Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Adas gråskiftande ögon logo systerligt retsamt.
Så omskakande, så tagande det var.
Men Matilda fruktade att gifva sig riktigt hän.
— Hela jag var minsann ett sammelsurium, sade hon halft medryckt, du var alltid mer dig själf.
— Kanske — jag är bara rädd att vägen till botten är kortare för mig.
— Du har god råd att vara ädelmodig — erkänd romanförfattarinna.
— Pfui — Ada blåste föraktligt — hvad man egentligen vill ha fram, begriper folk inte, och det andra — du vet inte hur likgiltigt det är ...
Hela det här året har jag känt mig så bottenlöst led — om du förstår dig på den saken?
Hon stannade i tankar och bröt af några kaprifiolieblad.
— Jag tänkte det möjligen kunde blåsa bort härute — tillade hon sakta och räckte ut sin hand.
Därpå lade hon sig tillrätta i en hvilstol och slöt ögonen.
Matilda satt stilla på trappan och betraktade systern.
Hur helt denna öfver lemnade sig åt hvilan — tänkte bestämdt bara på den i hela världen.
Hennes starka, smidiga kropp med det groft mejslade ansiktet, det burriga håret och de svällande läpparne, mellan hvilka tandraden glimmade fram som ett smalt streck, tycktes liksom eröfra och göra till sin hvarje plats den intog ...
Småningom återkommo det nya lifvets alla tankar.
Ada var så lik hennes, Matildas, fordna människa — det var något outveckladt, jordbundet, löst vid henne ...
Ur hela väsendet klingade: oomvänd ...
Bara sättet att kasta omkring sig ord och tankar just som det föll sig, utan att besinna — inte bara om de voro heliga, det kunde ju ingen begära, men blott om de hade en nyttig mening, voro till värkligt gagn ...
Ack all den här förtroligheten var så frestande, så förtjusande ... det sved, det skrek i Matilda att störa den ...
Och ändock — inte var det väl rätt att så här bara på lek njuta hvarandras väsen?
Ja, när viljorna voro som eld och vatten, så kunde man det helt enkelt icke.
Men tänk om Ada vunnes för kristendomen?!
Man finge ju inte tvifla på Guds makt men — — hvem som än blefve en kristen — skulle väl Ada någonsin blifva det?
— Förfärlig den tanken, funnos människor, som rakt utaf inte kunde blifva kristna?
Hon var så klar, så medveten, så säker, Ada — —
Men ehuru Matilda i sitt allra heligaste icke trodde på Adas omvändelse, knäföll hon dock i sin själs förgårdar och bad om denna nåd.
— Så mycket tankar!
Några minuters sömn hade varit nog för att återställa Adas lifsandar.
Rösten ljöd klingande bekymmerslös och Matilda, som hastigt sett upp, mötte rodnande en skarpt skimrande blick.
— Herre Gud hvad du sutit och grubblat i ensamheten utan människor, du lilla stackare!
Säg Mattis, hur i all världen kom du bland alla att gifta dig med Erik?
Ni äro ändå som olja och vatten.
Matilda såg bortåt och svarade frånvarande
— Åh som nittionio kvinnor af hundra — jag var ju aderton år, när jag förlofvade mig — han var mitt första tycke.
Vid middagen förekom Erik nyklippt och strålande i splitterny, elegant halsduksknut.
Herr Malmberg presenterades och bugade allvarligt.
Så satte man sig till bords efter en bön af Ruth, som
Matilda deltog uti med ödmjukt allvar, och som Malmberg åhörde blundande och med knäpta händer en lång stund efter.
Erik bjöd på vin och skulle hålla tal.
Han bad den »lärda svägerskan» vara välkommen till de landsflyktigas fattiga bord.
— Min kära Ada — du har kommit till mödans och slitets värld — men dock till frihetens härrliga land — vänta bara inte nöje och lustbarhet, icke glans och flärd — för det sitter få-an så långt inne, du ...
Arbete, ser du, det är dagens lösen — sådant stärker nog själarna, men det tär våra kroppar.
