Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För hvart lifligare minne af Melida fingo hästarne en ny påminnelse att jaga framåt, framåt; och när Olof rest två gånger tjugufyra timmar oafbrutet, stod han vid dörren af fädernehemmet, der hvita lakan i fönstren och sorgklädda menniskor med tårfulla ögon var det första som mötte honom.
»Är farbror här?» var hans första fråga sedan han något litet sansat sig efter den första smärtfulla stunden, då man inträder i ett hus, der det som vi älskade fordom lefde, andades, rörde sig, kom oss gladt och vänligt emot – men nu ligger stumt, kallt, dödt, väntande på graf och förruttnelse.
»Han är icke här, men han kommer!» svarade en gammal trotjenare och torkade bort tårarne, som den unga herrns ankomst ånyo framkallat.
»Kommer han allena?» frågade Olof, och en lätt färg återlifvade de af tårar, af resans besvär och af stads-lefnaden blekta kinderne.
»Jag vet icke!» svarade tjenaren, och Olof hoppades.
Men hans hopp slog felt:
Farbrodern kom allena.
Begrafning och ledsamma värf upptogo de båda slägtingarnes af samma namn, tid och tankar.
Efter en åtta dagar var dock allt på rediga fötter; den aflidne nedstoppad i jorden, hans qvarlåtenskap noga räknad, och detta med en viss förnöjelse, ty den var betydlig, och öfversteg vida hvad man kunnat vänta; något hugnande både för den ärfvande sonen och den i ganska medelmåttiga omständigheter sig befinnande farbroderns framtida förhoppningar.
Om huset var det fullt bestyrdt, och farbrodern sade nu:
»Ja, min kära Olof! nu är allt redo här, nu vända vi hem till mig.
Otåligt väntas vi der, och här kan du icke trifvas förr än du får godt sällskap.»
Och nu blef den bleka
Olof alldeles högröd, ty godt sällskap antog, i detta ögonblick, ingen annan bild i hela verlden än den af henne, den tyst väntande, och otåligt efterlängtade – Melida.
O, hvad ljufva, himmelsljufva stunder lifvet stundom kan bjuda!
Dessa ljusa förespeglingar af framtiden äro måhända hvad det har skönast, och detta med rätta, ty lifvet här är dock endast en ljus eller mörk förespegling af ett kommande, och sälla de, för hvilka den är ljus!
Olof följde sin frände med orolig, otålig, ljuf längtan.
Det var afton när de hunno till farbroderns egendom.
Det var höst och mörkt i naturen, men vår och hopp i Olofs hjerta, och med förtjusning såg han ljusen skimra från fönstren af det välkända huset, der han tillbringat så mången himmelskt ljuf stund, vid Melidas sida, under barndomens och den första ungdomens jubeldagar.
En lätt skugga rörde sig fram och åter i dessa fönster, och – när man ändteligen hunnit in i farstugan, flög dottern emot fadern och tycktes icke ens se kusinen, men den högt rodnande kinden bevisade nogsamt, att hon kände hans närvaro.
Melida hade blifvit större, vackrare, eldigare, friare och behagligare på dessa år.
Den svarta sorgdrägten höjde den bländande hvitheten af hennes hy, och den nordiska färgen af hennes svällande lockar.
Olof var alldeles betagen.
Melida kände äfvenväl detta, och var outsägeligen lycklig.
Ljufvare drömmar än dessa tvänne unga varelsers, under denna långa, första höstnatten, stego väl än aldrig upp ur drömmarnes hemland – fantasiens yppigt rika lustgårdar.
Dagar och veckor förflöto derefter såsom ögonblick för dessa lyckliga två.
Melida hade aldrig älskat, aldrig tänkt sig kunna älska någon annan än honom, till hvilken hon var ämnad från de spädaste åren; honom som hon odeladt egnade hela sitt rika, fulla, varma hjerta; honom som varit henne huld och trogen i alla skiften, hemma i födelsebygden, ute i verldens förvillande buller.
