Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 14 Febrnari f. tn. 37b Lördagen den 14 Febrnari 1863.
Justerades 7 prot.-utdrag för den 11 dennes e. m., samt pleni-prot. för den 10 sist).
Upplästes ett utaf Hr Törnebladh, Carl Eggert, inlemnadt mern. af följande lydelse:
Då enskilda angelägenheter nödga mig att för någon tid lemna riksdagen, lår jag, under anhållan att vid min riksdagsmannarätt varda bibehållen, afsäga mig förtroendet att vara ledamot utaf Höglotl.
Banko-Utsk:t.
Ståndets Hrr Elektorer att utse en ledamot i Banko-Utsk:t efter Hr Törnebladh.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att till utdelning bland R. o. Ad. blifvit
Öfverlemnade 10 inträdeskort till bevistande af Kongl.
Musikaliska Akademiens musik-historiska föreläsningar hvarje Måndagsafton kl. ^8 — ^9, samt anmodade de medlemmar af Ståndet, som ville begagna sig af dessa biljetter, att anmäla sig hos Itiddarhus-Fiskalen.
Företogs val af en fullmägtig i R.
St:rs Riksg.-Kont. efter H.
Exc. Hr Gr. Sparre, Gustaf Adolf, hvilken nämnde befattning sig afsagt; och befanns, efter valförrättningens slut, dertill hafva blifvit utsedd:
Hr Hjerta, Carl Gustaf, Kapten, med 66 röster.
Med erinran derom, att den nu af R. o. Ad. till fullmägtig i Riksg.-Kont. utsedde Kapitenen Hjerta förut blifvit vald till fullmägtigs-suppleant i nämnde verk; hemställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida R. o. Ad. i nästa plenum ville företaga val af en ny suppleant efter Kapitenen Hjerta; hvilket bifölls. 376 Den 14 Februnri f. m.
Föredrogs ett från Hederv. Bonde-St. ankommet prot.- utdr.
N:o 171 för den 11 dennes, innefattande inbjudning till de öfriga Riks-St:n att förena sig i Bonde-St:s beslut öfver Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänk.
N:o 55, i ani. af väckt motion om upphäfvande af hittills gällande reglemrten för vården af sockenmagasiner m. m.
Upplästes och remitterades till Stats-Utsk:t en utaf Hr Stjernsvärd, Gustaf Mauritz, inlemnad motion N:o 26(5, i fråga om tillökning af K.
M:s hofhållnings-anslag.
Med stöd af 5G:te §:n R.
O. får jag vördsamt anhålla, att det af mig i sednaste plenum framställda förslag om förhöjning i anslaget för H. M. Konungens hofhållning måtte såsom en af mig väckt motion remitteras till Stats-Utsk:t, helst jag hört en och annan hysa den föreställning, att Utsk:t i annat fall icke skulle till pröfning upptaga förslaget; och har jag för den nu begärda remissen låtit utskrifva ett exemplar af mitt i ämnet afgifne yttrande.
Hr Gr. o. Landtm, hemställde, huruvida R. o. Ad. funne nödigt, att Hr Cederschiölds ifrågavarande, såsom särskild motion nu afgifne anförande upplästes.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. derå, att förevarande motion (N:o 267) skulle till Stats-Utsk:t remitteras; hvilket bifölls.
Föredrogs ånyo Sammansatta Stats- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskds den 7 och 11 dennes bordlagde Betänk.
N:o 4, i ani. af väckt motion om förändrad lagstiftning i fråga om forntida minnesmärkens fredande.
Den lagstiftning, som detta Betänk, afser, härleder sig från en tid, då det antiqvariska studiet var föga påaktadt och då det måhända var icke allenast nyttigt, utan äfven nödigt, att lagstiftningen tvingade in i statens samlingar de fynd, som gjordes, och på det sätt skonade dem från förskingring.
