Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Consl.Ulsk:s skyldighet är sedermera alt söka sammanjemka dessa olika äsigter lill ett helt förslag och detta förslag till Stånden framlemna; hvarvid Utsk. likväl icke äger rättighet alt vid sitt förslag göra andra förändringar, än dem, som stödja sig på de anmärkmr, som inom de olika RiksSl:n blifvit afgifne.
Gonst.Utsk. kan således icke behandla en fråga på samma sätt, sora hvarje annat Utsk. äger rätt att göra, då ett dess betänk, återremitteras.
Om nu R. o. Ad. förklarar Const.Utsk:s förslag för oantagligt, så blifver ock följden, alt R. o. Ad. helt och hållet nedlägger sin röst öfver det nya beslut, som Const.- Ulsk., med anledn. af de 3:ne öfrige Ståndens gemensamma tankar, kommer alt falla, hvarjemte R. o. Ad. utsätter sig för den förebråelse, att, just genom nedläggande af denna sin röst, icke hafva velat, sä vidt som vid denna riksdag kan äga rum, medverka lill ett nyttigt slut på denna fråga.
Ty att, på sätt Hr Mannerskantz föreslagit, hvartill Hr Lagerhjelm äfven samtyckt, tillägga de orden, att R. o. Ad. förklarar Const.Utskrs förslag för oantagligt, men anser en representationsförändring nödig, det bevisar detsamma som intet, utan tjenar blott till alt gifva laslarenom anledning att uttyda delta uttryck om nödvändigheten af en representationsreform, såsom blott ett tomt munväder.
Jag ämnar icke försvara Gunst.Ulsk:s förslag; jag har sjelf reserverat mig emot åtskilliga punkter i detsamma, som jag ogillar.
Men dä del (innes en utväg för R. o. Ad. att vidtaga de förändringar vid Gunst.Utsk:s förslag, som kunna leda till gemensam nytta för fäderneslandet, så skulle jag anse, att R. o. Ad. nu borde framställa dessa anmärkmr, till det afseende Const.Ulsk. derå kan komma all fästa.
Man hai- klandrat Ulsk:s förslag i 3:ne hufvudsakliga punkter.
Man har ansett, att einbelsmannaväldet der hade för mycket insteg.
Nåväl, mine Hrr, hvarföre icke då uttala denna tanka?
Antalet är likväl, efter min uträkning, icke så stort, som någre talare här velat påstå.
Jag anser, att det bestämdt icke linnas i de båda kamrarne mera än 24 ledamöter, som äro blott och barl embetsmän, således 12 i hvardera kammaren.
Af hvad beskaffenhet de öfrige valde medlemmarne blifva, beror på valen, och kan icke förmedelst någon uträkning bestämmas, alldenstund delta beror af de väljandes individuella åsigt.
Jag räknar icke eller PreslSt. lill embelsmanuaclassen.
Man har vidare klandrat Utsk:s förslag, derföre alt det icke gör de båda kamrarne nog ka8 H. " ~ 35 274 Den 13 Mars f. m. raktersskilda.
Della ord kan faltas på mångahanda säll; hvarföre då icke uttrycka hvad man dermed menar?
på hvad sätt man skulle vilja hafva dem sammansatta?
Hr Lagerhjelm har sjelf uppgjort ett förslag, som han uti sin reservation framlagt för Ständerne, och som han förmodligen anser uppfylla dessa bestämmelser.
Om R. o. Ad. äfven anser alt så är, hvarföre dä icke uttrycka det i form af en gemensam tanka?
Hvad för öfrigt de båda kamrarne beträffar, sä har den värde talare, som först yttrade sig i denna fråga, nemi.
Hr Silfverstolpe, sagt, att ”troligen skola samhällets både progressiva och conservaliva elementer finna sig lika litet tillfredsställde af ett förslag, hvarigenom ett för stort utrymme kunde anses lemnadt åt de sednare i den ena kammaren, under det att desse åter förmenade de förra hafva meia än tillbörlig andel i den andra.”