Melida åtminstone, och trodde äfven att man blott med kärlek kan gälda kärlek, och hon älskade!
»Min brud!» kallade henne nu Olof, hviskande i ensliga skymningens förtrollande stunder.
»Min brud», kallade han henne framför hela verlden, och i klaraste solsken; och till den kommande sommaren var deras bröllop utsatt.
Julen gick förbi, glad och ljuflig för våra älskande, och för alla som blott sågo dem, ty deras sällhet gaf strålar ifrån sig, milda och lyckliggörande.
Våren skred framåt; men nu kommo en mängd bekymmer och små bestyr.
Kärleken tycker icke om dessa, den vill allena råda öfver hvarje stund.
Melidas moder var ett beskedligt, men ledsamt och föga älskvärdt fruntimmer.
Hon förbittrade nu ofta de arma älskandes ovärderliga dagar med små saker, så små men så ledsamma, så störande och nästan svalande eller ljummande, ty de göto lika som kalla droppar öfver deras varma hjertan.
Olof hade i alla dagar känt en hög grad af vedervilja för sin faster, och kände något trångt, klämmande och bittert när äldre menniskor jemnt pinade honom med den anmärkningen, att Melida var så fullkomligt lik sin moder, när denna var vid Melidas år, ty äfven modern hade varit ett skönt fruntimmer, men det glömde Olof och tänkte blott: »Kan Melida då äfven en gång blifva sådan?» – och ryste.
Imellertid fick han bref från staden som han lemnat.
En ung lekbroder, alldeles okunnig om hans trolofning, skref bland annat: »Sara syns sällan, men hon glänser som en sol af skönhet, när hon någon gång tittar ut.
O! hvad du är lycklig att ega en sådan juvel!
Skön och trogen!
Men huru länge tror du väl att det kan vara?
Det finns många som lägga ut snaror för henne, och om hon undgår dem en tid, så faller hon dock slutligen uti dem.
– Olof bet sig i läppen och rynkade ögonbrynen.
Han ville ändå, midt i sin lycka, att Sara skulle sitta trogen och sörja honom.
»Voila les hommes!» skulle en Parisare säga.
– »Sådana äro de vordna!» få vi äfven snart säga.
Sara skref sjelf, med dålig handstyl, och ännu sämre ortografi: »Huru jag längtar efter dig! ...
Kommer du då aldrig igen?
Nu är jag åter frisk och rask.
Det gick bättre än vi trodde och kunde hoppas.
Våra stora bekymmer voro alldeles onödiga, och jag var rätt lycklig denna gången.
Du förstår mig väl – barnet var dödfödt.
Tack för pengarna du skickat mig.
De kommo rätt väl till pass.
För dem har jag gjort mig grann och gjort grannt omkring mig, allt för din skull, ty de andra gloparne bryr jag mig inte om, fast de ingen möda ha ospard att oroa mig, och hänga efter mig om jag någonsin tittar ut, och vara så närgångna till och med att de komma upp och bulta på dörren, och hota att slå in den, om jag icke genast öppnar för dem.» (Olof knöt handen, och ögonen gnistrade.)
»Hvad gör du dernere på det ledsamma landet?
Dalson säger att du »tager arf efter din fader», men det kan väl icke räcka till en hel lång vinter.
Du har väl icke skaffat dig en annan flicka, vet jag! – ty då skaffar jag mig en annan gosse, det säger jag dig för sant! etc.»
Olof tänkte med förakt på den stackars Sara, fnös och rynkade öfverläppen, ty ännu såg han så mycken verklig lycka bakom alla dessa små tumslånga ledsamheter, som den tillkommande svärmodern och alla dessa små och stora bestyr kostade honom; ännu tyckte han att kärlek och endrägt mellan tvänne makar skulle förmå öfvervinna dessa och långt större svårigheter, ännu hade aldrig en tanka insmugit sig hos honom, hviskande om något annat, något önskligare, något som ens kunde förliknas med att få kalla Melida för sitt andra, sitt bättre jag; ännu stod hon således i hela sin gloria framför hans inbillning; men äfven den skulle slockna.
