Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emedlertid, och enär bufvudundainålet skulle ernås, det nemi., att detta enda på Ladugårdslandet belägna apothek skulle, om det genast erhölle en annan ägare, återvinna förtroende, hvilket val möjligtvis skulle, dock mindre skyndsamt, kunna ske, om Magdelo blefve lagligen tilltalad; så bade collegium, af omtanka att snarast återställa ordning vid ifrågavar. apothek, ansett sig böra hemställa, huruvida icke Magdelos lind. anhållan matte beviljas
För sådant ändamål hade collegium granskat köpeafhandlingen med Hornung, utan att någon anmärkn. dervid förekommit.
Under förbidan af K.
M.‘s beslut, lät collegium anstå med handlingarnas öfverlemnande till Just.cancelleren.
Den i3 Februari 1836 medgaf E. M., att Magdelo måtto till Provisoren Hornung få öfverlåta sitt privilegium å apotheket Hvita Björn, .dock utan att åtaletmot Magdelo inställdes.
Handlingarna i målet borde följaktligen till Just.cancelleren öfverlemnas.
Efter detta svars erhållande, inkom collegium den 8 April och anmälte Hornung till privilegii undfående.
Denna hemställan föredrogs af mig, och åfgörandet uppsköts af K. M., den 23 April i836.
Skulle någon betvifla dessa uppgifter, så har jag här i min hand den handling, som bekräftar dem.
I begge de förenämndä besluten har jag, med mitt tillstyrkande , deltagit.
Hvad är derutinnan fehidt?
Vanligen plägar Konungens rådgifvare låta bero vid Sundhets-collegii hemställningar i dylika mål.
Om de det hade gjort äfven nu, så skulle Hornung genast hafva fått privilegium på apotheket, och åtalet mot
Magdelo antingen hafva varit nedlagdt eller fruktlöst.
Tvänne gånger hafva således Konungens rådgifvare varit försigtigare än collegium.
Nu, då Magdelo är fråndömd sitt privilegium, är ingen annan innehafvare deraf än Staten, hvadan Konungen när som helst kan förläna det åt hvilken behörig person Han behagar.
Men invänder man: hvad betydde då öfverlålelsen åt Hornung?
Intet annat än rättighet för denne alt utöfva Magdelos privilegium intill dess domstolarne afgjorl, om han det förverkat eller icke.
Men hvarföre lemnades detta förtroende åt Hornung, hvilken måhända tillredt de felaktiga läkemedlen, eller genom bristande tillsyn vållat deras underhaltighet?
Jo, emedan Magdelo, som var berättigad att disponera sin egendom intill dess den var honom lagligen frånvunnen, begärt att få Hornung till dess förvaltare; emedan Sundhets-colkm ansåg denne skicklig och föreslog honom dertill, samt erne - Deu i Julif. m. 33 dan Konungens rådgifvare, som hvarken känna eller äro förpligtade att känna hvilka apothekaresvenner äro skicklige eller ledige alt förestå andras apothek, måste i sådana mål förlita sig på Sundhets-colkm.
Om Utsk. eftersinnat eller haft reda på dessa förhållanden, så hade det förmodligen underlåtit anmärktn eller åtminstone utbytt henne mot den, att frågan om detta apotheks-privilegium blifvit uppskjuten och hvilat öfver 4 år oafgjord, eller lika länge som rättegången mot Magdelo varat.
Men som denna omständighet icke blifvit omförmäld i tidningarna, så lärer hon äfven undgått Utsk:s uppmärksamhet, vid protocollernas genomläsning.
Ehuru anmärkn:n mot mig vid denna punkt är, enligt det föregrde, i dubbelt hänseende obehörig, vill jag likväl upptaga henne till besvarande.
Sednare delen, som angår t. f.
Hofcancelleren, d. v. s. mig, innehåller i enklare ordalydelse, alt ehuru sträng jag varit att utöfva indragningsmakten till hämmande af tryckfrihetens missbruk, hade jag deremot underlåtit att vederbörligen begagna åklagaremakten, hvilken, såsom eftertryckligare och mera öfvertygande, Ulsk. förmenar skola hafva bättre bidragit att återföra saknad måtta och sans.
