Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ännu med den nya tobakspungen i handen, och tankarne delade mellan sömmerskan och hennes farliga medtäflarinna, satt Arve så upptagen att han ej hörde att grofva, fullt uttagna steg knarrade i trappan; och först då en stark knackning lät höra sig, jemte förfrågan om herr löjtnanten var inne, samlade han sig, gick till dörrn och öppnade för Mårten jaktkarl, som fått väderkorn om en liten affär, den han ansåg nödigt att skyndsammast inberätta för sin förman.
Vid utsigten till verksamhet var Arves grubbel försvunnet, och med lif och själ var han inne i tjensten.
”Ännu i afton, om ett par timmar, ge vi oss ut, Mårten.
Gå ner och håll allt klart!
Jag kommer snart efter.”
Så snart Mårten gått, satte sig Arve, obesvärad af alla anfäktelser, på nytt till skrifbordet.
Han började och slutade sitt bref till Lars, fullt af goda förmaningar och råd, inneslöt sedan penningarne och förseglade det.
”Nu skall jag gå ned och tacka Josefina, den beskedliga själen, som alltid tänker på mig!”
Och med hennes vänliga gåfva i handen, sprang
Arve nedför trapporna och ned i stugan, der händelsen åter fogade så, att hon var ensam.
”Nu har du visst åter suttit uppe och vakat och slitit ondt, för att bereda mig den här glädjen, söta, snälla Josefina?”
Han tog hennes begge händer och tryckte dem så broderligen varmt.
Josefina rodnade litet och lösgjorde sina händer.
”Det är blott ett lappri!” sade hon blygt.
”Men om du tycker om det, så tala ej derom; det är så ledsamt.”
”Deri kan jag nog göra dig till viljes, emedan du vet, att det icke heller är min sak att hålla tal.
Men du kan lita på att jag skall föra din gåfva med mig öfverallt; och hvar gång jag stoppar pipan, tänker jag på dig, du goda vänliga Josefina, som vill göra alla menniskor nöje så långt du förmår; och vår Herre har dertill gifvit dig stor förmåga.
Men nu får du vara snäll och ha besvär med att rusta mig i ordning!
Mårten har fått något i sigte, och jag vill ut så fort jag hinner bli klar.”
”Ännu i afton, menar du?
Och du kom nyss hem!”
”Tjensten går framför allt; men när den är bestyrd, kommer jag glad och nöjd tillbaka, och under tiden tänker jag, som sagdt, på min rara Josefina.”
”Skall du resa till Tistelön äfven denna gång?”
”Till Tistelön, hur så?
Hvarför frågar du det?”
”Det vill jag säga dig en annan gång,” sade Josefina; men Arve varseblef, vid det hon hastigt lemnade rummet, en skymt i hennes öga, hvilken slog honom häftigt som en blixt.
”Jag dumhufvud!” mumlade han och gick, liksom litet småförargad, tillbaka till sin kammare, för att packa in sina saker ...
”Ska vi lägga till hos gamle lurifaxen på Tistelön, herr löjtnant?” frågade Mårten, då de fingo sigte på den plats, der kronans flagg flera gånger svajat, sedan besöket förra hösten.
Arve låtsade ej höra.
Begäret att följa den gifna vinken stridde med föresatsen att låta bli.
Nu, mera än förut, var han besluten att icke ge vika för sin svaghet.
”En mår som perla i guld der,” fortsatte Mårten, hvilken hade ett godt öga till unga Lena.
”Och se’n så behöfva vi inte förrän i dagningen vara på utkik.
Jag ansvarar för att det vi fiskar efter inte ska gå oss ur näfven!”
”Det är icke så säkert.
Vi böra i alla fall hålla oss ute!”
Och med icke så liten ansträngning var beslutet taget – jakten ilade förbi:
Tistelön låg bakom.
Arve sökte att fästa ögonen på den af Josefina virkade tobakspungen.
Han stoppade sin pipa; men han höll ej ens så mycket som löftet att derunder tänka på den stackars Josefina.
