Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derför att han kommit till lifvet för att lemna ett spår efter sig, slå sig en väg, bryta igenom!
Derför att det i hans sinne jäste ett kaos af obundna krafter.
Der var det icke sjukdomens slappa ro.
Det var strid mellan anden och materien.
Det var den dömde, som reste sig upp emot rättvisan och skriade: du har ingen rätt till det!
Framtidsplaner, förhoppningar, äregirighet... skulle det grusas allt, innan det hunnit resas ett hvarf på dess stolta byggnad!
Det kom ett drag af seg, brådmogen viljekraft i hans ansigte.
Kallt och hårdt strök det hän deröfver och gjorde det beherskadt som en mans.
»Quand même, quand même», upprepade han tyst och tänderna betos tillhopa.
Kunde lifvet neka honom hvad det gaf alla andra?
Han ville gripa det för strupen.
Möjligheterna måste det gifva honom, han begärde ju inte mer... bara de möjligheter andra kastade bort!
Resten berodde af honom sjelf.
De fina läpparne krökte sig i trots.
Vaktmästaren kom in släpande på ett schatull, satte det på soffan och slog upp båda dess delar som om det varit en bok.
Ynglingen låg och såg på, med en sjuklings småaktiga nyfikenhet.
På sin svarta klädesbotten sutto knifvar och instrument, blanka, starka och ordnade i rader.
De blinkade hvasst.
»Hvad skall det der vara till?»
»Jo se de ha ju inte velat göra någon operation förr än vår egen professor kom hem», svarade vaktmästaren, »men nu menade Fina det var bäst vi hade allting tillreds, för vår professor han är inte ängslig, han, och det dröjer inte länge innan han klipper till.»
»Hå nej, jag vet det nog», svarade ynglingen likgiltigt, »det var han som skar der första gången också, den gången ute på landet.
Men det här ville han inte göra utan att ha tillgång på andra läkare.»
»Nej det tror jag, det, för detta blir nog värre», svarade vaktmästaren i sin fryntligaste ton.
– Ruter till pojke – tänkte han och gick.
Den sjuke låg ensam, stilla på kuddarne som förut, men då och då flög en misstänksam sidoblick bort till schatullet.
Den gled skyggt öfver dessa kalla instrument och medan den dröjde vid deras spetsiga uddar eller flata breda ryggar drog det en kufvad skälfning genom hans afmagrade lemmar.
Men ögonen blefvo svartare och mera beslutsamma än förr.
Han kramade sängens kalla jernstänger för att känna att han var stark, – inte ett barn, inte rädd.
Fina öppnade dörren.
»Nu kan professorn komma när han vill», sade hon muntert, »för nu är allting i ordning.
Herrn kan tro att alla så längta vi efter honom.
Den tillförordnade har nog varit snäll, men det var ändå inte vår gamle professor!
Se han kan nog vara sträng – det förstås – och Gud nåde den som inte passar upp sitt!
Men han håller en sådan ordning både på oss och allting.
Och det tycker en om ändå.
Herrn skulle bara se lasarettet i dag.
Jösses – det riktigt skiner!»
Hon skrattade till, och de bruna ögonen lyste af stolthet.
»Tror Fina det blir operation i dag?» frågade sjuklingen bekymmerslöst, men hans forskande blick flög snabbt öfver hennes ansigte.
Den tycktes vilja tränga igenom dess likgiltighet och blotta sanningen med ett enda snitt, så skarp var den.
»Det är inte godt att veta; det beror på hur det tar professorn.»
På byrån vid sängen stod en spegel.
Den hade Fina en viss svaghet för.
Hon stälde sig gerna så att hon kunde se deri medan hon talade, och gjorde aldrig något försök att dölja, hur roligt hon fann det att beundra sig sjelf.
»Hvad det kan vara skilnad på patienter», sade hon, böjde på hufvudet och såg i spegeln, »jag kommer ihåg en kvinna vi hade här; det var kindbenet som skulle opereras.
