Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min öfvertygelse grundas icke på tidnings-artiklar eller referater om discussioner här eller annorstädes, utan den är gammal och grundad på iakttagelser såväl inom egna anhöriga som inom sa m hä lisl i f vet, ty jag har funnit qvinnans omyndighet vara lika litet nyttig som rättvis.
Nekas kan icke, att inom familjen dottren vid 21 år har lika godt och lika mycket omdöme och förstånd som brödren vid samma ålder, och då man nu icke vill gå längre än att tillerkänna henne vid 25 år samma rättighet som nu tillkommer brödren vid 21 år, tror jag icke, att vi gå så brådstörtadt tillväga som siste talaren förmenar.
Se vi på verkningarna af detta förslags tillämpning på olika klasser af förmögenhet, så, hvad först angår de högsta klasserna, är det nogsamt bekant, att högst sällan en myndighetsförklaring der ifrågakommer för en qvinna vid 25 år, emedan do fleste vid den åldern få en ordinarie förmyndare d. v. s. att de blifvit gifte.
Skulle de åter vara ogifta, så erhålla de nog biträde af anförvandter i vårdandet af deras egendom.
Deremot är antalet af ogifta qvinnor vid 25 års ålder störst inom den icke förmögnare klassen men just för dessa är det af vigt, att dem beredes utväg att kunna försörja sig sjelfva, hvarifrån de genom nu gällande lag äro i mångfaldiga hänseenden förhindrade.
BondeSt. har obetingadt antagit K. M:s Propos. och går jag till den tjenande klassen, så säger mig min erfarenhet, att de fleste, som fått ett litet arf, sakna förmyndare.
Personer med någon förmögenhet vilja icke åtaga sig dylika updrag, och jag påstår att | af tjenande klassens qvinnor förlora största delen af deras ringa arf just derföre att de icke fått goda förmyndare, hvaremot, om en qvinna kan förvärfva
Den 12 December f. m. sig någon förmögenhet, bon insätter den i Sparbanken, och säkert är, bon förvaltar den ganska väl.
Man bar sagt, att en i affärslifvet inkastad qvinna skall förlora den skärhet, som utgör hennes största prydnad.
Jag vill visst icke förneka, att en qvinna, som uteslutande egnar sig åt affärer, kan förlora denna skärhet, men icke är väl iletta en gifven följd af hennes myndighet.
Gå vi till familjlifvet frågar jag, hvilken qvinna är angenämast, hvilken upfyller bättre sin pligt än den, som fått någon bildning, som förstår sköta sitt hus och deltaga i mannens affärer och deri biträda honom.
Åtminstone har jag den erfarenhet, att den qvinna, som på en gång väl förstår att sköta sitt hus, ganska ofta är den älskligaste i salongen.
Man har äfven sagt, att tiden ännu icke är inne att bifalla det K. förslaget, men när skall väl den tiden komma.
Mig synes det vara ett godt bevis på alt denna tid nalkas, att Hr Printzensköld som förra gången yrkade så skarpt afslag å K. M:s Propos., nu begärt bifall till Hr Adlercreutz’s förslag, och då denne talare så långt gått, tror jag, att R. o. Ad. kan tryggt taga ett steg längre.
Samma talare sade äfven, att det icke vore nyttigt, att qvinnan erhåller samma rättigheter som mannen.
Rättigheterna blifva enl.
Förslaget likväl olika.
Mannen blir vid 21 år myndig, äfven om han icke kan skrifva sitt namn, och är det då rätt att vägra qvinnan myndighet vid 25 år.
Hr Printzensköld.?
anförda exempel anser jag haltande, emedan förmyndarne der voro orsaken till den inträffade olyckan, och dessutom finnas tusentals exempel på männer, som vid 21 års ålder förstört sin förmögenhet.
Jag vill icke längre uppehålla St:t utan förklarar, att jag i valet emellan Hr Adlercreutz’s förslag och det Kongl. Jemnar min röst för det sednare.
