Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Och ända från den tiden, då vi båda voro i pension, har det varit min käraste dröm.
— Ja, för jag håller så mycket af er båda.
Han är så snäll och så god — Mia kan aldrig tro, hvad han varit god emot mig — så långt jag kan minnas tillbaka.
Han var ju äldre än jag, men vi voro så ensamma — hade bara hvarandra att leka och sällskapa med.
Och sedan vi blifvit vuxna» — hon gjorde ett uppehåll och sänkte rösten — »ja, ett sådant lif som vi lefva här, alstrar en alldeles särskild förtrolighet.»
Maria lyssnade, lyssnade blott.
Gång på gång strök hon med handen ned öfver Gerdas hår.
Hon kände sig insvept i en atmosfär af värme; hvarje ord var en ljum fläkt.
Hon var som en blomknopp, när ett vårregn faller öfver dess blad och rötter, allting svällde inom henne, allting växte.
Men hon var sig icke mäktig; och fastän hon förstod, att Gerda missuppfattat innebörden af hennes tystnad och den stumma smekningen, kunde hon icke finna ett ord för att säga henne det.
Gerda fortfor:
»Jag har vetat det länge — hela hans sätt är ju förändradt — han är inte lik sig, när han är i Mias närhet.
Han är annars duktig och hurtig, inte sådär stum och ödmjuk — men aldrig visar sig en man mindre till sin fördel, än i sällskap med en kvinna, som han älskar, men aldrig tror sig kunna få.
Han blir så misslyckad och så otymplig ...
»Ja, så var det i går kväll; vi hade båda gått och hängt med hufvudena — det var ju två hela dagar som du varit borta denhär gången — ja, så kom han in till mig i skymningen.
Jag satt vid mitt fönster, alldeles som du nu, och han satte sig hos mig och tog min hand, alldeles som jag nu håller din, och så såg han på mig, bara såg — så här — men i hans blick låg hela bekännelsen.»
Maria vände sig emot Gerda och mötte hennes blick.
Aldrig hade hon sett så tydligt som i detta nu, att Gerdas ögon liknade broderns.
Och nu voro de eldade af samma känsla, som hans; de glänste af exaltation.
Och det var som om dessa bruna ögon med de stora mörka pupillerna oemotståndligt dragit Maria till sig.
Hon såg ingenting annat än dessa glänsande ögon; det var som om en mäktig ljum våg gripit henne och fört henne med sig; hon öfverlämnade sig utan motstånd åt dess bärkraft, hennes ansikte sjönk ned emot Gerdas, ögonen slöto sig, och så gaf Maria Lindenow den första kärlekskyssen åt den man, hon älskade.
Då kände sig hon, som mottagit den, genombäfvad af lycka, som om hon verkligen varit den, hon var i Marias inbillning, eller någon annan ung man, som vunnit sin första erfarenhet på erotikens område.
Och förenade i denna illusion och i den ömsesidiga känslan af lycka, förblefvo de några sekunder orörliga, mun mot mun och hand i hand.
Men så småningom vaknade en annan känsla hos Gerda, någonting liknande älskarens triumferande glädje och stolthet, då han, sedan den första förklaringens rus förflyktigats, finner sig sitta med armen kring den kvinnas lif, hvilken han länge i hemlighet hoppats vinna.
Hon började tala igen, icke med samma mollklang i rösten som nyss, icke heller med sin vanliga liflighet i dur, utan mera beslöjadt, drömmande, vekt:
»Jag är så lycklig — å, Mia, Mia!
— Jag tänker på framtiden här på Aspinge.
Jag ämnar stanna här nu — förstår du! — och löjtnant Wollsioe får korgen — du vet, han är ortens enda resurs i ungherreväg, min enda förhoppning att slippa dö som gammal nucka.
Men nu, — farväl Wollsioe.
