Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Djupt under låg förstugans stengolf, och den, som satt grensle däruppe, kunde drömma, att han färdades fram öfver afgrunder.
Axel kallade balustraden för den gode gångaren Grane.
På dess rygg sprängde han öfver brinnande vallgrafvar in i förtrollade slott.
Där satt han stolt och trotsig med de stora hårbucklorna vajande för det häftiga anloppet och kämpade Sankt Görans strid med draken.
Och ännu hade det ej fallit morbror Ruben in att vilja rida där.
Men naturligtvis kom han.
Just som draken vred sig i dödsångest och Axel satt där i hög segervisshet, hörde han barnjungfrun ropa: »Lille Axel, sitt inte där!
Tänk på morbror Ruben, som dog, då han var åtta år gammal liksom Axel är nu, därför att han satt och red på ett stenräcke.
Här får Axel aldrig mer sitta.»
En sådan afundsjuk gammal dummerjöns, den morbror Ruben!
Han tålde visst inte, att Axel dödade drakar och räddade prinsessor.
Om han ej aktade sig, så skulle Axel visa, att han också kunde vinna ära.
Om han hoppade ned i stengolfvet här nere och sloge ihjäl sig, då skulle han allt känna sig fördunklad, den där storljugaren.
Stackars morbror Ruben!
Stackars den lille snälle gossen, som gått och spelat topp ute på det solbelysta torget!
Nu fick han erfara hvad det var att vara en stor man.
En fågelskrämma hade han blifvit, som den tid, som var, satte upp för den, som skulle komma.
Det var ute på landet hos morbror Ivan.
En hel mängd kusiner voro samlade på den härliga gården.
Axel gick där, uppfylld af sitt hat till den store morbror Ruben.
Han ville bara veta, om denne pinade någon annan än honom.
Men det var något, som skrämde honom från att fråga.
Det var som om han skulle begått något hädiskt.
Ändtligen voro barnen för sig själfva.
Ingen stor var närvarande.
Då frågade Axel, om de hört talas om morbror Ruben.
Han såg, att det blixtrade till i ögonen och att många små näfvar knötos, men det syntes, att de små munnarna fått lära sig vördnad för morbror Ruben. »Tyst för all del,» sade hela skaran.
»Nej,» sade Axel, »nu vill jag veta om det är någon mer, som han pinar, ty jag tycker, att han är den besvärligaste af alla morbröder.»
Detta enda modiga ord bröt den damm, som var satt för pinade barnahjärtans harm.
Det blef stort gny och ropande.
Så måtte en hop nihilister se ut, då de försmäda själfhärskaren.
Nu uppsattes den stackars store mannens syndaregister.
Morbror Ruben förföljde alla sina syskonbarn.
Morbror Ruben dog, hvarhelst han behagade.
Morbror
Ruben var alltid af samma ålder med den, hvars ro han ville störa.
Och respekt måste man ha för honom, fast han alldeles tydligt var en lögnare.
Hata honom i hjärtats tystaste djup, det kunde man få, men förbise honom eller visa honom vanvördnad, nej pass för det.
Hvilken min de gamle togo på sig, då de talade om honom!
Hade han då någonsin gjort något så märkvärdigt?
Att sätta sig att dö var då inte något så underbart.
Och hvad han så utfört för storverk, visst var det, att nu missbrukade han sin makt.
Han satte sig emot barnen i allt, som de hade lust till, den gamla fågelskrämman.
Han dref upp dem från middagssömnen i gröngräset.
Han hade upptäckt det bästa gömstället i parken och förbjudit dess begagnande.
Nu allra senast hade han företagit sig att rida på osadlade hästar och att åka i hö.
De voro alla säkra på att den stackaren aldrig blifvit mer än tre år.
Och nu öfverföll han stora fjortonåringar och påstod, att han var af deras ålder.
Det var det allra retsammaste.
