Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med Hr Justitieombudsmannen erkänna vi naturligtvis, att bestämmandet af Bevillningen ingår uti den beskattningsrätt, hvilken, enligt Regeringsformens 57 §, det tillkommer Rikets Ständer allena att utöfva; men vi påstå deremot, såsom vi i förklaringen och äfven här ofvanföre hafva sökt ådagalägga, att Tolagen icke kan, utan till följe af helt och hållet nya och ändrade stadgar och föreskrifter, hänföras till Bevillningen.
Minst kunna vi medgifva, att Tolagen skulle kunna anses iklädd Bevillningsnatur, derföre att stadgarne derom influtit i underrättelserne till TullTaxan.
Sådant har endast skett lill de trafikerandes beqvämlighet, och derföre alt
Tolagen vanligen utgår med vissa procent af tullvärdet.
Det har å svarande sidan aldrig varit yttradt, att ifrågavarande Inqvarle1’ingsTolag varit afsedd att bestrida Tjenstemännens i Norrköping löner.
Blott exempelvis hafva löner för Städernes Tjenstemän blifvit uppräknade bland de flera föremål, hvartill Tolagen i allmänhet varit anvisad; men så länge städernes tjenstemän, såsom hitintills, anses såsom dessa enskilda korporationers men icke Statens Tjenstemän och löntagare, förmode vi i alla fall, att bidrag till deras aflönande med fog kunna hänföras lill benämningen af afgifter, som hafva enskildas gemensamma nytta och beqvämlighet till föremål, enär det här förekommande ordet ”gemensamma” tillräckligen utesluter föreställningen om någon individuel enskildhet.
Vidare torde få tilläggas, att 3 § i Ansvarighetslagen gör förhöjande af Kronans inkomster, till ett bestämdt villkor för den ansvarsföljd, som från 60 § Regeringsformen skulle kunna härledas; och då något sådant förhöjande här icke egt eller kunnat ega rum, finna undertecknade häruti ett ytterligare stöd 293 stöd för deras förmenande, att 60 § Regeringsformen icke kan vara hit tillämplig, och att, genom deras nu åtalade underdåniga tillstyrkande, icke eller något inbrott mot meranämnde § i verkligheten egt rum.
Sluteligen och då Hr Justitieombudsmannen äfven emot oss åberopat 73 § Regeringsformen, tro undertecknade sig, till bemötande häraf, höra fästa uppmärksamheten derpå, att undantaget i Ansvarighetslagens 3 § från 60 § Regeringsformen (hvilket undantag står i öfverensstämmelse med den 59) skulle sakna ali betydelse, om det icke vore tillämpligt äfven på 73 § Regeringsformen, det vill säga, om denna § afsåg andra pålagor och utskrifningar, än dem, som äro ämnade att fylla Statsbehof, och kunna lända till förökande af Kronans inkomster.
Påminnelserna i denna punkt åberopas af undertecknade.
Andra punkten, angående Kongl. Maj:ts beslut om broafgift för käril, innehållande väta varor, som sjöledes till Stockholm inkomma.
Under åberopande af hvad i förklaringen är anfördt beträffande denna punkt, tro svaranderne, att hvad derutöfver nu blifvit vid första punkten ytterligare af dem andraget, är så till alla delar tillämpligt på denna punkt, att de anse all annan påminnelse å deras sida vara öfverflödig, än en enkel anhållan om denna tillämpning.
Ros enblad.
Tredje punkten., angående nedsättning i afraden för Riddarhytte Kopparverk.
Vid denna punkt anse svaranderne i afseende på sjelfva saken sig en-dast behöfva åberopa den af dem redan afgifne förklaring.
