Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så tror jag, att äfven Konungar kunna hafva enskilda förtrogna, ulan att dessa derföre utöfva något inflytande på regeringsärénderna, i hvilket motsatta fall klandret endast afser det förhållande, att dessa vänner icke inkallas i Rådkammaren. under samma constitutionelia ansvarighet som de öfriga rådgifvarne.
Man har sagt, att det, endast är genom af tidningarna framställda farhågor, som den missbelåtenhet uppstått, hvilken till och med Hr Th am medgifvit hafva funnits före riksdagen; att den uppkommit genom de många projecter, hvarmed tidningarna uppskrämt allmänheten.
Hvad projecterna angår, hemstäljer jag, om farhågorna icke öfvergått till verklighet, och om missbelåtenheten i någon man kunnat minskas efter emottagandet af de K. propostna i början af riksdagen.
För mig voro dessa åtminstone ganska förvånande, fastän jag var beredd på rätt mycket.
Jag tror åtminstone, att sedan man Jäst Konungens propos. om statsverkets tillstånd och behof och dervid erinrat sig de löften om tillräcklighet och hushållning, som förra riksdagen vid anslagens beviljande afgåfvos, missbelåtenheten och förvåningen snarare till än aftagit, och jag har ej i offentliga blad sett framställda några farhågor utöfver hvad erfarenheten visat vara sanning både vid denna och föregående riksdag; tvärtom har mycket mera klandervärdt i verkligheten tilldragit sig, än af journalismen blifvit framdraget, och säger den någon gång för mycket i småsaker, så säger den oftare mycket för litet i de stora sakerna.
Men jag tror, att missbelåtenhetens grund ligger mycket djupare.
Svensken fordrar, framför allt rättvisa; han fordrar aktning för domaremagten och de embetsman, han skall lyda; han är laglydig, men han älskar tillika friheten.
Det är således, efter min öfvertygelse — och jag uttalar den öppet —, måhända i främsta rummet b efo r d r i n g ss y s t e m e t, sorn är den hufvudsakliga orsaken till missbelåtenheten.
Jag vädjar till hvar och en, som med uppmärksamhet på de sednare tiderna följt detta system, huruvida det kunnat väcka Den i Juli e. m. 9^ annat än missnöje.
Om vi kasta en blick på de under den nuvarande regimen till domare och landshöfdingeplatser befordrade embetsman, huru få finna vi icke, hvilka besitta de egenskaper, som ernbetet och folket kräfva?
Vi se t. ex. häradshöfdingar, i anseende till förmenta riksdagsförtjenster, hemlade från kämners- och rådhusrätterna, der de varit kända för mer eller mindre duliga egenskappr; vi se domsagor bortgifna åt oerfarna män, som ägt mägtiga slägt- eller andra relationer åt detta håll o. s. v. Domaren bör likväl vara en far inom sin domsaga, ty han och själasörjaren äro de vigtigaste närmast folket.
Man slutar till det större från det mindre; och då folket ser sig omgifvet och i provinserna styrdt af svaga embetsman utan kraft, skicklighet och grundsatser uti en, någon gång, delabrerad enskild ställning, hvilken gör dem beroende af sina egna subalterner, att ej tala om ståndpunkten af deras moraliska bildning, hemställer jag, om folket kan göra sig något högt berepp angtde den Styrelse, som gifvit dem dessa embetsmän, isynnerhet då man, på långt afstånd, ej är i tillfälle att närmare känna de personer, hvaraf Styrelsen utgöres, samt det mer eller mindre inflytande, dessa kunna äga på regeringsärenderna.
Jag har vid flera tillfällen offentligen uttalat och sökt fästa uppmärksamheten vid den stora vigten af detta ämne, såsom en hufvudorsak till folkets missnöje.
Den andra hufvudsakliga anledningen till missbelåtenheten är, enligt min tanka, Regeringens hushål 1 ssystem.
