåtkomlig.
Jag vill icke påstå, att hvad Utsk. föreslagit är det bästa, och vill derföre icke motsätta mig återremiss; men jag tillstyrker på det högsta, att den gamla författningen måtte upphäfvas, och någon bättre sättas i stället.
Jag står i förbindelse hos Gr.
Frölich derför , att han öfvertygat mig derom, att jag icke måtte varit nog tydlig i mitt förra yttrande.
Jag begär således att för herrarne få reda förhållandet af sjelfva ämnet; och detta är så mycket mera angeläget, som jag derefter öfverlemnar lill eder egen urskiljnings-förmåga, mine herrar! hvilken det är, jag eller Gr.
Frölich, som genom sammanblandning af förhållandena försatt begreppet i villervalla.
Må det tillåtas mig alt schematiskt framställa förhållandet.
A t. ex. sitter i lös egendom , men han har ganska ärligt (som är motsatsen lill skälmstycken) kommit i besittning deraf, (jag anser nemi. alla sådana afhandlingar ärliga, intill dess att motsatsen blifvit bevisad).
Nå väl! nu har A sålt till B sin lösa egendom, men förbehållit sig rättigheten alt begagna densamma, (en rätt som ännu aldrig blifvit satt i fråga och som i Stockholm aldrig bör komma i fråga, ty, som man Den ij O e loij er f. m. 3^5 vet, tali jag här hyra rum af en, men möhler af en annan; men äro de möblerna derföre mina?)
Nåväl! nu har han, A, sålt egendomen lill B.
När nu C, fordringsägare hos A, hos denne infinner sig med utmätningsutslag, så gifver A tillkänna, att han sålt sin lösegendom till B.
Hvad är då naturligare, än att B:s ärliga handling får gälla, intilldes oärligheten blifvit bevisad?
Säkerheten för dem båda består deruti, att seqvester lägges på varorna, intill dess äganderätts-frågan är afgjord; men i denna äganderälts-fråga, — huru kan man tillåta sig den förmodan, att köparen icke skulle genast i sjelfva uppgiften vara känd, eller omöjlighet uppstå att veta hvem som bör stämmas?
— A har uppgifvit sin man!
Så bristfällig ur icke i835 års författning, att den tillåter cacherade afliandlingar; både Gr. Frölich och Frih.
Cederström hafva talat derom, men sådant finnes ej deri; ty i835 års författning gifver just upp sättet att förekomma dessa cacherade afliandlingar, emedan den ålägger, all afhandling om köp af lös egendom skall, försedd med vittnes intyg, företes hos domaren, Konungens Bef:h:de eller kronofogden.
När dessa villkor, utom hvilka sjelfva handlingen saknar värde, äro uppfyllda, så lärer man väl ej kunna säga, att en sådan afhandling är cacherad.
När nu C begär utmätning af den lösa egendomen, och får seqvester derpå — har han ej då sin säkerhet bevarad?
Men är det icke hans skyldighet att klandra den ärliga handlingen?
Är det icke ett omvändt rättbegrepp alt köparen skall stämma?
Jag kan åtminstone ej förstå saken annorlunda, och om jag förmått alt framställa förhållandet som det är, öfverlemnar jag åt eder, mine herrar! alt bedomina hvilkendera som bidragit att förvirra begreppet, jag eller Gr. Frölich.
Jag förenar mig i den anhållan, att betänk, icke måtte afslås ; ty det åsyftar ett godt ändamål, nemi. att förekomma skälmstycken ; och de äro förekomna, om, med rättelse i de omständigheter jag uppgaf, Utsk., i stället för att begära ett återkallande af den förra författningen , tillstyrker Ständerna att hos Konungen begära en förklaring öfver i835 års författning.
Ändamålet vinnes då än ytterligare garantier utstakas, nemi. den ena, att en hvar må äga att på rådstufvurättens eller häradsrättens dörrar söka upplysning om den, som vill belåna lösegendom, redan försålt den till en annan, och än mera genom den andra, som skulle hafva till påföljd, att när fordringsägaren C stämmer köparen B och har rätt alt fordra honom och säljaren A på ed, och de brista åt eden, så blir icke allenast handlingen bedräglig, utan de plikta hvardera egendomens halfva värde, eller hela värdet begge två tillsammans.
Om en sådan påföljd utsältes för en falsk handel, så är ändamålet vunnet; ty jag tror ej, då påföljden vore så sträng, att någon betjenar sin vän med en falsk ed; jag tror han låter bli det, när han löper äfventyret att sträf - 3^6
Den 17 October f. m. fas som bedragare.
Lika med föreg:de talare beklagar afven jag, alt en lag skall blifva föremal för upphäfvande riksdagen efter den , vid hvilken den blifvit stiftad; men denna omständighet kan jag icke betrakta såsom ett skäl för lagens bibehållande.