Ehuru skrufvade Utsk:« egna ordalag äro, så säger det dock verkligen, att jag ej varit sträng nog mot den liberala pressen.
Anmärknm är likväl riktig i sig sjelf, och jag skulle fördenskull, om hon ej vore dubbelt obehörig i formelt hänseende, icke hafva något emot, att hon af R.
St. godkändes och frambures till K. M.
Det vore för mig en ännu större upprättelse, än den jag, genom Utsk:s anmärkn., redan fått emot andras beskyllningar för öfverdrifven stränghet i tryckfrihetsmål.
I alla fall vill jag i denna sak yttra mig lika uppriktigt, som i de öfriga ang:de grunderna för mitt handlingssätt.
Mitt första tillitande af domaremaklen verkade visserligen eftertryckligare än indragningarna, men ingalunda, såsom Utsk. äfven förmenat, mera öfvertygande eller återförande till måtta och sans hos det allmänna tänkesättets ledare.
Tvertom tycktes de, från den betan, hafva förlorat begge två.
Sedan stormen följaktligen brutit lös, sedan domrarne blifvit förnärmade på deras embetsrum, sedan både desse och jurymännen blifvit af tidningarna bannlyste från samqväm med andra menniskor, från fred både hemma och borta, sedan deras namn blifvit uppspikade på den liberala pressens skampåle, der deras goda rykte dagligen gisslades af tryckfräckhetens mästerman, och sedan en hvar, som befattade sig med ofogets hämmande, äfventyrade att stenas i sitt lius; så hade domaremaktens tillitande icke tjenat till något annat, än att öka martyrernes antal. 9 H. 5 34 Den i J u I i f. m.
Jag begagnade derföre, under den allmänna yran, hufvud*» sakligen ingen annan hämmande åtgärd, än indragningarna, för hvilka illskan hade mig allena att hålla sig till.
Likväl anmälde jag, på försök, ett par mål till åtal under sjelfva oväsendet.
Mén hvad som undertiden var gömdt, var icke glömdt.
Jag hade, allt ifrån Maj månad, då sanslösheten började utbryta, samlat de tryckta vedermälena deraf; och som jag, enligt 4 §;n G mom.
Tryckfr.lagen, hade rådrum med de äldstes åtalande ända till November månad; så ämnade jag låta anstå med jurymäns och domares tillitande, intill dess lugnet under tiden hunnit återkomma.
Men just som jag skulle lägga handen vid verket, tog mitt välde slut.
1 annat fall hade jag säkerligen undgått Utsk:s anmärkn. för en efterlåtenhet, den jag hoppas, att R. o. Ad. nu måtte finna urskuldad.
Denna anmärkn. rörer ett militärmål förklaringen; borde derföre måhända öfverlemnas åt någon af yrket, sorn bättre kunde utföra henne.
Men för att ej brista i fullständighet, och emedan frågan icke är mera invecklad, än att hon äfven af en civil rådgifvare kan, på grund af eget omdöme, pröfvas; vill jag i korthet upptaga äfven denna, af innehåll: att Konungens rådgifvare tillstyrkt en för rotehållare betungande ändring i stadgandet om den för en infanteri-rekryt, vid antagandet, tillåtna högsta ålder.
Emot ali vana, äro skälen för det klandrade tillstyrkandet i bilagan upptagna så fullständigt, att föga behöfver tilläggas.
Förloppet var följande:
Öfversten för Dal-reg:tet föreslog, alt ingen karl öfver 20 högst 28 år måtte få antagas till rekryt.
Gfeneral-befälhafvaren i 5:te militär-districtet instämde i meningen, men föreslog i tillämpningen 28 högst 3o år, samt ansåg henne icke böra inskränkas till Dal-reg:tet allena.
