Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De gingo långsamt, ständigt framåt, i samma riktning, och den gamla fröken, som icke på årvis varit en afton i sin födelsestad, gick bredvid och talade – liksom för sig sjelf – på sin underliga, mjuka Schweizertyska, de ej förstodo, om sin ungdom här i Basel, om den och den och den – namn, hvilka gledo förbi dem som skuggor af en verklighet de icke kände, – om honom och om henne – – Denna monotona, stillsamma talträngdhet störde dem icke; den blott liksom fylde tystnaden omkring dem med lefvande ljud och fantastiska, sväfvande, aldrig fullt utförda drömmar, hvilka vid ett enstaka uppfattadt ord, ett välkändt franskt citat, plötsligt ändrade form och mål och blidt gledo öfver i andra.
Engång då han – litet bryskt – ville rycka henne undan en mötande barnvagn, de höllo på att törna emot i mörkret, hade han gripit henne om handen, och sedan behöll han den i sin – löst hängande, utan stöd och utan tryckning, blott så, att hon genom handsken kunde känna den jemna värmen från hans handyta och det svaga, men orörliga greppet af hans fingrar omkring sina.
De båda damerna och herr v. d.
Bourght drucko té tillsammans i enskildt rum.
Mademoiselle Bock var sömnig efter resan och middagen och gäspade nu oupphörligt.
Men ju oftare hon, med ett diskret, misslyckadt försök att dölja, förde sin stora, skrynkliga hand med den gråa ärmplisséen upp till munnen, desto lifligare och ifrigare blef för hvarje gång samtalet mellan Alice och den unge holländaren.
Engång – apropos Genève – hade han tagit upp en proffotografi han just nyss fått derifrån och frågat damerna, om de tyckte den vara värd, att han bestälde flera af samma sort.
Denna fråga diskuterade nu han och Alice med ett intresse, som vore den den vigtigaste i verlden.
De sade icke en enda originel eller spirituel mening, men de blefvo vid att tala i det oändliga, blott för att få höra hvarandras röst, allt medan hon med armbågarne på bordet oupphörligt studerade porträttet och jämförde det med originalet.
Det var ett äkta nordholländskt hufvud, blondt cendré med regelbundna drag, stor rak näsa, fasta, långsluttande kinder, liten fyllig mun, lätt sluten, och stark, något lång haka.
Isynnerhet ögonen voro väl träffade, tyckte hon.
De voro stora, väl skurna, med aflångt snitt och tunga, långfransade ögonlock, beslöjade och frånvarande i blicken.
– Det är mycket bra, sade hon ändtligen afgörande och sköt kortet ifrån sig.
Men – jag går inte ifrån det!
– Ni borde ha skrattat litet.
När mademoiselle Bock slutligen stilla satt och nickade, med hufvudet slappt på sned och hakan mot bröstet, båda de skrumpna händerna i kors öfver sin strama lastingsmage, – då stodo de båda unga midtför hvarandra i balkongdörren, ännu lifligt pratande, och utan att låtsa märka, att de voro så godt som ensamma.
De försökte se ut för hvarandra, som de båda två vore fullkomligt omedvetna om mademoiselle Bocks stumma vädjan till deras sömnlust.
Alice hade stält sig med ryggen mot ena dörrposten, hvilande bakåt, med fötterna jämfota framsträckta ett stycke längs tröskeln.
Också hufvudet stödde hon – inåtdraget, så att hakan blef dubbel och bröstet starkt framhäfdt.
Med skuldrorna tillbaka och händerna korslagda vid midjan, höll hon tätt åt sig en crèmefärgad, flossig chenillesjal med långa snibbar i kors nedåt kjolen.
Snedt emot, i skuggan, ute på sjelfva den mörka balkongen stod han, – ena knäet stödt mot sitsen af stolen framför honom, lätt framåtböjd, med händerna på det stoppade ryggstödet.