Sedan detta studium numera utvecklat sig till en vetenskap, som snart sagdt inom alla landsorter räknar representanter, och då jag tror att dessa fynd, uppsamlade bos enskilde, äro mycket mer tillgängliga för vetenskapsmannen och bättre skyddade mot förstörelse, anser jag de i 1828 års förordning upptagna bestämmelser numera vara öfverflödiga.
Min åsigt i detta fall står i rak motsats mot den, som gjort sig gäl - Den 14 Februari f. m. 377 lande inom Utsk:t, och jag kan icke heller instämma i Utsk:ts motivering.
Utsk:t säger att uti nämnde lagrum stadgas icke något ansvar eller förlust af funnen fornsak för annan än den, som sådan fornsak funnit, men underlåtit i behörig ordning till inlösen hembjuda, och drager häraf den slutsats, att något försök att tillämpa dessa ansvarspåföljder jemväl på sådana personer, som sysselsatt sig med blott samlandet af förut hittade fornsaker, icke egt rum, och lärer icke med utsigt till framgång kunna anställas.
Det är en slutsats, som jag för min del icke tror vara riktig, och att ett motsatt förhållande egt rum, tror jag mig bestämdt kunna uppgifva, enär en af mig känd vetenskapsman blifvit af alla instanserna dömd att återlemna en af honom köpt fornsak.
För att komma till sitt afstyrkaride slut har Sammansatta Utsk:t åberopat, att 1828 års förordning icke skulle afse annat, än ädel metall.
Detta tror jag vara ett fullkomligt misstag, enär förordningen nämner icke allenast fynd af metaller, utan äfven af sten eller trä och andra konststycken, hvilka icke kunna hänföras till ädla metaller; rilen på den grund att förordningen endast afsåge ädla metaller, har Utsk:t ansett sig icke böra förändra det gällande stadgandet.
Slutligen har Utsk:t kommit till den åsigt, att om förordningen upphäfdes, skulle derigenom högst menliga följder uppstå för den, som gjorde ett fynd, emedan han skulle blifva föremål för bedrägeri af köpare och att fyndet skulle utföras ur landet.
Hvad detta beträffar, så är vådan icke synnerligen stor, ty vetenskapen är icke bunden inom riket.
På de skäl, jag anfört, yrkar jag Betänkits återförvisande till Utsk:t, och anhåller att Utslct måtte göra en hemställan om upphäfvande af 1828 års förordning.
Posse i den kritik, han uppdragit öfver Utsk:ts motivering.
Denna är verkligen mindre lyckad, men likväl har Utsk:t i sjelfva saken, enl. min förmening, fullkomligt rätt.
Alt ansvaret icke kan drabba den, som köper en samling, bevisas bäst deraf, att sådana samlingar i stort gjorts just af Professor Nilsson — troligen den af motionären icke namngifne vetenskaplige veteran, hvars åsigter motionären återgifvit.
— Under de sednare åren hafva 14 enskilda samlingar blifvit af VetenskapsAkademien inköpta.
Hade Staten verkligen haft rätt att utan ersättning taga deni, hade de väl icke blifvit inköpte, utan helt enkelt annammade.
Posse framdragit för sin åsigt, är så till vida rigtigt, att Adjunkten Bruzelius verkligen biel' i alla instanser dömd att återlemna fyndet, en stigbygel, men endast mot erhållande af full ersättning efter fyndets vetenskapliga värdering.
Någon plikt blef honom aldrig ålagd.
Ett förslag till ny lag i ämnet är uppgjordt och har redan varit underställdt vederbörandes pröfning.
Det omarbetas nu, i följd af mot detsamma gjorda anmärkningar, men torde dock snart vara att förvänta.
Under sådana omständigheter 378 Den 14 Febrnsri f. m. ansåg Utsk:t icke vara skäl att hos K.
