Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ropa, ryt, ty kanske sofver han eller är han döf!
– Herre, hvad är din vilja?
– Dumhufvud!
Galning!
Begriper du ej, att det är ett infall?
Ett herrligt infall vid alla englar!
Så, bort till hålan, lägg dig vid dess rand och ropa ned i helvetet:
Apollon!
– Du skämtar väl icke, herre?
– Ve dig, om jag skämtade!
Osius nalkades åter, hålan, som nu gapade med bredare svalg.
De öfrige gestalterna makade sig mot dörren, likasom fruktande hvad komma skulle.
Deras herre drog kapuschongen tillbaka, kanske för att höra bättre, och lät fackelskenet fritt falla på sitt dystra, gulbleka, skarpt markerade ansigte.
– Högre! röt den gulbleke.
– Skurk, hvar är din röst?
– Apollon!!
Ropet, som denna gång gjorde heder åt den nye Stentor, blef, hvad måhända ingen af de närvarande väntat – besvaradt.
Ur jordens innandömen uppstego toner, dofva som bullret af en aflägsen åska.
Det var som om en här af demoner, bundna i grottorna dernere, hade vaknat till medvetande af sina kedjor och suckande undrat hvem som störde deras hvila.
När det underjordiska bullret upphört, herrskade djupaste tystnad i templet.
Endast Osius visade tecken till lif, ty han ryggade tillbaka från djupet, vid hvars rand han stod.
– Bah! utbrast slutligen den gulbleke, – det var genljudet af din röst, Osius, och ingenting annat.
Man säger, att det finnes milslånga gångar och salar dernere.
Den rösten siar icke.
Halloh, fortfor han och steg intill hålan, – halloh, du dernere, hvem än du är, hvad säger du om rebellen Julianus?
Samma dofva underjordiska buller rullade ännu en gång under deras fötter.
– J hören!
Inga begripliga ord!
Endast mummel, mummel, äfven då det gäller afgrundens bäste vän.
Först talade han flödande hexametrar, denne Apollon, så blefvo hans verser något knaggliga, så nedlät han sig till prosan, skaldeguden, och nu – mummel!
– Hur hans tunga flödar af hädelse, tänkte Osius och kanske flere af de närvarande.
– Vi äro Kristianer, men böra dock icke reta de hedniska magterna.
– Apodemius, hvad synes dig om det här skämtet? frågade den gulbleke skrattande.
– Renaste attiska salt, o herre!
– Förtjenar det icke fortsättas?
– Din nåd bereder oss ett gränslöst nöje.
– Orakelboken, hvar är hon?
– Förmodligen i något af sanktuarierna.
– Fort dit! följen mig!
– Vid Gud, han rörde ögonen och vinkade med handen, hviskade en af de beväpnade till en annan.
– Hvem, hvem?
– Apollon ... bilden menar jag.
Och jag ...
Jag såg något hvitt skymta derborta vid pelaren.
Må Gud och hans englaskaror bevara oss!
Han nickade åt den punkt, der Krysanteus’ dotter, mer död än lefvande, låg nedsjunken bakom det skyddande altaret.
De begge män, som hviskande fört detta samtal, medan de följde de öfrige bort emot opisthodomen, buro under sina kappor gardescenturionernas lysande vapendrägt.
Med tillhjelp af sitt korta romerska svärd lyckades Osius bända upp den murkna dörren, innan den gulbleke hunnit mer än en gång stampa i golfvet af otålighet.
– Närmare med facklan! ljöd den befallande rösten inifrån sanktuariet.
– Skatter finnas här inga.
Eusebius och Apodemius, jag säger er ännu en gång, J ha’n plundrat skamlöst ...
– Herre, här är fyndet!
– Ha, låt se!
Idel lösa blad!
Apollon har hunnit att hopa flera lögner än jag trodde på sitt samvete.
Tag handen full, Eusebius.
Det är nog för det skämt, vi vilja anställa.
Männerna utträdde åter ur sanktuariet.