En ljus-släckare af mörkaste sort skulle snart komma att hvälfva sig deröfver.
»Det går an» hade redan några veckor spridt sin berusande ånga, hemtad ur någon mörk och förderflig Naphta-grop, omkring landet; och menniskorne – de likna ju flugorne i mera än ett fall, ty de surra helst kring elden som förbränner deras vingar, och suga gerna giftet, bara litet honung strykes deröfver. »Det går an» föll nu äfven i Olofs händer.
Han läste den en gång, och kastade bort den.
Men .... han fick Saras och kamratens bref, ... men ...
Melidas moder var odrägligt tråkig, kinkig och gnatig, ... men ... handtverkare och andra bestyr plågade Olof.
Han blef ledsen och ledsam.
Melida grät.
Ingen karl af Olofs art, fördrager tårar, som ej flyta af svartsjuka.
Olof läste för ro skull ännu en gång om »Det går an».
Olof grubblade en tid mycket öfver saken; och en afton i April, när han med dagens post fått ännu ett bref från sin vän i staden, som sade att endera dagen blir Sara ett säkert rof för en listig orm; när han fått ännu ett bref af denna Sara, lika som skrifvet på branten af en afgrund, och i hvilket hon bara ber honom komma, komma, komma, ... när Melidas moder varit ännu tråkigare än någonsin, ... bestyren flera än någonsin, och Melida blek och tårögd och »tvär», som
Olof kallade det, då – denna afton när allt detta sammanstött – då tog han sitt parti, som han ansåg genialiskt, originelt, poetiskt, storsinnadt, nutidigt, berömvärdt, förträffligt på allt sätt, ja, till och med nödvändigt och oundvikligt: han beställde hästar, vek ett papper, doppade en penna och skref följande till Melida, fast hjertat ofta sved under skrifningen:
»Melida! vi måste skiljas!
Jag ser det nu, jag finner det för väl.
– Vi passa icke för hvarandra, och vi måste skiljas innan vi äro oåterkalleligen fastsmidda vid hvarandra, till hvarderas timliga och eviga olycka.
Du är en god, en älskvärd varelse, men du är fördomsfull, och hänger vid gamla seder och bruk – förrostade och opassande för den tid vi nu lefva uti, och den förnufts-sol som uppgått öfver denna tid.
Du vill icke för mig uppoffra en enda af dina gammalmodiga idéer, du vill icke fritt gifva mig hvad som ändå vore mitt, blott en halffånig, dum, rå, okunnig, obildad karl, med ett par hvita linnelappar under hakan, babblat några ord framför oss, som hvarken han eller vi tänka på, i den stunden.
Dessa ord kunde vi ju sjelfva tänkt oss, långt lifligare, långt mera kännande dess andemening, i en tyst och enslig stund, allena med hvarandra och det högsta väsendet.
Men jag vet det, jag förutser, du skulle aldrig kunnat vänja dig vid mina idéer, mina nya åsigter af vissa saker.
Du skulle gråtit bort din ungdom, din fägring och min lycka, äfven om du slutligen gått in på dem.
Du skulle förebrått mig, oupphörligt talat om verlden och förtalet och omdömet och pratet och tusen småsaker, som jag nu mera lärt mig förakta.
Du skulle varit olycklig och lidande, och gjort mig till det samma.
Du och dina föräldrar skulle icke gifvit mig någon rast eller ro, skulle manat och drifvit mig så länge till en eländig, intet betydande ceremoni, tills jag, för husfridens skull, gifvit efter och gått in derpå.
Du skulle ....