Hr JustitieOmbudsmannens, jemte yrkadt ansvar i öfrigt, i denna punkt gjorde hemställan, att de tilltalade måtte förklaras skyldige att ersätta Kongl. Majit och Kronan skillnaden emellan det belopp, hvartill afraden af Riddarhytte Kopparverk kunnat, enligt Kongl. Resolution af år 1744, framgent påräknas, och / 294 det ringare, som numera till följd af beslutade nedsättningen af samma afrad kommer att utgå; så, utom det att ersättningsskyldighet i mål af ifrågavarande beskaffenhet icke lärer lagenligt kunna ega rum, förekommer härvid, dels att det icke är gifvet, att Kronan genom det fattade beslutet kommit eller kommer ätt vidkännas någon förlust, dels att, om en sådan förlust skulle ega rum, det icke lärer blifva möjligt att den till beloppet bestämma.
Kronan hade nemligen i många år, eller allt sedan år 1804, icke erhållit i årlig afrad af ifrågavarande Kopparverk mer, än dels hvart 40, dels hvart 30 Skeppund.
Egaren hade begärt, att den förut medgifne nedsättningen till hvart 40 Skeppund måtte än ytterligare beviljas.
Det har icke blifvit af Hr Justitieombudsmannen bestridt, att Kongl. Maj:t egt att medgifva en sådan nedsättning för viss tid genom tid efter annan utfärdande Resolutioner; hade detta skett, så hade Kronans inkomst af Kopparverket blifvit mindre, än hvad den genom det nu klandrade beslutet utgjort.
Det är äfven en möjlighet, att, i händelse den beviljade nedsättningen icke hade mellankommit, verket antingen icke kunnat drifvas utan måst nedläggas, eller också den årliga tillverkningen icke kunnat uppgå till det belopp, som blef möjligt just genom lindringen i afraden; äfven i detta fall hade Kronans inkomst af verket blifvit ringare, än hvartill den genom det klandrade beslutet blifvit bestämd.
Påminnelserna i denna punkt åberopas af undertecknade:
Stjerneld. Löwenhielm.
Fjerde punktenangående beviljad tullfri införsel så väl af alla de materialier och instrumentalier, sorn för vissa fartygs utrustande till livalfiskfångst och för fiskets bedrifvande varda från utrikes ort anskaffade, som ock af de hemkommande lasterne utaf hvalfiskfångstens produkter.
Utan afseende å den förklaring, som blifvit afgifven rörande den rådgifvande åtgärd, hvilken föregått Kongl. Maj:ts nådiga beslut af den 1 Februari 1840, hvarigenom tullfri införsel så väl af alla de materialier och instrumentalier, hvilka för vissa fartygs utrustande till livalfiskfångst och för fiskets bedrifvande blef vo från utrikes ort anskaffade, som ock af de hemkommande lasterne af hvalfiskfångstens produkter är vorden beviljad, har Hr Justitie - 295 Ombudsmannen uti sitt slutpåstående yrkat, att, så vida nämnde åtgärd funnes lagstridig, de Ledamöter af StatsRådet, som deri deltagit, måtte varda underkastade det ansvar, som Högloft.
RiksRätten, med tillämpning af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, pröfvar rättvist bestämma.
Då emedlertid Hr Justitieombudsmannen ej gittat vederlägga de flere skäl, sorn i vår afgifna förklaring blifvit framställde för att ådagalägga, det ifrågavarande
Rådgifvareåtgärd icke kan betraktas såsom grundlagvidrig och följakteligen icke eller såsom lagstridig, gjorde det visserligen tillfyllest att, till bemötande af Hr JustitieOmbudsmannens ofvanberörde ansvarspåstående, endast åberopa hvad vi redan anfört; men då Hr JustitieOmbudsmannens påstående utgår ifrån och stödjer sig på den förutsättning, att det genom grundlagen är Konungen betaget att nedsätta tullafgifter eller derifrån befria, böre vi ej underlåta att fästa Högloft.
RiksRättens uppmärksamhet på så väl det oriktiga af denna åsigt, som de menliga följder för samhället, hvilka af denna Hr JustitieOmbudsmannens tydning af grundlagen vore att befara.
