Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Behofvet af detta språk gifven sannolikhet deråt, alt StalsUtskts pluralitet , äfven enligt desse talares egen tanke, haft mera rätt, än de offentligen vilja gifva tillkänna, och alt de funnit sig ur stånd att komina lill det ändamål de åsyftat, utan alt begagna slut ledningar, sorn knappt kunna fä naum af annil än advocaturer, enär icke något positivt stadgande kunnat citeras till stöd lör deras åsigt.
Går jag till de af dem åberopade grnndlags-JJ, hvilka jag ej vill upprepa, enär de Heste ledamöterme al R. o.
Ad. hafva exemplar af grundlagen framför sig, och alla kunna läsa innantill, så linner jag visserligen, alt der nämncs om Konungens lätt att framställa hvad Slaten kati tarfva ulölver de ordin, inkomsterna, och om de afgifler, som R.
St. i egenskap af hevilla, bevilja o. s. v.; men deruti linnes ändock icke något uttryckligt stadgande eller undantag, som inölväger ordalydelsen i dy §:n, utan de värde ledamöter, sorn läst sagde §5 och läst dem om igen, hafva hvarje gång, när de skolat komma derhän, att de ordin, inkomsterna icke kunna ändras ulan Konungens sanclion, måst göra ett språng i raisonneinentet, sorn i logiskt afseende är lika stort, som om de personligen velat springa från ena sidan af Landtmlsskranket till den andra.
— En värd ledamot, Frih.
Cederström, har sökt att bortblanda saken nied att lala örn skattläggning, sorn dr en verkställigliels-åtgård, hvarmed förevar, principfråga icke har något sammanhang.
En annan person har talat om 77 Ij: 11 och derutur uppräknat åtskilliga titlar af Den 8 April f. in. kungsgårdar och kungsladugårdar ro. m., sora Konungen icke må utan R.
Sirs samtycke Kronan afhända, för att deraf draga den slutsatsen, att detta vittnade för Konungs och Ständers gemensamma beslutanderätt öfver Statens inkomster; men lian har noga aktat sig att ur samma § uppläsa den clansulen, som lyder, att dessa Statens egendomar skola förvaltas efter de grunder, R.
St. derom föreskrifva.
Jag tror, att allt detta visar huru ledamöterne på den sidan 'endast hafva att tillgå ntiiitets-skiil, jag vill icke kalla dem svepskäl, emedan jag förmodar att de värde ledamöterne sjelfve varit öfvertygade om hvad de velat bibringa ,Huset.
Jag vill blott tillägga, att i alla de fall, der undanlag äger rum frun Ständernes allena beslutande-rätt i beskal tningsfrågor, eller der Konungens deltagande med dem i lagstiftningen ar föreskrifvet, finnas särskildta stadgaliden derom i grundlagen intagna, såsom uti 80 §:n Reg.F:ti om indelningsverket, och i 87 §:n om stiftandet af allmän civil och criminal- samt kyrkolag 111. fl. §§.
Hvarföre skulle då icke af-/ ven i en sä vigtig fråga, som den angrde de ordin, statsinkomsterna, ett positivt stadgande i grundlagen varit införd!, såsom ett undantag från ettså tydligt och omfattande grundlagsbud, sorn det att R.
St. äga allena beskatta Svenska folket, om meningen varit att de i förevar, fall i.cke skulle göra det?
En värd ledamot, Hr Lagerhjelm, anmälte sig för en stund sedan, med begäran att få uppläsa något af Const.- Utsk:s ullåttn vid 180g års riksdag, med afseende på detta ämne.
Jag tillstår att jag med särdeles uppmärksamhet lystrade till hvad den värde ledamoten då kunde hafva att andraga, emedan jag tänkte: 180g års män skola här utan tvifvel göra slag i saken , men han hade intet enda ord af dem att lemna oss om denna sak, utan började i stället uppläsa något ur de motiver, hvarpå Gonst.Utskrs ledamöter grundat sina föreskrifter 0111 afvägningen af de constilutionella makterna i allmänhet, och hvilka i afseende på delta ämne endast kunna anses såsom declamationer, emedan de icke höra hit.
