Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med en något ensidig uppfattning tyckes också det nuvarandekabinettet anse sin förnämsta politiska uppgift vara den att vaka öfver representationsförslaget, pä samma gäng ä andra sidan den politiska grupp, det s. k. jun k er par ti et, som kunde bilda ett nytt kabinett, drager sig för att undantränga en populär ministér och pätaga sig ansvaret för ett krig} som, i fall det misslyckades, ja, äfven om det till en viss grad lyckades, antagligen dock ej skulle skydda det samma mot den afgängna ministérens och dess talrika anhängares anfall.
Reducerad till sin enklaste form, har situationen i Sverige hittills varit följande: man har ansett representationsfrågan vara af beskaffenhet att ej längre tåla vid att uppskjutas, men trott den dansk-tyska frågan, äfven om hon för ögonblicket afgjordes mindre lyckligt, kunna återupptagas i en nära framtid.
Slutligen en anmärkning med anledning af » Fsedrelandets » förmenande, att Sveriges sympatier för Finland och drömmen om att ännu en gång vid Nevas stränder sjunga: » Ur vägen Moskoviter » skulle i det stora hela hafva skadat den skandinaviska saken och gjort mången svensk » blind för den fara, som söder ifrån länge har hotat den nordiska nationaliteten ».
Sanningen är, att Sveriges historiskt ärfda ställning, gent öfver Ryssland, långt ifrån att skada, tvärtom gagnar den skandinaviska saken.
Ryssland, Europas ena hälft, hotar fruktansvärdt den andra hälften med alla de faror, som ligga i den nationella sjelfständighetens, den politiska frihetens stäckande och undertryckande.
Sveriges ställning såsom Rysslands motsats, och det motstånd, Sverige antages kunna göra Rysslands politik måste väsendtligt inverka på det öfriga Europas uppfattning af dess betydelse och öka dess förmåga att uppträda i skandinavisk riktning.
Finland är det bålverk, hrarifrån Sverige ännu den dag som är hotar Ryssland och håller det på afstånd, ty Finland har tillegnat sig den svenska kulturens kärna: rättkänslan och kärleken till politisk och nationel frihet.
Faller detta bålverk, för Ryssland mod och makt att inkorporera Finland, ja förmfir det blott att hålla tillbaka den i Finland påbegynta politiska utvecklingen, då rycker Ryssland Sverige och Norge tätt in på lifvet, och motståndet mot jätte-statens tryck blir dubbelt svårt.
Ju starkare, å andra sidan, Sverige och Norge äro, dess större hopp kan man göra sig om, att Ryssland kommer att akta det finska folkets rätt Det är derföre äfven ur denna synpunkt i hög grad af vigt för Sverige och Norge att kunna intaga en aktningsbjudande ställning i Norden, en ställning som blefve mångdubbelt Btarkare från den stund de förmådde afgörande ingripa i kriget till värnande af Danmarks rätt, än mer genom upprättandet af en skandinavisk union.
37Från * * till E. v. Qvanten.
15 april 1864.
Den intressanta striden mellan grefvarne Hamilton och Man-derström har öppnat mångas ögon, men jag tror icke att man ännu har kommit till botten med saken.
Mig har det alltid tyckts, att bakom alliansen lfigo unionstendenser, och jag kan icke finna annat, än att den upplysning Manderström har afgifvit på det nogaste står i sammanhang med felslagna förhoppningar i denna riktning.
Så framt det efter denna demaskering ännn skall knnna vara tal om unionsplaner, måste Sverige öppet vidkännas dem; det måste närmare ansluta sig till Frankrike för att iå det nödvändiga europeiska fotffcstet, det måste göra sina anbud klart och tydligt, antingen genom ett familjefördrag eller en tronföljdstrak-tat; men intet ögonblick är att förlora.
Så snart Tyskland, såsom det otvifvelaktigt kommer att göra, rör vid Londontraktaten, måste Sverige på konferensen uppträda med sina planer såsom motvigt, naturligtvis under förutsättning af öfverensstämmelse med Frankrike.
Vill och vågar kung Earl taga detta afgörande steg ä tout prix, så kan spelet ännu vinnas, i annat fall är det omöjligt att vinna det såsom en folkets sak.
Men framför allt den stöista skyndsamhet!
Det är, som sagdt, intet ögonblick att förlora.