Med begreppet af ekonomisk lagstiftning, hvarunder onekligen frågan om tullafgifter hörer, låter icke förena sig den sats, att ändring deraf ej skulle kunna utan Rikets Ständers medverkan åstadkommas.
Det ligger i naturen af tullafgifter, att de böra lämpas efter de olika förhållanden, som i handel och näringsföretag inträffa, och att uppskjuta med deras nedsättning eller upphörande, då sådant af behofvet påkallas, leder alltid till enskild och allmän förlust och står ej tillsammans med en klok Statshushållning.
För att afböja sådane förluster är Konungen, ehuru af grundlagen betagen att pålägga skatter, dock fullkomligen oförhindrad att, om Kongl. Maj:t finner nyttigt och godt, förbjuda in- och utförsel af varor, som i Tulltaxan ej äro belagda med dylikt förbud, äfvensom att nedsätta tullafgifterna, eller derifrån helt och hållet frikalla.
Såsom bevis härå kunde mångfalldiga exempel anföras under loppet af hela tidskiftet allt ifrån 1809; men vi skola inskränka oss, vid detta tillfälle, att serskildt omnämna ett bland de sednaste, som egt rum den 4 April 1840, då Kongl. Maj:t fann lämpligt att nedsätta tullen å utgående stångjern från 32 sk. till 16 sk. per Skeppund, hvilken förändring, ehuru af betydlig inflytelse på tullintraderna, och oaktadt densamma väckte sådan uppmärksamhet hos Konstitutionsutskottet, att det ansåg sig befogadt? reqvirera StatsRådsprotokollet rörande detta, efter Riksdagens början afgjorda, ärende, dock lemnades af bemälda Utskott utan all anmärkning.
Häraf erfares: att tullnedsättning å jern af detta Utskott åtminstone ej ansetts oloflig; ty ärendets egenskap af att vara behandladt och afgjordt efter Riksdagens början har 296
Utskottet i ett annat mål i denna rättegång visat ej vara hinderlig för åtals anställande.
Påminnelserna i denna punkt åberopas af undertecknade: osenblad.
Lagerbjelke, von Schulzenheim.
Munthe.
Memorialet låt. E.} angående förmenta öfverträdelser af de föreskrifter om dispositionen utaf Statsmedel, som innefattas i 62, 64 och 65 §§ af Regeringsformen.
Uti Hr JustitieOmbudsmannens påstående, i afseende på de å 2 och 3 Hufvudtitlarnes besparingar sedan 1834 anvisade extra lönefyllnader och arf-voden till vissa Embetsverk, förekommer åtskilligt, som kräfver utredning, påminnelser och erinran från svarande sidan.
Undertecknade svarande hafva uti den afgifne förklaringen i denna fråga anfört, att första Statsregleringen under närvarande Statsförfattning beslöts i öfverensstämmelse med Regeringsformens 62 och 64 §§, och de få nu till en början närmare utreda grunderna för denna deras åsigt.
Med hänsigt till ändamålen och lämpade efter de uppgifna pröfvade behofven, fördelar lagstiftaren i den förstnämnde af dessa §§ de för Statsutgifterne påräknade tillgångarne i lika många serskilda summor som llufvudtitlar samt hänför under hvarje titel en af dessa summor; och uti den sednare ställer han förenämnde tillgångar under Konungens disposition att anordnas i öfverensstämmelse med den på ofvannämnde sätt upprättade Staten.
Vid första tillämpningen af dessa stadganden, förklarade då varande Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 10 April 1810: ”att de, med afseende ej mindre på Riksstyrelsens befriande från olämpliga inskränkningar i ”dess dispositionsrätt öfver Statsmedlen, än äfven till försäkrande åt nationen ”af dessa medels användande till bestämda ändamål, enhälligt fastställt vissa ”hufvudtitlar och för hvarje af dem anslagit serskilda summor att inom sjelf”va titeln af Kongl. Maj:t fritt och obehindradt disponeras
Häruti visar sig klarligen, att samma Rikets Ständer, som antogo Regeringsformen och som sålunda torde böra anses häst i tillfälle att uppfatta dess verkliga mening och betydelse, funnit den i förrbemälde Grundlagsparagrafer utmärkte afsigt vara, att å ena sidan de bestämda utgiftsändamålen ej måtte förfelas, och å den andra, att Riksstyrelsen ej måtte förhindras att för hvarje 297 titels föremål fritt disponera de summor, som densamma tillkomma.