Man har äfven talat om skyldigheten för den enskilde representanten att här varda Konungens prasrogativ.
Jag tror visserligen, att den enskilde representanten icke bör vara känslolös för denna skyldighet, emedan Statens bestånd beror på att ingen inkräktar på lagarnas område; men jag troi', att Konungen har tillräckligt många, som anse för en lycka att utom RiksSl:n vårda
Dess prerogativ, så alt ingen behöfver vara rädd för att det icke iaktlages.
Deiemot torde det ej vara ur vägen, om Ständerne äfven något vårda sina egna praerogativer, helst när de hafva alt stödja sig på en så solklar författning, som den att Ständerne öga allena beskatta Svenska folket.
Om undantag tillförene ägt rum från grundlagen, som i hvarje särskildt fall bör efter Pen 8 April f. tu. ordalydelsen tillämpas; så kunna dessa undantag likväl ej hafva upphäft denna grundlag, R, ,St. kunna i en fråga, deri de hafva rätt att allena besluta, vid 20 riksdagar ingå till Konungen med hemställan om Dess saneson; men vid den 2 irsta står dock lagen qvar lika användbar som förut, fastän det är klart, att hvar och en, som söker att på R, Strs bekostnad mer och mer arrondera styrelse-maktens område, skall åberopa praxis, der den är att tillgå, lill inskränkning af Ständernes i grundlagen stadgade rättigheter.
Hade Ständerne varit mera omtänksamme ifrån 1809 och allt hitintills, att så noga vårda deras prerogativ, som man är angelägen att de skola vårda Konungens, tror jag icke att man hade fått se sådana saker, som att Regeringen företagit sig att förneka Ständernes rätt att granska vissa cassör eller deras instruction vid 1828 års riksdag för sina revisorer, eller alt
Styrelsemakten vid samma riksdag hade tilltrott sig, att åt Riddarhuset utportionera huru mycket det borde få behålla af de beslutade förändringarna i dess egen ståndsordning, med mera dylikt, Jqg får slutligen anmäla min protest mot de ledamöters mening, hvilka velat från Hr Landtm, på förhand framlocha en tolkoiog af grundlagen och derjemte möjligen en vägrad propos.
Jag fruktår, att en sådan vägran kanske ej är långt borta, emedan en dylik redan förekommit i BorgareSt.
, och ryktet säger, att öfverenskommelse derom blifvit träffad i Talmans-conclaven.
Det är också klart, att de som vilja komma till ett resultat, som är motsatt Utskrs förslag, gerna skulle önska att vinna ett stöd i Hr Landthus opinion.
För min del tager jag mig friheten vördsamt fästa Hr Landtnäs uppmärksamhet derpå, att en framställning af Hr Landtnäs tanke bär är alldeles öfverflödig, då fråga nu endast är om å te rre iniss.
Hr Tersmeden, Gärl Reinhold, uppläste följande?
Då StatsUtsk. i sitt betänk, icke med ett ord vidrörer, huruvida Utsk. anser, att frågan om Nummer-lotteriets indragning bär af Konung och Ständer gemensamt eller af R.
St. allena beslutas och afgöras; så anser jag mig icke skyldig att besvara de talare, som uteslutande fästat sig vid denna sak.
Hr Harmens har i sin reservation gjort en fullständig berättelse om en inom Utsk. afhandlad princip-fråga, som slutades med votering för att utröna pluralitetens tanke, huruvida TJtsk. ansåg, att de urgamla eller grundskatterna, till följe af 57 §.'n Reg.Fin, kunde, i likhet med öfriga skattter, af R.
St. behandlas; men sorn denna fråga förevar i Utsk. endast för att lätta afdelningarnes handläggning, och besvarande af de motioner, som röra grundskatterna men ingalunda för alt underställas R.