Hr Carleson, Erik Henr.:
Ender åberopande af hvad jag, då frågan förra gången här förevar, yttrade, vill jag nu endast inskränka mig till begäran om afslag å både K. M:s Propos. och Utsk:s nu förev:de förslag.
Jag har redan uttalat mina åsigter i ämnet och vill nu hänvisa till de vid Betänk, fogade reservationer.
De ledamöter af detta Stånd, som i yngre år studerat en mycket klassisk men lika tråkig bok, som heter Cicero de oratore, torde erinra sig, att den innehåller en afdelning benämnd prseoratio och en annan, som kallas capitore benevolentiane.
Min värde granne till höger har hållit en sådan praeoration i sitt afgifna yttrande, vid hvilket jag anhåller att få fästa mig några ögonblick.
Såsom en motsats till vår tid har han framhållit den gamla doctrinen, att man bör iakttaga stor varsamhet vid införandet af nya lagar.
Just denna varsamhet har ännu i våra dagar uppenbarat sig och det är äfven den, sorn föranledt den långsamhet, hvarmed omarbetningen af den tunga Romerska 220 Den 12 December f. m. lagstiftningen inom Tyskland bedrifves.
Den, som läst Dickens romaner, har i ett af dessa hans arbeten fått en ganska liflig skildring öfver omarbetningen af Englands lagar.
I motsats härtill må jag erinra om tillkomsten af det största mästerverk i lagstiftningsväg nemi.
Gode de Napoleon, hvilken blifvit bibehållen äfven inom de länder som numera icke lyda under det Fransyska väldet.
Denna lag utgick icke från någon varsamhet med gamla grundsatser utan från splitter nya idéer.
1 afsule på denna fråga, eller huruvida qvinnans myndighet är en splitter ny grundsats, får jag erinra om den långa tid, som fö i flutit, sedan denna fråga först blef väckt och qvinnan i andra länder blifvit förklarad myndig.
Så att varsamheten synes icke vara förbisedd.
Då nu denna fråga för andra gången behandlas af R. o. Ad., synes mig hvarje talare böra så mycket möjligt är undvika en repetition af hvad som förra gången yttrades, och uteslutande hålla sig vid de omständigheter, vid hvilka man bör fästa sin upmärksamhet och som tillkommit sedan frågan sednast här förevar.
Dessa omständigheter bestå deri, att 2 ne Stånd vidblifvit sitt beslut, och att qvinnans myndighet antagits af FolkThinget och LagTinget i Dannemark utan någon opposition, så vida jag icke irrar mig.
Jag hörde nyligen min granne till höger enskildt yttra, att klimatet gör en viss skillnad emellan oss och andra nationer äfven i afside på denna fråga.
Jag fattar dock icke, huru denna fråga kan bero af klimatet och då jag nu hör, att den värde ledamoten begär prdet, anhåller jag, att han ville föi klara detta yttrande närmare.
För öfrigt har han förklarat, att han anser sig sjelf både gammal och enfaldig.
Visserligen äro dessa båda egenskaper goda i ett visst hänseende, men det finnes en annan åtminstone lika god egenskap, sorn kallas för att - följa med sin tid, och då man ser hvad hela verlden snart sagdt rundt omkring oss gjort i delta hänseende, och om man icke har några serskildt bestämda skäl, vare sig klimatiska eller andra att anföra mot hvad erfarenheten gifvit vid handen, synes man också böra något jemka roed sig i gammalmodighet.
Jag erkänner fullkomligt, att Hr Adlercreutz‘s förslag såsom en medelväg är ett steg framåt, emedan det lemnar qvinnan ett friare utrymme att blifva myndig.
Jag tror således, att om det utgjorde enda utvägen att komma till något resultat man icke bör tveka att antaga detsamma.
