Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bägge hade de ofta blicken riktad åt andra sidan, der i gärdsgården, helt nära qvarndammen, en beqväm stätta var anbragt till lättnad för kommunikationen mellan båda egorna.
Innan Konkordia hann svara, blef hastigt en liten blå flagg bemärkt på den långa stången, hvars topp syntes ända från fru Stefana Lorens’ gård.
”O, min gud, se, Konkordia ...”
Juanna sprang häftigt till den lilla af två plankor bildade bron, som ledde öfver bäcken.
”Hvad är det ... hvad menas härmed?” utbrast Konkordia och fattade tag i Juannas klädning.
”Släpp mig, uppehåll mig icke!” ropade den unga flickan otåligt.
”Min andra mor har något att säga mig.
Har du glömt att vi öfverenskommit om denna signal, då jag är här?”
Med styrka ryckte hon sig lös och var i ett par språng öfver plankorna, öfver stättan och i full fart ilande öfver de utblommade ängarne.
I vild yra, med alla sinnen lössläppta, kastade sig Konkordia ned på den lilla planen bakom lusthuset, der ingen menniska kunde se henne.
Hon hade velat upplifva marken, spången, bäcken och framför allt ängen, öfver hvilken Juannas små fötter flögo.
”Ingenting, ingenting förmår jag – alltsammans står qvar: allt går sin gilla gång ... ingen storm, inga bränningar, inga strömsättningar vilja förstöra hennes lycka, medan mina fasansfulla qval aldrig skola finna rast eller ro ...
Är han hemkommen ... ligger hon nu vid hans hjerta ... smeker hans kind hennes ...
Nej, nej, jag skall icke måla denna tafla ... O, den som vore död!”
Hon reste sig häftigt, sprang åter in i lusthuset och tillslöt dörren.
Då hon en timma senare kom hem, var hon hvit som döden och synbart kall som den.
Men dess frid lästes ändå icke på hennes ansigte.
”Hur i guds namn är det, barn – har du blifvit sjuk?” frågade modern, då hon inträdde.
”Nej, jag är ju aldrig sjuk, men jag fryser ...
Har någon sökt mig?”
”Nej, icke just dig, men en gammal bekant, Olle Mårtensson från Grafverna, har varit här med väfskedarne, som gubben gjort åt mig, och han berättade den sorgposten att kapellpredikanten i Grafverna, som du vet legat sjuk hela månaden, just i natt blef förlossad från sitt elände, fastän jag nog tror att många komma att sakna honom både som god prest och god menniska för det stackars fiskarfolket på öarna och holmarna.”
”Kors, kapellet blir då ledigt att sökas!” svarade Konkordia, ur stånd att i denna stund känna det minsta för någon annan än sig sjelf. ”Vestangården” – så flögo tankarne fram och åter – ”förlorar snart för alltid sin herre ... och ogerna sedd af honom, skulle någon, som bodde i Berffendalen, icke särdeles ofta kunna komma den långa milen till Byborg ... allt närmare umgänge blefve som dödt.”
”Ja, visst blir det ledigt!” svarade fru Jetta.
”Hvarföre tänkte du straxt på det?”
”För alls ingenting, moder ...”
Men åter skenade tanken in i framtiden ... ”Ingen i alla tre socknarne är af herr Tönne så värderad i umgänget som magister Sune, den unge gudsmannen.
Grafverne, ehuru en öcken mot den sköna Berffendalen, ligger dock blott en half mil från Byborg, och en af pastoratets prestfruar måtte väl ...”
Ändtligen full af blygsel öfver dessa irrande verldsliga uträkningar så nära ett knappt kallnadt stoft, afbröt hon allt tal med modern och tvang sig att i sina papper inne i den kammare, som helt och hållet erinrade om fadern, finna en hjelpkälla mot alla de olikartade känslor, som ville beherrska henne.
Men det är tid att kasta en flyktig blick på Vestangården, der fru Stefana Lorens residerade.