O förlåt att jag i detta vigtiga ögonblick af vårt lif, då vi bryta ett förbund som redan knöts i barnaåren,» (här var stylen ojemn och darrande, hjertat uppreste sig mot orden) – »förlåt om jag då, utan alla betänkligheter, sårar din barnsliga känsla, och kanske äfven din sjelf-känsla .... du skulle, säger jag, måhända ärfva din moders ängsliga, fröjdfrätande och all glädje störande lynne, blifva bitter och grälaktig, småaktig och tråkig som hon; och ett helfvete skulle då uppstå, der vi tänkt bilda oss ett eden, och vi skulle bråkat sönder hvarandra med inbördes kif och oenighet, under det att vi för verldens ögon dock nödgats se ut som de sötaste vänner, blott för att en svart karl läst några glosor öfver oss, framför en hop liknöjda, och på annat tänkande personer.
Nej Melida! ...
I ödets bok stod det icke skrifvet att vi skulle förenas, efter vi ej tänka lika, ej hafva samma begrepp om rätt och orätt, om en förening mellan man och qvinna, om mycket annat.
Nu på dessa sednare dagar har jag så ofta länkat samtalet på dessa ämnen, och alltid funnit att du strikte håller dig vid den gamla slentrianen om ett »en gång gifvet löfte, en för alltid ingången förbindelse, ett förbund som himmelen välsignat, etc. etc.» – då jag åter vill att en sådan förening endast och allena skall hvila på den allt uppoffrande, allt försakande, frivilliga, oegennyttiga kärleken.
Och, dyraste Melida! skall jag säga dig det i denna heliga bekännelse-stund, – skall jag yppa för dig att mitt samvete anser sig bundet af en sådan förbindelse?
Jo – ut dermed!
Det finnes en arm varelse som blott lefver för mig, andas blott för mig, eger på hela jorden icke mer än min kärlek; och – skulle jag väl vara så grym och rycka den ifrån henne, för att slösa den på en stolt qvinna, stolt öfver sin obepröfvade dygd, och som endast behöfde genom en vigsel vara bunden vid en annan, för att aldrig mera kasta en enda blick åt mig.
Nej Melida! vi passa icke för hvarandra, och om sorger och olyckor möta oss på våra skiljda stigar, så kunna vi dock gå dem frimodigt till mötes, sägande:
Vi hafva mycket uppoffrat för att undvika ändå större, kanske, – ty uppoffra och försaka göra vi dock, det nekar jag icke,» (här var åter handen ojemn), »och kanske – kanske råkas vi en gång i framtidens blå, då tiderne rullat längre framåt, och fört det rena, sunda förnuftet i sina spår; kanske har detta då äfven belyst dina idéer, och att vi sammanträffa under helt nya förhållanden, och ho kan veta om du icke då skall säga till mig:
»Du hade rätt!
Det går an!» – Gifve då Gud att vi båda äro fria, eller kunna afskaka oss de band som vi sjelfvilligt ålagt oss.
Måtte det vara fallet med dig, nog vill jag försöka att lefva ett fritt, obundet lif. – Farväl
Melida!
Farväl min ungdomsvän!
Ett enda ord af dig kunde ännu förändra allt, men du gifver det icke, jag vet, jag vet det så väl, och jag har beslutat att handla som en man det egnar, d. v. s. – att följa den föresats som förnuftet förestafvar, det må då än kosta hvad det vill.
– Lef väl Melida!»
Detta en gång skrifvit, ilade han trapporne utföre och vägen framåt, till det ställe der hans åkdon stod; svängde sedan vindsnabbt genom natten och rymden, vågade aldrig se sig bakom eller tänka sig tillbaka, af fruktan att vända om eller ändra sitt beslut, utan uppkastade i det stället, så godt det kränkta hjertat och det förtrampade samvetet ville det tillåta, en lefnadsplan för framtiden, så himmelsvidt skiljd från den i hvilken han speglat alla tankar, under den sist förflutna tiden af sitt lif.
