Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Handtverks-förordn. äro berättigade idka fabriksrörelse eller äga skattlagd jord, dock endast i större brännerier.
Härigenom befrias jordägare att mot sin vilja få bränvinsfabriker på sina ägor.
Icke ulan en viss för undran har jag hört åtskilliga motståndare till förslaget påstå, att Utsk. genom Usta §:n Usta mom. velat flytta bränvinsbränningen från landet lill städerne.
Det synes mig så mycket mindre hafva varit Utsk:s afsigt, som hvarje älskare af den kära drankfordringen får fortfara dermed.
Utsk. har endast velat uttala en princip nemi. att bränvinsbränningen icke för jordbruket är oumbärlig.
Detta är en sanning, som enl. min åsigt icke kan för tidigt uttalas.
Man har dröjt allt för länge dermed, och orsaken dertill är just den olyckliga lagstiftning härutinnan vi haft.
Man har vidare invändt, att Den 26 April f. m. 433 att våra småstäder skola förvandlas till verkstäder för bränvinstillverkning, och- att hvarje liten borgare skall anlägga en fabrik.
Hvar och en, som kan beräkna sina utgifter, lärer väl finna, alt af bränvinslillverkning med enkel redskap, då man skall köpa såväl ved som råämnet, man icke erhåller någon vinst utan tverlom förlust.
Deremot kunna de större fabrikerne med fördel anläggas i släderne af hvar och en, som har ett par Trid stadsjord och erforderliga kapitaler dertill.
Häremot har man åter invändt, alt näringens förflyttande till städerne skulle innebära en verklig olycka för landet-
Med någon kännedom om landtbruk inses lätteligen, att landtbrukaren icke har någon vinst af denna handtering, men deremot skola städerna hafva fördel af dess förläggande der och äfvenså landtmannen, hvilken derigenom får tillfälle lill afsättning af de produkter han sjelf icke kan använda.
Jag har begärt ordet i anledn. af Hr von Hartmansdorffs framställning om ett förtydligande af detta morn., men jag fattade icke rigiigt, öm Hr von Hartmansdorff sedermera frånträdt detta yrkande och ansåg förtydligandet böra göras i 3 §:n.
Han önskade nemi., att man måtte utbyta orden ”skattlagd jord” emot ”i mantal salt jord.” Gr.
Mörner har sedermera framställt ett annat förslag och jag anhåller att fä instämma med honom.
Likaså förenar jag mig med dem, hvilka anse antagandet af lista §:n vara af största vigt, på det alt vi måtte komma ifrån det bedröfliga tillstånd, hvari vi f. n. befinna oss, i fråga om bränvinsbränningen och hvilket icke torde vara möjligt, så länge denna handtering är fästad vid jorden.
Öfvergången är icke heller så vådlig som man här förespeglat, serdeles när man besinnar, att närvande antalet bränvinspannor 36,000 är ganska ringa i förhållande lill antalet af åboer å i mantal satt jord.
Dessa sednares antal har jag icke varit i tillfälle att utröna.
Jag skulle likväl tro, att de utgöra åtminstone 10 gånger bränvinspannornas antal.
-En upgift härom finnes i Const. komitéens statistiska tablå, men jag har den icke lill hands.
Då man vet, att bränvinspannorna i Hiket under loppet af 18 ä 20 år nedgått från 175,000 till 36,000 och man jemför detta antal bränvinspannor med antalet åboer å i mantal satt jord, är det förra allt för ringa, för att böra betraktas,såsom något väsendtligt binder vid en så önskvärd, ja nödvändig öfvergång lill en förbättrad bränvinslagstiftning.
På grund af alla dessa skäl, anhåller jag om bifall till Gr.
Möiners förslag.
En af de tankar, som uppenbarligen ligga till grund för i fråga vande förslag, är, att man heldre vill, att bränvinet skall tillverkas i större fabriker än såsom f n. i mindre, öfver hela landet spridda, husbehofsbrännerier.