Båda vände de ansigtet utåt – åt det stora torget der nedanför med alla de ensliga lyktorna, som glimmande speglade sig i de små regnpussarna mellan stenläggningen.
– Hvad det är stilla i kväll, sade hon långsamt, alldeles högt.
Han sköt fram stolen till henne:
Vill ni inte sitta ner? här är inte alls kallt.
Han satte sig på taburetten midt emot.
De lutade sig båda långt fram öfver järnräcket och sågo ned på menniskorna, som gingo fram och tillbaka på terrassen under dem.
– Hon liknar min första flamma – den der! hviskade han muntert och nickade med hufvudet i riktning af en ståtlig, blåkädd blondin, som satt under en glaslykta med armbågen mot det dukade bordet och stödde hufvudet i handen – den andra höll hon böjd omkring ölsejdeln, under det hon högljudt pratade med två herrar midtemot.
Tycker ni, hon är vacker?
Alice sträckte på halsen.
Jag ser knapt.
– – – Hur gammal var ni då?
– – – Då, jag menar.
Åh, en sjutton, aderton år, väl.
Hon var trettio, gift och bosatt i Amsterdam – det var så bedröfligt och hopplöst det gerna kunde vara.
Men, Herre gud – hvad jag var olycklig på den tiden!
– Och det säger ni nu så – så lätt!
– Är ni “shocked“, fröken?
– Tycker ni det verkligen, att jag i sju år skulle gått och suckat för hennes skull?
– – – Betänk, nu är hon nära fyrti!
Alice måste skratta åt hans affekteradt allvarliga, vädjande ton, som vid “fyrtio år“ blef parodiskt respektfull.
Och utan att hon visste det, klang der i hennes skratt ett egoistiskt segerjubel öfver hennes egna tjugo år.
– Det är i alla fall inte snällt af er, sade hon mjukt, och hon trodde verkligen, att hon ogillade honom.
Kärlek, det är – –
– Ja, rent ut sagdt, så vet jag verkligen inte hvad det är.
Vet ni – han vände sig rakt emot henne och såg henne in i ögonen.
Ja, om ni vill tro mig eller ej, men sant är det: jag har aldrig älskat.
På allvar, förstås – tillade han, litet dröjande.
– Det har jag heller aldrig, sade hon naivt, mycket ifrigt – liksom skyndade hon sig att få det sagdt.
De sågo på hvarandra ett ögonblick och brusto så båda två i skratt – Alice hade så förtvifladt lätt för att skratta, – hvilket blef allt högljuddare och ystrare, ju mer de sökte dämpa det för att icke väcka upp mademoiselle Bock.
Och när de ändtligen, efter många bemödanden, lyckats bli allvarsamma, tittade de igen på hvarandra – halft i smyg med leende, hopdragna ögon, liksom två skolbarn och brusto så ut på nytt igen.
– Vet ni hvad! sade Alice plötsligt med oreflekterad öppenhjertighet.
Jag har aldrig – inte ens hemma, inte ens med mina egna kusiner – känt mig så hemmastadd med någon herre som med er.
– Det är kanske för det ni vet, vi skall skiljas åt i morgon – för alltid! hans ton var nästan sentimental.
Så tillfogade han strax skämtande:
Jag menar, ni kan vara säker på, att jag icke om en vecka, eller en månad, eller någongång skall komma och påminna er om, att det och det sade ni mig den och den kvällen på hôtel Schweizerhof i Basel.
– – – Men, förresten, förmodar jag, att der måtte vara någon slags naturlig sympati oss emellan.
Wahlverwandtschaft – eller hvad det nu kallas.
– – – Han böjde sig fram med armen på räcket och såg henne skälmskt in i ögonen.
Ni vet naturligtvis inte af, att ni – redan i lusthuset hos min kusin – slog en smula an på mig?
Alice rodnade och drog sig ovilkorligen litet tillbaka.
För första gången i dag visste hon icke rigtigt, hvad hon skulle svara.
De sutto båda tysta; musiken från en aflägsen orkester, som de förut knapt gifvit akt på, trängde nu i afbrutna, dämpade toner upp till dem.