Nu stannar jag på Aspinge tills mitt hår blir grått — för jag antar att ni vill ha mig, och mitt rum häruppe kan jag ju få behålla — och pappa behåller sitt därnere — hela regionen omkring riddarsalen — men häruppe inreda vi sju rum riktigt vackert och varmt åt er.
Det blir salen med de tre fönstren utåt sjön och så hela filen af rum i västra flygeln — tror du inte det kan bli bra?
Jag vet, du får göra alldeles som du vill, för min pappa är inte mindre intagen i dig än min snälle bror och ...»
Hon skulle nog ha fortsatt länge ännu, men en häftig vindstöt skakade plötsligt fönstret, fläktade med gardinerna, strök förbi de unga flickorna och fyllde rummet bakom dem.
Denna vindpust väckte dem båda som ur en dröm.
Naturen, sensommarnatten därute, som bundit deras sinnen och fyllt dem med sin sorgmodiga, sjuka längtan, blåste dem nu själf i ansiktet med ett: vakna!
— Gerda reste sig upp och stängde fönstret.
»Det blir storm till natten,» sade hon.
»Så tycks det.»
»Det är sent.
Mia behöfver sofva.
Godnatt!»
Gerda slog armarne kring hennes hals och kysste henne.
Maria mottog och besvarade smekningen med en dunkel känsla af att den beseglade någonting — verkligheten af den dröm de drömde tillsammans nyss.
»Jag tror inte han sofver.
Jag skall gå till honom strax.
Jag får väl svara honom ...»
»Han skall fråga själf.»
Gerda gick.
Maria kunde icke sofva.
Hon låg och lyssnade till vindens hvinande; det var som om själfva den mörka granskogen stönade utanför fönstret.
Af och an svängde den gamla rostiga väderflöjeln på slottets torn.
Då och då hörde hon liksom lätta steg eller lätta slag mot rutan — när stormen slet en handfull blad af den stora lönnen och kastade dem mot rutorna.
— Men härinne, närmast omkring henne, rufvade mörkret och tystnaden, och mörkret insvepte henne och tystnaden dolde henne — och den trygghet och det lugn, som hon förnam, blef till en symbol för hela den framtid, hvars perspektiv öppnat sig för henne i dag.
Och medan hela hennes väsen sträckte sig ut, välbehagligt hvilande på bottnen af detta lugn, lät hon sin tanke gå tillbaka öfver de år, hon lefvat, och hon tyckte sig först nu helt och hållet ha återfunnit det underbara välbefinnande, hon kände som barn hemma på Norrbyholm under den uppslagna bordklaffen, kring hvilken hon hängt mammas gråa filt.
Det var hemkänslan under eget tak.
Känslan är densamma, vare sig taket hvälfver sig öfver ett palats i marmor eller blott är ett matbords uppslagna klaff.
I den känslan somnade hon in.
Hon vaknade tidigt, med ett starkt behof af frisk luft och solsken, sprang ur bädden och gick att öppna fönstret.
Hon såg med missräkning, att himlen var mulen och grå.
Därnere i vallgrafven summo de hvita svanorna, och därutanför på andra sidan landremsan sågs insjöviken och båtbryggan; just därborta skymtade en jägardräkt fram.
Hennes hjärta började klappa häftigt, och nu liksom vid alla sinnesrörelser kände hon en varm blodström stiga upp mot kinderna.
Hennes första impuls var den att påskynda sin toilett.
När hon var färdig gick hon åter fram till fönstret och öfvertygade sig om, att denne moderne riddar Toggenburg i grön jägardräkt ännu fanns kvar på samma plats; men i stället för att belöna hans trofasthet så som hon ämnat: genom att ensam taga sig en promenad i trädgården denna mulna morgonstund, följde hon en annan ingifvelse och gick genom korridoren hän till Gerdas dörr.
Hon knackade på.