Det var otroliga ting, som kommo i dagen om honom.
Han hade fiskat löjor från brokaren, han hade rott i den lilla ekstocken, han hade klättrat i den där pilen, som hängde ut öfver vattnet och som var så treflig att sitta i, ja, han hade till och med legat och sofvit på krutfjärdingar.
Men de voro alla vissa om att det ej fanns någon undflykt från hans tyranni.
Det var en lättnad att ha fått tala ut, men inte något botemedel.
Man kunde ej göra uppror mot morbror Ruben.
Man skulle ej vilja tro det, men då dessa barn blefvo stora och fingo egna barn, började de genast göra sig nytta af morbror Ruben, såsom deras fäder gjort före dem.
Och deras barn återigen, d. v. s. de ungdomar, som nu växa upp, ha lärt läxan så väl, att det hände en sommar ute på landet, att en femårig pys kom fram och sade till gamla farmor Berta, som satt sig på en afsats i trappan, medan hon väntade på vagnen:
»Farmor hade en gång en bror, som hette Ruben.»
»Det har du rätt i, min lille gosse,» sade farmor och steg genast upp.
Detta var för all ungdomen en sådan syn, som om den sett en gammal karolin buga sig för kung Karls porträtt.
Den fick en aning om, att morbror Ruben alltid måste förbli stor hur han än missbrukades, bara därför att han varit så högt älskad.
I dessa dagar, då man så noga skärskådar all storhet, måste han användas med mera måtta än förr.
Gränsen för hans ålder är lägre, träd, båtar och krutfjärdingar äro trygga för honom, men intet af sten, som duger att sitta på, kan undgå honom.
Och barnen, nutidens barn, uppföra sig på annat sätt mot honom än föräldrarna.
De kritisera honom öppet och ohöljdt.
Deras föräldrar förstå ej mer konsten att inge tung, fruktande lydnad.
Små pensionsflickor afhandla morbror Ruben och undra, om han är annat än en myt.
En sexårig ungdom föreslår, att man medelst experiment skall bevisa, att det är omöjligt att blifva dödligt förkyld på en stentrappa.
Men detta är blott ett mod för dagen.
Detta släktled är innerst inne lika öfvertygadt om morbror Rubens storhet som de föregående och lyder honom likasom de.
Den dag skall komma, då dessa begabbare draga ned till fädernehemmet, söka reda på den gamla stentrappan och resa upp den på en sockel med gyllene inskrift.
De skämta med morbror
Ruben nu under några år, men så snart de blifvit vuxna och fått egna barn att uppfostra, skola de blifva öfvertygade om den store mannens nytta och nödvändighet.
»Åh, mitt lilla barn, sitt inte på den där stentrappan!
Din mors mor hade en morbror, som hette Ruben.
Han dog, då han var vid din ålder, därför att han satte sig att hvila på en sådan här stentrappa.»
Så skall det heta så länge världen står.
DUNUNGEN.
Jag tycker jag kan se dem, då de körde åstad.
Alldeles tydligt ser jag hans styfva storm med stora svängda brätten, sådana som de hade dem på fyrtitalet, hans ljusa väst och hans spännhalsduk.
Jag ser också hans vackra, slätrakade ansikte med små, små polisonger, hans höga, stela krage och den behagfulla värdigheten i hans minsta rörelse.
Han sitter till höger i kärran och samlar just ihop tömmarna, och bredvid honom sitter den lilla kvinnovarelsen.
Henne ser jag än tydligare.
Liksom på en målning har jag för mig det smala lilla ansiktet och hatten, som omsluter det och som är tillknuten under hakan, det mörkbruna, slätkammade håret och den stora schalen med broderade silkesblommor.
Men schäskärran, som de åka i, har naturligtvis en stol med gröna, svarfvade pinnar, och naturligtvis är gästgifvarens häst, som skall draga dem den första milen, en af de små, knubbiga bruntarna.