Denna fru Stefana var, fastän i annan genre, visst ingen mindre betydande person än sjelfva mamsell Konkordia Gude.
Hon var nemligen den allra skickligaste drällväfvarinna på minst tjugu mils omkrets, hon hade ständigt tre à fyra väfstolar i gång och använde en mängd fattiga flickor från fisklägena, som skiftesvis fingo inhemta en lärdom, hvilken kunde gifva dem bröd till döddagar, om de i sin tur lärde ut konsten.
Men sjelf väfde den galanta qvinnan så underbara mönster, att ingen utom hon sjelf begrep huru de kommo ihop.
På denna handel – drällväfveriet var en stor affär – tjenade fru Stefana mycket penningar och egde deraf vida mer än ens sonen anade, ty sina affärer skötte hon sjelf.
Hon var sparsam och förståndig och derjemte högligen rädd att hennes välmåga blefve alltför bekant, emedan hon både haft och hade nog bryderi ändå att reda sig från friare och korgar.
Vid nu knappt 44 år – hon hade ingått giftermål vid sjutton – såg hon så utmärkt bra, glad och ungdomlig ut, att såväl ett par komministrar inom pastoratet som andra herremän från närgränsande härad funnit henne högligen önskvärd till hustru – och så hade de funnit i tio år, eller alltsedan hon blef enka, men hon förblef obeveklig.
En annan talang, som också inbringade penningar och ära, bestod i en lika utomordentlig skicklighet att behandla alla slags sjukdomar hos menniskor och djur, från frossan och engelska sjukan till de kinkigaste yttre skador.
Derjemte var hon så god, så rådig, så frikostig med fattigsalvor och sjuksoppor, att det skulle ha ansetts såsom en himmelsskriande orättvisa att betvifla det fru Stefana Lorens var ett inbegrepp af allt slags fullkomlighet.
Till följd af dessa yttre goda omständigheter hade man på Vestangården vida mer slagit sig på tidens beqvämlighet och lyx än som på Östangården kunde komma i fråga.
Så t. ex. hade man i salen – här hette det ”salen”, icke ”stugan” – oljemålade väggar, spegellampetter och klavér och möbler i perlfärg, klädda med ponsorödt yllesars.
Det var en riktig ståt.
Och sidorummen som dockskåp, med blanka fönster, flera rader små taflor på väggarne, matta på golfvet och kupig dragkista med stora porslinsgrupper.
I ett af dessa små rum, blå kammarn – den andra kallades gula kammarn – stod just nu den högresta fru
Stefana med armarna lindade kring sin lilla förtjusande sonhustru.
Och vackert blandades då Juannas svarta lockar med matronans rika gula flätor, och rosorna voro väl finare, men ej friskare på Juannas kind än på hennes ungdomliga svärmoders.
”Nå, min Juanna, är det tid nu att förvisa alla ängslande tankar?”
”O, gud, jag är så lycklig att jag icke ens kan fatta att han verkligen kommit till Göteborg och att han är här i dag åtta dagar!
Hvilket lif, hvilken lycka, hvilken salig himmel på mitt älskade Byborg ...
Ack, moder, hvarför icke komma och för alltid bo hos oss?”
”Omöjligt – om tjugu år härefter kanhända!” svarade leende fru Stefana.
”Du vet att min Lauritz icke har någon annan förmögenhet än sitt arbete.
Jag måste derföre samla litet åt familjen.”
”Ack, tänk icke på det!
Vi skola alla arbeta.
Min sällhet vore ända till högsta höjd fullkomlig, om jag finge denna bön uppfylld.”
”Det vore ej nyttigt, min vackra lilja (jag får ju stjäla Lauritz’ smeknamn), att icke ha något att önska.
Gud vill ej att vi vänja oss vid fullkomlighet, och den dag jag öfverger Vestangården, der min Lorens och jag sett vår lycka både knoppas och gömmas, den dag får allt någonting annat ha inträffat.