Gerda satt framför spegeln och kammade sitt långa hår, som insvepte hela hennes hufvud i ett svart dok, hvarur blott en smal strimma af ansiktet tittade fram; men i den smala strimman sutto två vaksamma mörka ögon, som genast flögo hän till Marias spegelbild, då hon trädde in i rummet.
»Mia redan uppe?»
»Och du!
Vill jättemön promenera?»
»Gärna!
Kommer strax.
Gå du i förväg och vänta på mig vid båtbryggan.»
Båtbryggan?
Det klang till inom Maria.
Det var just där hon sett den gröna jägardräkten.
Visste jättedottern?
»Nej, jag väntar.
Du är väl snart färdig?»
»Snart?
Du vet inte hvad det vill säga att ha en sådanhär tagelruska på hufvudet.
Det fordras evigheter bara för att komma igenom den med en kam.
Och i dag är det sju resor värre än vanligt!
Mia måtte ha rufsat om förskräckligt med det i går!»
Det tog sannerligen tid, och Maria blef helt otålig.
Hon ångrade, att hon icke följt Gerdas uppmaning: att vänta henne vid båtbryggan ... där han satt.
Men hon skulle icke ha vågat!
Hon fick hjärtklappning blott hon tänkte sig ensam med honom.
Slutligen blef Gerda färdig; och de gingo.
»Jag vet en som blef glad i går!» sade Gerda.
»Han kastade sig på mattan och kysste tåspetsen af min toffel!»
Maria smålog; i inbillningen såg hon denna toffelkyssningsscen och fann den helt originell, kände sig helt stolt öfver honom som var scenens hjälte.
»Jag tror inte, han har sofvit många timmar i natt.
Och jag tänker, vi gå inte många steg innan vi möta honom.»
De hade passerat bron öfver vallgrafven och — liksom af en gemensam instinkt — vikit af till vänster ner emot båtbryggan och viken.
Maria skymtade redan den gröna jägardräkten mellan träden och kände sig trygg i medvetandet, att hon icke var ensam.
Du Camp hade tillbringat en orolig natt, hvilket eljes icke var hans vana.
Han besvärades icke af sömnlöshet: några sekunder efter det han lagt sig, sof han alltid en kroppsarbetares lugna, djupa sömn.
Men i går kväll, efter det Gerda försvunnit, och efter det den första uppbrusande glädjen stillat sig, befann sig Casimir Du Camp helt oförmodadt ansikte mot ansikte med en oöfverskådlig här af tankar och känslor, hvilkas tillvaro han aldrig anat och inför hvilka han blef helt bortkommen, som om han hals öfver hufvud blifvit kastad in i ett sällskap af främmande människor, om hvilka han ingenting visste, hvarken namn eller titel eller samhällsställning ...
Det var tankar på framtiden, tankar, som voro sin faders barn och därför började på jorden, men som efterhand blefvo mer och mer öfversinnligt fina, tills de nästan förlorade sig i drömlandets blå regioner.
Han svärmade; Casimir Du Camp, »Skälens» son, svärmade som en ung flicka, när hon älskar för första gången.
Dessa ovanliga utfärder i ett obekant land medtogo dock snart hans krafter, och knappt hade han gått till sängs — några timmar senare än vanligt — förr än han somnade in med en obestämd formlös förnimmelse af, att en stor glädje väntade honom vid uppvaknandet den följande dagen.
Han vaknade med hjärtklappning.
Han kunde icke hålla sig inne.
Han måste ut.
Men han vågade icke aflägsna sig från slottet, och han slog sig ner på bänken vid båtbryggan, därifrån han hade utsikt till slottet och till Marias fönster.
— Att hon också skulle kunna se honom, föll honom icke in, eljes skulle han säkert ha valt en annan plats.
Han hade nämligen kommit att tänka på någonting, som han i går, rusig af den första underrättelsens lycka och medan det afgörande ögonblicket ännu icke var så nära som nu, icke reflekterat öfver: det fanns ännu ett tomrum emellan honom och lyckan, och han måste taga ett steg för att komma öfver det; men han förstod icke, hur han skulle kunna taga detta sista steg.