En af dem bar i handen en mängd af blad, på hvilka forntida orakelspråk, gifna af den Delfiska Apollon, blifvit upptecknade.
De hade blifvit förvarade med samma omsorg som de sibyllinska utsagorna.
Men lika som för dessa och för heliga böcker i allmänhet, föredrog man framför rulle- eller kodexformen att samla dem i ett skick, som skulle påminna om deras tillkomst och oberoende af hvarandra, kanske äfven om de mythiska sibyllornas sed att skrifva sina spådomar på löf, dem de enligt skaldernas beskrifning kastade i floden eller spridde för vinden.
När gruppen åter stod under lampan, hvars sken var stadigare än det flämtande blossets, aftogo på befallning tvenne af männerna de hjelmar, de buru under kapuschongen och framräckte dem att fyllas med de ur sanktuariet röfvade papperen.
– Begripen J mig nu? sade den gulbleke med ett ihåligt skratt.
– Vi skola fuska i kläromantien.
Du, Eusebius, drager ur Marcelli hjelm för Julianus ...
– Anathema öfver hans namn! mumlades i korus.
– Och jag drager ur Osii för mig sjelf.
Apollon, hvarhelst du är, i Olympen eller helvetet, så manar jag dig nu att styra våra händer till det rätta!
Har du någonsin uppenbarat hvad tiden bar i sitt sköte, så gör det nu!
Den gulblekes ton förrådde i detta ögonblick allt annat än skämt.
Han mumlade mellan tänderna en besvärjelseformel, stack derefter handen i Osii hjelm och framdrog en pergamentlapp.
Eusebius gjorde detsamma ur Marcelli och räckte det på slump fångade papperet åt sin herre.
Den gulbleke genomögnade först det för Julianus af lottningen bestämda orakelspråket, och dragen i hans dystra ansigte tycktes stelna – derefter det för som skulle gälla för honom sjelf.
Hans omgifning betraktade honom med yttersta oro.
Det dröjde några ögonblick, innan han öppnade sin mun och sade med matt röst:
– Eusebius, din arm!
Eusebius skyndade att stödja den vacklande.
– Konstantius, min herre och kejsare, utbrast han.
– Det är ingenting.
En plötslig matthet.
Den häftiga ridten har medtagit mina krafter.
Vänner, låtom oss gå, tillade han efter en paus.
– Ingen dödlig må veta, att jag varit här!
Innan jag nedlägger mitt hufvud, skall detta djeflanäste vara rifvet till sina grundvalar.
Konstantius, ty det var han, romerska rikets kejsare, Konstantini son, lemnade templet, stödd på sin kammarherre Eusebii arm, omgifven af sina följeslagare.
I Apollons lund väntade deras hästar.
En half timma derefter hade de den delfiska dalen bakom sig.
Några dagar derefter mönstrade han i Antiokia den här, med hvilken han dragit från persiska gränsen, för att möta Julianus.
Med undantag af hans närmaste förtrogne visste ingen, att han under dessa dagar lemnat sitt palats.
När Krysanteus vid pass en timma efter ofvan beskrifna scen, i den första morgongryningen, nalkades templet, fann han sin dotter sittande på trappan till försalen, med hufvudet lutadt mot en pelare, och de mörka lockarne, fuktade af morgondaggen, spridda af vinden, svallande öfver marmorbleka kinder.
Prokonsuln i förlägenhet.
I biskopliga palatset.
– Klart som dagen, eller huru, lysande och ädle herre?
Har jag icke tydligt ådagalagt, att Athanasios är en sofist eller snarare alldeles icke sofist, utan sämre än en sofist, ty sofisten gör dock skenbart riktiga slutledningar?
Denna fråga utgjorde en af länkarne uti ett samtal eller en samtalsvis hållen föreläsning, som en vacker afton egde rum i tepidariet till det guld- och marmorskimrande badhus, som Herodes Attikos hade skänkt Athenarne.