St:s pröfning; så inser jag icke något skäl, hvarföre den nu i reservationsväg inkom - Den 8 April f. ra. '49 fnit.
I min tanke
Sr det obehÖfligt, åtminstone för hufvudsaken, att i reservationer från utsk;s-ledamöter upptaga frågor, hvilka icke äro föranledda af betänkm, men må hvar och en reservant häruti handla efter sin åsigt.
Hvad hufvudfrågan om Nummer-lotteriets upphörande vidkommer, så synes mig de fleste talare vilja gilla helänk.; hvad åter sättet för meddelandet till K. M, beträffar, äro tankarna mycket delade.
För min del anser jag, alt StalsUtsk. med yttersta grannlagenhet behandlat denna sednare fråga; ty då icke kan bestridas, att så val Styrelsen som It.
St. och hvarje enskild medborgare äger rättighet att läsa grundlagen och draga slutsatser af dess ordalydelse, som j vissa fall är ganska obestämd, samt att då dervid händer, att några söka vägleda sig genom andemeningen och ordalydelsen i dess helhet, andre deremot stödja sitt omdöme på afsöndrade §§; så finner jag icke lämpligt, att R.
St. på förhand bestämma hvilka af deras beslut, som anses böra underställas K.
M;s nåd. sanction eller icke, emedan K.
M. ej lärer underlåta att iakttaga grundlagens föreskrifter.
Utsk. har föreslagit R.
St, att hos K. M. 1 underd. anmäla dess beslut om Nummer-lotteriets upphörande, — dertill äga Ständerne full rättighet, ty ingen lärer vilja bestrida, alt de antingen ensamme eller tillsammans med Konungen derom äga beslutande rätt.
Utsk. har vidare föreslagit Ständerna ali till K. M, ingå med begäran, att allmän kungörelse om Nummer-lotteriets indragning m. m. i nåd. mätte varda utfärdad, —detta lärer icke heller kunna förmenas Ständerna.
Utsk. har deremot icke föreslagit Ständerna att i und. begära Konungens sanction, emedan Utsk. icke anser behöfligt att antyda, huru K. M. å sin sida skall behandla frågan.
M. grundlagen föreskrifva, alt ett sådant ärende som detta fordrar K. sanction; så lärer K.
M. icke underlåta att opåmint derom besluta, och i följe deraf, antingen bifalla och utfärda kungörelse till verkställighet af beslutet, eller och afslå detsamma.
Skulle dervid hända, att K.
M. vägrade sanction åt ett K.
St;s beslut, der de ensamme äga beslutande rätt, så lärer icke Const.Utsk. förbise att för en sådan handling, på grundlagsenlig! sätt, ställa rådgifvare och föredragande till ansvar.
På dessa skäl finner jag intet hinder möta för betänkts antagande; men skulle R. o. Ad., i likhet med tvänne af de andra RiksStm, återremittera betänk., så får Utsk. derigenom tillfälle att utförligare yttra sig öfver den sednare delen af frågan, För att för framtiden undvika öfverläggningar lika med denna, der föremålet icke är sak utan endasten ordställning, skulle jag anse rätt lyckligt, om en öfverenskommelse mellan RiksStm träffades, att vid öfverlemnande! till K. M, afR.
St:s beslut, sådana ordalag valdes, att ingen antydan derigenom i5o De n 8 April f. ra. gjordes, huruvida K.
M:s sanclion å beslutet fordrades eller icke; ty, på sätt jag ofvan anfört, vore dervid ingen våda, men deremot vinsten ganska stor, emedan dessa tidsödande öfverläggningar derigenom kunde undvikas och Ständerne komma i tillfälle alt uppfylla det dyrbara kall, för hvilket vi äro samlade, nemi. att endast öfverlägga och besluta om fäderneslandets verkliga angelägenheter.
