Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» nachspiel », då vi veta med oss hurudana nachspiel 40-talet såg i det lärda Upsala.
» Studenterna äro mycket snällare nu än förr », sade en gång vid ett Upsala-besök till mig engammal borgare, dervid icke vetande hur skamflat.
och — glad han gjorde den han talade med, skamsen af lätt insedda skäl, glad med anledning af den ohjelpliga kärlek och det intresse, jag hyser for det unga Sverge, hvars åsigter jag i så mycket — icke kan dela.
Hr Wirsén har vid enskildt samtal, af hvilket det ej torde kunna anses otillbörligt att jag meddelar en och annan bråkdel, då det långt mer hedrar sin auktor än Posttidningens recensioner, har — säger jag — sagt mig att han också hyser djup känsla för det unga Sverge.
Han vill dess väl, han beder derom, men af idel kärlek måste han vara sträng, såsom tjenare åt rättfårdighetens Herre måste han hata det onda, det smärtar honom innerligt, men han måste, han kan ej se hur eländet griper omkring utan att inkasta ett varnande: Vade retro!
Dessa åsigter äro som man ser högeligen beundransvärda, icke minst detta kraftiga Petrus-nit af den ljuft känslige Johannes-sångaren.
Men Petrus förnekade sin herre.
Huru hr Wirsén i sin annars så oskuldsfagra diktning beklagligen ett par gånger förnekat renhjertenhetens Gud genom ett sorgligt skattande åt en depraverad sensuell smak, vill jag ej vidare utlägga, då det gäller honom.
Dessutom, att ftla menskligt är, och framstående personer ha rätt att bli bedömda efter det bästa de gjort.
Petrus slog vidare öfversteprestens tjenare.
Dock lydde han sin Herres guda-majestätiskt sköna uppmaning: Stick ditt svärd in!
Hr Wirsén borde ock i detta likna sin förebild så mycket mer som det endast är det goda som bör imiteras när sådan fråga är å bane.
Hr Wirsén lyder dock Gudi klagadt!
icke sin Herres maning utan slår och slår med sitt svärd, förorsakande sin Mästare mycken smälek, många svalnande hjertan, mycken föraktlig indifferentism, då han så minst tänker.
Hr Wirsén tror, har han sagt mig, att hans uppträdande skall inverka på literaturens hållning i vårt land till ett bättre måls vinnande och gladde han sig, då tidn.
Land » upprättades, hjertligt åt det nya talrör han der fick att afvända de onda magter som föra vår sköna literatur på farliga afvägar.
Jag sade honom då att det blefve ett ofantligt arbete att rätt och vist och till Guds namns förhärligande kunna detta verkställa, men sade mig då hr W. med vacker och till hjertat gående vältalighet och hänförelse att än kände han sig ung, ännu handlingskraftig, än beredvilligatt lida och fördraga all vedermöda, han nog insåg skulle drabba en ljusets stridsman nu som i längst försvunna da * gar o. a. d.
Det är dock skilnad mellan en Herrans stridsman och en — Achilles, notabene i den dåligt beryktade parodien på den gamla herrliga Homeros.
Hr Wirsén synes mig underskatta den arbetsfordrande sidan af sin ställning som tvenne mäktiga tidningars literära målsman.
Hvilket arbete att intränga i oeh allsidigt redogöra för minst tvänne literaturprodukter!
I veckan!
Hr Wirsén synes mig icke uppfylla hvad man af en person med hans bildning och kunskaper härutinnan kan äska.
Att börja med väljer han ej böcker med tillbörlig urskiljning.
Han bör mer fästa sig vid hvad som har nytta och nöje med sig för tidningarnes publik än för honom sjelf i sin studerkammare som literatör och literaturvän betraktad.
Icke går det an att, för att ha något att komma med, uppleta gamla, förlegade italienska, spanska, tyska arbeten, som måhända för en historiskt-literärt drifven biblioteks-vän kan vara af ett visst intresse men dermed också punctum.
