Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta var det bekanta klippsvalget Corral, Madeiras underverk, som ingen resande försummar att beskåda, och i anseende till hvilket alla äro ense, att ingenting jemnförligt i sublim vildhet finnes i sjelfva Sweitz.
Villaflor åt denna naturmärkvärdighet blott egnade en flyktig uppmärksamhet, skole
vi icke inlåta oss i någon vidare beskrifning derom.
Vi stadne alltså ofvanföre, under det ynglingen med sin ledsagare, med verklig lifsfara klättrar utför den nästan lodrätta bergväggen, och tager vägen åt det nunnekloster, som ligger i djupet af dalen.
En timma derefter se vi honom, med lika stor möda, åter uppklättra, samt derefter, dyster och missbelåten, stiga på sin häst och taga vägen längs efter ravinen, sedan rida öfver en naturlig brygga, belägen emot slutet af bergsvalget, och slutligen försvinna i det inre af ön.
I klostret Santa Clara, som ligger på vestra sidan af Madeira, ljöd just vesperklockan, när det lilla tåget stadnade utanför dess port.
Villaflor trädde in i den nätta kyrkan, hvars golf icke bestod af rankiga bräder, såsom annars i de flesta kyrkor på denna ö, utan var belagdt med ett slags porcelan.
Gudstjensten hade redan börjat, men den resandes blickar sökte endast nunnorna, som befunno sig i ett tillstötande, genom ett jerngaller från kyrkan afskildt kapell.
De heliga systrarna gingo, sjungande messan, upp och ned, och rundt omkring, under det de bildade underliga figurer; de gamlas röster klingade temligen oangenämt, men der funnos också unga nunnor, hvilka sjöngo ljuft som fångna kanariefåglar.
Bland dessa röster utmärkte sig särdeles en, hvars silfverton fyllde Agostinhos själ med en obeskriflig, aningsfull bäfvan.
Han närmade sig gallret så nära som möjligt, och betraktade med oafvänd uppmärksamhet den nunna, från hvilken detta välljud utgick.
Men den tjocka slöjan dolde afundsjukt hennes ansigte och en smaklös klädnad tillät med möda formen af hennes kropp blifva synlig.
Omsider, vid en af de många knäböjningarne, hade en snibb af slöjan fastnat vid en lossnad nagel af gallret och drog denna till hälften undan.
Blott en liten del af ansigtet blef synligt: men Villaflor hade sett nog: det var den förlorade, den länge eftersökta! det var Clementina.
Villaflor var nära att uppgifva ett rop, men han gjorde våld på sig, för att icke förråda sig.
Efter messans slut begaf han sig till klosterporten och ringde i klockan.
Portvakterskan kom ut med en korg full af allehanda bilder och leksaker af vax, andliga och verldsliga, och frågade om han ville köpa deraf.
Jag vill tala med nunnan Clementina, sade han otåligt, undanskjutande korgen.
– Det finnes ingen bland oss af det namnet, svarade denna.
– Qvinna, bedrag mig icke, utfor ynglingen med en röst och en åtbörd, som bragte den tjenande systern i största förskräckelse.
Jag har sjelf sett henne: hon finnes här.
Jag menar den yngsta och vackraste bland denna nunneskara.
– Ah, ni menar systern Maria: jag påminner mig nu, att hon före sin invigning verkligen hette Clementina.
Jag skall gå genast: men hvad är ert namn?
Sedan Agostinho uppgifvit detta, aflägsnade sig portvakterskan, och återkom snart med ett nekande svar.
Ynglingen föll i en sorglig häpnad.
Till och med vägra att se mig! utbrast han bittert.
Välan; jag vill då tala med Abbedissan: hon åtminstone måtte väl unna mig denna ynnest.
– Förmodligen, svarade den tjenande systern.
Stig mellertid in i talrummet!
Kort derefter inträdde från det inre af klostret en hög gestalt, med en stolt och befallande hållning, och slog helsande slöjan tillbaka.