Såvidl jag kan finna har rigtigheten af denna åsigt äfven blifvit erkänd af alla, som i discussionen deltagit, hvarföre jag icke vill uptaga liden med återuprepande häraf, utan öfvergår till den för handen 6 H. 28 434 Den 26 April f. m. varande frågan, huruvida bränvinstillverkniijgen bör såsom hittills vara fästad vid jorden eller blifva en fri näring.
I förbigående vill jag hafva nämnt, att bär ingalunda är fråga om att, såsom några talare föreställt sig, skilja bränvinsbränningen från jorden och förflyila benne till släderne.
Förhållandet är så mycket mindre sådant, som rättigheten för jordägare att tillverka bränvin just är bibehållen uti ifrågavande §.
Frågan gäller endast, huruvida jemväl andie än jordägare äfvenledes må tillåtas att idka denna näring.
I afseende härpå hafva hufvudsakligen 2:ne betänkligheter blifvit anförda, nemi. dels att öfvergången från nu förhållandet med den öfver hela landet spridda bränvinsbränningen må göras så lindrig som möjligt, dels att bränvinsbränningen är för jordbruket en serdeles stor fördel.
Hvad nu den första betänkligheten beträffar, så, då man genomläser Utsk:s hela Betänk., finnér man, att Utsk. just iakttagit en sådan försigtighet, enär Utsk. föreslagit ett maximum icke blott af tid, hvarunder bränvinsiillverkningen må äga rum, utan äfven af sjelfva tillverkningens belopp per dygn.
Det är således klart, att i de större brännerierne kunna tillverkas högst 50 å 60,000 k:r bränvin under de tvänne tillåtna månader, och att, så länge det nu föreslagna stadgandet härutinnan varder gällande, bränvinslillverkningen till en viss grad mäste finnas spridd öfver landet, och öfvergången till en i städerne concentrerad näring blir alltså lindrig.
Hvad åter beträffar den andra betänkligheten, eller att bränvinsbränningen vore en för jordbruket så serdeles stor fördel, förfaller enl. min åsigt äfven denna betänklighet, när man besinnar, att i fall förutsättningen, att jordbrukaren hämtar fördel af bränvinsbränningen, vore rigtig, ingen stadsbo kan konkurrera med landtmannen, hvilken, utom den vinst man i allmänhet kan hafva af bränvinsbränningen, jemväl äger den stora förmenta fördelen deraf för sitt jordbruk.
Om åter en ännu större vinst upkommer genom handteringens förflyttande till släderne, blir det ju en gifven statsekonomisk vinst, att en sådan förflyttning äger rum.
Genom Utskts förslag ästadkommes således endast, att bränvinsbränningen blir utöfvad, der den enl. sin natur lämpligast och bäst kan och bör bedrifvas.
Vidkommande slutligen de mindre brännerierne och deras bedrifvande oberoende af jordbruket, så har Utsk., på sätt jag redan nämnt, utgått från den åsigt, att bränvinsbränningen bör öfvergå till en fabriksnäring, men med hänsyn till närvartde förhållanden ansett sig böra lill viss grad medgifva husbehofsbränningen.
Den medgifves således icke såsom något i och för sig sjelf godt och lämpligt utan såsom något, hvilket man f. n. icke kan undvika, och det kan då icke vara skäl alt längre än till de förhållanden, som föranledt dess medgifvande, utsträcka densamma.
Derför att husbehofsbränningen nu är tillåten endast å i mantal satt jord, har Utsk. äfven tillstyrkt dess bibehållande, men hvarför man skall utsträcka denna förmån till andra i städerne än de, som hafva i mantal salt jord, kan jag åtminstone icke inse.