Han måste säga någonting!
Medvetandet därom fyllde honom med ångest, och det var därför hans hjärta ännu klappade så häftigt, medan han satt på bänken och väntade.
Han var till mods som en god soldat på en farlig post; han bäfvade för hvad som komma skulle, men han blef kvar på sin post.
Det var honom därför en behaglig öfverraskning då han såg Gerda i Marias sällskap.
Systerns närvaro fyllde honom alltid med tillförsikt; han visste, att hon, så vidt möjligt var, skulle leda allt till det bästa.
Det föresväfvade honom också nu en dimmig och oresonlig tanke: att Gerda på ett ett eller annat sätt skulle kunna bespara honom det sista afgörande steget.
Det föreföll honom allt omöjligare att han skulle kunna taga det själf, ju närmare Maria kom.
Också förstod Gerda mycket väl, att de båda kände trygghet af hennes närvaro; men för denna enda gång hade jättedottern ingen försyn för de två människobarnens skrupler.
Hon var vid öfverdådigt lynne i dag, det hörde Casimir redan på det klingande godmorgon! hvarmed hon hälsade honom på långt håll.
Han for upp vid detta tillrop och satte sig i rörelse lika oemotståndligt som en dragonhäst, när utryckningssignalen når hans öra.
Gerda observerade genast, att han i dag var om möjligt ännu mera stel och tafatt än vanligt; det sätt, på hvilket han hälsade, var sådant, att hon skulle velat skratta Hans Förlägenhet midt upp i ansiktet!
— Och Maria!
Intet tecken till att hon uppfattat det komiska elementet i denna friare-episod!
Också hon såg förlägen ut, fastän hon som kvinna och världsdam bättre förstod att dölja det.
Gerda förstod, att de båda, så vidt det i deras förmåga stod, skulle undvika hvarje tête à tête.
Men nu skulle det ske, just denhär mulna höstmorgonen, det hade hon föresatt sig, så sant hon hette Gerda Ulrika Du Camp.
Samtalet emellan Casimir och Maria fick knaggla sig fram på egen hand — och det blef också därefter, sedan de första hälsningarna växlats; Gerda var högst intresserad af allting rundtomkring dem.
Hon började med att plocka rosor i en närbelägen rabatt och skänkte sina båda skyddslingar hvar sin blodröda knopp.
— Casimir satt och sneglade hän till rosenbusken; han var van att taga exempel af systern.
Det fanns ännu fullt af blommor kvar.
Han kunde ha lust att plocka en hel bukett af rosor till henne, som satt vid hans sida och teg.
— Men han vågade icke fullfölja sin afsikt utan fick i stället mödosamt söka ännu en fras, en segelgarnsända att flicka in i konversationens snöre, som redan var fullt af knutar.
— Gerda hade lämnat de tu, gått ner till bryggan och börjat draga i båtlinan.
Båten var full af vatten, men hon klef i och började ösa den.
»Ska’ jag inte hjälpa dig?» ropade Casimir i sin nöd.
»Nej tack!» svarade hon obarmhärtigt.
Men Maria greps af en aning.
Hon reste sig upp och gick ner mot bryggan, följd af Casimir, som drog en suck af lättnad.
— Dock, i och med detsamma de hunno ned, hade Gerda kastat loss och började sjungande ro utåt viken.
Där stodo nu de två!
De ropade och bådo med en klang af förtviflan i sina röster, att hon måtte taga dem med; men den grymma var obeveklig och ju mera förtvifladt de ropade, dess muntrare klingade de strofer ur »Brudefærden i Hardanger», som hon sjöng.
De funno sig oåterkalleligen dömda till en tête à tête.
Samtidigt vände de sig om och började långsamt gå uppför trädgårdsgången.