Endast sorgen, aldrig glädjen, förer mig härifrån.
Bed således Gud bevara oss från den flyttningen!”
”Så påkostande det är, så får jag väl då bedja Gud bevara oss derifrån ...
Men säg mig – jag är så ung och oerfaren – hvad jag skall tänka om Konkordias besynnerliga förändring?
Jag har förut smärtats deraf, men i dag kan jag säga att jag till och med känt harm.”
”Tänk, mitt barn, att allt under solen är föränderligt, att den stackars Konkordia har många bekymmer och att hon en dag kan komma varmare tillbaka än hon nu stundom går ifrån dig ...
Men ett råd vill jag gifva dig ...”
”...som jag troget skall följa, moder!”
”Tala icke så ofta och så lifligt med henne om din väntade lycka!
Hon, som är så ensam och tycks ha en så ensam framtid för sig ...”
”Jag förstår ... men icke just riktigt ändå.
Magister Sune – mor vet ju att han älskar henne.”
”En pastorsadjunkt utan bröd ...
Men icke mera tal nu – eftermiddagen lider fram, och du får icke uppehålla dig för hemfärden.”.
”Åh, den gör jag i luften”, svarade Juanna, skrattande som ett godt och gladt barn, ”och så fort far får se mitt ansigte, så vet han nyheten, innan jag sagt ett ord.”
Huru haren hade två särskilta gångar, men stannade i en.
Samma fredagseftermiddag – ty det var en fredag – ankom ett långväga bref till Konkordia.
”Hvad i all verlden, barn, kan detta vara?” frågade fru Jetta, som sjelf lemnade brefvet.
Konkordia bröt det utan något närmare besinnande, men så fort hon kastat ögonen på papperet, rodnade hon till, men sade med mycken kontenans:
”Kan man tänka så förargligt och harmligt – det är en kanslist i hofrätten som låter mig veta att den der bönskriften för Nisse i Vrånga, mor vet, alldeles blifvit afslagen.
Men det är intet att tala om, och jag har så grufligt brådt.”
Modern gick, om just ej så bestämdt öfvertygad att Nisses’ i Vrånga bönskrift blifvit afslagen, så desto mer öfvertygad om att Konkordia, då hon icke ville tala, icke heller gjorde det.
Ensam blifven, satte sig Konkordia i en helt begrundande ställning, fattade åter brefvet och började läsa det med, såsom det syntes, snarare häpnad och villrådighet än med nöje.
Innehållet var följande:
”Min bästa mamsell Konkordia!
Stadd i full osämja med mig sjelf, olycklig, förstörd, halftokig, brinnande, frysande, blödande och döende – så många olika rörelser ta ömsom hand om mig – har jag beslutat att genom något utomordentligt steg söka rifva upp andra intryck, som kunde visa sig välgörande och åstadkomma en vexelverkan på de förra.
Ni, mamsell Konkordia, vet att jag med vansinne tillber min kusin och jag vet att ni med passion älskar hennes brudgum.
Detta behöfver ej vara en hemlighet – vi vilja vara lika fördomsfria som redliga mot hvarandra.
I går sade jag till min farbror, den farbror, i hvars hus jag nu vistas och hvars arfvinge jag en dag skall blifva, att om han så åstundade, skulle jag gifta mig, men icke med en qvinna, som ej kände mitt inre tillstånd, och jag tog mig friheten att nämna er.
Han svarade mig något om er ofrälse härkomst, men jag erinrade honom om att det vore särdeles löjligt, ifall den gamla adliga Giädde-slägten, som förlorade adelskapet derföre att en jongfru gifte sig med en ofrälse, nu bland sina afkomlingar skulle se en annan jungfru för dess borgerliga härkomst nekas inträde i en adlig familj.