Sammanföres denna uppställning med stadgandet i Piegeringsformens 65 §: ”att dessa ”medel (titlarnes) icke må annorlunda användas än fastställdt blifvit;” så har man Grundlagens vilkor för användandet af titlarnes tillgångar klarligen utmärkte, och gränsen för den fria dispositionen utgjord af gränsen för hvarje Litel.
Dessa i Grundlagen bestämda demarkationslinier gälla till lika åtlydnad för begge Statsmakterna, och ingendera af dem kan utsträcka eller inskränka gränsen för ifrågavarande dispositionsrätt, utan begges samverkan, på sätt Grundlagen stadgat.
Sådan var också 1810 års Rikets Ständers uppfattning af Grundlagens, i detta afseende bokstafligen uttryckte, mening, och svårt vore derföre att vilja förneka dess giltighet.
Genom mindre utgift å en titel, än vid en Statsreglering varit beräknadt, och genom Statsverkets till högre belopp stundom uppgående inkomster, än Piikets Ständer i deras kalkyler upptagit, uppkomma, som kändt är, disponibla tillgångar emellan Statsregleringsperioderna, hvilka ej erhållit några speciella föremål för användandet, än mindre kunnat ingå i Statens fastställande.
De förra af dessa tillgångar äro Titlarnes så kallade Besparingar, de sednare de allmänna öfverskotten.
Från första Statsregleringsperioden till 1812, reserverades öfverskotten, då deremot vid samma årets Riksdag Rikets Ständer öfverläto så väl de reserverade som de blifvande till Kongl. Maj:ts disposition.
Men vid 1815 års Riksdag ansågo Rikets Ständer öfverskotten böra ingå till RiksgäldsKontoret, hvaremot Kongl. Maj:ts fortfarande fria dispositionsrätt öfver Titlarnes besparingar inom hvarje titel icke i ringaste mån sattes i fråga.
På enahanda sätt hafva Rikets Ständer allt från Statsförfattningens antagande intill 1834 betraktat detta ämne, och den uppfattning af Regeringsformens här citerade §§, hvarefter 1810 års Statsreglering uppgjordes, har under denna tidrymd städse varit gällande.
Med ett penndrag synes likväl
Hr Justitieombudsmannen vilja tillintetgöra detta på många års häfd hvilande begrepp om meningen och sjTtet af nämnde grundlagsstadganden, och detta tillintetgörande anser han ligga uti Rikets Ständers underdåniga'skrifvelse den 6 Oktober 1834.
Uti denna underdåniga skrifvelse yttra Rikets Ständer, att de funnit Kongl. Majrts höga rätt vara att till de med en hufvudtitels anslag åsyftade ändamål disponera öfver sådane besparingar, som inom titelns ordinarie anslag kunna uppkomma; och att denna Kongl. Maj:ts fria dispositionsrätt vore oundgänglig, samt att, bland föremålen derför, borde räknas tillfälliga arfvoden och traktamenten, men icke löner på ordinarie Stal, hvadan Rikets Ständer förklarade sig hafva beslutit, att detta sednare icke skulle,få ske.
Häruti erkännes icke 298 allenast Kongl. Maj:ts fria dispositionsrätt öfver besparingarne, utan den förklaras till och med vara oundgänglig; men, jemte utmärkande af vissa föremål för besparingarnes användande, meddelas häri äfven ett förbud deraf till andra, hvarom hvarken Grundlagarne eller föregående Rikets Ständer yttra ett ord.