Den, som med någon upmärksamhet betraktat det industriella lifvet i våra småstäder, lä - Den 2G April f. m. 435 rer nogsamt funnit, all de smärre handtverkarne äro lill en 4 jordbrukare, lill ^ ladugårdsidkare, och slutligen måhända icke fullt ^ verklige näringsidkare.
Det är ganska troligt, all dessa handlverkare skola till större delen lägga sig lill små bränneriet- i sina gårdar och der förvandla jordens produkter i bränvin.
En sådan näring skall blifva serdeles begärlig åtminstone för krögarne i småstäderne.
Äfven landthandlande finnas i stor mängd, hvilka hyrt en liten lägenhet och derpå drifva sin handel.
Skulle nu husbehofsbränningen vara tillåten jemväl för dem, hvilka icke äga i mantal satt jord, så blir följden, att desse landthandlande blifva bränvinsbrännate.
Det är alltså lika rätt att icke medgifva utsträckning
.af undantaget, hvilket husbehofsbränningen onekligen är, sora det är rätt att medgifva frihet i sjelfva rörelsen.
Detta undantag bör likväl icke införas i 1 § utan i den 3.dje, ty i den sednare bestämmes, alt större och mindre brännerier få finnas, och man kan väl icke för de mindre brännerierne meddela föreskrifter förr än man talat om dem.
Antages således l:sta §:n, har man derigenom icke omintetgjort möjligheten, att i 3:dje §:n införa den föreskrift jag åsyftar, destoinindre som, sedan man i allmänhet i l:sla mom. l:sta §:n sagt, att bränvinsbränningen skall vara en fri näring, man likväl i 2:dra mom. gör undantag för vissa embets- och tjenstemän; och då man således i l:sta mom. proklamerat bränvinsbränningens frihet, men det oaktadt gör inskränkningar i 2:dra morn., kan man på samma sätt förfara i 3:dje §:n i fråga om viss redskap.
Jag anhåller alltså om bifall å Irsla §m med den förändring Gr.
Raab, Adam Christianr Hvad nu först angår de amendementer som här blifvit framställda ansluter jag mig till Hr von Köchs.
Han har nemi. föreslagit, att Ståndet vid bifall lill 1 § skulle förbehålla sig, att, sedan vi genomgått de §§, hvilka till pröfning först böra förekomma, antaga ett tillägg i det syfte Gr.
Lagerbjelke nu sednast föreslagit, och jag anhåller att få instämma häruti.
Mörners anmärkn. emot 1 § 1 morn., erkänner jag riktigheten af dem, men hemställer dock, om till Grins förslag icke kunde få läggas några ord.
Det förhåller sig nemi. så, att i 2 § af nu gällande Förordn. är det tillåtel icke blott för dem, som hafva i mantal satt jord, att bränna bränvin, utan äfven för egare eller innehafvare af ”utjordar eller andra lägenheter, hvilka uti ordinarie eller extra rotering deltaga eller vakansafgift utgöra”, äfvensom för innehafvare ”af icke roterade, men med serskild ränta till Kronan belagda torplägenheter.”
Alla desse äro nu berättigade att tillverka bränvin, och det nya förslaget afser just att ej beröfva någon af dem denna rättighet, hvarför jag anser att i Grins förslag bör göras ett tillägg, hvarigenom förslaget skulle lyda sålunda: ”Bränvin må på landet och i stad tillverkas af en hvar, som antingen är enl.
Fabriks- o. Handtverks-Ordn. berättigad att idka fabriksrörelse eller ock äger eller innehar i mantal satt eller serskild skattlagd jord.”
Antages detta förslag, anser jag att man icke behöfver återremittera denna § till Utsk. för att der 28* 436 Den 26 April 1. ni. närmare tagas i öfvervägande.
Hvad åter angår hnfrudfrågan eller om Ståndet villoantingen antaga detta moni. sådant jag föreslagit det eller Frih.