I öfverensstämmelse härmed, infordrade
General-adjutanten för armeen utlåtanden från irsta, 2:dra och 3:dje districtens General-befälhafvaré, hvilka ytterligare utvecklade skälen för samma sak, hvarefter General-adjutanten tillstyrkte 28 år.
Krigs-colhm, som slutligen hördes, föreslog 3o år, hvarigenom likhet vunnes med redan gällande föreskrifter för indelta och värfvade cavalleriet samt artilleriet.
Sistnämnda hemställan förordades af Statsrådet och gillades af K. M.
De sammanlagda, af vederbörande anförda skälen voro: a) i hänseende till tjensten, att rekryten vore, vid yngre år, lättare att bilda, kunde längre bibehållas såsom soldat, och gjorde derigenom armeen i allmänhet dugligare än då tätare mottagning och besvärligare inöfning af nyskrifvare ägde rum; b) i hänseende till karlen, att han, genom tidigare inträde i tjensten, kunde före afskedstagande!
.uppnå de tjenstår, hvilka för underhåll på ålderdomen erfordrades, men hvilka han eljest alltför ofta Den i Juli f, ffif. 35 lomme att sakna; och c) i hänseende tii! roten, att denna utsigt för soldaten och den mera sällan påkommande rekry-? teringen skulle, i det hela, nedsätta legan.
Det är den sista följden, som Utsk. nekar, dock utan att anföra skälet dertill.
Jag gissar, att det måtte vara förutsättningen, att antaglighetens inskränkning inom färre personer nödvändigt skulle höja legan.
Stundom är begärligheten efter bostad och utväg att sätta hushåll sä stor, att roten får soldat för intet, eller kan till och nied välja bland flera unga drängar.
Detta förhållande måste, med folkökningen, tilltaga.
Men äfven om lega betaltes, och om hon, för tillfället, än stege något högre; så b lefve skilnaden ulan tvifvel icke så stor, att ju roten icke vunne i längden.
Inom några år torde erfarenheten redan hafva bekräftat det.
I alla fall är det misstag af ett ätt, i fråga örn Rikets sannskyldiga nytta, icke tänka på Rikets tjenst, ulan betrakta saken så inskränkt efter roteböndernes förmenta fördel, att mångå bland dem förmodligen gjort dét vidsträcktare.
Hade vi förnärmat deras rätt, så borde ju Utsk. hafva begärt 106 §:ns tillämpning?
Att den toytde icke är användbar, det är jag förvissad alt R. oi Åd. nogsamt inser.
Här anser Utsk. inig hafva förskyllt både ip6 och 107 §§:nas tillämpning för samma mål.
Jag efterskänker Utsk. omständliga anmärknrr, vid begge §§:nas tillämpning på samma person för samma sak, hvarigenom det kunde hända, att R.
St. begärde entledigande af den, sorn Riksrätten, om han skyndar sig, möjligen kunde hafva på förband dömt ifrån tjensten, eller att R-.
St., om de komma först, anhölle om dens afskedande, hvilken Riksrätten sedermera förklarade oskyldig.
Men jag öfverlemnar denna utredning åt andra, särdeles åt de lagfarna, för att fortsätta mitt åtagande att svara på likt och olikt.
— Dock, en tanke faller mig in.
När det religiösa Påfvedömet herrskade, i stället för det politiska, som nu vill göra sig gällande, och blott tillåta eti enda saliggörande tro i statssaker: då brukade den inqvisitoriska makten att inför andelig domstol, efter canonisk lag, tilltala den, som hon ville åt, och som, förut anklagad efter verldslig lag, dock blifvit af rätten frikänd.
Månne våra politiska ifrare nu hafva samma syfte med deras dubbla anklagelser?