Detta förbud, hvilket Rikets Ständer ikläda egenskapen af beslut, utgör således i sjelfva verket en förklaring af Grundlagen, och på sådan väg, som denna, tillåta icke Grundlagarne slik åtgärd.
Yid föredragningen häraf inför Kongl. Maj:t i StatsRådet den 28 Oktober 1834, instämde Konungens Rådgifvare uti de åsigter i sak, som lågo till grund för dessa Rikets Ständers underdåniga framställningar; men då de derjemte innehöllo föreskrifter, som endast Grundlagarne kunde lemna, inskränktes rådslagen i följd häraf till sådane iakttaganden, som öfverensstämde med bevarandet af Kongl. Maj:ts grundlagsenliga rätt.
Emot dessa rådgifvandeåtgärder hade väl icke bordt förväntas anmärkningar efter 106 § Regeringsformen och derpå följande ansvarspåståenden, emedan bägge delarne synas ligga utom den af Grundlagarne derför öppnade rätt; men om än man för ett ögonblick ville antaga, att Rikets Ständers här omförmälda förbud i afseende på besparingarnes anvisande till löner på ordinarie Stat egde kraft af Grundlagsstadgande, förekommer härvid den omständigheten, att anvisningar af denna tillgång till lön å ordinarie
Stat icke egt rum, enär det af Kongl. Maj:t till Rikets Ständers pröfning 1834 framlagde förslag till nya ordinarie Stater för de Embetsverk, hvarom här är fråga och hvarför dessa föreslagne lönbelopp skulle å behörig Statstitel uppföras, ingalunda blef antaget.
Den gamla ordinarie
Staten måste derföre bibehållas, ty Grundlagarne tillåta endast ordinarie Staters tillkomst, sedan Rikets Ständer pröfvat de af Kongl. Maj:t derför uppgifne behof och antagit det förslag till stat för dem, som blifvit Ständerna för detta ändamål förelagdt, och de extra lönefyllnader och arfvoden, som till berörde Embetsverk utgått från ofvannämnde tid, utöfver det belopp sistnämnde
Stat utsätter, hafva, till följd af Kongl.
Maj:ts vederbörande meddelade beslut, utgått af besparingarne och således icke ökat den för ordinarie Staten fastställde utgiftssumman — ett förhållande, som, på sätt i förklaringarne ådagalägges, äfven inträffar med den högre Presidentslönen i Kongl. KammarRätten, ehuru densamma ej utgått af besparingarne utan af Rikets Ständers anslag för den gamla ordinarie Staten.
Hvad som emedlertid måste blifva följden af slikt Rikets Ständers vägrande, som det här anförde, att fylla ett uppgifvet och klarligen ådagalagdt ordinarie Statsbehof, är en förlägenhet i Statsförvaltningens gång, som kan blifva menlig och, såsom vid detta tillfället var förhållandet, kan bereda omöjlighe - 299 ten, att i alla administrationens grenar så besörja nationens angelägenheter och gälda hvarje Embets- och Tjenstemans uppfyllda pligter, att både Statens oell deras billiga rätt motsvaras.
Under sådana förhållanden måste det för Riksstyrelsen vara en pligt att ifrån andra, lofligen användbara tillgångar provisionelt anvisa nödiga medel, för att medelst arfvoden och extra lönefyllnader förekomma ofvannämnde betänkliga följder.
Detta har skett, och de få, obetydliga anordningar å besparingarne, som i följd af dessa åsigter sedan 1834 utgått, utöfver dem Rikets då varande
Ständer sjelfve ansågo böra såsom temporära tillökningar fortfara, utgöra också, likasom dessa, vilkoret för möjligheten att besörja förvaltningens gång, samt hemta sitt belopp från ett Statsförslag och, såsom nämndt är, sin grund från skyldigheten att vårda det allmännas rätt, en åsigt, hvilken sist varande Rikets Ständer synas hafva delat, då de antogo det förslag till Stat för Kongl. KammarRätten, som Kongl. Maj:t vid 1834 års
Riksdag förgäfves framlade.
