Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Motionens syfte är endast, att angifva ett ändamålsenligare användande af Strömrensningsmedlen; ty jag inser icke något sammanhang mellan dem och StorAmiralsEmbetet; och det är häröfver jag önskade inhämta Utskottens tanka.
Jag instämmer med Friherre
Boije i begäran om serskild remiss af den nu väckte motionen, ty det har lyckåts Friherren att så sammanblanda StrömrensningsFonden med egde HufvudTiteln, att motionen lämpligast bör behandlas i sammanhang med Konungens Proposition om ökadt anslag till nämnde HufvudTitel.
Då nu å nyo föredrogs Kongl.
Maj:ts den 11 sistlidne Februarii aflåtne, och följande dagen f. m. på bordet lagde Nådiga Svar uppå Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse angående Riksdagens förlängande; fann Ridderskapet och Adeln, att Högstberörde
Svar borde läggas till handlingarne. 16 H. 2 i8 Den g Mars f. m.
Till pröfning företogs LagUtskottets den 16 sistlidne Januarii under N:o 20 afgifne, samt den 16 derpåföljde Februarii e. m. på bordet lagde, Betänkande, i anledning af väckt motion, att den del af Rikets Ständers den 22 Dec. 1823 till Kongl. Maj:t aflåtne underdåniga skrifvelse, som rörer upphäfvande af Kongl. Förordningen den 7 Dec. 1787 angående lifsstraff för obehörige omdömen öfver de af Kongl. Maj:t vidtagne Författningar, måtte å nyo lill Kongl.
Majrt inlemnas.
Herr von Hartmansdorff August:
Jag har ingen ting emot att 1787 års
Författning nphör att gälla i sin närvarande stränghet.
Men jag gillar ej, att man öfvergår från en ytterlighet till en annan; ifrån det högsta möjliga straff å en förbrytelse till strafflöshet.
Då TryckfrihetsLagen utsätter straff för smädeliga yttranden i skrift, så höra ej heller smädeliga yttranden i tal vara utan motsvarande näpst. 3 §.
Tryckfrihetslagen angår blott de till Kongl. Huset hörande personer; men 4 Morn. omtalar icke blott Konungens person utan äfven Hans gerningar.
Månne icke Hans författningar höra dit; ty det är ju genom dem Han handlar såsom Konung.
Fastän dessa enligt Grundlagarne äro granskning underkastade; så böra de icke kunna blifva föremål för lastande eller smädande.
Sådane yttranden om Rikets Ständer, äro äfven för - Oen g Mars f. m. 19 bjudna i 6 Moni. af samma och jag tror att smädeliga utlåtelser om deras författningar, t. ex. Riksdagsbeslut och Bevillningsförordningar m. m. böra straffas likasom anginge det Kongl. Författningar, emedan dessa myndigheter, ej mindre hvar för sig, än samfäldt, utgöra de högsta i samhället.
Jag anhåller således om återremiss till LagUtskot-tet, på det att något ringare straff måtte föreslås i stället för det alltför höga, hvars borttagande nu är i fråga.
Herr Hjerta^ Gustaf: Jag vill visserligen icke hindra Herr von Hartmansdorffs önskan om återremiss, emedan det skall blifva tillfredsställande icke allenast för mig, utan, såsom jag tror, för hela Svenska Folket, att se det svar Lagutskottet kommer att afgifva på Herr von Hartmansdorffs anmärkningar; men jag hemställer till dea värde Ledamoten sjelf, om hans mening kan vara att hindra en fri yttrande rätt, hvilket skulle blifva följden af hans förslag, Yi hafva tillräckliga straff-bestämmelser för alla mot
Lag stridande handlingar.
Ord kunna icke i sig sjelf innebära juridiskt brott; lika litet som tankar.
Endast när en tanka öfvergår till handling, kan den blifva juridiskt brottslig.