Således skulle den progressiva ytterligheten å ena sidan säga: de conservativa hafva för mycket alt säga i den öfre kammaren, och vi progressiva hafva deremot för litet att säga i den nedre; äfvensom å andra sidan, den conservativa ytterligheten skulle säga: de progressiva hafva för mycket att säga i den nedre kammaren, och vi conservativa deremot för litet i den öfre.
Hvar och en skulle således säga, att han fått för liten andel i hvardera kammaren.
Jag skulle derföre tro, att i detta fall står Ulsk:s förslag midt emellan dessa ytterligheter.
Hr Silfverstolpe har derjemte klandrat
Ståndens lika fördelning i hvardera kammaren och sagt, alt den svårligen lärer tillfredsställa de särskilda intressenas anspråk på en rättvist beräknad andel deri. ”Om”, tillägger Hr Silfverstolpe, ”det ock funnits en tid, dä de nuvarande RiksSt:n verkligen representerade alla samhällets vigligaste beståndsdelar, så har likväl delta förhållande numera upphört, och man kati med skäl påstå, att äfven om ett femte
Stånd bildades och erhölle lika andel i representationen med hvarje af de öfrige, denna fördelning ingalunda komme att slå i ett riktigt förhållande till bildning, förmögenhet och industriel verksamhet hos de médborgare-classer, som böra äga röst uti öfverläggningen om Statens angelägenheter.”
Jag medgifver, att om man önskar, att hvart och ett intresse skall hafva sin andel i representationen, så är denna fördelning icke riktigt uppgjord; ty icke står t. ex BorgareSt. i afseende på förmögenheten lika med PresteSt., och likväl hafva desse
Stånd fått sig anvisadt ett lika stort anta] ledamöter i representationen.
Skälet, hvarför Ulsk. utgått frän denna åsigt, är det, att för närvarande detta arithmeliska förhållande äger rum.
Men om man nu klandrar detta förhållande, hvarföre icke då uppgifva det, som bör kunna tillfredsställa de olika anspråken?
Den talare, som gjort denna anmärkning, befinner sig på en sådan ståndpunkt, att han bör kunna bedämma huru de olika intressena böra inom samhället och inom representationen vara afvägda.
Mig synes således, att den värde talaren hade bort uppgifva ett sätt, hvarigenom frågan hade kunnat blifva löst, eller att han åtminstone för detta ändamål hade bort gifva Utsk. en ledning; han har icke gjort det, och detta kan visserligen för R. o.
Ad. vara ett skäl att göra sammale - Ben 13 Mars f. m. 275 des, men jag anser dock det vara orätt af R. o. Ad. att icke begagna sig af sin rättighet och, i händelse R. o.
Ad. finner någon annan fördelning än den Utsk. gjort, riktigare, då uppgifva densamma.
För min del tror jag icke att denna sammansättnig af de olika ståndselementerne inom representationen skulle medföra den våda, som man förmenat; men örn den verkligen kan medföra en sadan, hvarför icke då söka minska det ena Ståndets makt emot det andra, m. e. o. söka förbättra Utsk:s förslag, genom att göra anmärkmr emot detsamma, i st. f. att rent af förkasta det, hvilket jag vågar påstå är detsamma som alt säga: vi vilja ingen förändring.
I det vidlyftigare anförande, sorn jag i går hade äran afgifva, förbigick jag det klander, som man riktat emot Utsk:s förslag derföre, att alltför många embetsman skulle enligt detsamma hafva fått sig tillerkänd andel uti representationen, eller, för att lala i de stora tidningarnes spräk, derföre att detta förslag var för mycket bureaucratiskt.
När man säger, att något är för mycket, sä gör man jemförelse.
Denna lär väl lämpligast ske med det tillstånd, som för närvarande år.