Tyvärr hade han icke mera än en tanke, en känsla, ett begrepp: rosen på Tistelön.
Och pipan röktes till slut, utan att han visste att han brutit sitt löfte.
Men Josefina röjde upp och städade som vanligt, vattnade de små afläggarne under glaset, gned fläckarne af gipsbilden, uppflyttade vaxstapeln och upplockade de lösa papperslapparne på golfvet.
Derunder fick hon ett stort fullkluddradt papper i handen, väl hopvridet, men ej sönderrifvet.
Det kunde ej vara några hemligheter; hon vecklade upp det.
Der stod nu hennes eget namn, men icke ensamt:
Gabriella och tjugu gånger Gabriella lästes bredvid.
Josefina syntes icke serdeles betagen af förvåning.
Hon såg ut som en person, hvilken hittar samma sak, den förut funnit.
Långsamt ref hon bladet i fyra delar, lade det i kakelugnen och lät det gå upp i rök.
Inga utrop, inga suckar, inga ack och inga ve hördes från hennes läppar.
Men då fru Kathrina öppnade dörren och litet förundrad frågade: ”Hvad är det du osar med?” då rodnade Josefina och syntes litet förlägen.
”Kors, hvad är det?
Hvarför blir du så röd i synen, kära barn?”
Josefina blef nu åter blek, men af fruktan.
Hon tyckte att fru Kathrinas ögon sågo tversigenom henne.
Den stackars Josefina!
Åttonde Kapitlet.
– – – lifvet leker
En stund allenast med sin glada verld.
Lénström.
Arvidsson.
De stora väfstyckena lågo färdiga att sömmas.
Gabriella klippte och ställde sjelf och bortlade det ena paret lakan efter det andra i den stora kistan, der hemgiften förvarades.
Den tid var nu inne, då Örnungen återväntades.
Redan för flera veckor sedan hade Birger inhändigat afseglingsbrefvet från Bordeaux, och dagligen, ja stundligen, hoppades Tistelöns invånare, den längtande fästmön isynnerhet, att få se skonerten på sin vanliga ankarplats.
Men dag efter dag gick förbi, och Örnungen hördes lika litet af, som något bref från kaptenen underrättade om orsaken till dröjsmålet.
Haraldson spanade sjelf hvarje morgon på öns högsta bergsspets utåt det oroliga hafvet, men skakade alltid hufvudet till nej, då Gabriella forskande mötte honom vid återkomsten.
Birger började blifva allvarligen bekymrad för både vän och egendom; men han ville icke bedröfva Gabriella med sina slutsatser, utan yttrade beständigt goda förhoppningar på en kommande dag.
Underligt nog, var Gabriella sjelf nästan den lugnaste.
Stormarne hade ännu icke varit så förfärliga, som de plägade på denna tid af året; och när inga olyckor afhördes i Bohuslänska skärgården, trodde hon att det icke kunde vara så illa.
Rosenberg låg säkert för motvind.
Hon kände på sig att det icke var farligt.
”Jag önskar hon hade rätt!” sade Birger en morgon till Haraldson.
”Men det börjar se betänkligt ut.
Hvad menar far?”
Gubben kastade en af sina mörkaste blickar öfver stranden, der dyningarne hvälfde sig högt.
”Jag kan ingenting säga; men jag tror vi skulle ha hört något ifrån honom, om det bara vore vinden som fallerade.
Jag känner se’n gammalt stormarne i Nordsjön; kanske har han drifvit in på Norrige.
Rosenberg har ingen lycka på sjön.”
”Gud bevara folk och skuta!” sade Birger och trädde åter in i huset.
Aftonen samma dag kände Gabriella sig likväl öfverraskad af en märklig oro.
Hon kunde hvarken sitta stilla eller hålla sig inne, men hon sade ingenting; och endast den tydliga ångest, hvilken lästes i hennes ögon, hvarje gång dörren öppnades, förrådde den sinnesrörelse, hvaremot hon fåfängt försökte värja sig.
”Det är icke bra med dig i qväll, lilla Gabriella?” yttrade Erika och såg med hjertligt deltagande på sin älskling.