Hvad beträffar understöd från det danska folkets sida, så löper dermed för ögonblicket ingen fara; man skall här med begärlighet gripa efter ett afgörande i den antydda riktningen, om det blott blir klart och best&amp;mdt uppstäldt.
Konferensfrågan är så förhatlig, att man skall göra hvaije uppoffring för att blifva den qvitt och komma in på en skandinavisk lösning.
Stortingets och Manderströms uppträdande böra, utan tvifvel, för ögonblicket hafva åstadkommit en gynsam situation i Sverige-Norge, ifall kung Karl, som sagdt, vill och vågar taga det afgörande steget, kosta hvad det vill.
De sena9te dagarne hafva vi om Dyppels uppgifvande hört liknande rykten, som de hvilka föregingo Dannevirkes utrymning, och då nu general Steinmann, under Gerlachs sjukdom, skall öf-vertaga befälet på Als, och han dels är reaktionär, dels främmande för ställningen, ser det just icke glädjande ut Man böijar nu också frukta för den österrikiska flottan.
Armén är, Gud ske lof, vid godt mod.Konung Karl XV: s bref till konung Kristian IX.
Min käre Christian!
I dessa sorgens tider vill jag ej undandraga Dig kännedomen om ett förslag, som hos några män här uppstått.
De hafva sett huru smärre stater behandlas af vissa större makter.
För att förekomma ett sådant förhållande i framtiden och tvinga folken att alltid uppträda i farans stund med och för hvarandra, hafva de utkastat detta projekt.
Jag ville gerna veta din tanke härom.
Naturligtvis bör initiativet till detta eller dylikt, på en konferens eller annars, komma från Danmark; ty Sverige kan aldrig uppträda dans le premier rang om en Slesvigs delning.
För min del anser jag hufvudtanken och meningen vara god, ehuru alltid detaljerna böra mera betänkas och utvecklas.
Jag hoppas Du ej misstyder min mening och anser det vara bättre att ärligt låta Dig veta hvad folk tänker, än att genom tystnad göra Dig okunnig och låta planer ligga i det dolda, kanske der gäsa och endast göra olyckor!
Jag beder Dig tro min redliga mening och förblifver alltid
18 april.
N: o 9.
Karl XV.s bref till konseljpresidenten Monrad.
(Referat.
Brefvet börjar med tillkännagifvande, att ett förslag komme att öfverlemnas till konseljpresidenten.
Förslaget innehölle utkast till ett nära förbund mellan de tre nordiska rikena för att trygga dem för framtiden.
Med sorg hade konungen bevittnat, huru stormakterna behandla mindre mäktiga stater.
Samma känsla hos några patrioter hade sannolikt framkallat förslaget.
Konungen gillade personligen hufvudidén; dock ansåg han åtskilliga förtyd-liganden och detaUjemkoingar vara af nöden.
Skulle danska folkets flertal och Monrad sjelf vara förslaget benägna, och saken från dansk sida bragtes till tals på konferensen, ville konungen härom på förhand underrätta kejsaren i Frankrike för att sökavinna hans stöd.
Förslaget kunde måhända äfven verka godt såsom ett skrämskott för att förmå vissa staters regeringar, som ej önska något föreningsband mellan Nordens folk, att understödja Danmarks rättmätiga anspråk.
Konungen öfverlemnade saken i Monrads händer med full lit till hans statsmannaomdöme.
I ett postscriptum tillägges att Monrad kuude åt breföfver-lemnaren meddela sina åsigter, hvarjemte betonas, att Sverige aldrig kunde taga initiativet till ett förslag, som fordrade Sles-vigs delning.
Datum d.
18 april 1864.
N: o 10.
Förslag till Förbundstraktat.
Sverige, Norge och Danmark ingå ett förbund, som för framtiden verkliggör för dessa tre riken gemensam utrikespolitik och gemensamt försvarsväsende, äfvensom gemensamhet i andra fall der detta kan vara naturligt och nyttigt för folk, hvilka firo så nära beslägtade och utvecklat sig under så likartade förhållanden som de skandinaviska nationerna.
För att bereda vägen till detta mål, vidtagas omedelbart följande åtgärdar:
Ett förbundsparlament upprättas, bestående af ett öfver-och ett underhus.
öfverhusets medlemmar väjjas dels på lifstid af båda ko-nungarne, dels af hvarje lands särskilda representation, på sätt som af den samma bestämmes.
Hvarje land har i öfverhuset lika mänga medlemmar.