Om Högv, 1’restcSt. skall i- det nya förslaget anses höra till bureaucralcrne, så måste samma Stånd väl äfven höra dil nu; ty det skulle icke undergå någon väsendtlig förändring i sådant hänseende.
Fröt o coll, hållna hos Högloflige Ridderskapet och Adelil, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, Åren 1828, 1829 och 1850.
Femtiondenionde HäfteU STOCKHOLM.
Tryckte hos Johan Hörbergj 1835» Onsdagen den 2 7 Januarii 18 3o.
Plenum klockan half till 10 förmiddagen. jrLans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om, sedan Ridderskapet och Adeln i sista plenum bestämt att första revisionen af Stats- Banco- och Riksgäldsverken skall äga rum år i83o, Ridderskapet och Adeln skulle vilja bifalla, att de 6 Ledamöter af Ridderskapet och Adeln, hvilka hora i denna revision deltaga, nästa Måndagseftermiddag, vid pleni början, måtte af Ridderskapet och Adeln utväljas: Ropades Ja.
Fortsattes pröfningen af ConstitutionsUtskottets den 3o sistlidne September, under N:o 5i, aflåtne och, den 5 derpåföljde October e. m., på hordet lagde memorial, med förslag till ändringar i TryckfrihetsFörfattningen, och till ny redactiou af samma grundlag. 5g H. i * 4 Den 27 Jan uari i f. m.
Friherre Cederström, Jacob: Formen af den öfverläggning, som, i anledning af detta memorial om ändringar i Tryckfrihetslagen, ägt rum inom Ridderskapet och Adeln, förefaller mig såsom en Prolog till ett dramatiskt spel; ty man har ej behandlat sjelfva ämnet i detailer, utan blott framställt allmänna reflexioner Öfver det hela.
Likväl hafva dervid förekommit några framställningar af den märkliga art, att de påkallat mitt yttrande derom.
— Bland dessa är äfven Herr Cederschjölds yttrade farhåga för hysteriska anfall under denna öfverläggning inom Riddarhuset.
Jag skulle tro, att något sådant ej borde komma i fråga bland Representanterne, och att deras Physik ej behöfde ingå i discussionen och komma i beräkning, då de öfverlägga örn Rikets angelägenheter.
— Af Herr Hjerta har blifvit yttradt, att, som de föreslagne ändringarne i TryckfrihetsLagen icke vore af behofvet påkallade, Ridderskapet och Adeln borde till ConslitutionsUtskottet återsända Memorialet, med tillkännagifvande af denna opinion, såsom Ståndets gemensamma tanka.
Deraf skulle följa, att, tvertemot Grundlagens föreskrift, Rikets Ständer skulle afgöra en fråga örn ändring i Grundlagen vid samma Riksdag, som frågan blifvit väckt.
Således kan Hr Hjertås förslag i detta fall omöjligen antagas.
Herr Hjerta har sagt sig anse förslaget såsom ett motstånd mot yttranderätten.
Jag tror, att om vi öfver - Den 27 Januarri f. ra. 5 enskomma derom, att med yttranderätt ej förstås annat, än hvad som öfverensstämmer med en hvars rätt, så kan yttranderätten ej anses vara genom Utskottets förslag för nära trädd.
Jag vill derföre ej påstå, att Utskottet har fullkomligt rätt i hvad det föreslagit; det tillkommer Rikets Ständer vid nästa Riksdag att antaga eller gilla det; men antager man, att enskild rätt blifvit utan ansvar förnärmad genom missbruk af tryckfriheten, och att lagen derom således är felaktig, så finnes visserligen skäl för Förslaget att ändra den.
— Samma person har om vår Juryinrättning i tryckfrihetsmål yttrat sig på det motsatta sätt, att han först försvarat den, och sedan förklarat den vara så illa sammansatt och ändamålslös, att de af Parterne valde Jurymän voterade hvardera för sin Principal, och följakteligen Domstolens tre Jurymän ensamme afgöra saken.
