Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lid— ningarne om bolagets ingående, ändamål och dermed skeende förändringar samt bolagsmännens ansvarighet en för alla ock ulla för en, tillika med hvad som särskildt, i afseende på invisningars utställande af enskilda eller bolag, är eller varder föreskrifvel, äfven för discontbolagen lända till efterrättelse” ete. llär torde R. o. Ad. observera, att ett af dessa momenter handlar om bolagsmännens ansvarighet en för alla och alla för en, men deremot finnes här icke något särskildt stadgande om sedlars ulgifvande, än mindre om deras minimivaleur.
Hur gick del nu när privatbankerna stiftades?
Det gick på det sältet, alt, under det att sjelfva systemet starkt och ifrigt utpuflädes såsom särdeles gagneligt, på grund icke allenast af det biträde, som de tilltänkta bankerna kunde lemna ät näringarna, utan äfven pä grund af den säkerhet, som den solidariska ansvarigheten skulle lemna, så förstod privatbanksintresset alt ställa sä till, när octrojen för privatbankerna korn till stånd, eller Den 25 Januari f. m. 455 skulle förnyas, att privatbankerna fingo sätta sig öfver den allmänna lag, sorn gäller för alla andra Svenska medborgare och handelsbolag.
Dernäst kommer den omständigheten, att då otvifvelaktigt afsiglen med dessa bolag ifrån början måste hafva varit, alt de skulle bidraga till att bålla ute i rörelsen och omsätta de penningar, som redan funnos i landet, och att det således borde vara ett ögonmärke att underlätta dessa bolags stiftande, så mycket som penningetillgången kunde medgifva; så har det i stället blifvit sä tillstäldt, att sedan hvartdera af bolagen sökt arrondera sig så mycket som möjligt och bemäktigat sig flera provinsers liela penningerörelse, så hafva, såsom hvar och en känner, dessa bolag redan vunnit en sådan makt, att icke några andra bredvid dem kunna existera.
Man har önskat, att flera acticägare skulle fä upplagas i bolagen, men detta hafva bolagen förvägrat.
De hafva således icke uppfyllt den bestämmelse, som de borde äga, att upptaga i sin rörelse och göra fruktbärande allt det mynt, som finnes obegagnadt inom landet.
De hafva i stället hufvudsakligen endast tjenal till att, i st. f. de bancosedlar, som förut funnos i rörelsen, införa sina egna såsom ett slags tvångsmynt, men utan att i särdeles betydlig mån mer än förut lifva omsättningen och öka tillgången pä bytesmedel.
Nu frågar jag: är det underligt, när man på detta sätt ser, att vissa stora intressen, för del första haft tillfälle och makt att sälta sig öfver den allmänna lagen, i afseende på ansvarigheten för utgifna förbindelser, och för det andra att skaffa sig monopolium pä bytesmedel inom stora trakter af •landet, samt för det tredje, såsom denna riksdags företeelser visa, detta intresse dessutom ytlerjigare framträder med en sådan grad af frimodighet, att det icke allenast sätter i fråga att få bibehålla detta monopolium, utan äfven söka uttränga andra, med samma privilegier icke försedda privatbanker frän den rättighet, som de genom 1824 års författning hafva sig försäkrad, hvilket synes af Utsk:s märkvärdiga förslag i slutet af detta betänk.; dä, säger jag, kan man väl fråga: ligger icke uti dessa omständigheter ett gilltigt skäl till missnöje och missundsamhet? — men icke någon dålig missundsamhet, ulan den missundsamhet, som uppkommer mot hvar och en, som vill göra inkräktningar pä den allmänna lagens föreskrifter, och sätta sig öfver densamma.
Den sistnämnda §, som jag åberopat, är den 21 :sta och lyder sålunda: ”1 afseende på enskilda banker, hvilka icke utgifva egna creditsedlar, gälle hvad om bolag i allmänhet uti lag och författningar nu är eller framdeles varder stadgadt.”
Nu ligger det väl inom omfattningen af den aldra vanligaste slutkonst, mine Hrr, alt den lag, som gäller för dea enskilde medborgaren, bör äfven gälla för flera medborgare tillsammans, och bör då sä mycket strängare vidmakthållas och vara så mycket strängare förbindande, som dessa medborgare möjligen, genom sin egenskap af association, ingifva allmänheten ett större förtroende, hvilket lätt kan missbrukas; och då frågas, om det är billigt, alt taga ifrån dem, som närmare vilja 456
Den 25 Januari f. m. följa det allmänna bruket, en rättighet, hvilken man gifvcr åt dem, som skaffa sig särskilda för dem stadfästade monopolier.
