Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För införsel hit fordras dessutom dubbel förfalskning, — förfalskad vara och falsk förklaring inför embetsmyndighet å tillverkningsorten, eller falskt intyg af tullkammarföreståndare eller Svensk konsul i exportorten.
Om våra tullkamrar förses med »A.
Chevalliers
Dictio naire de falsiflcation» eller dylikt arbete elter Tekn.
Instit:s anvisning, torde sällan införsel af falsk vara lyckas och försök dertill snart öfvergifvas.
Deri af Hr Wolffelt omformälda ordinära sprit, hvilken uppgifves hafva blifvit såld för 32 å 38 öre pr Svensk kanna, likasom den hvilken Hr Frih. Klinckowström i sin kalkyl omförmält, är icke någon annan än den här ofvan nämnda, som tillverkas utaf alläll eller marc.
Denna vara kan icke gerna komma i fråga att här säljas till förtäring.
Uti den Encyclopedie de Commerce, som Frih.
Klinckowström citerat, yttrar derom »Manain»: »Les esprits de mauvais gout devraient donc étre exclusivement appliqués å des usages industriels et servir soit å dissoudre les couleurs et les vernis soit å degraisser les tissus; mais quelques commercants ne se font point faute de les ajouter aux alcools destinés k la consommation et de (romper ainsi les acheteurs en leur livrant une boisson aussi malsaine å 1’estomac que desagreable au godt.
Cette Iraude huereusement se decéle d’elle méme au palais le moins delicat».
Uti en annan upplaga af samma arbete säger Dubrunfaut, Professeur de Chimie indus!rielle, att esprit de marc säljes för francs mindre än »le bon gout» par Velle.
Detta gör un gefär 36 öre mindre pr Svensk kanna.
Han tillägger: »La Lorraine en tire beaucoup parceque ses consommateurs sont familiarisés avec ce godt.
Partout aillieurs les esprits de marc servent å frelater les bons | ou sont vendus pour les opera tions de farts» (p. 894).
Hvad här af några ledamöter yttrats, att de i Frankrike noterade priser äro stadspriser med erlagd kommunal-skatt eller s. k. »octroi» är säkerligen ett misstag.
Octroi erlägges endast å hvad i staden skall konsumeras, icke på varor som föras till »entrepot» för att åter från staden utföras.
Jag liar af hvad jag läst och hört icke kunnat öfvertyga mig, att Svenska bränvinsfabrikanter löpa fara för någon svår konkurrens, till och med genom de oerhördt låga priser, som Den 7 Februari e. m. 395 elter traktatens afslutande inträffat å franskt bränvin af drufvor, och hvilka priser under dess uppförande icke perna kunnat förutses.
Annu mindre tror jag att en dylik fara förefinnes under vanliga prisförhållanden.
Klinckowström har anmärkt att i vår traktat saknas definition eller bestämmelse huru tull »ad valorern» skall beräknas.
Men just lör det denna bestämmelse finnes i föregående traktater, behöfves den icke i vår, då vi enl. 10 Art. skola behandlas lika med de mest gynnade nationer.
Jag röstar lör obetingadt bifall å traktaten.
Jag ber att med några ord få antyda de skal, som förmå mig att rösta emot Franska traktaten, och jag måste vidhålla denna min åsigt, vare sig att man betraktar frågan ur politisk eller ekonomisk synpunkt.
Om vi nu godkänna traktaten, skola väl då kommande
Ständer bindas af vårt beslut?
Det är icke jag, som skall besvara den frågan; jag väntar svar derpå.
Man har sagt att det vore orätt att här tillämpa grundlagen, men jag tror tvärtom att det just är på denna vi böra stödja oss, och icke på några advokatoriska fraser.
Ej heller kan jag finna skäl att ingå på en traktat, hvars bojor vi först efter 10 år kunna afskudda oss.
Jag vill blott exempelvis hänvisa till pag. 55 i traktaten, der nederst på sidan visas en nedsättning i importtullen till Sverige från 15 till 10 proc. för »varor, som icke kunna hänföras under någon al de i denna införsels-tariff upptagna bestämmelser, mer eller mindre arbetade.»
Sfcrs värdighet skulle lida af ett afslag, men jag tror tvärtom att R.
St:rs värdighet fordrar att traktaten afslås, och för min del röstar jag för afslag.