”Nej,” svarade hon, ”jag vet icke hvad som kommer åt mig ..
Men går det icke derute?
Det förekommer mig beständigt att förstudörrarne slås upp och igen.”
”Vinden slänger dem fram och åter,” sade Anton; ”jag tror det är så godt vi stänga dem, så slippa vi åtminstone det tjutet.
Det kan vara nog af att höra flöjeln gnissla; den påminner mig alltid jämmern af en menniska i dödsångsten.”
”Kan du veta hur det låter?” frågade Gabriella.
”Du har ju hvarken sett eller hört någon dö!”
”Inte?...
Du vet litet hvad jag sett!”
Ett hemskt leende spelade omkring Antons bleka läppar; men straxt derpå tillade han i sin vanliga sakta ton:
”Vi ska stänga dörrarne!”
”Nej, låt bli det!” bad Gabriella.
”Jag känner på mig att jag blefve ihjelskrämd, om jag finge höra några slag på dörrn.
Låt den hellre vara öppen.”
”Du är riktigt underlig i afton, Ella,” inföll Birger, hvilken hittills tegat.
”Jag håller med Anton att vi ska stänga.”
Gabriella motsade ej vidare, utan satte sig tyst i en vrå.
Birger tillslöt sjelf dörrarne.
Entonigt surrade
Erikas spinnrockshjul.
Haraldson band på en not.
Birger läste, och Anton satt i sin vanliga spisvrå och nickade.
”Det klappar!” sade Gabriella och upplyftade lyssnande sitt hufvud från soffhörnet, hvaremot hon lutat det.
”Sade jag icke att det skulle klappa?”
”Nå, än se’n, din toka!” yttrade Haraldson.
”Hvad är det för farligt?
Det är väl folk, som vill slippa in.”
”Helt säkert.
Hör!...
Det klappar igen.
De slagen hafva vi hört förut.”
Hon blef alldeles likblek.
”Det är icke Rosenberg!” tillade hon tyst.
”Nä-ä, det tror jag nog!” menade gubben, i det han tog ljuset för att öppna; ”det är väl någon af karlarne, som varit ute.”
Ett par minuter förgingo, innan de, som voro inne, hörde något utifrån, men hastigt träffade dem ett utrop af förundran, och nästa ögonblick stod Petter Lindgren midt i rummet.
Gabriella flög upp och hade så när, i utbrottet af sin första förtjusning, omfamnat den ärlige Petter; men en ny blick på hans ansigte och hans drägt skrämde henne häftigt tillbaka.
”Har kapten icke gått i land?” frågade hon med undran.
Petters tystnad och rörelse, så oväntad för alla, satte en gräns för den lifliga glädjen.
”Svara då!” utbrast Birger; ”är det icke allt bra med kapten?
Jag reser sjelf ut.
Ni ha väl ankrat på vanliga platsen?”
”Res inte, herre!
Örnungen ligger ej utanför Tistelön,” svarade Petter Lindgren med en af tårar nästan otydlig röst.
”Det är .. jaha!..
Det är – förbi med den.
Spillrorna vräka omkring norska kusten!”
En dödstystnad, icke afbruten af några utrop, följde på den förfärliga upplysningen.
Gabriella stod väl upprätt; men hennes kropp darrade som ett af vinden skakadt blad.
Hennes alldeles färglösa läppar rörde sig till en fråga, men förmådde ej frambringa hörbara ljud.
De öfriga hade icke heller mod att så nära henne utbyta ovisshetens qval mot en troligen ännu förfärligare visshet.
Lindgren märkte hvad som föregick och tillade långsamt, ehuru icke i någon tröstrik ton; ”Kapten lefver.”
Ett gemensamt: ”Gud vare lof!” sväfvade på allas läppar, och Gabriellas händer flätade sig hårdt tillsammans: ”Hvar, hvar är han, Petter?”
Den unge matrosens ansigte utvisade nu en tydlig förlägenhet; han tycktes söka efter ord.
”Har du ljugit?” frågade Gabriella och såg på honom med en blick af bäfvande oro.
