Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I såväl de kommunala rättigheter, hvilka hittills uteslutande tillkommit borgare, som de särskilda skyldigheter af nämnda art, hvilka borgare uteslutande ålegat, ega hädanefter, med de inskränkningar allenast hvarom här nedan förmäles, alla medlemmar af stadskommunen att taga del, såvida icke samina rättigheter och skyldigheter äro genom rikets grundlagar borgerskapet särskildt förbehållne. och 8 58.
Der i lag eller allmän författning stadgadt är, att viss utskyld skall utgå efter annan än den i nästföregående § mom.
1 bestämda allmänna grund, eller att vissa frän skattskyldighet till staden eljest befriade innevånare skola till fyllande af särskilda behof bidraga, skall till efterrättelse gälla hvad i thy lall förordnadt är.
Så vidt nu detta sistnämnda stadgande innefattar, att borgare och fastighetsegare fortfarande skola draga de kommunalbördor, som dem, hvar för sig eller i förening, hittills ålegat, med befrielse af stadens öfriga röstberättigade innevånare frän deltagande deruti, så synes den nya kommunalförfattningen vara Föga egnad att tillfredsställa hvad man väntat sig af densamma.
Utan att den af Rikets Ständer vid två riksdagar påyrkade grundsatsen af likställighet emellan stadskommunens alla medlemmar, i afseende på såväl skyldigheter som rättigheter, kommer att i denna författning göra sig fullt gällande, skall sannolikt föga uträttas med densamma. till åstadkommande af ett lifligare intresse för eller en ändamålsenligare vård om kommunens gemensamma angelägenheter.
Att lifva känslan af gemensamhet, borde vara förordningens hufvudsyfte; men lemnäs denna förordning oförändrad, huru skall den väl komma att verka just i sådant hänseende?
Den skall göra tvifvelaktigt om stadens röstberättigade innevånare eller, der stadsfullmägtige finnas, desse ega att taga befattning med frågor om sådana utskylder och besvär, hvaruti de icke alla sjelfve deltaga, t. ex. frågor om skjuts- och inqvarterings-väsendet, äfvensom båtsmanshållet, och andra sådana skyldigheter, hvilka i lag eller allmänna författningar äro ålagde vissa af städernas innevånare.
Såsom gemensamma ordnings- och hushällnings-angelägenheter borde visserligen dessa ärenden vara underkastade kommunens beslutande rätt, ej mindre i afseende å organisation än å förvaltning och redovisning; men, om så sker, vederfares de grupper af skattskyldige, som ensamme äro förbundne att bekosta ifrågavarande anstalter och behof, en dubbel orättvisa.
Först hade man 540 Motioner i Boryare-Ståndet 1862. j\p 290. ålagt (km, att, utöfver alla utskylder oell besvär, hvaruti de lä deltaga lika med kommunens öfriga medlemmar, ensamme ansvara för uppfyllandet af åtskilliga kom munens skyldigheter, ehuru icke ens- en skymt af dem tilldelade större medborgerliga rättigheter kan åberopas såsom skäl för ett slikt åläggande.
I det antagna fallet skulle man derutöfver göra vidden af deras uppoffringar beroende, åtminstone till en del, af bestämmande genom personer, som med kostnadernas bestridande hade intet att skaffa, hvarigenom möjligen tyngden af de ålagda förbindelserna blefve ännu större än den för ändamålets vinnande behöfde vara.
— Visst är att, om förordningen, i sitt nuvarande skick, skall strängt tillämpas, kommer enhet och sammanhang i förvaltningen af städernas angelägenheter fortfarande att saknas, debiteringen af kommunalafgifterna att blifva krånglig, räkenskapsverket vidlyftigare, än som eljest behöfdes, och öfversigten af kommunens årliga inkomster och utgifter, för ådagaläggande af skattebehofvet, antingen invecklad eller ofullständig; hvarjemte inträffar, att den i § 12 stadgade röstberäkningsgrund blifver i så måtto orättvis, sorn icke alla de röstberättigade erlägga algifter till kommunen ensamt efter densamma grunden.
För behofvet och nyttan af en förändring i den riktning, som här blifvit antydd, talar dessutom ett skäl. af stor och allmän betydelse.
Lätom oss, en gång för alla, bryta med de sista traditionerna från en tid, då städernas kommunal väsen de var uteslutande grundadt pä de borgerliga yrkena.