Yid ett sådant förhållande hemställer jag till den värde Talaren, om han ej vill medgifva, att Jury-Ledamöternes antal minskas från 9 till 3, så att pluraliteten blir två mot en, i fall ej alla tre äro ense; resultatet blefve ju då detsamma, som Hr Hjerta säger äga rum vid nuvarande Jurylnrättning.
Kanske torde han dock, likasom jag, finna betänkligheter härvid, och inse Juryns olämplighet och osäkerhet.
Om man vill följa principer vid lagstiftning, så är enhet deri nödvändig.
Öfverallt, der undantag härifrån ägt rum, hafva enskildte privilegier 6 Den 17 Januarii f. ra. uppkommit på andras bekostnad, till exempel Skråinrättningar och serskilte
Domstolar, i rak strid mot rättsprinciperne.
Är man ense om behofvet af en sådan enhet, så måste man antaga, alt, om Jury skall finnas i tryckfrihetsmål, den äfven bör existera i afseende på alla andra slags brott; men då alla fyra RiksSlånden, i följd af andra länders exempel, funnit betänkligt att antaga Juryinrättningen i afseende på alla brottmål i allmänhet, är ej skäl att bibehålla den för brott mot tryckfriheten, helst ansvaret derför vanligen är mindre. -— De Talare, som i förra plenum yttrade sig i saken, hafva ej gjort sig rigtigt reda, hvarföre Tryckfrihets-Lagen tillkom, och 86 § RegeringsFormen jemte 1734 års lag ej ansågos tillräcklige.
Orsaken var den, att man tyckte missbruk af tryckfriheten mot enskilde personer så mycket bero af uttryckens mer eller mindre tydlighet, att
Domaren vid deras bedömande kunde blifva villrådig, och man ansåg Kongl. Maj:t genom Högsta Domstolen kunna mellan Riksdagarne gifva Lag-förklaringar, hvarigenom
Tryckfriheten kunde blifva blottställd för inskränkningar.
Till förekommande deraf uppstod fråga att inrätta Jury för desse förbrytelser och stadga en serskild Grundlag för Tryckfriketen, så att den ej skulle kunna ändras af Högsta Domstolen, och ej eller förkastas af de begge Slatsmakterne.
— Man har här fästat sig vid den för - Dtn 27 Januarii f. m. 7 ändring, som vid 1812 års Riksdag i så constitutionsvidrig form infördes uti TryckfrihetsLagen.
Jag gillar ej Indragningsmakten nu mera ari då, den är arbitraire och står ej väl tillsammans med lagbunden frihet och samhällsordning.
Men då den finnes, bör den ej afskaffas annorledes än i laglig ordning, likasom Juryn, enär den ej uppfyller sitt ändamål. — En Talare har sagt, att han, straxt efter Juryns upplösning efter fattadt beslut, på RiddarhusTorget hört omtalas allt hvad inom Juryn passerat.
Jag hemställer, om icke detta bevisar, att bland Juryns Ledamöter funnits någon, som brutit sin tysthets-ed.
Huru skulle väl sådane aktade Medborgare, som kallas till dylikt förtroende, vara så glömske af Edens helgd, om de ej blifvit tvungne att i Nämnden frikänna den liltalade och derföre nödsakats upplysa om rätta förhållandet och på hvilka föraktet för den brottsliges befrielse borde falla.
Om så är, vore det väl att komma från en inrättning, som till sin sammansättning är så ofullständig och skadlig; men skall den vidare fortfara, så böra Jurymännen utses på förhand af allmänna förtroendet, och förblifva oförändrade åtminstone viss tid; annars kunna missbruk omöjligen förekommas. •— Hr Hjerta bar sagt sig heldre vilja underkasta sig sina likars bedömande, än en Domstols: ett besynnerligt yttrande af honom, som sjelf är publicist.