Tepidariet var en med marmorgolf, väggmålningar och kasetteradt tak smyckad, dunkelt upplyst sal, i hvars vällustigt varma, af vällukter mättade luft badgästerna uppehöllo sig, innan de begåfvo sig till varmvatten- eller svettbadet, och dit de sedan återvände, för att undergå de mångfaldiga frotteringar, som utgjorde badets sista och högsta njutning.
Personen, hvars fråga vi här ofvan återgifvit, stod insvept i ett lakan och demonstrerade – än med högra pekfingret vid sin långa och tunna näsa, än ritande med samma finger dialektiska kretsar i sin venstra hand – framför en liten tjock figur, som afklädd hvilade på en af salens med svällande kuddar försedda bronssoffor, omgifven af slafvar, hvilka ur flaskor af krystall och alabaster öfvergöto hans lemmar med oljor och parfymer, samt förtrogne med frotteringens alla mysterier fullgjorde dessa med största ifver och ordentlighet.
Den tillfrågade, som befann sig i badnjutningens sjunde himmel, svarade blott med ett stånkande ljud, som uttryckte på en gång stundens behaglighet och hans otålighet öfver att störas i den fulla, odelade njutningen af sin kroppsliga tillvaro.
Mannen i badlakanet tydde det grymtande ljudet som ett bifall och fortfor:
– Att Origines i vissa stycken hyste kätterska meningar är icke blott min enskilda åsigt, utan kan jag i detta fall åberopa Epifanios’ vittnesbörd och flera andras.
Athanasios rentvår honom förgäfves.
En Mohr blir icke hvit, om han också nio gånger om dagen toge kallbad, duschbad, varmbad, svettbad och låte gnida sig med borste och pimssten af alla slafvar i de här välsignade thermerna.
Mohren är och förblir svart, lysande och ädle Annæus Domitius, eller huru?
Ett nytt stånkande och ett otåligt grin blef svaret.
– Men för att nu återkomma till Athanasios, fortfor den theologiserande badgästen, – så finnes väl ingenting löjligare och tillika oblygare än hans påstående, att kyrkomötet i Nicæa, bedröfligt i åminnelse, när det antog ordet homousios, öfverensstämde med och bekräftade de Antiokeniske fädernes beslut, som förkastade just samma kätterska ord ?
Hvad gör nu Athanasios, för att reda sig ur denna klämma?
Den sofisten säger, att de begge mötena menade samma sak, när de förkastade samma ord.
Nu frågar jag ...
– Nej, nej, nej, fråga mig icke, utbrast Annæus Domitius med en förtviflad ansträngning.
– Jag gillar i förväg allt hvad du yttrat och ämnar yttra.
Du gör mig en tjenst, om du flyttar dig något åt sidan, ty du ser, att du hindrar mina slafvar i deras förrättning ...
Ack, hvad lifvet är uppfyldt af besvär!...
Karmides, min ögonfägnad, hvar är du?
– Här, min älsklige prokonsul! svarades från en annan af slafvar omgifven soffa.
– Ack, den fördömde pratmakaren!
Huat hanat haut
Ista pista sista
Domiabo elamnaustra.
– Hvad säger du, min Annæus?
– Ack, jag läser en besvärjelseformel, som min gamla amma nyttjade mot gikt och ledvrickning, men som kanske äfven hjelper mot närgångna pratmakare.
Mannen i badlakanet var synbarligen mycket stött öfver denna vändning i samtalet.
– Prokonsuln umgås med utsväfvande hedningar, men tål ej, att hans fattiga bröder i församlingen nalkas honom på tio stegs afstånd.
Han är en half hedning ... och för öfrigt allt för inskränkt för att begripa theologien, mumlade han till sig sjelf, i det han med högtidliga steg vandrade fram och åter i tepidariet.
Han försvann derefter genom dörren till afklädningsrummet, hvarifrån man snart genom sorlet af röster hörde hans stämma i de spridda orden:
Nicæa ...
Origines ...
Athanasios ... homousion ...