Folket räknar icke så konstigt som Konungens ministrar, eller så, att det alltid blir öfverskott och aldrig skatteökning.
Det är ej alla Svenska medborgare, som kunna gå i Kammarrätten, i KrigsCollrm m. m. för att specielt efterse, hvartill de stora summorna blifvit använda; man ser blott summorna, och när man vid hvarje riksdag ser dessa ökas genom nya anslag, utan att förnimma, om eller till hvilka stora och nyttiga ändamål de förra anslagen utgått, och ulan att nästan något af de lofvade storverken blir fulländadt, så är det ju helt naturligt, att man tror misshushållning äga rum.
Folket har ej det förtroende till R.
St:r och deras Revisorer, att det tror dessa tillräckligt noggrannt nagelfara vid granskningen eller tillförlitligt controllera förvaltningen; och huru mycket mindre skola de kunna tro, att medlen blifvit rätt använda, då de sett sjelfva dessa Revisorer framlägga så alltför påtagliga bevis på misshushållning.
Då man ser, att de ändamål, hvilka anses mest vigtiga af hvarje Svensk man, som älskar sitt fädernesland, t. ex. vår bevärings exercis och hufvudstadens befästning, få stå tillbaka för t. ex. löneförhöjningar för gardesregtterna och uppköp af onödiga utredningspersedlar, som i förråden förtäras af mott och mai, å föreställer man sig i sanning ej, att husbållssystemet är riktigt.
Då man i år sett befästningsarbetet för avenuerna till Stockholm afbryta» i brist 94 Den l Juli e. m. på medel, men, enligt hvad det förljudes, sådana likafullt skola beredas till belopp af 16 ä 20,000 r:dr för tillvägabringandet af åtskilliga förändringar å vissa rangregrters tschacot’s till likhet med en modell ifrån Östern, så hemställer jag, örn detta kan väcka glada känslor.
Jag liar hört sakkunniga personer, hvilka känna de speciella räkenskaperna öfver statsmedlens användande, försäkra mig, att dessa medel understundom bortpluttras utan något slags gagn och urskillning, och jag skulle önska att vara i tillfälle att offentligen framställa en speciel tableau öfver ifrågavar. räkenskaper och resultaterna deraf.
Det är således befordring s- och hushållningssystemet, hvarå, enligt min tanka, Styrelsen bör fästa största afseende, om hon vill se folket tillfreds.
Sista riksdagen syntes eljest erbjuda tillfälle att ordna en hushållsplan inom titeln för försvarsverket.
Styrelsen fick då ett extra anslag af nära 3,000,000 r:dr och försäkrade, att detta skulle vara tillräckligt.
Styrelsen har icke desto mindre, efter fyra år, ytterligare begärt 3 millioner, och detta genom utvägen af statslån.
Alla kunna icke vara så upplysta, att de fatta betydelsen af livad Styrelsens medlemmar kalla oundgängliga behof.
Jag bekänner, att jag icke fattar detta, och jag tror ej, att nya oundgängliga behof linnas, förrän jag ser de öfver flödiga utgifterna minskas och medel till dylika behof beredas genom ändamålsenliga besparingar inom för handen varande tillgångar.
Jag tror, att om folket finge se försöket till en besparing af 100,000 r:dr utaf anslagen till endast glans och flärd, gåfve man gerna 5oo,ooo till flera allmänt nyttiga föremål.
Svenskens karakter är icke att vara knotande.
Han är tacksam, och om han sage ett uppriktigt bemödande af sin Styrelse alt framgå med förstånd och noggrannhet, skulle han säkert ej underlåta att erkänna det.
Hr Tham har velat återföra oss till Gustaf I:s regementstid.
Han har sagt, om jag ej orätt fattat hans mening, att en Konung borde regera sjelf; att Sverige vore lyckligast med en kraftfull Konung, som icke behöfde några rådgifvare.