Huru jag kunnat uppenbarligen handla mot Reg.Ftns tydliga föreskrift, eller öfverträda någon annan Rikets gällande lag, genom mitt tillstyrkande att
Konungen målto af 3:dje hufvudtitelns besparingar anslå ett arfvode för utöfningen af presidents-embetet i Krigs-coll:m — det lärer Utsk. utan tvifvel säga Just.ombudsmannen; och då får jag, tids nog veta det af honom Emedlertid får min gissnings*, förmåga hvila sig i det hänseendet; och lion behöfver det 36
Den i Juli f. m. ock, för att söka utgrunda, huruledes jag genom samma rådslag kunnat motverka Rikets sannskyldiga nytta, och således, på denna af Utsk. uttryckligen åberopade grund, ådraga mig tillämpning jemväl af 107 §:n, hvarom nu öfverlägges.
Följande omständigheter förekomma i detta mål:
Tillförordnade Presidenten i Krigs-eoll:m hade blifvit förflyttad till Öfverståth.-embetets utöfning.
Generalen af Melin, sorn, enligt gällande föreskrifter, borde föra ordet, förmälte sig icke kunna, under en lägre tid, förena nyssnämnda åliggande med chefskapet för Ingeniör-corpsen.
Generaladjutanten för arméen hemställde, huruvida K.
M. funne för godt förordna någon annan generalsperson, emot det arfvode K.
M. täcktes bestämma, att förestå presidentembetet, intilldess det af den förstnämnda återtoges.
Jag instämde i de öfrige rådgifvarnes tillstyrkande, att General-majoren Peyron måtte tills vidare förordnas emot 2000 rtdrs årligt arfvode.
Här fanns icke annat val, än att antingen förordna en president med eller utan arfvode, eller ock att lemna embetet obesatt.
Det sistnämnda alternativet kunde jag icke välja, emedan jag anser cojlegium väl behöfva en president.
Äfven om jag varit af motsatt tanke, skulle jag hafva funnit mig oberättigad att afstyrka återbesättandet, så länge lieg.Ftn förutsätter embetets tillvaro, och förordnar dess innehafvare till ledamoten i den Riksrätt, som nu skall dömma mig.
När förordnande skulle äga rum, så kunde det ej falla mig in att begära, det någon måtte utöfva embetet för intet; ty dels var det icke troligt, att någon tjenlig person skulle vilja åtaga sig en så ansvarsfull befattning, utan någon vedergällning, dels erinrade jag mig, det R.
St. sjclfve anse lönlösa tjenstemän så förkastliga, äfven då desse ingen penningeförvaitniug örn händer äga, att Sländeroe vid flera riksdagar till K.
M. framburit den und. önskan, att hellre än att hafva Iandsfiscaler utan lön, borde hela corpsen indragas.
Då nu en motsvarande åtgärd icke kunde vidtagas med förenämnda presidents-embete, och det kunde blifva af en skicklig generals-person utöfvadt för lika belopp, hvarmed ett kriksråd a lionas; så ansåg jag mig icke uraktlåta, utan i dubbelt hänseende befrämja Rikets sannskyldiga nytta, genom mitt klandrade tillstyrkande.
Penningarne, som användes, togos ej af orätt titel, utan af den 3:dje, der Krigs-colltm står främst; ej heller af orätta medel, utan af besparingarna, dem R.
St. för tillfälliga behof inom hvarje titel till K.
M:s begagnande öfverlåtit.
N:o 49. angår medels anvisande till aflöning för de trupper, som voro commenderade till hufvudstaden under oroligheterna j838, I anmärkningens första afdelning besvärar LJtsk. sig deröfver, att Statsrådets medlemmar, under nära 3 månaders tid, dels tillstyrkt , dels icke bestämdt afstyrkl utgifterna
Den i Juli f. m. 37 för ifrågavar. militäranstalter, utan att begära upplysning om deras anledning.
Denna upplysning erfordrades åtminstone icke för mig.
Jag hoppas således att ej vara med den delen af anmärknm åsyftad.
Om någon annan rådgifvare gjort Konungen en så enfalldig fråga, skulle H, M. väl ieke hafva behöft påminnelse från R.
St., för att honom entlediga.
Anmärkn:ns a:dra afdela, innefattar 2:ne klagopunkter, a) deröfver att rådgifvarne genom tystnad erkänt riktigheten af H.