Åkerbjelms förslag att bränvinsbränningen uteslutande skall tillböra jorden, sä kan jag från den grundsats jag hyst under loppet af många Riksdagar, dä jag baft det föga tillfredsställande updraget, att såsom ledamot i Bevilln.-sUtsk. deltaga i bränvinslagstiftnfngen, sannerligen icke vika en hårsmån
Att förekomma bränviuets spridande och omåttliga bruk inom landet kan endast ske på det sätt Hr Gripenstedt angifvit, nemi. ali man inskränker ställena, der det är tillgängligt och ökar priset å varan, men så länge bränvinsbränningen åtföljer jorden, är det icke möjligt att förekomma, att ju icke en större mängd bränneriet' i landet skola upstå.
Vi må stifta hvilka lagar som helst, blir del dock enl. min åsigt svårt om icke omöjligt, ali förhindra att bränvin icke försäljes i ganska små portioner på de flesta ställen, der bränvinstillverkning i mindre skala äger rum.
Jag tror således det vara en välgerning, om en inskränkning i ställen för bränviuslillverkningen åstadkommes, och delta sker lämpligast och naturligast genom åsältande af en högre skatt.
Jag vill här icke ingå i tvister, huruvida bränvinsbränningen varit nödig för jorden eller ej.
Sanni är hvad några talare sagt, att denna handtering varit en häfstång för stora odlingar och dylika företag, men det är äfven en sanning, att, hvad man ser t. ex. i Blekinge, der bränvinstillverk ningen bedrifvits måhända i den största skala, jorden är ganska illa häfdad och lernnar klena skördar just i följd deraf, att man i och för bränvinsbränningen användl allt för stor del deraf till potatesodling.
Ur denna synpunkt sedt, skall jag visserligen icke anse för någon lycka om bränvinsbränningen förflyttas till städerna från landet, ty det är klart, att om landtmannen säljer jordens afkomst till städerna, skola de gödningsämnen, som deri innehållas, icke stanna på landet.
Enl. min åsigt böra brännerierna förläggas der de med största fördel kunna drifvas, der t. ex. vedbrand och arbete är mindre dyrt, men afsättningen af spanmål är försvårad genom långa transporter.
Der tror jag naturligaste läget vara för dylika anläggningar, I öfrigt föreställer jag mig, att det förhåller sig med denna näring, som med alla andra, att man bör låta den utvecklas efter dess egna fördelar, och vill alltså icke inlåta mig i någon vidare strid, huruvida lämpligaste läget för fabriksbränningen är på landet eller i städerna.
I vissa orter kan det af sammanstämmande anledntr vara fördelaktigast att drifva näringen i stad; i andra åter på landet.
Icke kan jag med Gr.
Mörner och några talare dela den farhåga, att genom Ulslcs förslag bränvinsbränningen skall mera än hitintills flyttas till städerna.
Städerna hafva ju såsom Gr.
Björnstjerna och andre talare anmärkt, enl. nu gällande förordning haft rättighet anlägga fabriker å jordlotter, upskattade till 300 R:drs värde, och då städerne, oaktadt de äga flere tusen Tild jord, hitintills icke slagit under sig bränvinstillverkningen, vet jag sannerligen icke, hvarföre det skall ske mera hädanefter.
Blir skatten förhöjd, s,å tror jag visserligen, alt mången landtman drager sig tillbaka
Den 26 A pi il f. m. 437 från bränvinsbränningen och att deremot en eller annan penningkarl i städerna freslas att försöka anläggning af bränvinsfabrik, men jag tror äfven, att de otnvexlingar vår bränvinslagstiflning undergått och sannolikt än vidare kommer att undergå, skola afhålla de allra flesta från nedläggandet af kapitaler på storartade fabriker af detta slag.
På grund af alla dessa skäl anhåller jag om bifall till / mitt förslag.
Många ledamöter hördes ropa på propos, Frih. af Ugglas, Curt Gust.:
Här har redan blifvit sä mycket taladt i delta ämne, ali jag skulle vilja afstå från ordet, men jag måste behålla det, för att besvara några talares nvändningar.