Antiokia ...
Paulos af Samosata, o. s. v.
Att theologisera var i denna tid både mod och behof.
Kyrkomötenas ordtvister skulle icke hafva skakat verlden så som de gjorde, om de ej funnit genljud i de oräkneliga folkmassorna.
Despotismen hade qväft allt deltagande för statssaker; den nya statsreligionen bannlyst filosofien; litteratur och konst voro döende; hågen för materielt förvärf förkolnad genom de inbördes krigen och regeringens roflystnad.
Hvarje
Kristian måste välja sin plats bland de stridande partierna, då sjelfve hedningen icke kunde undgå att fråga efter de orsaker, som förvandlade de stora städernas kyrkor till blodbestänkta slagtarhus och förde brandfacklan till de aflägsnaste byar i Paflagonien och Afrika.
Endast theologien besvarade denna fråga.
Och theologien skulle nu besvara alla frågor, som den forskande anden uppkastat.
I segerfröjden öfver att ändtligen hafva vunnit den fasta grundval, som filosofien förgäfves sökt i förnuftet sjelft, uppgingo alla sträfvanden i det enda att med facklan, tänd vid uppenbarelsens ljus, belysa de gudomliga och menskliga mysterierna.
Icke underligt.
Tröstlösheten af den förintelse, hvari filosofien upplöst den gamla folkreligionen, hade i millioner menniskosjälar varit alltför djup, för att icke detta begär skulle framträda med oerhörd styrka.
Att sysselsätta sig med theologien var således ett behof för tiden, och der det icke kändes såsom sådant, var det en modsak.
Allt var färgadt af theologien: kejsarens drömmar, hofvets kabaler, skolornas skriföfningar, damernas konversation, samtalen på torg och gator, larmet på cirkus, de enskilda tvisterna, de inbördes krigen.
Kunde Annæus Domitius med sin gammalromerska trollformel bortmana figuren i badlakanet, så återstodo honom otaliga andra af samma slag, ty de hvimlade som mygg, hvarhelst en anständig Kristian kunde sätta sin fot.
Och dit hörde väl äfven badhusen, ehuru många Kristianer förvisade renlighetens hedniska dygd till litanian.
Sedan Annæus Domitius och Karmides genomgått badslafvarnes sista manipulationer och derefter blifvit iklädda de drägter, som deras egna i samlingssalen väntande slafvar hållit i beredskap, uppgjorde de ett gemensamt program för den nästkommande dagens nöjen och skiljdes åt.
Karmides gick med några andra vänner till det i grannskapet af tepidariet varande biblioteket, der Olympiodoros väntade dem, för att uppläsa sitt nyaste skaldestycke: en lättsinnig skildring af hvardagslifvet i Olympen.
Domitius var nu som alltid jägtad af statssaker.
Han ilade till biskopliga huset, ty Petros hade genom en diakon framburit sin önskan att samma afton få tala med prokonsuln öfver Akaja.
Skymningen var redan inne, då Annæus Domitius lemnade thermerna.
I tempelportikerna voro lamporna tända: facklor brände vid alla offentliga byggnader, kring gudarnes och heroernas stoder: gator och torg voro öfversållade af fotgängares lyktor.
Domitius svepte sig i sin mantel.
Hans panna var rynkad.
Redan Karmides hade hos prokonsuln upptäckt en viss tankspriddhet, en viss kallsinnighet, när de öfverlade om bästa sättet att döda morgondagen.
Prokonsuln var i sjelfva verket upptagen af ganska allvarsamma saker.
En skara af demoniska
Om och Men sleto hans hjerna.
Fördömda skrifvelse!
Kejsarens regering berättigar mig att taga Krysanteus’ hufvud, men befaller mig det icke.
Den skänker mig en gåfva, som jag ej vill ha, och när den lägger filosofens hufvud i mitt knä, höjer den svärdet öfver ett annat, som är mig oändligt dyrbarare, nämligen mitt eget.
