Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Så lycklig har jag inte varit på många år!»
Från den dagen var den resande studenten en daglig gäst i deras hus.
Han hade aldrig i sitt lif haft en så uppmärksam och hänryckt åhörare, och han och Tofte jagade hvarandra framåt i en ömsesidig ifver att spela och lyssna.
»De är som om de var galna båda två», sade hushållerskan.
Nina sade ingenting.
Hon unnade sin man denna rikedom och tyckte långt mera om detta än om hans sportpassion, som alltid förde honom bort från henne i sträckt galopp.
Nu kunde hon åtminstone se honom i nacken, när han satt vid pianot, och hon hade ju också sin del af glädjen, fastän hon icke kunde hålla ut så länge som de andra och blef nervös af all den uppskakande och passionerade musiken.
Det varade endast fjorton dagar, så måste Per Wall resa.
Han lefde i det hoppet, att han, när han hade gjort sin fader till viljes att taga sin examen, då skulle få lof att lefva för musiken, men det var icke så lätt att skynda sig och läsa på något, som man icke hade minsta lust till.
Så reste han, och det blef stilla.
Tofte såg ut som om någon vore död.
Det var hemskt stilla, sade han.
Nina spela, men skilnaden mellan hennes musik och den, som nyligen hade ljudit i huset, hörde hon sjelf allt för tydligt för att hon skulle inbilla sig, att det skulle kunna tillfredsställa hennes man.
Han afbröt henne också oupphörligt med:
»Så der skall det inte vara!
— Så spelade inte han!
Nej, nej, det der stället skall låta alldeles annorlunda!»
Ett par gånger blef han till och med så otålig, att han sprang upp och häftigt kom fram till pianot.
Hon spelade endast, när han bad henne, men efter någon tid bad han icke mer derom, och så stängdes flygeln.
Under årens lopp miste Tofte mer och mer lusten att arbeta.
Han behöfde det ju egentligen icke, och han började att äfven i detta följa sina nycker.
Hvad som intresserade honom grep han tag i med mycken ifver.
Hvad som uttråkade honom försummade han eller behandlade så vårdslöst, att man snart vände sig till andra, hvilkas uppmärksamhet och grundlighet man kunde lita på.
Tofte sköt, nu som alltid, skulden på arbetet och icke på sig sjelf.
Hvem kunde i längden härda ut att sysselsätta sig med det der juridiska skräflet och höra på dumma menniskors eviga, meningslösa prat!
Nej, om det funnes andra lagar, andra domstolar, andra tvister, ja, kort sagdt, helt andra menniskor, skulle det icke vara så dumt att vara jurist, men nu måtte fan taga det!
Han var lika nöjd, ja nöjdare, om man lät honom slippa att öfvertaga folks invecklade affärer.
Det var nu liksom vid alla andra tillfällen.
— Omständigheterna, förhållandena voro honom emot och hindrade honom i att vara ihärdig, som han naturligtvis annars skulle ha varit mer än någon annan.
Då han blef trött på att köpa gamla möbler och samla porslin, var det derför, att man kunde få så litet af värde här i landet, och derför att folk för öfrigt icke nog förstod att beundra det.
— Då han upphörde med sina språkstudier, var det derför att han hade en dålig lärare, som använde en dum metod.
Han tröttnade på sina ridturer, derför att ingen häst var honom riktigt till lags, och när han blef trött på menniskor, var det af samma orsak.
— Hvarför motsvarade de icke hvad de lofvade?
Hvarför kom man så snart under fund med dem, för att sedan endast se dem upprepa sig sjelfva?
Om han egentligen var trött på Nina, visste han icke.
Han trodde ibland, att hon var honom oumbärlig, i synnerhet när han icke hade sett henne en tid, men på det hela taget hade han dock missräknat sig på henne.
Han hade tänkt sig henne kraftigare, mer energisk och sjelfständig och gladare, mycket gladare!
