Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Auditören, chefsembetets juridiska biträde, ledamot och protokollsförare i krigsrätt, handlägger alla mål, som fordra lagkunskap och kan lika litet undvaras, som regementsskrifvaren för penningeförvaltningen, räkenskaperna och redovisningen.
Under förutsättning att uppbörden af indelda löningsräntor och kronotionden öfverflyttas från regementsskrifvaren på kronofogdarne, hvilket kommitterade i infordradt särskildt underdånigt yttrande i ämnet tillstyrkt, blir mönsterskrifvarnes biträde vid uppbörden öfverflödigt.
Såväl regementsskrifvarne, hvilkas göromål härigenom endast i ringare mon minskas, som ock chefsembetena vid regementen med en vidsträcktare förvaltning, hafva emellertid fortfarande behof af skrifvare- och expeditionsbiträde, men då en mönsterskrifvare, synnerligast om han något bättre än hittills aflönas, bör för detta ändamål blifva tillräcklig, kan den andre mönsterskrifvaren, vid regementen, som nu hafva tvenne, indragas.
Någon skillnad i detta fall kan för de värfvade trupperne icke vara behöflig, då deras aflönings- och räkenskaps-ärenden äro af enklare beskaffenhet än vid indelda arméen.
Vid hvarje regemente och corps, såsom utgörande en särskild militärisk och förvaltningsenhet, skulle således, enligt konnnitterades åsigt, civilstaten utgöras af: en regementspastor, en regementsauditör, en regementsskrifvare och vid alla regementen utom de båda skånska infanteriregementena, en mönsterskrifvare.
Det undantagsförhållande till den öfriga arméen, hvaruti de skånska infanteriregementena stå, har ock hittills gjort biträde af mönsterskrifvare öfverflödigt.
Till civilstaten räknas äfven regementskommissarierne, uppbördsmän för regementenas förråd af gevärs-, munderings-, utrednings- m. fl. persedlar, och redogörare för truppernes underhållskostnad under vapenöfningarna.
Då emellertid desse tjenstemän icke äro på regementenas stat uppförde, utan aflönas från de anslag och fonder, för hvilka de hafva uppbörd och redovisning, hafva de icke heller här blifvit upptagne.
De tillhöra egentligen intendenturen, i sammanhang med hvilken de ock komma att afhandlas.
De förändringar i befälets och civilpersonalens antal, som skulle blifva en följd af infanteriets organisation, sådan den nu blifvit i underdånighet föreslagen, äro sammanförda i bilagorna T och U.
De visa för lefälet en tillökning af 147 officerare och 86 underofficerare samt för civilstaten, utom läkarne, en minskning af 14 tjenstemän.
Vid stambataljonerna äro en del soldater för särskilda ändamål afsedde och inöfvade, nemligen: skarpskyttar, timmermän och sjukvårdssoldater.
Till en fullständig organisation hörer, att deras antal beräknas efter bataljonernas antal på krigsfot, helst längre öfningstid och särskild fallenhet fordras, för att detta manskap skall kunna motsvara sin bestämmelse.
Skarpskyttars nytta på bataljonerna är påtaglig, enär ofta i fält förefalla tillfällen, då säkra skott på långa håll mot mindre föremål äro angelägna, men icke alla soldater kunna förvärfva lika skjutfärdighet, icke alla hafva samma kallblodighet, samma säkerhet i hand och öga.
De äro oundgänglige i en armée, der i allmänhet korta öfningstider försvåra bibringandet af en större skjutfärdighet åt flertalet af manskapet.
Skarpskyttarne, bestående af soldater, hvilka företrädesvis hafva de egenskaper, som fordras af en god skytt, och hvilkas skyttfärdighet, genom särskilda öfningar, blifvit utbildad böra derföre tillhöra bataljonerna, men kunna undantagsvis från flera bataljoner sammandragas.
Genom det år 1864 utfärdade målskjutningsreglemente äro numera bestämmelser lemnade för skarpskyttarnes utväljande och ombyte.
Deras antal utgör nu i allmänhet 32 på bataljon, men vid några corpser 48. 91
Det senare antalat lämpar sig bättre för organisationen på fältbataljoner och är icke större, än att passande manskap dertill bör kunna erhållas.
Genom antagande häraf skulle skarpskyttarnes antal blifva 48 på stambataljon och 32 på fältbataljon.
Timmermännen vid infanteriet blifva icke obehöflige genom uppsättning af ingeniörtrupper.