De skuro först, så skrapade de benet och så brändes det, – brändes så att det riktigt fräste.
Och hon sade inte ett ljud, – bara höll sig i stolen – höll sig sjelf!...
Jag har aldrig i mitt lif sett någon så hård.»
Patienten hade blifvit likblek, men Fina såg det icke.
Hon hade till hälften vändt sig från spegeln och stod nu och såg sig från sidan; icke kokett, endast med välbehagligt intresse.
»Ja, herrn är duktig också», tillade hon efter en paus, som för att han icke skulle bli afundsjuk.
»Hvarför blef hon inte kloroformerad?»
Han betraktade lugnt hennes fysionomi, som strålade af solskenhumör, och icke med en min förrådde han den hemliga ångest, som smög sig inpå honom.
»Hon ville inte bli kloroformerad, – inte på vilkor.
Man fick inte komma när henne med hättan en gång.»
Fina såg i spegeln och drog lindrigt upp öfverläppen så att det syntes en liten rand af de skarpa tänderna, som sågo dubbelt hvita ut mot den brunetta hyn.
»Nu tror jag vi kunna vänta professorn», sade hon och såg på klockan, »vi ha sjuksalarne först, sen komma vi hit.»
Han höll på att göra en enda liten fråga, men fruktade att sinnesrörelsen skulle blanda ett tonfall deri och förråda honom.
Så gick Fina, och han blef ensam.
Men alla hans tankar hvälfde sig kring denna outtalade fråga: kloroform eller ej?
Ah, han visste det:
»Hvad skulle det tjena till?
Bara att du mådde som en hund efteråt», skulle professorn säga, »och du är en sådan duktig pojke.»
Han förbannade nästan denna duktighet, som gjorde att han skulle lida mer än andra.
Han sökte låta bli att tänka och höll just på att slumra in, då han spratt upp med en nervös förnimmelse.
Det kändes som om ett knifblad dragits igenom nageln på hans venstra tumme, ända in till benet.
Det isade till från tänderna ned i hjertrötterna och med ett ryck var han yrvaken.
Det der kände han alltid då han skulle somna; det hade förföljt honom allt sedan operationen.
Alltid kändes det i venstra tummen; han fann det löjligt: der hade ju ingen skurit.
Han låg och tänkte på hur doktorn med en oförsigtig rörelse tagit svampen från såret så att blodet sprutat upp öfver nattskjortan och upp i ansigtet.
Han kunde ännu känna hur varmt det var mot de kalla kinderna, och han log vid minnet af doktorns häpna utrop, när han täppte till såret igen, – hans egen gamle doktor, som måst åtaga sig rollen af handtlangare åt professorn!
Han var lugn nu.
Ett fatalistiskt lugn.
Och rundt omkring var det tyst.
Der ute strök vinden genom trädkronorna.
Han kunde höra dess långdragna sus, som växte, närmade sig och så sjönk ned i tystnaden igen; vemodigt och höstlikt, som om all glädje vore död och det aldrig mer skulle komma en sommar.
Så kom det plötsligt långt borta ifrån ett jamande läte, hjelplöst och oartikuleradt som en skadskjuten hares skri.
Om man gifvit honom hela verlden, skulle han icke kunnat säga om det var en menniskas röst!
Sjelfva ljudet hade någonting okändt, som grep honom med obeskriflig beklämning.
Han kunde hvarken afgöra hvad det var eller hvar det kom ifrån.
Tanken gjorde fruktlösa försök att lokalisera sig i dessa trappor och gångar.
Han låg och tänkte sig den väg man burit honom upp då han kom.
Dess vindningar och korsgångar gjorde honom förbryllad; minnet kunde ej arbeta fram någon klarare föreställning om byggnadens inre.
Men han tyckte sig åter höra vaktmästarnes taktfasta steg mot stenplattorna och känna gungningen af de armar som buro honom.
Han kom ihåg ett skäggigt, förbundet hufvud, som han sett genom en halföppen dörr, och som med sitt tåliga, lidande uttryck bränt sig fast i hans erinring.