— Han märkte icke, hur han sjelf hade lagt dämpare på hennes egentliga natur och nästan utsläckt glädjen hos henne.
Hvad hjelpte det, att hon ville något sjelf?
Om det icke var att säga ja till hans infall, behagade det honom icke, nej, gjorde honom häftig och uppbragt.
Han bad visserligen ofta om något, som han tviflade på att hon skulle tycka om, men han bad med en röst, som visste att den skulle få ja, så att det var mera en tom form.
Och glädjen?
Hvarifrån skulle hon få den?
Hon stod ständigt och väntade, som en, som står och ser efter ett skepp eller ett tåg som aldrig kommer, och i sådana ögonblick är hela ens varelse tankspridd och sysslolös.
Hvarje dag var något oberäkneligt att gå till mötes.
Hvad skulle han nu hitta på?
Hvad skulle han nu vara vid för lynne?
En och annan gång hade Nina talat med honom, allvarligt, af hela sitt hjerta, och han hade stillatigande hört på henne, men när hon tystnade, sade han:
»Ja, tack för din goda tanke om mig!
Jag ser nog, att jag i dina ögon är en oduglig stackare, som inte har mera vilja eller förstånd än ett lindebarn, men det tjenar till ingenting att predika för en så gammal syndare som jag.
Som jag är, sådan är jag och kan inte göra några konster.
Tycker du inte om mig, så kan du låta bli.»
Och det kunde gå flere dagar, då han var kall emot henne, undvek henne och behandlade henne som en främmande.
Det var hvad hon minst af allt kunde uthärda.
Hon spejade i hans ansigte efter ett vänligt uttryck, hon gjorde sig så älskvärd och så vacker som möjligt för att förmildra honom, men när intet hjelpte, kom hon slutligen, kastade sig om hans hals och bad om förlåtelse.
Hon hade varit fordrande, pedantisk.
Hon hade sett spöken på ljusa dagen.
Och när han då log med sitt gamla leende och plirade med ögonen, skälmaktig och intagande som han var, då föllo för ett ögonblick alla tvifvel och all sorg från Ninas hjerta.
Hon hade honom ju här, mellan sina armar.
Hon såg in i dessa ögon, som för henne voro de skönaste på jorden, och hon skämdes öfver att för ett ögonblick ha förspilt hans kärlek med sitt öfverflödiga allvar.
Det var ett beständigt vågsvall utan fast mark under fötterna, och Nina blef så trött, så trött.
Hon önskade ibland, att lifvet snart måtte vara slut, blott för att få ro.
Ingenting och ingen kunde fängsla hennes tillvaro.
Hon längtade blott efter en, och för honom kunde hon intet göra.
Den sommaren rådde doktorn Nina att på några veckor resa till Norge, och Tofte följde henne.
Det var en torr och klar sommar, och bergsluften i sin uppfriskande renhet gjorde Nina godt.
Hon och Tofte gingo långa promenader, och Tofte sade:
»Det påminner mig nästan om vår första lyckliga resa söderut.»
Det stack till i Nina.
Icke ens denna första resa hade varit lycklig för henne.
Alla, alla minnen sedan hon blef gift voro blandade med en underlig, bitter bismak, så att hon helst aldrig ville tänka på gårdagen.
Men i morgon!
Hvem visste hvad som kunde hända i morgon!
De lågo vid en badort, men umgingos icke mycket med badsocieteten.
Der funnos några gamla giktsvaga prester och ett stort kotteri Kristianiabor, som höllo ihop vid ständiga chokoladbjudningar, körturer o. s. v.
En del utländingar bodde afsides och umgingos icke heller med badsocieteten, och så funnos der några familjer, der en och annan af medlemmarne var hopplöst sjuk och omkring hvars vagn eller hängmatta föräldrar och syskon sutto i stilla resignation.
Nina saknade icke sällskapslifvet.