En literatör i en tidning är ju i allmänhetens tjenst, bör icke skatta åt allmänhetens dåliga smak, der den sådan är, men söka uppfostra den, icke med hugg och slag, utan med kärleksfull vishet, hvilket är betydligt svårt, medger jag gerna.
Lätt, deremot, lätt ända till nöjsamhet är att schavottera literatörer.
Man tager en bok, far se något vidrigt, deraf tar man anstöt och läser genom allt med stegrad förbittring att den ej snart ändar att man må hasta nedsätta sina tankar på papperet.
Hr Wirsén får beklagligen denna anstöt, som hindrar honom se annat än det smutsigt fula, stundom redan af titelbladet.
Ett blott och bart namn kan förleda honom till ett häftigt anlopp.
» Ynglingalöjen äro skarpa », sjunger vår största skaldinna om en anfådd matrona, stånkande med
* I förbigående vill jag lindrigt beröra hr W: s märkeliga Bträfhet mot skrifvande damer, som kom en så konservativ tidning som Allehanda ait opponera sig mot honom genom bibliotek, v. Q van ten.
Deremot är jag rädd hr Wireén — till egen häpnad och skräck — häruti gillas af — hr Strindberg!
!i dansen.
Hvem kan derför undra öfver att detta öfver-drifna nit hos ungdomen framalstrar löje, men ock dermed ökad tro på egen förträfflighet och — sorgligt att saga — styrkt misstroende till de goda åsigter, för hvilka hr Wir-sén dymedelst dokumenterar sig vara en af lutter välmening oskicklig banér-förare?
De konservativa åsigterna äro för goda att utsättas för hån och spe.
Smärtsamt är att se hur en som lifligt deraf besjälas likväl i fåvitsko löper åstad och gifver dem bespottarena till pris.
Hvad är nu detta att skrifva i slik suverän ton som att vi ännu ej tåla dylika böckers utgif-vande, vi afråda bestämdt (hvi ej förbjuda?
) förf.
från slik sysselsättning o. s. v.?
Ar icke detta att göra sig löjlig och — ännu värre — göra sin rättvisa sak förhatligt ridikyl?
Ej heller ger det önskad prestige att låga upp hvar gång ens egen lilla fåfanga angripes.
Om jag i en roman får se mina dikter förlöjligade, bör icke det afhålla mig från bokens bedömande långt hellre än att ytterligare gripa till skarpare tuktoris, indirekt jemföra mig med Geijer eller Tegnér och sedan agan är absolverad säga: » man bär det liksom G. ooh T. med jemnmod, men aktar ej derpå » o. s. v. Är det icke contradictio detta, contradictio in moao et in re?
Och hur det gifver lastarenom rum!
Icke heller må man behandla literära kapaciteter som t. ex. hr Björnson med en maliciös ironi, under hvilken en viss lönlig jalousie de métier icke kan hindras sticka fram och förtaga auktors bevisföring, omdömen m. m. opartiskhetens vigör.
Mina åsigter sammanfalla ej t. ex. med hr Björnsons.
Eger jag derför rätt att afspisa hans med öfvertygelsens hela värme, med ett rikt hjertas hela pondus framkastade idéer, med ett i retlig kammar-nervös ton hållet förlöjligande?
Hur kunna då begära aktning för mina åsigter?
Ar det icke skäl att mer söka intränga och förstå skaldens arbeten, som Björnsons eller Ibsens, än att förolämpa en publik som hr Wirsén det gjort med att draga fram små obskyra arbeten, om hvilka ingen menniska hade eller be-höfde ha en aning.