Hvem kan veta, huru länge den närvarande regeringen skall bestå?
Underrättelserna från krigsskådeplatsen äro för Julianus dels gynnsamma, dels ogynnsamma.
Antag, att Julianus segrar!
Hur går det mig då, om jag tagit min vän Krysanteus’ hufvud?
Julianus är hans lärjunge, vän och beundrare.
Det första hufvud, den nye kejsaren låter afslå, blir då mitt.
Han skall utan förbarmande offra Senekas ättelägg åt Platonikerns skugga.
Hur går det mig, om jag med egen fara har skonat Krysanteus?
Jag blir ett dyrbart föremål för min nye kejsares obegränsade tacksamhet.
Han skall linda mig i ömma omsorger.
Han gör mig till prefekt i Rom, till konsul, och mitt namn går till odödligheten i evig förening med en af länkarne i tidens årskedja.
Ännu om tusen år härefter måste skolgossarne inpregla i sitt minne, att den eller den märkvärdiga händelsen inträffade året Annæo Domitio et Q. Q. consulibus.
Men, tyvärr, här möter nu ett annat antagande.
Konstantius segrar!
Hur gestaltar sig då mitt öde, om jag tydt berättigandet för hvad det är: en försigtigt gifven befallning?
De ännu mägtige hedningarne skola fattas af förbittring, och kejserliga regeringen skynda att hvälfva hela skulden på dådets verkställare.
Derpå är skrifvelsens bokstafslydelse just beräknad.
Fördömda vare de listige räfvarne i kejsarens omgifning!
Om jag deremot har låtsat missförstå befallningen, så tyder man det lindrigast såsom oduglighet och utan öfverdrifven stränghet som ett misstroende till kejsarens lycka, en afsigt att rädda mig sjelf, för den händelse, att rebellen skulle intaga thronen.
O ve! hvad skall jag nu göra?
Medan Annæus Domitius ömsevis svär vid helgonen och vid Olympens gudar öfver sin olycka, ila vi honom i förväg till det biskopliga palatset.
Utanför porten till detta står, som vanligt vid denna tid på aftonen, en hop tiggare, som vänta på allmoseutdelningen och under tiden ordna sina lumpor så, att de icke må skyla de sjelfslagna, ohyggliga såren.
Har man lyckligt funnit en väg genom denna vedervärdiga skara och genom förstugugången inkommit i aulan, skönjer man i den skumma pelargången närmast vestibulen en samling menniskor, som vänta på audiens: dels hedningar, som vilja anmäla sitt beslut att öfvergå till kristna läran, dels rättsökande Kristianer, som föredragit att hänskjuta sina tvister till Petros i stället för den verldsliga domstolen.
På den öppna gården och i pelargångarne närmare intill det i bakgrunden belägna embetsrummet, synas, vid skenet af tvenne facklor, grupper af prester, som afvakta sin förmans befallningar: presbytrer, diakoner, besvärjare och föreläsare, inbegripne i hviskande samtal om de sista nyheterna rörande affällingen Julianus, om ryktet, att Athanasios varit sedd i nejden af Athen, och framför allt om den högst vigtiga underrättelse, som just samma afton kommit biskopen tillhanda från Konstantinopel.
Homousianerna derstädes hafva blifvit gräsligt tuktade, när de med våld velat hindra flyttningen af den helige Konstantini qvarlefvor från det förfallna kapell, hvari de hvilat, till en af Homoiusianerna uppbyggd kyrka.
En presbyter hviskar till de omkring honom lyssnande diakonerna, att enligt hvad biskop
Petros sjelf berättat honom, hade brunnen utanför denna kyrka blifvit fylld med kättarlik, och kättarblod hade öfversvämmat rännstenarne i stadsdelen deromkring.
Ett förebud till hvad komma måste äfven i Athen – så tänkte inom sig alla.
Vi inträda i embetsrummet, en aflång sal, i midten upptagen af ett stort bord, vid hvilket tvenne prester, biskopens sekreterare, äro sysselsatte den ene med skrifning, den andre med räkning af penningar.