M. begära något, som K. M. redan sjelf anbefallt.
Att en revision är nödig, medgifver jag deremot gerna, särskildt att något bör göras, på det att icke blott guld och silfver, utan äfven andra fynd, må till kronan blifva hembudne.
Så länge man endast erhåller betalning efter fyndets värde, med en viss förhöjning, kommer sådant icke att allmänt ske.
En metkrok eller en pilspets af sten har i och för sig intet materielt, men kan hafva ett ofantligt vetenskapligt värde.
En dylik pjes hembjudes således sällan till kronan, utan stannar antingen i enskildta samlingar eller, hvad värre är, vandrar till utlandet, inköpt af de talrikt utskickade från andra länder, hvilka redan gjort så rika skördar här, till oersättlig skada för oss.
Under förutsättning, att denna vigtiga omständighet icke i det nya lagförslaget förbises, inskränker jag mig nu att, på redan uppgifvet skäl, yrka bifall till Utsk:ts hemställan.
Här har ofta blifvit anmärkt, att, då en lag är orimlig, rättelse deri bör sökas.
Att den i detta ämne nu gällande lag icke är rigtig, har den föregående talaren visat, men han anser rättelse skola vinnas, utan att R.
St:r gå i författning om en skrifvelse till K. M.
Härom må han hafva sin enskilta öfvertygelse; ofta har man dock fått se, att lagar få stå qvar, oaktadt mot desamma mycket grundade anmärkningar blifvit gjorda.
Till de skäl, som af Gr.
Posse blifvit andragna mot Utsk:ts Betänk., vill jag lägga äfven det, att jag anser det antiqvariska studiet snarare befordras, än hämmas, genom underlättande för den enskilde att göra samlingar.
Jag förenar mig med den förste talaren i begäran på återremiss, i den syftning, att visserligen påbudet om de ädla metallernas hembjudande åt kronan skulle qvarstå, men icke något hinder läggas i vägen för den enskilde att göra samlingar af trä, sten eller brons. H.
Jemte det jag får förklara, att jag, utan att ingå i den motivering, Utsk:t gjort, dock förenar mig i det slut, hvartill Utsk:t kommit, ber jag att få anmärka ett missförstånd, som synes råda i afseende å förev:de ämne.
Man synes föreställa sig, att om 1828 års förordning blefve upphäfd, de olägenheter, man önskar se undanröjda, omedelbart skulle försvinna.
Det gamla stadgandet om hembud till K.
M. och kronan af fynd och hittegods qvarstår dock i 48:de kap. 2:dra §:n Missgernings-Balken.
Denna stadgar, att gammalt mynt, guld, silfver, koppar, metall eller andra konststycken skola Konungen hembjudas.
Det är således icke blott fynd af ädla metaller, utan flera andra slags fynd som skola Konungen hembjudas.
Om någon förändring häri afses, torde denna icke af Sammansatta Stats- och Ekon.-Utsk:t kunna framställas, utan Den 14 Febrnari f. m. 379 torde Lag-Utsk:ts åtgärd få anlitas, för att få en i detta syfte föreslagen ändring i allmänna lagen ntredd.
Hvad sjelfva saken beträffar, ber jag att få lemna den upplysning, att, enligt hvad jag känner, från det allmännas sida aldrig, sedan tillkomsten af 1828 års författning, blifvit lagdt något hinder mot enskilda samlingars bildande.
Sorn bevis härpå, kan anföras, hvad Utslct sjelf upplyst, att ett icke obetydligt antal privata samlingar blifvit af Staten inlösta.
Flera sådana finnas ännu i vårt fädernesland, dels hos enskilda personer, dels hos associationer, som bildat sig, och hvilka, långt ifrån att från det allmännas sida hejdas i sin verksamhet, tvertorn rönt all den uppmuntran, som kunnat lemnäs.
Det har blifvit sagdt, — och det är alldeles rigtigt, — att en enskild samlare i Skåne genom rättegång blifvit tvungen att afstå en funnen fornsak, men delta fynd hemföll under allmänna lagens stadgande, emedan det var ett fynd af en bronssak.