Hr af Forselles, Adam Magnus Philip:
Jag beder om eder uppmärksamhet på några ögonblick; jag ämnar, för att vara sä kort som möjligt, icke ingå i någon analys af traktaterne eller behandla siffrorna, förut af så skicklige talare lullgjordt, — men vill blott i allmänhet nämna några ord, innan jag öfvergår till mitt egentliga yttrande.
En större stadga i tulllagstiftningen är enligt min tanke hvad Sverige behöfver och det länge saknat; — millioner hafva af vårt rörelsekapital gått förlorade blott genom denna brist,det visar vår tull-lagstiftningshistoria.
Hvad traktaternas afslutande beträffar, hade efter min förmening varit försigtigare och klokare, mera med R.
St:rs rätt förenligt, om traktaterna ej blifvit afslutade innan de blifvit underkastade Ständernas pröfning och gillande.
Sålunda hade denna splittring i en så vigtig fråga statsrriagterna emellan kunnat undvikas.
Den Franska traktaten lemnar efter mitt förmenande icke Sverige några fördelar, motsvarande de uppoffringar, vi måste göra Frankrike.
Den 7 Februari e. 11.
Alltför få artiklar kunna vi ditföra, men måste förbinda oss att emot obetydlig tull mottaga-den mängd Franska fatirikater, som en länge utbildad och fullkomnad industri, understödd af ymniga kapitaler, låga räntor, godt klimat och läge för afsättning, kan till låga pris frambringa.
Följden blir att våra fabriker, i alldeles emotsalta omständigheter, omöjligen kunna uthärda täflan, måste gå under, hvarigenom denna del af det nationella kapitalet går förloradt, arbetarena blifva sysslolösa och kastas till stor del med sina familjer på kommunerna.
Franska drulhränvinet med alldeles för låg införseltull hotar äfven att tillintetgöra vår ej längesedan ordnade brän'vinstillverk ning och med den vår betydliga statsinkomst, och allt detta lör att gynna vissa förmenta intressen, på fabrikernas och den stora landtmanna näringens bekostnad.
Jag säger förmenta, emedan, enligt min tanke, inom en väl organiserad stat, alla intressen äro solidariska, ty om ett stort intresse lider, kännes alltid inverkan deraf förr eller sednare, mer eller mindre på alla de andra.
Följden blir vidare, att genom lättheten alt emot godt pris erhålla de franska lyxartiklarne minskas det nationella kapitalet, folket vänjer sig att göra lyxen till behof, och då en gång frihandeln måste kastas öfver bord, kännes det dubbelt tyngre; vidare penningobrist, som redan skördat och kommer att skörda så många offer, tullintraderna minskas med 2—3 millioner, hvarigenom följer ökad beskattning på fast egendom, person och arbete.
Våra vexande räntor till utlandet, vår banks förmåga att upprätthålla myntvärdet, vår kredits bevarande (i parenthes sagdt redan något vacklande), krig med utlandet, möjligen missnöje inom,.äro allt Saker att tänka på.
Överflöd af tryffel, konserver, franska blommor, siden och viner rn. m. till godt pris, betalte med vårt jern, träd och tjära, och våra tomma kassor blifva vår behållning.
Sådan ‘är min tanke om den franska traktaten, som blir något betänklig, då vi gå att binda händerna på oss för 12 år, i sanning ett bedröfligt testamente till det nya stats-skickets representanter.
Men betänkligast af allt, Mine Hrrl är det förbiseende af al R.
F:ns 57, 59, 60 och 61 §§ vår regering tillåtit sig, då den afslöt och satte i verkställighet utan Ständernas hörande denna traktat och det på 12 år.
Detta företag ingriper i Ständernas rätt att allena ordna beskattningen och fastställa bevillningarne, hvartill hörer tull och accis.
F. skall tolkas efter bokstafven, håller den anmärkningen inför sunda förnuftet icke stånd, att regeringen enl.
60:de §:n är oförhindrad sänka tullsatserna, emedan ingenting i denna § derom är omnämndt, ty den ingriper deruti i beskattningsrätten.
Man har äfven sagt att skäl för antagande vore att man derigenom besparade regeringen ett obehag, en déconfiture.
Mine Den 7 Februari e. m. 397 Hrr! mycket vill jag offra, om jag vore i stånd bespara en älskad regering någon ledsamhet, men jag frågar, kan en Svensk man och representant, så framt han är öfvertygad att Franska traktaten under 12 år medlor olycka för Sverige, tveka om han bör rösta för eller emot densamma?