I henne har jag varit förälskad från första stund.
Det är inte någon reson i det, ty hon är det obetydligaste lilla fladdrande flarn, men det är vid att se alla de blickar, som följa henne, då hon far åstad, som jag blifvit fångad.
För det första ser jag hur far och mor skåda efter henne, där de stå i dörren till bagarboden.
Far har till och med tårar i ögonen, men mor har ej tid att gråta just nu.
Mor måste begagna sina ögon för att se efter flickan sin, så länge denna ännu kan vifta och vinka åt henne.
Och så är det förstås glada hälsningar från barnen vid bakgatan och skälmska ögonkast från alla de små söta handtverkardöttrarna bakom fönster och dörrspringor och drömmande blickar från några unga gesäller och lärlingar.
Men alla nicka god mening och välkommen igen efter henne.
Och så är det oroliga blickar från fattiga gummor, som komma ut och niga och taga af brillorna för att kunna se henne, då hon far förbi i sin ståt.
Men jag kan inte se, att det är en enda ovänlig blick, som följer henne, nej inte så lång gatan är.
Då hon ej syns mer, torkar far raskt med ärmen tårarna ur ögonen:
»Var nu inte ledsen, mor!» säger han.
»Du skall se, att hon reder sig.
Dunungen reder sig, mor, så liten hon är.»
»Far,» säger mor med stark tonvikt, »du talar så besynnerligt.
Hvarför skulle ej Anne-Marie kunna reda sig?
Hon är så god som någon.»
»Hon är väl så, mor, men ändå, mor, ändå.
Nej sannerligen jag ville vara i hennes ställe och resa dit hon nu reser!
Nej sannerligen!»
»Ja, hvart skulle det väl bära i väg för dig, din gamle fule bagarmästare,» säger mor, som ser, att far är så orolig för flickan, att han behöfver kryas upp med litet skämt.
Och far skrattar, ty det har han lika lätt för som för att gråta.
Och så gå de gamla åter in i boden.
Emellertid är dunungen, det lilla flarnet, den lilla silkesblomman, vid rätt godt mod, där hon åker framåt vägen.
Litet rädd för fästmannen, förstås, det är hon nog; men i grund och botten är dunungen litet rädd för alla människor, och det har hon godt af, ty därför söka alla människor bara visa henne, att de ej äro farliga.
Aldrig har hon haft sådan respekt för Maurits som i dag.
Då de lämnat bakgatan och alla hennes vänner bakom sig, tycker hon, att Maurits riktigt sväller upp till något stort.
Hatten och kragen och polisongerna riktigt styfna, och halsduksrosetten pöser.
Rösten blir liksom tjock i halsen på honom och har svårt för att komma fram.
Hon känner sig litet modstulen därvid, men det är grant att se Maurits så där storartad.
Maurits är så klok, han har så mycket att förmana – man skulle rakt inte kunna tro det, – men Maurits talar bara förstånd hela vägen.
Men se, sådan är Maurits.
Han frågar dunungen om hon riktigt förstår hvad den här resan gäller för honom.
Tror hon, att det bara är fråga om en lustresa utåt landsvägen?
Sex mils resa i den goda schäsen med fästmannen vid sidan, det kunde ju se ut som en riktig lustfärd, det.
Och ett präktigt ställe att fara till, en rik onkel att gästa.
Hon har nog trott, att allt bara var en lek, eller hur?
Tänk om han visste, att hon beredt sig på den här färden under långa samtal med mor i går, innan de lade sig, och med en lång rad af ängsliga drömmar under natten och med böner och med tårar.
Men hon låtsas vara dum bara för att desto mer få njuta af hur vis Maurits är.
Han tycker om att visa det, och det får han så gärna, så gärna.
»Egentligen är det så svårt med det, att du är så söt,» säger Maurits.
Ty det var därför han kommit att fästa sig vid henne, och det var ju ändå bra dumt af honom.