Då jag sednast hade ordet och upptog Hr Anckarsvärds yttrande såsom riktigt, i afseende på jemförelse» emellan 5y:de oell y3:dje med derpå följande § i lleg.Fm, förbigick jag alt direet till svaromål upptaga Frih.
Sprenglportens föregående yttrande, deruti han ansett grundlagens föreskrift vara fullkomligt tydlig, hvari jag visserligen instämmer, men i ren motsats mot hvad Frih.
Sprengtporten påstått, äfvensom i fullkomlig motsats emot hvad Hr Hjerta behagat framställa, då han förklarat hvad emot hans mening blifvit anfördt utgöra advocatur.
Den 57 §:n innefattar ingenting annat, än en restriclion af Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta, eller att denna beskattn.-rält endast får ulöfvas af R.
St, vid allmän riksdag.
Svenska folket, som förut kunnat beskatta sig vid tillfälliga sammankomster på öppna fältet i alla delar af Riket, är nu mera icke dertill berättigad!, utan mäste afvakta allmän riksdag.
Detta har hvarken Frih.
Sprengtporten eller Hr Hjerta behagat begripa, eller åtminstone ej velat förstå.
Den som påstått, atl hans motståndare använda advocalur, frågar jag, med hänvisning lill 07 §:n , 0111 icke Svenska folkets beskattningsrätt, annorlunda än vid allmän riksdag, är förbjuden ; och i händelse all annan tolkning befinnes vara en förvrängd tolkning, lärer också advocaturen tillhöra den sidan, som begagnat detta uttryck.
Om man nu ytterligare jemför denna § med ordalydelsen af 73 §:n, innehållande: ”Inga nya pålagor, utskrifningar af manskap ”eller af penningar och varor, må hädanefter, utan R.
Sl:s ”fria vilja och samtycke, i den ordning förut nämndt är, ”påbjudas, uppbäras eller fordras;” så lärer Frill.
Sprengtporten kunna finna, att med denna ordning menas, att R.
St:s bifall endast får lemnäs vid allmän riksdag.
I sådant, förhållande står frågan, och det har StatsUtsk. rakt förbisett.
Den siste talaren har föreslagit en utväg, egen i sitt slag, nemi. att Ständerne, vid anmälan af deras beslut, skulle utesluta all begäran om Konungens bifall eller sanctina, och öfverlemna till Konungen att sjelf pröfva, huruvida sanctionen erfordrades, för att öppna, Ständerna vägen till anmärkn:s-anledningar.
Detta är i sanning en utväg, som jag icke väntat få höra tillstyrkt inom Representationen, hvilken väl borde finna att aninärkn:s-an!edn:r äro undantag, hvilka man mäste önska aldrig se förekomma; och för deras behöflighet hör icke Representationen sjelf hafva Dea 8 April f. m. öppnat vägen, ty då träffar anmärkningen tillställaren.
Jag vill icke göra några tillägg härvid, för att ej längre upptaga tiden.
Jag tager för gifvet, att återremiss af R. o. Ad. blifver beviljad.
Jag förmodar äfven, att R. o. Ad. icke har något emot Nummer-lotterdels indragning; men jag kan ej underlåta att anmärka ett synnerligt siägtskapstycke emellan nutidens publiks pia desideria.
Man önskar Nummer-lotteriets indragning, och under' tiden ser man i societeterna flera hundrade r:dr vågas på ett spel eller på en afton.
Man önskar nykterhet hos nationen, under den tid, då mången hederlig borgersman tager minst 3 och mången gång 6 supar brännvin örn dagen, och de förmögnare dricka portvin, så mycket de orka.
•Sålunda anser man det rättvist, att de mer bemedlade of nationen sörja mycket väl för sina goddagar, spela, dricka och glädja sig, men borttager frän den mindre bemedlade af nationell tillfällen till nöjen, utan att i deras ställe söka tillvägabringa nya och mer passande.
Jag anser detta icke lätt, och i den lilla mån jag kunnat verka, har jag alltid sökt att, i stallet för det jag trott vara förkastligt, föreslå något sorn varit ädlare och af allmän nytta.