— Omöjligt att tro, Jerker lilla, svär mot mina ögons vitnesbörd — afbröt Ada torrt.
Hvad det blef för ett skratt öfver bordet!
Ellida sneglade på främlingen, där hon bjöd omkring faten och hennes läppar snörptes ihop en smula.
Men Matilda såg upprymd ut, och alla skålade de och voro utmärkt goda vänner, och Erik bad svägerskan icke afbryta ett fästtal, som i nätter och dagar sargat hans hjärna och jagat en kort förunnad sömn från hans hviloläger.
— Skål, sade Ada och vände sig till herr Malmberg — han satt där så bortglömd och trist.
— Nej, jag tackar, svarade herr Malmberg genast eftertryckligt.
Det lät, som hade han länge väntat på att få utsäga denna replik.
Hans ljusa ögon spändes stinnt i Adas, och han fortfor i en ton, som var ämnad att låta fruktansvärdt allvarlig:
Jag är ett Guds barn, och det är den kära frun här också, fast vi icke tillhöra samma kyrka, om jag må så kalla det, det göra vi inte, men vi hafva samma tro, det hafva vi, och dricka icke starka drycker (det sades med tonvikt — Matildas halftömda glas stod midt emot honom) — och om jag nu får så säga och ta mig den friheten, så ville jag önska den kära fruns syster välkommen till oss, och vi vilja önska, att den rätta ljuset måtte uppgå för henne, och att hon måtte från sina villors väg omvänd varda till den sanna tron och blifva så lyckelig som sin älskeliga syster i Jesu namn.
En half minuts graflik tystnad.
Endast Ellida instämde borta vid skänken med ett halfhögt:
Amen, hallelujah.
Ada hade iakttagit mannen med något liknande det intresse, man hyser för en racetyp, hon var fullkomligt öfvertygad om att han var litet »klen».
Därför nickade hon helt fryntligt, började att prata löst och fast med Ruth, ville icke se på värdfolket, som naturligtvis måste känna sig pinsamt berörda.
Erik upptogs af att styra sin skrattlust.
Hvem räknade på Malmberg!
Beskedlig karl fast litet oförskämd — sökte imitera Gustafsson både bittida och sent, och det lilla nöjet var ju oskyldigt.
Väl att Ada icke blef arg!
Men Matilda satt röd som blod och såg ned i talriken.
Hon glömde förlägenheten för det naggande medvetandet: denne man står i ljuset vid sanningens port, medan Ada — trygga, klara, starka Ada ...
Hur var det möjligt?!
Jo inför Gud är det möjligt ...
Hvem var då denne Gud?
Så tankarne fladdrade.
Hon hade bestämdt blifvit en smula yr af vinet, hon var så ovan.
— Kära du — Ada stack förtroligt sin arm under hennes, när de gingo in i salongen — han är väl litet rubbad? tycks vara mer än det vanliga.
Matildas ansikte hettade så, att det gjorde ondt.
— Han är en utmärkt bra människa och så god.
— Mycket troligt — Ada lutade sig bakåt, där hon slagit sig ned och förde sakta, tankfullt samman sina tio fingerspetsar — men — — kära du — hvarför ha ni honom i huset, hvad gör han?
— Han var elev vid seminariet men sjuknade och kunde inte fortsätta, sedan dess har luterska församlingen betalat för honom — han går i tur och ordning bland familjerna, och så tyckte Erik —
— Människan ser ju kärnfrisk ut.
— Åh han orkar värkligen inte studera.
Det blänkte till litet skrattsjukt i Adas ögon.
— Och för sitt gamla yrke har han visst inte lust, han var skräddare.
— Det är ju sorgligt.
En tystnad uppstod, en ljudlöshet där tusen stämmor skreko himmelshögt.
Så blickade
Ada systern rätt i ansiktet.
— Han skulle väl inte vara engagerad som huspredikant?
Matildas ögon sänktes.
— Jag vet inte, hvad du menar, sade hon lågt — har du inte förstått, att jag är — är en kristen?