Och när ni således kunde räknas som ättelägg af den norska slägten och dessutom i rakt nedstigande linie härstammar från religionsprosten Gude Giädda, Luthers egen lärjunge, fanns icke något vidare hinder från min värdige farbroders sida, och enda hindret, för en äktenskapsförbindelse mellan oss kan numera komma endast från er sjelf.
Vi behöfva icke ha någon tvekan att blotta våra känslor för hvarandra, och jag lofvar er att, ehuru jag känner edra, ni skall hållas i all ära och heder af den, som fått den ingifvelsen att af er förvänta något slags omstörtning i sitt lif – jag kan just icke säga hvilken; men jag tror att med en sådan kraftig och duglig själ som er vid min sida, kan jag under nya förhållanden komma till bättre tankar än som nu i mitt förvirrade väsen äro rådande.
Svara så hastigt att vi kunna hafva lysning samma dag som de förenas!
Säger ni deremot nej till den, som hos er bönfaller om sitt förnuft, skall jag den dagen antingen i grund berusa mig med starka drycker och dermed fortfara tills jag blir totalt försoffad, eller skall jag göra en annan olycka.
Lita på att jag håller ord!
Ni ser min ärlighet, mitt förtroende till er.
Tag hand om en olycklig dåre, som föraktar sig sjelf!
Engelbert.”
Sedan Konkordia slutat läsningen, gick hon en lång stund med starka, oroliga, ojemna steg fram och åter i kammaren.
Slutligen klarnade på hennes ansigte upp ett bestämdt beslut.
Hon satte sig vid sitt gamla skrifbord, fattade ett groft grågult pappersark, aldrig egnadt till kärleksbref, skar det systematiskt isär och skref i sin egen raska och korta stil svaret:
”Välborne herr kornett!
Jag skall vara lika ärlig, lika öppen och lika samvetsgrann.
Två dårar inom ett hus och ett äktenskap bli för mycket.
Jag lemnar er i Guds beskydd, hvilket är långt säkrare än mitt.
”Drick er otörstig, om ni behöfver den döfningen, men kasta intet syndigt blod på den oskyldigas brudklädning!
Konkordia Giädda.”
Hon genomögnade brefvet, lade ihop det och skickade det till postgården.
Denna afton sammanträffade ej Konkordia med sin mor förrän så sent att det endast blef fråga om att taga godnatt.
Men andra morgonen vid frukosten sade hon:
”Jag tycker ändå att det är skam att fru Stefana hvar söndag skall bjuda magister Sune till middag, då det är hans tur att predika här.
Skulle icke mor tänka på att göra det någon gång – i morgon till exempel?”
”Jo, hvad jag det kunde.
Men visst blygs jag litet för rösterna, som han icke fick.”
”Det ställer jag nog till rätta, om det icke fins andra hinder.”
”Nej, inga!” svarade fru Jetta, inom sig undrande om brefvet kunde vara ifrån magister Sune.
Men, nej, icke kunde han ha tagit ett så direkt steg ... ”Jag har väl icke”, fortsatte den goda frun högt, ”några ankor nu att aflåta, men jag har en af mina små spädgrisar, och med äpple i mun och en murgrönsranka virad om svansen kunde den nog taga sig ut ...
Skulle jag ge mig åt kyrkan, menar du?”
”Åh, det blefve kanske svårt, då sådana tillredelser hemma behöfvas af förestyret.
Om mor så tycker, kan ju jag, då jag träffar honom på kyrkbacken, helsa från mor och fråga.”
”Ja, det blir alldeles bra.
Jag skall straxt låta slagta grisen.” – – – – – – –
Söndagen inträdde utan regn och storm, hvilket Konkordia anmärkte såsom ett godt tecken, hvarföre hon ock i dag satte på sig den blå helgdagskjolen och kofta af blommigt triumfant med förgyllda knäppen, en drägt, som särdeles passade för hennes växt och utseende.
Allt gick henne i handom efter önskan.
I kyrkan satt hon denna gång så uppmärksam som om hon fruktat att förlora minsta ord.