”Tala fort och tala sanning, Petter!
Jag kan höra det värsta, bara du skyndar dig!”
”Säg ut! säg ut!” ropade Haraldson och Birger i samma andedrag.
”Dina nyheter äro icke att hålla på.”
”Det är väl så,” svarade Petter betänksamt; ”men kaptens sista ord till mig var: ’Petter, min gosse,’ sa han, ’var försigtig, det säger jag dig, och löp inte åstad, så att du skrämmer ihjel min fästmö.’”
”Således ändå död!” Gabriellas hufvud svindlade, hennes hjerta kändes nära att stanna.
”Inte död! nej vasserra!
Jag har ju sagt att han lefver; men han har rest långt, långt bort, och när han återkommer det vet endast Gud; kanske står det något derom här.”
Petter uppdrog sin plånbok och framtog tvenne bref: ett var till Birger, det andra till Gabriella.
”Min stackars gosse!” sade Erika hjertligt. ”Denna bedröfvelsens afton liknar den, på hvilken du först kom hit; men gå nu ut till Lena!
Jag menar du tycker bäst om att hon drager försorg om dig.”
”Åh, hon bryr sig väl inte stort om mig nu,” sade han nedstämd, men skyndade likväl åt köket, der Lenas strömmande tårar och hulda omsorger snart öfvertygade honom att lyckans omskifte ingenting förändrat i hennes känslor.
Emellertid läste Birger högt för Haraldson och Erika Rosenbergs bref; men då det blott innehöll beskrifningen på skeppsbrottet, det vi förbigå, jemte hans bittra, men icke omanliga klagan öfver en olycka, som ständigt förföljde honom, vilja vi hellre kasta våra ögon på det som Gabriella med allt mera sjunkande mod läste och omläste, tills hon, utmattad af den häftiga smärtan, stum sjönk till Erikas bröst, för att gråta ut sina qval.
Rosenberg skref:
”Dyra, älskade Gabriella!”
”Då Petter Lindgren hinner fram med detta, har du väl redan både dagar och veckor sett efter om Örnungen icke infunnit sig på sin plats, men hvarje afton funnit dig bedragen.
Örnungen, min vackra skonare, som skulle blifvit vittne till vår kärleks lycka, som skulle gungat oss bort till fremmande kuster och vänligt burit oss tillbaka, hvar är den nu?
Mitt hjerta hoppressas, mitt öga tåras, ja, jag blygs ej att tillstå, hvad du ändå kan se, att en stor tår faller på detta blad, som du, min dyra Gabriella, skall hålla i dina händer.
Men tåren egnas ej allenast smärtan att icke få sluta dig i min famn; den afpressas äfven vid minnet, vid saknaden af mitt fartyg.”
”Örnungens plankor skola ej leta sig vägen till hemmet.
De måste, liksom den, hvilken med hela sin ansträngning icke förmådde rädda den från förstörelse, drifva omkring långt derifrån.
Jag kan icke återkomma som en skeppsbruten tiggare.
Derför ... men låt mig först i tankarne sluta mig intill dig, min älskade, goda Gabriella, som alltid förstod mig.
I detta ögonblick ville jag gerna bortgifva resten af mitt lif, om jag fick lägga hufvudet till ditt bröst och höra dina läppar hviska tröst; men hvad förmå önskningarne?
på sin höjd låta oss i inbillningen famna vår kärleks verld!
Men snart kommer verkligheten och hånar våra barnsliga försök att glömma det närvarande.
Jag står här en ensam skeppsbruten man, med krossadt hjerta, förstörda affärer.
Hafvet har åter slukat den mödosamt förvärfvade egendomen.
Besättningen återvänder, med undantag af gamle Lutter; han blef ett offer för sitt outtröttliga nit, den gamle, redlige sjögasten.
Mitt hjerta har äfven rum för saknaden af honom.
Du skall se dessa raska karlar, som höllo ut till sista stund, och du skall vänligt tala till dem om mig.