Hvad åter den här dison terade principfrågan angur, må det tillåtas mig att anföra några ord.
Framställningen af frågan om Konungens sanctina i förevar. fall förekommer mig, såsom vore det ett drag till bilden af verldens gång.
Denna dess gång är resultatet af nelion och reaction.
Staternas historia framvisar ömsevis Regeringarncs inkränktningar i folkens rättigheter och folkmännens åtgärder lill undorgräfvande af Regeringarnes makt.
Lyckligt det land, der Slätsöm k terne hålla hvarandra stången!
Lycklig den generation, som framlefver under stillestånd dessa stridlystna makter emellan.
Evig frid finnes nu blott i frasen af fredsfördrag.
Då jag nu här bekänner, ali jag anser förevar, tvisteämne vara ett af de vigtigaste jag under detta minnesdigra hvalf öfverlefvat, kan jag möjligtvis deruti bedraga mig,— att bedraga andra skall deremot aldrig blifva milt syftemål.
Enligt mitt sätt att se, är har Lågan om intet mindre, an valet emellan en monarkisk, eller republikansk sats.
Må hvarje ung älskare af den lätt förförda, snart förfallna och ofia våldförda republiken, rådfråga historien, — och linu skall finna, att republikanska dygder äro de enda grunder, på hvilka detta slag af statsförfattning kan säkert hvila.
Undersökande förhållandena under den vackraste lilien nf Roms republik, skall han finna sjclfuppoffring och redlighet bos ett till bi agde r härdad t folk försäkra rean ines - Den 8 April f. ni. sättets bestånd.
Homa ägde ej då skuldsatta herrar med gä-» lonerade drängar; dess ungdom fanns ej insvept i tulubber; oell ingen tvekan upptäcktes hos någon, då tillfälle gafs att på fäderneslandets altare offra enskild nytta ål allmänt väl.
— Må förhållandena jämföras!
Jag älskar korta bekännelser och förklarar Konungens sanction i förevar, fall behöflig och oundgänglig* såsom bevis det Sveriges styrelseform ännu är monarkisk.
Alt väcka uppmärksamheten å fölevar. principfråga är afsigten med delta mitt yttrande.
Äfven jag har vant mig och förvarar nu ibland minnen från Hydda tider, förnämligast erkänslan för det enkla lystringsordet Gif akt! uttaladt i vigtiga ögonblick af erfarenhetens
Och välviljans tolkar.
Måtte hvar och en af oss, vid alla tillfällen, då hatt går att medelst sin voteringssedel dana en pluralitet, nogsamt betänka, att å valet emellan ja och nej hvilar den röstandes framtida tillfredsställelse eller blygd inför hans eget samvetes räfst.
Vid hvarje votering, hvaruti jag deltagit, har, under hela min lefnad, jag annoterat mitt val; och jag erbjuder åt nuvar. ungdom detta osvikliga medel till sjelfsludium, hvarigenom hvar och en säkrast begynner den kännedom om menniskohjerta^ hvilken Pope recommenderal‘ i dessa få ord.
”The proper study of mankind is man.” Hr af Harmens, Henr.
I luifvudsaken kan det icke falla mig in att yttra mig, sedan jag gjort det i rescrvationsväg, och ämnet af flera välda ledamöter blifvit fullständigt afhandladt.
Men det barafen värd talare blifvit påstådt, alt reservationen skulle vara obehörig och onyttig.
Hade jag kunnat uppfatta utlåt., då det i Ulsk. föredrogs, på samma sätt som Utskis ordför. och flere andre ledamöter, eller enligt den tydning de gifvit deråt, så hade min reservation icke kommit att äga ruin; den hade då varit, såsom här blifvit yttradt, obehörig och onyttig, men jag har ansett principfrågan enligt Utsk:s framställning innebära vådor för den allmänna
Och enskilda säkerheten och ansåg derföre nödigt att draga den Under It.