Jagar visserligen öfvertygad, att Gustaf I var den störste Konung, som i Sverige och kanske i Europa funnits, i afseende på förmågan att ordna ett oordnadt och oroligt samhälle.
Men vi lefva i en helt annan tid, och jag befarar, att om sjelfva Gustaf I nu uppstege ur grafven och intoge Sveriges och Norriges thron, skulle han behöfva rådgifvare; ty numera lider icke folket att styras efter en endas godtfinnande.
Dessutom vet man med säkerhet endast hvad man har, men ej hvad man kan få.
Man kunde hafva en Konung, som, ehuru uppfostrad i främmande land och vid främmande seder, likväl ägde alla de egenskaper, som fordras för att styra ensam, men man visste dock ej, hvad som kunde inträffa i framtiden; och jag kan Den i Juli c. m. således icke hindra mig, att då jag, i stöd af min rättighet såsom representant, förklarar, det jag anser ombyte af flera bland Konungens rådgifvare vara af landets fordran påkalladt, uttala den tanke, att jag anser en Konung böra taga råd, ej blott af dem, sorn närmast omgifva timonen, utan jemväl af dem, som tillhöra folket, och jag är öfvertygad, att de sednares råd äro lika så uppriktiga och, om de ej i hvarje specielt fall kunna vara lika så upplysande, dock grunda sig i lika grad på kärlek till Konung och fosterland, som de råd, hvilka komma ifrån rådsalen eller cabinettet.
Man har sagt, att det vore svårt att finna rådgifvare; att man borde akta sig att taga sådana bland dem, som för sig hafva dagens opinion.
Jag tror ej heller, att valet bör grundas endast på dagens opinion; men jag tror, att om Styrelsen uppmuntrade talenterna, i stället för att ofta eftersätta dem, om hon vinnläde sig att bilda embetsmän till sina efterträdare, skulle ämnen nu, såsom fordom, kunna träffas äfven till de högre embetena.
Men det blefve då angeläget, att Styrelsen mera fästade sig vid karakteren och dugligheten, än vid de politiska opinionerna, slägtrelationerna och den krypande tjenstvilligheten.
Ju öppnare och ärligare en medborgare sade sin mening, ju välkomnare borde det vara för Styrelsen; ty hon bör ihågkomma, att det är genom hjertat, som menniskan handlar i sina bästu stunder, och att beräkningen, eller det torra, speculativa förståndet, icke förer långt fram på mensklighetens och bildningens bana.
Hr af Billbergh har här genomgått det s. k. syndaregistret, såsom han benämner Gr.
Cronhjelms skildring öfver Styrelsen, och han har såsom motstycke framställt en ljus och vacker tafla.
Jag missunnar ej Hr af Billbergh, tvärtom gratulerar jag honom att hysa en så optimistisk åsigt, ehuftr jag ej är nog lycklig att kunna dela den.
Den Värde talaren har ^landrat, att Gr.
Cronhjelm ej uppgifvit de speciella fall, deri Styrelsen handlat mot grundlagen.
Detta kunde Hr Gr. så mycket mindre göra, som han började sitt anförande med att säga, att det ej var vid de speciella frågorna, utan vid det ministeriella systemet, han ville framställa sina anmärkningar.
En Styrelse behöfver icke hafva våldfört en enda bokstaf af grundlagen, och den kan ändå vara oduglig och icke gagnande för landet.
Det är utur denna synpunkt, jag alltid trott, att 107 §.
Reg.F. åsyftar en granskning af styrelsesystemet i allmänhet, eller ej allenast, huruvida några brott mot lagarna icke blifvit af Styrelsen begångna, utan huruvida Styrelsen jemväl i sina rådslag befrämjat
Rikets sannskyldiga nytta, och jag kan icke instämma med Frih.
Ehrenborgh deruti, att ordalydelsen i 107 §. blott har afseende på directa felsteg och öfverträdelser.