Också svindlade det för den unge prestens ögon, då han blickade åt den farliga bänken, hvadan han beslöt att icke trotsa faran och vidare se dit.
Men utkommen på kyrkbacken, fanns intet skäl för honom att hindra sina steg ifrån att korsa Konkordias; och sedan man på ett passande sätt talat några ord om väder och vind, hvilka båda delarne voro af mildaste slag, påminde sig Konkordia att mor ålagt henne fråga om icke magister Sune lofvat bort sig någor annorstädes, m. m.
Sune var icke precist säker på om han lofvat sig till nämdemans, och dervid rodnade han alldeles ofantligt vid den inre tanken att han var mycket säker på denna sak, men efter litet medlande hit och dit, dervid isynnerhet förekom ledsamheten att låta fru Gude Giädda vänta förgäfves, blef beslut taget, dock icke utan några små samvetsqval å magisterns sida, att låta nämdemans göra det i stället.
Närmaste följden häraf var att man en timma senare satt vid middagsbordet i fru Jettas nygranrisade stuga, der man afhandlade frågan om rätta sättet att tranchera den murgrönskransade grisen.
Både före och efter denna vigtiga diskurs talade man om den förlust, som kapellet på Grafverna gjort, men icke minsta ord från magister
Sune kunde tydas derhän att han hade en half tanke att blifva sin medbroders efterträdare.
Deremot rodnade han gång på gång, strök det långa ljusa håret upp och ned öfver pannan och företog sig hvarjehanda andra små tafattheter.
På eftermiddagen, något före afresan, medan fru Jetta var ute och emottog en liten förning från någon af grannmorerna, bad
Konkordia att hon hos herr magister
Sune skulle få anhålla om ett maktpåliggande råd i en sak, som hon icke ville ställa såsom en frestelse för modern, innan hon kom på klar grund med sig sjelf.
”Det är då”, stammade magister Sune sakta, ”någon sak, som rör ... välfärden?”
”Ja, det är det visst, ty på ett frieris antagande eller förkastande ... men utan omsvep: det är herr Engelbert som, med bifall af sin rike farbror, närvarande egaren af fideikommisset, skrifvet ett bref till mig, deri han begär mig till äkta med önskan om hastigt och öppet svar.”
Det var sorgligt att se huru vid detta meddelande den af naturen bleklagde mannen blef alldeles hvit, huru han hemtade efter andan och slutligen fick fram de orden att han var en klen rådgifvare, men att han trodde och hoppades att herr Engelbert skulle vara värdig den lycka, som han sökte.
”Det vill säga att herr magistern tillråder mig denna sak?”
Konkordia hade icke mycken kännedom i koketteriet eller andra fruntimmerskonster, men hon lyckades ändå icke illa i det utseende hon antog af en viss undran.
”Jag ... nej ... visserligen icke ... det är ju en sak som blott Gud kan råda i ...
Jag ... jag – tro mig, ädla mamsell Konkordia – jag är den siste ...”
”En så rättsinnig person” – Konkordia såg än mer undersam ut – ”det tror jag ej.”
”I alla fall vet jag att jag är obehörig ... den allra obehörigaste.”
”Så skall jag väl tala med mor då.
Jag känner dock förut att hon, såväl som alla andra mödrar, vill se sitt barn i stort välstånd ...
Men ingen må väl påstå att välståndet är allt.’”
”Nej, det är sant, mamsell Konkordia!
Det fins många som ha det och ändå sakna hvad den obemedlade och obemärktaste kan ega: ett ... ett odeladt hjerta och ...”
Men nu blef den stackars mannen så förbryllad öfver sin egen djerfhet att Konkordia, om hon ej rakt ville jaga ut honom, fick låtsa som om hon ej förstått något.
”I alla fall”, återtog hon, ”har det ständigt utgjort min önskan att få framlefva mitt lif på Sotenäs, der jag är född och temligen afhållen, och tanken att flytta så långt härifrån misshagar mig.”