Det är knappt möjligt, efter mitt omdöme, att tänka sig annat, än att hvarje capitalist, som icke belinner sig inom någon af de redan befintliga privatbankerna, men som skulle hafva lust att stifta ett dylikt bolag, utan att utgifva några creditsedlar, och således borde röra sig med Rikets mynt, skall finna sig urståndsatt dertill, sedan det nuvarande mäktiga privatbanksinlresset har förstått att skaffa sig så högst betydliga förmåner, hvilka sannolikt skola uttränga andra, som ej äro lika lyckligt lottade, ur rörelsen.
Det är icke eller möjligt annat, än alt alla de, som sålunda undanträngas, skola fattas af en förklarlig missundsamhet till dessa inrättningar.
Jag vill ieke nu inlåta mig i något yttrande ronde frågan om de sedclvaleurer, sorn privatbankerna böra fä utgifva.
Jag vill blott nämna, att jag icke är någon fiende till privatbankerna.
Jag tror, att de för rörelsen i landet kunna göra myckel större nytta än Riksbanken, men anhåller tillika att få göra en förklaring, som jag vet vara stridande emot den måhända allmännast rådande ide'en om dessa banker, nemi. att jag tror det vara ett alldeles oriktigt system att söka göra dessa inrättningar så få och så stora som möjligt, samt tillika gifva dem de största möjliga förmåner i afseende på utgifvande af särskilda sedelvaleurer.
Jag tror tvertom, alt rättigheten till sedlars utgifvande bör vara inskränkt inom ganska trånga gränsor, men att man deremot borde, under villkoret af stränga controller, gynna dylika bankers uppkomst.
Då skulle nemi. det förhållande uppstå, som äger rum i afseende på transactioner emellan enskilda, och som alltid måste vara rikligt i all creditrörelse, att icke något allt för blindt förtroende existerade, utan att man vore på sin vakt emot hvar och en.
Des- * sa banker kuude då icke genom sina sedlar supplera Rikets mynt, men de kunde icke dess mindre göra stor nytta genom understödet af sin credit på annat sätt.
Jag tror nemi., att icke allenast Ulsk., utan äfven reservanterna, hafva till en stor grad förbisett hvad som utgör en af de väsendtligaste fördelarna utaf privatbankerna, dä Utsk. uti 8 § har sagt följande: ”Utom invisningar på R.
St:s Bank, i enlighet med derom gällande föreskrifter, må ej af enskild bank utfärdas andra tryckta eller graverade förbindelser än creditsedlar, ställda till innehafvaren, att vid anfordran utan ränta inlösas, och hvilka ej må lyda å mindre belopp, lin 6 r:dr 32 sk. b:co, motsvarande 2 r:dr 24 sk. silfver.”
Af denna § kan man åtminstone draga den slutsatsen, att det äfven skulle vara förbjudet för privatbankerna att utgifva vexlar på sig sjelfva, ställde på viss förfallodag.
Hvar och en vet likväl, hvilken ofantlig lättnad i rörelsen vexlar med god credit kunna åstadkomma.
En association, känd för att vara solid, kan genom sin credit, medelst vexlars accepterande på viss förfallodag, bispringa affärsmän, utan att sjelfva behöfva en enda skilling, och den kan, genom den I> c n 25 J a n u a r i f. m. 457 ilen provision, som hvarje gång erlägges för en sådan accept, förtjena ganska betydligt, men den kan icke drifva sin rörelse alldeles sä beqvämligt, som de nuvarande privatbankerna.
Vi känna alla, all del är denna rörelse, sorn hufvudsakligen hedriims af baukierer i Hamburg och London, och sorn är grunden för de s. k. hlancoerediterna, hvilka mycket begagnas af härvarande köpmän.
Nu synes Utsk. så litet hafva tagit i beI ra k tande denna del af finaneerörelsen, att Utsk. icke omförmält densamma med ett enda ord, utan snarare förbjudit den.
Jag skulle för min del tro, att om en sådan rörelse underlättas, om man tillika icke fordrade sä stora fonder af dessa banker, ulan t. ex., på sätt Riksdagsmannen Gudmundsson i sin reservation föreslagit, tillät privatbanker att uppkomma med en contant fond af 200,000 r:dr oell lika mycket i hypolhek; så skulle sådant leda till oberäkneliga fördelar för den allmänna rörelsen.