Sedanden förevarande frågan erhållit den noggranna och detaljerade utredning, som nu skett, anser jag mig böra inskränka mig till att i några hastiga allmänna drag teckna dess ställning, sådan den tett sig för en åskådare, hvilken, utan alla enskilta så väl industriella, som landtbruks-intressen, endast lör sakens egen skull sökt sälta sig in i densamma.
Allt efter sorn statens och de enskiltes behof i män af kulturens fortskridande tillvexa, måste penningen få större värde och betydelse; häraf låter sig lätt förklara, att handeln, såsom ett af de förnämsta medlen till penninge-förvärf, i nyare tider, då civilisationen tagit så väldiga steg framåt, erhållit en kraftig väckelse och vunnit en tillförene ej anad utsträckning.
Men, enligt lagen för all mensklig utveckling, lågo ej genast de rigtigaste grundsatserna för öppen dag, så att den nyvaknade lifligare handelsverksamheten med ens kunde efter deni ordnas, utan, innan dessa ännu hunnit efterforskas och utletas, bildade sig en routine, hvarvid syftet blef efter mera tillfälliga och ögonskenliga fördelar bestämdt.
Såsom statshushållningens hufvndsakliga, ja! uteslut-nde uppgift sattes till en början att så mycket, som möjligt, öka landets penningekapital, summan af reda penningar.
Om de varor, hvilka genom handeln kommu i omlopp, voro bättre eller sämre; om större eller mindre insigt förvärfvades, rörande tillgångarnas förmånligaste användning och tillgodogörande; om de fördelar, som genom handeln vunnos, kommo några få eller nationen i sin helhet till del — deråt egnade man ej synnerlig eftertanke, derpå lade man ej stor vigt.
Penningekapitaiets förökande och penningarnas qvarhållande inom landet, detta utgjorde länge enda målet, och för dess ernående utgåfvos höga tulltariffer, ja! utlärdades rent af förbud för åtskilliga artiklars ut- eller införsel.
Då nu, trots dessa hinderliga mått och steg, handeln gick framåt och nådde en ej ringa grad af blomstring, fick det häfdvunna en magt, som gjorde det för de efterhand framträdande friare idéerna svårt att vinna insteg.
Det närvarandes förmånlighet hade man sjelf erfarit; att inse, hvad gagn de ifrågasatta förändringarna skulle komma att lora med sig, dertill fordrades både vilja och förmåga att vidga blicken utöfver det närvarandes trånga synkrets.
Men icke äro de fördelar alltid, eller ens merändels, de största och väsendtligaste, hvilka först träda i dagen.
Får ej ofta det träd, hvars rötter tränga ned på djupet, och som derföre ej så hastigt hinner sin fulla mognad, i sin tid både fastare stam och rikare krona, än det, som skjuter upp ganska snart efter det dess frö blifvit nedlagdt i jorden!
Så småningom måste de rigtigare prin - 398 Den 7 Februari e. m. ciperna segra.
Efter hand mäste den sanningen vinna erkännande, att prohibitiva åtgärder ej så mycket utgöra ett värn för de inhemska näringarne, som fastmer ett hinder lör deras fortkomst och utveckling, enär hvarje producerande verksamhet, som ej kan på längden bära sig, utan så kalladt skydd, just derigenom bevisar sig ej vara efter landets och nationens förhållanden afpassad och sålunda ej heller i sann mening vinstgifvande, utan snarare för industrien menlig, då ett naturligare, ändamålsenligare och mera fruktbringande användande af krafterna genom densamma motverkas.
I den mån dessa sundare grundsatser gjorde sig gällande, visade sig ock, att äfven här friheten är den mark, ur hvilken de mest gyldene skördar uppspira; att prohibitismen, liksom allt tvång, är en ovän, som utsår endast afundens, misstroendets och tvedriigtens ogräs, hvilket, örn det än ej förmår att förqväfva, dock alltid måste hämma den goda växten.
Icke var Sverige det land, som vågade först tillegna sig och på handeln tillämpa de nya idéerna; men omsider kom ordningen ock till oss. lief är alltid lätt, att då en idé blifvit till sin sanning klart insedd, göra henne till handlingens ledstjerna, vare sig det gäller individen eller staten; men städse förblifver det en oeftergiflig pligt för den, som är satt att vaka ej mindre öfver den enskiltes, än millionernas välfärd, att med varsamhet gå tillväga, då fråga är om att i något afseende inslå en ny riktning.