Jag vill icke göra mig skyldig till det misstag, som af en reservant blifvit begånget, då han vid ett betänk, bifogat en helt annan fråga, än betänk, afsåg, hvarföre jag vid besvarandet af Frih.
NaUcklioffs till mig ställda fråga, huruvida den votering, reservationen omnämner, varit föranledd af utlåCS uppsättande, inskränker luig till att bestämdt förklara, att denna votering icke har stått i något samband med förevar, utlåtande.
Jag är hufvudsakligen förekommen genom vissa delar af hvad Frih.
Gederström anfört, och får blott tillägga, att det ligger i sakens natur, att då grundlagen ingenstädes ordagrannt uttalat, att Konungens san ction - Den 8 April f. m. 153 elion erfordras för förändring af de ordin, stats-intraderna, mäste man i mångfalldiga §§ eftersöka grundlags-sliftarnes mening för att ådagalägga, det ett sådant förhållande var af dem förutsatt.
Bevisningen mäste då ofta ske per a na log i a m och ex absurdo.
Jag kan likväl icke ingå på, att jag och de talare, som med mig delat samma öfvertygelse, pä något sätt vågat ett så djerft språng, som att öfverhoppa mangfalldiga andra grundlags-§§, ett språng, som skulle varit jemförligt med ett hopp öfver Landtnus-bordet.
Skulle ett dylikt språng hafva varit taget, hade det i alla fall stannat vid 7.5 $:n i Riksd.Oidn., der ordalydelsen är fullkomligt lika tydlig och klar, som man å andra sidan vill linna den i 57 §:n, och der således ingen bevisning per a n a I o g i a m erfoi dras.
Jag har redan en gång haft äran förklara, att jag anser denna dagens lid helt och hållet bortspilld, och som det varit mig omöjligt att åstadkomma den sinnesstämning, altman ville undanbedja sig all vidare grundlags-tolkning, då jag supponerade att hvar och en var belåten med sin egen öfvertygelse derom och endast ville handla derefter; så har jag af Frih.
Cederströms sednaste anförande ansett mig uppmanad att begära ordet.
Det står ett ständigt stridsäpple emellan den värde Frih:n och mig, och det är grundlagen.
Det är sällan, sorn icke der förekommer något, hvarom vi äro af högst olika tankar.
Då Frih:n nu med uppläsning af 57 §:n Reg.Fm: "Sven”ska folkets urgamla rätt att sig beskatta, utöfvas af R.
”St. allena vid allmän riksdag,” vill inbilla oss, att denna § icke skall hafva något annat föremål, än att föreskrifva, att Svenska folket icke må utöfva sin rätt alt sig beskatta, annorlunda än genom R.
St. på allmän riksdag, så har jag ej kunnat undgå att upptaga ett sådant argument.
Den alldeles apodictiska och utan allt förbehåll uttalade allmänna grundsatsen, som ligger i första perioden: ”Svenska folkets ”urgamla lätt,” skulle således icke vara af någon betydelse, utan till saken skulle endast höra, att vi ej få beskatta oss utan R.
St:s sammanträde å allmän riksdag.
Läser man grundlagen så, så kan man komma till hvad resultat som man helst behagar.
Jag har lärt mig ett annat sätt alt läsa lagar i allmänhet, nemi. att först göra mig reda för den grundprincip, hvarpå den följande hela byggnaden af partiella stadganden skulle fotas och framställas uti ord.
Dervid hardel förekommit mig, som i detta fall lagstiftaren måste hafva ansett
Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta, vara ett uttryck, hvarigenom han gifvit tillkänna, att Svenska folket är ett fritt folk, i hvars makt det ligger att disponera öfver sin egendom; alt Svenska folket är ett fritt folk, öfver hvars egendom icke Konungamakten äger rätt att god 5 II. 20 154 Den 8 April f. m. tyckligt besluta; atl Svenska folket är ett fritt folk, sorn äger rätt att beskatta sig sjelft, och att i alla andra fall, än der folket yttryckligen öfverlemnat denna rätt åt Konungen eller den andra Statsmakten, ligger den icke öfver Jemnade makten qvar bos Svenska folket.