Vid hennes åsyn blef Villaflor så öfverväldigad af främmande tankar, att han glömde både att helsa och tilltala henne.
Således, tänkte han, har då äfven hon, denna skrumpna och förtorrkade skepnad, också varit en beundrad skönhet, och bragt månget hjerta att klappa, – och sådan skall då äfven Clementina inom få år blifva!
Hennes rosor skola äfvenså vissna och antaga denna svepduksfärg; hennes behag äfvenså flykta, och ingenting bli öfrigt mer än dessa skrynklor, dessa infallna kinder, denna skarpa, knotiga gestalt!
– Men i det Agostinho närmare betraktade henne, kunde han dock icke undgå att göra rättvisa åt hennes ögon, hvilkas skönhet öfverlefvat all den försvunna fägringen, och ur hvilka på en gång mildhet och stränghet blickade.
Abbedissan betraktade honom några ögonblick med förvåning, och frågade honom med en befallande blick: hvad vill ni? hvad söker ni, min herre?
Hennes ögon äro dock ännu sköna, hennes röst välljudande, anmärkte Villaflor för sig sjelf.
– Men genom hennes fråga återkommen till half besinning, utfor han häftigt:
Hertiginna, jag kommer från Dom Ignazio Andrada!
Detta namn uppjagade på Abbedissans bleka kinder en lätt rodnad, som kanske på trenne tiotal af år icke besökt dem.
Hon darrade synbart, under det hon frågade:
Han har då talat med er om mig, om vår ...
Dock allt detta är längesedan glömdt, dödt, begrafvet i det förflutnas grift.
Hans minne är hos mig blott en blek grafblomma, uppvuxen från den trettioåriga mullen.
Icke sannt, äfven Dom Ignazio hade från sig aflägsnat dessa hågkomster från en tid, som det både för honom och mig är en pligt och en lycka att glömma?
Han talade om er, såsom hade ni alltid varit hans enda kärlek, fastän han sedan knutit andra band, såsom hade alltid er bild följt honom genom hela lifvet.
När män älska eller hata djupt och allvarligt, så glömma de aldrig.
Ni är Portugisiska, hertiginna; har ni då icke hört, icke sjelf erfarit detta ord: quem bem ama, tarde esquece14?
Nämn mig icke med denna titel, unge man; ni ser i mig endast föreståndarinnan för det fattiga nunneklostret Santa Clara, hvilken endast lefver för sina pligter mot Gud och sina medsystrar.
Men det är ju också icke med mig ni ville tala?
Jag söker Clementina Andrada; jag måste tala med henne: jag vill höra af hennes egen mun om hon fortfarande vägrar att se mig.
Det är icke systern Maria, som vägrat det, vizconde; det är till mig, som den tjenande systern framburit er begäran; och det var jag, som i hennes namn afslagit det.
Obarmhertiga Abbedissa!
Ni anar då icke, hvilken sällhet det skulle vara för mig, att än en gång se henne, hvilken tröst, att af henne sjelf höra afskedets ord!
Ni bedrager er sjelf, senhor.
Ni vill köpa ett ögonblicks njutning med en half lifstids lidande; ty var viss, yngling, att er saknad skulle efter detta möte blifva ännu bittrare, försakelsen ännu svårare.
Tänk också på henne!
Edert återseende skulle blott åter till en syndig låga uppblossa den eld, som jag, som hon sjelf haft så mycken möda att qväfva, men som ännu kanhända icke fullkomligt är utbrunnen.
Skulle ni vara grym nog att i ett bröst, som ni älskar, åter uppväcka lidelsens storm, åter bortrifva den balsam, som betäcker ett ännu halfläkt sår?
Villaflor föll på knä, tog den skrumpna handen, som han förde till sina läppar, och började:
Abbedissa, ni har också varit ung, i edra ådror har också passionens flod svallat, och rosor hafva också växt på dessa läppar, som nu endast tala kall vishet.