Till försvar för bibehållande af gamla bränvinslagsliftningen har man sagt, alt ingen fördel vore alt hemta af Ulsk:s förslag, och att man med bibehållande af bränvinsbränningen vid jorden skulle kunna antaga Utsk:s förslag i öfrigt.
Jag anser så stora och hufvudsakliga fördelar skola för Landtbruket upkomma genom antagande af ilrågavartde förslag, att jag under alla förhållanden kommer att rösta för detsamma.
Raab har visserligen sagt, att bränvinstillverkningen varit en mäglig häfstång för mångå odlingar och dylika företag, men ser man på jordbruket i dess allmänlighet, så tror jag, alt ingen här ibland oss skall våga påstå, att bränvinsbränningen varit en sådan häfstång utan tvertom måste man bekänna, all den bragt vårt landtbruk till den låga ståndpunkt det innehar, och det är naturligt, att jordbrukaren icke gjort sig någon vinning om att producera en god vara, enär han vunnit afsättning för den dåliga han åstadkommit.
Det har händt många gånger, då jag besökt äfven utmärkta landtbrukares spanmålsbodar, och sett deras illa skötta spanmål, att de på mina anmärkn:r härutinnan genmält: ”det gör ingenting, jag får nog betalt för säden, då den kommer i bränvinspannan.”
På samma sätt försummar man odlingen af fodervexter, och detta är så mycket naturligare, som man ur jorden söker frambringa de mesta möjliga råämnen, för att deraf kunna tillverka bränvin.
Desse äro några få af de många bevis, som kunna framdragas för den satsen, erkänd i alla andra länder utom Sverige, att bränvinsbränningen, långt ifrån att vara en häfstång för jordbruket, varit orsaken till den låga ståndpunkt, hvarpå det f. n. befinnes.
Det är således i jordbrukets intresse jag vågar hoppas, att R. o. Ad. bifaller första §:n.
Här har blifvit sagt, att genom Utsk:s förslag städerna- komma i ett fördelaktigare förhållande, i afseende på bränvinsbränningen än jordbruket.
Städerna äga ju rättigheten nu att bränna bränvin, och jag vet bestämdt, att de icke begagna sig deraf så som de kunnat göra.
Således existerar ju redan den konkurrens emellan landet och städerna, som man förmodat upkomma genom antagandet af Utsk:s förslag.
Likaledes har man sagt, att man borde gå försigtigt lill väga.
Enl. min åsigt har Gr.
Platen ganska riktigt svarat härpå, att man icke tager något från den ene utan man blott tillägger något till en annan och att delta icke kan kallas brådstörtande.
Hade man skiljt bränvinsbränningen från 438 Den 26 April f. m. jorden, skulle jag hafva medgifvit att det varit brådsiörtande, men då man låter jorden bibehålla den rättighet den hur och endast utsträcker den till andra personer, kan man väl icke rimligen påstås hafva gått bröstgänges lill väga.
Icke heller tror jag fara upkommer deraf att uti en stad i närheten af en större fabrik borgare anlägga mindre brännerier endast för att supa eget bränvin, ty otvifvelaktig! är, att då de från den större fabriken kunna till bättre pris erhålla en bättre vara än de sjelfve kunna tillverka, skall frestelsen för borgare i städerna att anlägga dylika brännerier icke blifva serdeles stor.
Deras ladugårdar äro för öfrigt så små, att det icke lärer löna sig att ensamt för deras skull anlägga dylika brännerier.
Man har befarat, att landthandlande skola blifva bräDvinsbrännare, men äfven denna farhåga synes mig ogrundad, ty då de icke få utminutera bränvin, förmodar jag, att de icke heller egna sig åt tillverkningen deraf.
Jag skulle visserligen hafva åtskilligt att tillägga, men vill icke trötta Ståndet längre, utan anhåller om bifall till §:n med de förändringär Gr.