Jag tror tvärtom, att
Styrelsens pligt i hka mån är att vid alla tillfällen söka befordra nationens förde - 95 Den i Juli e. ra. lar, att akta på tidens behof, att tillse, det Representationens önskningar blifva uppfyllda, o. s. v.; och då rådgifvarne icke fästat Konungens uppmärksamhet derpå, Jiafva de ej heller ”iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta,” och jag tror fördenskull, att Constit.-Usk., utan att i något afseende förtyda grundlagen, kan tillkännagifva, huruvida sådana und. föreställningar blifvit gjorda eller underlåtna.
Hr af Billbergh har vidare skrifvit på Styrelsens räkning, att vi haft 20 års fred Jag tror, att det är Försynen och Europas politiska förhållanden, vi hafva att tacka derför.
Jag har ej hört från nugot håll, att ens någon fråga om kri^ för Sverige uppstått efter slutet af det krig, hvars fördelar man så ofta hört prisas; och när jag undantager krigen med Turkiet samt de krig, som föranled ts af inbördes oroligheter, har ju hela Europa njutit lika långvarig fred.
Jag inser således ej, linru, vid sådant förhållande, man i detta fall kan ifrågasätta någon tacksamhet till Styrelsen.
Man har äfven ansett oss böra knäfalla för Styrelsen derföre, att vi fått behålla vår constilutionella frihet.
Jag kan icke neka, att en viss ovilja uppstod hos mig, då jag hörde detta.
Jag har icke förnummit, att något försök till omstörtning af vära conslitutionella förhållanden varit å bane, och intilldess förundrar det mig att höra yrkas tacksamhetsförpligtelser mot Styrelsen för det hon förekommit, hvad som aldrig varit i fråga att hända, och hvilket i öfrigt väl måste anses vara Styrelsen lika dyrbart som folket.
Krigsmagtens förbättringar hafva blifvit med loford omnämnda, och det är sannt, att Landtarme'en, särdeles artilleriet, framgått i militärisk bildning.
Hvad åter Flottan beträffar, har man sagt mig, att åtminstone dess materiel är inskränktare nu, än för 20 år sedan.
Detta är dock en fråga, som jag ej kan bedöma.
Det är visserligen en förtjenst af Styrelsen, att ifrågavar. förbättringar skett; men de hafva också kostat nationen ganska artiga styfrar, som man säger, och det är Styrelsens fel, om denna kostnad varit större, än den bort vara och folket kunnat bära.
Man har jemväl tillskrifvit
Styrelsen jordbrukets uppkomst
Och industriens framsteg.
Hvad jordbruket beträffar, haten Värd ledamot, Hr Frih.
Ehrenborgh, med hvilken Hr af Billbergh förklarat sig i allo instämma, här förklarat , då fråga var om statslånen, att det varit myntförsämringen, som isynnerhet uppdrifvit vårt jordbruk; och om så är, tror jag, att med allt det onda, myntoredan verkat, Styrelsens förtjenst af detta förhållande, vid närmare eftersinnande, oskadligt kan borttagas ur räkningen.
För min del tror jag, att jordbruket och den enskilda industrien icke draga särdeles nytta af Styrelsens directa åtgärder, utan sköta sig bäst sjelfva, om de få vara i fred samt endast blifva befrämjade derigenom, att Styrelsen allt mer och mer bortta - D e u i Juli t. ra. 97 tager de entraver, som ligga näringarna i vägen; och jag beklagar, att Styrelsen i detta fall gjort mindre, än som, med ledning af Representationens önskningar, kunnat göras.
Att icke tala om fortfarandet af näringstvånget och skrän, har onekligen ett oordnadt mynt tillbakahållit industriens utveckling, och det har likväl, i mer än 3 år, berott på Styrelsen att bringa denna samhällsangelägenhet till slut.
Jag frågar, om man har någon tacksamhetsförbindelse för det sådant ej skett.
Den till i4 millioner beräknade statsskuld, hvarifrån vi blifvit befriade, anföres också såsom Styrelsens förtjenst.