— Du?!
Med ett hopp satt Ada upprätt i stolen.
— Omöjligt Matilda, du kommer aldrig att göra någon präst glad, gå för all del inte och kläm in dig i något, som inte passar dig.
— Passar mig?! — så du talar —
Matildas händer lågo stelt utsträckta öfver stolens armstöd, de voro iskalla, och nu knöt hon dem i sinnesrörelsen.
Hon var rof för en besynnerlig förnimmelse, ville icke se upp, kunde rent af icke se upp, ty där framför någonstädes lyste skam — något fräckt.
Som öfverväldigad af rörelse lade hon fingrarne öfver ögonen, reste sig och skyndade ut.
Litet senare gick fru Hjelm upp med post till sin hyresgäst.
Hon fann honom som vanligt utsträckt på sin soffa och fick plötsligt en obetvinglig lust att sjunga ut.
— Min käre herr Malmberg — en så ofantlig korrespondens — — och allt det tröttande orgelspelet sedan — vore det inte skäl att i stället söka arbete, som gaf inkomst?
Skräddaren såg upp, ytterligt förvånad.
— Det är saker, som Gud styr om, inte jag, frun lilla, sade han nästan strängt.
Vi få akta oss att handla på egen hand, det är djäfvulens argaste list.
— Ja men ...
— Jag kan säga frun en sak.
En gång lät jag mitt eget arma förnuft styra — det var för ett halft år sedan, då jag var kurantare än nu till och med — och då en dag stod en annons om något jobb, och jag sa till mig själf: Malmberg, det är för dig.
Jag skref in och fick löfte om’et.
Och vet frun (Malmberg reste sig och talade vördnadsfullt och allvarligt):
— Så dagen innan den dagen var jag i sta’n och förkylde mig och fick ligga i flere veckor ...
Ja Gud vet att visa oss, Han, hur det går, när vi vandra våra egna vägar.
Nästan triumferande kommo orden, och fröjdefullt lade han sig ned.
Matilda stirrade.
— Se’n hvilar jag så stilla och trygg, tills Herren visar, att han behöfver mig någon annanstädes.
Med en suck ändrade Matilda samtalsämne.
Hon vidrörde middagen, kunde det vara rätt att så där offentligt ...
Nu satte herr Malmberg sig starkt upp, och i hans ögon kom åter det dunkla uttrycket.
— Frun, frun, bedjom Herren, att vi måtte varda fulle af hans kärleks fullhet.
Och han knäpte hop sina händer och slöt ögonen, öppnade dem därpå och vädjade plötsligt bekymradt, ödmjukt till Matilda:
— Kanske var jag för hård, kanske var jag icke nog kärleksfull, ack, ack se nu — kanske den kära själen skrämdes bort från Ordet genom min ovishet ...
Ack frun, hvilka usla käril vi äro, intet förmå vi, skröpliga menniskor.
— O att vi kunde krypa in, ja alldeles försvinna i Herren.
Och hans små ögon nödgade henne forskande, kärligt: var hon inne på rätt väg?
Matildas ögon irrade tomma omkring ute på gräsplanen.
Hennes själ var en enda stor ödslighet.
När hon strax därpå passerade Adas rum och såg dörren sta öppen, trädde hon in för ett ögonblick.
En egendomlig, främmande doft slog henne till mötes, hör det stora alkovfönstret var draperadt något violett stoff och öfverallt där man minst väntade, hängde och lågo små raffinerade ting utan bestämdt ändamål.
Den hvita, kyska tonen i sofgemaket med dess enorma dubbelsäng, gungande af resårer och prasslande af styfstärkta krus, och dess svala korgmöbel var nu förvirrande blandad med något midt emellan boudoir och — Ada Lennartson, ingenting annat än Ada.
Matilda tog några tveksamma steg in och öppnade en bok, som låg på nattduksbordet likt en andaktsbok.
Hon bläddrade litet och läste; blef röd, gick med volymen fram till fönstret och läste mer.