Det vill nemligen säga, att s
Den 27 Jan nar i i f. m. han skulle dömas af andra publicister.
På samma grund skulle hvarje brottsling önska att till domare få dem, som med honom äro i samma fördömelse; men desse måtte väl ej kunna anses vara passande att dömma.
— Om häraf deri slutföljd skall dragas, att Juryinrättningen bör bibehållas, så måste jag åtminstone instämma i förslaget om den ändring deri, att Jurymännen skola utses af TaxeringsComiteerne och hvardera till Staten skatta minst 5o R:dr B:co. —-
Man har yrkat, att borgen borde ställas af hvarje Tidningsutgifvare; men det öfverenstämmer ej med 86 § i RegeringsFormen, der något sådant vilkor ej är förutsatt.
Kunskaper äro ej alltid förenade med förmögenhet, och den kunnige, som saknar den, och således har svårt att få en sådan borgen, bör väl ej deraf hindras från att utgifva periodiska skrifter.
Det är ej eller beliöfligt, om blott det iakttages, att åtal anställes mot de verklige Författarne, och ej blott mot dem, som anmält sig såsom ansvarige.
Att andra personer än de, som i sjelfva verket äro skrifternes utgifvare, åtaga sig ansvarigheten, och att de verkliga utgifvarne undslippa ansvar, är ett missbruk, i brist af åtal, men ej grundadt på lag.
Det är naturligt, att ej en annan person bör straffas, än den som begått brottet.
— Jag anhåller derföre om återremiss af Memorialet, för att få punkten om borgens ställande utesluten och de ändringar i Den 27 Januari! f. tn. 9 afseende på Juryn iagttagne, som jag föreslagit; hvarom icke, önskar jag
Memorialets antagande till behandling vid nästa Riksdag.
Grefve Frölich, David, anförde skrifteligen:
Då milt första skriftliga yttrande ådragit sig anmärkningar af en sådan man, som Friherre Lagerbjelke, kari denna för mig hedrande uppmärksamhet, äfvensom det skonsamma sätt, hvarmed han yttrat sig, icke ålägga mig någon mindre pligt, än att ställa mitt gensvar directe till honom; ehuru jag i afseende på den önskade utgången af frågan inom Ståndet häldre måhända borde hålla mig egentligen till saken.
Verkliga snillen i som alltid försmå att förkrossa sine motståndare, äga äfven det egna prasrogativ, att hos dem de kunna besegra, väcka ett begär att sträfva fram i deras fotspår.
Hvad under derföre, att jag söker följa till och med något af den form, hvarunder Friherre Lagerbjelke framställt sine anmärkningar.
Denna form skänker mig derjemte den fördelen, att under min contra-argumentation, få anse mig i en fortsatt action med Friherre Lagerbjelke individuelt, dervid jag har tillfälle, ej allenast att disculpcra mig för all syftning i mitt första anförande till personlig förolämpning, utan ock att på ett praktiskt, jag skulle nästan våga säga, dramatiskt sätt, illustrera mina# åsigtpr om tryckfrihets- eller yttranderätts-- V IO Den 27 Januari i f. ra. brott, samt deras principenliga behandling.
Allt hvad sorn hittills i detta ämne blifvit sagt, har varif nästan för mycket abstract, och har således icke kunnat, åtminstone för alla, bibringa så klara begrepp örn olikheten i procedure inför en vanlig
Domstol eller inför en Jury, som dem en verklig åskådning ensam förmår meddela.
Då Herr Friherrens filosofiska skarpsinnighet, vid forskningen i djupet af menniskans själ, icke lärer undgått alt finna denna sanning, hoppas jag ock att Herr Friherren, för de ögonblick vi tillsammans slå på denna Thea ter, täckes tillåta mig den fiction, att vi emot hvarannan nu utföra en process för yttringar af en smädelig eller ännu värre qualificerad syftning.