Äfven er har man genom list, genom våld bortslitit från den trolofvade, äfven er har man lefvande begrafvit.
Tänk på dessa tider, Clementina, och medgif att ni då icke så skulle kännt, icke så talat!
Besinna, om det icke tvertom skulle varit eder en tröst, ett ljuft minne som skulle mildrat den långa saknadens bitterhet, om ni fått säga er älskade Ignazio ett afskedsord, bjuda honom en evig skillsmessa!
Var mild, sådan ni en gång varit; värdigas förunna mig att se Andradas dotter!
Jag besvär er vid denne er fordne älskling, vid denna kärlek, mot hvilken ni sjelf så länge kämpat, vid er nye brudgum, som är barmhertighetens Gud.
Abbedissan betraktade med varmt deltagande den vackra, hänförande bedjaren.
Yngling, svarade hon med nedslagna ögon, ni har nyttjat besvärjelser, som jag icke har styrka nog att motstå!
– Är min eftergifvenhet en synd, så förlåt mig, svaga qvinna, o du helige Jesus!
– Välan, jag vill frambära er anhållan till Clementina – jag menar, systern Maria.
Hennes egen känsla må afgöra hvad som är bäst för hennes lugn.
Understödja denna önskan, vågar jag icke: men jag vill också icke motarbeta den.
Samtycker hon dertill, så skall ni få tala vid henne, ensam och utan vittnen, dock blott en fjerdedels timma.
Men var då skonsam emot det goda barnet! kom ihåg att dessa murar, och, hvad mer är, ett heligt, ett oåterkalleligt löfte evigt åtskilja eder båda!
Abbedissan gick, och efter en lång stunds väntan, öppnades åter dörren, och en nunna inträdde med osäkra, stapplande steg.
Villaflor igenkände genast den älskande, oaktadt ogynnsamheten af denna drägt, den osmakligaste man nånsin kunde uppfinna för att utrota den qvinnliga fåfängan, eller att från hvar och en åskådare återförvisa det brottsliga begäret.
Det vanprydande doket, den trånga mössan, läderlifstycket och den grofva kåpan utpressade från ynglingen en ofrivillig suck, men allt detta kunde dock icke helt och hållet undangömma denna så spänstiga, smärta vext, dessa sylphidiska former.
En enda prydnad var henne tillåten: den bouquet af flerfaldiga blommor, som hon bar på sitt bröst.
Hon stadnade på något afstånd.
Kasta tillbaka denna slöja, Clementina! ropade Agostinho och låt mig än engång betrakta ditt ansigte!
Nunnan uppfyllde hans önskan.
Der stod nu Clementina i hela sin fullmogna skönhet, endast blekare än fordom.
Agostinho höjde armarna, och trädde ett par steg närmare, liksom han velat falla i hennes armar.
Dock – han besinnade sig, stod tyst och förlorad i hennes beskådande.
Du har velat tala med mig än engång, började Clementine.
Kanhända hade jag bordt afslå din begäran; det hade kanhända varit bättre för oss båda.
Men jag förmådde det icke; kanhända skall det ock lyckas mig att försona äfven dig med nödvändigheten, att ingjuta i ditt bröst det lugn, jag sjelf eger, ehuru vunnet icke utan långa strider.
Det lugn du sjelf eger, Clementina? upprepade Agostinho bittert.
Du är då lycklig?
Jag nämde icke det ordet.
Jag har stängt mina jordiska önskningar inom murarne af denna lilla verld: jag egnar min himmelske brudgum min högsta kärlek, och koppas att jag engång skall älska honom uteslutande.
Min goda, hulda, moder, Abbedissan, hjelper mig i dessa bemödanden och har öfverseende med mina svagheter.
Hon tillåter mig dessutom alla de små förströelser, som mitt läge och denna boning kunna erbjuda.
Hon har lärt mig att af vax forma helga bilder, som begärligt köpas kring hela ön och öka vårt klosters ringa inkomster.
För öfrigt har hon ställt den lilla trägården under min vård.