Men vi kunna icke dölja för oss, att en minoritet finnes, som af fullkomlig öfvertygelse är emot qvinnans myndighet, och vi skola icke förtänka de Hrr, hvilka yttrat sådana åsigter, om de genom antagande af Hr Adlercreutz’s förslag tro sig kunna få hela frågan för denna Riksdag förfallen.
För öfrigt förmodar jag, att
St:t med upmärksamhet afhört en ledamots yttrande, som verkligen slog hufvudet på spiken, då han framhöll de af Utslcs förslag upkommande olägen heter.
Här är icke så mycket fråga om de bättre lottade klassernes qvinnor utan fastmera allmogens, och jag måste här framhålla svårigheten för dessa att kunna erhålla redogörelse af sina förmyndare för deras arfsmedel, hvilket ock var orsaken dertill, att RondeSt. första gången frågan der före - Den 12 December f. m. 221 var nästan enhälligt och nu med stor pluralitet antog K. M:s Propos.
Detta hafva ledamöter af BondeSt. sagt mig, och låter lätt förklara sig, då man vet, huru HäradsIUr förordna förmyndare, hvilket tillgår så, att Häradshöfd, och Nämnden nemi. förordnar en person sorn förklarat sig förut villig att blifva förmyndare, men är det en ringa arfslott, sorn skall vårdas, eller förhållandet med egendomen inkrångladt, då vill ingen åtaga sig förmynderskapet utan Häradshöfdm förordnar då en person.
Ar myndlingens förmögenhet något stor, så möta vanligen icke svårigheter för erhållandet af förmyndare, serdeles under sednare tiden, då det i allmänhet varit en stor kapitalbrist, och, då som man säger, bondpalroner visat sig ganska villige att blifva förmyndare, emedan de derigenom få medel att insätta i sin rörelse, ehuru de sedermera haft mycket svårt att göra reda för sig.
Hvad åter angår frågan om de bättre lottade klasserne, så är i detta afside redan så mycket ordadt, att jag icke längre vill uppehålla R, o. Ad:ns tid dermed; dock vill jag erinra Hrrme om ett yttrande af Ordfiden i Utsk. då frågan förra gången här förevar.
Han sade nemi.: att ingen af de fruntimmer, med hvilka han talat, yttrat önskan att blifva myndige.
Sedan den tiden har äfven jag sökt uplysningar i detta hänseende och de fruntimmer med hvilka jag samtalat i ämnet, hafva uttryckt en motsatt önskan.
Så att hvad man i detta hänseende yttrat synes föga bevisande.
Likaså tror jag att de här anförda exemplen för och emot medgifvandet af qvinnans myndighet icke tjena till något, åtminstone kan något bestämdt omdöme derpå icke grundas.
Men deremot tror jag att man alltid bör fästa sig vid den gamla regeln, att missbruk icke kunna uphäfva en rigtig grundsats, och jag förstår i sanning icke huru man kan anse det vara en förmån för qvinnan, att hon beröfvas en rättighet.
Detta smakar något litet af skrymteri.
Man tillåter ju männerne vid 21 år, de må föröfrigt vara så okunniga som helst, att sköta sin egendom, hvarföre kan då icke qvinnan vid 25 år få samma rättighet, och om man genom antagande af Hr Adlercreutz’s öfvergångs-förslag erkänt principens rigtighet, förstår jag icke, hvarföre man icke vill taga steget fullt ut och tillerkänna qvinnan myndighet vid 25 år.
Jag vill icke längre uppehålla tiden utan anhåller om bifall till K. M:s Propos. Gr.
Det sätt, hvarpå dagens discussion blifvit öpnad, skulle möjligen kunnat fresta mig att lemna svar på de emot mig rigtade anfallen, såvida min aktning emot St:t icke förbjöde mig detsamma.
Jag vill icke dermed oskära R. o. Ad:ns öron, utan förbigår med tystnad anfallen af en person som synes icke kunna återhållas af annat än Landtm:s-k!ubban.
Dock vill jag i Prot. hafva bevaradt, att Utsk. behandlat denna fråga med den sorgfällighet och noggranhet dess vigt kräfver.