Tacksamt böra vi derföre erkänna den försigtighet, hvarmed regeringen infört vårt handelssystem på den nya bana, der det allena har framtid för sig.
Det är väl öfverhufvud ej möjligt för en stor reform att bryta sig väg, med mindre något eller några enskifta intressen dervid stötas.
Men, i sådant fall, är det ju ej rättvist att med önskningarnas måttstock mäta regeringens handlingssätt; bedömes det såsom sig bör, efter möjlighetens, torde domen utfalla mildare, än som af Bevil!n.-lJtsk:ts majoritet skett.
Ingen, som ej vill tillsluta ögonen för de svårigheter, mot hvilka regeringen vid detta ärendes behandling haft atl kämpa, kan, enligt mitt förmenande, billigtvis påstå, att landets fördelar dervid blifvit i något hänseende förbisedda.
Har nu verkligen all den moderation, som legat inom möjlighetens område, blifvit iakttagen — och detta tror jag ej skall i ifrågavarande läll kunna af den fördomsfrie och uppmärksamme betraktaren förnekas — så bör ej den enskifte, som finnér sig i någon grad och för någon tid komma att lida af reformens genomförande, känna de uppoffringar tunga, hvilka för det helas väl pålordras.
Eller skulle samma Ständer, som för lä veckor visade sig mägtiga af att, såsom ingen annan representation i verlden, låta serskilta företrädesrättigheter vika lör det allmänna bästa, nu anse för svåra de jemförelsevis obetydliga eftergifter, hvilka månända en och annan enskild medborgare skall, genom traktatens godkännande, nödgas göra, til! fromma för det stora hela, för ett gemensamt, älskadt fosterland.
Om andra ej ega upplysning och frihetssinne nog att Den 7 Februari e. m. 399 fatta, hvad som är fäderneslandets verkliga båtnad — SverigesÅdel har visat och skall visa sig ega dem.
Om andra låta förmå sig söka rubba den aktning och det förtroende, vår regering hos andra regeringar åtnjuter—SverigesÅdel skall ej förneka sin urgamla, fäderneärfda uppgift att vara thronens stöd.
Såsom af hvad jag haft äran yttra tydligt framgår, vill jag med min röst understödja traktatens godkännande och dess godkännande utan det af Utskit föreslagna tillägg.
Den förra delen af delta synes mig innebära ett ogillande af samma traktat, till hvilken Rikets Ständer tillstyrkas lemna sitt bifall — och detta står ju ej väl tillsammans.
Hvad deremot tilläggets sednare moment vidkommer, förefaller detta hafva bättre skäl för sig.
Man kan ej neka, att regeringen, genom att låta traktaten träda i verket före dess öfverlemnande till Ständerna, på dem lågt ett visst band.
Nu är visserligen denna traktat, enligt min fasta öfvertygelse, till stor fördel för landet; men, förutsatt, att så ej varit tallet — och det låter ju tänka sig — så skulle Rikets Ständer, sedan bestämmelserna i traktaten redan börjat tillämpas, blott haft valet mellan att hos främmande makter nedsätta landets regering eller godkänna något för landet oförmånligt.
För denna del af den föreslagna inskränkningen kunna sålunda skäl förebringas; men då det å andra sidan är obestridligt, att Kongl.
Maj:t egt magt att alls icke underställa Rikets Ständer denna traktat, då det vidare är faktiskt, att genom dess tidigare trädande i verket stora fördelar kommit landet till godo, då det är sannolikt, att dess omedelbara verkställighet utgjort ett vilkor för dess erhållande, då slutligen Rikets Ständer vid sednaste riksdagen inför Kongl. Majit otvetydigt tillkänngifvit sin benägenhet för en handels- och sjöfarts-traktat med Frankrike, alldeles i den af Kongl. Majit följda rigtning — så låter jag älven denna anmärkning falla och röstar för traktatens obetingade godkännande.
Då tiden nu var långt framskriden och 19 ledamöter anmält sig flir att afgifva ytterligare anföranden i ämnet, hemställde Hr Gr. o. Landtm-, huruvida R. o. Ad. behagade uppskjuta öfverläggningen om förevide Utlåt, till morgondagens plenum, samt åtskiljas; hvilket bifölls. R. o. Ad. åtskiljdes kl. i 11 e. m.
400 Den 8 Februari f. m.
Thorstlageii den 8 Februari 1866.
Justerades profit för den 10 sistl.
Fortsattes föredragningen af Bevilln.-Utskrts Utlåt.