De kunna söka och finna nya platser; men jag – förlåt mig det, min Gabriella – jag kan icke återvända – jag kan icke, sådan jag nu är, visa mig för dig.
Min stolthet är ännu icke kufvad: mindre nu än någonsin ville jag af dig emottaga hvad jag ej sjelf kan bjuda.”
”Jag vill ut, långt bort till en annan verldsdel, att söka det vår egen nekat mig.
Bäfva ej för mig, du älskade, hvita dufva, mitt hjertas utvalda!
Hvad betyder väl vägens längd, som skiljer oss?
Våra känslor nå hvarandra öfver hafvet.
Kärleken slår en säker brygga mellan skiljda länder; på den mötas vi.”
”Ja, Gabriella! mitt beslut är taget fast och oåterkalleligt.
Jag går i dessa dagar ombord till Södra Amerika.
Att skrifva tjenar till ingenting; ty såsom jag kommer att flacka omkring, vet väl Gud när brefven skulle komma fram; men jag vill i stället utfästa en tid af tre år för min frånvaro.
Är jag, vid slutet af dessa tre år, icke tillbaka, då har min otur följt mig till en annan verldsdel; och i denna händelse – tyvärr troligen den sannolikaste – skall du, min dyra, älskade Gabriella, vara fri, fullkomligt fri från ditt löfte.
Det är då temligen säkert att jag aldrig, aldrig återkommer.
Ordet är grymt, det skakar hela min själ; men det är utsagdt, och jag har svurit mig sjelf ett löfte, som jag äfven tänker hålla, att ej mera sätta min fot på svensk jord, om jag ej återvänder dit som en någorlunda bärgad man.”
”Jag vill försöka att icke misströsta.
Min bana har hittills ofta varit törnig, och likväl kan jag fritt, med fullkomligaste öfvertygelse säga att jag gjort hvad som ligger inom menskliga krafter, för att rädda mina fartyg; men en större kraft, mot hvilken vår är barnverk, har fattat rodret och slungat dem ned i förödelsens gap.
Jag vill ej ens försöka att till det allra minsta skildra mina känslor, då jag efter slutadt blodsarbete lemnade Örnungens vrak.
Du kan fatta dem; men jag hvarken vill eller kan uttrycka, hur jag dervid var till mods.
Hade det ej varit för din skull, skulle samma våg fått krossa oss begge.
Jag hade då aldrig öfvergifvit skrofvet.”
”Emellertid lefver jag nu, lefver för dig, du trogna, varma hjerta!
Tre år – en lång tid af saknad och sorg – den går visst småningom förbi.
Men du vet det, kommer jag ej, så stryk då förlofningsringen af fingret.
Nej, nej, Gabriella, vänta litet, blott en liten tid deröfver.
Gud ser våra hjertan.
Min själ är hos dig; och så sannt som du förblifver mina ögons ljus, min lefnads stjerna, så visst är det ock att blott döden afkylt mitt hjerta, då du kanske längesedan upphört att sakna
din Rosenberg.”
Man bör ej försöka en skildring af det, som likväl aldrig kan beskrifvas: ett svidande hjertas oregelbundna slag.
I hvarje fiber ligger smärtan och skälfver, men stum, utan behof att utgjuta sig.
Hvarje ord om Gabriellas tillstånd blefve blott ord; men de många, hvilka, liksom hon och Rosenberg, stått vid sina önskningars mål och genom ett tärningskast af ödet der blifvit slungade ifrån hvarandra, de åtminstone förstå hvad som föregick inom vår unga hjeltinnas bröst.
Erika hade tillräcklig bekantskap med menniskohjertat, för att ej här försöka en tröst.
Tiden, tiden ensam förmådde i denna, som i alla andra olyckor, skänka första balsamdroppen.
”Om jorden är brännande, så får en ändå gå på henne!” sade gumman Arnman, då hon hörde omtalas sorgen på Tistelön.
Nionde Kapitlet.
Bröd, mödrar – bröd!
Och du, tyran! hör, rys – det är en Gud!
Vintern var ovanligt sträng.