Om så är, och jag vågar saga, om den grundsats, hvarifrån lagstiftaren utgått, måste varit sådan; så följer ock, att det nödvändigt fordras alt kunna visa det grundlags-skrifvaren lemnat undantag från denna grundsats, d. v. s. lemnat åt andra Statsmakten, Konungen, rättighet att i vissa fall få besluta om hvad som rörer Svenska folkets egendom.
Sådant har grundlags-stiftaren gjort i den §, sorn handlar om indelnrs-verket t. ex.
Der liar grundlags-stiftaren gjort ett undantag från Svenska folkets urgamla rätt att sjelft afgöra om sin egendom.
Nu måste allt, som är ett undantag från en allmän sats, tydas såsom ett undantag, d. v. s. får icke extensivt tolkas.
Det är således förgäfves man försöker att för den, som lärt sig att på detta sätt läsa grundlagarna — och så önskar jag att icke få utan alla måtte lära sig att läsa dem, — såsom allmänna reglor åberopa undantags-stadganden, hvilka icke få extendefas.
Så fruktar jag att de herrar allesammans gjort, som i dag förfäktat motsatsen af hvad 57 §:n antyder.
Jag har redan förklarat, att jag till denna ytterligare deduction i- princip-frågan ansett mig uppmanad af Frih.
Cederströms anförande, hvilket synes mig lika olämpligt, som på det hela skadligt för dem, hvilka tro och önska, att grundlagen skall kunna begagnas till att i everdeliga tider bibehålla grundskatterna, såvida Konungen icke lemnar bifall till lindring deri.
För deras egen skull hade jag önskat, att denna fråga icke blifvit väckt.
Den leder slutligen derhän, alt de, sokn veta sig hafva makten i händerna och veta alt deras egendom är i fråga, skola, hvad Gud länge förbjude, handla enligt sin öfvertygelse om det nyttiga utan alt diseutera om grundlagen; och då få de skylla sig sjelfva, som genom en olämplig tolkning af grundlagen velat förmena en så oskadlig sak som Nummer-lotteriets borttagande, och det för ett ord.
Det är väl sagdt, att Ständerne kunna förklara, att de för sin del besluta det; och jag medger, att om man har mycket tycke för vidlyftighet i teimer, kan man säga, att man för sin del beslutat, men det blir dock icke annat, än att man beslutat, lika som ta lesättet: jag tycker för min del, aldrig blir hvarken mer eller mindre, än jag tycker.
Många liördes yrka proposition.
Vänskapsfullt hafva någre ledamöter enskildt erinrat, att jag i mitt sednaste muntliga andragande råkat nämna borgare, då jag velat säga medborgare.
Då det var fråga om att supa och jag icke ville afstå åt BorgareSt. ensamt att få taga aptitssupen, har jag ansett mig böra rätta detta uttryck.
För öfrigt tror jag, Den 8 April f. ra. att Silvida det, för att dämma i en fråga, fir nödvändigt att vara ojäfvig, det är mig tiI(ständigt att bedomina detta, isynnerhet sdm jag hvarken spelar eller super.
Hr Gedda, Gustaf Georg, hade inlemnat ett så lydande anförande:
Långt angelägnare än pröfningen af Nummer-lotteriets upphörande, är bestridandet af den princip, som SlatsUtsk. hyllat’, då Utsk. antagit, att R.
St. hafva rättighet att allena besluta om Statens ordin.-inkomsters borttagande.
Denna princip synes mig vara fostret af den märkvärdiga votering ang:de behofvet eller ej af Konungens sanction å R.
St:s beslut alt förändra grundskatterna, hvilken en reservant upplyser hafva ägt rum i StatsUtsk. den 10 sisth Mars; och synes mig principen lika olaglig till sin grund, som farlig i sin tillämpning.