Hon och Tofte voro mera tillsammans, än de varit på många år; han läste för henne och promenerade med henne och gjorde endast då och då långa färder ensam upp bland bergen, men kom alltid glad och uppfriskad tillbaka.
Nina var dock så van vid, att aldrig solen sken många dagar i rad, och hon såg sig omkring, undrande från hvilken sida det nya ovädret skulle komma, men ännu var horisonten molnfri och lugn.
Då och då gjordes det om qvällarna musik i musiksalongen, men det var icke något vidare af värde.
Det var egentligen en norsk herre och dam, som hade eröfrat pianot för sina fyrhändiga prestationer, och dessa gingo icke så mycket ut på ett tillfredsställande utöfvande af musiken som snarare att sitta så nära hvarandra som möjligt och i fred få hviska till hvarandra, medan de trampade på pedalen.
Så fans der en liten tysk herre, i storrutig sommarkostym, små spetsiga skor och »enkeltjusare», som då och då tog sig ett utbrott på pianot.
Han hade stor färdighet och spelade helst saker, som gingo ofantligt fort.
Han spelade alltid utantill, med ett öfverlägset, likgiltigt uttryck, reste sig derpå och satte enkeltjusaren i ögat, stack händerna i byxfickorna och gick förbi de nyfikna åhörarne, som tillfälligtvis hade samlat sig i salongen, med en min, som om han ville säga: »Det der var nog kaviar för bönder.»
Men då Toftes hade varit vid badstället omkring fjorton dagar, kommo en mängd nya badgäster, och deribland ett par damer, som sjöngo.
En dag hörde de folk på promenaden tala om, att fröken Tonio hade kommit och lofvat att sjunga på qvällen.
Julia Tonio var en svensk skådespelerska, som i många år hade varit utomlands och gjort lycka i Paris och Italien och som nu var på ett sommarbesök i norden.
Hon följde med en äldre dam, en grefvinna, som protegerade henne, och till samma sällskap hörde ett par unga och vackra damer, grefvinnans systerdöttrar.
Hela detta sällskap satt efter middagen i en af paviljongerna och drack kafte.
Det hade regnat litet på förmiddagen, och ett fint silfveraktigt skimmer låg öfver dalen och inhöljde de aflägsna bergen i en skälfvande glans.
Solen baddade starkt, och man promenerade fram och tillbaka på terrassen och hörde på musiken.
Tofte, Nina och en herre ur badsocieteten gingo förbi den öppna paviljongen, der de nykomna badgästerna sutto.
Grefvinnan, en gammal värdig dam, med svarta ögonbryn och hvitt hår, satt tillbakalutad i en stor korgstol.
På ena sidan om henne sutto två ljushåriga unga damer med vackra profiler, stora hattar och eleganta gråblå sommartoaletter.
På andra sidan om grefvinnan låg en annan ung dam tillbakalutad i en lång stol och rökte cigarett.
Hon hade skjutit ned hatten djupt öfver pannan, ty solen sken på henne, men hon skrattade och talade mycket lifligt under hattbrättet och gestikulerade med den högra handen, som höll cigarretten, och som var prydd med en mängd gnistrande ringar.
»Hvem af dem är fröken Tonio?» frågade Tofte, då de närmade sig.
»Hon till venster med cigarretten», svarade den herre de promenerade med.
Kanske hörde hon sitt namn, ty hon såg hastigt upp, då de gingo förbi, och fixerade dem ganska skarpt.
»Hon är ju ful!» sade Tofte, då de voro ett stycke derifrån.
»Ja, men ett pikant ansigte i alla fall», fick han till svar.
Hon hade ett ganska stort, blekt ansigte med en kort näsa och en rätt stor mun.
Ögonen voro alldeles ljusblå med en svart rand kring iris, ögonbrynen raka och kolsvarta.
Det var ett par underliga ögon med beständigt vexlande uttryck, men det var, som om denna vexling snarare kom af de olika saker, som speglade sig i dem, liksom vatten reflekterar skyarna, än af någon inre förändring.