För det första är det icke den slyrelsepersonal, hvarom här kan vara fråga, som betalt denna skuld, utan en hög person, som icke här kan vara föremål för hvarken tadel eller beröm; och jag vill blott fästa uppmärksamhet derpå, att denna skuld betalades dels genom erhållen lösen af den, genom Iractaten med England, Kronan Sverige tillfallna ön Guadeloupe, hvilken lösen, 24 millioner francs, motsvarade, efter dåvarande cours, den erkända tredjedelen af vår hela skuld, omkring<i4;2oo,ooo r:dr specie, dels derutöfver med ett årligt skatteanslag till H. M. Konungen och hans arfvingar nu och för framtiden af 200,000 r:dr b:co.
Jag tror mig nu hafva till det mesta genomgått de anmärkningar, som på motsidan blifvit framställda.
Jag har således intet att för närvarande tillägga; men då fråga här varit att bedöma, huruvida en person haft anledning att bär göra en skildring af sina enskilda förhållanden, inskränker jag mig att endast yttra, att, i anseende till de särskilda förhållanden, hvaruti han befinner sig, jag icke kan ogilla, att denna skildring blifvit gjord.
Jag anser således, att detta varit nödvändigt i ett land, der så mycket betraktas från en småaktig sida, och der förtalet är så gerna tillreds att misstyda afsigterna hos dem, som våga höja sin röst mot Styrelsen.
Jag har visserligen aldrig förundrat mig öfver, att äfven jag blifvit ett offer härför; jag har varit beredd derpå.
Jag vill ej här åberopa hvarken det egna medvetandets vittnesbörd; det tillhör mig ensam; jag vill ej heller skryta af ett hjeltemodigt sinneslugn; jag vet, att jag ofta är mindre lugn, än jag önskade och borde vara.
Men livad jag vet mig äga, är ett fullkomligt förakt för alla rykten i afseende på de personers motiver, hvilkas meningar af majoriteten ogillas; ty jag har vid för många tillfäljen funnit, att dessa endast varit uppdiktade af afunden och illviljan.
Jag anhåller om propos. på återremiss af förevar. betänk:n, samt att dessa anmärkningar må få återremissen åtfölja.
Gr. Löwenhjelm, 'Gust.:
Skyldskapsjäf har afhållit mig från deltagande i en debatt öfver Statsrådets acter, och 9 H. i3 Dtn i Juli t. m. detta sjelfvilliga jäf afhåller mig i alla fall frän votering öfver dechargebetänk.
Men nu, då discussionen sträckt sig till allmänligheler och till vigtiga principfrågor, anser jag mig lika berättigad som skyldig alt uppträda.
Besvär öfver ulebiifven progress till förbättringar genom reformer hafva ljudit i alla Oppositionens tal.
Denna klagan bar länge förts, och vid ett ny ligt tillfälle har jag på detta rum förmält, hurusom jag, den der också och ganska varmt nitälskar för öfverlagd och moget beräknad progress, hemkommit med ifrigaste uppsåt att den befrämja och lifligaste förhoppningar om framgång deri, men alt dessa utkolnat, sedan jag hunnit förmärka en högst sällsam egenhet i vårt sätt att sträfva tilt reform.
Vi vilja alla förbättringar, — blott icke den, sorn oss föreslås.
Denna motstå- vi hvarje gång, förbehållandes oss att genast derefter åter ropa på progress; men då vi sålunda aldrig vilja det, hvarom pro tempore fråga practiskt är, följer ju uppenbarligen, att aldrig något kan ske och att bermida rop blir vox, verba, prastereaque nihil.
Till styrkande af denna min observations riktighet har jag sysselsatt mig med en lista af förbättringar, dem Regeringen föreslagit och sorn af R.
St., blifvit afslagna eller stympade, eller eljest så handlagda, att deras önskliglief, ja, deras verkställbarhet förfallit.