Båda tego; men det var ingen frihetens tystnad, icke den tystnad som är en hvila och på samma gång kan vara uttryck för den mest intima förtrolighet; det var en sådan tvångets tystnad, då hvarje sekund tynger som en dödssynd på samvetet och då man känner, att man sjunker djupare och djupare, tills man sitter fast i den ända till halsen, utan möjlighet att med egen hjälp komma ur den olidliga situationen; ty för hvarje sekund som går, blir det svårare och svårare att finna ett ord och att säga det enkelt och naturligt.
De gingo under aplar, hvilkas röda frukter lyste fram mellan gröna blad, längsmed gulnande gräsmattor och förbi blomstergrupper af hvita astrar och brokiga georginer.
De kommo in i parken; och deras beklämning ökades.
Maria såg ingenting annat än gruset i gångarne, som de passerade; det var som om en oändlig packe af gul buldan rullats upp för hennes sänkta blickar, eller som om en gul strimma strukit förbi i en dröm.
All hjärnans verksamhet var samlad i ett själlöst åskådande, som icke gaf utrymme åt någon tanke eller iakttagelse.
Hon visste icke hvar hon befann sig, och när hon slutligen hörde en hostning vid sin sida, anade hon icke om en lång stund eller endast en kort tid förflutit sedan de lämnat bryggan.
— Men hostandet efterföljdes icke af något ord, och återigen sjönk tystnaden öfver dem, tryckande tung.
Den gula sanden förbyttes till gräs under deras fötter; de gingo och gingo, och en evighet af gräs följde på en evighet af grus; och i gräsevigheten fanns det icke heller någon tid.
Plötsligt tvärstannade Maria och gaf till ett rop; famlande med sin hand grep hon tag i den gladt öfverraskade Casimir Du Camps arm.
Ur den gröna grässtrimman under sina ögon hade hon sett någonting svart ringla fram, och hennes okufliga rädsla vid denna syn hade brutit förtrollningen.
Casimirs första själsrörelse, då han kände hennes skälfvande hand kring sin arm, tog form af en önskan, att det skulle vara verklig fara på färde.
Han hade under deras tysta promenad lika orubbligt sett mot skyn, som hon själf sett mot marken.
Nu riktade han sin uppmärksamhet nedåt och varseblef snoken, som intagit en mordisk försvarsställning med lyftadt hufvud.
Ögonen gnistrade i detta hufvud, och den klufna tungan for ut och in genom gapet som om det lilla djuret velat sätta sig i respekt med detta oskyldiga vapen.
Casimirs första ingifvelse att blindt kasta sig öfver fienden, vek för en annan; han kände Marias hand på sin arm och han såg det lilla djuret framför sig, det fanns ett orsaks-sammanhang mellan denna snok och denna hand på hans arm, och han blef helt vänligt stämd emot reptilen, höll riktigt smått af den och skulle icke gärna velat göra den något ondt.
Hela hans väsen fylldes som genom ett trollslag af ett djupt, tryggt lugn; och han lade sin högra hand på Marias, där den ännu hvilade på hans vänstra arm.
»Det är ju bara en snok,» sade han; men uttrycket i hans röst, och blicken, hvarmed han såg på henne, talade ett mycket tydligare språk.
Hon vågade icke möta denna blick, som hon dock kände riktad på sig; hon vågade icke fatta detta uttryck i hans röst, som hon i alla fall förstod.
Den var eljes icke mycket uttrycksfull, hans röst; men nu hade den haft en klang så mjuk och varm att den nästan blef själfull, och de alldagliga sex orden: »Det är ju bara en snok!» blefvo till ett helt litet poem.
De stodo kvar i samma ställning — alldeles så, som de stannat då Maria ryckte till — länge efter det snoken ringlat bort i gräset.
Hans ögon sökte hennes, och hon förnam det, som om de kallat; men hon kunde icke förmå sig att se upp.