Tag bort från borgaren alla dessa extra onera, som väl icke heller i allmänhet böra betraktas annat än som bihang till hans numera försvinnande företrädesrättigheter; gör honom i alla skyldigheter likställig med kommunens öfriga medlemmar, likasom de förut i rättigheter blifvit det med honom: — och ett af de förnämsta inkasten mot införandet af en utvidgad näringsfrihet är dermed undanröjdt.
Måhända skall man invända mot det förslag, som här framlägges, att uti en eller annan stad borgare erhållit jord till ersättning för något visst onus, som blifvit honom ålagdt, och att borgaren derföre icke bör ifrån det sednare befrias.
Detta synes mig emedlertid blott vara en enskild hushållningsfräga för den staden, enär, mig veterligt, ett sådant förhållande icke har sin grund i någon lag eller allmän författning.
Icke lärer en sådan öfverenskommelse behöfva, till stadens trygghet, skyddas genom någon allmän kommunalförfattning; ej heller kan borgaren i, den stad, der förhållandet är sådant, som det förutsatta, klaga öfver att vara oskäligen betungad, i fäll staden fordrar ett fortsatt uppfyllande af de skyldigheter, sorn äro fästade vid jordens innehafvande, och de båda parterna, staden och borgaren, icke heldre öfverenskomma om jordens återgång till staden.
Der allmän eller enskild rätt skulle anses utgöra hinder för omedelbar förändring af nuvarande anordningar, lärer med förändringen få anstå intill dess ett sådant hinder upphör.
Skulle emellertid denna invändning kunna fullkomligt häfvas genom uttrycklig föreskrift om sådant uppskof, må ett stadgande derom inflyta under § 58, hvars nuvarande innehåll i alla händelser torde befinnas böra helt och hållet utgå.
Alldeles öfverflödigt torde deremot vara att till skydd för någons egande rätt bibehålla mom. 2 i § 5, hvilket moment är af följande lydelse: ”Den egendom, som särskildt tillhör det burskapsegande borgerskapet eller någon annan viss klass af stadens medlemmar, skall, till dess annorlunda varder förordnadt, förvaltas och användas i enlighet med de föreskrifter, hvilka härutinnan gällande äro.”*
Detta moment bör så mycket heldre försvinna, som ingen den ringaste anledning bör finnas för någon ätt tro, att ju icke all den egendom, som det burskaps - Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,J\s 290.
541 egande borgerskapet hittills, samfäldt och i egenskap af stadens representanter, om händer haft, skall till den nya kommunalrepresentationen aflemnas.
Med lifligt "minne af den stora betydelse, sorn Rikets Ständer förut tillagt det nu af inig afsedda ändamål, vägar jag alltså vördsamt föreslå: att, till åstadkommande af alla röstberättigade stadsinnevänares likställighet i kommunala rättigheter och skyldigheter, de i lag och författningar gifne stadganden om förpligtelse för vissa klasser af städernas innevånare, borgare eller fastighetsegare, att såsom medlemmar af kommunen fullgöra allmänna skyldigheter, måtte varda förändrade derhän, att åläggandet kommer att gälla stad i stället för viss klass eller vissa klasser af stadsinnevånare och att i Kongl. Maj:ts nådiga Förordning om .Kommunalstyrelse i stad den 21 Mars 1862 måtte vidtagas följande förändringar: Mom. 2 i § ö utgår. •
Mom. 3 i samma § får följande förändrade lydelse: ”Till bestridande af utgifter, som utöfver de i mom.
1 af denna § omförinälda tillgångar kunna erfordras för fullgörande af de kommunen åliggande allmänna skyldigheter och besvär eller till stadens gemensamma gagn eller för särskilda dess behof, äro, efter derom i laga ordning fattadt beslut, kommunens medlemmar underkastade beskattning i enlighet med de grunder, som i denna förordning bestämmas, hvarvid ordet ”erfordras” är uppflyttadt till ordet ”kunna” och orden ”för fullgörande af de kommunen åliggande allmänna skyldigheter och besvär eller” tillagde. § 57 förändras så, att början af denna § blir sä lydande: ”Medlem af en stadskommun är i allmänhet skyldig att till de utgifter, som för fullgörande af de kommunen åliggande allmänna skyldigheter och besvär äfvensom för kommunens öfriga gemensamma behof böra enligt § 5 mom. 3 uttaxeras, lemna bidrag” etc. § 58, hvars nuvarande innehåll alldeles borttages, får i stället inrymma ett sä lydande stadgande: ”Der någon af de i nästföregående § omförinälda utgifter och besvär hittills varit bestridda af någon viss klass af kommunens medlemmar, som deremot är i besittning af förmåner, hvilka komma enskilde personer af densamma tillgodo, på det sätt, att bibehållandet deraf tillhör dem såsom enskild rätt, skall till efterrättelse gälla hvad nu derom förordnadt är, intill dess förändring kan ske utan att någons rätt förnärmas.”