Dessa kunna lika litet ersätta timmermännen, som af dem ersättas.
Hvad tillökning än ingeniörtrupperne hos oss kunna få, blir deras ändamål alltid att i sammanhållna afdelningar bereda öfvergång af störse vattendrag och utföra mera betydliga fältarbeten.
De komma således i allmänhet endast arméen i sin helhet eller dess större fördelningar till godo, och kunna icke vara att påräkna för brigader, och bataljoner.
Uti ett land med bruten, af skog beväxt och af vatten genomskuren yta förekomma emellertid ofta hinder att undanrödja för egen framkomst eller att bereda mot fiendens.
Äfven mindre truppafdelningar hafva derföre behof af folk med kunskap och vana vid enklare fältarbeten.
Detta är timmermannens ändamål.
De hafva af ålder varit 1 på kompani eller 4 på bataljon.
För att detta antal skall kunna bibehållas på fältbataljonerna bör timmermännens antal ökas till 6 på stambataljon.
Timmermännen kunna emellertid ensamme föga uträtta, och äfven med handräckning af manskap ur bataljonerna kan intet utföras utan verktyg.
Trossvagnar, huru väl inrättade de må vara, kunna icke ständigt följa trupperne, åtminstone icke alltid vara i deras närhet.
Det är derföre af vigt att åtminstone några verktyg medföras af truppen och hellre än att dermed belasta de redan tungt utrustade soldaterne föreslås: att vid hvarje bataljon på krigsfot bildas en timmermansafdelning, bestående af de 4 timmermännen och 8 timmermansbiträden, uttagne bland arbetsskickligt manskap af allmänna beväringen.
Timmermännen bära, utom gevär och ett mindre antal patroner, yxa eller spade.
Biträdena bära faschinknif i lifgehäng, hvar sin yxa och spade eller annat redskap, såsom jernspett och i stället för bandoler en väska med tång, spik m. m. eller ock någon annan lämplig verktygsutredning.
Efter någon tids öfning böra timmermansafdelningarna kunna göra arméen väsendtlig nytta genom den framkomlighet, som beredes såväl enskilda bataljoner och brigader, som ock genom det biträde, de hastigt kunna lemna de egentliga ingeniörtrupperne.
Sjukvårdssoldater eller manskap, som vid militärsjukhusen erhållit undervisning i den lägre kirurgien och sårades vård, finnas nu 1 på kompani eller 4 på stambataljon.
De äro afsedde till biträden åt de vid trupperne tjenstgörande läkarne och böra finnas en för hvarje läkare, således tre på hvarje fältbataljon.
Sjukvårdssoldaterne borde derföre ökas åtminstone till 5 på stambataljon, men på det att icke brist på detta manskap för hastigt må uppkomma, och då de, som för tillfället icke tjenstgöra hos läkarne, med fördel kunna användas såsom befäl vid förbinneriafdelningarna, torde sjukvårdssoldaternes antal på stambataljon böra bestämmas till 6.
För verkställigheten af den här ofvan föreslagna organisationen af infanteriet skulle uppstå en kostnad, enligt hvad närlagde beräkning (Bil.
Ö) visar, af 526,925 Rdr Rmt årligen.
Kommitterade gå nu att redogöra för det sätt, hvarpå, enligt deras tanke, infanteriet, så organiseradt på 50 stambataljoner som här ofvan blifvit föreslaget, lämpligast och med minsta tidsutdrägt kunde öfvergå på krigsfot med 75 bataljoner.
Då tvenne corpser tillsammans hafva lika mycket befäl, som ett regemente, endast med den skillnaden, att de förra hafva en regementsqvartermästare och en regementsväbel mera, än det senare, hvilket gör befälstillgången vid de båda corpserne något tillräckligare, kan hvad här nedan kommer att yttras om ett regemente på krigsfot, äfven tillämpas på 2:ne corpser.
De norrländske corpserne, hvaraf tvenne länge utgjort ett regemente och de båda andra haft och hafva så mycket gemensamt, komma ock troligen att på krigsfot två och två sammanföras.
Om så icke skulle blifva förhållandet med de återstående 4 corpserne, inver - 92 kar detta föga på organisationens tillämpning, enär hvardera af dem dock kan ställas på en och en half bataljon.
Bilagan W innehåller en fördelning af befäl och spel vid ett regemente på krigsfot med trenne bataljoner.