Blommorna trifvas under min hand och utveckla fort sina behag och sina dofter, och belöna derigenom rikligen min omvårdnad.
Sålunda kan jag hvarje morgon pryda den heliga jungfrun med en krans friska, vackra blommor, innan jag nedfaller för hennes fot och heder om lugn och försakelse.
Clementina! började åter Agostinho, fattande hennes hand och betraktande henne med denna blick, som var henne så kär och välbekant.
Blott en enda fråga!
Har du helt och hållet glömt mig?
Var upprigtig!
Säg mig, är ditt hjerta ännu helt och hållet läkt?
Nej, nej, utbrast Clementina med glömska af sina förra föresatser; Nej, ännu svider detta arma hjerta.
Dessa ord: naõ, naõ; tenho ainda dor do coraçaõ, klingade i den åhörandes bröst såsom en musik.
Clementinas uttal hade antagit en för denna ö egen läspning, hvilken Lisabons språklärde förklarat för en felaktighet, men som Agostinho tvertom ansåg såsom en verklig försköning af modersmålet.
Efter en stunds tystnad återtog han hastigt:
Du älskar mig alltså ännu!
Välan, Clementina, jag vill befria dig ur detta fängelse: vi skola träffa aftal derom.
Men fort! ty blott en kort stund är oss förunnad.
Aldrig, aldrig! svarade nunnan och tog ett steg tillbaka.
Aldrig skulle jag återsett dig, om jag kunnat ana att du skulle framkomma med ett så vansinnigt, så brottsligt förslag.
Nej, Agostinho, jag är icke mer Clementina; jag är systern Maria, som aldrig bryter den ed hon vid korsets fot aflagt.
Den är ogilltig; det är just den, som är syndig, utfor Agostinho med häftighet.
Du har först svurit mig din tro, vi äro presterligt förlofvade.
Men en högre brudgum har nu emottagit denna tro, invände Clementina.
Han är sanningens Gud, och försmår tvungna, oheliga, brutna löften; du har blifvit bortröfvad; man har tvungit dig ...
Nej, nej, Agostinho; man har icke tvungit mig; jag har frivilligt valt denna fristad, frivilligt aflagt mitt löfte.
Det har måhända varit förhastadt, men det är helgadt af gudomliga och menskliga lagar.
Hör mig, Clementina; jag har talat vid din fader; han ångrar sin eftergifvenhet emot dina hatfulla bröder; han sörjer öfver din bortgång ur verlden; han är färdig att gifva oss sitt samtycke.
Vet, Clementina, jag har genomrest ett konungarike för att träffa honom; jag har sedan genomletat alla kloster i ett annat konungarike för att träffa dig; jag har offrat trenne år åt dessa bemödanden, och nu, när jag ändteligen finner dig, nu skulle jag först för evigt förlora dig?
Clementina darrade och hennes färg blef ännu blekare.
I stället för att svara, drog hon ur sin bouquet en violblomma, kysste den och räckte den åt Agostinho.
Ynglingen var icke obekant med detta söderns stumma språk.
Han visste, att detta tecken betydde afsked.
Vild kastade han blomman på golfvet, störtade fram, ropande:
Clementina, du måste följa mig.
Du måste!
Sedan du lemnat dessa vidskepelsens murar, skola dina tänkesätt förändra sig, och du skall åter i den lefvande verlden, i mina armar finna lyckan.
Clementina upphof ett rop och sökte slita sig ur hans armar.
Hvilken halsstarrighet hos denna dufva! utfor Villaflor bittert.
Men det är icke förgäfves, sem Andradas blod rinner i hennes ådror!
– Clementina, var förnuftig!
Äfven din far ogillar, fördömmer dessa kloster-inrättningar: han sjelf har i Brasilien upphäft en mängd sådana.
Tänk dessutom derpå, att det icke är du, utan det är jag, som begår denna synd, ifall det är
någon; att det är jag, som inför den Eviges thron åtager mig ansvaret derför!