Men lokaliteten kunde han icke reda: utanför sin dörr var han vilse och främmande.
Hvarifrån kom denna jemmer?
Ibland var den svag; han sökte inbilla sig att det blott var hans uppjagade fantasi som frammanat den; men så kom den igen så tydligt förnimbar, liksom hämmad af famnstjocka murar.
Då klack det till inom honom, han greps af en obestämd fasa och ensamheten omkring honom blef ohygglig.
Alla sinnen tycktes gå upp i hörseln, och med den hakade han sig fast vid denna jemmer, som var hans enda samband med verlden der ute.
Han sökte tyda om rösten var en qvinnas eller ett barns.
Men han kunde ej.
Det lät så själlöst förplågadt, så hemlighetsfullt skrämmande, som om det af hela varelsen icke funnits qvar mer än förmågan att lida.
Hur kan en stämma förändras så!
Föreställningar om plågans intensitet kommo långsamt och raffineradt i ändlösa variationer.
Lida?
Smärtan kan stiga och stiga.
Hvem har mätt dess höjd!
Hör denna röst!
Och kallsvetten bröt fram på hans panna.
Om en timme kanske han sjelf –?
Skulle hans röst låta så?
Skulle han kramas ihop till ett intet under smärtans grepp?
Äregirigheten, som nyss stormat himlen, sjönk långsamt ned – krymptes och sjönk, som om anden vore intet och kroppen allt – kröp efter marken, slafviskt förkrossad som en dödpiskad hund.
Hur eländig han var: det var fruktan!
Han var rädd.
Det slogs i en dörr.
Detta ljud gaf ett friskare andetag.
Det var verklighet att få tag i och mark att stå på.
Ändtligen blef han herre öfver sin fantasi.
Jemmern hade tystnat, och steg af många par fötter hördes från korridoren.
Det var ronden, – professorn och de tjenstgörande kandidaterna, han visste det.
Ingenting hördes annat än detta oroliga tramp och ett par lågt samtalande röster.
Men dessa många fötter närmade sig.
De stannade vid hans dörr.
Han kunde icke värja sig från föreställningen om en tropp vargar.
Och nu var turen hos honom!
Hela hans framtid stod i ett ögonblick sammanträngd framför honom som en enda fråga.
Men tanken på en främmande blick var honom nog.
– Blotta sig?
Det trots, som dukar under och qväfver sin klagan blixtrade som skadeglädje ur hans stora pupiller.
Nu kunde de komma!
Och dörren öppnades.
Truppen stannade utanför; professorn kom ensam.
Hans fryntliga ansigte sken rödmosigt och morgonfriskt; hela rummet ljusnade af hans hjertevarma småleende.
Patienten satt redan upp i sängen, log med sitt käcka blekansigte och blickade honom till mötes med två mörka ögon, der det icke fans spår af fruktan.
Helsningar utbyttes; klapp på axeln och skämtsamma ord, besvarade med frimodigt skratt.
En präktig pojke!
»Hvad är det du läser?»
Professorn tog en bok, som låg på byrån, »filosofi, har du det till sjuklektyr?»
»Jag läser så smått till kandidatexamen.»
»Du?
Det var öm stolthet och gränslös förvåning.
»Jag kan så väl göra det, när jag skall ligga här ändå.»
»Visst, visst.
– Men jag hör att underläkaren redan haft förbandet uppe i dag, då väntas jag tills i morgon.»
»Blir det med snaraste? – operationen eller amputationen, hvad det nu blir.»
»Ja – vet du hvad – tänk inte på det nu.
Vi bestämma ingenting.
Det kommer en vacker dag som en öfverraskning.»
Öfverraskning! – det for som ett stygn genom bröstet.
Samma ångest hvarje dag!
»Godt.»
Han nickade gladt och såg upp i professorns välmenta ansigte.
Krona till pojke!
Professorn gick och ronden drog vidare.
Men efter de bortgående spejade ett par svarta illmariga ögon och sköterskans dörr hölls på glänt.