Lutad mot bordet, med blicken riktad mot bakgrunden af rummet står en yngling, knappt hunnen ur gosseåren, iklädd en föreläsares presterliga skrud.
De, på hvilka hans stora, feberglänsande ögon äro fäste, och hvilkas samtal han uppmärksamt följer, äro tvenne högvexta, vördnadsbjudande män af för öfrigt mycket olika utseende: den ene är Petros, biskopen af Athen, den andre Krysanteus, den hedniske filosofen.
Den nya smaken, den kristianska, har åt det biskopliga embetsrummet gifvit en prydlighet, värdig dess bestämmelse.
Det upplyses af tvenne phari: skålformiga, på gjutna pelare hvilande lampor, men det trånga fönstrets höjd öfver golfvet ger det äfven vid lampskenet ett dystert utseende.
Väggarne, målade med azurblått, äro genom meandrar och arabesker indelade i fält, som innehålla hvart sin kristliga symbol.
Fisken, som i den fornkristna symbolikens minnesmärken sällan saknas, är målad i guld öfver dörrfältet12.
I de öfriga fälten, ser man Lammet med korset; evangelisternas tecken:
Engeln, Lejonet, Oxen och Örnen; andens Dufva, försynens Öga, vaksamhetens Tupp, fasthetens Klippa, fridens Oljeblad, segrens Palm, uppståndelsens Fenix, med flera dels egna, dels från antiken hemtade symboler.
I bakgrunden hänger en oljemålning:
Kristus såsom Orfeus, med frygisk mössa och lyra på armen, spelande på henne, medan lejon och tigrar hvila vid hans fot, och brokiga fåglar lyssna i trädet, hvarunder han sitter.
Under denna tafla, på det med mosaik inlagda bordet, mot hvilket Petros nu under samtalet med Krysanteus stöder sin knutna hand, står en i elfenben skuren bild, föreställande Kristus såsom ung herde, i kort tunika, smekande det återfunna lammet.
Tunikan är öfverhöljd med ädelstenar.
Den unga konst, som alstrat dessa begge verk, är ännu bunden vid antika motiver; dess hela egendomlighet ligger i teknikens råhet och grannlåtssträfvandet.
Orörd af en ny folkande är hon i sjelfva verket ännu den gamla konsten, men i dess aldra djupaste förfall.
I motsatta ändan af salen står ett gyllene kors och i grannskapet af detta en för tillfället öppen kassakista.
Aldrig har ett samtal öppnats i kyligare och mer afmätt ton än det emellan den kristne biskopen och den hedniske filosofen.
Petros dolde ett hat, som han verkligen hyste, men sökte i ton och hållning gifva tillkänna en föraktfull öfverlägsenhet, hvaraf han icke var mägtig.
Han lade endast lefnadsvettets band på den djupa, instinktmessiga ovilja, han kände för de athenske Kristianernas biskop.
De begge vid arbetsbordet sittande presterna läto icke af samtalet störa sig i sina sysselsättningar.
Disciplinen förbjöd dem att med ett ögonkast yppa sitt intresse för samtalet och de samtalande personerna.
Men deras öron voro spända, och de förlorade icke ett ord af hvad de ville höra.
– Du har några dagar varit borta från Athen, sade biskopen till Krysanteus.
Och du har tillkännagifvit, att du önskade ett samtal.
– Du återkom just i rättan tid, för att erhålla del af ett edikt, hvarom den förste af stadens valde embetsmän är skyldig att taga kännedom.
Och det är du, som har att meddela mig det?
– Du måtte då göra det å prokonsulns öfver Akaja vägnar, ty hitintills har det varit han, genom hvilken kejsaren kungjort staden Athen sin vilja, sade Krysanteus med uppriktig förvåning, ty det förekom honom besynnerligt, att en kristiansk prest skulle delgifva honom befallningar från regeringen.
Petros besvarade icke denna fråga, utan vände sig till den penningräknande presbytern.