Erik Swartz »42 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,^W 291. ,JW »91.
Af Herr vice Talmannen Moréll!
Angående revision af gällande tulltaxa till afskaffande af ännu bibehållna skyddstullar samt förtydligande af vissa rubriker i samma taxa Tullagstiftningen har i sednare tider fortgått i riktning till återförande al dit med tulluppbörd af ålder afsedda ändamålet, beskattning, och då uppnåendet af detta länge godkända tullsystem utgör ett af de väsendtligaste medlen för utveck lingen af landets industri och produktionsförmåga, så får jag vördsammast föreslå': att en revision af nuvarande tulltaxa måtte verkställas^sä, att^det uti en stor£del tullsatser ännu uttryckta skyddssystemet måtte, så vidt omständigheterna, medgifva. afskaffas och principen af finans- i stället för skyddstull i ständigt stigande grad blifva tillämpad, samt att rubriceringen i tulltaxan sä förtydligas, att tvister om rätta tillämpningen icke må kunna uppstå, på sätt nu är fallet med t. ex. rubriken »Redskap och Machine rier eller delar deraf, ej specificerade.”
Denna föreskrift har blifvit högst olika tillämpad icke allenast vid särskilda tullkammare, utan äfven vid särskilda tillfällen och tider vid en och samma tullkammare samt hos Generaltullstyrelsen, likasom ock hos Regeringen, hvarom oj ä fak tiga bevis skola företes för Bevilinings-Utskottet, dit jag anhåller att denna motion blifver remitterad.
P Murén.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 292. j 5411 J\fS *9Ä. Af Herr Asclläil I Om Ekesjö stads befrielse från framtida underhålls och byggnadsskyldighet för dervarande elementarläroverks hus och kostnadens bestridande a/ stiftets byggnadskassa, Då numera elen åsigt rätteligen gjort sig gällande, att de allmänna läroverkens nytta icke inskränker sig endast till den stad, der desamma äro belägna, utan bela nationen, hvars uppvexande medlemmar, vare sig landt- eller stadsboer, bondeeller borgaresöner, både kunna önska och behöfva inhemta ett vidsträcktare kunskapsmått, än de inom hvarje kommun befintliga s. k. folkskolorna äro i tillfälle lemna, sä har jemväl
Statens skyldighet att till elementarläroverkens vidmakthål lande och förbättrande bidraga blifvit erkänd.
Detta torde få antagas hafva utgjort bevekelsegrunden till de tid efter annan beviljade anslag till don utvidgning eller nybyggnad af läroverkshusen, hvilken i de flesta städer blifvit en nödvändig följd af de förbättringar och tidsenliga reformer undervisningsverket undergått, och hvilken man icke billigtvis, med tillämpning af den föråldrade principen för städernas skyldighet att bygga och underhålla skolhus, ansett sig kunna pålägga de redan förut af skattebördor nog betungade stadsinnevånarne.
Ekesjö stad, som har ett femklassigt elementarläroverk med sex lärare, hade redan innan förstnämnde åsigt vunnit ett allmännare erkännande, verkställt en för staden dyr nybyggnad af ett skolhus, som fullt motsvarar äfven vår tids stegrade fordringar pä beskaffenheten af ett sådant, utan att staden härtill erhållit något statsbidrag, utan endast från stiftets byggnadskassa 2,800 R:dr, som Högstsalig Hans Majestät Oscar I i nåder beviljade.
Husen äro i städernas brandstodsbolag försäkrade till 15,000 R:dr och tomten har i inköp kostat 2,000 R:dr.
Dä Ekesjö stad. till följd häraf,’icke anlitat Staten om anslagsbidrag, såsom många andra städer, men billigheten kräfver att äfven Ekesjö kommer i åtnjutande af någon bland de fördelar en riktigare uppfattning af elementarläroverkens allmännyttighet medfört, vägar jag föreslå: att Ekesjö stad befrias från framtida underhålls- och byggnadsskyldighet af dervarande elementarläroverkshus. och att kostnaden för deras underhäll eller nybyggnad hädanefter må ur stiftets byggnadskassa utgå.