Oerhörda, besynnerliga ting.
De voro ett eko af, hvad hon tänkt innerst sjelf så långt hon kunde minnas tillbaka.
Något reste sig myndigt, hennes själ fyldes af rädd, rädd barnagråt, outsägligt ve.
Med en förfärad blick kastade hon boken och såg sig om.
Alla dessa föremål lockade och drogo.
Hon kände, att här bodde icke Gud.
Hastigt skyndade hon ut och låste dörren.
Nere i korridoren hörde hon från parlorn skratt och disputerande — Pryhl hade kommit på besök.
Så började
Ada läsa något högt och med karrikerande tonfall.
Matildas hjärta stod stilla — hon igenkände en artikel ur Gustavi seminarietidning för i går.
Borde hon icke gå in och afbryta — förebrå dem deras bespottande väsen?
Tusen tankar jagade hvarandra, men bunden af en förtrollning stod hon kvar och lyssnade:
»Joo — så går det till.»
Det är titeln.
Praktbiten lyder som följer, hör nu väl på, herr Pryhl:
»Tänken
Eder kristne svenska broder och systrar i Gustavi: tidningen »Hemmet» borta i P. i Västern skrifver så här:
»På konserten sistlidne 18 April i P. utfördes sången ’Ett bondbröllop’, i hvilken ord förekomma sådana som dessa:
Bruden är så fager och söt, henne vi önska grisar och nöt, pojkar så många, stora och långa etc.’
Denna sång med sitt tvetydiga innehåll applåderades!
Är det möjligt att luteraner finner njutning i dylika triviala och osmakliga prestationer?»
Så långt »Hemmet», älskade Gustavi läsare.
För »Hemmet» är det blott en smakfråga — det är lågt.
— Nej inte en gång lågt, bara trivialt, icke osedligt, icke okristligt!!
En dylik företeelse vore för »Hemmet» icke vidrig, endast den vore litet »finare ».
Behöfves mer för att vi skola fasa för ihåligheten och tomheten?
O kristna folk af den sanna luterska kyrkan! stå upp och afskudda dig detta usla världsväsende och brännmärk det såsom afgrundsföster!
— Det är Palm — ropade Erik därinne, han kiknade af skratt.
Och på en gång började
Matilda själf skakas af en skrattparoxysm och måste sätta näsduken för munnen.
Adas ton hade varit oemotståndlig.
Flögo afgrundsandar bokstafligen omkring och mättade efter hennes upproriska själ!
När hon trädde in i parlorn var hon en tyst kvinna med ett allvarligt, stilla leende.
Sedan hon hälsat, satte hon sig i ett hörn, och ingen störde henne.
Men hennes själ var en enda böljegång, och hon försökte oupphörligt fånga sitt innersta jag, som beständigt vek undan.
ELFTE KAPITLET.
— Tankar, tankar — låter det djupt ned i basen — det föds inga stora tankar mer, det fins tillräckligt af dem i världen.
Hvad som behöfs är att lefva de många granna tankarna, att göra dem, det var det Washington begrep.
Pryhl vandrar hemmastadd på den lilla verandan, så att golfvet sviktar, och pincenezsnodden snurrar han än åt ena fingerleden, än åt den andra.
Nu stannar han tvärt, skjuter fram sitt skäggiga hufvud, slänger glasen på och genomborrar
Ada med sin smala, hvassa blick.
— Ni sitter där ni och resonnerar om, hur »enkel hjärna» den karlen hade och förstår inte, att det just är styrka att inte ha den där mätta, trötta kritiken öfver sitt varande som europén har, det är ungt — man vågar något då.
Lättjefull och road, med händerna om nacken hvilar Ada i hängmattan.
De glimmande ögonen taga in allt utan möda.
— Bara så fränt och robust — retas hon.
Pryhl stannar och ser på henne.
— Och ni som skrifvit så stort och ungt en gång, säger han stilla.
— Den barnsjukdomen ha vi alla haft, säger Ada men blir litet röd i huden.