Underhusets medlemmar väljas af befolkningen i hvarje land, på sätt som bestämmes af dess särskilda representation.
Med-lemmarnes antal i underhuset bestämmes eder folkmängden i hvarje af de tre rikena.
Parlamentets båda kamrar rösta efter enkel majoritet.
Parlamentet kallas till lagtima sammanträde hvaije år.
Urtima sammankomst eger ram, om en af båda konungarnc yrkar derpå.
Parlamentet kan upplösas efter sex veckors sammanträde, räknadt från den dag då en af båda konungarne låtit underrätta parlamentet om Förbundets tillstånd och behof.
Parlamentet eger att bestämma utrikes-budgeten för de tre rikena, förbundskontingenten till lands och vatten, stridskrafter ' nas organisation, materielens styrka oob art samt den nödiga penningebevillningen, hvartill hvarje land eger att bidraga efter sin folkmängd.
Deremot tillkommer det hvarje lands särskilda representation att bestämma p&amp; hvad vis det af parlamentet äskade manskapet skall uppbringas samt att fördela utredningen af hvaije lands penningebidrag.
Inför parlamentet ansvara samtliga utrikes-, landtförsvars-och marinministrarne, i allt som rör deras förvaltning af för-bundsangelägenheter.
De äro pliktiga att besvara interpellationer, som Btällas till dem, antingen i öfver- eller underhuset, och de ega rättighet att deltaga i parlamentets förhandlingar.
Af de ministrar, som äro ansvariga inför förbundsparlamentet, eger hvardera konungen att bilda ett förbunds-statsr&amp;d, för handläggning af förbunds * angelägenheterna.
I parlamentet kan, så af regeringarne som af parlaments-medlemmarne, väckas förslag om gemensam organisation, styrelse ooh förvaltning af äfven andra angelägenheter än ofvan omhand-lade, t. ex. tull-, post-, telegraf- och penningväsendet m. m.
Dock måste hvarje sådant lagförslag, för att kunna träda i kraft, bifallas af de särskilda representationerna.
Den minister, som ett sålumla till förbundsangelägenhet upptaget ärende rör, blir för detsammas förvaltning ansvarig inför förbundsparlamentet.
De delar af den Danska monarkien, som för närvarande höra eller som, till följd af pågående krig, komme att höra under Tyska förbundet, afskiljas fullkomligt från konungariket Danmark, hvilket ingår förbund med Sverige och Norge Det Skandinaviska Statsförbundet ikläder sig ingen skyldighet att åt Danska kronan bevara nämda tyska landsdelar.
Deremot förbinda sig Sverige och Norge att, med all sin makt och med alla till buds stående medel, motsätta sig att den danskt nationella delen af Slesvig går för Danmark förlorad.
Sverige och Norge skola vid det blifvande fredslutet mellan Danmark och Tyskland verka derhän, att Slesvig eller den del deraf, som icke kommer under Tyska Förbundet, omedelbart förenas med det egentliga Danmark, under Danmarks Rikes Grundlag, så att Tyskland afskäres från alla påståenden om rätt att inblanda sig i Danmarks inre angelägenheter.
Svensk-norska och danska konungahusen ingå sig emellan ett familjefördrag, hvarigenom de tre Skandinaviska kronorna slutligen förenas på ett hufvud och sålunda idén om en Nordisk Union varder fullständigt genomförd.
Detta familjefördrag förelägges Förbundsparlamentet.Till konseljpresidenten Monrad från E. v. Qvanten.
27 april 1864.
Befarande att Eders Excellens möjligen ej skalle ega tid att i dag bevilja mig audiens, tager jag mig friheten att för ett meddelande välja den skriftliga vägen, s&amp;som i alla händelser görande minsta intrång i Eders Excellens ’ i närvarande ögonblick för Danmark så dyrbara tid.
Jag tillåter mig bedja Eders Excellens icke låta något tvif-vel uppstå om den fullkomligt uppriktiga och till alla delar lojala afsigten med förslaget.
Det steg som det innebär &amp; H.
Konung Karls sida, och det sätt, hvarpå det blifvit gjordt, är en borgen derför.
De hufvudpunkter, förslaget innehåller, nämligen dynastisk enhet med tiden, representativ enhet och uteigt att i framtiden lefva i fred med Tyska förbundet, böra utgöra en borgen för dess framgång hos Svenska nationen, emedan, s&amp;som jag förut haft äran anmärka, de väsendtliga invändningar, som den praktiska Skandinavismens motståndare hittills framstält, i sjelfva verket äro i förslaget undanröjda.