När alla lemnat lazarettet och det åter var tyst, kom den hopkrympta gestalten fram ur sitt gömställe och smög sig fram åt gången, ljudlöst som en katt.
De giriga ögonen sökte omkring och munnen log sitt stereotypa fångrin.
Den första dörr hon öppnade var den unge mannens.
»Stig in, om ni har lust», ropade han och tittade nyfiket på sin gäst.
Hon klippte med ögonen mot hans blick som mot dagsljuset, stängde hastigt dörren och smög sig vidare framåt korridoren.
Der gläntade hon på en annan dörr och kikade förstulet in.
»Stig in, mor lilla, var så god!» ropade en falsk gammal qvinnoröst.
Den fåniga skuttade snabbt in i rummet och tillslöt dörren efter sig.
Hon hade hört steg nere i trappan och gissade att det var Fina.
Denna märkte ingenting, utan gick förbi.
»Det blef inte någon operation i dag», sade hon då hon kom in till sin favoritpatient.
»Så blir det väl en annan dag», svarade han liknöjdt; »men säg mig, Fina, hvad fann ni på med den stackarn som jemrade sig så bedröfligt?»
»När?»
»Strax innan professorn kom in.»
»Åh – det var bara ungen härinne.»
»Han är opererad, och såret skall sköljas; det är han så förskräckligt rädd för.»
» Sköljas – liksom mitt?»
»Visst.
Vi få ta upp sömmen för att komma till, och så gapar han och skriker, som om det vore en hel olycka.»
»Gör det då inte mer ondt än på mig?»
»Inte en smul, men han är så fasligt rädd för professorn, för han blir arg när han skriker.»
Sjuklingen skrattade.
Han tänkte på de gräsliga saker han förestält sig.
»Kan han bli bra?» frågade han.
Det är den vackraste operation man vill se.
Professorn gjorde den ett par dar innan han reste.
De sågade bort ett stort benstycke nere vid ankeln och hela foten var så godt som ifrån.
Men det är så väl gjordt, att pojken knappt blir halt ens, när han blir stor.»
Icke ens halt!
Den sjuke kände afund.
»Jag riktigt skrattade åt professorn i dag», återtog Fina, »han sa’: håll pojken, för om han får rå sig sjelf, så tror jag Gud hjelpe mig att han sparkar foten af sig och upp i taket som en gammal sko.»
Sjuklingen brast i skratt åt den drastiska liknelsen.
»Men det var bestämdt
Finas mor, som var här nyss och tittade i dörren», sade han plötsligt, »svart slätt hår och små svarta ögon.»
»Ja, det var mor; – har hon gått ur rummet?
Då är hon bestämdt ute på förtret», sade Fina och reste sig hastigt.
»Hon gick nedåt korridoren», han pekade.
»Bestämdt har hon kommit in till gamla mamsell Haneman.»
»Hvad är det med henne?»
»Kräftan.»
Fina skyndade ut, smög sig tyst framåt gången och gläntade med försigtighet på den gamla mamsellens dörr.
Riktigt!
Fina stod stilla och betraktade scenen genom dörrspringan.
Hon hade synbarligen kommit alldeles lagom för att agera dea ex machina.
De båda qvinnorna stodo bredvid hvarandra vid byrån, hvars ena låda den fåniga dragit ut.
Här hade den gamla mamsellen alla små läckerheter förvarade, dem hennes qvinliga bekanta brukade bära till henne.
Gästen lät sig dem väl smaka.
Der stod den kräftsjuka, som på månader icke kunnat stödja på sina fötter, der stod hon, som hennes förtviflan drifvit ur bädden, mager och huttrande af köld, med den smala halsen stickande upp ur nattröjan, naken som en gams.
Hela ansigtet var prägladt af den mest spända sinnesrörelse och munnen med sina två ensamma framtänder rörde sig ifrigt.