Utsk. har tagit kännedom om It. o. Ad:ns förra gången afgifna yttranden genom en ledamots referering deraf och sålunda tillgår alltid inom .Utsk., ty skulle discussioner så digra som i denna och religions - 222 Den 12 December f. m. frågan genomläsas, skulle i sanning ingen åhörare finnas i Utsk. vid slutet af läsningen.
Man har derföre ansett lämpligare, att innehållet kort men fullständigt refereras af en ledamot.
Huruvida uti denna fråga någon väld vid refereringen visats, derom må Utsk:s ledamöter döma.
Jag tror åtminstone att så icke skett.
Att jag på något sätt skall hafva fördröjt återremissen till Utsk., är icke enl. med verkliga förhållandet, ty mitt yttrande justerades långt innan discussionen inkom till Utsk.
I sjelfva saken har jag förut yttrat mig och kan således vara kort.
Denna fråga är en af dem, der icke allenast man fäller sitt omdöme efter fakta, efter olika åsigter, utan äfven de olika samhällsldassernes intressen möta.
Hvad nu först angår åsigterne, hafva anhängare af nuv:de lagsiftningen ansett den böra följa den fingervisning högste lagstiftaren, naturens Herre, genom de olika anlagen och egenskaperne hos de båda könen, tyckes lemna vid bestämmande af de olika sfererne för deras verksamhet.
Anhängarne af denna åsigt säga, att denna rigtning utåt, som är förnämsta hufvuddraget hos mannen, detta rastlösa sträfvande, detta äflande att komma till ett mål stundom på långt afstånd och med förbiseende t. o. m. af det närv:de, ehuru just detta mål mången gång icke svarar emot de förhoppningar man gjort sig, denna företagsamhet, hvarmed man älskar att försöka chanserne af med- eller motgång, tyckas tillkännagifva, att mannen fått sin verksamhet anvisad i det yttre, i affärslifvet, och just der hemtar mannen erfarenhet, gör mannen sin upfostran för denna sin verksamhet.
Under de år vår upfostran vanligen pågår, danas vi icke till affärsmän.
Vi veta alla, att vi i allmänhet icke uudervisa våra söner i affärslifvet, utan de få sjelfva der göra sin upfostran icke alltid utan förluster, men på detta sätt vinnes den erfarenhet, som ovilkorligen fordras för att sköta affärer.
Gå vi åter till qvinnan, så finna vi, att hennes finkänslighet, hennes svagare natur, drager henne från det yttre lifvet, hvilket ofta är henne motbjudande, hvilket äfven bevisar, att hon icke är ämnad att deltaga i det offentliga lifvet i affärslifvet.
De få qvinnor, som i det offentliga lifvet upträdt, hafva fallit offer för sin känsla, för den mindre varsamhet, hvarmed de gå tillväga.
Jag tror ej, att exemplet af Charlotte Corday, många andra att förtiga, icke är upmuntrande, och säkert är, att detta skall blifva qvinnans lott, så snart hon inträder i det offentliga lifvet.
Man skall mot mig sannolikt icke underlåta att åberopa andra länders exempel.
Jag svarar: der finnas många inrättningar som vi sakna t. ex. notariater, familjeråd o. s. v. och om icke så sällan skeppsbrott i affärer inträffar, så är det just med qvinnan, ty det sker vanligen tyst.
Hon skriker icke såsom mannen öfver sin olycka, utan skeppet går lugnt fram emot bränningarna och den brutna stängeln sjunker utan att lemna ett ljud ifrån.
Tilläfventyrs skall man förebrå mig öfverdrift, men jag erinrar Hrrme om de många exempel vi äga derpå, att hustrur, hvars fäder eller förmyndare genom äktenskapsförord sökt bevara deras egendom, genom sina namns åtecknande å skuldebref gjort dessa förord om irntet.