Den upptager, inberäknadt en bataljonschef, en officers- och en underofficersadjutant, tillsammans 14 officerare och 13 underofficerare vid tvenne bataljoner, samt 15 officerare och 12 underofficerare vid den tredje bataljonen; derjemte på hvarje bataljon 32 korpraler eller vice korpraler och 13 spel.
På alla tre bataljonerna uppkommer endast ett öfverskott af ett spel.
Utom detta bataljonsbefäl finnes en regementsstab bestående af regementschefen, regementsqvartermästaren, två regementsadjutanter och en regementsväbel.
På hvarje regemente har i organisationen blifvit beräknade, utom 36 kompaniofficerare för de 3:ne fältbataljonerna, 4 officerare för att fylla afgången till staber.
Trenne af desse hafva vid fördelningen af befälet på krigsfot blifvit uppförde såsom adjutanter på fältbataljonerne och den fjerde såsom plutonschef på en af dessa bataljoner, hvilken derigenom skulle få 15 officerare, eller en officer mer, men en underofficer mindre, än de öfriga.
Det är således egentligen de båda regementsadjutanterne, hvilka, då de icke tagits i beräkning för bataljonerne, öka tillgången för annan stabs tjenstgöring än vid bataljonerna.
Härtill kunde visserligen läggas den femtonde officern på ena bataljon, men då måste en underofficer tillsättas eller förordnas på denna bataljon, för att fylla befälsantalet.
De officerare, som tjenstgöra såsom adjutanter på bataljonerna, torde, vid öfvergång på krigsfot, böra mot särskild ersättning göras beridne, och i sådant fall är det visserligen intet sorn hindrar att regementsadjutanten kan tjenstgöra vid bataljon och annan officer vid regementsstaben, men dels blir, genom det antagna beräkningssättet, tillgången på det hela mer åskådlig, dels ock är vid en hastig öfvergång på krigsfot regements- och brigad- m. fl. staber vida mera i behof af beridne och vande adjutanter, än bataljonerna.
Då endast tvenne underofficersadjutanter eller s. k. bataljonsadjutanter på stat finnas, utses en annan underofficer att i nämnde egenskap tjenstgöra på den tredje bataljonen.
Dessa under officersadjutanter äro tillika redogörare för bataljonerna.
Som likaledes det endast finnes tvenne gevärshandverkare vid stammen, utses en tredje bland handverksskicklige beväringsynglingar.
Till befälhafvare för bataljonstrossen är en korpral afsedd och likaså en korpral och två stamsoldater till befäl vid förbinderi (ambalans) och reservförbinderiafdelningarna, hvilka, i enlighet med kongl, förordningen den 13 Juli 1855 erhålla sitt manskap från allmänna beväringen.
Ehuru reservförbinderiafdelningarna äro afsedda att åtfölja fördelnings- och brigadhögqvarteren, har dock den del deraf, som af bataljonerna lemnäs, ansetts böra på dessa upptagas.
Likasom bataljonsadjutanterne blifva redogörare för bataljonerna, äro fanjunkarne eller de underofficerare som motsvarande tjenst förrätta, redogörare för kompanierna.
För att emellertid dessa redogörare icke må blifva förhindrade att deltaga i den militära tjenstgöring, hvartill de äro påräknade och för hvilken de, i anseende till det i öfrigt fåtaliga befälet, icke kunna undvaras, uttages från allmänna beväringsmanskapet bland skrifkunnige ynglingar 1 bataljons- och 4 kompani-skrifvare på hvarje bataljon, till biträde vid räkenskaps- och expeditionsföringen.
Utom timmermansbiträden, 8 på hvarje bataljon, uttagas äfven bland allmänna beväringsmanskapet, nödigt antal tross-soldater eller kuskar och befälsuppassare.
De senare finnas i nästan alla arméer på krigsfot och i många äfven på fredsfot.
De äro i fredstid mindre behöflige vid en annee, der största delen af trupperna endast äro sammandragne kortare tider af året och hvarunder det ringa biträde, befälet i allmänhet behöfver för sin uppassning, kan till ömsesidig belåtenhet, genom enskild uppgörelse, erhållas af manskapet, utan att detta förhindras i sin vanliga tjenstgöring.
Icke så i fält.
Befälet, ständigt sysselsatt med sin 93 tjenst, med tillsyn å manskapet och omtanka för detsamma, har vid många tillfällen hvarken tid eller tillfälle att sjelf egna tillsyn å sina saker och sin hushållning.