Det började duggregna så smått, Alice kände dropparne i nacken, då hon böjde sig fram, utanför skyddet af markisen.
Och plötsligt – nästan med ens – kom der något besynnerligt melankoliskt-sentimentalt i denna tystnad, en stämning af saknad och trist tomhet, utifrån detta ord “skiljas i morgon“, som de nyss nämnt så ogeneradt och glädtigt.
Och de fortforo att sitta tysta, böjda öfver räckkanten, och se ned på terrassen, der kyparne sprungo fram och tillbaka med dukar och brickor för att rädda undan regnet, som nu plaskade starkt mot asfalten.
Alice reste sig långsamt.
Det regnar, sade hon och höll ut handen.
Kom, vi måste gå in.
I dörren höll hon på att stöta omkull en stol – mademoiselle Bock vaknade.
Det var strax innan de skulle resa – tidigt på morgonen.
I matsalen var der tomt och kyligt med nydukade frukostbord och öppna dörrar utåt terrassen.
Mademoiselle Bock satt ännu vid bordet, och midtemellan söndersmulade brödbitar, krossade äggskal på tallrikarne och hopskrynklade serveter räknade hon halfhögt om- och omigen guldstyckena, som öfverkyparen höll på att vexla från francs till mark.
Alice, trött vid denna omständliga räkning och omräkning samt det lika noggranna, småaktiga genomgåendet af alla de särskilda posterna på hotelnotan, hade redan rest sig och gått ut på terrassen.
Hon stod i profil mot dörröppningen, fullt resklädd, i en mörkblå havelock, slät och åtsittande som en klädning, hög, mörk stråhatt med bredt brätte, lätt uppvikt vid ena sidan.
Armarne höll hon litet ut från lifvet, medan hon långsamt drog på en brun Gant de Suède, som sedan kaflades långt upp öfver kappärmen.
Då och då tittade hon flyktigt, otåligt inåt rummet.
– God morgon, fröken!
Herr van der Bourght sprang raskt uppför terrasstrappan.
Han var i hatt och öfverrock och hade i handen en stor, löst hopbunden knippa af gula rosor.
Alice smålog, när hon såg honom; hon helsade och gick ett par steg emot honom.
– Vet ni, hvad jag så gerna vill ha? sade hon lågt och tittade blygt upp till honom öfver blommorna, som hon låtsade luktade på.
– – – Jo, profkortet från Genève, ni visade oss i går.
Han tog strax upp plånboken, och utan att säga något, satte han sig vid ett af de små tomma jernborden derute.
Hon lutade sig lätt öfver honom, medan han skref. M:lle Alice Brandt de son ami sincère Johan van der Bourght Bâle le 17 Mai 83.
De hörde, hur mademoiselle Bock reste sig derinne, skrapandet med stolen och kyparens Danke schön!
Alice lade, liksom ofrivilligt, sin hand på hans skuldra.
Han böjde sig ännu en gång ned och skref hastigt – längst nere i kanten – på holländska:
Ik heb je liev.
Hon lutade sig ned öfver honom, och jublande, darrande anade hon, hvad de främmande orden betydde.
Han böjde nacken tillbaka och såg upp – deras ögon möttes i en lång, strålande blick.
Så tog han sakta hennes ännu bara hand från sin skuldra och lade den smekande öfver sin panna och sina ögon.
Alice var blek, hennes läppar skälfde och ögonen voro fulla af tårar!
Mademoiselle Bock kom ut på terrassen – hon talade ännu inåt rummet med kyparen.
Van der Bourght reste sig bryskt, och Alice stack hastigt porträttet in i sin resväska.
När Alice kom till Vårnäs, dit man flyttat ut tidigt i år, fann hon allt sig likt derhemma, – hon skulle kunnat tro det var i går, hon lemnade det.
