Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Hvarför spörjer du ej också mig.
Vet du då ej, att äfven jag är Sveakungens dotter?»
»Vet du ej,» fortfor hon, då Hjalte alls ej svarade, »att fastän min mor var trälinna, så var hon dock kungens ungdomsbrud?
Vet du ej, att så länge hon lefde, vågade ingen komma ihåg hennes börd?
O, Hjalte, vet du ej, att det först var sedan hon dött och kungen fått en drottning, som alla påminde sig, att hon var en ofri.»
»Det var först sedan jag fått en styfmor, som kungen började tänka på att jag var af låg trälabörd.
Men är jag ej en kungadotter, Hjalte, fastän min far anser mig så ringa och föraktlig, att han låtit mig sjunka ned i trälhopen?
Är jag ej en kungadotter, fastän min styfmor lät mig gå klädd i trasor, medan min syster gick i gyllentyg.
Är jag ej en kungadotter, fastän min styfmor satte mig till att valla ankor och gäss och fastän jag blifvit straffad med trälpiskan.
Och om jag är kungadotter, hvarför frågar du mig ej om jag vill gifta mig med Olaf Haraldson.
Se, jag har krusigt guldhår, som står så lätt öfver mitt hufvud som dun.
Se jag har sköna ögon, jag har blomstrande kinder.
Hvarför skulle ej kung
Olaf vilja äga mig?»
Hon följde
Hjalte öfver gården och ända fram till kungsstugan.
Men Hjalte aktade lika litet på hennes klagan, som en väpnad kämpe aktar stenkast från en pojke.
Han lyssnade ej mer till den guldlockiga trälinnan än om hon hade varit trädtoppens sladdrande skata.
Ingen skall tro, att Hjalte nöjde sig med detta, att han vunnit Ingegerd för sin kung.
Nej, följande dag tog den gamle isländaren mod till sig och talade med Olof Skötkonung om Olaf Haraldson.
Men Hjalte fick knappast komma till ordet, kungen afbröt skalden, så snart som han ville tala om hans fiende.
Hjalte förstod, att den ädla prinsessan hade rätt.
Han tyckte sig aldrig hafva mött större hatfullhet.
»Men detta giftermål måste ändå ske,» sade Hjalte.
»Det är Guds vilja, Guds vilja.»
Och det såg alldeles så ut, som om Hjalte hade rätt.
Endast ett par dagar senare kom bud från kung Olaf i Norge för att medla fred med Svearna.
Och Hjalte uppsökte detta sändebud och sade honom, att freden mellan de båda länderna ej kunde befästas bättre än genom ett giftermål mellan prinsessan Ingegerd och Olaf Haraldson.
Sändebudet trodde väl knappast, att den gamle Hjalte hade kunnat vända en tärnas håg till en främmande man, men han tyckte likväl, att hans förslag var godt.
Och han lofvade
Hjalte, att han skulle bära fram äktenskapsförslaget inför Olof Skötkonung på det stora vintertinget i Upsala.
Strax därefter lämnade Hjalte Upsala.
Han drog omkring från gård till gård på den vida slätten, han trängde långt in i skogarna, han kom ända till hafsstranden.
Hjalte mötte aldrig en människa utan att tala om Olaf Haraldson och prinsessan Ingegerd.
»Har du någonsin hört talas om en utmärktare man eller en vänare kvinna,» sade han.
»Förvisso är det Guds vilja, att de tillsammans skola genomvandra lifvet.»
Hjalte kom till gamla vikingar, hvilka öfvervintrade vid hafskusten, och som fordom hade röfvat kvinnor på hvarje kust.
Han talade med dem om den sköna prinsessan, till dess de sprungo upp och med handen på svärdfästet lofvade honom, att de ville hjälpa henne till sin lycka.
Hjalte gick till gamle, myndige bondemän, som aldrig hade lyssnat till egna döttrars klagan, utan gift dem så, som klokheten och ättens ära fordrade, och han talade med dem så visligt om freden och giftermålet, att de svuro att hellre fråntaga kungen riket, än att en sådan förening ej skulle komma till stånd.