Mörner och Frill.
Haab föreslagit.
Jag erkänner att jag inom Utsk. röstade emot detta förslag till bestämmande af den vidsträckta bränvinsbränning 1 § medgifver, icke derföre att jag ansåg någon genom förslaget beröfvas en rättighet, utan derföre, att enl. min upfaltning, rättigheten till idkande af bränvinsbränning utsträcktes alltför långt, då den lemnades till en hvar.
Men ehuru jag således ansåg förslaget motverka hvad man önskar eller en inskränkning i bränvinslillverkningen så och då de sednare bestämmelserna i författningen, såsom skattens erläggande i förskott, bränningstidens förkortande m. rn., förminska olägenheterna af den utsträckta rättigheten, så vill jag nu äfven för min del biträda Utsk:s mening, heldst med den dervid föreslagna förändring, att i stad bränvinstillverkning med enkel redskap ej må få ega rum.
Denna förändring kommer väl ej att mycket minska qvantiteten af tillverkningen, men förekommer den olägenhet som eljest i stad måhända lätt kunde upkomma, nemi. att de flesta af dem, som idka bränvinsbränning med sådan redskap blifva på samma gång lönnkrögare — ett missbruk som shulle blifva svårt om ej omöjligt att förekomma.
Man har sagt, att genom Utsk:s förslag bränvinsbränningen skulle komma att öfvergå från landet till städerna.
Detta äger ingen grund.
Städerna hafva förut rättighet att idka bränvinsbränning för sin stadsjord efter jordvärdet, hvilket ej behöft vara högre än 300 R:dr, för att lemna ägaren öppen rätt att anlägga den största fabrik.
Således långt ifrån att hafva tillagt ståderne någon större rättighet än förut, har man snarare förminskat den, då man der ej tillåter begagnande af enkel redskap.
Landet är derföre ej förnärmadt genom stadgandet och jag röstar för bifall till detsamma.
Jag tror mig redan hafva yttrat mitt gillande af Gr.
Nu förklarar jag, mig in - Den 26 April f. m 439 stämma i Frih. Raabs.
Skälet, hvarför jag anmälde mig, var dock egentligen det, att några ledamöter hafva önskat, det Ståndet icke måtte falla något bestämdt beslut öfver denna §, utan återförvisa honom till Utsk.
Jag åter anhåller vördsamt, att Ståndet måtte fatta beslut, ty om denna punkt återförvisas, har Utsk. deraf mindre bestämd ledning.
Der upstå dä samma tvister som här, ulan att man på länge kommer till ända med saken.
Har R. o. Ad. fattat ett visst beslut och de öfriga Stånden likaså, är det Ulsk:s skyldighet att sammanjemka de olika meniugarne, och man får dervid tillse, att ordalydelsen må blifva riktig.
Då några återremisser likväl icke torde kunna undvikas hemställer jag alt Ståndet ville åt Utsk. öfverlemna att granska och rätta de fattade beslutens ordalydelse, der sådant nödigt befinnes.
Men på det ingen må tro mig vilja ingripa i Ståndets beslutande rätt, får jag nämna, att jag ämnar här framställa förslag till föräudrad ordalydelse, i händelse jag finner någon tvetydighet i en eller annan §.
Emedlertid anser jag
Ståndet icke böra frukta för att genast uttala bestämda meningar, ty det är klart, att ordalagen kunna destomera behöfva jemkas, som vi icke åro de enda, hvilka om saken besluta.
Jag skall denna gången vara ganska kort.
Jag har endast velat bemöta Hr Gripenstedts yttrande, att mångens näring och kanske ekonomiska tillvaro skulle genom antagande af Utsk:s förslag blifva rubbad.
Detta anser jag höra lill den sköna filantropiska godhjertenheteu och beskedligheten.