Modren i sin luftiga, bekväma hvilstol, i samma hörn af verandan – det lilla hufvudet nästan lika ungdomligt barnsligt i den oundvikliga Maria Stuarts-kragen – satt der lika ointresserad och likgiltig som alltid och läste sina eviga franska romaner eller hörde på flugorna, som surrade under taket.
Fadren, ännu mera orolig och nervös än förr, var nästan aldrig stilla, – med sin vaggande, slingrande gång gick han timvis fram och tillbaka, ur rum och i rum hela våningen igenom.
Blott Eva var förändrad; hon hade vuxit ofantligt, hade blifvit mager och gick med långa klädningar, var hänghufvad och bleksigtig.
Men de tyckte allesammans, att hon, Alice, hade förändrat sig – det kunde hon se på dem.
Då hon den första middagen, hon var hemma, lifligt gestikulerande berättade om resan och, apropos Mademoiselle Bock, använde ett par humoristiska franska gaminuttryck – då sågo modren och Eva upp med stora förvånade ögon, och fadren lade med skämtsam öfverraskning knif och gaffel ifrån sig.
– Men är detta verkligen vår Alice? sade han muntert.
Hon, som brukade sitta så stel och korrekt vid bordet, som en engelsk guvernant, och hela tiden se ut, som om hon vore rädd för, att husan skulle göra något fel i serveringen.
Alice rodnade – litet flat.
Hon ville svara något skämtsamt, men modren förekom henne.
Långsamt, med detta tillspetsade, fredligt- satiriska tonfall, som Alice sedan sin barndom fruktade, sade hon:
Brandt har ju nu i två års tid inte jämt och ständigt behöft att tänka på sin värdighet.
Och då ingen kom sig för att svara, tillade hon lätt med kylig vänlighet, i det hon lyfte handen för att ringa på jungfrun:
Det är förresten roligt, att se dig rigtigt naturlig och glad engång.
Den första tiden hon var hemma sökte Alice på allt sätt närma sig modren.
Hon frågade henne till råds i toilettsaker, satte sig hos henne med sitt arbete och försökte konversera, jämt och alldagligt om alldagliga ting – berättade henne om sina vänner och sysselsättningar utomlands och anekdoter från pensionen, som hon trodde skulle roa henne.
Men då allt hvad hon kunde finna på att säga icke tycktes väcka det minsta intresse, blef det henne snart blott ett plågsamt tvång att tala.
Hon famlade efter ord, skrattade öfverflödigt hjertligt åt något hon sjelf sade, teg så tryckt flera minuter, sade något ut i luften, som skulle låta likgiltigt, och fick ändtligen en förevändning att resa sig och gå.
Engång då hon och fadren ifrigt och lifligt med många “kommer du ihåg?“ talade om Dresden och Sachsiska Schweiz, som de besökt tillsammans det året Alice reste ut, och hon som vanligt bemödade sig att draga modren in i samtalet, svarade denna endast: “Det kan jag inte säga.
Jag har aldrig rest“.
Och så var det med allting; – talade de om en bok, en författare, hette det: “Det vet jag ingenting om, jag har aldrig läst honom;“ om politik, historia eller dylikt – Brandt sprang i sina samtal från det ena till det andra och rörde vid allt – var det på samma sätt: “Det har jag ingen mening om, sådant har jag aldrig befattat mig med.“
Det var detta halstarriga, hånfullt stolta framhärdande i att alltid vilja förblifva Cécile Dupont, den franska bonnen, utan att göra ens det minsta försök på att vara fru Cécile Brandt – en fin fru och lik alla andra bildade fruar – hvilket ständigt förödmjukade och irriterade Alice.
Men nu underkastade hon sig icke längre som förr detta tryckande obehag som någonting oundvikligt och nödvändigt; hon sökte icke längre blott med sitt eget konventionelt korrekta uppförande betäcka och öfverskyla modrens, – hon ville tvinga henne ur denna kyligt egensinniga indifferens, hvari hon under skydd af sin ännu ungdomliga skönhet förskansat sig; hon ville, att nu, då hennes mor var fyrti år, hon – åtminstone till det yttre – skulle vara en sådan mor, som alla andra flickors mödrar voro.