En sak synes, hvad Danmark beträffar, vara klar: Danmark måste gå ur den närvarande striden antingen svagare eller starkare än förut; i samma skick som förr kan det icke ske.
Står Danmark efter stridens slut ensamt och har, under en eller annan form, mist en del af Slesvig, så har Danska nationen lidit en kraftförminskning; framgår deremot Danmark ur den närva * rande striden såsom medlem af ett helt Skandinavien, så har det, äfven om det mist en del af Slesvig, i realiteten blifvit starkare.
Hvad det ensamma Danmark icke har råd att förlora, det blir jemförelsevis af mindre betydenhet för det Danmark, som utgör en integrerande del af Skandinavien.
Utan att känna det öde, som är ämnadt åt den del af Slesvig, som torde blifva afskild, om den antingen kommer att in-korporeras i Holstein eller om den skall intaga en undantagsställning till såväl Holstein som det egentliga Danmark, vågar jag fösta uppmärksamheten uppå, att det senare alternativets genomförande skulle medföra ett mycket kompliceradt förhållande, ifall Danmark på samma gång inginge såsom medlem i ett Skandinaviskt statsförbund, hvaremot i förra fallet en enkel delning af Slesvig, så att hvardera området inkorporerades på sitt håll,vore ändamålsenligare.
Också härvid beror det på, i hvilken ställning Danmark tänkes för framtiden.
För ett ensamt Danmark blefve det naturligtvis fördelaktigare att framför sig ha ett gränsland, som, på samma gång det i viss mån anslöte sig till men dock icke fullt hörde till Tyskland, kunde elastiskt mottaga och neutralisera de stötar, som riktades derifrån.
Men det Danmark, som vore medlem af ett Skandinavien, behöfde icke mera frakta Tyskland.
Förutsatt ett sådant förhållande, skulle Danmark, utan fara för sig, kunna göra medgifvanden åt Tyskland på ett fullt bestämdt, uppriktigt och afgörande sätt, och månne icke denna omständighet kunde förskaffa Danmark vid gränsregleringen bättre vilkor än annars?
Månne icke också då ett mera direkt när * mande till Preussen och Österrike, måhända under Frankrikes bemedling och med Sverige-Norges stöd, skulle bli för Danmark fördelaktigare än en bemedling af England och Ryssland, som, mindre eller mera, äro ogynsamt stämda för ett Skandinavien?
Deremot bör all sund politik göra Skandinavien och Tyskland i framtiden till vänner.
Det synes mig alltså, att accepterandet af ett Skandinaviskt statsförbund möjligen kunde i viss mån föranleda en modifikation af underhandlingssättet på konferensen, och att tiden för den skull äfven kunde bli mer än vanligt dyrbar att iakttaga.
Måhända har jag orätt i de betraktelser, jag här tillåtit mig anställa.
Jag beder då Eders Excellens vänligen öfverse dermed i betraktande af att de härflotit ur tillgifvenhet för en sak, som det äfven är min pligt att, så vidt min förmåga sträcker sig, söka befrämja.
N: o 12.
Till konung Karl XV från konung Kristian EX. *
Min käre Carll
Jag tackar Dig uppriktigt för ditt bref och uppskattar fullkomligt det sinnelag, som förestafvat det samma.
Med stort intresse har jag äfvenledes genomläst en förberedande plan till en närmare politisk förbindelse mellan våra riken, som Du har tillstält mig genom min konseljpresident, och har jag gifvit denne
* Detta bref har af förekommen anledning blifvit i dessa dagar publiceradt i Bå väl svenska som danska, äfven officiösa tidningar, såsom redan påpekats.or dre att närmare uttala sig om dess särskilda punkter.
Men p&amp; samma gång känner jag behofvet att äfVen personligen säga Dig, huru stort värde jag sätter på den oförändrade vänskap, som Du å nyo bevisat mig och mitt land, och huru uppriktigt jag delar din åsigt, att det skulle vara lyckobringande för våra folk, om den sympati, som redan länge sammanbundit våra furstehus och knutit nationerna vid hvarandra, kunde upprätthållas och stärkas.
Huru mörkt ögonblicket än kan tyckas, och huru stora de faror, som omgifva mig och mitt folk, än äro, har jag dock aldrig förtviflat om att Försynen skall öppna oss utsigten till en lyckligare framtid, och detta mitt förtröstansfulla hopp har funnit en glad bekräftelse i det nya beviset på din vänskap och tillit.