Nu spökade för inbillningen – en elegant våning i staden, equipage och betjening, hela lyxens och rikedomens glans, utgjuten öfver denna sköna, af så många tillbedda, och honom afundade, Sara.
Och detta namn sedan!
Huru underbart, huru förvånande slumplikt att detta namn just skulle vara det samma som ett snille valde för att i verkliga, fattliga former göra sina åsigter förståeliga!
Denna namnlikhet hade verkat mera än man tror, ty det är otroligt hvad små saker verka stort på små själar.
Det låg lika som något hänförande och berusande, för Olof, i den tanken att vara bland de allra första (ty nog skulle han få efterföljare!) som gaf, med ett högt talande exempel, en ny vigt åt den nya frihetssatsen; att vara bland de allra första som följde denne Alberts exempel, fastän under oändeligen mycket lyckligare och ljusare utsigter.
Folket skulle ju nu säga:
»Se der är han, med sin Sara!
De lefva ju ett änglalif!» – (ty Olof ämnade lefva ett lustigt lif) – »de göra ju skam åt alla dessa hjonelag, der mannen ser liknöjd och hustrun trumpen ut, och barnen gå som mellan katt och hund.» ........
Och dessutom, huru vanligt, huru gammalmodigt att så der gå och förlofva och gifta sig med sin köttsliga kusin, med henne som hvar man förut sagt skulle blifva min maka, allt sedan vi voro små!
Huru förutbeställdt och sammanmakadt af slägt och vänner!
Hur ledsamt, hur tråkigt, hur trivialt! etc. etc. ...
Och framdeles en gång, om jag skulle ledsna vid Sara, och hon vid mig, hvad naturligare och förnufts-enligare än att vi då, med ömsesidig fri vilja, skiljas åt, förblifvande goda vänner, och väljande hvar för sig dem som bättre passa oss.
En ovillkorlig tanka slog nu ned öfver den ljuslockiga, oskuldsfulla Melida, men Olof jagade den bort, jagade hästarne framåt .... och – hvad han vidare företager, lemna vi derhän.
Till dess målande fordras pennor, ryckta ur den svarta korpens vingar, och ett fluidum – mörkt, som vore det hemtadt på botten af Acheron, och frätande, som vore det skedvatten.
Melida vaknade sent nog på solklar Aprilmorgon.
Hon vaknade, men lyckans barn stiga icke alltid upp fast de vakna, utan hon låg stilla bland de svällande kuddarne, och betraktade med halföppna ögon huru solbelyst, huru ljus och glad hennes lilla jungfrubur såg ut på denna vackra morgon.
Dock må ingen tro att hennes första tanke var solen.
Redan innan hon slagit ögat upp, möttes den vakande inbillningen och den sofvande, allt med en bild af Olof. Hon hade i drömmen redan tyckt sig vara hans maka, vandra vid hans sida, utmed sjöstranden på hans fädernegods, troget hållande honom vid handen för att icke halka på de slippriga stenarne, när hon då och då lutade sig ned, för att plocka af dessa stora, yppiga förgät-mig-ej, som blott trifvas och frodas der de få spegla sig i klar bölja.
Ibland låtsade hon att falla, blott för att njuta af sin Olofs oro, men, kännande det älskande hjertats samvete slå, räckte hon till honom den blå blomsterbönen såsom försonings-offer, skrattande och skämtande i drömmen så som hon det aldrig mera skulle göra – vaken.
Redan i sjelfva uppvaknande ligger något tungt.
Verkligheter äro dock aldrig hvad drömmar äro, hvarken så ljufva eller så hemska.
Ytterligheterne höra till drömmen, fruktan och hopp följa sällan ända dit.
Melida kände något smärtsamt i sin första vakna tanke på Olof, denna morgon.
Hon mindes genast hans mörka panna, när de hade sagt hvarandra »godnatt» den föregående aftonen, hon mindes så många underliga, besynnerliga, i hennes tycke halft vansinniga, ord och idéer, undfallna Olof nu på någon tid, och så olika dem hon förut hört från samma läppar.