Detta är en så djupt inrotad ide'e i National-lynnet, och synes mig så tydlig, att jag skulle anse motsatsen deraf, eller hvad Herr von Hart - ao Den 9 Mars f. ni. mansdorff nu tyckes åsyfta, återföra oss i de mörka och despotiska tidehvarf, hvarifrån hela Europa sökt och söker alt aflägsna sig.
Jag tror det derföre ej vara Herr von Hartmansdorffs allvar, i synnerhet som, ntom den våda sattsen innebär, den skulle ådagalägga en alltför stor okunnighet om folkens rättigheter och behof.
Jag uprepar ännu en gång, att jag ej har emot återremiss, fastän jag bestridt skälen derföre, emedan jag verkligen längtar att få höra LagUtskottets svar.
Den siste värde Talaren har utgått från den satts, att alla yttranden voro lofliga —i den kan jag ej dela.
Jag tror tvärtom, att brottsliga yttranden lätt kunna öfvergå till brottsliga handlingar och i sig sjelfve äro handlingar.
Det moraliska band hvar och en är skyldig att lägga på sin tunga, bör, såsom allt moraliskt, icke sakna sitt stöd i den yttre borgerliga Lagen.
Beträffande Herr Hjertås framställning om okunnighet hosén annan värd Talare, får jag endast erindra derom, att TryckfrihetsLagen uptager ansvarsbestämmelser för skrifteligen vrängda framställningar i allmänhet, och således äfven de, som kunna rora Kongl.
Marjts författningar.
Alltså kan ansvar i fråga om mundteliga icke vara'emot Grundlagarnes anda; jag yttrar mig icke vidare om tillvitelsen, öfvertygad att hvar och en inser, Den 9 Mars f. m. 21 hvarest den verkliga okunnigheten blifvit befunnen.
Herr Cederschjöld^ Pehr Gustaf: Herr von Hartmansdorff!? yttrande anser jag innefatta en ny motion, och ej hafva sammanhang med ifrågavarande Betänkande; hvarföre jag vågar hemställa om bifall till det sednare med rättighet för Herr von Hartmansdorff att få sitt yttrande, såsom1 en serskild motion, iagbehörigen behandladt.
För öfrigt begagnar jag detta tillfälle att förklara, det jag tror ännu ett skäl kunna tilläggas till dem Lagutskottet anfört för sin mening, det nemligen att den ifrågavarande förordningen aldrig blifvit af Riksens Ständer såsom Lag antagen, utom hvilket antagande ingen ting kunde, äfven efter då gällande Regeringsform, erhålla egenskap af Lag.
Beträffande anmärkningen, att Herr von Hartmansdorffs yttrande skulle innefatta en ny motion, beklagar jag, att hela det ämne, som nu är under öfverläggning, utgör en ny motion.
Det beter nemligen i Utskottets Betänkande: ”1 ”öfverensstämmelse med hvad Utskottet i ”förberörde dess Betänkande N:o ig yttrat, ”får Utskottet äfven här tillkännagifva, det ”Utskottet ej kan tillstyrka, att en af Ri”kels Ständer, vid en förfluten Riksdag beslutad och expedierad underdånig skrifve!- Den 9 Mars f. m. "se na åter, såsom sådan, till Kongl. Maj:t "i underdånighet inlemnas; utan anser Utskottet ifrågavarande skrifvelse, i ll den ”del deraf, som här ofvan är anförd, böra ”betraktas såsom Herr Cederschjölds egen ”motion, framställd till nuvarande Rikets ”Ständers pröfning.” Frågan är således nu framställd till oss i egenskap af en ny motion.
Herr Cederschjölds anmärkning måste derföre falla, om han ej vill, att den äfven skall tillämpas på hans egen motion.
Beträffande det nya skäl Herr Cederschjöld ansett kunna läggas till grund för Betänkandet, eller att en Lag skulle uphöra att vara gällande, för det den ej erhållit representationens sanction; så tror jag ej, att detta skäl blir oss möjligt att antaga, emedan då en stor del af hvad nu tillhör våra Lagar, skulle försvinna, och en vådlig osäkerhet till person och egendom upstå.