Såsom ytterligare bevis för billigheten af denna min anhållan får jag nämna: att af elementarläroverkets 87 lärjungar endast en tredjedel äro från staden, de öfrige 58 frän kringliggande landsbygd; att, utom alla öfriga publika byggnader, staden har att bygga och bättra Rektors gård om 7 rum, kök och uthus samt att staden nyligen uppfört nytt hus till folkskolan för en kostnad af 15,000 R:dr och således väl kan sägas hafva lemnat sin fulla gärd ät befordrandet af allmän upplysning och bildning.
Stockholm den 30 November 1862. \ L F. Aschan. 544 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
N:is 293 och 294. JW 293.
Af Herr AsftllcM!
Om anslag till uppförande af nytt gymnastikhus för elementarskolan i Ekesjö.
Ekesjö fem-klassiga elementar-läroverk är i saknad af tjenligt gymnastikhus.
Det som nu dertill begagnas är en af läs-salarne och i följd deraf både för litet och för lågt.
Länge har det insetts att ett för ändamålet passande hus borde byggas, men i brist af medel har förslaget ej kunnat realiseras.
Min ödmjuka anhållan är derför: att Rikets Ständer beviljade ett anslag af 10,000 R:dr
R:mt till uppförande af ett nytt gymnastikhus för Ekesjö stads fem-klassiga elementarskola.
L F Aschau. JV»' 394.
Af Herr BrOD 1
Om antagande för. norra stambanans anläggning mellan Slockholm och Upsala af sträckningen öster om Sigtuna-fjerd en.
Sedan jag utaf Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer inhemtat hvad Kongl. Maj:t, beträffande norra stambanans anläggning nu tillstyrker Rikets Ständer, uppmanar mig min pligt såsom representant att uttala, det jag anser Kongl. Maj-.t i denna del af sin nådiga Proposition till Ständerne icke kommit till det för| Riket och det allmänna lyckligaste val; och för hvilken skull jag föranledes‘att medelst denna min motion vördsamt hemställa, det Rikets Höglofliga Ständer, vid beslutandet om denjiorra stambanans anläggning, ville för vägen emellan Stockholm och Upsala antaga den gena sträckningen öster om Sigtuna-fjerden.
De Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JS/s> 294.
De skäl, som tala för banans läggning den gena vägen inpå fastlandet, öster om Sigtunafjerden, äro ej blott många, klara och öfvertygande samt vidlyftigt relaterade, bland annat i Kongl.
Jernvägs-kommittéens
Betänkande i ämnet, utan de förekomma i sjelfva den Kongl.
Propositionen, och, leda såsom det förekommit mig, äfven här den uppmärksamme betraktaren till ett annat slut, än det, hvarvid Kongl. Maj:t stannat.
Att här ingå i särskilda bevisningar för hvad jag tagit mig friheten anföra eller för företrädet af den östra linien, anser jag varä alldeles öfverflödigt, enär hvar och en, som vill hafva skäl och taga skäl, torde finna tillräckligt af sådana uti en föregående, år 1856 af Kongl. Maj:t aflåten nådig Proposition till Rikets Ständer; uti Kongl.
Jernvägs-kommittéens betänkande; uti det förord för östra linien, som en gång är lemnadt af den utmärkte, insigtsfull och oväldige chefen för Statens jernvägsbyggnader, Öfversten, Friherre Nils Ericson; uti den betecknande omständighet, att denne utmärkte mans utlåtande— som man alltid tillförene sökt, framlagt för Svenska folket och detta alltid kunnat så tryggt lita sig till - nu, vid den Kongl.
Propositionen saknas,— samt slutligen uti den reservation emot Kongl. Maj:ts nu framställda Proposition till Rikets Ständer, som ej mindre än sju af Stats-Råden afgifvit.
Blott på en sak bland skälen för den östra jernvägslinien önskar jag här få fästa någon särskild uppmärksamhet, och denna är, så vidt jag eljest besitter någon kännedom om Norrland, om denna stora riksdels både närvarande och sannolika framtida värde för riket, att man i alla aflåtna betänkanden och framställningar, rörande en nordlig stambana, tillmätit
Norrland en alldeles för ringa vigt och betydelse.