Hon liksom blygdes för denna ungdomliga moder med den yppiga barmen och det smärta lifvet, med de alltid lika klara ögonen under de pikanta, finpenslade brynen, det enda “falska“ i hennes skönhet, och det så öppet och påtagligt “falskt“, att man knapt kunde kalla det så.
Hon ville ha en mamma med gråsprängdt hår och höghalsade klädningar.
Inte för det hon var afundsjuk på modren – nej, men allt detta stötte hennes utbildade känsla för det passande och brukliga.
Ibland vid en gest eller ett ord af modren kunde hon plötsligt komma ihåg holländarens ironiskt respektfulla “Betänk, hon är nu fyrti år!“ och hennes stolthet vred sig, då hon tänkte på det.
När der nu kom främmande till Vårnäs, gick icke Alice, som förr, blott med en allvarsam, liksom förnärmad, helsning förbi dem och upp på sitt rum eller ut i skog och mark.
Hon satt nu ständigt med sitt handarbete bredvid modren på verandan eller i salongen, – lika elegant, om än icke så dristigt originelt klädd och mera underhållande.
Hon sökte alltid instinktmessigt och omedvetet, kanske också för att leda uppmärksamheten från modern, att draga gästens intresse till sig; – mot fru Céciles pikanta, sfinxlikt kyliga koketteri, satte Alice sin ungdomliga, skälmaktiga grace, sin fulländadt vårdade uppfostran, sin beläsenhet och konversationsförmåga, sin korrekta elegans, som hon bemödade sig att göra verldsdamsaktig, och – först och sist – sina tjugo år.
De, som nu oftast besökte Vårnäs, voro den nyss tillförordnade domaren i trakten, häradshöfding Lexow, och hans bror, bildhuggaren Georg Lexow, hvilken just i vår kommit från Paris och nu i sommar var gäst hos brodern.
Då båda bröderna voro ogifta, och då den gamla, egenmäktiga husmamsellen från “salig lagmans“ tid just icke förmådde utbreda mycken huslig trefnad öfver deras hem, tillbragte de nästan alltid ett par timmar på dagen vid kaffe- eller tédags hos Brandts, som voro deras närmaste grannar.
Isynnerhet kom Georg ofta, ibland ett par gånger om dagen.
Redan den andra aftonen Alice var hemma, drack han té hos dem.
När fadren efteråt frågade, hvad hon tyckte om “den celebraste kavaljeren på orten“, svarade hon skrattande, att hon tyckte, han hade en viss likhet med “vår tids hjelte“ i Lermontofs roman“.
– Hvar i all verlden har du kommit öfver den? frågade han med stora ögon.
– I Schweiz, svarade hon ogeneradt.
Ett par af oss brukade alltid abonnera hos Benda.
Vi lånade alla möjliga böcker och gömde dem i byrålådorna bland vårt linne.
På det viset läste vi en massa moderna franska böcker och också en del andra i öfversättning.
Inte tror pappa, att madame kunde förhindra oss från det!
Sedan dess och utan att vidare motivera det, kallade hon och fadren sinsemellan alltid Lexow för – “monsieur Petsjorin“.
Hvad nu Georg Lexow annars hade af den ryske romanhjelten, verldsmansutseendet och verldsmanstonen hade han åtminstone.
Han var nu trettiofyra år, icke särdeles lång, men ytterst väl vuxen, smidig, mager och graciös.
Han var inte mörk, men brun – “han gaf ett brunt intryck“, som Alice plägade säga.
Det kastanjebruna håret föll mjukt och tätt utmed den runda, findanade nacken och var “europeiskt“ nedkammadt och tvärklippt i pannan.
Hyn var blek, men sundt, och varmt brunaktig, dragen vanligt svenska: stora ögon, rak, litet framskjuten näsa, intryckt vid näsroten, fyllig, fast tecknad mun och starkt bredt underansigte med grop i hakan.