Jag begynte sysselsätta mig med denna lista, när R.
St., på det Herrarna bekanta sätt behandlade Regeringens propos., ang:de indelta räntorna, denna vigtiga och till så beklagansvärd grad förlegade del af vår statshushållning.
För att afsluta min lista väntar jag, att Stånden beslutat öfver afskaffandet af de tysta förmånsrätterna, denna af Regeringen föreslagna och så väsendtliga förbättring af vår, på allmänna crediten och på capita Irörelsen nu så skadligt verkande hypothecar-Iagstiftningen.
Må sedan balancen uppgöras emellan denna mirr lista och listan på Ständernas åtgärder till progress, så får opinionen en solid domsgrund , och till detta saldo vädjar jag.
Att emedlertid klagandet öfver Regeringen är högljuddare, än klandret å Ständerna, bevisar alldeles ingenting.
Innan något deraf blef att sluta, skulle kyrkan, som man säger, ställas midt i byn, ty der står hon nu, i 2:ne afseenden, icke; hon står der icke i anseende till den periodiska pressen.
Regeringen äger inga egentliga ministeriella blad; de politiska journalerna äro alla oppositionens.
Men, torde svaras mig: ”stifte då Regeringen ministeriella blad.”
Ja, det bör Regeringen, och snarliga lärer det ske.
Men, mina Hrr, med stiftandet och doterandet af ministeriella journaler är blott första och ringaste delen af problemet löst; den sednare och det ojemnförligen svårare är att få det stiftade, ministeriella bladet läst.
Hvem vet ej, att klandret slukas af läsarne och att försvaret lemnäs oläst, och huru mycket compiettare oläst det mest förtjenta beröm, ty detta Den i Juli e. m. 99
Sr då alldeles för fade; och hvem orkar läsa toclet?
Men äfven del till factiska realiteter strängast inskränkta försvar kan aldrig blifva likspelt med klandret; ty ministeriella journalister kunna ej, böra ej, få ej krydda sina artiklar med det skarpa salt, som oppositionens journaler så rikligen och rundJigen strö i sina.
Det andra af mig nyss antydda förhållandet består deri, att medan vi åklaga Regeringen, åklagar Regeringen icke oss.
Intetdera klandrar jag, ty både det ena och det andra är rätt; rätt, att vi tala otvunget, ty derföre samloms vi hit, — rätt också, att Regeringen faderligen, och på sätt inom godkynta familjer tillgår, förtiger många af sina missnöjen och icke bär dem till torgs.
Item lära vi väl icke förneka, att
Regeringen äfven på sin sida kan stundom hafva fullkomligen giltiga oell icke så få anledningar till obelåtenheter med oss; ej heller kunna vi hafva oss obekant, att i landet är mången precist af samma tanka som Regeringen härutinnan.
Hvad jag vill säga och påstår, är, att klandret, mera högljudt och utbredt öfver Regeringen än öfver oss, alldeles ingenting bevisar, hvarken i sak, nemi. i frågan, hvilkendera som är af klander mest förtjent, eller i hvad beträffar allmänna omdömet, det jag, med full tillförsigt till landskunnigare Ståndsbröder, som sig deröfver yttrat, tror vara mycket belåtnare med Regeringen, än det bär på dessa bänkar nu dessa dagar låtit.
Jag öfvergår till en värd talares yttrade belåtenhet med fördröjandet af vår allmänna lags revision, hvilket jag tvärtom beklagar.
Han har förmenat, att vi böra väl se oss före, innan vi med utländsk lagstiftning bemänga den Svenska, vi äga.
Äfven jag älskar företrädesvis det Svenska; dock under 2.’ne vilkor, nemi. 1:0 att det är godt, 2:0 att det är Svenskt.
Item har i vårt lagverk inkommit åtskilligt Tyskt, som nu är i Tyskland längesedan bortlagdt, medan vi i dessa afseenden qvarstå, der Tyskarna voro anno i6i5.