Friherre Ehrenborgh, Casper Willielm:
Jag har icke begärt ordet för att bestrida Herr von Hartmansdorffs anhållan om återremiss, men jag hemställer till den värde Ledamoten sjelf, om icke Lagarne redan upfylla hvad han nu synes önska.
Utskottet har sagt, att 1787 års kungörelse de facto uphört att vara gällande genom 1809 års RegeringsForm och 1812 års TryckfrihetsFörordning.
Då dessa Grundlagar icke bestämma straff för omdömen öfver författningar, har Utskottet trott 1787 års
Kun - > Den 9 Mars f. tn. 23 görelse, såsom en särskild författning, böta vika för Grundlagens bud. — Herr Cederschjölds motion innehöll en önskan, alt Ständerne ville förnya deras vid sista Riksdag till Kongl. Maj:t i underdånighet ingifne hemställan, att ifrågavarande Kungörelse måtte uphäfvas.
Utskottet ansåg oformligt att tillstyrka Rikets Ständer, att uptaga en redan förfluten Riksdag beslutad och expedierad underdånig skrifvelse, som Kongl. Maj:t då ej hunnit pröfva, och såsom sådan åter inlemna den till Kongl. Maj:t.
I stället antog Utskottet Herr Cederschjölds framställning såsom en alldeles ny motion.
I afseende på det tillägg Herr Cederschjöld anser hafva bordt göras till de skäl, hvarpå Utskottet grundat sitt betänkande, så kan jag för min del ej instämma deri.
Jag tror ej, att Rikets Ständer äga illimiterad magt att gilla eller ogilla författningar.
De, som Rikets Ständer icke ogilla vid den Riksdag, som eger rum näst efter det de tillkommit, måste, der de icke de facto genom Grundlagarne redan uphört, qvarstå, till dess Rikets Ständer i lagbehörig ordning bereda deras upliäfvande.
Utur denna princip har Utskottet äfven här handlat.
Skulle Ridderskapet och Adeln önska, att Betänkandet återremitteras, i anledning af Herr von Hartmansdorffs motion, att ett ringare straff bestämdes för de öfverträdel - 24 Don g Mars f. ro. ser, hvarom i 1-787 års Förordning talas, så har jag visserligen ingenting deremot.
Utskottet blir då i tillfälle närmare visa, att. straffbestämmelser redan finnas för de fall, då klandret öfvergår till verklig handling, och något annat klander lär väl aldrig kunna i ett Constitutionelc Land bli föremål för brottmåls-lagstiftningen.
Om jag ej minnes orätt, afgaf Kongl. Maj:t vid sista Riksdag en Nådig Proposition af ungefär samma syftning, som ifrågavarande motion.
Jag ville anhålla att derom blifva närmare underrättad, men för att ej besvära Herr RiddarhusSekreteiarén med att i en mängd handlingar nu uppsöka den uplysniug jag begär, vänder jag mig directe till Herr Ribbing, som vid sist förflutne Riksmöte var Ledamot af Lagutskottet, till hvars behandling den Nådiga Propositionen öfverlemnades, och således icke lärer sakna kännedom om hvad jag önskar få veta.
Herr Bibbing:
Så vidt mitt minne ej felar, afgaf Kongl. Maj:t vid sista Riksdagen en Nådig Proposition om förändring af de i 5 Cap.
MissgerningsBalken stadgade straff för smädliga yttranden emot Kongl. Maj:t, Drottningen och Thronföljaren, fastän Kongl. Maj:t af grannlagenhet i ett ämne, sorn så nära rörde dess egen Höga Person, ej ville föreslå någon viss straffbe - Den 9 Mars f. m. 25 stämmelse, utan öfverlemnnde del åt Rikets Ständer.
I Lagutskottet, dit frågan remitterades, ville man dock ej ingå på någon Lagförändring i detta fall.
Jag var där den ende, som förklarade, att fästningsstraff vore lämpligare, än det ännu gällande dödsstraffet för slika brott.