Detta förslag, som står i närmaste sammanhang med de rådgifvande åtgärder rörande anvisningar å besparingarne, hvarifrån 1840 års Konstitutionsutskott hemtat anledning att på samma Riksdag, då förslaget af Rikets Ständer såsom väl grundadt antogs, ställa alla de dervid Rådgifvande under tilltal, har derjemte den egenskapen att, likasom förhållandet är med de öfrige Embetsverkens förändrade organisation, vara en följd af Rikets Ständers vid llere Riksdagar framförde underdåniga önskningar och meddelade gillande, ty oberäknadt de redan före 1818 af Rikets Ständer i detta afseende framställde underdåniga meningar och åsigter, hegärde de formligen vid samma års Riksdag en Kommittés nedsättande, för uppgörande af förslag till ny organisation af Embets verken, hvilket skedde; hvarefter Kommitténs uppgjorde förslag öfverlemnades till Rikets Ständers granskning vid 1823 års Riksdag, hvilka i följd deraf ingingo till Kongl. Maj:t med underdånig önskan, ”att Kongl. Maj:t måtte ”täckas till verkställighet befordra de delar af detta förslag, som Kongl. Maj:t ”finnér leda till Styrelsens förenkling och till inskränkning i Embetsmännens ”antal.”
Successiv verkställighet häraf följde också; och då Kongl. Maj:t vid 1828 års Riksdag meddelade Rikets Ständer sin afsigt att, i förening med de pågående organisationerne, reglera Staterne vid samma Embetsverk, låto Rikets Ständer disponibla löntillgångar qvarstå å 2:a Hufvudtiteln, för att användas till löneförbättringar vid fortgående organisationsregleringar, hvarefter sista handläggningen från Rikets Ständers sida af detta ärende var deras antagande af det till förenkling i göromålen och tili inskränkning i Tjenstemännens antal redan före 1834 bringade organisationsförslaget för Kongl. KammarRätten, 300 jemte åtskillige beslut rörande Statsregleringen, sorn härflöto af RiksStyrelsens 1834 framlagde och då afslagne enahanda organisations och aflöningsförslag.
Hade samma öde träffat dem vid 1834 års Riksdag, som vid den sista, i stället för vägrandet att då uppföra deras summebelopp å ordinarie
Stat och anvisandet af extra lönefyllnaders utgående från 2:a Hufvudtitelns, för brist då redan kände, besparingar, så hade bland andra helsosamma påföljder deraf det äfven inträffat, att samma Titels besparingar vid 1840 års Riksdag företett behållning i stället för brist.
Genom denna skildring af frågans behandling, af Grundlagens föreskrifter och af Rikets Ständers önskningar, tillgöranden och skrifvelser i ämnet, anse vi oss hafva ådagalagt, att vi i våra rådslag härvid hvarken brutit emot Regeringsformens 62, 64 eller 65 §§, eller lem nät utan afseende, hvad Rikets Ständer i följd af deras grundlagsenliga rätt beslutat, eller i form af önskningar framställt, än mindre åsidosatt omsorgen om de allmänna förvaltningsåtgärdernas behöriga besörjande.
Att uppföra eller icke uppföra å ordinarie Statstitlar de löner eller andre anslag, Kongl. Maj:t föreslår, är såsom redan är anfördt, utan tvifvel Rikets Ständers grundlagsenliga rätt; men att vägra Kongl.
Maj:t dispositionsrätten inom dessa titlar af de utöfver Staten å deni uppkommande besparingar, det har ännu icke sjelfva grundlagen gjort, och det måste .alltså ej heller utan dess förändrande kunna af någon göras.