Icke hotad af någon verklig fara, då processen icke är verklig, kan jag också våga, samt, under medvetande af min egen underlägsenhet och Herr Friherrens stora erfarenhet, icke underlåta, att ställa mig under min värda Conlraparts omedelbara handledning i afseende på actionen; der jag, föga olikt Shakespeares-karakteren af Lejon, månsken och vägg, i midsommar-nattens dröm, måste utföra flere roller, som icke eljest tillhöra mig, och som jag blott recitalionsvis kan framställa.
Jag är af Herr Friherre Lagerbjelke angifven, genom dess muntliga yttrande i förra plenum, att hafva angripit hans karakter såsom aktningsvärd enskild man och medborgare, då jag sagt: ”att Representanten, som finnér Den 37 Januari! f. m. yttranderätten stå i fara, ilar med oro till sin plats och anar vådliga afsigter, sådana, som i sin planmässiga verkställighet skulle leda till ett oafbrutet sjunkande ned till civilisationens lägsta ståndpunkt.” Herr
Frilierren har funnit sig förolämpad af detta yttrande, och jag står, derför tilltalad, nu inför en Hof-Rätt.
Herr Friherren ådagalägger med ojäfvige vittnen och bevis, att jag under denna Riksdag stundom varit synlig på Riddarhuset såsom Representant, att jag nu personligen och med värma uttalat nämnde yttring, på ett sätt, sorn utmärkte att det var just jag, som hyste oron, som anade den elaka afsigten.
Sedan Herr Friherren på sådant sätt bevisat identiteten emellan mig och den af mig omtalade Representanten, fortfar Herr Friherren att bevisa, det han varit författare lill det förslag om sådane ändringar i Tryckfrihets-Lagen, som af mig påstodos innebära vådliga syftningar, han tvingar mig att erkänna, det jag läst detta arbete, utgifvit i hans namn, och lian drager deraf den solklara slutsatts att jag icke kunnat vara i okunnighet om dess auctor.
Från flere andre ställen i mitt anförande, t. ex. det örn Regeringens närmaste omgifning, sorn kan anses inträffa på Friherre Lagerbjelke, gör han det evident att mitt yttrande syftat på honom.
Nu, säger han, kan väl icke någon mera infernalisk plan finnas, än den, som skulle leda till fosterlandets sjunkande ned till civilisationens 12 Den 27 J a n u a 1- i i f. ni. lägsta ståndpunkt.
En person, som uttänkte, verkställde elier blott gynnade en sådan plan, vore ju sitt fäderneslands förrädare, en , man utan all moralitet och utan ära.
Beskyllningen för en sådan tendens är således i högsta måtto ärerörande.
Enligt 3 § 11 mom. af Tryekfrihets-Lagen, som hänvisar till 60 Cap. Missg.-Balken, yrkar Herr Friherren derföre emot mig ärans förlust, böter och offentlig afbön inför rätta.
Nu framträder jag som svarande:
Jag söker naturligtvis att värja mig emot detta tilltal.
Jag uppbjuder all dialektisk förmåga i mitt våld för att visa, det jag blott i allmänhet talat om, hvad livar och en Representant borde känna och befara när yttranderättens inskränkning sättes i fråga.
Jag förklarar: antingen att det icke var mig sjelf jag mente, som anade de vådliga afsigterne, hvilket jag nekar mig hafva uttryckligen yttrat, eller ock: att om jag skall nödgas medgifva, det jag anar vådliga afsigter emot tryckfriheten, och att jag är öfvertygad det desse afsigter skulle i sin planmässiga verkställighet leda till det omtalade sjunkandet, jag likväl ingenstädes sagt, att Regeringens, Constitutions-Utskottets, eller Friherre Lagerbjelkes afsigter vore sådane, nian blott velat uppmana en hvar till uppmärksamhet på deras afsigter och att i sin individuella opinion, för sig sjelf utreda, om icke förslaget, behandlingen och sam - D . n 9.7 J a 1111 a r i i f. in. 1 3 manlianget med andra fenomener kunde gifva anledning till dylika misstankar, hvilka möjligen och ostraffeligen kunde få ligga till grund för min opinion och för mitt handlingssätt, utan att jag derföre borde komma i ansvar, då jag ej expressis verbis förebrått Friherre Lagerbjelke någon sådan gemen afsigt.