Må det vara oss båda förunnadt, att beftista den sanna lyckan för de folk, som vi äro kallade att styra.
Med dessa känslor förblir jag
din vän och broder Christian.
Kjöbenhavn d.
29 april 1864.
N: o 13.
Till konung Karl XV från konseljpresidenten Monrad.
Eders Majestät
har bevisat mig den nåden att genom allerhögstdensammes bibliotekarie hr v. Qvanten tillställa mig ett allerhögsta bref, beledsagad t af en förslagsplan, som har till föremål att åvägabringa mellan de förenade rikena och Danmark en politisk förbindelse, som under tidens lopp kunde stärkas genom ett dynastiskt fa-miljefördrag.
Jag har framlagt dessa vigtiga aktstycken för Hans Majestät, min allernådigste Herre, och jag har i anledning deraf emottagit befallningar, som jag i djupaste underdånighet skall tillåta mig att efterkomma i det följande.
Men innan jag har äran att öfvergå till närmare innehållet af saken, torde det vara mig tillåtet, att uttala för Eders Majestät min allerunderdånigste tacksamhet för det förtroende Eders Majestät behagat visa mig vid detta tillfälle.
Såsom medlem af det förra kabinettet, har jag haft rik anledning att erfara, med hvilken outtröttlig uppmärksamhet Eders Majestät följer Danmarks öde och huru varm den sympati är, som Eders Majestät känner för vår rättfärdiga sak.
Men denna gång har Eders Majestäticke blott nutiden för ögat, utan Eders Majestät bar velat för all framtid betrygga så väl Danmarks, som Eders Majestäts egna länder, mot den fara, som alltid från mäktiga grannar hotar små stater, om de icke i riktigt erkännande af gemensamma intressen med all sin förenade kraft stödja hvarandra mot främmande våld.
Jag beder Eders Majestät mottaga min allerunderdånigste tack för att den lyckan blifvit mig beskärd, att emottaga det första uttalandet af denna stora och för de båda nationernas framtid så betydelsefulla tanke.
En dylik omfattande förändring af de politiska förhållandena kräfver, efter min allerunderdånigste mening, ett mycket sorgfkl-ligt öfvervägande af alla omständigheter och derefter ett hastigt genomförande, naturligtvis under medverkan af landets författningsenliga organer, men om jag vågar hoppas, att Eders Majestät delar denna min allerunderdånigste åsigt, tillåter jag mig att från denna hufvudbetraktelse leda Eders Majestäts uppmärksamhet på följande.
Så länge konferensen i London icke har nått till ett resultat, skulle förmodligen hvarje meddelande om en politisk förening mellan Danmark och de Förenade rikena utöfva ett för oss mycket skadligt inflytande på förhandlingarna.
Den betraktelsen skulle ligga nära till hauds, att man med större lätthet kunde gå in på att tillfredsställa de tyska makternas öfvcrdrifna fordringar, om man trodde att i en förening mellan Danmark och dc Skandinaviska rikena kunde vinnas en ersättning för det försvagande, som man dervid ville tillfoga den danska monarkien, och jag fruktar att jag icke tager fel, då jag tror, att Danmarks gräns skulle bli Eongeån och att alt söder derom skulle blifva tyskt eller preussiskt territorium, för så vidt konferensen ginge in på en politisk förbindelse sådan som den påtänkta.
Icke blott Ryssland, utan äfven England skulle otvifvelaktigt på det bestämdaste motsätta sig en sådan tanke, och af de tyska makterna har åtminstone Österrike uttalat sig starkt deremot, och jag kan derför icke annat än i djupaste underdånighet uttala den öfvertygelsen, att ett framläggande inför konferensen af en sådan tanke skulle vara ett säkrare medel att omöjliggöra dess verkställande, än att befrämja den.
Jag vågar tro, att denna betraktelse icke skall förekomma Eders majestät alldeles ogrundad och Eders Majestät har sjelf haft den nåden att uttala det fruktan för en sådan ordning skulle kunna verka en större böjelse hos de neutrala makterna att sträfva efter gynsammare fredsvilkor för oss, än vi eljest kunde hoppas — men denna fördel skulle ju knappt kunnaväntas, så vidfc man ej till vederlag härför förpligtade sig till att icke genomföra den framstälda tanken.