På det lilla fiskläget hade bristen och jemmern nästan upphunnit högsta punkten.
Detta år var äfven tillgången på fisk obetydlig; och af det lilla, som efter nästan outhärdliga svårigheter erhölls, knappt tillräckligt att för dagen stilla det väntande hushållets hunger, måste likväl hälften bortgå, för att genom byteshandel skaffa ihop lite svart hafremjöl och några halffrusna, men likväl dyrköpta potater.
Grubblande på medel att hjelpa, gick Arve med blödande hjerta utur den ena in i den andra stugan.
Hans egna inkomster voro icke serdeles betydliga, likväl utdelades, på hans bekostnad, hvarje lördag i gumman Arnmans kök några tjog knallar och en stor kittel soppa; men detta var blott ögonblickets lindring, och då Arve såg de af den stränga kölden stelnade och skälfvande barnen, hvilkas trasor knappt skylde kroppen, framräcka sina krukor och med de skarpa ögonen, som klart tindrade ur de insjunkna groparne, nästan sluka innehållet, innan de såriga, sönderspruckna läpparne ännu vidrört det – då sammanpressades hans bröst af bedröfvelse att ej kunna göra mera.
Och hans egna ögon sågo så bedjande på fru Kathrina, som sjelf med slefven i hand stod vid spisen, att hon nödgades öka portionerna, ehuru hon bäfvade att det ej skulle räcka till åt de sista.
Vid köksbordet satt Josefina och delade ut knallarne, och hennes hjerta led icke mindre, då hon såg de gula, knotiga käkarne med glupsk snålhet börja röra sig vid blotta åsynen af brödet.
Utlefvade gubbar och lutande gummor, krökte af ålder, hunger och sjukdom, framkröpo äfven ur sina kojor, för att framräcka händerna efter föda, ehuru deras slocknade ögon antydde en ännu högre och varmare önskan: den att för alltid få tillslutas.
Men man måste hafva sett dessa skuggsidor af en så kallad lyckligt organiserad stat, för att riktigt kunna uppfatta dem.
Otaliga, djupt skakande uppträden träffa här ögat i många former; och den resande, som tillfälligtvis blir bekant med detta skärgårdens vildlif och icke åtnöjer sig att endast kasta några slantar åt sina vanlottade medbröder, väckes ovilkorligen till den uppriktiga önskan att svenska hjertan måtte taga närmare underrättelse om svenska fattigdomen.
Man torde säga att fattiga anträffas öfverallt, och att man lika väl ser eländets offer i hufvudstadens kyffen och i backstugorna på landet, som bland skärgårdens klippor.
Detta är visserligen sannt; men hvilken mensklig jemmer mäter sig med den, som ett fattigt fiskläge företer under sträng vinter och då fisket nästan afstannat i den grad att lifsbehofven ej mera kunna fyllas?
Inom städerna och på landsbygden släpa sig de fattiga från hus till hus; de hafva skogar, att derifrån hemta bränsle och möjligen bark till bröd; men hvart skola skärgårdens utsvultna invånare släpa sig, då isen och vintern stänga alla vägar?
Kunde de än komma ett stycke längre, funne de samma elände, som hemma hos sig sjelfva.
Och hvar skola de söka bränsle?
De nakna klipporna, badade af salt skum, gifva blott ett knappt förråd af mossa, hvilken hundrade händer äro färdiga att bortskrapa, för att afyttra till bröd.
Sådant och tusen gånger värre är tillståndet på dessa ödsliga kuster, der ett stort antal menniskor årligen fryser och svälter ihjel, och det likväl ofta nog i grannskapet af en eller annan rik skärgårds-notabilitet, hvilken haft sin uppkomst antingen genom handel med fiskrarne eller, likt gubben Haraldson, genom smuggleri och vrakplundring.
I denna senare näringsgren fuskar visserligen hvarenda strandbo, som kan blifva i tillfälle dertill; men om han hos den rike utbjuder några marker uppfiskad talg, så bevisar den dryge mannen klart för honom, att han borde angifvas och straffas för det han lagt sig om bord med så farliga saker.