Men till de unga kvinnorna sade Hjalte så hulda ord om Olaf Haraldson, att de svuro att aldrig blicka med välbehag på en ungersven, som ej stode sändebudet bi på tinget och hjälpte till att bryta storkonungens motstånd.
Så gick Hjalte omkring och talade ända tills vintertinget skulle samlas, och folket på snöiga vägar drog ned till de stora tingshögarna i Upsala.
Och då tinget öppnades, var folkets ifver sådan, att det var som om stjärnorna skulle hafva slocknat på himmelen, om ej giftermålet hade blifvit fastställdt.
Och fastän kungen tvenne gånger sade ett sträft nej till både fred och frieri, hvad hjälpte det?
Hvad hjälpte det, att han ej ville höra kung Olafs namn nämnas.
»Vi vilja ej föra krig med Norge,» ropade folket.
»Vi vilja, att dessa båda, som alla hålla ypperst, tillsammans skola genomvandra lifvet!»
Och hvad kunde så den gamle Olof Skötkonung göra, då folket bröt ut mot honom med hot och hårda ord och sköldegny.
Hvad kunde han göra, då han ej såg framför sig annat än lyftade svärd och rasande människor?
Måste han ej lofva bort sin dotter, om han ville behålla krona och lif?
Måste han ej svära att nästa sommar sända prinsessan till Kungahälla för att möta kung Olaf?
Se, se, på detta sätt blef Ingegerds kärlek främjad af allt folket.
Men ingen var det, som sökte hjälpa Astrid till att nå sin lycka, ingen människa fanns, som eftersporde hennes kärlek.
Och dock lefde den, den lefde som den fattiga fiskaränkans barn i brist och saknad, men den växte sig dock glad och hoppfull.
Den växte och lefde, ty i Astrids själ fanns det såsom vid hafvet frisk luft och ljus och ymnigt skum och vågsvall.
I det rika Kungahälla långt borta vid gränsen fanns en stor, gammal kungsgård.
Den var omgifven af en hög, torfklädd vall.
Utanför portarna stodo väldiga bautastenar såsom vakt och inne på gården växte en ek, som gaf skugga åt hela kungens hof.
Öfver hela området innanför vallen stodo långa, låga träbyggnader.
De vora så gamla, att det växte lafvar på takåsen, bjälkarna i väggarna hade vuxit sig tjocka i urskogen och voro silfverhvita af ålder.
Torftaken stodo grönskande och blomstrande.
Taklöken satt så tätt som fjäll på en fisk, starrgräset fick knappast rum att sticka upp några enstaka strån mellan den.
Vid sommarens början kom Olaf Haraldson till Kungahälla och i den stora, gamla kungsgården insamlade han allt, som behöfdes för att fira bröllop.
Uppför den långa gatan drogo då under ett par veckor långa rader af bönder, som på sina små hästar forslade smör i byttor och ost i säckar, humle och salt, rofvor och mjöl.
Sedan dessa foror ändtligen upphörde, kommo i ett par veckor bröllopsgästerna dragande uppför gatan.
Där kommo höga män och kvinnor i karmsadlar med långa följen af tjänare och trälar.
Därefter följde hopar af gycklare, af vissångare, af sagoförtäljare.
Köpmän kommo ända från Venden och Gardarike, för att locka kungen att köpa brudgåfvor.
Sedan dessa tåg brusat fram genom staden i tvenne veckor, väntade man endast det sista tåget, som var brudens.
Men brudens tåg dröjde och dröjde.
Hvarje dag väntade man, att hon skulle stiga i land vid kungsbryggan och sedan, företrädd af pipare och trummare, af glada ungersvenner och allvarliga präster, skrida uppför gatan fram mot kungsgården.
Men brudtåget kom ej.
Då bruden så länge lät vänta på sig, sökte allas blickar kung Olafs för att se om han plågades af oro.
Men kungen visade alla ett lugnt ansikte.
»Om Gud vill,» sade kungen, »att jag skall äga denna sköna kvinna, så lär hon väl komma.»