”Huru”, sade med en viss häftighet magister Sune, ”ni skulle icke alls vilja flytta härifrån, icke ens till något grannpastorat, om ... om ...”
”Nej, en strand, en klippa, huru fattig som helst, på mitt kära Sotenäs är mig långt dyrbarare än stora parker och praktfulla herrgårdsrum på annan ort.”
”Mamsell Konkordia ...”
Konkordia trodde det icke vara skäl att svara på detta utrop.
”En dag”, fortfor han, ”egde jag hopp om Berffendalen, men det var någon ... någonting ... som lade sig i vägen.”
”Ja, ni fick för få röster, och jag vill frimodigt säga er att jag tror ni gissade det grannlagenheten förbjöd oss, mig och min mor, att lemna våra.
Jag skulle aldrig uthärdat att man på något sätt förtydt vår handling.”
En stråle af ljusaste glädje färgade Sunes kinder och gaf ett verkligt lif åt den röst, hvarmed han nu talade:
”Var det – på samvete – var det af grannlagenhet?
Ni förstod då allt det, som jag icke hade, icke har mod att förklara, minst nu, då intet hopp finnes för mig att någonsin få en ersättning för Berffendalen.”
Konkordia såg ut genom fönstret, och magistern, som icke vågade säga mer, fattade sin hatt, hvilken han började tumma och vrida.
Hon låtsade om ingenting.
”Mamsell
Konkordia ärnar då tala med sin mor?”
”Jag vet icke jag måste öfverväga med mig sjelf nu.”
Magister Sune syntes försatt i en gruflig spänning.
Det måtte ändå ha varit något mer att säga, nu eller aldrig, då kanske allt stod på spel.
”Ingenting annat fins nu att söka än Grafvernas kapell – hvem skulle trifvas der ...
Förlåt, förlåt, jag blir alltför djerf.”
Konkordia vände sig om med en helt vänlig frimodighet och yttrade:
”Grafverna, magister Sune, är icke den sköna Berffendalen, men såsom jag tror kan äfven kapellet bestå sig en vacker plantering, och lam och kor kunna lefva der också.
Men det är ännu långt dit – ni må handla så som det anstår ert eget omdöme.
Detta är på en gång både allt och det enda som nu kan sägas.”
”Jag har i frågan intet annat omdöme än ert – och när tid blir, söker jag kapellet!”
Dessa ord uttalades med en alldeles ny bestämdhet, men de efterföljande ljödo så mycket osäkrare: ”Sedan ... sedan få vi ju se.”
”Ja”, svarade Konkordia och framsträckte handen med en trovärdig rörelse, ”ja, sedan få vi se!”
Ett vinter-eden.
Huru vacker är ej kärleken, då den visar sig under sin ädlare form!
Huru ljuf är ej lyckan, då den alstras af en ren kärlek!
Och huru pålitligt är ej det förtroende, som uppkommit genom kärleken och aktningen förenade!
Hvad betyda då vinter, snödrifvor, töcken, mörker och stormarnes tjut?
Kärleken är sin egen sol, sin egen ljusa varma sommar, sin egen frid och sin egen harmoni.
Kärleken är den osynliga kedja, hvars kraft är så stark att vi, dragna af den, kunna utan smärta, utan oro flyttas från dess ena ända, som är fästad vid jorden, till till den andra, som har sitt fäste i himlen.
Men kärleken är en allvarsam, en helig, sak, icke att tänka sig den som blott lust och glam i yra, smek och lättsinne.
För att rätt fatta dess väsende, dess djupa och starka inverkan på menniskans högre moraliska lif, fordras att i den se hvad den verkligen är – men huru få göra detta!
Derföre finner man också huru ofta den gudabevingade, afskakande det lätta stoftet, flyr från de oförståndiga, hvilka, sedan de förgäfves sökt återkalla honom, göra sig falska gudomligheter, som kunna dyrkas i passion, hat, bitterhet, oro och alla slags disharmonier ....