Propos. angide med Frankrike afslutade handels- och sjöfarts-traktater.
Hr von Krainier, Anders Hobert:
Hvar sak för sig, och personen utanför saken.
Troligen skulle jag icke hafva begärt ordet i denna fråga, då mina åsigter med afseende å frihandeln redan äro allt för väl kända, för att jag skulle behöfva ytterligare derför redogöra, såvida jag ej dertill förmåtts af den sats, jag nyss uttalade.
För icke längesedan förelåg till R.
Stirs afgörande en stor och genomgripande fråga, hvilken regeringen på det varmaste förordat.
Jag och många med mig befunno oss då, oaktadt mogen öfverläggning och noggrann pröfning, i den ledsamma belägenheten att nödgas kämpa för en åsigt, motsatt. den K.
Mit uttalat.
Då nu till afgörande föreligger en annan, likaledes högst vigtig fråga, med afseende å hvilken jag har den lyckan att instämma i de åsigter, nämnda höga auktoritet hyser, har jag ansett det vara skäl att redogöra för min ståndpunkt deruti, och jag är öfverlygad, att, liksom jag nu blott håller mig till saken och följer min innersta öfvertygelse, skola mina kamrater från den sista, hårda striden handla på enahanda sätt, äfven om våra åsigter nu icke äro med hvarandra så öfverensstämmande som då.
Må voteringssedlarne från den 7
December ligga der såsom utskjutna patronpapper på ett stridsfält, men sedan striden är slut, må ock stridigheten vara glömd och hvar sak behandlas för sig.
Kanske skall man säga mig, att denna uppmaning är onödig?
Jag är till och med benägen att erkänna del!
Men, då jag vidrört denna förflutna, stora strid, kan jag icke underlåta att en gång ge uttryck åt en tanke, som under den sednare tidens debatter ofta sysselsatt mig; nemi. R. o. Adins hållning efter deri stora reformens antagande!
Hvar finnér man väl en representation, der en så genomgripande förändring blifvit genomdrifven efter en så hårdnackad strid, utan att hafva efterlemnat knappt det ringaste spår af ovilja?
Förhandlingarne fortgå lika lugnt,som förut; livar och en yttrar fritt Den 8 Februari f. m. 401 fritt sin mening och knappast förspörjes en antydan på det förflutna; ingen splittring, ingen partianda, intet hat!
Jag anser denna R. o.
Ad:ns hållning under de sisla tvenne månaderna vara det vackraste bladet i Adelns minneskrans!
Detta förhållande hade förtjena t att af en vältaligare slämma är min, framhållas; men det är ej rösten, utan sanningen i det sagda, som för orden till efterverlden.
Då jag nu öfvergår till den fråga, som för närv:de föreligger till afgörande, torde det af mig såsom ledamot i I\onst.-Utsk:t billigt vis förväntas, att jag först något sysselsätter mig med dess konstitutionella sida, — dess enlighet eller icke enlighet med grundlagen!
Jag skulle visserligen i största korthet kunna såsom skäl för dess grundlagsenlighet åberopa, hvad en talare i går så utförligt derom anfört, men då, sedan dess, (lere af traktatens motståndare återkommit med sina gamla påståenden i afseende härå, anser jag mig höra med några ord bemöta de sjoda inkasten.
Såsom stöd tor det påstående, att K.
M:t icke egt rätt alt alsluta den ifrågavule traktaten, anför man i synnerhet 60:de §:n R. F.
Enligt min tanke kan dock åt den ensidiga föreskriften i denna § icke gdvas en åt två håll verkande mening.
Frih Klinckowström har visserligen sagt, att K.
M. icke eger rätt att afhämta riket någon del af dess område utan R.
Stms samtycke; och deri har han fullkomligt rätt, men det är ju otvetydigt förbjudet i den 78:de §:n, så att dermed ingen likhet förefinnes med frågan om rätten att nedsätta tullar, som ingenstädes är K.
M:t fråntagen, om ock ej uttryckligen medgifven.
Man åberopar häremot den 6lista §:n.
Denna § besvarar dock blott frågan, huru länge de algifter skola utgå, som R.
St:r under de i 60:de §:n nämnda titlar sig åtagit; och bestämmer, att de skola utgå intill slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillnineen blifvit fastställd.
Orri vi nu skulle antaga, att en enskild person utfärdade till en annan en förbindelse att under en viss tid, till dess någon bestämd händelse inträffade, årligen utbetala en viss summa penningar, så är det visserligen obestridligt, att dessa årliga betalningar skulle ske, liksom 61 :sta §:n R.