Och kungen väntade, medan gräset fälldes på ängen, och blåklinten slog ut i rågåkern.
Kungen väntade ännu, då linet rycktes ur jorden, och då humlerankan gulnade på de höga stängerna.
Han väntade ännu, då björnbäret började svartna i klippskrefvan och då nyponet rodnade på törnbuskens nakna grenar.
Hela sommaren hade Hjalte gått nere i Kungahälla och väntat på bröllopet.
Ingen kunde vänta prinsessan ifrigare än han.
Han längtade förvisso med mycket större oro och trånad än kung Olaf själf.
Ej heller nu trifdes Hjalte bland kämparna i kungsstugan.
Men långt nedåt älfven fanns en brygga, dit Kungahällas kvinnor brukade gå för att blicka efter sina män och söner, då de drogo bort på långtur.
Här brukade de ock samlas hela sommaren, för att speja nedåt älfven efter seglare och för att gråta öfver de bortfarna.
Ned till denna brygga kom nu Hjalte alla dagar.
Han tyckte om att uppehålla sig bland dem, som sörjde och längtade.
Helt säkert hade ingen af de kvinnor, som någonsin suttit på gråterskornas brygga och väntat, surrat nedåt älfloppet med mer ängsliga blickar än Hjalte skald.
Det var ingen, som med större förväntan fäst sina blickar vid hvarje framglidande segel.
Stundom smög sig också Hjalte in i Mariekyrkan.
Han bad aldrig om något för egen del.
Han kom blott in för att påminna de helige om detta giftermål, som måste ske, som Gud själf hade befrämjat.
Helst af allt talade dock Hjalte i enrum samman med Olaf Haraldson.
Han tyckte om att sitta och berätta för honom hvarje kungadotterns ord.
Han skildrade hvarje hennes anletsdrag.
»Konung,» sade han till honom.
»Bed Gud, att hon kommer till dig.
Hvarje dag ser jag dig draga på jakt mot gammal hedendom, som sitter likt en uf, dold i skogs och klyftas mörker.
Men din falk, konung, skall aldrig öfvervinna ufven.
En dufva allenast kan göra det, allenast en dufva.»
Skalden frågade konungen om det ej var sant, att han ville bryta ned alla motståndare?
Var det ej så, att han ville vara ensam herre i landet?
Men aldrig skulle det lyckas honom.
Aldrig skulle det lyckas, innan han ägde den krona Hjalte utvalt honom, en krona, som var så prydd med ädelhet och glans, att han som ägde henne måste lydas af alla människor.
Och till sist frågade han kungen, om han ej ville vinna väldet öfver sig själf.
Men det skulle aldrig lyckas honom att öfvervinna det egna hjärtats motstånd, om han ej kunde vinna en sköld, som Hjalte sett i jungfruburen i kungsgården i Upsala.
Det var en sköld, från hvilken himmelens renhet strålade.
Det var en sköld, som skyddade för all ondska och all köttets lust.
Men hösten kom och alltjämt dröjde prinsessan.
Den ene efter den andre af de stormän, som för bröllopsfestens skull besökte Kungahälla, måste resa.
Sist af alla for också den gamle Hjalte skald.
Han gick till segels med tungt hjärta, nödd att hinna till sitt hem på det fjärran Island före julen.
Den gamle Hjalte hade knappast hunnit ut i den klippiga skärgården utanför
Nordre älfs mynning, förrän han mötte ett långskepp.
Genast lät han sina män hålla inne med rodden.
Han hade vid första ögonkastet känt igen, att fartyget var den drake, som ägdes af prinsessan Ingegerd.
Utan dröjsmål lät Hjalte ro sig fram mot draken.
Han lämnade sin plats vid rodret och ställde sig med glädjestrålande ansikte långt framme i fören.
»Det gläder mig, att jag får skåda den sköna mön än en gång,» sade skalden.
»Det gläder mig, att hennes ljufva anlete blir det sista, som möter mig före Islandsfärden.»
Det var knappast en rynka att se i Hjaltes ansikte, då han trädde ombord på draken.