Hon drog en djup suck, men den gick ändå så lätt.
Det var blott ett litet handsbredt moln på hennes klara vårhimmel.
»Det är väl alla dessa ängsliga tillrustelser som plåga Olof, som plåga alla män!» tänkte hon, »derför skyndom dermed, så mycket görligt är!»
Och i en blixt stod flickan, »Morgonfrisk, morgonklädd», just som »Ungmön i lunden», – och äfvenväl hon band på sitt jagtnät, det vill säga, hon lät nålen ila genom kammarduken med konstfärdig snabbhet, och jagad af en tanke som gaf den mångdubblad fart.
Tiden var ännu icke långt framliden på morgonen.
Visaren pekade blott på sju, och Melida föresatte sig att före klockan nio – familjens samlingstimma – hafva uträttat storverk med nålen, för att sedan på förmiddagen kunna vara ledig, och tillgänglig för Olof, utan alla samvetsagg, och utan att förtjena bannor af mamma.
De voro vidt skiljda de föresatser och beslut som togos på samma tid, under samma vårsol, men i syskonbarnens olika bröst, fast den arma
Melida i sin kärleksfulla oskuld trodde att blott ett enda hjerta slog i båda, en enda själ lifvade båda.
Klockan nio samlades man i frukost-rummet, alla – utom Olof. Man väntade en liten stund, fadern – otålig öfver att ej få sitt kaffe, modern – alltid vresig öfver all sorts väntan, dottern – med kärlekens hela oro, för hvilken väntan på den älskade är en tortyr.
Man väntade, men ingen Olof kom.
Man sände bud, men det återkom med rapport att Olofs rum var tomt, man sände ännu ett, och detta återkom med ett försegladt bref till Melida.
Farväl j rosor som blomstrade på flickans kind!
Farväl du eld som brann i hennes öga! farväl j svällande purpurläppar, öfver hvilka de lätta blomstersuckar, som den lyckliga kärleken pressar ur det fulla hjertat, så ofta halkat!
Farväl j suckar!
Farväl du lekande skämt, du oskuldsfulla joller, som hade kunnat locka en död att le, en lefnadstrött att stadna en sekund i ilfarten till grafven!
Farväl j rosiga, florbetäckta förhoppningar!
Farväl j förespeglingar af framtiden, som ofta lockade en hel morgonrodnads flammor på jungfru-kinden!
Farväl j glädjesånger, j dansande lätta fjät, som knappast böjde ängens vekaste blomma mer, än att hon stoltare än förut reste sitt hufvud, annars så skyggt för den minsta vindflägt!
Farväl all den salighet som ungdom anar, och – som grafven först gifver.
Farväl.... nu är det förbi! – Dödens lia har gått öfver eder.
Förgängelsen har sopat bort eder, för att j aldrig mera skolen återkomma dit, der j voren!
– Melida fördränkte sig i egna tårar.
Melida kastade sig ned på svarta jorden och bet i den, för att förmå den att öppna sig, ty ofvan den fanns ingenting mera för henne.
Melida förtviflade, och glömde att det fanns en Gud och en himmel, och att lifvet blott är en pröfvo-stund.
Melida kände is och eld ömsom förtära sitt hjerta.
Melidas förstånd sänkte sig en nattlig dimma, och lyste det något derigenom, så var det vanvettets gnistor som sprakade och fräste.
Med Melida var det förbi, men hon lefde dock, hon var ännu en »tafla ur lifvet», ty hon var icke maskarnes spis ännu.
Det var bara förtviflans små ormar som gnagde litet på hvarje nerf i hennes yttre och inre varelse.
Men den gamla fadern!