Jag bör äfven nämna, att den rättegång, som mot honom blifvit väckt, anställts, icke från det allmännas sida, utan af en granne, med hvilken nämnde samlare råkat i osämja, och som begagnade sig af tillfället till en rättegång, som aldrig blifvit från det allmännas sida väckt.
För min del tror jag, att lagens stadgande i detta fall erbjuder en verklig fördel, icke allenast för det allmänna, utan äfven för den enskilde, i det den gifver honom en trygghet att erhålla icke blott det funnas värde, utan ^ derutöfver.
De flesta fynd göras af jordbrukare, drängar och dylika personer ur de lägre samhällsklasserne.
Att dessa skulle hafva något begrepp om fyndets egentliga värde, kan icke antagas, utan torde de ega all anledning till belåtenhet med ett stadgande, som försäkrar dem att erhålla ett pris, öfverstigande fyndets verkliga värde.
Inom de landskap, der de flesta och dyrbaraste fynd göras, t. ex. på Gottland, händer aldrig att hittaren vänder sig till annan än vederbörande, emedan han vet, att det för honom sjelf är förmånligast.
I de landsorter deremot, der fynd mindre ofta förekomma och der kännedomen om dessa fynds vigt för vetenskapen är mindre spridd hos allmogen, händer visserligen att de icke alltid hembjudas, men jag betviflar att detta är till hittarens fördel.
När ett sådant fynd kommit i annans hand, har aldrig någon rättegång och förföljelse mot denna blifvit anställd, men ofta har händt att denne sedermera, med betydlig fördel, afyttrat det, vare sig inom landet, eller mången gång utomlands.
Detta sednare kan jag för min del icke anse rätt.
Om något land har anspråk på att förvara de i antiqvariskt hänseende dyrbara fynd, som göras, är det väl det land, öfver hvars historia den funna saken kan sprida ljus.
Om dessa fynd blifva försålda t. ex. i Köpenhamn, äro de visserligen tillgängliga för de Svenskar, som besöka denna stad med dess väl ordnade samlingar, men bättre hade väl varit, om detta fynd stannat inom vårt eget land, och har det kommit 380 Dea 14 Februari f. m. längre bort, lär det vara sällan att de komma att gagna de inhemska antiqvariska studierna.
Det har blifvit sagdt att statens samlingar äro så tillgängliga som önskvärdt vore.
Detta eger sin grund i den inskränkta lokal, i hvilken de för närv:de äro inrymde, en olägenhet, som jag hoppas snart skall blifva afhulpen, när statens samlingar blifva ordnade i det stora nybyggda National-museum, der tillräckligt utrymme för dem lärer vara afsedt.
Emellertid tror jag att äfven för närv:de denna klagan icke förtjenar synnerligt afseende.
Det har kanske händt, att några nyfikna icke fått se så mycket de önskat, men jag betviflar att någon forskare blifvit utestängd från att se, hvad för honom varit behöfligt.
Jag tror icke att vi böra upphäfva rättigheten att åt staten häfda de fynd, som blifvit gjorda och som kunna vara af vigt för fornforskningen, och jag vågar säga, att, om den öfverklagade förordningen icke funnits, statens samlingar icke varit på långt när så rikhaltiga som de nu äro, och huru förförmögna enskilta samlare än kunna vara, äro de näppeligen i stånd att åstadkomma sådana samlingar, som staten; vanligen skingras dessutom en enskild samling, när den person aflidit, som lagt sig vinn om dess upprättande.
På grund af hvad jag nu anfört, anhåller jag att R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:ts framställning.
Jag ber att få nämna att 48:de kap. 2:dra §:n Missgernings-Balken väl stadgar, att gammalt mynt, guld, silfver, koppar, metall eller andra konststycken skola Konungen hembjudas, men utsätter icke någon ansvarsbestämmelse för underlåtenhet härutinnan.