Man kati visserligen invända, att en sådan rörelse egentligen kommer köpmannen tillgodo, som gör sina omsättningar på kortare tider.
Detta är sant, så vidt man vill betrakta saken endast i första hand, men om man ser något längre, så skall mun linna, att äfven landlmannen deraf skulle äga fördel, enär sladsboarne derigenom kunde komma i tillfälle att bättre betala landtmannens produeter.
Nu faller det sig tydligt, att landlmannen icke alltid kan sälja sin spanmäl lill den enskilde köpmannen blott på hans accept, emedan denna accept icke i säljarens hand är genast användbar.
Han kan icke använda den till liqviderande af en skuldförbindelse, som han kan hafva till andra, af hvilka köparen icke är känd eller som ej hafva fullt förtroende till honom.
Likväl kan den, sorn vill köpa hans spanmäl, vara väl känd hos privatbanken i samma stad, hvilken dä gifver honom sin vexel i utbyte mot hans egen eller mot en provision accepterar den sednare, hvilken han derefter ullemnar till landtmannen, som nu, på grund af den credit, hanken äger, mycket väl kan använda den i sina transaclioner på andra orter.
Pä sådant sätt ökas rörelsen till ett oberäkneligt mycket större belopp, utan alt likväl dessa vexlar hafva de stora olägenheter, sorn privalbankssedlarne hafva medfört, nemi. att uttränga riksmyntet ur den dagliga rörelsen i provinserna.
Man hör väl nämnas, och jag vill icke helt och hållet bestrida del, att privatbankerna hafva gjort godt genom ali underlätta trausactioner, och att förhållandet skulle varit ännu värre, om de icke existerat; men vill man anställa en räkning öfver det belopp af Bankens sedlar, som dragits ur allmänna rörelsen under den tid privatbankerna ägt bestånd, så skall man finna, att Bankens sedelstock på denna lid betydligt minskats.
Det är min öfvertygelse, att ett privatbankssystem, som grundar sig, icke på förmånen af de små valeurernas utgifvande, utan på vexelsystemel, alltid kommer alt göra landet mera gagn.
En förvillelse synes i detta afseende hafva uppkommit deraf, att man ansett svårt eller omöjligl att laga bort de små sedlarne, emedan privatbankerna 6 H. 58 458 Ben 95 Januari f. m. nu skola utgöra <le egentliga vexelcontoren i landet; men denna omständighet är ingenting mindre än omöjlig att afhjelpa, om R.
St. blott besluta, att
Riksbanken skall bålla vexclconlor uti alla de städer, der privatbanker finnas.
För en inrättning, som af landet skördar så stora vinster som Riksbanken, skulle denna utgift onekligen vara en bagatell.
Man måste väl besinna den stora fördelen deraf för Ranken sjelf, och att den egentliga utgiften endast blefve en lumpen aflöning till de cassörer, som skulle vara anställda vid dessa vexelcontor.
Man har vidare sagt (och detta uttrycker det vigligaste skälet, hvarföre man yrkat att privatbankerna måtte bibehållas i sitt nuvarande skick), att örn den nuvarande lagen rubbas, så skall det icke vidare blifva några privatbanker i landet.
Jag må bekänna, alt jag icke delar denna farhåga.
Jag tror, att om privatbankslagen göres ändamålsenlig, så finnes det eli, tillräckligt stort intresse och önskan att fiirtjena penningar, för att sådana banker ganska säkert skulle kunna uppkomma, blott man icke fordrar, ali de skola hafva ett alltför stort capital.
Vi veta, att man ganska ofta åberopar, att jordbruket i allmänhet icke ger mera än fyra proc. på capitalet, och att man har ganska svårt att i utlåning på fastighet emot fullkomlig säkerhet förtjena mer än 4j proc. ränta.
Det måste således icke vara svårt att föreställa sig, att alla sådana företag, som med fullkomlig säkerhet gifva hopp om en vinst, som öfversliger denna beräkning, äfven skola blifva föremål för speculanters deltagande, helst dessa banker äfven måste kunna påräkna uppmuntran och understöd ifrån dem, som hafva en besparad vinst att för kortare tider insätta.
Det är väl ingen tvifvel, att om också sedlarna inskränkas ifrån del förra beloppet, eller om de skulle alldeles borttagas, så kunde bankerna likväl alltid påräkna alt fä begagna sig af andras insatta penningar.