Han deremot var icke en »tafla ur lifvet», utan en verklig sannfärdig bild af döden, ty han låg der – utmärglad af sorg och felslagna lefnadslånga flerfaldiga förhoppningar; han låg der kall och andlös, invecklad i den sista hvita skruden, nedbäddad i den sista svarta sängen, och när den förgråtna modern – för hvilken den arma
Melida, till råga på sitt elände, fått en oöfvervinnelig afsky – när hon kom till dottern för att göra denna begripligt, att om hon ville se sin fader än en gång, så skulle hon skynda, innan det obarmhertiga locket fastnaglades, – då svarade Melida med bortvändt anlete: »Nej mamma! det går icke an!
Väck upp honom, tag honom ur kistan, kläd på honom, ställ upp honom – han är icke död! man kan icke dö, när jag icke dör!
Du begrafver honom lefvande!
Dock likväl!
När jag tänker rätt på saken – låt honom ligga, och lägg mig bredvid honom, så få vi dö i grafven, ty här uppe dör man icke, man lefver blott.»
Skön vår! herrlig, efterlängtad sommar – för Melida och hennes arma moder!
Åter en gång blef det höst.
Natten var herre öfver dagen.
Luften var kulen, tung och tjock.
Snöflingor flögo deruti – tanklöst och slumplikt som våra utifrån kommande öden – de lade sig här, de lade sig der, de lade sig ock på Olofs hatt, ty han gick med tunga, liknöjda steg, insvepad i sin kappa och med högt uppdragen krage, gatan uppföre, vändande hufvudet och böjande det åt alla sidor för att undvika den i motvinden skarpt piskande snön.
Mulen var himmelen, mulen Olofs själ, ty hans nuvarande lif var af den der sorten, som gifver ögonblicklig stormande glädje, och dessemellan ett ständigt varande elakt lynne.
Hans väg gick händelsevis förbi stadens postkontor.
Han bultade på luckan, frågade efter bref, oaktadt han inga väntade, men för att ändå företaga något.
Man räckte honom ett.
I mörkret och snö-yran kunde han ej se hvad det var för ett bref; men, hemkommen till sig, ropade han vresigt på ljus, och när han fick det, då såg han först att brefvet, än en gång, hade kol-svarta kanter.
Han vände det många gånger fram och åter i handen.
Ögonen, som stirrade på de svarta kanterne, blefvo skumma af något.
Han bröt brefvet och läste långsamt de korta meningarne.
Under tiden stod Sara och frågade:
»Skall du bort i afton?»
Ett kort »nej!» – »Kommer här några?
Ett ännu kortare. – »Skola vi fara på spektaklet?»
– »Vill du hafva ett glas punsch?»
»Nitton år, tre månader och sjutton dagar!» stafvade
Olof med graflik röst, och stirrande i brefvet.
»Jag frågade dig om du ville hafva ett glas punsch att muntra dig med?» upprepade Sara.
»Ja, det går an!» svarade ändteligen Olof.
»Det var ett elände!» sade sonen Arvid, som föreläst familjen ofvanstående sannsaga.
»Det var en uselhet!» tillade han, och kastade boken ifrån sig med ovilja.
Fadern smålog och sade intet.
»Och hvarföre så uselt?» frågade modern efter en stunds tystnad.
»Jo», sade David, »emedan det väl icke kan finnas en enda så svag och eländig ung man som Olof.»
»Tusentals,» svarade modern, »men de vänta blott på impuls från någon notabel sida för att gå ditåt som en ögonblicklig, lössläppt håg leker.
Tänk om nu Olofs slumrande kraft blifvit väckt af något annat, något ädelt, storsinnadt och skönt, han hade då gått i den riktningen, ty deruti består just svagheten, att den kan ledas åt alla håll, blott en kraftig arm håller tygeln, och om nu dertill den kraftiga armen föres af en ren, klar anda, då förmår den äfven leda tusentals vacklande sinnen på den rätta vägen, der de sedan, allt ilande framåt, blifva stora, ädla, förträffliga varelser.
Motsatsen visar sig äfvenledes dagligen, med ändå nästan bjertare drag.