Deremot stadgar 1828 års förordning ansvar för sådan underlåtenhet och det icke allenast med afseende på ofvan uppräknade föremål, utan äfven med afseende på fornsaker af sten eller trä.
När jag nyss yrkade en återremiss af Betänlct i den syftning, att Sammans.
Utsk:t måtte göra en hemställan om upphäfvande af 1828 års förordning, afsåg jag endast denna förordning, men icke upphäfvande af 48:de kap. 2:dra §:n Missgernings-Balken, väl vetande, att handläggningen af fråga om upphäfvande af ett allmänna lagens stadgande icke tillhörde ifrågav:de Utsk.
Hvarföre jag isynnerhet önskade upphäfvande af 1828 års förordning, härrör deraf, att jag anser det böra tillåtas den enskilte att samla föremål af sten och trä, utan att han derigenom skulle göra sig skyldig till någon lagöfverträdelse.
Man har sagt, att det vore så mycket mindre nödigt, att göra någon hufvudsaklig förändring i den nu i ämnet gällande lagstiftning, som erfarenheten visat att, denna oaktadt, en mängd enskildta samlingar blifvit åvägabragta, af hvilka icke mindre än 14 st. blifvit af staten inköpta, utan att något anspråk blifvit framställdt att få dem för intet.
Detta förhållande känner
Den 14 Februari f. m. 381 jag mycket väl och drager deraf den slutsats, att lagen i sitt närvarande skick icke medlör åsyltad verkan.
Jag tror emellertid icke att det, hvarken i detta eller andra fall, kan vara för staten nyttigt att bibehålla lagar, som visa sig icke vara möjliga att tillämpa, annorlunda än undantagsvis.
Annu är det endast en förhoppning att vi skola få statens naturhistoriska samlingar så ordnade, att de blifva tillgängliga för allmänheten, lie hafva val varit tillgängliga för vetenskapsmän, men på ett sätt, att de äfven för dem icke icke kunnat medföra det gagn, de påräknat.
Det oaktadt, hafva de antiqvariska studierna i vårt land utvecklat sig högst betydligt, och detta, tack vare de enskilta samlingar, som bildats i trots af lörbudet.
Björnstjerna bar sagt, att det vore honom bekant, att den af mig uppgifne vetenskapsmannen, som blifvit tilltalad för det lian köpt en fornsak, icke blifvit ålagd någon plikt.
Denna hans uppgift torde grunda sig på ett misstag och jag kan vitsorda, att nämnde samlare verkligen blifvit pliktfälld.
Hvad beträffar det yrkandet, att R.
St:r icke borde vidgöra något i denna fråga, emedan en lag i förevarande ämne redan var under granskning, tror jag mig veta, att den föreslagna lagen, som efter föregången granskning blifvit till K.
M. öfverlerunad, blifvit återskickad på den grund, att den innehöll ännu mer skärpta ansvarsbestämmelser.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall lill och dels återremiss af ifrågavtde Betänk., framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till detsamma och. då dervid svarades många ja jemte ett eller annat nej, förkläde sig hafva funnit ja öfvervägande.
Föredrogos ånyo och biföllos Sammans.
Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ts den 7:de och litte dennes bordlagde
Utlåtrn:
Nto 5, i fråga om anläggande af en undervattens-telegrafledning mellan Skåne och Preussiska kusten; samt Nto 6, i ani. af väckt motion, om särskild ersättning åt postbonde, då han nödgas på sin skjuts-station afbida postens expedierande.
Föredrogs ånyo Lag-Utsk:ts den 7:de och litte dennes på bordet lagde Betänk.
Nto 20, i ani. af väckt motion om ett tillägg, rörande inbördes testamente, till 16:de kap. 3:dje §:n Arfda-Balken. 382 Den 14 Februari f. m.