Då de hade gått förbi, hörde de ett högt, genomträngande skratt bakom sig.
— Tofte var säker på, att det var hon som skrattade.
Om qvällen voro alla menniskor i musiksalongen.
Grefvinnan med sina damer var också der.
De sutto och åto glace i ett hörn af rummet.
Alla hoppades, att den berömda sångerskan ville låta höra sig, men ingen kände henne nog till att våga bedja henne derom.
För att häntyda på, att man dock önskade få litet musik i gång, satte sig den norske ungherren och hans väninna vid pianot och spelade en ouverture och derpå en marsch.
Han var mycket käck och ogenerad, och hon mycket röd och bäfvande.
De kommo dock lefvande igenom det, och strax derpå hoppade hon ned från estraden, der pianot stod, ifrigt ruskande på hufvudet och vinkande med händerna, för att tillkännagifva sitt missnöje med sig sjelf och dermed afväpna kritiken.
Han kastade sitt långa hår ur pannan, satte armarna i sidan och gick med fasta steg som en segerherre till sin plats.
Derpå bådo flere den lille tyske herr Kuhn att spela.
Han var mycket tvär och onådig och lät bedja sig länge, men till sist satte han sig upp och spelade en polonaise af Chopin med stor färdighet.
Ifriga applåder belönade honom, och fröken Tonio lyfte sina hvita händer och ropade högt: » Bravo!» så att han skulle observera det.
Detta uppmuntrade honom tydligen.
Hans lilla mopsiga ansigte fick ett mildare uttryck.
Han satt och betänkte sig litet och bröt derpå ut i ett stort bravurstycke af Thalberg, med oändliga löpningar och drillar.
Applåderna växte, och fröken Tonio gick fram och tackade honom, och nu hade han riktigt fått blod på tanden.
Han skenade i väg som en lössläppt häst och kunde icke hejdas längre.
Den ena valsen, capriccion, fantasien, impromtut rullade af stapeln efter den andra, alla lika snabbt och lätt, med briljanta forteställen, och allt af den sorts musik, som är minst närande och lättast att smälta.
Man började slutligen önska, att han skulle upphöra, men han var obeveklig.
Han spelade fortare och starkare, svårare och svårare saker, till dess han blef blodröd i ansigtet och satt och skelade på sin egen näsa.
Man började hviska och prata i salen, men det generade honom icke.
Någon sade, att det bästa sättet att få honom att sluta var att få fröken Tonio att sjunga, men hvem skulle bedja henne derom?
Den ena stötte på den andra, och slutligen reste sig Tofte, gick fram och presenterade sig för grefvinnan och hennes damer, och frågade fröken Tonio, om hon icke ville sjunga något.
»Ja, vill ni ackompanjera mig?» sade hon och såg upp.
»Jag kan hvarken sjunga eller spela», svarade Tofte. »Jag kan bara beundra.
Men jag skulle bli lycklig, om ni svarar ja.»
Julia Tonio reste sig och viftade sig häftigt med sin stora svarta solfjäder.
»Nå ja, då måste jag väl be den der lilla kaninen spela», sade hon och visade sin tungspets.
»Han har snart slitit sönder mina öron med sitt slammer, men han kan väl prestera ett ackompanjement.»
»Min herre», sade hon derpå vänd till Kuhn, då hon kommit upp till pianot, stödd på Toftes arm.
»Min herre, vill ni göra mig den äran att ackompanjera mig till ett stycke?
Hon sade detta på franska, som hon talade utmärkt bra.
»Gnädige Frau», stammade tysken, »grand honneur, très grand honneur!»
Han reste sig och skrapade med fötterna.
Julia Tonio kastade noterna om hvarandra för att söka reda på något, som hon skulle vilja sjunga.
»Se här, arian ur Traviata», sade hon derpå och stälde upp noterna.
Herr Kuhn satte sig till rätta och bläddrade i noterna.