Pryhl tar uti:
— Åh ni skulle känna alla de härrliga kvinnorna här, ni skulle se hur fast och segrande de sätta ned sina fina fötter på den här välsignade jorden; ser ni lilla —
Matilda kommer nu ut, och Pryhl skyndar fram och skakar hjärtligt hennes hand men är allt för upptagen att egentligen tänka på, hvad han gör.
— Fröken lilla, här fins tryck och filisteri och hyckleri här som i Europa, men här fins inte traditionens tryck, och det är hvad som hämmar europén.
Amerikanen har rifvit så många broar, som ni ännu ha slagna mellan er och det förflutna, han har hoppat öfver så många skeden, hans andliga atmosfär — den är lika tunn och lätt — Pryhl leker entusiastiskt med sina utspärrade fingrar i luften — lika klar och elektriserande som hans lands luft, han andas med fullare lungor.
— Man kan väl inte hoppa öfver den historiska utvecklingen heller, afbryter Ada, och hennes forskande blick släpper icke ett ögonblick mannen framför.
— Där ha vi det, ropar Pryhl blixtsnabbt — amerikanen har inte att tänka efter om den »historiska bakgrunden», den »kulturella utvecklingen», den »oafbrutna kontinuiteten», den »auktoriserade synpunkten» och hvad de heta allt, de där frascrna — om de skulle lida litet afbräck, därför gör han, hvad han vill — nyskapar — det är så naturligt för honom att skapa nya värden som att andas, och det är det, som är så osmältbart för er ...
Ser ni, därhemma känna de, att de haft sitt bästa, och så blir historien den stora trumf, som spelas ut bittida och sent.
De slå ihjäl alla sina ansatser med sina stora döda, det star aldrig till för dem att släppa sina många döda ...
Åh de där gamla minnena —
Pryhls ögon höjas mot taket, han slår ut handen och biter samman tänderna och talar, halfkväfd af intensitet:
— Det där som andra ha gjort, hvarmed ni bola, druckna af edra förfäders storhets söta vin — att jag kunde rycka det undan edra läppar och ställa Eder nakna och blotta på en ny helig jord — då skulle vi se.
Ett skallande skratt kommer från Erik, som sysslat på gräsplanen och nu tittar fram bakom kaprifolieriset.
— Är du inte törstig, karl?
Mattis lilla ge oss något godt ...
Hör du Viktor, berätta för Ada om hur Gustafsson ville du skulle hoppa öfver »filosofen Boström» — lite oskyldigt fusk så där! — det skall slå an på henne.
Matilda lägger bort sitt arbete och går in i huset.
Läpparna krökas tämligen bittert — hon är ovan att spela rollen af tredje man.
Det har blifvit nästan en vana för dem att under sina diskussioner aldrig vända sig till henne.
När Ellida synes med brickan, frågar Erik:
— Kommer inte frun?
— Nej det gör hon inte, svarar Ellida triumferande eftertryckligt.
En liten tystnad inträder, medan Erik i dåligt humör kramar ur citronerna i glasen.
Matilda har blifvit så fin och nosgrann som en kammarduksnål.
Råkar man draga åstad med ett kraftuttryck eller en lifvad historia, så tiger hon och suckar eller försvinner och ser retsamt mild ut.
Pryhl har satt sig på sin vanliga plats nedom hängmattan och gnider pincenezen.
Hans närsynta ögon möta Adas.
— Så lik er syster ni var nu, utbrister han dämpadt och drar sina ögon skarpt samman.
— Tag aldrig glasögonen af dig, professor, råder Erik, där han delar ut den guldgula drycken med sin lilla spets af whisky.
Ada skrattar.
— Ja vet ni, det var det originelaste ni sagt i ert lif.
— Men jag tycker det — ibland.
Och Pryhl fortfor att ihärdigt betrakta henne.
Ada känner ett ögonblicks förlägenhet.
Maken till intensitet får man verkligen leta efter.
Hon höjer glaset.
— Skål för Republiken då!