Sedan, uppå begäran af Hr Dalman, Wilhelm Fredrik, den vid Betänk:t fogade, af Hr Carlén afgifne reservation, blifvit uppläst; yttrade Hr Dalman:
På grund af hvad denna reservation innehåller, yrkar äfven jag alslag å Betänk:t.
Mig synes det föreslagna tillägget till 16 kap. 3 § Ärfda-Balken, långt ifrån att göra lagen tydligare, åstadkomma motsatsen, och, i stället att vägleda domaren, tvertom missleda honom.
Jag anser äfven i allmänhet ganska betänkligt, att, när man i öfrigt bibehåller grundsatserna i 1734 års lag, försöka sig med att mästra eller göra tillägg i redaktionen, emedan äfven i detta hänseende nämnde lag säkerligen är ett erkändt mästerstycke.
I likhet med den föreg:de värde talaren, får äfven jag anhålla om afslag å Lag-Utsk:ts nu föredragna Betänk. 16 kap. 3 § Ärfda-Balken lyder sålunda: »Nu häfver man sitt testamente ändrat, eller återkallat; gälle då det hans yttersta vilja var, ändå att han i det förra sig förbundit, det ej att ändra, eller återkalla.» Lag-Utsk:t har härtill föreslagit ett så lydande tillägg: »Hafva två eller flera gemensamt gjort testamente, vare sig till hvarannan inbördes eller till tredje man; ege dock, hvar för sin egendom, rätt att testamentet ändra eller återkalla, ändå att han. der inbördes testamente gjordt var, begagnat sig af hvad deri till hans förmån är förordnadt.»
Jag misskänner icke den afsigt, som ligger till grund för motionärens framställning; — han söker att förekomma de ojemnheter i lagskipningen, hvilka tyvärr uppstått vid uppkomna tvister ang:de inbördes testamenten; — men jag är öfvertygad att ifrågav:de tillägg, långt ifrån att befordra det åsyftade ändamålet, snarare skulle föranleda större osäkerhet och nya tvister.
Såsom äfven den uppläste reservationen innehåller, äro de flesta stridiga domslut, rörande inbördes testamenten, icke att härleda från otydlighet i gällande lag, utan från otydliga uttryck i gjorda testamenten; detta åter är något som lagstiftningen visserligen icke kan finna medel att förekomma.
Det ligger i sjelfva begreppet af ett testamente, att den som gör en sådan disposition, har rätt att, så länge han lefver, företaga ändringar i densamma; om nu ett inbördes testamente upprättas, hvarigenom utan vilkor bestämmes att efter båda deras frånfälle, som upprätta det inbördes testamentet, egendomen i boet skall tillfalla en tredje person, så är i sjelfva verket icke något som hindrar den efterlefvande att om sin lott göra en ny disposition; men om det inbördes testamentet innehåller ett bestämdt vilkor, så att den efterlefvande, mot åtnjutande af förmåner, tillförbinder sig att fullgöra något, och alltså är att betrakta på samma gång som testator och testamentarie, så är han deraf bunden; ty ett sådant testamente, ehuru icke att anse såsom ett kontrakt, har likväl dermed en analog karakter och kan derföre ej ensidigt upphäfvas.
Den 14 Februari f. m. 383
För så vidt det föreslagna tillägget afser rättighet att ändra ett ovilkorligt inbördes testamente, är det alldeles öfverflödigt, emedan nu gällande lag icke lägger något hinder i vägen härför; med afseende åter på rättighet att ändra vilkorliga sådana testamenten, är det origtigt, hvarföre jag, då jag dessutom icke kan föreställa mig att tillägget skulle åstadkomma större tydlighet, eller afhjelpa de ojemnheter i lagskipningen, som af motionären blifvit framhållne, med åberopande af Hr Carléns reservation, anhåller om afslag å Betänk:t.