Tonio hade stält sig litet framför pianot med händerna i kors öfver sin solfjäder, som om hon skulle sjunga på en konsert.
»Är ni färdig?» frågade hon i en halft föraktlig ton öfver skuldran.
»Oui, oui!» hväste den lille herr Kuhn.
Hon stod med ens ledig och stilla.
Hennes ansigte fick plötsligt ett allvarligt, nästan strängt uttryck, och så började hon med recitativet.
»E strano, è strano!» —
Hur underbart!
— Det kom dämpadt, aningsfullt som en undran inför något ödesdigert och obekant.
Hon hade en fyllig, lätt beslöjad stämma.
Det lät, som om den ständigt hade lika mycket qvar, som den gaf. I sitt piano gömde den denna hotande styrka, som först gör ett pianissimo fängslande.
Plötsligt bröt den fram som en blixt, ett dolkstyng.
»O gioja ch’io non conobbi» —
O fröjd, som jag aldrig har känt! — med kadansen som ett jubelskri.
Så kom arian, stönande som under bördan af en smärtsam salighet med sitt omqväde:
»Ah! quell’amor! quell’amor che è il palpito dell’universo, dell’universo intero.»
— Det ljöd, som om tonerna verkligen uttryckte all den lycka och allt det elände, som kärleken har bragt med sig här i verlden.
Men så dog den bort och afbröts af hennes upprorsskri:
»Follie, follie, follie!»
För henne fins icke längre den stora, rena kärleken, hon måste skölja bort sin längtan i galenskapens tummel.
Hur det jämrade och vred sig med höga, egensinniga rop på glädje för att öfverrösta smärtan, som rasade derunder.
Det var en lössläppt kraft som icke längre ville lyssna till någon varnande eller tröstande stämma, utan störtade som en fors mot sin undergång.
Tofte kände, hur han den ena gången efter den andra blef iskall utefter ryggen, och Nina satt andlös, gripen som af något förfärligt.
Sångerskan stod hela tiden stilla.
Blott då och då lyfte hon litet på en hand eller rörde skuldran.
Men det var underbart, hur detta ansigte, som egentligen var fult, kunde förändra sig.
Det uttryckte först en öm, hängifven smärta, blicken blef som inåtvänd, ögonbrynen drogo sig tillsammans, munnen fick ett drag af nästan barnslig mjukhet.
Men så försvann det alltsammans.
Lidelsen, vildheten bröt fram.
Ögonen gnistrade som på ett rofdjur.
Munnen skrattade och visade de hvita tandraderna.
Tonerna strömmade och jagade hvarandra, det var icke att tänka på stämma, sångskola, icke ens på kompositionen.
Det var en menniska, som improviserade, som direkt uttalade sig i toner.
Då hon slutade, var det alldeles stilla i salen.
Hon sjelf hade blifvit blek.
Hon såg ett ögonblick tankfull, trött ned framför sig, — men så lyfte hon hufvudet och såg sig omkring, som om hon ville säga:
»Huru?
Får jag inga applåder?» och nu först kommo åhörarne tillbaka till sig sjelfva.
Hela salongen hade blifvit full med folk, och man bröt ut i en storm af bifallsrop och handklappningar.
Hon sprang ned från estraden och gick direkte fram till Tofte.
Han reste sig hastigt och ville säga något, men fann inga ord.
»Ni behöfver inte säga något», sade Julia och pekade på hans ansigte. »Jag ser, att ni har förstått mig.»
Hon slog sig utan vidare ned vid det bord, der han och Nina sutto och sade: »En sådan luft här är!
Jag qväfs af värme!
Ni ger mig väl något att dricka.»
Tofte var uppe i ett nu och skaffade det bästa han kunde få.
Då han kom tillbaka, sade Julia: »Jag har tillåtit mig att presentera mig sjelf för er hustru.
— Hon såg Nina rakt i ansigtet.
»Jag observerade henne också, då jag sjöng.