F. föreskrifver, att de der nämnda afgifter skola utgöras.
Men om man nu föreställde sig det ovanliga fall, att den enskilda borgenären vägrade att emottaga de erbjudna penningarne, och bans gäldenär stämde honom med påstående, att han skulle förklaras skyldig att emottaga dem, tror väl någon, att gäldenären skulle vinna processen?
Den ifver, hvarmed man söker tvinga regeringen att uttaga de skatter, representationen en gång beviljat, äfven om de icke för tilllället äro af beholvet påkallade, erinrar om en bekant komedi, som gais här för några år sedan, kallad, om jag ej missminner mig, 1859 och 1959.
1 denna skämtsamma framtidsbild ser man en person på öppen gata öfverfallet! af en annan, som med dolk i ena handen och penningpung i den andra tillropar honom: »pengar eller lif», och den stackars öfverlallne är tvungen mottaga pungen för att ej bli mördad!
— Skämt åsido, anser jag emellertid, H. II. 26 403 Den 8 Februari f. m. att man numera icke kan vara tvehågsen, hur den 60:de §:n skall tydas, då man liar så många prejudikater att åberopa.
Vi hafva nemi. hört, att sedan 1809 icke mindre än 52 fall förekommit af tullnedsäitningar gjorda af Regeringen emellan riksdagarne; äfvensom att då vid 1810 års riksdag R.
St:r ingingo till K.
M:t med en skrifvelse, deri de uppdrogo åt K.
M:t att under en statsreglerings-period höja tullsatserna, så anhöllo de derjemte, »att K.
M:t» samtidigt »täcktes medgifva motsvarande nedsättningar på andra artiklar.» Frih.
Klinckowström tillerkänner emellertid icke prejudikater vitsord; han säger nemi., alt de icke gälla i strid med klar och tydlig lag, Ja. det är sannt.
Om lagen är tydlig, så behöfver man ej stödja sig på prejudikater, ty de gälla endast i det läll, att lagen är otydlig.
Man har emellertid icke blott vändt sig emot Konungens rätt att nedsätta tullsatserna, utan äfven betviflat R.
Stirs rätt att medgifva en dylik nedsättning för mer än en statsreglerings-period och således binda händerna på kommande representation.
Alven detta är dock ingenstädes förbjudet, oin älven denna rätt är styrkt af prejudikater.
För att icke tala om den redan af andra omförmälda traktaten med Ryssland af 1838, vill jag endast åberopa den traktat, som med Danmark ingicks år 1857 ang:de tullen i Sun det, och hvarigenom bestämdes, att denna tull skulle atlösas under en tid al 20 år med 40 hallårsbetalningar.
Mig synes denna rättighet att utsträcka en traktats gällande kraft utöfver en statsreglerings-period ju alldeles obestridlig, om man utgår från att erkänna Konungens rätt att nedsätta tullsatserna.
Slutligen har man äfven talat om vådan af att regeringen eger en sådan makt, och gått ända derhän i orimliga förutsättningar, all regeringen skulle kunna afsluta traktater om tullfrihet på 100 år med alla eller de flesta länder och således på en gång stryka ett streck öfver allt livad tull heter.
Ja, det finnes ingenting, som ej kan leda till orimilgheter, om man derur vill draga den yttersta konseqvensen, och jag hänvisar i detta hänseende till 13:de §:n R. F., som tillåter Konungen att utan R.
Stirs samtycke börja krig; men lika val skulle man ju kunna tänka sig. att R.
St:r ginge till en ytterlighet och återförde oss till 1771 års tulltaxa med dess 870 införselsförbud.
Man måste alltid förutsätta, att Statens styresman liksom folkets representanter äro män med sundt förnuft!
Jag hoppas således, att denna strid skall hafva det goda med sig, att regeringens rätt att nedsätta tullsatserna blir erkänd; och jag hoppas det, så mycket mer, som hästombyte för statsvagnen snart förestår och man ej vet, huruvida ej de nya hästarne i början bli litet istadiga och vilja stryka baklänges, som man säger, och då kan det vara godt alt ha en s. k. gaffel på vagnen.
En sådan »gaffel» är den Fransyska 12-års-traktaten.
Sedan jag således redogjort för mina åsigter rörande traktatens grundlagsenlighet, ölvergår jag till en kort undersökning, huruvida vi genom densamma tillskyndats några fördelar.