Hon kände sig smekt af hans längtan, men hon skulle icke varit kvinna, om hon icke instinktlikt försökt uppskjuta afgörandet.
Hon började också småningom lösgöra sin hand från hans arm, och det var just den oböjliga energi, hvarmed handen hölls kvar, som kom henne att se upp till honom med en förvånad blick.
Men detta uttryck af förvåning försvann strax, när hon såg in i hans hängifna ansikte, och alldeles så, som aftonen förut, drogs hon oemotståndligt mot de exalterade ögonen.
Blundande, liksom bländad af den kärlek och den lycka, som strålade emot henne, böjde hon sitt hufvud tillbaka med en omedveten och vacker rörelse, mötande med sina läppar Casimirs första kyss.
Och återigen var tiden icke längre till för dessa två, som stodo tryckta intill hvarandra i en lång omfamning.
Maria vaknade till medvetandet igen och såg sig omkring; de befunno sig i parkens bryn med utsikt öfver åker och äng.
Den mulna himlen hade klarnat och öfver dess blåa djup simmade molnen som tunna, porösa isflakar, genomskimrade af sol.
Här och där voro de tätare, och då några af dessa tätare fläckar kommo framför solen, fördunklades en del af landskapet, medan det öfriga stod skimrande ljust.
Hon såg ett skugglandskap och ett sollandskap sida vid sida.
— Det var som om hon sett sin framtid och sitt lif.
Maria reste ensam hem till Granudden, mot aftonen.
Hon satt tillbakalutad i vagnen, som gungade henne mjukt, i behaglig takt, upp och ned.
Hon såg mörka tallar med bruna stammar, helt rödaktiga på sina ställen, där en förlupen reflex af den dalande solen föll; hon såg björkar med bleknadt löf, men hvilkas stammar glänste så hvita som på den första vårdagen.
Träden stodo stilla; icke en susning spelade genom kronorna; men uppe i skyn flögo ett par snabba svalor af och an.
Himlen var hög och blank, icke blå utan metalliskt hvitgrå med en skiftning i rosa nere mot horisonten.
Hon slöt ögonen, lutade sig ännu längre tillbaka i vagnen och andades i djupa drag; vid hvarje andedrag fylldes hennes bröst af en balsamisk luftvåg, som gjorde själfva andhämtningen till en njutning.
Och vid allt detta var det som om hon hört en melodi, hvilken kom allting att dallra inom henne, därför att alla minnen från denna dag och alla aningar om framtiden klingade samman däri.
Hon kände sig så genomträngd, så helt och hållet och så alltigenom fylld af lycka, att det var som om en enda nyans mera skulle ha gett henne döden.
— Det lyste icke ur ett enda fönster i villan på Granudden, när vagnen stannade därutanför.
Allt var tyst i huset, och Maria trodde att alla gått till hvila.
Själf visste hon, att hon icke skulle kunna sofva.
Sakta, för att icke väcka någon, smög hon sig ut på verandan.
I skymningen varseblef hon strax konturerna af två människogestalter borta i ena hörnet; då hon närmade sig urskilde hon tydligare: styffadern satt lutad mot en af de stolpar, som uppburo den lilla altanen ofvanpå verandan; på bänken vid hans sida, halfliggande och med hufvudet lutadt mot hans bröst, såg Maria sin mor.
Hon hade aldrig förr sett dem i en så intim och förtrolig ställning.
De hade alltid undvikit ömma scener och smekningar, när hon fanns i närheten ...
Förr skulle hon väl också ha känt sig helt annorlunda till mods, om hon sett dem så; men nu såg hon på allting med andra ögon än hittills.
Sakta gick hon bort till dem.
De hade rest sig upp och betraktade henne; ansiktet var helt förändradt till sitt uttryck; det var som hade det mognat på detta enda dygn, medan hon varit borta.