Ni tycker också om musik, min fru, men knappt så mycket som er man.»
»Ack nej, jag har inte för afsigt att rivalisera med honom», sade Nina och skrattade.
»Hvad han tycker om, tycker han alltid mer om, än någon annan är i stånd till.»
»Jaså», sade Julia långsamt och såg uppmärksamt på honom.
Tofte hälde i champagne och bjöd damerna.
»Åh, champagne, och is till.
Det är just hvad jag helst dricker, när jag har sjungit.»
Hon satte sig beqvämt till rätta.
»Här sitta vi ju riktigt bra med hvarandra eller hur?»
Hon drack sitt glas i botten och sade derpå:
»Jag har sådan lust till att vi tre skola bli goda vänner.
Skulle inte det kunna gå för sig?»
Hon räckte en hand mot Nina och den andra till Tofte.
Hon såg på Nina, men hon höll Toftes hand längre qvar.
»Min hustru och jag kunna väl inte önska något bättre», sade Tofte.
Hon log blott och tryckte Julias hand, men hon kände sig beklämd till mods.
Rundt omkring pratade och skrattade man.
Ljuskronorna hade blifvit tända, och utanför stodo stjernorna och blixtrade på den milda sommarhimlen.
»Hvad jag gerna skulle vilja höra er sjunga något mer», sade Tofte efter en stund.
»Men det tar väl allt för mycket på er.»
»På mig!» sade Julia och skrattade.
»Jag är den starkaste menniska i verlden, och hvad det angår att blifva angripen af sången!» hon ryckte på axlarna.
»Ni förstår väl, att det är komedi alltihop!»
Hans ögon hade fått ett vredgadt uttryck.
Han tyckte icke om, att han blifvit så starkt gripen af något som var beräknadt.
»Ja, ni skall inte slå ihjäl mig för det», sade hon leende.
»Ni kan väl förstå, att vi konstnärer inte så der kunna uppröras hvar gång vi önska uppröra andra, — då skulle det ju snart inte vara en blodsdroppe i oss längre.
— Det vore, som om en doktor skulle gå och sörja öfver hvar patient, som dog.
Katten skulle vara doktor på sådana vilkor!
Nej men, ser ni, vi veta hur man känner det!»
Hon slog sig med handen på bröstet.
»Vi ha upplefvat det allt sammans — åtminstone i fantasien, och när man så har instrumentet i ordning, är det så tillfredsställande att se hur det verkar på andra.
Hon skrattade och gnuggade sig i händerna.
»Och ni sjelf är iskall?» frågade Tofte, fortfarande med samma vreda blick.
»Ja — kall som champagnen här!
— Det är vin ändå!» sade hon och tömde ett nytt glas.
Det dröjde icke länge, förr än hon sjöng igen, det ena stycket efter det andra.
Tofte tyckte beständigt, att det sista hon sjöng var det bästa.
Antingen det var glädje eller sorg, patos eller skämt hon uttryckte, fann hon det lika säkert och träffande, blott det fans dramatiskt lif deri.
Visor sjöng hon icke gerna och gjorde det tråkigt.
»Usch, dessa nordiska sorgeqväden, som alla gå i a-moll», sade hon och började jama som en katt.
»Skall det vara rörande?
Längre fram på qvällen spelade herr Kuhn upp till dans, och man dansade af alla krafter.
Julia dansade med passion och var glad och frimodig mot alla.
Hon hade ett sätt att genast blifva förtrolig med folk och dock låta dem känna, att de måste hålla sig på ett oändligt afstånd från henne, som fängslade och förvirrade herrarne.
De svärmade som myggor kring ljuset och trodde sig vara i den största lycksalighet, tills ett ord eller en blick af henne var som ett slag med handen, som kom dem att falla vanmäktiga ned.
Icke förrän sent på qvällen gingo Toftes hem.
De gingo tysta, och då de kommit hem, blef Tofte stående vid fönstret och såg upp mot sommarhimmeln, medan Nina klädde af sig.