Säkerhet i civila rättsförhållanden har alltid ansetts som ett af de vigtigaste vilkor för samhällets väl, och, jemte det jag helt och hållet instämmer med den siste värde talaren i hans uttalade åsigt, att testamenten icke äro att räkna bland kontrakter, är jag af en med hans alldeles stridande åsigt i afseende på behöfligheten af detta tillägg.
Det är högst angeläget att personer, som upprätta ett testamente, veta verkan af lagen.
Också vet icke 1734 års lag af något inbördes testamente eller någon förbindelse att lemna ett sådant testamente oforändradt.
Deraf följer, att det, likasom hvarje annat testamente, lagligen kan ändras, så länge testaments-gifvaren lefver.
Lagen synes således tydlig och klar och det i öfverensstämmelse dermed gjorda tillägget obehöfligt.
Men nu har genom en K.
Dom af år 1798 förklarats att, när ett inbördes testamente vore upprättadt mellan tvenne makar, den efterlefvande, om han begagnat sig af de honom förundte förmåner, ej mer egde återkalla eller ändra samma förordnande.
Detta prejudikat finnes intaget i lagsamlingarne och har derigenom spridt en åsigt alldeles stridande emot lagens grund, hvilket jag bland annat sluter deraf att en ledamot af Hederv.
Bonde-St. ansåg det föreslagna tillägget medföra förändring i nu gällande lag och tilläde att omnämnda prejudikat, som orden föllo sig, »vore mycket bra att hafva att rätta sig efter.»
Under sådant förhållande och då alltså behofvet af ett lagens förtydligande i den af Utslct föreslagna syftning är uppenbart, anhåller jag ora bifall till Utsk:ts framställning.
Jag önskar lifligt och varmt att detta Betänk, blefve [af R. o. Ad. bifallet.
Det är nemi. icke något, som för medlemmarne i ett samhälle är så svårt, som när en lag är otydlig och gifver ani. till stridiga utslag från olika domstolar.
Då lagen är otydlig, följer domaren s. k. prejudikater och grundar sina utslag på de skäl, som hyllats af auktoriteter, som lefvat i en mer eller mindre aflägsen forntid.
Ingen kan hysa större vördnad än jag för en salig Stjernhöök, en salig Calonius, m fl., och jag medgifver att jag genombäfvas af ödmjukhetens känslor för dessa ofantliga storheter; men det oaktadt tycker jag mycket om tydlighet och bestämdhet i lagstadganden.
Med afseende på den fråga, som 384 Den 14 Febrnari f. m. nu afhandlas, anser jag tydlighet vara synnerligen af nöden; frågan är nemi., såsom Lag-Utsk:t mycket rigtigt sagt, allt för djupt ingripande i samhällsmedlemmarnes eganderätts-förhållanden, för att vidare kunna lemnäs lill pris åt doktrinära stridigheter och den osäkerhet, som framkallas af vexlande domslut.
En omständighet, som äfven tyckes tala för Utsk:ts förslag, är det föga konseqventa deri, att då man har rättighet att hvarje qväll man lägger sig göra ett nytt testamente, man tilifölje af ett testamente, som är skrifve! på samma papper, skall vara bunden i afseende å dispositionen af sin förmögenhet.
Man kan visserligen undgå detta derigenom, att, när man med sin hustru upprättar ett testamente, hvardera parten skrifver på olika papper och sedermera gör ett utbyte med den andra, men jag vet icke hvarföre man skall tvinga personer att tillgripa sådana utvägar.
Då nu Lag-Utsk:t sökt formulera något, som åtminstone tills vidare kan vara till gagn, vet jag icke hvarföre man skall förkasta det, utan tillstyrker jag ett direkt antagande af Utsk:ts förslag.
De tvenne sista talarne hafva så som det förnämsta, att icke säga enda skälet för den mening de förfäkta, andragit, att säkerhet i civila rättsförhållanden är det vigtigaste för samhället.