Inom detta Stånd bragtes frågan till votering, hvarvid LagUtskottets
Betänkande sattes i Ja-proposition och min reservation i Nej-proposition, och Pluraliteten biföll LagUtskottets Betänkande.
Enahanda slutelig utgång lärer ärendet äfven fått i de öfrige Stånden.
Ehrenborgh: Förekommen af Herr Ribbing i afseende på de uplysningar jag trodde mig böra lemna, får jag blott tillägga att, efter hvad jag tror, Lagen redan bestämt straff för de förseelser
Herr von Hartmansdorff åsyftar.
Herr njon HartmansdorffJag vet ganska väl, att Lagen utsätter det högsta straff för lasteligt tal om Kongl. Maj:ls Person; men här är icke fråga derom, utan om de af Kongl. Maj:t eller Rikets Ständer utfärdade Författningar.
Att Ständerna i den sednare frågan vid sista Riksdagen stadnade i samma beslut, som det Utskottet nu tillstyrkt, hindrar ej, att nu vidtaga fullständigare åtgärder.
Hvad som blifvit yttrad t åt mig personligen, vili jag ej besvara, emedan det icke uplyser något i saken. 2 6 Den g Mars f. m.
Hvad åter densamma beträffar, så borde ingen kunna neka, att ett smädeligt tal är en brottslig handling.
Vöre det blott att anse såsom en tyst tanka, så kunde det ej heller utgöra föremål för bestraffning, när det angår enskildta förhållanden.
Men då så är, hvarföre skulle icke lasteligt tal om allmänna författningar äfven anses straffvärdt.
Ordföranden i Lagutskottet har väl sagt, att ansvar i Lagen finnes bestämdt mot de förseelser jag velat förekomma, men han har ej behagat upgifva, hvilka dessa Lagbud äro, eller hvar de stå att finna.
Jag befarar, att han endast har analogier att åberopa, hvilka äro så långväga och obestämda, att en alltför olika tillämpning måste befaras, om ett gifvet stadgande icke upgöres.
Jag medgifver gerna, att man må anse mitt anförande såsom en ny motion, men jag finner det vara en öfverdrift, att uphäfva dödsstraffet, utan att ställa något det ringaste straff i stället, då förbrytelsen är sådan, att den icke sällan förefaller.
Egentcligen förekommen af Herr von Hartmansdorff deri, att jag med honom Önskar veta, hvilka de författningar äro, som Friherre Ehrenborgh upgifvit skola finnas, deruti ansvar stadgas för de fall Herr von Hartmansdorff beskrifvit, får jag tillägga, att jag väl känner åtskilliga dermed närslägtade Lagbud, men äfven vet, alt Lagskiparen ofta är villrådig Den 9 Mars f. m. a7 och alltid lemnad åt ett godtyckeligt val af Lagstadganden, som för förbrytelsen kunna finnas lämplige.
Det lärer ej vara Herr Ribbing obekant, att Lagstadganden finnas, hvilka stadga böter för qväljande af Konungens Dom, äfvensom för Domqval i allmänhet; och jemväl för missfirmeligt skrifsätt o. s. v. Jag tror ej, att närvarande samhällsskick medgifver särskildta straffbestämmelser för den fria granskningen af allmänna författningar och åtgärder, vid andra tillfällen, än då sådane straffbestämmelser för redan beskrifna förbrytelser förefinnas.
Jag förenar mig således med Friherre Ehrenborgh i anhållan om bifall till Utskottets Betänkande.
Jag vände mig först directe till Herr von Hartmansdorff, för att, om möjligt vore, undvika en vidlyftigare discussion i detta ämne; men då han icke gjort afseende å min framställning, anser jag mig böra fullständigare utreda ämnet.
Jag tager mig dervid friheten erindra, att vid sista Riksdag voro alla Stånden och måhända hela Svenska Folket ense om olämpligheten af någon straffbestämmelse i de fall ifrågavarande Kongl. Kungörelse af år 1787 omtalar.