Men den svaga, skrälliga rösten slösade förgäfves med föreställningar, skärptes förgäfves till förebråelser; allt studsade lika maktlöst tillbaka mot dessa slöa begrepp, detta glupska begär.
Med sina snedvärkta fingrar grep hon efter den plundrande handen, men utan mod eller kraft att hejda den, och med sin andra hand höll hon ett krampaktigt tag i byråns kant för att ej falla.
Hennes blick ville sluka hvar bit på förhand och följde den snålt till vägs, men alltid försvann den lika ohjelpligt i detta gap, hvars tandlösa käkar voro i en så kraftig rörelse att hakan hotade röra vid näsans spets.
Inkräkterskan såg endast åt sidan, såg på den fattiga gestalten, som stod der i sitt blotta linne, så hjelplöst eländig, – såg på den med den öfverlägsna likgiltighet som man har för ett oskadligt kryp, vid hvilket blicken mekaniskt fäster sig, endast derför att det rör sig.
Hon åt lika ostördt inför dessa ångestfulla ögon och dessa andfådda ord, som hade hon suttit trygg vid sin egen måltid.
Men nu var måttet rågadt och rättvisan lät sig icke längre gäckas.
»Mor!» ropade Fina.
Den själssjuka ryckte till, stälde sig vid sidan af byrån, blinkade tätt och såg i marken.
Mamsellen drog sig ännu mer ihop i sitt snäfva linne, och utan att yttra ett ord smög hon på sina bara fötter fram till bädden och kröp ned deri, full af blygsel öfver att ha varit uppe.
Den lilla verlden der inne hade för ett ögonblick gått ur sina fogar.
Nu var den vriden rätt igen.
Fina sade ingenting, men det låg ett åskmoln på hennes panna.
Hon gick fram och sköt in byrålådan.
»Nu kommer mor in i mitt rum», sade hon derefter kort och gick.
Den gamla följde henne i hälarne, krokryggig och ifrigt blinkande.
När Fina kommit in i sitt rum, vände hon sig om och såg på missdåderskan.
Denna drog sig sakta och försagd tillbaka i sitt gamla hörn.
»Det är bäst mor binder för ögonen så länge mor är här», sade hon, »se der!»
Hon kastade en bindel bort till den gamla.
Denna tog duken och knöt den för ögonen.
»Verldens onda väsende», mumlade hon och kröp ned i sin vrå med den själlösa resignationen hos ett tuktadt djur.
Och så sjönk stillhet åter ned öfver detta stora hus.
Endast vinden der ute sjöng sin entoniga sång, dämpadt, höstlikt, i kronor der löfvet var gult.
Och lidandets barn lågo tysta, bädd invid bädd och rum invid rum, lyssnande till denna sång, söfvande sin fruktan och stäfjande sitt hopp.
Nu var det att vänta igen – vänta tills i morgon.
När Tage var på jagt.
Två år hade Tage varit provisor på apoteket, och det kunde dröja flera år ännu, innan han kunde komma åstad att taga sin examen, så vida ingen ville låna honom pengar på ett hyggligt ansigte och två klipska ögon.
Men den varan var inte kurant inom affärsverlden.
Alla menniskor i byn kände Tage, och ingen som kände honom kunde titta in i de der ögonen och se sur ut; det var alldeles omöjligt, – hans syndaregister måtte vara än så stort.
Det fans nog folk som kallade honom en dansmästare, men de logo ändock när de sade det – hemligt eller uppenbart –, ty det kunde icke finnas någonting godmodigare, lustigare och mera oemotståndligt än han.
Hvar annan söndag var han ledig och hvar annan fick han nöja sig med att stå på apotekstrappan och se hvem han uppsluka månde, d. v. s. hvem han kunde komma i snack med, ty Tage var ett äkta sällskapsdjur, och fick han följa sitt tycke, höll munnen sig icke stilla i fem minuter.
I dag var det hans »innesöndag», följaktligen stod han på trappan i sina nyaste kamgarnskläder, borstad i det svarta håret, så att det glänste i solen som en korthårig hunds.