Vanligen var han allvarsam, men när han smålog var hans leende uttrycksfullt och nuancerikt liksom hans blick.
Alice hade alltid trott, att han hade bruna ögon, men en dag då hon känt honom i flera veckor, upptäckte hon helt plötsligt, att de verkligen voro blå.
Det var en eftermiddag de voro ensamma på verandan; han satt midtför henne på räcket – halft i profil – med hufvudet böjdt och täljde i ett stycke trä med sin pennknif.
I början kort och förstulet, sedan mera uppmärksamt, nästan nyfiket, tittade hon på honom öfver arbetet och blef vid att betrakta honom, medan broderiet småningom långsamt sjönk ned i knäet.
För första gången gaf hon akt på, hur egendomligt fint skurna hans ögon voro – det var bestämdt det vackraste i hela hans ansigte.
När han höll dem nedslagna – just så – kom hon ovilkorligen att tänka på ögonen hos antika statyer – det var samma aflånga, harmoniskt jämna och stolta snitt, samma tyngd i ögonlocken, samma djupa, mycket sägande tomhet.
Han satt med ryggen mot ljuset, der var en cirkel af djup skugga omkring dem; – Alice tyckte att dessa nedslagna ögon lofvade så mycket.
Så slog han plötsligt upp dem och såg på henne, fullt och stort; det var som om hon för första gången såg hans ögon – blåa, djupa, mycket mörka, och det hvita i dem var nästan ljusblått.
– Hvarför sitter ni och ser på mig så der, sade han litet nervöst.
Tror ni inte jag kan känna det?
Hon tog hastigt fatt på broderiet.
– Tänk, att jag icke förr har märkt, att ni har blå ögon!
Georg Lexow var bland främmande i allmänhet tystlåten, vanligtvis var det hans bror Paul, häradshöfdingen, som i sällskap höll målron vid magt.
Han var liflig, snarfyndig, galant och skämtsam som en äkta Stockholmskavaljer.
Också till det yttre påminde han om lejonen utanför Rydberg och Operakällaren: rank och lång med sin fint markerade profil, sina spetsiga, vaxade mustascher och sin djerfva, förbryllande djerfva blick genom pince-nez’en.
Dessutom var han stor viraspelare, Bellmans- och Glunt-sångare, vitsade fyndigt och sade gerna ekivoka kvickheter.
Han slog sig påtagligt starkt ut för Alice, och hon gnabbades alltid med honom och var näbbig.
Der utvecklade sig på det viset dememellan en slags munter, skämtsam förtrolighet, som deras bekanta förespådde skulle sluta med förlofning.
Men till sin far sade Alice engång, att der var något “ytligt och flatt“ hos häradshöfdingen, som hon inte kunde med.
“Han tror kanske de der gamla vitsarne, som luktar punsch och Upsaladam ända hit, kan göra något intryck på mig!
– Men han är ju rätt stilig, bevars – – – “
Georg Lexow hade deremot intet som påminde om “Upsala“ – för att tala i Alices intima språk.
Han var vidt berest och hade öfver sig ett visst europeiskt snitt ända från sin hårläggning till hela sitt umgängessätt.
När han talade – helst blott med en i sender – var det alltid om ovanliga ämnen, om böcker som få hade läst, om ställen der få hade varit, aldrig om konst, mest om kärlek.
Han brukade egendomliga och starka ord, som han sjelf ogeneradt sammansatte eller lånade ur främmande språk, och hans stämma, djup och klangfull, var ovanligt omsorgsfullt uppfostrad, den lydde honom i de finaste öfvergångar och modulationer.
Han var, liksom, brodern galant mot damer, och hade en sällsynt förmåga att säga komplimanger – oöfverlagdt, nästan ofrivilligt och med en blick efteråt, liksom ångrade han att ha sagt något, hvilket allt gjorde, att de måste tro derpå.