Det skulle vara ganska märkvärdigt, om man endast här i landet skulle vara af en så ytterst liten företagsamhet, efter profven på hvad dessa banker redan hafva förtjenat, och då det följaktligen icke hr svårt att beräkna huru mycket sådana banker kunde gifva i afkastning, eller om vinstbegäret här skulle vara så litet, eller också så mycken harm uppstå öfver R.
St:s beslut, om en förändring i de nuvarande privilegierna, att capitalisterna skulle blott derföre draga sig bort ifrån denna rörelse, eller låta sina penningar ligga räntelösa, eller utlåna dem hellre emot hälften lägre ränta än de kunna förtjena, om de insätta dem uti ett sådant företag.
På grund häraf är jag af lika åsigt med dem, som önska att inskränka privatbankernas små sedlar, hvilket jag skulle vilja sträcka ända till valeurer af 20 r:dr b:co, eller samma belopp, hvilket utgör minimum för enskildas assignationer pä R.
Sl:s Bank; men på andra sidan önskar jag pä det högsta, att privatbanker måtte få hvar som helst uppkomma, under strängare villkor i afseende på ansvarigheten, än de nu gällande, och att minimifpnden må nedsättas, på sätt Riksdagsmannen Gudmundsson föreslagit, till 200,000 r:dr b:co.
Här - Den 25 Januari f m. 45U jemte ber jag ali få anmärka såsom en vigtig omständighet, att Utskm icke genom redactionen af 8 § mätte betaga enskilda banker rättighet till utfärdande af anvisningar och vexlar på viss förfallodag, samt slutligen och framför allt såsom ett hufvudvillkor för att undanrödja det missnöje emot privatbankerna, .. sorn hittills ägt runi, anhåller jag, såsom nyss sades, att Utskm mätte genom en förändring af närvarande lagförslag förverkliga den solidariska ansvarigheten, så att dessa bolag icke mer än andra Svenska medborgare må kunna sälta sig öfver lagen.
H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, tiilkännagaf, all plenum kornmc all fortsättas kl. (i e. m. Gr. Horn, Claes Fredr.:
Dä jag begärde ordet, hade Hr von Hartmansdorff ännu icke gjort den framställning, sorn sedermera af 11. o. Ad. blifvit bifallen.
Jag hade ämnat väcka K. o. Ad:s uppmärksamhet pä nödvändigheten af del sätt alt gå tillväga, som nu blifvit beslutadt.
Jag har likväl sedermera hört den siste värde talaren mera utsträcka den deliberationsrätt, som syntes öfverensstämmande med Hr von Harlmansdorffs yrkande, då Hr Hjerta galt vida utöfver den föredragna första § i betänk.
Jag vill halln mig stride inom densamma.
Det är svårt, alt öfver denna punkt, grunden för hela frågan om privatbankssystemet, afgifva en röst, enär det för mig ännu är obekant hvad beslut K.
St. komma att fatta rörde banksystemet i sin helhet, eller hvad^beslut, som kommer att fattas i följd af BancoUtsk:s inväntade stora financebetänk.
Skulle, såsom jag förmodar, få eller inga beslut tagas, som i hufvudsaklig del komma all rubba det nuvarande sältet för Hankens rörelse, sä kominer detta i min tanka att utöfva ett vigtigt inflytande pä beslutet rörde privatbankerna.
Alt jag icke är någon liende af privatbankssystemet, vill jag på förhand hafva äran atj, förklara; men jag nekar icke, alt jag delar med många den lankan, att privatbankernas rörelse i många fall hafva framkallat del missnöje och den obelälenhel inom landet, som nu söker att göra sig gällande.
Jag tvekar icke all bevittna den missunsamhet, som verkligen spridt sig emot dessa bolags rörelse och dess monopoliserade vinster, hemtade ur den allmänna rörelsen och grundade pä den allmänna förlägenheten; men jag gillar icke den åsigt öfver grunden till denna missunsamhet, som af den siste värde talaren blifvit framlagd.
Det är icke rätt, såsom jag tror, alt framställa en parallel emellan den vinst, som kan göras genom grufvors upptagande, och den vinst, som kan beredas genom en creditrörelse, grundad, såsom jag nyss nämnde, på den allmänna förlägenheten, hvarigenom de samlade vinsterna direct utgå ifrån de skuldsattas cassör.
Om jag således antager, att missunsamheten kan hafva sin grund i de vinster, som utgå på grund af en nog hög räntefot i landet, så vill jag likväl tro, att missnöjet med privatbankerna har en ännu större orsak deruti, att de röra sig med sådant sedelmynt, hvilket verkligen såsom mynt i landet måste cireulera, i brist af något 460 Den V5 Januari f. m. annat, och derföre alt detta mynts egenskap ovillkorligen måste vara att undantränga Bankens sedlar.