— Jag bjuder dem, som icke känna hvad denna stora landsdel för Sverige betyder och hvarthän detta land kan utveckla sig, gifva akt uppå hvad man redan här i Stockholm kan af detsamma förnimma, nemligen dess stora ångbåtsflotta, helt och hållet tillkommen under de sistförflutna 25 åren och nu snart öfverträffande i rymd eller lästetal hvilken annan landsdel» som helst.
Kan man väl tro att alla dessa stora Norrländska fartyg gå utan ändamål?
Kan man väl vidare tro att ett land, som redan framför andra delar af riket utmärker sig för en betydlig handel, export, utvidgade odlingar och hastigt stigande folktillökning, och der öfverallt befolkningen är intelligent, rörlig och liflig samt allmogen befinner sig i bättre bergningsvilkor, än i något af rikets sydligare landskap, kan man, frågar jag, tro att detta land, som derjemte under mera än halfva året ligger afstängdt från all annan beröring med det öfriga riket, än medelst landsvägen, icke skall hafva tillräcklig sysselsättning att lemna ät en jernväg, som förenar detsamma med sydligare delar af riket?
Sammanlägger man verklig kännedom om Norrland med de erfarenheter man eger från de Norrländska jernvägarne, nemligen att dessa i forslingens mängd och deraf härflytande inkomster öfverträffa jernvägarne i de sydligare delarne af riket, så lär man väl förnuftigtvis icke kunna komma till något annat resultat, än att
Norrland skall komma att ega den aldra största betydelse för en jernbana som så anlägges, att den betjenar Norrland.
Huru origtigt hafva icke förfäktarne af den vestra sträckningen förfarit, då de inför allmänna omdömet sökt underordna det stora naturfriska, framåtgående Norrland under en aftynande bergslagsrörelse kring Sala och Fahlun.
— Men skall det nu blifva någon fördel för Norrland att en jernbana sträckes upp genom Upland och Gestrikland, och skall å andra sidan en sådan jernbana få den fördel och vinst, hon kan draga af Norrland, sä måste hon icke kroka intill den och den obetydliga punkten in emellan Mälarens vikar och, kommen till Upsala, sedermera icke heller dragas mot Korsnäs, ty då är det ömsesidiga stora allmänna gagnet förspildt, och till och med sjelfva namnet på denna Bih. till R.
Prof. 1862 & 1863. 11 Sami. 3 Afd. 69 546 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
295, bana skall sta der som en osanning inför hvar och en, som känner hvad Sverige eger uti Norrland.
Strategiska skäl har man också talat om, då man velat gå vester om Sigtunafjerden, men vill man se ett sannt strategiskt skäl, så måste man finna detta i vigten att lätt och hastigt kunna komma upp emot de Norrländska provinserna, det Iand som lättast kan röfvas från Sverige.
Under åberopande af min förutstående vördsamma hemställan till Rikets Höglofliga Ständer, anhåller jag om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott.
Julius Brun.
JV* »95.
Af Herr Bnil) 5 Angående ändring af 23 § 2 morn. i Kongl.
Förord ningen den 7 September 1858 om förfalskning, så ock om bedrägeri och annan oredlighet.
Ofvanstående lagstadgande har följande lydelse: ”Såsom bedrägeri skall anses och efter 22 § straffas: 2:o om man på veterligen falsk uppgift förskaffar sig försäkring för brand- eller sjöskada eller annat.”
Det vill synas som grunden för detta stadgande varit den ganska rigtiga att, då försäkringsaftalet alltid måste i mer eller mindre mån grundas på förtroende till den försäkringstagandes uppgifter, bedrägeri härvid ansågs fullbordadt så snart det lyckades att på falska uppgifter erhålla en försäkring, som eljest ej skulle lemnats.
Att på dylika uppgifter skaffa sig försäkring är emellertid vida mindre både brottsligt och för andras rätt kränkande än att på veterligen falska uppgifter söka att, sedan skada skett, åtkomma högre ersättning än som vederbör.
Det har likväl inträffat att, sedan en person, som lidit brandskada, vid värdering för ersättnings bestämmande, uppgifvit nedbränd byggnad vara af annan och dyrare beskaffenhet än den verkligen var, samt såmedelst föranledt en för hög värdering, äfvensom sökt att värderingsbeloppet utfå, Domstolen, der han af försäkrings-inrättningen ställdes under tilltal för bedrägeriet, väl förklarat, att han vore öfvertygad att hafva emot bättre vetande gjort falska uppgifter för värderingsmännen och derigenom orsakat att värderingssumman blifvit för hög, men tillika ansett att, då han icke utbekommit ersättningsbeloppet, kunde ansvar honom ej ådömas.