Han hälsade de raske svennerna, som lyfte årorna, så vänligt som hade de varit hans stallbröder, och han gaf en guldring till tärnan, som vördsamt förde honom till kvinnotältet i skeppets bakstam.
Hjaltes hand skälfde, då han lyfte upp förhänget, som hängde ned för tältöppningen.
Detta ögonblick syntes honom det skönaste i hans lif »Aldrig har jag kämpat för en större sak,» sade han.
Aldrig har jag så ifrigt eftersträfvat något som detta giftermål.»
Men då Hjalte kom innanför tältet, trädde han skrämd ett steg tillbaka.
Hans ansikte uttryckte den största förvirring.
En hög, skön kvinna hade han sett därinne.
Hon hade kommit emot honom med utsträckt hand.
Men denna kvinna var ej Ingegerd.
Hjaltes ögon irrade sökande kring det trånga tältet för att finna prinsessan.
Visserligen såg han, att hon, som stod därinne, var en kungadotter.
Endast en kungadotter kunde se på honom med så stolta blickar, och hälsa honom med sådan värdighet.
Och hon bar furstligt pannband och drottningskrud.
Men hvarför var hon ej Ingegerd?
Hjalte började häftigt utspörja den främmande.
»Hvem är du,» frågade han. – »Känner du mig ej, Hjalte, jag är den kungadotter, med hvilken du talat om Olaf Haraldson.» – »Jag har talat med en kungadotter om Olaf Haraldson, men hon nämnes Ingegerd.» – »Jag nämnes ock Ingegerd.» – »Du må nämnas hur du vill, men du är ej prinsessan.
Vill Sveadrotten svika kung Olaf?» – »Ingalunda sviker han honom.
Han sänder honom sin dotter såsom han lofvat.»
Det var ej långt ifrån, att Hjalte dragit sitt svärd för att hugga ned den främmande kvinnan.
Han hade redan handen på svärdfästet, men så besinnade han, hur föga det anstod en kämpe att taga en kvinnas lif.
Men flera ord ville han ej spilla på denna bedragerska.
Den främmande ropade honom tillbaka med mycket blid röst: »Hvart vill du gå, Hjalte, ämnar du fara till Kungahälla för att varna Olaf Haraldson?» – »Just detta är min afsikt,» svarade Hjalte, utan att se på henne. – »Hvarför vill du då lämna mig, Hjalte?
Hvarför stannar du ej hos mig?
Jag reser ju ock till Kungahälla.»
Nu vände sig Hjalte om och såg på henne.
»Är du kvinna till att ha förbarmande med en gammal man?» sade han.
»Jag vill säga dig, att jag satt hela min håg till att detta giftermål skulle komma till stånd.
Låt mig nu veta hela min olycka!
Får Ingegerd alls ej komma?
Då upphörde prinsessan att retas med Hjalte.
»Kom in och sitt ner här under tältet,» sade hon, »och jag skall säga dig allt du vill veta.
Jag förstår väl, att det ej båtar till något att dölja sanningen för dig »
Så började hon berätta för honom.
»Redan hade det börjat lida mot slutet af sommaren,» sade hon.
»Redan hade orrens muntra ungar fått starka pennor i den klufna stjärten och styfhet i de runda vingarna, redan hade de börjat att med snabba, bullersamma vingslag fladdra kring i furuskogens grennät.
Då hade Sveakonungen en morgon kommit ridande öfver slätten.
Han hade vändt åter från en lyckad jakt.
Vid sadelknappen hade det hängt en gammal orrtupp, svartglänsande och blåsvart, en bister herre, röd i ögonbrynen samt fyra af hans oförfarna ungar, hvilka ännu i sin ringhet buro spräcklig klädnad.
Och kungen hade varit mycket stolt.
Han tänkte på att det ej ofta hände, att man med falk och hök gjorde en bättre jakt än denna på en morgon.»
Men nu skulle Hjalte veta, att denna morgon hade prinsessan Ingegerd stått med sina tärnor i borgaled och väntat kungen.