Det skulle derföre, i förhållande till sin ställning och sina vanor, blifva sämre lottadt än soldaten, om det icke hade betjening.
Att dertill använda soldater ur ledet skulle minska de stridandes antal och att låta trupperne åtföljas af ett stort antal befälsdrängar, som för tillfället antagne icke kunde undgå att till stor del utgöras af löst folk, kunde icke heller vara nyttigt.
Långt bättre då att, såsom i andra arméer, dertill använda tross-soldater, särskildt derföre beräknade och icke ingående bland de stridandes antal.
1808 års fältaflöningsstat medgaf uttagandet af drängportioner i kontant eller i natura.
Subalternofficerare vid artilleriet till fot och infanteriet fingo dock icke medföra drängar, men egde rättighet att betjena sig af en soldat vid kom paniet till uppassning, hvilken var befriad från all annan tjenstgöring än träffning och exercis.
Att emellertid dessa uppassare, såvida befälet af dem skulle hafva nytta, icke alltid kunde deltaga i träffning och exercis, är uppenbart.
Också har i alla senare förslag till fältförvaltningsreglementen, äfvensom i moblisseringsplanerna för arméen, särskilde befälsuppassare blifvit upptagne.
Då denna fråga i allmänhet anses tillhöra fältförvaltningsreglementet, hafva kommitterade här endast förslagsvis beräknat 1 befälsuppassare för hvarje officer eller vederlike och 1 för underofficerarne vid hvarje kompani, i anseende till den tjenstgöring desse åligga och den ställning de intaga såsom officers-reserv.
Dessutom har för beridne officerare med flere O Ö än två hästar en hästskötare för tvenne handhästar blifvit uppförd.
Tvenne regementen kunna lämpligen sammanföras till en brigad, som får 4 eller 6 bataljoner, alltefter den större eller mindre fältfot, på hvilken regementena utrustas.
Då emellan regementscheferne och arméens högste befälhafvare icke finnes annat befäl, än generalbefälhafvare och inspektörer, hvilkas ställning kallar dem till chefer för fördelningar och arméecorpser, blir den äldste regementschefen i hvarje brigad dess naturlige befälhafvare och får i den andra regementschefen ett biträde vid befälet öfver den träffen, han sjelf icke förer eller vid andra vigtigare befäl inom brigaden.
I regeinentsstaberne finnes tillgång på en vid stabstjenstgöring vand personal för brigadstaberne, och derifrån bör äfven något biträde kunna lemnäs till fördelnings- och arméestaber, till fyllnad i det antal, der kan erfordras utöfver hvad från generalstaben och de öfrige vapnen erhålles.
Härigenom bör ock kunna antagas, att någon anmärkningsvärd nedsättning i det för fältbataljonerna beräknade officersantalet icke uppkommer genom kommenderingar till stabstjenstgöring.
Det för infanteriets stamtrupper föreslagna befälet skulle således motsvara behofvet för 75 bataljoner på fältfot, med tillhörande brigadstaber, under förutsättning att alla voro friske och att inga vakanser funnos.
Då emellertid öfvertalige officerarnes antal vanligen icke obetydligt öfverstiger vakansernas, då derjemte krigsskolans äldre elever kunna för krigsfoten påräknas till officerstjenstgöring, och en del volontärer till underofficerstjenstgöring, bör bristen icke blifva särdeles betydlig och bataljonerna kunna ställas på krigsfot, utan att uppflyttningar från en lägre till en högre befälsklass behöfver, redan från början, mera allmänt verkställas.
De måste under fälttågets fortgång i alla fall snart nog inträda.
Emot fördelningen af befälet på krigsfot kan visserligen anmärkas, att väl litet reservbefäl finnes vid bataljonerna för att icke befälsbrist snart nog kan befaras.
Det finnes nemligen ingen enda officer i reserv, utan endast underofficerare, och af dessa måste redan från början tvenne föra plutoner, åtminstone vid tvenne af de tre fältbataljonerna på ett regemente.
Eefälets antal är ock, enligt stamtruppernes organisation, det minsta möjliga, som kan ifrågasättas och kommitterade hafva endast vågat dertill inskränka sina förslag, under antagande att underofficerarne kunde danas till en reserv åtminstone för de lägre officersgraderna och korpralerne för de lägre underofficersgraderna.