Kom, kom då!
Han lindade sina armar fastare kring hennes lif och ville med våld bortföra henne.
Clementina stötte honom tillbaka och uppgaf åter ett rop af fasa.
I detta ögonblick inträdde Abbedissan.
Förvägna, öfverdådiga yngling! är det så, som du belönar min godhet, mitt deltagande? utfor hon med vrede.
Släpp ditt rof!
Rädes du då icke för himmelens vrede?
Hvad, du trotsar!
Tror du verkligen, att det skulle lyckas dig, att obehindradt utföra denna oerhörda våldsgerning?
Detta ensliga kloster har visserligen ingen befästning, inga bevakare; men jag behöfver endast sätta larmklockan i gång, och alla byns invånare skola genast komma i rörelse, dem du svårligen skall undkomma.
Eller kanske du först vill mörda mig, klosterskändare?
Agostinho släppte
Clementina och stod obeslutsam.
Gå, gå, yngling, svarade Abbedissan med mildrad värdighet, vi förlåta din ungdom, men denna port är dig för alltid tillsluten.
Villaflor lemnade rummet, nedslagen, full af blygsel och harm.
Flera dagar hade sedermera förflutit, utan att Agostinho kunde fatta något visst beslut.
Än uppgjorde han en plan, huruledes han med list eller våld skulle bortföra den motspänstiga; än åter ville han, liksom den trogna riddarn i balladen, bygga sig en eremit-hydda på det gent emot klostret belägna Ilheo-berget, der förlefva sina återstående dagar och dö med ansigtet vändt emot den älskades cell.
En dag, då han återkom från en enslig bergvandring, mötte honom en tropp ryttare, och efter dem följde en stor folkskara.
Man larmade, man trätte; somlige jubilerade, andre utstötte svordomar och förbannelser.
Någonting särdeles måste hafva förefallit; Agostinho frågade, men ingen hade tid att svara honom.
Då han såg, att man tog vägen åt klostret, följde han mechaniskt med.
Ankommen till porten, ringde tågets anförare på dess klocka och sade till den utkommande portvakterskan, att han, i Gouverneurens namn, ville blifva insläppt.
Talrummet öppnades, som i ögonblicket fylldes af menniskor.
Hvad betyder denna folksamling, hvad har ni att förkunna oss, min vän? frågade den inträdande Abbedissan.
Polis-commissarien framtog ett stort papper och började uppläsa ett långt manifest, hvars hufvudinnehåll var följande:
Alldenstund Hans Majestät Dom Joᾶo VI, glorvördigst i åminnelse, nu vore afliden, och hans rättmätiga och lagliga arfvinge Hans Kejs. Majestät, Dom Pedro, nådigt täckts afträda sina rättigheter till kronorna Portugal och Algarbierna åt sin dotter, Infantinnan Maria da Gloria, hvilken komme att förmälas med sin farbroder, Infanten Dom Miguel, hvarjemte Hans Majestät Kejsaren, å sin höga Dotters vägnar, täckts i nämde riken återställa den constitutionella författningen, sådan den af 1820 års Cortes antagen och af Högstsalig Hans Majestät besvuren vore; thy skulle alla förut upphäfda, men af Dom Miguel, år 1823, åter inrättade kloster ånyo afskaffas, och enär Santa Clara bland dessas antal sig jemväl befunne, så vore Abbedissan och dervarande nunnor från sitt aflagda löfte entledigade, och ägde att inom fyra och tjuge timmar sig förfoga, hvarest de för godt funno.
Skola då, ropade Abbedissan med harm, edra verldsliga hvälfningar intränga äfven i dessa fridens och andaktens boningar?
Viljen J verkligen förjaga oss ur denna fromhetens stiftelse, plundra vår egendom och utstöta oss i elände och armod?
Men hvad rätt äga dessa Cortes, eller Drottningen eller Kejsaren, att upplösa de eder vi svurit icke den verldsliga utan den gudomliga makten, Gud, och vår helige Frälsare?