Man svarar mig troligen härpå, att förhållandet emellan Den 12 December f. m. 223 man och hustru härtill är orsaken, men om en vän en broder beder en qvinna om hennes namn, månne hon vägrar det?
Hennes medlidande, hennes hjertlighet, som just är grunddraget i hennes väsende bjuda henne att lemna den begärda hjelpen.
Nu har man sagt, att just detta vill man förekomma genom en annan upfostrsn, ty qvinnan skall upfostras för affärsiifvet.
Jag åtminstone kan icke fatta denna upfostran.
Vill man väl att qvinnan från sin barndom skall vänjas vid affärsiifvet?
Skall hon sättas på ett handelskontor?
På det sättet upfostras i allmänhet icke mannen, men möjligen vill man nu göra försök med qvinnan i detta hänseende.
För 20:do gången har man i dag sagt, att qvinnan skall upfostras, att hon skall veta sig vara en sjelfständig varelse, när hon skall blifva myndig.
Ar hon väl icke en sjelfständig varelse äfven nu, ehuru hon icke vårdar sitt gods, sina affärer?
Är hennes bestämmelse någon annan, hvarföre kan hon då icke få blifva hvad hon bör blifva?
Man har så mycket talat om qvinnans felaktiga upfostran.
Enl. min åsigt kunna vi med mera skäl klandra vår egen, och anställa vi en jemförelse emellan qvinnan och mannen, måste vi erkänna, att qvinnans verksamhet är lika stor, lika säker, lika rastlös inom sin krets som vår verksamhet der vi utöfva den.
I hemmet skall hon vara den värmande, förmedlande, den lifgifvande anden; skall hon förmedla stridiga åsigter: der är hennes plats och för en sådan verksamhet anser jag den Svenska qvinnan i allmänhet väl upfostrad.
Är det detta man vill undvika?
Skall hon beröfvas denna renhet, denna fromhet, denna innerlighet, som är hennes skönaste prydnad?
Skall hon göras lika kall, lika känslolös som vi?
Från en sådan qvinnans upfostran hoppas jag, att vi må befrias.
Hvem har icke sett en moder upfostra sina barn; hvem har icke hört dessa naiva, ofta spetsiga frågor, som barnen göra henne, vid hvilkas besvarande hon begagnar tillfället att i barnets själ nedlägga en religiös tanke, en from känsla.
Då jag någon gång hört dessa frågor, har jag frågat mig sjelf, hvarföre ställas dessa spörsmål uteslutande till modren.
Det synes, som om barnet hade mera förtroende till modren eller likasom om en slags instinkt sade barnet, att om det också kan få svar af fadren, som mera tillfredsställer hufvudet, lemnar modren det som mera tillfredsställer hjertat, och just denna inplantning af kärlek och religiositet hos barnet synes mig så vigtig, att de måste öfverväga alla andra känslor.
Inplantas icke dessa känslor hos barnet, så bibringas de sedan icke under lifvets isande strider, och vi blifva endast kalla och egoistiska.
Dessa långa tal om upfostran äro således enl. min åsigt endast fraser, ty säkert är, att qvinnan icke mera än mannen kommer alt upfostras för affärsiifvet.
Man har talat om qvinnans rätt att blifva myndig.
Enl. rättsläran finnes ingen rättighet utan motsvarande pligt.
Hvem nekar väl, att det är mannens rätt att deltaga i husets angelägenheter, men han vill begagna sig af denna rättighet, emedan han känner, att det icke är hans verksamhets-sfer.
På samma sätt förhåller sig med qvinnan i fråga om det yttre lifvet, och hvarföre skall man då envisas, att lemna henne en verksamhets-sfer, som för henne 224 Den 12 December f. m. icke Sr den rätta.
Härpå svarar nian, att lagstiftaren bör icke förbjuda henne att träda inom denna sfer.
Med detta förbud är förhållandet sådant, att, på sätt K. M. i sin Propos. säger, det finnes i lagen snarare som en förmån än som ett tvång.