Efter dessa kloka betänkligheter tages likväl – förstås af barmhertighet – taljbiten för en spottstyfver; och sedan den stackars syndarn, som utbjudit den, fått en liten vink att vid något annat lika svårt tillfälle, då nöden ingen lag har, komma igen med en ytterligare bit, lägges det sålunda tillkomna otaliga småplocket till det stora lagret, hvilket sedan säljes till dubbelt belopp.
Att stjäla i smått, blir alltid tillrättavisadt.
Men att göra en affär – det är helt annat!
Vårt lilla fiskläge låg, såsom nämndt är, ett par mil från Tistelön, hvilken af närmare fattige kustboer var så öfversvämmad, att dess egare ej kunde sträcka sin hjelp till de mera aflägsna.
Men nära fiskläget på en liten halfö, som vi benämnt Gråby, bodde ett slags patron, hvilken, efter gjord cession i Götheborg, flyttat till skärgården, der han i flera år drifvit en så lönande handel, att han från fattigdom stigit till högsta grad af pösande välmåga.
Patron Holmgren eller grå’n, såsom han gemenligen kallades, var försedd med ett af dessa elastiska samveten, hvilka gifva vika vid minsta lutning åt egen fördel, hvarföre han ock utan möda fyllde kassaböckernas luckor.
Hans hufvud var icke egnadt att drifva handel i större skala; men att stå inom sin lilla disk, att knoga med mjöl, potatis, tobak, snus, bränvin, m. m., dertill var han klippt och skuren.
Och när han om aftonen gjorde ett öfverslag af sina små lyckliga affärer för dagen, gned han förnöjd de grofva händerna och försäkrade sin hustru att om han flyttat till skärgården ett tiotal år förut, skulle han nu varit en svåra rik man.
Naturligtvis höll patron Holmgren ett annat mera lämpligt tal för sina kunder, då de, med fiskkorgen på nacken eller armen, infunno sig att göra byteshandel.
”Aj, aj,” yttrade han, med en beklagande axelryckning, ”har du ingen större eller bättre fisk i dag?
Det blir ej mycket af den der; jag kan ej ge mer än så eller så mycket” – vanligen det allra minsta.
Men när de säljande äfven ville hafva någon fördel, när de beklagade huru ondt de slitit för att arbeta sig fram mellan isstyckena, huru deras hungriga barn hemma väntade deras återkomst, och de för själ och pina bådo patron för dessas skull öka på mjölnypan eller gifva ett par tobaksblad åt gamle farfar, några prisar snus åt gamla mormor, då utbrast den listige patron Holmgren i en klagan, ömkligare än sjelfva strandboernes: ”Ni ä’ ju alldeles obilliga, mina vänner, alldeles orimliga i er okunnighet!
Gud vet att jag sjelf är en fattig man, med hustru och många barn!
Jag ville gerna hjelpa; men tiderna äro förfärliga.
Jag säljer mina varor till nedsatta priser, och skulle egentligen upphöra med hela handeln, hvarpå jag slutligen ruinerar mig, om det icke gjorde mig ondt om er.
Nu ha ni likväl någon utväg; men flyttade jag bort, hvarpå jag ofta tänkt, finge ni erfara annat.”
”Gud välsigne patron, för mina fyra små!
Var så god och lägg fyra potater till på kappen.”
”Fyra till, säger du!
Nej tack, om jag så ökade på för hvar och en, som tigger för sina ungar, finge jag slutligen ganska litet att sälja.
Ni skulle icke gifta er så mycket derute.
Jag tror ni rätt som det är ha lika mycket ungar som fisk!
Fattigt folk bör icke gifta sig; och det enda råd jag kan ge er är att låta alla era töser komma i tjenst åt staden eller till de rikare fisklägena.
Karlarne bergade sig nog med båten och noten, om de ej blefve förförda att sätta hushåll.”
Så visa och lämpliga tal höll patron Holmgren, då armodet krälade i stoftet omkring honom; och tröstlösa återvände de bedröfvade med det otillräckliga förrådet till sina hem.