Och bland tärnorna hade det funnits en, som nämndes Astrid, hvilken likaväl som Ingegerd var en dotter till Sveakungen, ehuru född af en ofri moder och därför hållen som en träl.
Och denna unga tärna hade stått där och visat sin syster hur svalorna flockade sig ute öfver fälten och valde sig ledare för den långa flykten.
Hon påminde henne om att sommaren nu höll på att fly, denna sommar, som hade bort skåda Ingegerds bröllop och eggade henne att fråga kungen hvarför hon ej fått resa till kung Olaf. Ty Astrid hade velat göra denna resa med sin syster.
Hon tänkte, att hon skulle vara glad alla dagar, blott hon en gång finge skåda Olaf Haraldson.
Men då Sveakungen hade fått se prinsessan hade han ridit emot henne.
’Se, Ingegerd,’ hade han sagt, ’här hänga fem orrar vid sadelknappen.
På denna enda morgon har jag fällt fem orrar.
Hvem tror du kan yfvas af en bättre lycka?
Har du någonsin hört att en konung gjort en bättre jakt?’
Men då hade prinsessan harmats, att han kom så stolt och prisade sin egen lycka, han, som stängde lyckans väg för henne.
Och för att få ett slut på den ängslan, som förtärde henne sedan veckor tillbaka, hade hon svarat:
’Du fader har med stor ära fällt fem orrar, men jag vet en kung, som på en morgonstund fångade fem kungar, och det var Olaf, den hjälte, som du utvalt till min make.’
Då hade Sveakungen vredgad sprungit ur sadeln, och med knutna näfvar kommit fram till prinsessan.
’Hvad troll har bitit dig?’ hade han frågat.
’Hvad ört har förgjort dig?
Hur blef din håg vänd till denne man?’
Då hade ej Ingegerd svarat, hon hade skrämd tagit ett steg tillbaka.
Och kungen hade blifvit lugnare.
’Väna dotter,’ hade han sagt till henne, ’vet du då ej, att jag har dig kär.
Hur skall jag då kunna skänka dig till den, som jag ej kan fördraga?
Jag ville följa dig med hulda önskningar.
Jag vill kunna komma i din sal.
Jag säger dig, att du måste vända din håg till andra länders kungar, ty Norges kung skall aldrig äga dig.’
Härvid hade prinsessan blifvit så förvirrad, ätt hon ej vetat något annat att svara kungen än: ’Jag bad dig icke.
Det var folkets vilja.
Och kungen hade genast frågat om hon menade, att Sveakungen var en träl, som ej fick råda för egna ungar, om han hade en herre, som ägde makt att skänka bort hans döttrar.
»Vill då Sveakung tillåta, att han nämnes löftesbrytare?» hade prinsessan frågat.
Sveakungen hade lett högt.
»Var utan omsorg du!
Sådant skall ej sägas.
Hvarför spörjer du om detta du, som är kvinna?
Ännu sitta män i mitt råd.
För dylikt skola män veta att finna hjälp.»
Och kungen hade vändt sig till de kämpar, som redo i jägarskaran.
»Min vilja bindes af detta löfte,» sade han till dem.
»Jag vill bli fri från detta band.»
Men ingen af kungens män hade svarat ett ord, ingen hade vetat något råd att ge honom.
Allt större harm hade då gripit Olof Skötkonung.
Han hade blifvit så vild som en dåre.
»Ve er visdom!» hade han ropat gång på gång till sina män.
»Jag vill bli fri.
Hvi prisar man er visdom?»
Men medan kungen så hade väsnats och skrikit och då ingen hade vetat något att svara honom, steg
Astrid fram ur tärnornas krets och framlade ett förslag.
Men hon hade endast uttalat det, Hjalte måste tro och veta detta, därför att det förefallit henne lustigt och legat likasom kittlande på tungan, alls ej därför att hon funnit det möjligt och utförbart.
»Hvarför sänder du ej mig?» sade hon.
»Jag är också din dotter.
Hvarför sänder du ej mig till den norske konungen?»
Men så snart Astrid sagt detta, hade Ingegerd blifvit helt blek.