Jag anser det högst vådligt att tillämpa denna princip, när man måste se till, att just de, hvilka man vill derigenom hjelpa, icke blifva stjelpta.
Jag vill anföra ett exempel huru högst vådligt det är att tillämpa denna princip på samma grund, hvarifrån Hr Gripenstedt tyckes hafva utgått.
Jag har sett i Österlandet, i Syrien och Palestina och jemväl hos Beduinerna en sådan näringsgren, alt de plundrade och mördade piligrimer; och hvar och en, som genom detta näringsfång ansågs rik skulle draga försorg om de öfriga.
Vederbörande hafva satt sig deremot, och som de Europeiska makterna der gälla ganska betydligt och deras Consuier, ännu mera än de Turkiska Auktoriteterne sjelfva, hafva vidtagit vissa mått och steg för att hindra dessa näringsfång, men man j^ar likväl icke vågat alt störa dessa röfvare och skälmar i deras näringsfång, ty man befarar att de då skola komma Staten till skada, och de
Turkiska embetsmännen skulle derigenom gå miste om mången enskild fördel, hvilken deras öfverseende med röfvarne dem tillskyndar.
Så befarar jag det skall komma att gå, om vi låta bränvinsbrän ningen ohejdadt som hittills fortgå.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framstälde Hr Gr. o. Landtm., att sedan de talare, som vid discussionens början önskat att i förevaride mom. införa vissa inskränkningar, derifrån afstått lills frågan derom i sammanhang med andra undantag från detta mom. kunde komma under öfverläggning,' propos. blifvit yrkad en - 440 Den 26 April f. m. dast å följande förslag, nemi. det första af Frih.
Åkerhjelm, ”att ”rättigheten att tillverka bränvin, bör såsom hittills, enl. 2 § af ”nu gällande bränvinsbrännings-förordning vara fästad vid jorden”, det andra af Hr Estenberg, innehållande: ”Bränvin må icke till verkas eller försäljas af en hvar, utan endast af dero som för teck”niska eller kemiska behofver fält privilegium dertill, och skola vid ”dessa privilegierade kemiska och tekniska spritfabriker och försalj”ningsställen noga kontroller iakttagas, pä det bränvinsbränning och ”försäljning icke må hädanefter blifva missbrukadt till fyllerilastens ”befrämjande”; och det tredje af Gr.
Mörner, hvars förslag väl af honom framstäldes under yrkande af ålerremiss, men sedan blifvit uptaget af andre talare med yrkande att del nu mätte bifallas, och hvilket var sålydande: ”Bränvin må, pä landet och i stad, tillver”kas af en hvar, som antingen är enl. författningarne berättigad att ”idka fabriksrörelse eller ock eger eller innehar i mantal satt jord”; dertill Frih.
Baab föreslagit det tillägg att efter orden i mantal salt skulle införas, eller ”serskildt skattlagd”; och slutligen hade Hr Cederschiöld yrkat ålerremiss.
Anledn. hvarföre jag begärde återremiss, var den, att Hrr von Hartmansdorff och von Koch föreslaget tillägg uti §:n, men som jag nu linner, att tilläggen skola göras i 3 §, afslår jag från mitt yrkande och förenar mig med Gr.
Mörner, Carl Göran Detlof: Mot Frih.
Raabs för slag har jag så mycket mindre något att erinra, som jag endast framstälde mitt förslag, såsom en ungefärlig ordalydelse af det blifvande förslaget.
Afven jag instämmer i anhållan att Frih.
Raabs tillägg måtte införas i Gr.
Mörners förslag och sålunda blifva föremål för Propos. Frih. Stjernstedt, Aug. Wilh.:
Äfven jag får förena mig i anhållan om bifall lill Frih.
Sedan de siste talarne förenat sig med Frih.
Raab, instämmer äfven jag med honom och afstår från mitt yrkande om återremiss.
Då äfven jag yrkat bifall till Betänk., innan Gr.