På torget fans icke en lefvande själ, men han såg lika glad ut för det.
Han höll händerna i byxfickorna och såg med sina blanka ögon på några svalor, som sutto på en telefontråd och kvittrade i solskenet.
Han stod och gnolade en operettmelodi, som han lärt – han visste ej hvar – och till hvilken han icke kunde fler ord än »uppå skuldran en kyss».
Men dem upprepade han, sjelfsvåldigt och tanklöst smekande, hvar gång han kom till ett ställe i melodien, der de passade.
Han hade en röst, som i all sin obetydlighet förstod att smyga genom tongångarne varmt och mjukt, tveksamt och ändå rent.
Han stod sjelf och njöt af denna sång, som kom svagt likt en hviskning, smäktande, förälskad.
Och han log medan han stod der och såg på svalorna.
Det var en sådan vacker höstdag.
Den vackraste man kunde tänka sig.
Men det var hans innesöndag!
Der kom fröken Holm gående.
Han höll inne med sången för att passa på om hon skulle se dit.
Jo, riktigt!
Och han gjorde sin vackraste bugning, barhufvad i solskenet.
Hon »millade» när hon böjde på hufvudet, men rodnade med det samma, också i solskenet.
Han såg ju så fasligt ogeneradt på folk, den provisorn!
Och der kom mamsell Åkesons piga.
Han kände henne ända borte vid »gästis»-hörnet på den trippande gången och det näpna lilla hufvudet.
Och så började han helt sakta på med sitt eviga »uppå skuldran en kyss», medan han kisade mot solen för att kunna se riktigt.
Stilig tös!
Ingen vanlig bondfysionomi, inte.
Och som det krusiga håret klädde henne, der det låg slätt struket in under schaletten, men ändå letade sig ner i pannan, burrigt vid sjelfva hårfästet, – inte griffel och ljus, utan helt natur; det visste han nog.
Så det slog sig ned i små lediga snirklar, riktiga tjufungar!
Han hade sådan lust att fråga henne om hon skulle komma till dansbanan i qväll, men det vågade han inte; fröknarna Gregersen sutto väl der borta och spejade bak gardinen som vanligt.
Men han kunde ju gå dit i alla fall; hon kom troligen.
Så hon nöp på munnen!
Hon visste nog, att han stod der och såg på henne, men skulle låtsa som ingenting, gubevars.
Jo, de äro sig lika!
Han helsade så artigt som på en fröken, men fortfor att gnola, och hon såg blyg och sedesam ut.
Hon visste hur det klädde henne!
Men det var bara tillgjordhet.
Han bet sig i läppen för att icke skratta.
Han fick helt plötsligt en förskräcklig lust att »hoppa hage» på trappan eller väsnas på något annat oförnuftigt sätt; det var så tindrande vackert väder.
Herre Gud, att det skulle vara hans innesöndag just i dag!
Han drog upp ögonbrynen och suckade med en mycken sorglustig uppsyn.
Der kommo Andreas Holm och fabrikör Karlson med gevären på axeln.
De gingo med karlavulna steg, så att det genljöd i gatan.
Hunden hängde i hälarne på dem och bösspiporna glänste i solen.
Hvad deras jagtväskor sågo försedda ut!
Nåja, det brydde han sig icke om.
Den tjocke fabrikören kunde behöfva springa fettet af sig; det riktigt gaf knix i knäna af tyngden för hvart steg han tog.
Så fick Andreas syn på Tage.
»Vill du gå med på jagt?» ropade han tvärs öfver torget.
»Jag har ingen bössa.»
»Hvad betyder det när du inte kan skjuta ändå?
Äta smörgås och klifva bland enbuskar kan du väl?
Kom nu.»
»Det är min innesöndag.»
»Hvad gör Zetterling?»
»Läser romaner – naturligtvis.»
»Då måtte han väl kunna passa apoteket med det samma?»
»Jo f-n ock!» – Tage mumlade en hel rad dessutom, i helt annan tonart än »uppå skuldran en kyss», men med icke mindre känsla och öfvertydelse.