– Är räkningen slutad? frågade han.
– Slutad, högärevördige fader, svarade denne, i det han tillsnörade pungen, i hvilken han nedlagt de räknade silfvermynten.
– Clemens, min älskade son, fortfor biskopen vändande sig till den unge föreläsaren, – tag denna summa och utdela henne till de väntande arme bröderna.
Jag vet, att de helst emottaga allmosan ur dina händer.
Tillsäg på samma gång de rättsökande, att de återvända i morgon vid vanlig tid, och de nådesökande, att de nu hafva företräde.
Gossen i prestdrägt spratt till såsom ur djupa tankar, då han hörde sitt namn.
Hans blick hade oafvändt varit riktad på Krysanteus’ ansigte och gestalt.
Det var första gången han såg den athenske erkehedningen, om hvilken biskopen så ofta än med harm, än med ömkan, hade talat till honom.
Men bilden, som Clemens, på grund af biskopens ord, hade i fantasien målat af den bekante filosofen, öfverensstämde icke med verkligheten.
Clemens ville tvinga sig att upptäcka något hårdt, öfvermodigt, sjelfkärt eller demoniskt i detta ansigte.
Det var i detta bemödande han nu blifvit störd.
Då Petros vände sig bort från Krysanteus, hade denne vid ett ögonkast öfver salen varseblifvit den unge presten.
Clemens var blek och spenslig, men hans anletsdrag strålade af en serafisk renhet, som trängde till den skönhetsälskande Athenarens hjerta och uppfyllde det med deltagande.
Det förekom honom som en grym lek af ödet, att en så späd och älsklig varelse redan blifvit iklädd en drägt, som dömde honom att afsäga sig själens sjelfständighet och hjertats naturligaste böjelser.
Clemens hade nyss aflägsnat sig genom dörren till aulan, när denna utifrån öppnades af ostiarien för en liten hop af män och qvinnor.
De voro nådesökande, det vill säga hedningar, som begärde att upptagas i den kristna församlingens gemenskap.
Det var svårt att af deras yttre gissa, hvilka bland dessa menniskor drifvits hit af hjertats behof och hvilka af verldsliga beräkningar.
De syntes alla tillhöra den olyckligaste samhällsklassen.
Midt i hopen visade sig en man, som bar mantel öfver sin tunika, en trasig mantel, men som talade om bättre dagar.
Hans lätta, fria åtbörder skiljde honom ytterligare från de öfriga, som tysta och vördnadsfulla stannade vid dörren.
Denne man var sista ättlingen af en athensk slägt, som räknade sina anor från Ifikrates.
Han tog tvenne steg framåt i salen och ämnade just med vanlig oblyghet framställa sitt ärende, då han hastigt varseblef Krysanteus.
Mötet var honom mycket obehagligt och nära att bringa honom ur fattningen.
Men han fann sig hastigt nog, kastade en blick af låtsad förvåning öfver salen och utbrast:
– Vid Zeus! detta var ett löjligt misstag, en Odyssé i smått!
Du måste ursäkta mig, min biskop.
Jag söker icke dig, utan din granne, min förträfflige vän antiquarien.
Med dessa ord svängde han om på hälen, hälsade med oförskämd förtrolighet Krysanteus och lemnade salen.
Petros vände sig nu till de nådesökande och sade med eftertryck i tonen:
– Barn, J hafven hitkommit, för att räddas ur det hedniska mörkret och tillfångataga ert förnuft under Kristi lydnad?
– Välan, uppgifven edra namn och bostäder för denne broder presbyter.
J erhållen af honom skriftliga intyg, som, uppvisade för prokonsulariske skattmästaren, förskaffa eder nya högtidsklädningar.
Iklädda denna drägt, infinnen J eder nästa Guds hvilodag i vår storkyrka, för att emottaga handpåläggningen till nytt lif, hvarefter J egen att hos nämnde skattmästare på samma intyg uppbära hvar och en tio guldstycken.