Den lyckas åtminstone göra folk så opoetiska som möjligt — jag är storartadt idélös om dagarna.
Pryhl stöter sitt glas mot hennes.
— Vi äro ju midt uppe i att göra historia — kan ni inte se, att det är hvassare än poeternas krimskrams?
Det här lilla fröken, det är folkvandringen, sedan kommer renässansen, världens härligaste renässans.
Adas blick glider leende öfver prärien — denna öken af ändamålsenlighet och nytta!
Han har bestämdt föresatt sig att »väcka» henne på något sätt — genom ord!!
Det är så barnsligt, att det tjusar.
— Pah, après nous — också något att lefva på, svarar hon en smula kokett utmanande.
Men Pryhl har börjat gå af och an och kikar emellanåt in genom dörrens glasruta.
Söndagsmiddagen ätes tidigt och under tystnad.
Man sväljer matbitarna utan hvarken munterhet eller trefnad.
— Du kom fasligt snart hem från kyrkan idag, Mattis, anmärker Erik slutligen, då det börjar värka skrattretande att blott höra slamret af gafflar och skedar mot porslin.
Matilda blir stickande röd.
— Jag kom aldrig dit, säger hon lågt — när jag gått ett stycke, tänkte jag på, att det skulle draga för långt ut på tiden för er — ni ämna ju fara in till Chicago?
— Så ledsamt det var, yttrar Ada, och så tystna de åter.
Strax efter måltiden sätter Matilda sig med en bok i parlorn.
Men hon läser icke, hon lyssnar spändt efter Adas steg, där denna raskt och nynnande kommer ned från sitt rum.
Ända från öfversta trappsteget hör man det lätta bruset af sidenunderkjolar.
Tänk om
Ada icke kan trifvas — om hon reser sin väg!
Matilda tycker, att hon ville välta af sig en börda — ropa till Ada: vi ha icke växt ifrån hvarandra
Men det kan hon ju icke!
Erik uppenbarar sig nu finrakad i lång igenknäpt bonjour och sin nya filthatt.
Han ser icke alldeles obesvärad ut i denna ovanliga ståt och slår ut handen till ett brådskande farväl.
Med en flyktig kyss på Matildas kind har Ada räddat sig ut på verandan och står och gnolar och knäpper handskarna i Guds fria natur.
Men Erik dröjer på tröskeln, han har känsla af att något mer måste sägas.
— Sitt för all del inte uppe och vänta, du — Pryhl har ju svurit på, att Ada skall beundra de eländiga Yankee-teatrarna.
Då intet svar kommer, går han raskt tillbaka in i rummet.
— Äh Mattis kom med — hvad är det här egentligen för fånerier?
— Erik — rösten låter kväfd — på en söndag till, hur kan du —
Strax därefter vandra
Hjelm och Ada fram öfver den klara, hälgdagstysta prärien mot Blue Points ännu sollysta kulle.
Ada andas fullt och djupt.
Luften hemma i villan börjar värkligen blifva väl tät.
Hon undrar själf öfver, att hennes glädtighet står bi, ja, hon är värkligen i humör, solskenet värkar bedårande så här på höstsidan.
Plötsligt faller henne en tanke in, det glimtar till ironiskt i ögonen.
— Pryhl — Asator lärare på ett prästseminarium, Jerker du!!
Hur i all världen kunna ni två stå ut där?
— Tja — Erik skjuter hatten öfver pannan — lunken, lunken du, man går år ut och år in som borgmästaren i Trosa, har sin lön och tänker inte vidare på det — d. v. s. nog —
— Kom hem!
— Hvad skulle jag göra där?
Gå in vid en flickskola och ställa mig under något bigott fruntimmers-regemente?
Annat duger jag inte till, och då kan jag lika gärna läsa naturvetenskap med präster öfver mig.
Eriks bamburör afmejar skoningslöst gräset, som böljar in öfver trottoaren.
— Men man kan hoppa i det här landet, tillägger han.
— Du går och funderar på något?
— Inte utan — men var tyst för Matilda, är du snäll.