Jag betraktar det äfven sålunda, ty förbudet innefattar för henne äfven en rättighet att skaffa sig förmyndare och en skyldighet för männerne att åtaga sig förrnynderskapot, hvilket de ofta gerna undandraga sig.
Männer finnas, som, för att undvika förmynderskap, begära att blifva omyndiga.
Man säger visserligen, att qvinnan kan förskaffa sig en god man, men denne har icke samma ansvar som en förmyndare och således blir han aldrig detsamma som en förmyndare.
Slutligen har man sagt, att männerne böra befrias fiån bördan af förmynderskapet, emedan deras tid är så uptagen och qvinnan må sköta sina angelägenheter sjelf.
Detta är en mindre chevaleresk tanke, och jag tror, att vår tid ganska väl medgifver oss alt åtaga oss förmynderskapet.
Afven har man sagt, att det bör finnas jemlikbet emellan könen.
Den kan likväl icke finnas, ty naturen sjelf har updragit skillnaden, och hvarföre skola vi nivellera mot naturens anordningar.
Jag öfvergår nu tili de starka intressena.
I fråga härom upstå stora betänkligheter, inom de högre, förmögnare klasserna är opinionen i allmänhet emot qvinnans myndighet, derföre att en hvar mer än väl inser, att qvinnan riskerar för mycket, icke mindre än hela sin välfärd, och man vill af denna orsak iakttaga varsamhet, men inom lägre klasserne erkänner jag, att jag funnit motsatsen, och jag måste emot en värd talares försäkran vidhålla, att af alla fruntimmer inom de högre klasserne, vid hvilka jag talat, ingen enda önskat att blifva myndig, hvilket bevisar, att vi vändt oss till olika sujetler.
Hvad beträffar de lägre klasserne erkänner jag, att jag hört dem uttala önskan, att deras qvinnor må blifva myndiga; men dertill komma andra orsaker nemi., att om de genom sin myndighet något förlora, kunna de genom arbete och flit ersätta sin förlust.
Jag vill dock hafva anmärkt, att qvinnan i allmänhet har dispositionsrätt öfver hvad hon kan förvärfva.
Man säger, att i denna fråga de högre och lägre klassernes intressen strida emot hvarandra, och jag hemställer om icke Utslcs förslag innebär ett försök, ett steg att gå de olika önskningarne till mötes utan att såra någon.
Skall man väl lösa frågan på det sätt, att man till förmån för ena klassen slår den andra för hufvudet.
Jag har trott och tror ännu, att man i lagstiftningsväg bör gå till väga med billigt afsrde på hvad alla samhällsklasser fordra.
Men om jag också icke gör afs:de derpå, om jag säger, att de flesta qvinnorna tillhöra de lägre klasserne, så måste jag dock bekänna, att qvinnan för det närvrde icke är bildad för det yttre lifvet, ty bon saknar den upfostran som dertill fordras.
Kan man då säga att man iakttagit varsam het, då myndigheten kommer öfver qvinnan som ett åskslag, ty mine
Hrr våra förhandlingar läsas icke af den stora massan af nationen, och för dem kommer lagen som ett åskslag, utan att de hafva Den 12 December f. m. 225 hafva begrepp derom.
Kan det väl dä vara skäl, att lagstiftaren gör elem myndiga, hvilka lagen nu anser icke kunna sköta sitt gods?
kan det vara skäl att tvinga dem dertill, okunnige om de mått och steg de böra iakttaga för att bevara sin förmånsrätt i förmyndarens egendom.
Jag har tillförene redosjort för historiken af denna fråga och Hr r:ne torde erinra sig, att hon först väcktes af LagKomitéen, derefter Hoflitne och Högsta Domstolen uti infordrade Utlåt, afstvrkte förslaget, och LagBeredningen måste omsider afvika från samma förslag och tillstyrkte att qvinnan, utan att vara myndig, skulle få råda öfver sin årliga inkomst.