Slutligen vågar jag fasta Eders Msgestäts uppmärksamhet på att denna saks lyckliga genomförande icke blott förutsätter de författningsenliga organernas samtycke, utan äfven befolkningarnas ärliga och innerliga sympati.
En förening, som skulle bli var-aktig, måste, enligt mitt allerunderdånigste förmenande, framför allt kunna erkännas af befolkningarna såsom deras eget verk, hvaremot ett initiativ, taget i en europeisk konferens, skulle be * röfva saken dess naturliga basis såsom en framför allt inre fråga och — jag tillåter mig att för Eders Majestät uttala min uppriktiga fruktan — bringa den in på en afväg, som skulle föra från och icke till det mål som vi önska.
Men under det jag vågar tro, att Eders Majestät af dessa grunder skall dela min allerunderdånigste öfvertygelse, att intet om denna sak bör framkomma vid konferensen, hoppa » jag också, att Eders Majestät skall allernådigst bifalla, att man utan dröjsmål försöker gifva planen nödig mogenhet, genom hemliga förhandlingar mellan de båda regeringarne.
Såsom jag ofvanföre tillåtit mig påpeka, finnes det flera svårigheter att öfvervinna, många svårigheter att lösa, som kunga synas obetydliga, i jem-förelse med tankens Btorhet, men som praktiskt skulle kunna visa sig stora nog att förstöra hela verket, om de icke i tid iakttagas och med varsamhet lösas.
Jag skall icke försöka att framhålla alla dessa punkter och uppställa dessa betänkligheter; ty hvarken skulle jag tillåta mig att fästa Eders Majestäts aller-högsta egen uppmärksamhet på mycket som rättare kan göras till föremål för de underordnades öfvervägande och inbördes förhandlingar, icke heller skulle jag våga uttala någon bestämd mening härom, innan jag hade haft tillfälle att konferera derom med mina kolleger, men framför allt med de män, som i Eders Majestäts råd med så mycken erfarenhet och omtanka handhafva de Förenade rikenas intressen.
Mitt allerunderdånigste andragande skulle der-före vara, att Eders Majestät måtte täckas tillåta mig att, s&amp; snart som möjligt, träda i officiel och alldeles hemlig förhandling med Eders Majestäts regering om sakens vidare befrämjande.
Kjöbenhavn den 28 april 1804.
Allerunderdåuigst
D. Gk Monrad.Till konung Earl XV från hofjägmästaren de Carlsen.
Gammelkjögegaard d.
28 april 1864.
Hr v. Q vao ten har meddelat mig innehållet af Eders Majestäts unionsförslag.
Jag har innérligen gladt mig åt utsigten till Nordens förening på ett för båda dynastierna och för alla tre folken lyckobringande sätt.
Kommer en sådan förening icke till stånd, så varder, enligt min öfvertygelse, Danmark hädanefter en vasallstat under Ryssland eller tvingas det, mot några pappers-garantier för sin nationalitet, att ingå ett militärförbund med Tyskland.
Hvilka sorgliga följder båda dessa eventualiteter komme att bringa Danmark och hela Norden, behöfver jag icke uttala för Eders M^jrt.
Nordens skyddsande hålle sin hand öfver det verk, som Eders Maj: t påbegynt.
Ehuru sjuk, for jag dock genast in till Köpenhamn för att bevekligen lägga sakens rätta främjande min konung och hr Mon-rad på hjertat.
Jag har öfvertygat mig om, att från min konungs sida aldrig skall läggas några hinder i vägen för ett allvarligt arbete på att bringa till stånd en lojal öfverenskommelse.
Hvad beträffar herr Monrad, svarar jag för att han skall gå till förhandlingarna på fullt allvar och med djupt medvetande om unionens önskvärdhet.
Jag delar den danska regeringens betänkligheter mot förslagets framläggande, från dansk sida, på konferensen.
Detta kunde lätt beröfva Danmark mäktiga staters medverkan till en dräglig fred.
Maj: t torde icke glömma, att Danmark tills dato står ensamt mot sina öfvermäktiga fiender, och att vår nationella tiil-varo står på spel.
Unionen är ock närmast ett inre nordiskt spörsmål och skulle näppeligen komma att sakna Europas erkännande, när den är genomförd.
N: o 15.
Till konung Karl XV från hoflägmästaren de Carlsen.
5 maj 1864.
Dag och natt längtar jag fä höra att förhandlingarna om unionen hafva begynt; men ännu vet jag ingenting derom.