Jag är egentligen en praktisk människa, ser du, men därhemma var det ju inte fint, om man inte hängde näsan öfver boken ...
Ada lyssnar förströdd.
— Ibland när jag ser folk rusa omkring inne i Chicago och vara sina egna herrar midt på blanka dagen, kryper det i kroppen på mig.
Och när jag sedan skramlar af till den där inrättningen, är jag så led som ...
Nej titta på Pryhl — möter oss på halfva vägen!...
Det var gentilt, nu ska vi vara lifvade, mina barn ...
Men med hatten på nacken fortfar Erik att promenera ensam, före de andra.
Han sållar oupphörligt brädet med strån och örter och ser ut, som funne han tillvaron på det hela så mättad med problem, att den icke gärna kunde tagas humoristiskt.
Eftermiddagen skrider, och Matilda står med pannan tryckt mot fönsterposten och ser skymningen smyga fram öfver ängen och ljusen tändas.
Var det när hon i morgse fick veta, att en främling och icke
Linde skulle predika, som hon så lätt afstod från kyrkogången?
Nog har man väl rätt att föredraga den ena prästen framför den andra?
Så begåfvad som Linde är!
Hon kastar en sjal om axlarna och går ut på gårdsplanen.
Hur tyst och fri prärien breder sig — som en stark dikt, där man finner samladt ett starkare jag, som till slut är ens eget jag ...
Något vill klinga ut i blå väldiga rymder, något som växer — ensamhetens lycka.
Från staden ringa klockor helt svagt — ett katolskt ave kanske ...
Katolskt ja — det är just hennes stämning nu ...
Hon vet, att detta är lättsinnigt, hon vet, hon vet ... åh ...
Men hennes kinder flamma till af något mäktigt, helstöpt, hennes hjärta har rum för allt, af allt vill hon taga, af intet bindas, — vill behålla, tills hon åter förkastar — och förkasta, tills hon åter kommer med lätta fjät öfver gröna ängar och solskensleende öppnar sin famn ...
Hon går där och vinden sveper äggande öfver prärien.
Nu tona klockorna så tydligt ... hon vill skrika af fröjd och strax därpå försjunka i viddens stillhet.
— Heliga sjunde dag, Amerikas hemliga kraft, blott den, som vet att lefva, vet att älska dig!
— Han signar det land, där du funnit fred och därför kunnat veckla ut ditt tusenfaldiga väsen.
Din milda uppsyn tvingar ned lifvets allsvåldiga kraft.
Hvila är ditt namn, icke hetsande jakt, icke dådlös dröm.
Stäng portarna till hvardagens allfarsväg, vräk omkull månglarenas stånd och växlarenas bord, ma det bästa du äger o människa komma fram, må dina lemmar ligga lata och din själ stiga öfver tid och rum — hän där harpor spela och hjärtat brinner.
Men nu står hon med armarna om grindstolpen och huttrar litet i själen.
Öfver himlen och den flata bygden ligger något blindt och stängdt, och klockklangen har upphört.
Som en blossande lampa tynar af och slocknar, så dör hennes höga stämning bort.
Tystnaden är tryckande, hennes hjärta blir så oroligt.
Hur särskildt väl hade icke denna dag lämpat sig för att i ro betrakta Guds ord — och hvad har hon väl användt den till?
Nervöst och brådskande går hon in och tänder den stora golflampan och tar fram sina böcker.
Linde har gifvit henne några sådana af enastående värde, lefnadsbeskrifningar öfver helgon, enkla lekmän, utmärkta endast för en tro, så stark att den öfvergått till åskådning.
»Blif bara inte förtviflad», hade han sagt vid öfverlemnandet åt dem, »det är icke allom gifvet att nå den grad af tro».
Hon vänder blad på blad och försöker af alla krafter att känna sig uppbygd.
Men de förefalla henne absolut fattiga, barnsliga, ja motbjudande alla dessa tankar, som hon icke mäktar göra till sina.
Och åter smyger den stora tomheten in i hennes själ.