I Svensk
Lag bar detta bud aldrig funnits, allt ifrån Hedenhös, förr än det i 1787 års Kungörelse infördes.
Hi - 28 Den 9 Mars f. m. storiqnen af detta Lagbuds upkomst borde icke heller vara glömd.
Yi veta nemligen, att det var för klander af de tryckande Bränvinsförfattningar, som af en EnvåldsKonung utgåfvos, för att öka Kronans Inkomster; denne samme, eller Gustaf den 3:dje utfärdade ofvannämnde
Kungörelse och i synnerhet tillämpade den emot Ledamö* ler af vårt Stånd, som släpades i fängelse och drogos hit till Hufvudstaden, för det de i Socknestämmor hvar i sin ort vågat klandra orimligheten af de utkomne Bränvinsförfattningarne.
Till dessa tider måtte väl Herr von Hartmansdorff ej vilja återföra oss.
Yi hafva i 5 och 6 Cap. MissgerningsBalken tillräckliga straffbestämmelser för alla brottsliga yttranden emot Konungens Person och för alla handlingar af vådlig egenskap för Samhället.
Det sednare Lagl limmet, som handlar om myteri och upror, uptager i synnerhet alla händelser af öfvergång till handling; och det är ej med tal, utan med handling, som det brottsliga begynner.
Men om vi skola återgå till de tider, då man häktades eller pliktfäl 1- des för i Sockenstämmor eller vid andra allmänna öfverläggningar yttradt klander af en Kongl.
Författning, då bör också Svenska Folket få känna, hvilka det har att tacka för en slik olycklig Lagstiftning.
Jag har begärt ordet i anledning af Herr von Hartmans - Den 9 Mars f. ra. 29 dorffs och Herr Ribbings upmaningar till mig att upgifva den författning, som bestämmer ansvar för lasteligt tal öfver af Konungen utfärdade Författningar.
Jag har förklarat, att jag icke vill opponera mig mot att.
Betänkandet återremitteras till LagUtskottet.
Jag hoppas att Utskottet då skall komma i tillfälle, att fullständigt besvara de gjorda anmärkningarne.
Jag förnyar det nu.
Jag får då tillika med Utskottets öfrige Ledamöter fullständigt upgifva de Lagrum, jag anser vara tillämplige för de fall anmärkningarne afse.
Jag tror det ej vara ändamålet, att här ingå uti långa juridiska af handlingar.
Sådant tillhör ett Betänkande, men ej discussioner på detta rum.
Jag hyser den mening, att ett klander, som blott handlar om författningars mer eller mindre lämplighet, ej bör bestraffas.
Och det är dessutom öfverflödigt, att bibehålla en Författning, som aldrig varit tillämpad, och hvilken tillkommit för speciella fall, i en tid, då den för dem ansågs behöflig.
Friherre Boijej Ludvig:
Jag anhåller att få föra Ridderskapet och Adeln till minnes tvänne omständigheter, den ena rörande grunden för 1787 års Författning, och den andra angående dess natur.
Anledningen var icke Bran vi nsFörfattn ingen; Hvar och en, som påminner sig de ohyggliga rykten, splitet i tänkesätten och depasqviiler, som voro gängse om hösten år 1787, 3o Den 9 Mars f. m. erinrar sig äfven orsaken till Författningen.
Men det är likgiltigt, hvilken anledningen dertill varit.
Naturen af Författningen är att den var inconstitutionel, äfven då den utkom.
1789 års säkerhetsakt var då ej ännu gällande, och 1772 års RegeringsForm gaf ej Konungen rätt att utgifva nja Lagar, utan Ständernes bifall, som åter denna Författning aldrig erhållit.
Den ansågs äfven då, såsom olagligen tillkommen, och var ett jnagtens ingrepp i Folkets rätt.
Men, i alla fall, har den fallit i den stund det nya Statsskicket ingick med 1809 års Revolution
Efter dessa erinringar beger jag mig till sjelfva den princip, som Herr von Hartmansdorff nu vill göra gällande.