Denna gamla » moster », som hr Wirsén en gång afspisade med råd att » vända åter till köksspisen«, eller denne unge novellist, hvars arbete för lång tid sedan lidit förtjent skeppsbrott på kritikens haf, men nu skall dragas fram undan glömskans dam som skottafla för hr Wir-séns i den aggressiva stilen aldrig tillräckligt lätta och smidiga sarkasmer, och mer dylikt, är det att rätt välja, att välja så ointressanta och — lättbehandlade ämnen?
Sannerligen frestas man icke med dylikt för ögonen att tänka på att hr Wirsén måste leverera 2 literaturartiklar pr vecka.
Men den förmildrande omständighet detta innebär för bristande djuphet och genomförning må en literaturbedömare ej söka bemantla med att såsom stickande krydda antyda saker om literatörers privatlif.
Antagom docenten X. gör det Men hvad skall docenten svara om literatörefna vända sig mot honom och böija belysa docentens privatlif under ett längre uppehåll i t ex. Paris?
Får icke docenten stå der med skammen och det in duplo!
Vare detta sagdt i största allmänhet till våra literatur-bedöraares bästa, naturligtvis utan speciel hänsyn till någon eller några af dem!
Hur öfverlägsen hr Wirsén än i mycket är sina kolleger i pressen, i ett kan han lära af dem: konsten att tiga ihjel.
Dåligt pornografiskt tryck behandla de med isande tystnad.
Allmänheten far ej reda på det, tänker ej derpå, köper det icke.
Men det missledda och missledande nitet i Posttidn.
m. m. drager det fram, blottar dess skamliga innebörd, faster sig specielt vid det onämnbara, som näm-nes och — varnar sedan » föräldrar och målsmän », varnar » ungdomen » o. s. v. Mer än en ungdom, stadd i de farliga åren, har genom denna ovisa reklam i smyg ilat att skaffa sig boken, ur hvilken han tagit mer eller mindre skada, alltid fatt sin ungdoms skära kronblad sudlade.
En böljan till ett bättre i detta oefterrättliga förfarande kunna vi dock ej neka oss glädjen i korthet anföra.
I en artikel från senare tider nämner hr Wirsén om en bok att han denna gång ej aktar uppräkna dess kruditeter.
Nå det var då förväl, suckade dervid säkert mången finkänslig läsarinna, som förut kanske ofta nog med blossande kinder nödgats lägga från sig och låsa undan hr Wirséns publikationer, knapt troende sina ögon att märket inunder artikeln sammanfaller med den ädle skald, hvars sköna dikter äro henne en vederqvickelse efter dagens tunga och hetta.
I en tidning som Posttidningen ville man dessutomfinna ett något finare och elegantare språk, i tidn.
Vårt Land ett något kristmildare, manligt troskrafligare språk hos den som har att behandla så komplicerade och delikata föremål som menskoandens yttringar på skilda literära falt *.
Skilda ha falten alltid varit, skola så alltid förblifva, det lönar ej mödan förneka detta och änpu mindre deröfver svårligen vredgas.
Mycket är sjukt på det andliga området.
Men början till helbregdagörelse är omöjlig då den sjuke icke kommit till insigt om sin fara.
Icke påskyndar man denna insigt genom att skrämma den sjuke fcr eller i osympatiska farger utmåla den ende läkare, från hvilken bot kan komma.
Ej heller påskyndas tillfrisknandet genom att den sjuke ideligen förehålles huru gruflig hans sjukdom är, hur afskyvärda dess följder och yttringar m. m.
Den ändring af viljan, som är summum desideratum i denna fråga, framkallas icke på det rätta sättet genom fruktan för det som är, utan genom längtan efter det som kan bli.
Det offentliga ordets bärare i hit hörande frågor kunna för egeu del varnas för fariseiskt sinne.
Sorgligt för dem sjelfva och afkylande för de unga, som de skulle draga till sig!
Må de framför allt akta sig för allt formväsen!