Allt det som nyss varit omedveten längtan, hade nu medvetet brutit fram ur hylsan; den unga flickan, som drömt obestämda drömmar, hade blifvit en kvinna, som vet sitt framtida öde.
När Alfhild
Lindenow såg sin dotters ansikte, förstod hon strax hvad som händt.
Hon tog Marias hufvud mellan sina händer och välsignade henne med en innerlig kyss på pannan.
Då brast Maria i gråt och föll på knä framför sin mor.
Hon fattade hennes hand och kysste; den; därpå tog hon sin styffars hand, som hon också kysste.
Hon inneslöt dem båda i en öm blick och sade ett enda ord:
»Förlåt!»
De visste båda hvad det betydde.
I oktober reste Maria till Skåne, åtföljd af Casimir, som skulle göra bekantskap med sina blifvande släktingar.
Han återvände dock redan efter ett par dagar till Aspinge; men Maria stannade kvar på Norrbyholm.
Det hade kommit nytt lif i tant Sofie, då hon fått veta, att bröllopet var så nära förestående.
Hon grep sig an med utstyrseln, eldad af en verksamhetslust, som under flere månader icke fått någon användning, och med den ifver, som alla äldre ungmör röja, när det gäller att med linne, spetsar och dun bädda mjukt åt en annans lycka.
Det är någonting feberaktigt i denna ifver, det är som arbetade de så flitigt med händerna blott för att döfva sitt hjärtas saknad — de ha ju aldrig själfve fått erfara lyckan att samla och ordna för ett eget hem.
Att det var en lycka — en stor lycka — förstod Maria nu.
Hon hade plötsligt blifvit bekajad med en samlarevurm, som kom henne att småle åt sig själf.
Allt vackert, som hon såg, ville hon äga, och allting kom henne att drömma om det välsignade nästet uppe bland Smålands furuskogar, hvilket hon skulle ombona så varmt åt sig själf och åt honom, som hon älskade.
För hennes inbillning stod detta lilla bo som ett tempel, där hvarje rum var ett heligt rum; ty där bodde Gud, som var kärleken.
Tiden gick fort under dessa bestyr, och Maria var glad.
I alla vinklar och vrår af den gamla herregården såg man henne, beskäftig som en ärla om våren; och det lyste omkring henne där hon sprang.
Hennes hållning, hennes min och takten af de små fötterna, som dansade hän öfver golfven, allt stämde samman till en sång utan ord:
Jag är lycklig, lycklig, lycklig!
Lycklig var hon.
Det var som om lifvet för henne begynt med den mulna sensommarmorgonen, då hon för första gång hvilade i Casimirs famn och kände sig omsluten af hans starka armar.
När hon nu såg tillbaka på tillvaron, sådan den varit innan han, den ende, den rätte, fördes i hennes väg, syntes den henne så mörk och kall, och hon ryste när hon tänkte på, att hon kunnat få tillbringa alla sina år i samma mörker och samma kyla utan en aning om lifvets djupaste och rikaste innehåll.
Nu visste hon hvad det var, detta: att älska, och att veta det var lyckan.
Och ändå — ibland kunde det komma öfver henne en underlig beklämning, som när hon i barndomen förirrat sig till en obekant stig i skogen; ty den väg, som låg framför henne, var en okänd väg.
Men i tankarne utsträckte hon då alltid sin hand; och han, som gick vid hennes sida, fattade den, och tryckte den, och tryggheten bredde sig öfver henne på nytt.
Hon tänkte alltid på honom; i allt var han med.
När hon var i sällskap med andra människor och det talades och skrattades, då föreföll det henne alltid som om endast en del af hennes väsen var närvarande; den andra var hos honom, som hon tillhörde.
Hon skref mycket ofta till honom — långa, varma, uppriktiga, omedelbara bref.
Hon skulle velat lägga hela sin själ, hela sin inre varelse för hans ögon och säga: sådan är jag.