Icke mer än 10 år hafva ■förflutit, sedan LagBeredningen slutade sina arbeten, och hafva åsigterne under, den tiden undergått en så betydlig förändring.
Frågan har sedan förevarit viri flera Riksdagar, men alltid fallit.
Vid sista Riksdagen antogo R.
St:r den modifikation, att qvinnan för att blifva myndig endast behöfde anmäla sin önskan derom hos Domstolen, men hon skulle hafva upnått 30 år.
K. M. fann
Sig likväl icke kunna bifalla förslaget, men 2 år derefter är man genast färdig att förklara qvinnan myndig vid 23 års ålder utan dylik ansökning.
Hvad erbjuder väl Utslcs förslag?
Jo! myndighet åt qvinnan, sedan hon fyllt 23 år och hon anmält sin önskan hos
Domstolen, och detta förslag synes mig vara en högst klok öfvergång.
Jag kan icke antaga, att qvinnan skall begagna sig häraf med mindre än hon känner sig förmögen att vårda sitt gods.
Emot förslaget har man sagt, att en far eller förmyndare skall afhålla qvinnan från en dylik anmälan.
Det är en sanning, att mannen kan missbruka sitt inflytande på qvinnan, och detta är äfven ett af skälen emot qvinnans myndighet, men derföre att dylika missbruk kunna finnas, bör väl icke den K.
Proposin obetingadt bifallas, Den här gjorda anmärkn. att med antagande af Utskrs förslag, qvinnan nödgas ständigt bära på sig prot.-utdr. om hennes myndighet, kan med lika skäl anföras emot den K.
Propostn, emedan hennes omyndighet då beror på hennes anmälan hos Domstolen, att hon icke vill blifva myndig, och det blir för henne ganska svårt att styrka, det hon icke begärt att blifva myndig, ty hon skall deröfver begära prot.-utdr. för hvarje Ting, hvarje rättegångsdag från den dag hon fyllt 25 år.
Således är bevisningssättet efter Utskis förslag mycket lättare än efter K. M:s förslag.
Man har äfven talat om andra nationers exempel.
Jag vill följa dem, så vida de äro goda, men är fråga om att från gällande lagstiftning öfvergå till en annan, anser jag det vara hvarje nations rätt att vidtaga de åtgärder, som erfordras, oberoende af åsigterne hos andra nationer.
Jag frågar Hrnne, bjuder väl klokheten att antaga den K. Propos:n för närv:de? är det under tidpunkten af en financiel kris, då vi gå på en vulkan, qvinnan skall Irampa sina första steg på affärsbanan?
Har man väl betänkt, att alla de nu omyndiga qvinnors medel skola med deras myndighet blifva till betalning upsagda, på det de må kunna insätta dem i banken?
Är det klokt, att på detta sätt öka villervallan.
Denna kris var X II. lä 226 Den 12 December f. m. icke kand vid tillkomsten af K. M:s Propos. och det är representationens skyldighet att uttala, att under denna brydsamma tid kunna vi icke antaga en lag, som skall medföra så många medborgares undergång.
Huru man än må se saken synes mig klokast, att, så vida man icke vill helt och hållet afslå hela frågan antaga Utskis förslag.
Man har sagt, att i andra länder qvinnan är myndig och att qvinnan der sköter minuthandeln.
Detta sednare är öfverdrifvet, ty om än qvinnor stå i magasiner så förestå de icke någon minuthandel.
Utsk. har fått upbära förebråelser derför att det framlagt förevide förslag och man har derjemte sagt, att antagandet deraf skulle innebära en vanvördnad emot K. M. och R.
För andra gången har man således sagt, alt det är en K.
Propos. som skall fram, och att den fordrar ett annat behandlingssätt.
Det är ett fullkomligt misstag, ty jag behandlar en K.
Propos. och enskild motion på fullkomligt lika sätt.
Hvad sorn är godt lemnar jag mitt bifallj det öfriga förkastar jag.