Den svårighet, sorn yppas för de nödlvungna liqviderna i Bankens mynt vid skatternas erläggande, tror jag likväl innehar den hufvndsakliga grunden för den motvilja, som nu råder emot privatbankerna.
Alt undanrödja dessa skäl tili motvilja, tror jag höra vara det första föremålet för en lagstiftning rörde privatbankerna.
Jag skulle således, i motsats emot den tillstyrkan, som göres uti 1 § af förslaget, vilja helt och hållet förkasta den tanken, att privatbankerna må röra sig med egna sedlar.
Jag instämmer i delta fall hufvudsakligen med dem, sorn vllrat den åsigt, alt privatbankerna böra förläggas af R.
Sits Bank och röra sig med R.
St:s Banks sedlar, eller med anvisningar på denna Bank, och tror ingalunda att realisationens styrka undergräfves, derföre ali derigenom skulle utsläppas i allmänna rörelsen en större stock af Bankens sedlar.
Sedlar må circulcra i hvad form som helst, sä trycka de i min tanka alldeles lika på Bankens silfverfond, emedan, när de undantränga den mindre stocken af Bankens sedlar ur rörelsen, sä verkar det mindre beloppet'så mycket mera pä Bancoluckan.
Jag befarar icke mera för realisationens bestånd, derigenom att möjligen en större sedelmassa skulle nlgifvas på den större eller mindre silfverfond, som finnes i R.
St:s. hvalf, då nemi. denna sedelrörelse grundade sig pä fullkomligt säker valuta och pä sådana reglementariska sladganden, sorn gjorde denna valuta åtkomlig.
Jag tror icke, att det vore skäl att i sådant fäll ens bestämma, att privatbankerna skola förse sig med silfver, eller göra någon liqvid lill R.
Sls Bank i silfver, ty sådant skulle i min tanka vara blott ett chartek.
Man skulle nemi. dii komma att uttaga detta silfver ur Banken, för att dit återbära detsamma, och genom ett sådant stadgande införskaffas således icke ett enda lod silfver till Riket.
Således kan jag icke tillstyrka denna åtgärd.
Skulle åter den åsigt, sorn jag yttrat 0111 privalbanksrörelsens inrättande såsom en utgrening af R.
Sl:s Bauk, och den till följd deraf ökade rörelsen med R.
St:s Banks sedlar, förfära någon; så finnes det verkligen ett säll att minska Bankens sedelstock i lånerörelsen, en ganska säker och verksam utväg, som säkerligen kommer att lagas i betraktande, dä det så kallade financebetänkandet kominer in lill R.
St., nemi. att ifrån Banken borttaga fastighetsbeläuingen.
Om hela den summa, som nu åtgår i denna länegren, skulle i ny form cireulera, d. v. s. med andra eredilpapper suppleras, sä kunde denna loud öfverlälas lill crediliv ät privatbankerna, och derigenom hade man snarare minskat än ökat Bankens circulerande sedelstock.
Det finnes med ett ord flere utvägar att vidtaga, sedan nemi. R.
St. först fattat sitt beslut i afseende på del s. k. financebetänkandet.
Jag anser således, att första § i detta betänk, beror af det beslut, som af R.
St. i en annan fråga vidtages, och vill derföre icke för närvarande yrka, att R. o. Ad. vid återremissen skall uttrycka någon mening ronde denna punkt, ulan önskar för min del, alt betänk, mä komma all äterremit - Den 25 Januari f. m. 461 lerås endast med de anma'rku:r och särskilda förslager, sorn kunna innehållas lili hvarje Icdamols anförande.
Af alla de alternativa förslag, sorn emot den nuvarande lagen för privalbankrörelscn blifvit framställda, öfverensstämmer det af Frih.
Raab uppgifna närmast med del nu antagna systemet.
Skillnaden är icke särdeles betydlig och ligger egentligen deruti, att invexlingsbesty ret skulle öfverflyttas lill Banken i Stockholm, och i st. f. den ansvarighel för möjliga förluster vid en oafbruten vexling, som nu kail drabba privatbankernas delägare, skulle desse blott komma alt erlägga en viss ränta för hvad som öfverassignerades.
Jag kan icke erinra huruvida Hr Frih.
Raab bestämt della räntebelopp.
Förslagel innebär i alla fall, att privatbankerna skulle bibehålla sin sjelfständighet.