Februari månad hade inträdt.
Kring det gamla Byborgs knutar susa skarpa vestanvindar och böja de af glittrande isdiamanter tyngda syrenhäckarna fram och åter.
De buga och sänka sina grenar mot jorden, liksom de ville bedja om hvila, men vinden är en sträf herrskare, som tycker om underdånighet, och så få de stackars syrenträden fortfara med sina bugningar mot hvarandra, sökande sin tröst deruti att de stora träden i parken få göra detsamma och att allt, ifrån flöjeln på stången till stickor och strå på marken och snöflingorna på hällarne, måste rastlöst fara fram och åter.
När denna vind blåser utanföre, då är det herrligt att sitta inne i det välombonade varma rummet, der brasan på spisen står högt i sky, der vänliga röster ljuda i gladt och trefligt samspråk, medan hunden och katten, makligt utsträckta framför spishällen, behagligt njuta sin siesta, endast störda af en eller annan gnista, som kommer deras pels för nära.
På en sådan vinterdag, då både syrener, parkträd, stickor, strån, flöjlar och snöflingor hade ett förfärligt arbete för sig, stod brasan i fullt lysande flamma i den ekpanelade Byborgs-salen, och icke långt från spisen fann man gamle herr Tönne spelande bräde med fru Stefana från Berffendalen för närvarande på några dagars besök hos sin sonhustru.
Men bakom den stora utskjutande spisen var en högligen intressant vrå, en passabel liten kammare, der en öfverflödig fönstersoffa, lagom för två personer, fått plats – och der hade nu det unga äkta paret, som vid denna tid varit gifta något mer än tre månader, slagit sig ned för att prata litet enskilt smått, medan svärfar och svärmor ramlade med brickorna och hade lite annat förtroligt samspråk för sig.
Det var herr Tönne som nu talade:
”Nej, kusin Stefana, jag tror deremot icke att det är så hastigt öfvergående.
När en synd börjat att tära sig fast i menniskan, är den icke bättre att få bort än masken, som tärt sig in i blomman.”
”Värst af allt är”, svarade fru Stefana, ”att då man skall rycka bort masken, följa ofta blommans finaste nerver med, så att hon aldrig mer blir så hel och skön som hon varit.”
”Det skall kusin hvarken säga eller tänka!” menade herr Tönne bekymrad.
”Masken får icke ryckas bort ur blomman: den skall sakta och varligt vecklas upp ur de kringspunna bladen, och det kan ske så att ingen ädlare fiber förstöres.”
”Men, min kusin”, frågade fru Stefana, som bibehöll sin tviflande min, ”om det onda icke är öfvergående, när är det då detta under skall ske – och hvad kan åstadkomma det?”
”Jag ville helst säga att vår herre, och frälsare, som de dårar styr, ensam skulle göra det, men jag kan gerna tillstå att jag tror att det verktyg, som han här behöfver, måste se ut som en ung och förståndig qvinna.
Kärleken har gjort Engelberts olycka – kärleken kan också bota honom.”
”Nej, kallar kusin hans galna känsla för kärlek?”
”Hvad är den annars?”
”En obändig passion, som aldrig känt förnuftets. tygel.”
”Min bästa Stefana” – en rodnad kom upp på gubbens kind – ”under lång tid kände Engelberts passion förnuftets tygel ... hvem vill neka det?”
”Den, kusin, som såg att detta förnuft endast hvilade på hoppet att min sons och Juannas förbindelse skulle blifva omöjlig; men då inga hinder kommo i vägen, utbrast all den dårskap, hvars minsta steg var det tokiga frieri, som han sjelf gjort sig en ära af att omtala.”
”Så så, kusin är alltid så bestämd ...
Om han fått min Juanna, så hade äfven hans kärlek blifvit af det bästa slaget.”
Bärande alltför djup vördnad för herr Tönne, ville fru Stefana ej längre motsäga honom.