Ytterligare söker jag från en annan sida visa, att Herb Friherre
Lagerbjelkes ära verkligen icke kan anses sårad genom det jag sagdt; ty, säger jag, ingen som hör eller läser mina ord, skall för det första deltaga i afskyn för den uppgifne påföljden af fäderneslandets försänkande i barbari, om han icke tilllika instämmer med mig i den opinion, att de föreslagne förändringarne i Tryckfrihets-Lagen, såsom delar af det planmässiga, skola i sin utveckling blifva så olycksaliga: dels, och för det andra, skall ingen med godt samvete, kunna i aila fall tillräkna Herr Friherre Lagerbjelke en så diabolisk syftning, utan att i sin egen misstänka construera hos Herr Friherren såsom ett afsigtmässigt förräderi mot fäderneslandets dyrbaraste intressen, hvad som endast och rimligast borde anses vara äfven hos denne upplyste mannen, ett förlåtligt, hans ära och moralitet på intet sätt besvärande misstag, då han sjelf i sin skrift på flera ställen sjelf medgifvit sig icke äga de juridiska studier eller kunskaper, som fordras för att kunna fyllest genomtränga vissa delar af förslagets detaljer.
Jag frågar på hvad grund >4 Den 27 Januarii f. m. man kan vilja förebrå mig att påbörda Friherre
Lagerbjelke elaka afsigter blott för det jag ogillar hans förslag, och anser det vådligt.
Lika litet, säger jag, kunde Carl d. XII:s ära såsom krigare, och Pitts ära såsom minister, befläckas genom den upptäckt historien nu besannat, att båda desse män, genom sina planer, bringat sine respective land nära branten af sin undergång.
De följde sin öfvertygelse, derföre står deras ära qvar, men de voro ej mer än menniskor; förde af inagter och impulser, dem de icke sjelfve alltid begrepo, kunde de göra stora felsteg.
Och de som vågat säga detta rent ut, må ej derföre anses för belackare och smädare.
Slutligen, och då jag tycker mig ännu icke hafva gjort nog impression på Kongl.
Hof-Rättens 7 ledamöter, af hvilka, vid sakens slut, blott det lagliga antalet af 5 återstår: så höjer jag min stämma och med stor frimodighet påkallar skydd af Tryckfrihets-Lagens 2:dra §.
Jag påstår att Friherre Lagerbjelkes förslag är en handling, ämnad att inverka på allmänna förhållanden.
Såsom en sådan offentlig handling tillhör den det allmänna, och följaktligen äfven mig.
Jag äger en obestridlig rätt att sträcka mina omdömen och mina yttranden till allt, hvad som kan blifva föremål för mensklig kunskap.
Har jag kunnat intränga till kunskap om planer, combinationer och afsigter, som jag dermed tror stå i förening, och som anses vådliga för allmänna Den 27 Januarii f. m. välfärden, så får jag, i tal, skrift och tryck derom yttra mig oförstäldt och öppet.
Jag har icke smädat hvarken förslagets författare, eller Utskottet, eller Regeringen, som vill genomdrifva det, men, jag förklarar ännu en gång, att jag afsk yr förslagets tendens och hafvar för dess följder.
Par terne anmanas nu att afträda, medan Rätten öfverlägger.
Åtskillige af ledamöterne lycka att det icke var så farligt sagt, och vilja alldeles befria mig, blott med så alfvarsamma premisser till domen, att de innefatta en varning för framliden att iakttaga mera hofsamhet.