Med ett sådant antagande åter blifva 94 fältbataljonerna någorlunda tillräckligt försedda med reservbefål och mera kan svårligen afen fredsorganisation begäras, än att den, då hela arméen sättes på krigsfot, kan fylla behofven för den närmaste framtiden.
Det måste öfverlemnas åt särskilda åtgärder, vare sig före, vid, eller efter krigets utbrott, att skapa de medel, som fordras för krigets fortgång eller för att möta utomordentliga fall.
Vid öfvergång till krigsfot kunna tvänne hufvudsakliga fall antagas: det ena, att endast 50 bataljoner rycka i fält, antingen emedan ändamålet icke kräfver en större styrka, eller tiden icke medgifvit några egentliga krigsrustningar; det andra åter: att alla 75 bataljonerna från början påräknas för fält-arméen, hvartill fordras någon tids krigsrustningar och förberedelser.
På det förstnämnda fallet, eller att hastigt kunna sammandraga 50 bataljoner med 40,000 man, måste vi ständigt vara beredde.
Deruti ligger vår trygghet mot öfverraskningar.
De 50 bataljonerna förses då med fulltaligt befäl enligt redan uppgifna grunder och med stam och beväringssoldater till hela styrkan af 800 man på bataljon.
De återstående 25 bataljonerna, som samtidigt dermed, eller så fort ske kan, utrustas, blifva depot eller reservbataljoner.
De erhålla stam- och beväringssoldater till omkring en tredjedel af sin styrka och fyllas till 800 man med manskap af allmänna beväringen.
Stam- och beväringssoldater blifva för detta, ändamål tillräcklige.
De kunna, enligt Bil. Z tillsammans beräknas till 51,292 man, och med 10 procents afdrag såväl af stammen för vakanser, rekryter, sjuke på roten och mindre tjenstbare, sorn ock af beväringssoldaterne för afgång, sjuke och vid en hastig samling möjligen uteblifne, till 46,163 man eller 6,163 man mera, än som fordras för de 50 bataljonerna.
Då ytterligare 540 beväringssoldater för artilleriet och ingeniörtrupper afdragas, återstår 5,623 man.
Depotbataljonerna få således: stam- och beväringssoldater enligt ofvanstående 5,623 hvartill ytterligare^ bör kunna läggas beväringssoldater, som senare indragas (Bil. Å) . . 1,016 6,639 rekryter af stam- och beväringssoldater 6,376 manskap från allmänna beväringen 6,985 Summa 20,000 man.
Dessa 25 bataljoner, som äfven under ogynsamma förhållanden, eller då stammens rekryter och första klassens beväringssoldater (beväringsrekryterne) ännu icke för året blifvit öfvade, — och i hvilket fall rekryterne kunna utbytas mot manskap af allmänna beväringen, — komma att till en tredjedel utgöras af fullbildade och krigsduglige soldater, böra icke allenast kunna hålla den i fält varande styrkan fulltalig, utan ock om så erfordras, sedan det mindre öfvade manskapet blifvit krigsbildadt, förstärka fält-arméen till 75 bataljoner.
För att depot- eller reserv-bataljonerna skola kunna rycka i fält, måste under tiden särskilda exercisdepöter vara i orterna bildade.
Dessa exercisdepöter skola här nedan vidare afhandlas.
Någon viss siffra i förhållandet mellan stam och beväring hafva kommitterade så mycket mindre ansett nödigt att föreslå, som den förnämsta grunden för den föreslagna organisationen just ligger deruti, att endast krigsbildadt manskap bör fylla leden i en fält-armé.
Man bör kunna påräkna, att beväringssoldaterne skola temligen väl uppfylla detta vilkor.
Vexlingen i förhållandet mellan stam- och beväringssoldater vid de bataljoner som endast få sådant manskap, blir då af mindre betydenhet och kan dessutom icke undvikas, då icke alla stambataljonerna kunnat gifvas samma nummerstyrka.
Att detta förhållande emellertid icke må alltför långt nedgå, hafva kommitterade sökt förebygga, genom den tillökning de föreslagit i de svagare stamtrupperne.
Depöt-bataljonerna, som i sig få upptaga en stor del mindre öfvadt manskap, böra icke eller påräknas såsom en förstärkning för arméen i fält, förr än de vunnit nödig utbildning, 95 och äfven då bör, så vidt omständigheterna det medgifva, utbyte af manskap verkställas mellan de nya och gamla bataljonerna, så att alla få samma fältvana och användbarhet.