M:s tanke om dessa oordningars farliga beskaffenhet; och b) deröfver att rådgifvarne icke gjort någon framställning om nödvändigheten af, och medlen lill, landets frälsning utur denna ställning.
Om oordningarnas farlighet hade jag förmodligen ansetts jäfvig att yttra mig, emedan jag var en af dem, som företrädesvis skulle stenas.
Att rådgifvarne insågo nödvändigheten af landets frälsning ur denna belägenhet, och att de gjorde framställningar både derom och om medlen dertill, bevisa just deras klandrade rådslag om truppernas begagnande och aflöning, sedan det kraftigaste medlet, nemi. bemödandet att bringa tidningsskrifvare och andra tryckfrihetens missbrukare till sansning, befunnits overkställbar!, förrän paroxysmen hunnit lägga sig genom patienternes egen trötthet.
Af de flera klandrade rådslagen rör:de Statens öfvertagande af Post- och Inrikes-tidningarnas utgifning emot arrende-afgift till Svenska Academien, äro det blott 2tne som angå mig, nemi. af den 5 Juli i834, då första beslutet om detta öfvertagande fattades, och af den 26 Oct. 1838, då återlemnandet afstyrktes, och åt Hofcancelleren uppdrogs, att med vederbör, betinga de blifvande villkoren samt med fullständigt förslag i ämnet inkomma, förrän uppsägningstiden inträffade.
Skälen för det sednare beslutet voro, på sätt bilagan till Utsk:s anmärkn. jemväl antyder, desamma, som vid första öfverläggningen, nemi. å ena sidan, att Svenska Academien, som saknade andra allmänna understöd, än detta privilegium, blefve, om hon ej finge öfverlåta det mot en viss, alltid säker och påräknelig summa, de begärda 5,200 r:dr, urståndsatt att uppfylla sina i ekonomisk väg åtagna förbindelser, samt å andra sidan, att Sverige, under dåvar. omständigheter behöfde en officiel tidning, som, efter en mera vidgad och ordnad plan än Post- och Inrikes-tidningen, med fullständighet omfattade Regeringens åtgärder och med ovald upplyste derom.
Råde för detta ändamål och försvenska Academiens upprätthållande vid ostörd verksamhet, ansåg jag, och anser ännu Staten böra, örn det behöfves, göra ännu större årliga uppoffringar än de 2000 r:dr, som, efter första planen , möjligen skulle erfordras.
Bristen uppgick år i836 till 3,292 r:dr, år 1837 till 3,216 r:dr, och år 1838 till 3,883 r:dr.
Jag förbigår
December månad 1834 3-8 Den t Juli £ m. och år i835, linder hvilken tid tryckeri och snällpress inköptes, de der icke höra till de årliga utgifterna.
Att, under dåvar. omständigheter, när Regeringen från alia håll anfölls af tidningar, icke vilja bereda henne någon organ till sitt försvar, det kunde svårligen någon annan än den , som önskade hennes undergräfvande genom ovederlagdt tadel.
Utförandet kan vara lyckligare, än det som Statstidningens redaction åstadkommit, om orsakerna hvartill det klefve för vidlyftigt att här göra någon utredning; men oberoende deraf, är saken i sig sjelf lika riktig.
Att lemna Statstidningen åt andra än af Styrelsen beroende utgifvare , skulle hafva ledt till samma förhållande, som med den tillämnade poiistidn ingen Stockholms Dagblad, hvilken, under oroligheterna i8>8, i stället för att understödja ordningens upprätthållande, nära nog instämde med rabulisterna, emedan det lönade sig bäst.
Hade penningar icke kommit i fråga, hvilka för officiella tidningar behöfvas i andra länder lika så väl som här, och gifvas ännu mera; så hade Const.Utsk. förmodligen saknat all anledn. att göra siri anmärkning.
Men med penningarnas anskaffande hade jag såsom stats-secret. för eccles.ärender intet alt göra vid första föredragntu, den 5 Juli i8>4i såsom prot. äfven ådagalägger, der penningefrågan hänvisades till Finance-expedtn.