Man bör då väl skilja emellan hvad sorn kan vara, och icke kan vara föremål för strafflagarne emot Crimen lesae Majestatis.
Allt tadel, äfvensom alla elaka yttranden rörande Konungens eller den Kongl.
Famillens personlighet blir Crimen lesse; men ingalunda de omdömen, som angå Konungens handlingar i StatsRådet, hvilka äro underkastade allmänna omdömet, då de tillhöra StatsRådernes ansvarighet.
Jag bestrider ej återremiss, men ser ej, hvartill den skall gagna; ty det vore omöjligt, att nu påtruga Svenska Folket 1787 års Författning.
Jag tror alt om än den mycket omtalade författningen aldrig varit till, omtankan likväl fordrade, att man, i Den g Mars f. m. 3i enlighet med Tryckfrihetslagen, stadgade något ansvar för muntliga yttranden, då man vidtagit sådant för skriftliga, i afseende på vrängda framställningar och lögnaktiga upgifter.
Jag anser detta så mycket nödvändigare, som det lätt torde kunna hevisas, huru man med tal sök'««* alt upskrämma inbillningen, och huru man derigenom blir mera trodd, än man förtj&nar* Om nu en författning utfärdades i öfverensstämmelse med våra Grundlagar, lugnades sinnena.
Man har velat upskrämma dem dermed, att man skulle för sådane yttranden, som äro i fråga, kunna häkta personer.
Det är likväl blott penninge-ansvar, som nu är stadgadt i våra Grundlags-författningar, och ej lifsstraff.
Jag är fullkomligen af den tanka, som Friherre Ehrenborgh, att här ej är rummet, att ingå i juridiska discussioner.
Jag känner ganska väl de stadganden Herr Crusenstolpe omtalat, om domqval med mera; han har genom deras åberopande bevisat det trångmål, hvaruti man sig verkeligen befinner vid upsökande af lämpelige Lagbud för det fall, som är i fråga.
Jag begär återremiss, samt votering, i fall återremissen ej beviljas, ty ämnet är af vigt.
Herr af Sillénj Georg Aocelj hade inlemnat följande, som uplästes: Med Lagutskottet instämmer jag fullkomligt i den öfvertygelse, att, då Kongl. Kungö - 32 Den 9 Mars f. m. reisen af den 7 Dec. 1787, hvarigenom stadgades, att den, som skrift- eller muntligen, eller genom tryck fällde obehöriga och vrånga omdömen öfver de författningar, Kongl. Maj:ts till Rikets fördel och nytta vidtagit, eller framdeles funne sig föranlåten att vidtaga, skulle vara förfallen lill det i 5 Cap. 1 §.
MissgerningsBalken utsatte straff för den, som lasteliga talar eller skrifver något emot Konungen eller Drottningen, eller den, som till efterträdare i Regementet förklarad är, icke öfverensstämmer med de grunder för hvarje Svensk Mans gransknings- och yttranderätt, som i 86 §. af 1809 års Regeringsform samt i 1812 års Tryckfrihetsförordning blifvit fastställde, och att då, enligt allmänt erkänd grundsatts för lagskipning, i de fall då särskilda Lagar i samma ämne finnas emot hvarandra stridande, allmän Lag eller särskild allmän författning "kall vika för Grundlag, och en äldre Lag fc ’ en nyare, deraf följer, att omförmälte i. -ngörelse uphörde att vara tillämplig, så s \rt Regeringsformen och Tryckfrihetsföror lingen er höllö kraft af Lag; men ehuru rg derjemte erkänner såsom teoretiskt rikt t. den satsen, att en författning, som icL vidare äger tillämpning, borde, till förekommande af möjligt missförstånd eller ovisshet hos Domaren, uttryckligen uphäfvas, kan jag likväl icke instämma uti Utskottets derpå grundade förslag: - Den 9 Mars f. m. 33 slag:
Att till allmän kännedom och efterrättelse kungöras må, det ofvan omförmälte - Kongl. Förordning af den 7 Dec. ij8j uphört att vara gällande.