Att förstena lifvets ord, att sönderstycka och egenmäktigt formulera detsamma för att behaga sig sjelf, egenmäktigt påtruga audra sina meningar, neddragande af heliga ting till egen berömmelse, stolthet öfver fromma ord och talesätt, framskymtande verldslig äflan, då kritiken gäller det egna jaget och sist denna förhatliga stolthet att vara rättiardiggjord, (stundom illa maskerad med erkännandet att vara » en fallen evighetsvarelse »), som man ledsamt nog ej kan undgå före-vita hr Wirsén som litera tur domare.
Men hvarför vara sig så sorgligt olik med recensions-pennan i hand, då man som privatperson utmärkes af ett väsende, som motiverar omdömet i kamratkretsen i Upsala: » sina vänners lycka och vällust »?
Och nu — » slå allting ihjel! »
En ung författare, kommen till insigt om ohållbarheten
* I sammanhang härmed hvi denna tavtologia, när nägot otillbörligt skall antydas?
» Grofheter », » plumpheter », » snuskigheter *, » smuts » hagla ibland s&amp; man undrar att auktor ej släpper andan, s&amp; att svenskan tryter och latinets » turpia » måste fram.
» Sunt non turpia naturalia », säger dock latinet.
» Nego, sunt », säger hr W. » Och flickan och gumman ha b&amp;da rätt — lustig duett » (A.
M. Lenngren) .af de teorier den nya tiden hyllar, står vid skiljovägen, obeslutsam om den väg han skall taga.
Kommer 6å hr Wirsén och för honom in — på hans gamla vägar igen.
Ja, sådant har resultatet blifvit, och icke i ett fall allenast!
Den Herre, som icke vill släcka den rykande lågan, hedras icke af sådana lärjungar.
Nej, måtte de vakna upp och inse att Herren icke hedras med rop af » Herre, herre » i aldrig så vackra och klingande strofer, » vid juletid » eller » vid påsketid », utan af handling, och handling i Andans vishet.
Hvad deröfver är, är af ondo.
Hur mycket mindre skadas icke Guds heliga sak af en lågande Saulus än af en oklok Paulus!
En behjertansvärd bevekelsegrund till ett mildare tillvägagångssätt erbjuder sig i den möjligheten att i djupet af den så skarpt tuktade nye tidens son kanske lefva qvar minnen och känslor, som den nya tidens läror icke mäktat helt utplåna.
Icke underblåses denna svaga, i askan halft förkolnade låga genom vredens kraftiga pustar.
Ack nej, den släckes då och — kanske för alltid.
Men der är ansvar för den som släcker!
Den ungdom, som på sin moders knä stammat sin första bön, blickat med sina barnaögon upp till den blå himlen, der den gode Guden bor, som om natten drömt om hvita englaskaror och ljuflig englasång, som den ljusglän-sande julmorgonen med sin späda röst instämt i sången:
Han kommer följd af frid och hopp De villade att söka opp Och hjelpa de elända,
Värma, närma till hvarandra Dem som vandra, kärlekslösa,
Och ur usla brunnar ösa
— tror man icke, att det hos denna ungdom finnes qvar ett återsken af detta ljus, ett genljud af dessa toner, att det åtminstone kan göra det i ett ännu icke af åren stelnadt ungdoms-hjerta?
Tror man att den unges, en sådan ungdoms öfvergång till nya läror sker utan strid, utan att hjertat blöder.
Det är ju dock en kärlek att öfvergifva, denne gamle gode Gud, som vårdat ens barndomstid, som skänkt så mycket godt, till hvilken man bedt hvarje afton så långt man kan minnas under det milda ljuset från kärleksfulla föräldraögon.
Denne gamle gode Gud skall nu ryckas bort, att bedja i Jesu namn är en absurditet.
Jesus var en judisk folkuppviglare, död och
9begrafven for många år sedan, nu är man fri, kan lefva som en täckes, nu skall man njuta lifsglädjen, ut i lifvets vimmel att fröjdas öfver denna jord, som är allt.
Men glädjen vill ej infinna sig.