»Jag skall tala med honom», sade Andreas och kom med långa steg öfver torget, under det fabrikören med flegmatiskt lugn stod qvar och väntade.
Tage hade faslig lust.
Det fans icke den lifvets frestelse, mot hvilken han var stålsatt.
Icke ens om den framträdde i en så tarflig gestalt som enbuskar och smör-och-bröd.
Så stod Andreas på trappan.
»Tage, du», sade han och stötte honom i sidan, »det är Karlson som har mathållningen i dag, och du vet om hans hushållerska är någonting till duga!»
»Tror jag! – så länge hon hoppas bli fru.
Men tala du med murmeldjuret der inne», tillade han, slog med hufvudet inåt apoteket och blef stående på trappan.
Andreas gick in till provisorn, kamraten.
»Han vill, – om du se’n tar två innesöndagar å rad», ropade parlamentären tvärs öfver apoteket, genom en halföppen dörr.
»Ja!» ropade Tage förtviflad, med den tysta och hjertinnerliga bönen, att det dessa två söndagar måtte regna »stubbeknifvar» eller i alla händelser småsten.
»Procentarhund!» mumlade han, förbittrad öfver de hårda vilkoren.
Men i det samma kom Andreas tillbaka, tryckte en hatt på hans hufvud, skuffade honom utför trappan med den vänskapligaste hårdhänthet, och så bar det i väg.
Hunden och Tage lika glada och förväntningsfulla.
Medan de gingo genom byn hade provisorn en ledsam förnimmelse af, att han tog sig ut som en pojke vid sidan om Andreas Holms stora skägg, präktiga figur och åtsittande jägardrägt.
De der två stampade så välsignadt med sina höga stöflar, att alla menniskor nödvändigt måste se ut!
Men den förargelsen varade icke länge, ty snart kommo de ut på fäladsmarken, och då strålade Tage i kapp med solen.
Stadsbarn och fruntimmerssprätt som han var, gjorde dessa hedar med sina kringströdda skogsdungar ett intryck på honom, som om han kommit in i en ny verld.
Det var någonting stort och vidsträckt och fritt; det var som en resa i främmande land.
Luften var frisk och solskenet varmt, och det var omöjligt att gå med sin vanliga gång, ja man kunde inte gå med någon gång alls, ty det var endast att skutta från tufva till tufva.
Det fans inte något annat sätt.
Än var det att sjunka ned i ljung och lingonris öfver ankeln, så att det kändes som om foten trampat på resårer, än var det att snafva sig fram öfver kantiga stenar, och än att bryta sig fram genom täta enbuskar, som refvo och stucko.
Tage fann det förtjusande.
När han så fick se den tjocke fabrikören ligga och klänga öfver ett risstängsel, mjuk och säflig som en ofantlig padda, kunde hans munterhet icke styra sig längre.
Han väntade tills de andra kommit ett par famnar längre fram, så började han skrika och hojta »se på mig, se på mig», – tog ansats, hjulade ett tag, flög som en gummiboll öfver stängslet, vände sig derefter om och lade sig att streta och klänga öfver det, med rörelser så lunsigt tunga och så till illusion lika den tjockes, att denne genast kände igen sig.
Han gick lugnt fram till honom, der han ännu hängde qvar och låtsade sig icke kunna komma öfver, gaf honom en godmodig dask, der han för tillfället kom bäst åt, och drog honom ned af stängslet.
För att hämnas flög Tage kring halsen på honom, lik en elak liten apa, och hade genom sin vighet så när dragit honom omkull, hvarför han fick sig ännu en dask.
Sedan fortsattes marschen i god ordning.
Tage, som annars var så blek och »intressant» som det någonsin kan anstå en apotekare och qvinnotjusare, hade af sina häftiga evolutioner fått en svag liten rodnad, precis som en vacker flicka; ögonen glänste som på ett barn och hans oförfalskade lifsglädje gaf sig luft i ett oafbrutet snattrande.