I stället för att Paul tyckte om att få damerna att rodna genom tvetydiga kvickheter, tyckte Georg om att försätta den han talade med i tvetydiga och brydsamma situationer.
Han hade öfverhufvud i sitt sätt något diskret intimt, som likväl aldrig, tack vare hans orubbliga allvar och gentlemanlika korrekthet, någonsin fick minsta tycke af närgångenhet.
Sådan var han i sitt yttre förhållande till sällskapet och sådan kände Brandts honom.
Fröken fortfor att kalla honom “monsieur Petsjorin“.
Den första tiden Alice var hemma hade hon hvar Onsdag, som kom, sagt till sig sjelf:
I dag är det en vecka – i dag är det fjorton dar – tre veckor – sedan min dag i Basel.
Nästan hvar kväll brukade hon taga fram van der Bourghts porträtt, som hon gömde i en skrifbordslåda för sig sjelf, och lutad öfver det, med hufvudet stödt i handen, drömde hon det alltsammans om- och omigen, hvarenda händelse, hvart enda ord, hvart och ett af hans leenden – hon kom ihåg det alltsammans.
Småningom när hon satt så, eller när hon lagt sig om kvällarne, blandades der i hennes drömmar, som hon icke längre kunde styra, många underliga fantasier om ett gammalt köpmanshus i Amsterdam, Anna van Meerderwoort engång talat om, med smala mörka trappor, långa slingrande korridorer och möbler i Rococo och Empire.
Der var en ung dam i luftig morgondrägt vid ett blomsterprydt frukostbord och en ung blond herre i blåa kläder, som kysste henne och beklagade, att han nu måste gå på sitt kontor – han ville mycket hellre vara hos henne – – – Så var der stora fester med tända kronor i alla salar, ståtliga toaletter och oklanderliga frackkostymer i långa fransäsrader längs de spegelblanka golfven; och samma unga dam, nu i gendarmblått siden – nej, hellre i bleu électrique – – – sväfvade med utsökt grace mellan dansraderna, och hon hörde hur der hviskades omkring henne: “Hvad hon är förtjusande – och en så romantisk kärlekshistoria!
Han har ju träffat henne på en resa ...“
– Du store Gud, sådana vanvettiga idéer jag kan ha!
Hon smålog och skakade på hufvudet åt sig sjelf, medan hon reste sig och sköt in fotografien i sitt kuvert.
Så dum jag är! suckade hon.
Han har naturligtvis glömt, att jag ens fins till.
Men alltefter som sommaren skred, betraktade hon mera sällan porträttet och aldrig länge.
Drömde hon någongång om honom, kommo drömmarne inte längre af sig sjelf, utan hon måste sjelf konstruera upp dem i de gamlas form.
En eftermiddag – det var i midten af Juli – satt Alice och läste inne i lilla kabinettet.
Hon hörde, att någon kom in i salongen och helsade på hennes mor, men hon var så upptagen af sin roman att hon icke brydde sig om att gå in och helsa, förrän hon fått slut på kapitlet.
Då lade hon boken, steg upp och rättade på sitt hår framför spegeln.
– – Plötsligt hörde hon genom den halföppna dörren Georg Lexows röst.
– Som era ögon, sådan måtte färgen på “die blaue Blume“ ha varit – om den hade någon färg!
– “Die blaue Blume“ – hvad var det för något?
Jag kan så litet tyska.
– Det var den tyske romantikens poetiska symbol – Madame L’ignorante!
Den betydde idealet – d. v. s. kärleken.
Alice såg i spegeln modren småle.
– Åh detta leende!
Hon kände med ens samma känsla, som då hon som barn blef skickad ut i matsalen för att spela öfver, men häftigare, bittrare, mera betagande – det var nu icke blott ångest, det var kränkelse.
Utan att räsonnera, gick hon plötsligt fram i dörren, såg ett ögonblick styft på dem från tröskeln, och passerade så med en knapp hufvudböjning förbi Lexow, genom rummet och ut i trädgården.