Midt i verldsbullret höres stilla och högtidlig återklangen från koralens djupa stämma:
Han tårar falla skall som vi,
Förstå vår nöd och stå oss bi Med kraften af sin Anda;
Förkunna oss sin Faders råd Och sötman af en evig nåd I sorgek al ken blanda.
Strida, lida dödens Braärta Att vart bjerta frid må vinna Och en öppen himmel finna.
Och det skulle ingen resonnans-botten finnas för toner 90m
dessa?
Må man betänka sig två gånger innan man afgör den saken och framförallt må man icke förstöra Andens verk genom oandeligt fjesk, eller allraminst med kylande hårdhet, en frukt af träldom under lagen!
Dessutom må man till sist ej glömma att man är i en mäktig Herres tjenst, hans, som leder menskohjertan som vattubäckar.
Må man akta sig att i brådstörtad nitälskan gå Honom i förväg och må man lita på Honom, såsom den der kan utföra det Må man ej ställa sig i vägen för den stund, då Herren sjelf kommer till det unga menskohjertat och bevisar att han lefver.
Yttre bevis duga här till intet, andras ord, om än som hr Wirséus aldrig så vältaliga, äro fåfanga, derest ej känslan af att Gud lefver blomstrar upp, en skön lilja lik i det unga hjertats jordmon, och till sist bringar det till fritänkarens kända bön: » Gud, om du fins, i himlen, om det är någon, hjelp mig, om du kan.
Amen. »
Och nu tror jag mig ha visat att en literaturdomare som hr Wirsén ej har det minsta inflytande på literaturens utveckling och beskaffenhet i sitt land och att hans verksamhet länder till ingen nytta, minst till Guds rikes, ehura den ger sig sken deraf.
Dermed har jag ej sagt att ej hr Wirsén har gafvor att under andra förutsättningar verka godt i eminentare grad an de flesta.
Godt om så vore, godt om så blefve och önskar jag dertill hr Wirsén Guds upplysande nåd i allt rikare och rikare mått.En hädangången humorist.
Lektor A.
E. Holmgrens vetenskapliga betydelse har blifvit framhållen från många håll.
För att ej förlora oss i upprepningar af hvad de dagliga tidningarne och veckobladen innehållit, skola vi blott citera riksdagsprotokollen från 1885, då en löneförhöjning tilldelades den förtjente vetenskapsmannen.
Till hans förmån talade en mängd framstående personer:
Rektor Siljeström yttrade: » Om detta föreslagna lönetillägg åt lektor Holmgren beviljas, skall det mottagas af hela den vetenskapliga verlden i vårt land från Haparanda till Ystad med oblandad välvilja och utan all afund.
Tvärtom skall man deri se icke blott ett erkännande åt lektor Holmgrens förtjenster, utan åt vetenskapen.
Lektor H. är en af dessa vetenskapens idkare, som glömma sig sjelfva för vetenskapen, och hvilken långt för detta skulle hafva svält ihjel, om icke hans vänner tänkt för honom.
Det ämne han sysselsätter sig med är icke bland de vinstgifvande.
Skalbaggar och flugor gifva endast dålig näring.
Hvad Holmgren vunnit genom sitt arbete är en försvagad kropp och föga annat — — — Holmgrens förtjenster i afseende på hans vetenskaps tillämpning på landt- och skogshushållning hafva varit utomordentliga, och jag vet knappast om det funnits någon svensk vetenskapsman efter Linné, som under fortgåendet på den teoretiska forskningsbanan haft ett så öppet öga för praktisk tillämpning.
När dertill kommer att han kan med skäl anses såsom en representant för denna hängifvenhet, som uppoffrar allt för vetenskapen, så synes han redan ur denna synpunkt förtjena den uppmuntran, som nu för honom begäres. » Bland dem som instämde med talaren må nämnas herrar Axel Key och J.