Högvördiga dame, svarade Polis-commissarien med kall höflighet, det tillhör icke min pligt, att inlåta mig i någon slags undersökning om ämnen, som ligga öfver min fattning.
Mig tillhör blott att utföra höga öfverhetens befallningar, hvartill jag får tillägga, att detta hus redan är disponeradt till andra ändamål.
Som Hans Excellens, Gobernadore Geral Capitᾶo de ilha de Madeira, befarar, att några oroligheter möjligen på denna ö, i anledning af de inträffade händelserna, kunde af illasinnade uppväckas; så har han i sin vishet funnit för godt, att låta hit transportera ett förråd krut, kulor och vapen och desamma i detta väl murade och säkra hus upplägga.
Denna fora ankommer i morgon, hvarföre Ers Högvördighet dessförinnan torde vara betänkt på sin flyttning, varandes det mig anbefaldt, att i annat fall medelst lämpliga åtgärder, dock med iaktagande af all höflighet, draga försorg om, att detta numera kronans kruthus varder behörigen utrymdt, för att till ett nyttigare och mera medborgerligt ändamål användas.
Slutligen har Hans Excellens befallt mig förklara, att han, i betraktande af er höga börd ock hans och er egen frändskap med det kongliga huset, täckts utse åt er, högvördiga fru, en boning i Funchal, och skickar alltderföre sin egen vagn i morgon, för att afhämta er, då det står er fritt, att, om ni finner för godt, medtaga två eller tre af edra fordna nunnor, eller så många som få rum i vagnen.
Sådan är vår nådiga öfverhets vilja.
Lefve Donna Maria da Gloria, lefve Kejsar Dom Pedro, lefve Chartan!
Många instämde i detta rop, men ingen hjertligare och högljuddare än Agostinho; andre åter skakade hufvudet eller mumlade knotande.
Poliscommissarien bugade sig höfligt och lemnade rummet, följd af den öfriga folksamlingen.
Endast Villaflor stadnade qvar.
Hvilken gudlöshet! utbrast
Abbedissan med en djup harm; detta heliga hus förvandladt till ett, kruthus, till en mordets och dödens verkstad!
Arma, värnlösa hjord, du måste då åter ingå i verldens frestelser och faror!
Men hvad skall det blifva af eder, systrar? mest beklagar jag dem bland eder, som äro utan anförvandter, utan stöd, utan medel.
Hvarmed skolen J hädanefter uppehålla eder, J, som icke hafven lärt annat än att bedja!
O att jag sjelf skall vara så fattig!
Nu framträdde
Villaflor, hvilken hon hittills icke märkt, sägande, i det han af grannlagenhet sökte dämpa sin glädje som så illa öfverensstämde med Abbedissans känslor:
Högvördiga dame, jag förstår och ärar er smärta; om min cassa kan räcka till att bereda de fattigare af dessa fromma jungfrur en lättnad för ögonblicket, så hoppas jag, att ni icke nekar mig ett sådant nöje.
Föröfrigt tillåt mig att påminna er om eder egen lärdom för några få dagar sedan: man måste, yttrade ni, böja sig för nödvändigheten, med ödmjukhet åtlyda Försynens lagar.
Kallar ni, svarade Abbedissan, detta beslut för Försynens, – denna godtyckets och fritänkeriets åtgärd, som står i rak strid mot Christendomens, religionens och kyrkans stadgar?
Måtte barmhertighetens herre förlåta dessa gudlösa Cortes, och upplysa deras förstånd!
Men lyda måste vi mellertid, arma, förskjutna barn!
Jag hoppas, återtog
Villaflor, att nu vidare ingenting står i vägen för min förening med Clementina, och att ni tillåter mig uppvakta henne!
Jag äger ingen makt mera, hvarken att tillåta eller förbjuda, senhor.