Den 26 Qct. 1838 bestämdes ej heller något anslag, utan anbefalltes blott Hofen neel lers-em be te t att före uppsägningstiden uppgöra förslag till nya villkor, åsyftande förminskning i kostnaderna.
Den vanns också, ty år 183g förringades bristen tili t ,c)^5 r:dr.
Det är således sannolikt, att an märk 11:11 knappast eller aldraminst kan drabba mig, ehuru milt namn äfven blifvit uppräknad t.
Här anmärkes , att 'hinder det Konungens rådgifvare på "ofvanuppgifna sätt vållat Staten utgifter, sorn utan svårighet ”kunnat undvikas, hafva de dels .... dels afstyrkt bifall till "It.
St:s anhållan om undersökning rörtde Statens äganderätt till ett stort antal hemman, ehuru en sådan undersökning ... . år i83o af 5 bland Konungens dåvar. rådgifvare ”tillstyrktes.”
Af bilagan upplyses, att härmed menas de Halländska kyrkoheinmanen.
Den sista erinran angår väl icke mig, emedan jag ej blef rådgifvare förrän åri83i;men jag har måst intaga henne, för att bringa Utskts mening till slut.
Den förra delen af dess framställning liar jag, för att utbekomma min andel, nödgats transsumera, emedan Utsk. haft munnen så full af anmärkntr, att det ej hunnit sätta punkt emellan hvardera, utan en förebråelse innefattas merendels i försatsen, 2 eller 3 i mellanmeningarna , och vanligen i eftersatsen någon eftersläng, hvilken, i närvar, fall, sträcker sig 2 riksdagar tillbaka.
Vederbör, få derefter, enl. noterna vid bilagorna, utplocka hvar sitt stycke; oclr- hade Den i Juli f. m. 3g ej TJtsk. 'baft den omtankan att sjelft numerera sina anroärknfr, så torde något hvar hafva kommit i bryderi att utgrunda hvad som utgjorde sak för sig.
Innan jag inlåter mig i förklaring öfver sjelfva ärendet, hör jag betyga min fägnad deröfver, att Const.Utsk. , utan reservation, erkänt kronohemman för att verkligen vara Kronans, och att mitt påstående derom, vid början af denna riksdag, hvilket så mycket blifvit klar.dradt inom ett annat Stånd, icke förty vunnit bekräftelse af grundlagens uttolkare.
Genom den ifrågavar. skrifveisen af den 10 No v. i834, hvilken PresteSt. i särskild und. framställning af den i5 i samma månad afstyrkt, anhöllo de 3:ne öfriga Slånden, "att ’’en allmän undersökning rörtde de s. k. kyrkohemmanen i "Malland måtte verkställas, hvarigenom på en gång kunde "utredas och urskiljas om och hvilka af dessa hemman till— ”höra K. M. och Kronan, samt böra med åboer af Kronan ”förses, eller äro af den beskaffenhet, att kyrkorna till dem "hafva äganderätt, och lagligen kunna dem bortstädja.’' — Obehörigbeten afen dylik undersökning torde jag lättast kunna ådagalägga genom ett exempel.
Det finnes bland andra kronohemman, sorn äro i enskilda personers händer, äfven s. k. kronosäterier.
Örn nu K.
M. anbefallte en allmän undersökning, huruvida de befunnos i rätte innehafvares besittning, eller om desse icke borde från hemmanen vräkas, och andra åboer antagas; månne det icke skulle anses såsom en inqvisition?
Konungen hade redan, under d. 9 Juli i83o, förklarat, att undersökning vid domstol om äganderätt utan stämning och ordentlig rättegång icke vore med lag förenlig, och att det icke öfverensstämde med omsorgen för annans rätt, alt, utan pröfning af hvarje särskildt fall, föreskrifva rättegångs anställande blott derföre att tredje man så äskade.
Att kyrkor äro innehafvare, i stället för enskild man, förändrar icke saken eller förbättrar åtgärden.