Prof. Nordenskiölds anförande lydde: » Lektor Holmgren har under 26 år på ett särdeles förtjenstfullt sätt skött enlärareplats vid Skogsinstitutet.
Under denna tid har han i 16 &amp; r uppburit lön med 1,000 kronor, ett år med 1,200 och med detta år blir det tionde året, som hans lön utgår med 2,500.
— — Men under denna tid har lektor H. derjemte utöfvat en stor och gagnelig skriftställarverksamhet.
Han har författat en stor mängd populärt vetenskapliga skrifter i allmännyttigt syfte.
Enligt den förteckning, som jag här har, har han ut-
gifvit icke mindre än 20 dylika skrifter. --- Hans förtjen *
ster i detta fall hafva mångdubblats derigenom att han på samma gång gjort rent vetenskapliga rön, som gjort honom känd långt utom Sveriges gränser. »
A. Hedin anförde: — — » Det finnes många olika sätt, på hvilka ett embete eller en tjenst kan skötas.
Den ene kan till äfventyrs nöja sig med att sköta sin tjenst blott så, att han icke kommer i kollision med lagens väktare för fel och försummelser i embetet.
En annan nöjer sig med att oklanderligt uppfylla de i lag och reglementen stadgade åligganden.
Åter en och annan anser sig vara kallad att göra allt, hvartill krafterna räcka, och i denna sista kategori befinner sig lektorn vid skogsinstitutet A.
E. Holmgren.
— — — Kallad till lärar * embetet vid en praktisk tillämpningsskola, har han derjemte på ett lyckligt sätt vetat att med det rent teoretiska vetenskaps * forskningens resultat alliera det praktiska lifvets intressen och behof. »
D. v. Statsministern Themptander påpekade att H. icke blott väl skött sin lärarebefattning, utan äfven som vetenskapsman inom sitt fack utvecklat en mycket förtjenstfull verksamhet och genom sina på vetenskapliga undersökningar grundade praktiska anvisningar och råd i vidsträckt mån gagnat både landt- och skogshushållningen i vårt land. »
Dessa anföranden hafva icke blifvit hågkomna i de många minnesteckningarna öfver Holmgren.
Vi öfvergå nu till det egentliga ämnet för denna lilla uppsats.
Dagens Krönika önskar nämligen resa en minnesvård åt en af sina bästa om än för det mesta osynliga medarbetare.
Under en följd af år anlitade Krönikans utgifvare lektor H. för anbringandet af en s. k.
» spets » här och der, hvaruti Holmgren var en mästare som få eller kanske som ingen af den nuvarande generationen.
Han egde en rent af exempellös förmåga att under den vänligaste och artigaste form säga de mest bitande sarkasmer, och han utslungade dessa med en otrolig godmodighet så väl i sin privata brefvexling som i sina embets-skrifvelser och författareskap i tidningar, broschyrer etc.
Vi hégkomma bl.
a., ett tillfälle då Holmgren från en nyutnämd qvasi-forman emottagit en temligen amper påminnelse att godt * göra en förment försumlighet i afseende på årsberättelses af-lemnande till ett lärdt samfunds handlingar.
Det ville sig icke bättre för den påminnande än att ifrågavarande reqvirerade opus redan var tryckt, hvarom H., returnerande brefvet, underrättade honom i de ämablaste ordalag, låtande påskina att manuskriptet, om hvilket framställan gjorts, säkerligen kunde erhållas hos den för ordentlighet kända boktryckerifirman P.
A. Norstedt &amp; Söner.
» Käre vän — så afslöt H. sitt bref — » laga nu för all del, så att jag icke i akademien må bli ansedd som en slarfver. »
Beträffande H: s tillspetsningar af uppsatser i Dagens Krönika, må erinras om en artikelrubrik, som på sin tid gjorde stor lycka, nämligen om » Förklädnad och skyddande likhet inom pressen », hvartill idén och motiveringen interjwcula upp-gjordes med H.