Slutligen vände han sig om och sade sakta, som om det kostade honom en ansträngning:
»Något sådant har jag aldrig sett förr.»
»Var det något i stjernorna?» frågade Nina skälmaktigt.
»Åh, du vet mycket väl, hvad jag menar», svarade han hastigt.
»Jag talar om fröken Tonio.»
De råkade henne genast nästa morgon på promenaden, klädd i en ljusblå klädning, garnerad med spetsar, och en stor eldröd, kinesisk parasoll.
»Nej se!
Välkomna upp, mina vänner!» sade hon och räckte dem handen.
»Min grefvinna och mina fröknar äro ännu inte påklädda, men jag fick i en hast några trasor på mig för att inte försumma en sådan morgonstund.
— Det är ju som om man drack hela ölglas med munklikör», sade hon och spärrade upp näsborrarna för att insuga den starka furudoften, som slog emot dem i solskenet.
»Det är något annat än de stenlagda bulevarderna i Paris.»
»Tycker fröken inte om Paris?» frågade Nina, som höll sin man under armen.
»Cela dépend!» svarade Julia och ryckte på axlarna.
»Det är ju sjelfva brännpunkten, ugnen, hvari alla vi hembakade skorpor ska gräddas för att bli välsmakande, och det förstås, — för att lära arbeta och täfla, och få fart i sig fins det bara ett ställe i verlden, och det är Paris, men naturligtvis är det ingenting för ens hjerta.»
»Har ni inte alls fått några vänner der?» frågade Tofte. »Ni har ju varit så länge der.»
»Vänner får man inte bland fransmännen», svarade hon.
»Der bryr sig ingen menniska om någon annan än sig sjelf.»
»Nå ja, det är då en ganska allmän mensklig svaghet», svarade han.
»Det är nog sant, men ingenstädes i så hög grad som i Frankrike.
Der är man praktisk, ekonomisk, sträfvar efter heder, framgång och pengar.
— Men ens vänner!
Ja, de få sköta sig sjelfva och sträfva för det samma, så får tiden visa hvem som kommer längst.»
»Och jag, som trodde, att fransmännen voro mycket eldiga i sina känslor», sade Nina.
»Jaså, ni menar i kärlek», sade Julia.
»Nej, det är också en affär.
— Äktenskapet är ett penning- eller hedersarrangement, — och deras andra kärleksförhållanden äro bara tidsfördrif.
De äro alltid sjelfmedvetna, kunna aldrig hänge sig.
Jag är säker på, att till och med i ögonblick af den största hänryckning tänker en fransman mer på sin väst än på sitt hjerta.»
»Ni dömer dem strängt», sade Tofte.
»Jag känner dem», svarade Julia.
»Och det är för resten så ofantligt förståndigt af dem att aldrig låta hjertat råda.
Hvad har man för det?
Bara missräkningar och pina.
Men man blir så trött på all denna prosa och detta snusförnuft.
Jag längtade till sist efter Sverige så att jag kunde bli galen, och jagförsäkrar er, att jag var nära att kyssa konduktören på tåget i Malmö, som var det första svenska ärliga ansigte jag såg på tre år.»
»Och nu stannar ni hemma?» frågade Nina.
»Hemma i Sverge?
Hvad skulle jag göra der?» svarade Julia.
»Jag kan inte lefva på den tolfskilling man möjligtvis kan förtjena om året der, så att det blir ingen annan råd än att gå i landsflykt igen.
Men nu skall jag först en hel sommar äta lingon och hårdt bröd och riktigt se mina ögon mätta på gult och blått.»
»Det tycker jag om», sade Nina och tog henne om armen, »att ni håller fast vid ert gamla hem.
De flesta konstnärer, som ha varit ute ett par år, bli så förnäma, att de nästan skämmas för sitt fädernesland.»
»Snobberi!» svarade Julia och slog hårdt med sin parasoll på buskarna vid vägen.