»Tig stilla och gå hädan,» sade hon vredgad.
»Gå hädan, du sladdertunga, du lömska, onda ting, som föreslår min fader en sådan nesa.»
Men kungen hade ej tillåtit Astrid att gå.
Tvärtom, tvärtom!
Han hade sträckt ut handen och dragit henne till sitt bröst.
Han hade skrattat och gråtit och varit yr af glädje som ett lekfullt barn.
»Å,» hade han ropat.
»Hvad påhitt!
Hvad hedniskt streck!
Vi skola kalla Astrid Ingegerd.
Vi skola locka Norges kung att äkta henne.
Och då det sedan blir kunnigt kring landen, att hon är af trälabörd, så skola många glädjas.
Öfverallt skall man sedan drifva spe med den där digre mannen.»
Men då hade Ingegerd gått fram till kungen och bedt: »O fader, o fader, gör ej detta!
Jag har kung Olaf af hjärtat kär, det gör mig stor smärta, att du vill bedraga honom.»
Och hon sade, att hon i tålamod ville lyda storkonungens bud och afstå från giftermålet med Olaf Haraldson.
Han skulle blott lofva att ej göra honom detta, ej detta.
Men Sveakungen hade ej alls lyssnat till hennes böner.
Han hade allenast vändt sig till Astrid, som han smekte, som om hon varit ljuf som hämnden själf.
»Du skall få fara, du skall få fara snart, i morgon re’n,» hade han sagt till henne.
»Vi måtte väl äga något skepp, som håller sjön.
Allt hvad du behöfver af hemgift, dina kläder, kära dotter, och ditt följe, det kan blifva utredt med största hast.
Den norske kungen tänker ej på sådant, han tänker blott på glädjen att äga Sveakungens högborna dotter.
Då han sagt detta, hade Ingegerd väl förstått att i detta ingen ändring stod att vinna.
Och då hade hon kommit fram till systern, lagt sin hand om hennes hals och fört henne med sig in i sin sal.
Och i sin egen högbänk satte hon henne, medan hon själf tog plats på den låga pallen vid hennes fötter.
Och hon hade sagt till Astrid, att hon nu skulle sitta däruppe för att vänja sig vid första platsen.
Hon skulle sitta där för att veta hvad plats hon skulle intaga som drottning.
Ty Ingegerd ville ej, att kung Olaf skulle behöfva blygas öfver sin hustru.
Därpå hade prinsessan sändt sina andra tärnor till klädesloft och fatbur för att hämta den hemgift, som hon ordnat åt sig själf.
Och detta allt hade hon skänkt sin syster, på det att Astrid ej skulle komma till Norges kung som en fattig trälkvinna.
Hon hade också nämnt hvilka tjänare och tärnor, som skulle följa Astrid, och till sist hade hon gifvit henne sitt sköna långskepp.
»Visserligen skall du taga mitt långskepp,» sade hon.
»Du vet, att många goda svenner där lyfta åran.
Ty min vilja är, att du kommer stolt till Norges kung, så att han känner sig hedrad genom sin drottning.»
Och sedan hade prinsessan suttit mäkta länge hos sin syster och talat med henne om kung Olaf.
Men hon hade talat så, som man talar om Guds helige män och ej om kungar, och Astrid hade ej förstått mycket af hennes tal.
Men så mycket hade hon förstått, att kungadottern hade velat skänka Astrid alla goda tankar, som bodde inom henne, blott för att kung Olaf ej skulle blifva så gäckad, som hennes fader önskade.
Och då hade till sist Astrid, som väl ej var så ond, som alla trodde, glömt hur ofta hon hade måst lida just för sin systers skull, och hon hade önskat, att hon ägt frihet att säga: »Jag skall ej fara».
Hon hade äfven talat om denna sin önskan för prinsessan, och de hade båda gråtit och för första gången hade de känt sig som systrar.
Men nu skulle Hjalte förstå, att Astrid ej är en af dem som grubbla och sörja.
Då hon kommit ut på hafvet, hade hon glömt all sorg och fruktan.