Likasom i sitt första Memorial, har Hr Justitieombudsmannen äfven uti det sednare upptagit och behandlat frågan om bristerne å andra Hufvudtitelns besparingar, och, sedan han i det förstnämnde rubricerat
Regeringens anvisningar å titlarnes besparingar till extra lönfyllnader såsom öfverträdelser af Regeringsformens 65 §, kommer han efter enahanda slags resonnemang öfver nämnde brister, som i sitt första Memorial, äfven i det sednare till den slutsats att anse sig böra fullfölja åtalet.
Huruvida detta åtal och dess fullföljande endast afse extra lönernes anvisande eller derjemte meranämnde brist, naturligtvis såsom ansedd påföljd deraf, kan ej med nödig säkerhet slutas af uttrycken och konklusionerne.
Samma osäkerhet, huruvida brist-frågan ingår i Hr JustitieOmbudsmannens slutpåstående om Embets-förlust och skadeersättning, lemnar äfven hans uppställning deraf.
Vare härmed emedlertid huru som helst, anse svaranderne sig handla rättast, om de uppfatta afsigten i den strängaste meningen och alltså behandla sitt svaromål i öfverensstämmelse med denna uppfattning.
Jemte det Svaranderne beklaga, att deras fullständiga utredning i förklaringen af detta ämne, nemligen frågan om oftanämnde brist, icke förmått, i 301 i någon den ringaste mån, ändra eller modifiera Hr JustitieOmbudsmannens sätt att bedöma saken och, som det vill synas af hans behandling af denna och de öfriga frågorna, bans fattade föresats att, kosta hvad det ville, drifva hvarje af Konstitutionsutskottet honom anförtrodt ämne, till yttersta gränsen af ansvarskraf; anse d.e sig likväl, i detta svar på bans slutpåstående, böra åberopa nämnde förklaring, så i denna del af frågan, som i alla öfrige.
Några erinringar och tillägg få de dock nu vördsamt anföra.
Alt af dispositioner inom utstakade gränsor af de tillgångar på Hufvudlitlarne, sorn icke hvarken blifvit beräknade, eller för något användande fastställde, göra en öfverträdelse af Regeringsformens 65 §, låter icke förena sig roed denna §:s innehåll, eller med någon af de öfriges, som röra Statsregleri ngen.
Att disponera medel annorlunda, än fastställdt blifvit, är visserligen lika möjligt som fattligt; men att, der ingen fastställelse egt rum, ändock kunna bryta emot densamma, är hvarken möjligt eller begripligt.
Detta axiom, som svaranderne åberopa till stöd för sitt försvar mot denna del af anmärkningen, eger den klaraste tillämpning på saken, ty Hufvudtitlarnes besparingar, liksom öfverskotten, tillhöra det slags Statstillgångar, som icke blifvit och icke kunna blifva såsom de öfrige fastställde, och 65 § Regeringsformens uttryck: ”Dessa ”medel må icke annorlunda användas, än fastställdt blifvit;” kan rimligen icke hafva afseende på okända medel, titan endast på de efter 62 § bestämde summebelopp för hvarje titel, och dessas användande endast inom titeln, på sätt vi i detta svaromål redan anfört.
Beträffande åter fråga om ersättning för bristen å andra Hufvud titelns besparingar, så förhåller dermed sig så, att hvarje anmärkning med ansvarspåföljd för den vid 1834—1835 årens Riksdag befunna brist förbjudes ovillkorligen af Riksdagsordningens 76 §; och i afseende på den brist, som å dessa så kallade besparingar uppkommit emellan nyssnämnde Riksdags början och den sistas, härflyter densamma, i afseende på utgiften, till ganska ringa del från Regeringens anvisningar, och, till ganska betydlig del, från de temporära lönfyllnader, som Rikets Ständer 1834 beslöto skulle utgå af ofvannämnde titels besparingar.
Att anmärkning skett mot de förra, tro Svaranderne ej vara rättvist, och att ersättning lör dem yrkas, anse de fullkomligen olagligt.
Med samma beslut om Embetsverkens iiya Stater 1834, som Rikets Ständer fattade 1840, hade begge dessa orsaker till bristen undvikits.