PresteSt. hade ock åberopat, att kyrkornas eller församlingarnas rätt vore lika god som andra Svenska medborgares.
Vill någon frånvinna en annan ett hemman , så är det hans sak att kära; emedlertid förblifver innehafvaren , såsom svarande, i besittning af jorden, intilldess hon honom fråndömmes.
Om Konungen vidtagit någon åtgärd , åsyftande att rubba detta förhållande, och ålägga kyrkohemmanens innehafvare att börja med bevisningen af deras rätt, för att få sitta i ro, hvad skulle alla, jag vill icke säga lagfarne, men fastighetsägare, hafva tänkt om en sådan regeringsåtgärd?
Nto 60.
Anmärkntn lyder så här: ”1 flera andra frågor synas ”Konungens rådgifyares föreställningar hafva saknat den bestämdhet och det eftertryck, som folket har rätt "att vänta af de män, hvilka åtagit sig ett så ansvars* "fullt kall.” Af bilagan förnimmes, att jag, d. igOct. 1838, 4° Den i Julif. m. då Konungen ville tillsätta en rese-inspector för tulibevakgen i Skåne, felat genom yrkande i allmänhet, att
General-tullstyrelsen borde höras om en sådan tjenst (eman ?) verkligen behöfdes.
I min hemställan låg intet obestämdt.
Men under Utsk:s obestämda tal om yrkande i allmänhet ligger förmodligen den meningen , att jag, utan vederböra hörande, bort afstyrka Konungens önskan.
Om det går a n för riksdagsmän , särdeles när de vilja undanrödja Konungens rådgifvare, att, utan undersökning om behof och tillgångar, utan afhörande af skälen för och emot, vägrade utgifter, Konungen för Rikets tjenst äskar; så betviflar åtminstone jag, att sådant anstår Hans rådgifvare.
I öfverensstämmelse dermed har jag vid berörde tillfälle handlat.
Den andra förebråelsen innebär, att min föreställning saknade eftertryck, emedan Konungen gjorde tvertemot min tillstyrkan.
Det var icke mitt fel, men Utsk:s är, att hafva gjort en nriimi rkn.
, som sträcker sig utöfver dess rätt att tadla, på sätt jag förut erinrat, i fråga om rådgifvarnes pligt att begära afsked, när de icke få sin vilja fram.
Men huru vet Utsk. hvad jag gjort?
jag, som begärde mitt entledigande dagen efter sedan beslutet om rese-inspectoren justerades, och framgången af min mening var ohjelpligen förlorad.
Hvarföre skall Utsk. uttyda all ting till det värsta och icke antaga, att jag någon gång, t. ex. vid detta liögvigtiga tillfälle, haft den käckhet mot Konungamakten, hvilken Utsk. anser för så riksgagneiig?
Utsk. anmärker, alt ”besvär öfver tillsättning af en tjenst ”hafva först 2 år efter det de i Allm.
Ärendenas Beredning "förevarit blifvit i Statsrådet föredragna, hvarefter de ännu "ett år blifvit oafgjorda.” Bilagan till Utsk:s yttrande visar, att denna anmärkn. främst rörer dröjsmål med föredragning från d. 19 Mars i832 till den 7
Maj 1834» således tider före sista riksdag, med hvilka Utsk. ej varit berättigadt att sig befatta.
Men för Utsk. är det ingen omväg att gå så långt tillbaka, när det gäller att träffa mig.
Fdiuru jag ännu mindre är skyldig att svara på denna anmärkn.
, än på de öfriga, så vill jag likväl göra det.
Förhållandet med detta och andra öfverklagade uppskof har Varit, att målen blifvit uppskjutna, antingen på rådgifvarnes tillstyrkan, såsom förhållandet var med det omtalade apolheks-privrlegiet för Hornung, eller på grund af Konungens godtfinnande, för skälen hvartill
Han ej varit skyldig alt göra sina rådgifvare redo.
Men i hvilketdera fallet som helst har i prot. vanligen antecknats blott ordet "uppskjöts."