Icke ett ögonblick skulle jag draga i betänkande, att lemna min röst för bifall af detta Förslag, om jag insåge någon möjlighet, att
Lagstiftningen skulle kunna fullborda det värf densamma sålunda påbörjade.
Men jag frågar, huru det skulle kunna blifva den Lagstiftande Makten möjligt, att sammanleta alla de Lagbud, Förklaringar, Författningar, Förordningar och Kungörelser, som äro mot hvarandra stridande, utgallra hvad sorn genom de nyare Lagbuden och föreskrifterna i hvarje fall förfallit till sin verkan, och sedan aflysa hvad som icke mera är tillämpligt?
Det gifves ju författningar, som genom sednare föreskrifter till en del förfallit och till en del qvarstå.
Det är derföre mindre vådligt, om någon Domare antingen af missförstånd eller af något annat skäl icke behörigen tillämpade något Lagbud. än att Lagstiftande Makten misstoge sig i sitt förklarande af hvad som till sin verkan i följd af annat Lagbud förfallit.
Och skulle icke genom exemplet af en författnings aflysande, hvilket till sin kraft och verkan förfallit, man snarare gifva Lagskipande Makten tillfälle att skydda sina misstag under den mantel, att det för 16 H. 3 34 Den 9 Mars f. m. misstaget åberopade Lagbudet icke genom någon särskilt kungörelse blifvit aflyst?
På dessa skäl hemställer jag vördsamt, om icke detta mål till Lagutskottet må återremitteras, åtföljdt af detta anförande.
Det ser ut, som ville man missförstå mig i detta fall, då man ouphörligen sammanblandar yttranden om Konungens person, med deni, som röra af Honom utgifne författningar.
Ett exempel torde bättre tyckas att förklara min mening.
Om det hände, att inför en Domstol, inför en TaxeringsComite,, inför ett mönsterbord, eller vid något annat tillfälle, då Högsta Magtens ombud handlade i dess nanni, en person, mot hvilken Kongl. Mnj:ts eller Rikets Ständers författningar åberopades, svarade, att lian satte sig öfver dem, och om lian gåfve detta svar i de skamliga ordalag, som den råa hopen vanligen nyttjar, för att uttrycka en sådan tanka och hvilka bär icke kunna utsägas, månne ej ett högre ansvar borde drabba smädaren, då det anginge lagen eller det högsta i samhället, än om lastären blott rigtade sina utlåtelser mot domaren, eller andra lagens handhafvare?
I stället skulle, om Utskottets Betänkande antoges, straff äga rum för den mindre, men alldeles försvinna för den högre förbrytelsen.
Hvad angår yttrandet, att det vore intressant för Svenska Folket, Den 9 Mars f. m. 35 aLt vetn, hvem som yrkat ifrågavarande ansvar, så vet jag, lika väl sorn någon annan, att det snart blir kändt, hvad man här säger; och får erinra mina motståndare, alt det icke är blott öfver mig, utan äfven öfver dem och deras handlingssätt, som allma »helens och efterverldens dom hvilar.
I hänseende till mina afsigter, fruktar jag cj denna dom, ehuru bristfälligt eller svagt mitt framställningssätt må befinnas.
Jag har endast begärt ordet, för att framställa till Herr Grefven och LandtMarskalken samt Ridderskapet och Adeln, om ej återremiss skulle tillåtas.'
Jag har redan hört en Ledamot förklara, alt, om ej återremiss beviljas, äskar han votering.
Jag får yttra den mening, att det för ett sådant fall väl vore bäst, alt återremittera Betänkandet, på det Utskottet kunde komma i tillfälle att söka vederlägga de Talare, som funnit nödvändigt att vidtaga andra lagstadganden i stället för dem man borttagit.
Jag har ej missförstått Herr von Hartmansdorff, Han synes åsyfta, att lagar ej finnas, som bestämma straff för de fall han omtalt.