Samme talare, Hr W.
Tham, hvars anförande jag i allt öfrigt vore beredd alt underskrifva, Lar yttrat sig emot ministerstyrelse.
Särdeles förbindliga förhållanden emellan mig och en annonym författare, som nyligen tillstyrkt della styrelsesystem, ålägga mig svaromål.
Ilan hade hoppats åt sina ide'er det insteg inom Ståndet, att andra uppstigit att dem förfäkta.
Enär detta icke inträffat, förväntar han rättvisligen försvar af mig.
"Rlinisterstyrelse: en innovation?’'
Nej! organisatörerna af 1809 äro i detta afseende novatörerna.
Förut styrdes
Sverige ministerielt af Gustaf Hirs Statssecreterare, och före 1720 styrdes det likaså afhåra Riksembe.len, med hvilka praesidia i Rikets CoIIegier voro förenade.
"Ministerstyrejse för dyr för vårt land?’
Dea fordrar högst åtta ministrar; närvarande inrättning al önar 16 rådgifvare. — ”Vi vilja icke,” sades vidare, ”re grande Ministrar och en paraderande Kung.” — Högst 1 k t ig t.
Sven - 100 Den i Juli e. m. sten vill styras af sin Konung, äfven jag stalie förkasta all styrelseform, sorn icke uppfyllde detta oaflåtliga vilkor.
Men ministrar efter Engelsk patron hafva aldrig blifvit här föreslagna.
Se har min författares definition på den mini stermagt, han yrkar: ”Ingen magt i nya mål; men i alla ”mål, der lagen eller Kungens constitutionelt uttryckta vil— ”ja talat, magt att i eget namn controllera och befordra ”efterlefnad och verkställighet.
Således rent och afgjordt "förmanskap öfver och oeftergiflig lydnad af alla embetsverk och personer, som under departementet höra.”
Så utrustade organer bchöfver en Konung för att kunna kraftigt styra.
”Smeden behöfver tänger” säger ordspråket; utan verktyg förmår ingen verkmästare verka.
Ernåendet af kraft och produetivitet i styrelsen försvåras på det menligaste genom vanmägtigt utrustade magtorganer, och till vanmagt äro våra rådgifvareembeten nu organiserade.
Ett Statsråd äger ju ej att befalla den ringaste åtgärd af den ringaste person i Riket.
Statssecretrs verknings fö i ntåga har ju sin gräns vid dörren till expeditionsförmaket..
Ansvarighet är ju det thema, som hufvudsakligen ljudit i dessa 2:ne plena, och som vi länge än få höra moduleras.
Nå väl! hvad rimlig och effectiv constitutionel ansvarighet kan utkräfvas vid en organisation, som gifvit magten i landet åt dem, hvilka icke constitutionelt ansvara, och lagt constitutionella ansvaret exelusive på dem, som platt ingen magt äga.
Så exempellöst anomalisk är Styrelsen hos oss organiserad; och det ar denna förderfliga organisations afskalfande, som med yrkandet af ministeriella systemet afses.
En annan värd talare har i massa fråndömt vissa i sednare tider tillsatta embetsman principer och kunskaper.
Men hvad nytta kan väl åsyftas med, och hvad bevisning ligger i ett sålunda in globo uttryckt klander?
Hvad gagnade vi, hvad bevisade vi, om vi, med samma rätt dertill och lika så, öfver en kam bedömde våra klandrare och förklarade dem samt och synnerligen princip- och kunskapslösa?
Vid debattens så långt lidna period vill jag icke tränga längre in i vederläggning af en anklagelse, hvilken, sålunda generaliserad och obestyrkt, halkar undan grauskningen och icke heller kan verka i opinionen ett för vår embetsmannacorps menligt intryck.
En oangenäm pligt återstår för mig.
Med smärtsam förvåning har jag hört Konungars enskilda vänskaper här af handlas.