Om den är felaktig, så bör den ju upphäfvas eller rättas, äfven 0111 den dagen förut vore antagen.
I afseende på den ifrågavar. lagen torde det vara ådagalagdt hvad ingen, som tagit kännedom örn verkliga förhållandet, bör kunna bestrida, att den medför villervalla och föranleder bedrägerier samt följaktligen bör förändras.
Hvad angår den stridighet, som emellan tvänne talare uppstått i fråga om hvilkendera parten kärandeskyldigheten tillhör, så vågar jag för min del tro, att de värde talarne hafva begge två till en del rätt och till en del orätt; ty om vid ett utmätningstillfälle någon anmäler sig för alt hindra utmätningen under föregifvande att han är rätter ägare till egendomen, utan att likväl till stöd för detta påstående förete köpebref, hvaraf åtkomsten skulle visa sig, så måtte en sådan på ingen omständighet grundad lös uppgift örn äganderätt lill den ifrågaställa egendomen icke kunna anses innefatta tili den grad tillräckligt stöd för uppgiftens sanning, att den, som innehar egendomen, skall vara skyldig att stämma den, som sålunda anmält sig som ägare.
Företer deremot denne sistnämnde köpecontract, som utvisar, att han tillhandlat sig egendomen; så har han presumtionen för sig, och då måste det åligga den, som påstår utmätning, att stämma den, som genom köpebrefvet gifvit presumtion om äganderätt, och att genom bevis tillintetgöra denna presumtion. livad de särskildta momenten af Utsk:s till författning i förevar, ämne framställda förslag vidkommer , så får jag i afseende på i:sta morn., der det heter: ”Söker någon vid utmätning tillegna sig gods, som i gäldenärs bo finnes,’’ — göra den anmärkn., att uttrycket ”tillegna sig gods’’ är olämpligt på detta ställe, emedan här endast är fråga om att göra en förment rättighet gällande, då deremot uttrycket ”tillegna sig’J förutsätter frånvaro af rättighet.
Jag skulle derföre tro, alt del lämpligare borde heta: "Påstår någon vid utmätning sig vara ägare till gods, som i gäldenärs bo finnes’’ etc.
Vid 2 morn., hvarest stadgas: ”Nu anmäler vid utmät”ningstillfället gäldenären, att godset hörer annan till , då "skall det ock med qvarstad beläggas och gäldenären derom ”den uppgifna ägaren underrätta.
Stämmer denne ej inom ”den tid, som ofvan sagd är, vare sin talan qvitt,” — får jag anmärka, det jag tror, att LagUtsk. icke har tillräckligen sörjt för den uppgifne ägarens rätt, då Utsk. föreskrif vit, Den 17 O c t o b c r f. m. vit, alt gäldenären skall underrätta honom om den sökta utmätningen, emedan det då är lemnadt åt gäldenärens godtfinnande att meddela agaren underrättelsen, när lian behagar.
Om han då dröjer dermed till dagen eller några dagar förr än stämning bör ske, så blir det ju omöjligt att åstadkomma stämning, och likväl skulle ägaren vara sin talan qvitt.
Mig synes derföre, att stadgandet bör blifva sådant, alt borgenären, som begärt utmätning, derom skall underrätta den uppgifne ägaren, hvilken, derest hail icke med skriftlig bevittnad handling visar sin äganderätt, vid förlust af sin talan skall stämma den som sökt utmätning inom den lid, som LagUtsk. föreslagit, eller någon annan, som kan anses lämpligare.
Få frågor i lagstiftningsväg hafva ådagalagt ett sådant vacklande i åsigter, sorn det lagstadgande, hvarom ifrågavar. betänk, handlar.
Under i8?.q års riksdag föreslogo R.
M. en särskild författning till förekommande af diktade köp om lösegendom, hvilken författning öfverensstämde med 6 och 7 §§:na uti Lag-comile'ens förslag till Utsökn.-balk. K. M. gillade uti hufvudsaken det af It.
St. då framställda förslag; men i anseende till några dervid förekomna mindre väsendtliga anniärkntr, fann It.
M. sig hindrad alt sanctionera förslaget, och riksdagens snart derefter inträffade slut anfördes såsom anledn. hvarför K.
M icke kunde till R.
St. framställa något contra-förslag.
Vid sisth riksdag väcktes af en motionär inom detta
Hus fråga om en lag i detta ämne, med iakttagande af de utaf K.
M. nödiga ansedda rättelser uti R.Stisvid föreg:de riksdagen afgifna lagförslag.
I stället för att understödja denna motion, föreslog dåvar.
LagUtsk. en efter andra grunder uppgjord särskild författning i ämnet.
Mot antagandet af detta förslag yttrade jag mig, på sätt af R. o. Adis prot. inhenitas.