Jag öfverlemnar blott till er egen grannlagenhet att bestämma, om det är passande, att i detta ögonblick besöka systern Maria, – jag menar Clementina, som utan tvifvel behöfver någon liten tid för att hämta sig efter en så oförmodad omhvälfning af hela sitt lifs öde.
Om ni är en sann christen och en riddare, så se i henne en ung enka, som genom döden blifvit skild från en djupt vördad make, – om hon än icke så fullt skulle älskat honom, som hennes pligt tillhört – och nu är oförhindrad att återknyta fordna band.
Unna henne således några dagar åtminstone: i morgon resa vi; dagen derefter må ni besöka oss; vi få då vidare öfverlägga.
Lofva mig det, Dom Agostinho!
Villaflor samtyckte, ehuru ogerna, bugade sig och räckte Abbedissan sin beurse.
– Jag tackar er, vizconde, sade hon; kanske torde jag framdeles emottaga er frikostighet för de mest behöfvande af mina stackars systrar.
Men låtom oss uppskjuta detta, tills jag hunnit undersöka om några eller huru många verkligen deraf äro i behof.
Hon nickade vänligt och aflägsnade sig.
På den öfverenskomna dagen infann sig Villaflor i Abbedissans boning, som äfven var Clementinas.
Vi afsäga oss att måla denna återseendets högtid: förtjusningen var å ynglingens sida sådan man kan föreställa sig, stormande, brusande; å hennes sida dämpad af jungfrulig blygsamhet och klostrets skygghet.
Agostinho kunde icke mätta sig af sin fästmös åskådande, hvilken nu stod framför honom i en verldslig, högst enkel men smakfull drägt, som icke mer gömde eller vanställde hennes former.
Denna stod nu i sin högsta blomma, ty Clementina hade nyss fyllt sitt adertonde år.
Det enda han saknade, var hennes sköna, ljusa hår, hvaraf hon vid sin invigning måst göra ett offer.
När, när, min hulda brud, frågade kan ändtligen, tillåter du att jag får föra dig till altaret?
Min älskade, svarade Clementina, ännu måste du hafva litet tålamod.
Min ed har blifvit svuren inför kyrkan; den verldsliga makten äger ingen rätt att upplösa den: det är endast kyrkans fader som äger lösenyckeln.
Vi måste söka denna tilllåtelse!
Hvilket barnsligt griller!
Det är utan tvifvel den vidskepliga Abbedissan, som intalat dig det.
Hon missunnar oss vår lycka: sjelf orättvist beröfvad en älskare, söker hon att bereda oss samma öde.
Nej, svarade Clementina allvarsamt, det är religionen sjelf, det är min egen känsla, det är öfvertygelsen om min pligt, som förestafvar detta villkor.
Visserligen, är det också Abbedissans mening: men hon missunnar oss ej vår blifvande lycka.
Du känner icke denna ömma, moderliga vän, icke hennes rena, kärleksfulla hjerta.
Alltså: ett litet uppskof blott, – och din Clementina tillhör dig för alltid, utan inre förebråelser, hvilka annars skulle fördystrat min och således äfven din sällhet.
Det tillstånd vi behöfva, hoppas Abbedissan, är snart och lätt vunnet.
Agostinho, fortfor hon leende; du tyckes sakna förlusten af detta hår: innan det hunnit tillväxa, kan den heliga Fadrens breve vara här.
Undertiden vill jag skrifva till min fader och utbedja mig hans välsignelse: kanhända, om han vill råga måttet af min lycka, kommer han sjelf.
Villaflor försökte göra invändningar.
Men, oaktadt sin vekhet, ägde dock Clementina, i alla vigtigare fall, en fast och bestämd beslutsamhet, emot hvilken alla hennes älskares böner, föreställningar, vrede ledo skeppsbrott.
Hon blef djupt bedröfvad, hon led, hon utgjöt tårar; men hennes föresats förblef orubblig.
Välan, utbrast Villaflor, sedan han uttömt all sin vältalighet: jag reser då sjelf.
Men du lofvar mig åtminstone, att, ifall ditt bref icke träffar