I naturvetenskapliga ämnen författade H. någon gång i Dagens Krönika recensioner, hvilka väckte lika mycket löje som förbittring.
För öfrigt innehöll Krönikan inspirationer af honom i den på sin tid mycket omtalade barkningsfrågan i Norrland, hvilka utredningar sedermera tillökade utgåfvos i bokform af honom tillsammans med Dagens Krönikas redaktör.
Framställningen i denna broschyr är i öfverensstämmelse med sakens natur af öfvervägande allvarlig beskaffenhet, men här och der har H. dock icke kunnat neka sig nöjet att infläta en och annan lustighet.
Så t. ex då några socknemän i ett till Konungens befallningshafvande afgifvet utlåtande yttrat en mening afvikande från H: s beträffande de insekter, som han ansett utgöra näringsmedel för fiskynglet, manade han dessa socknemän till stor försigtighet i sina uttalanden, emedan misstag i fråga om insekter voro så lätta att begå.
Som prof härpå anförde han att t. o. m. en äldre fiskeritjensteman i detta afseende begått en ganska betydlig blunder, då nämligen insekter, som han på Kgl.
Vetenskapsakademiens museum förevisade, i stället för att, såsom han ansåg, vara lämplig föda åt fiskynglet, befunnos helt enkelt vara nykläckta — vägglöss.
Det blef också sedermera upplyst, säger H., att bemälda tjensteman anträffat dessa » vattendjur » i — ett tvättfat.
Bland de lustigaste recensioner H. författade kan nämnas hans anmälan af Brehms » Foglarne », den med omkring 10 årsmellanrum i två svenska upplagor utkomna, berömda framställningen.
» I stora sträckor af Europa » — hade bl.
annat den förste svenske bearbetaren hjertnupet skrifvit — » är bofinken så god t som en medlem af familjen.
Han muntrar den trötte arbetaren och kommer honom att glömma sin fattigdom. » » Det vore i sanning högst önskligt — anmärkte då H.
— om denna fogel, som är så allmän på landsbygden, hos oss kunde lägga i dagen samma förmåga. » Vidare hade bearbetaren skrifvit: » Finkarne äro så litet skygga, att de ofta synas i stora städer. » Härmed menas väl, inföll då H., att de synas der-städes i burar?
Hvarför infinna de sig eljes icke lika gerna i småstäderna?
Man kan väl svårligen tänka sig, att de i flere af dessa städer inrättade » småfogelskyddsföreningarna » skrämt bort dem.
— Vidare hade den förste bearbetaren yttrat att bofinkens färger äro » tilltalande », och derpå tillagt, att bofinkens lockljud är » pink ».
Kanske bearbetaren tycker, frågar då H., att äfven detta ljud är » tilltalande »?
— Om talgoxen hade bearbetaren n: r 2 gifvit följande omdöme: » Feg, om han fruktar någon fara, beter han sig som vore han utan all besinning, då han märker en roffogel och förskräckes, om man åstadkommer ett hvinande ljud eller kastar en hatt i luften, i hvilken han tror sig se en falk. » Här uppträder bearbetaren, infaller då H., som en riktigt öfverdådig tankeläsare.
Och då likaledes den siste bearbetaren förklarat, att » då om vintern ett svin sia glas, är talgoxen genast till hands och drager åt sig så stora stycken som möjligt », tillägger H. att han betviflar, att äfven den värsta talgoxe kan nafsa åt sig ens en vanlig fläskskinka.
Beträffande den förmenta tankeläsningen, erinra vi oss en ganska roande anekdot.
H. mötte nämligen en dag ute i Stock * holm en bekant, inför hvilken han på följande tokroliga sätt gaf luft åt sin förargelse öfver ordalagen i ett då nyss erhållet förordnande.
» Det är allt skickliga personer, sade han, som sitta i landtbruksakademien.