Hon hade fått fara omkring som härskarinna, hon hade blifvit betjänad som en kungadotter.
För första gången alltsedan hennes mor dött, hade hon varit lycklig.
Den sköna kungadottern teg ett ögonblick, då hon hade sagt allt detta.
Hon såg snabbt upp på Hjalte, som ej hade rört sig så länge, som hon talat.
Hon bleknade, då hon såg hvilken smärta, som hans ansikte afspeglade.
»Säg mig hvad du tror, Hjalte,» ropade hon.
»Nu äro vi ju snart i Kungahälla.
Hur skall det gå mig där?
Skall kungen döda mig?
Skall han sända mig tillbaka brännmärkt med rödt järn?
Säg mig sanningen, Hjalte?»
Men Hjalte svarade henne ej.
Han satt och talade för sig själf, utan att han visste det.
Astrid hörde hur han mumlade, att därborta i Kungahälla ingen fanns, som kände Ingegerd, och att han själf hade ringa lust att vända åter.
Men nu föll Hjaltes mörka blick på Astrid, och han började utfråga henne.
Hon hade ju önskat sig fri för att få svara nej till denna resa.
Och då hon nu kom till Kungahälla var hon fri.
Hvad ämnade hon alltså göra?
Ämnade hon säga kung Olaf, hvem hon var?
Detta var en fråga, som högligen förbryllade Astrid.
Hon teg stilla en lång stund.
Men därpå började hon bedja Hjalte, att han skulle följa med henne till Kungahälla och säga kungen sanningen.
Hon sade Hjalte, att hennes skeppsfolk och tärnor hade förbundit sig att tiga.
»Och jag själf vet ju ej hur jag gör,» sade hon.
»Hur kan jag veta hvad jag kommer att göra?
Jag har ju hört allt hvad du berättat Ingegerd om Olaf Haraldson.»
Då Astrid sade detta, såg hon hur Hjalte återsjönk i grubbel.
Hon hörde, att han satt och mumlade, att han ej trodde, att hon skulle komma att bekänna.
»Men jag måste dock säga henne hvad hon går till mötes,» sade han.
Och så reste
Hjalte sig och talade med djupt allvar.
»Hör än en sägen Astrid, som jag ej förr har förtalt dig om kung Olaf.»
Det var på den tiden, då kung Olaf endast var en arm sjökonung, då han blott ägde några goda skepp och några trogna kämpar, men ingen del af sina fäders rike.
Det var då, när han stred med ära på fjärran haf, då han förföljde vikingar och skyddade köpmän samt lånade ut sitt svärd till kristna furstar.
Då drömde kungen en gång, att en ljusets furste, en Guds sköna ängel, i natten steg ned till hans skepp och spände upp alla segel samt styrde hän mot norr.
Och det syntes kungen, att de ej seglade längre tid än en stjärna behöfver för att slockna en morgon, förr än de kommo till en hög och klippig strand, genombruten af fjordar och kantad af mjölkhvit bränning.
Men då de nådde stranden, sträckte ängeln ut handen och talade med sin silfverstämma, som öfverröstade vindens larm i seglen och vågens vilda brusande, då kölen genomträngde den med sådan hisklig fart.
»Du Olaf kung», så ljödo ängelns ord, »skall äga detta land till evig tid.»
Och som han sade detta, var drömmen slut.
Men nu sökte Hjalte förklara för Astrid att på samma sätt som morgonrodnaden mildrar öfvergången från natten till den solblanka dagen, så hade Gud ej velat, att kung Olaf genast skulle fatta, att drömmen bådat honom öfvermänsklig ära.
Kungen hade ej förstått, att Guds vilja var, att han från en af himmelens troner skulle till evig tid regera Norges land, att kungar skulle komma och kungar gå, men helge kung Olaf alltid styra sitt rike.
Kungens ödmjukhet bröt ljusets fulla klarhet, sade Hjalte, och han uttolkade ängelns ord så, att han och männen af hans ätt beständigt skulle styra det landet, som ängeln hade visat honom.