Dessa åsigler instämma närmast med mina egna, oell om privatbankerna icke skulle fä fortfara i deras nuvarande form, sä skulle jag lältast vilja ingå på denna förändring, ehuru i den mån man minskar ansvaret för privatbankerna sjelfva, i samma män antager lånerörelsen en mera stående form.
Jag är icke nog hemma i riksdagsformerna för alt vela huruvida de beslut, sorn af två andra RiksSl. blifvit fattade, redan algjort frågan, så alt den egna sedelulgifningsrätten kan anses vara för privatbankerna förlorad.
Baneoölsk. blir i tillfälle alt pröfva del ena förslaget med det andra.
I afseende på detaIjaiimärkniugar vid delta förslag får jag förena mig med den, som blifvit framställd, alt åliggandet för privatbankerna att hos Riksbanken göra insatser i silfver endast skulle vara ett chartek.
Del kunde likväl i det afseendet vara gagnelig!, all det inverkade fördelaktigt på den allmänna opinionen.
Någon annan betydelse äger den i min tanka icke.
Hr von Hohenhausen samt Hr Rosenblad hafva emot privatbankerna anmärkt den llucI ua lion, som ä t följ t deras rörelse.
De hafva såsom exempel derpå åberopat förhållandet i England; men jag ber att fä fästa uppmärksamheten pä, alt den obegränsade sedelrörelse, som äger runi i England, är för vära banker förbjuden.
Jag kan icke neka, alt vid forsla stiftelsen af dessa inrättningar den ökade sedelutgifningen medfört stegring i prisen, men sedan en gäng maximum blifvit ernädt, hafva äfven privatbankerna varit i lag förbudna alt utsträcka sig derutöfver.
Man anmärker, alt privatbankerna hafva under den svåraste tiden indragit sin rörelse.
Jag hemställer likväl och tror, ali åtminstone Hr von Hohenhausen med mig delar den åsigten, alt, i samma mån som metalliskt mynt i Banken försvinner, så bör också lånerörelsen indragas.
Detta är i min tanka ett oeftergiflig! villkor för myntvärdets bibehållande, och att privatbankerna iakttagit detsamma hör således snarare lända dem till beröm.
Hr Hjerta har anfört, att missnöjet med privatbankerna egentligen torde härleda sig, dels derifrån alt de sökt undandraga sig del strängare ansvar, som lagen för bolag i allmän - 462 Den 25 Januari f. ra. het stadgar, dels derifrån alt de sökt monopolisera rörelsen.
För min del tror jag, alt missnöjet i landsorterna är mindre än i hufvudstaden, eller mindre än det ibland representanterna synes uttala sig.
Det äger sin egentligaste grund, efter hvad jag trott mig finna, verkligen mest i afunden emot den stora vinsten, ty att man icke fullt erkänt bolagsansvarighcten, derpå rcflecteras ej särdeles.
Monopoliseringeu är äfven afmindre betydenhet, om man besinnar, att teckningen till privatbankerna varit fullkomligt fri, men begäret dertill sä ringa, all uti flera banker den bestämda actiesumman icke vid teckningen kunnat ernäs.
I Skånska banken, der teckningen bestämdes lill 1,500,000 r:dr, utgjorde den första teckningen icke mer än 1,200,000 r:dr.
Afven vid Smålands och Nerikes privatbankers stillande kunde icke vid den första teckningen aclicbeloppet fäs fullt.
Detta synes mig visa, att den anklagelsen icke med skäl kan göras, att monopolisering ägt rum.
Delta visar också, att landsortens capitalister icke ansell denna rörelse så fördelaktig, all de derföre velat underkasta sig den dermed förenade risk.
Annu mindre lära de i min tanka ingå derpå, om den solidariska ansvarigheten skulle fullt tillämpas, och ännu mindre om sedelvaleurerna skulle så höjas att vinsten förlorades.
Vid fråga om privatbankerna böra röra sig med egna sedlar eller med Riksbankens, mäste man söka utreda, huruvida dessa bancosedlar verka pä riksbankens silfverfond, likasom de voro derifrån utgifna.
Denna mening är så allmänt anlagen, att jag tror den förtjena någon närmare undersökning.
Den öfverensstäminer visserligen icke med mina äsigter.
Jag kan icke finna, att genom privatbankerna en större silfvertillgäng skulle kunna ifrån riksbanken ulvexlas, än som motsvarar deras ägande riksmynt.
Man säger visserligeu, att det är lätt, att för hvarje privatbankssedel fä riksmynt.