För att emellertid de först utryckande 50 bataljonerna skola kunna, utan förberedelser och tidsutdrägt, fyllas till 800 man, måste beväringssoldaterne kunna samlas till bataljonerna lika hastigt som stammen.
För detta ändamål böra beväringsområdena erhålla en lämplig indelning.
Att detta utan större svårigheter kan verkställas, ådagalägges af Bil. Z, som visar tillgången på beväringssoldater inom de särskilda landskapen, för de inom samma landskap förlagde stambataljoner.
Endast inom Norrbottens län och Stockholms län och stad uppstår en brist på beväringssoldater, för att kunna uppbringa dertill hörande bataljoner till 800 man.
Hvad Norrbotten beträffar, är denna brist lätt att afhjelpa, då inom Vesterbotten och ännu mera inom det angränsande Vesternorrland betydliga öfverskott finnas.
För Stockholms län och stad kommer bristen att ökas med det antal, som behöfves för artilleriet och ingeniörtrupperne omkring 200 man, men med de lätta sjö- och jernvägsförbindelser, som hufvudstaden redan har och ytterligare får med landsorterne, kan denna brist lätteligen fyllas genom de öfverskott der finnas.
Genom en omreglering af beväringsområdena kunna tillgångarne på beväring för bataljonerna inom de särskilda orterna, med undantag af Skåne, på det hela jemnare fördelas.
Af någon egentlig nödvändighet kan det emellertid icke vara, att alla bataljonerna bestämmas till alldeles samma manskaps styrka.
De blifva efter krigets utbrott i alla fall snart olika.
Om derföre bataljonerna i hufvudstaden, de enda för hvilka egentlig brist i det föreslagna antalet uppkommer, bestämmas till något mindre än 800 man, och ett motsvarande antal bataljoner i de folkrikare landskapen till något derutöfver, så sker ingen förändring i styrkan på det hela, men derigenom underlättades emellertid en fördelning af tillgångarne inom beväringsområdena, och hufvudstadens så väl infanteri, som artilleri och ingeniör-trupper kunna äfven på detta sätt få sitt behof af beväringssoldater utan svårighet fylldt, utan att organisationen på det hela undergår någon väsentlig rubbning.
Då endast manskap, som erhållit en någorlunda fullständig soldatbildning bör ingå i de bataljoner, som föras i fält, är ock ett visst förhållande mellan stammens och beväringsmanskapets styrka inom beväringsområdena af mindre vigt, än att stambataljonerna anvisas ett så tillräckligt antal beväringssoldater, att de icke allenast kunna hastigt fyllas till bestämd styrka, utan äfven aflemna en behöflig stam för depötbataljonerna.
Öfverskottet af beväringssoldater i de särskilda landsdelarne kan sedan vid depoterna något fullständigare jernnäs.
En med afseende härå verkställd reglering af beväringsområdena få kommitterade derföre tillstyrka.
Om arméen icke alltför hastigt eller oväntadt behöfver sättas på krigsfot och således tid till förberedelser gifves, kan det andra af de båda förutsatta fallen inträda, eller att alla 75 bataljonerna på en gång utrustas för fält-arméen.
Stam- och beväringssoldater fördelas då inom regementena lika på fältbataljonerna, och fyllnad i 800 man tages ur allmänna beväringen.
Infanteriets sammansättning blir då följande: stam- och beväringssoldater enligt redan uppgifne beräkningsgrunder, och med afdrag af stamsoldater för depoterna, (Bil. Å) 45,739 beväringsmanskap, eller rekryter och beväringsmanskap 14,261 tillsammans 60,000 man, således till omkring | af fullbildadt manskap och ^ af mindre öfvadt.
Den första beredelse för krigsfoten måste således blifva att till vapenöfningar inkalla omkring 15,000 man jemte nödig reserv, för att bataljonerna må kunna gå i fält med endast fullt krigsdugligt manskap.
En annan omsorg af yttersta vigt är bildandet af exercisdepöter.
Behofvet deraf inträder nu, lika som under första förutsättningen, då de qvarlemnade 25 depötbataljonerna afgå 96 till arméens förstärkning.
Till dessa exercisdepöter måste i främsta rummet, i anseende till det fåtaliga befälet vid regementena, påräknas arméens reservbefäl, bestående af i arméen qvarstående officerare och pensionerade officerare och underofficerare med tjenstgöringsskyldighet.