Då nu uppenbart synes mig vara, att det ifrågavarande stadgandet behöfver göras tydligare och fullständigare, får jag föreslå att detsamma måtte erhålla följande lydelse: Motioner i Borgare-Ståndet 1862. '296. 547 Såsom bedrägeri skall anses och straffas om man på veterligen falsk uppgift förskaffar sig försäkring för brand- eller sjöskada eller annat, eller ock efter timad skada söker att, medelst sådan uppgift, skaffa sig högre ersättning än rätteligen utgå bör.
Af Hen R.
Angående förhöjning i lönen för Ofvei-Fältläkaren vid Kongl. Maj:ls flotta.
Bland befattningar, hvilka i löneväg förtjena att, höjas till likhet med andra i betydenhet, ansvar och anseende dermed jemförliga, är Ofver-Fältläkarens vid Kongl. Maj:ts flotta; och jag får derföre vördsamt föreslå, att hans lön, som för närvarande utgör 3,000
R:dr, jemte ett så kalladt arfvode af 500
R:dr, må, med arfvodets upphörande, höjas till 4,000 R:dr eller till lika belopp med Kommendör-kaptenerne.
Jag förbehåller mig att framdeles få, i den mån sådant kan finnas behöfligt, hos Höglofliga Stats-Utskottet ingifva en omständligare motivering.
Stockholm den 30 November 1862. I!.
Trägårdh. 548 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. j\s 297. .M 29?.
Af Heri' (ia IIII i Om vissa ändringar och tillägg i gällande Bevillningsstadga.
Om vid första tillämpningen af den nya Bevillningsförordningen åtskilliga förhållanden hafva påträffats, der densamma ej lemnat taxeringsmännen tydlig vägledning, kan sådant icke ens för dem, som utarbetat denna, efter så helt och hållet nya grunder uppställda, förordning vara oväntadt; men i mån som sådana brister upptäckas torde de skyndsamt böra afhjelpas. och af denna anledning tager jag mig friheten påpeka några dylika fall. med afseende hvarpå rättelse och förtydligande tyckas böra ske.
Dessa äro: 1:0.
För värdering och taxering af privata personer och bolag tillhörande jernvägar tinnes intet särskildt stadgande, i följd hvaraf man på dem sökt tillämpa det för all annan fastighet gällande stadgandet uti § 2, men dervid kommit till den absurditet, att nödgas värdera sjelfva jernvägen, med dertill hörande jord, styckevis pr aln eller i delar af mil, allt efter som delar deraf befunnits inom de olika taxeringsdistrikten, enär ingen Bevillningsberedning eller Taxeringskommitté ansett sig befogad taga befattning med någon fastighet utom sitt distrikt.
1 afseende på sjelfva värderingen hafva också helt olika åsigter gjort sig gällande, i det man dels värderat sjelfva jernvägen för sig, och uppfört särskildt värde för den jord, hvarpå den varit byggd, och som på sidorna om banan den tillhört, dels alls icke värderat jernvägen, utan endast dess jord, och denna dels till det pris pr tunnland, hvartill den blifvit inköpt, eller exproprierad, dels till dess värde före jernvegsbyggnaden, såsom jordbruksfastighet, med afseende på dess beskaffenhet af åker, äng, eller skogsmark, och dels endast till dess nuvarande låga värde, såsom helt och hållet genom jernvägsbyggnaden förstörd för allt annat bruk.
Likaså hafva skiljaktiga meningar uppstått, om denna mark borde påföras bevillning efter 3 eller 5 öre pr 100 R:dr.
De till jernvägen hörande byggnader, såsom stationshus, magasiner, reparationsverkstäder och banvaktarestugor, kunna visserligen utan synnerlig svårighet värderas inom de särskilda kommuner, der de äro belägna, men lämpligare torde dock vara, att äfven dessa, såsom ingredierande delar af hela jernvägsbyggnaden, värderas i ett sammanhang med densamma.
Om jernvägen är belägen inom ett enda län, kunde den visserligen i sin helhet värderas af en särskildt dertill förordnad kommitté, ehuru det i alla fall torde vara svårt finna en taxeringskommitté, som kunde bedöma en sådan byggnads »verkliga vården, men om den sträcker sig genom tvänne eller flera län, med olika pröfningskommittéer, blifver äfven denna utväg mindre lämplig.