Hans far var alls inte för det.
Och hans mor, han tordes inte tänka på hur hon bråkat, då Maurits tillkännagifvit, att han förlofvat sig med en fattig flicka från bakgatan, en flicka som ej hade någon uppfostran eller några talanger och som ej ens var vacker, bara söt.
I Maurits’ ögon var naturligtvis en bagarmästares dotter lika god som borgmästarens son, men alla hade inte så fri åskådning, som han.
Och om inte Maurits hade haft sin rike onkel, så kunde det väl ingenting blifvit af hela saken, ty han, som bara var student, hade ju ingenting att gifta sig på.
Men om de nu kunde vinna onkel för sig, då vore allt klart.
Jag ser dem så tydligt, då de resa framåt landsvägen.
Hon har en liten olycklig min, medan hon lyssnar till hans visdom.
Men så nöjd hon är i sina tankar.
Maurits är förståndig!
Och då han talar om hvilka offer han gör för henne, så är det bara hans sätt att säga hur mycket han håller af henne.
Och om hon hade väntat att han en sådan här dag på tu man hand kanske skulle vara litet annorlunda, än då de sutto hemma hos mor – men det hade inte varit rätt af Maurits.
– Hon är bara stolt öfver honom.
Han håller på att tala om för henne hvad onkel är för en karl.
En sådan man är han, att om han bara vill beskydda dem, så äro de genast inne i lyckans hamn.
Onkel Teodor är så otroligt rik.
Elfva masugnar äger han och dessutom gods och gårdar och grufdelar och fjärdeparter.
Till allt detta är Maurits rätte arfvingen.
Men onkel är litet vansklig att ha att göra med, om det är någon som han inte tycker om.
Om han ej blir nöjd med Maurits’ hustru, så kan han testamentera bort alltsammans.
Det lilla ansiktet blir allt färglösare och tunnare, men Maurits bara styfnar och sväller.
Det är ju inte stora utsikter för att Anne-Marie skall kunna förvrida hufvudet på onkel liksom på Maurits.
Onkel är en helt annan sorts man.
Hans smak, ja, Maurits har ej höga tankar om hans smak, men han tror, att det skall vara något högröstadt, något blixtrande rödt, som skall slå an på onkel.
Dessutom är han en sådan inbiten ungkarl, – tycker fruntimmer bara äro till besvär.
Men det enda som behöfves är, att onkel ej tycker för illa om henne.
Så skall Maurits nog sörja för resten.
Men inte skall hon vara något sjåp.
Gråter hon –!
Å, om hon inte ser modigare ut, då de komma fram, så skall onkel ge båda två respass inom en minut.
Hon är glad för deras egen skull, att onkel ej är så klok som Maurits.
Det måtte väl ej vara någon synd mot Maurits att tänka, att det är bra, att onkel är en helt annan sorts människa än han.
Ty tänk, om Maurits vore onkel, och två fattiga unga personer komme resande till honom för att få något att lefva af.
Då skulle Maurits, som är så förståndig, säkert bedja dem fara hvar åt sitt håll och vänta med att gifta sig, tills de hade något att gifta sig på.
Fast onkel var visst förskräcklig på sitt sätt.
Han drack så, och gjorde sådana stora bjudningar, där det gick riktigt vildt till.
Och han förstod sig ej alls på att hushålla.
Han kunde tro, att alla människor bedrogo honom, men han var lika glad i alla fall.
Och vårdslös –!
Borgmästaren hade sändt med Maurits några aktier i ett företag, som ej ville gå riktigt bra, men onkel köpte dem nog af honom, hade Maurits sagt.
Onkel brydde sig ej om hvar han slängde bort sina pengar.
Han hade stått på torget i staden och kastat ut silfverpengar åt gatpojkarna.
Och att spela bort ett par tusen riksdaler på en natt och tända sin pipa med tioriksdalerssedlar, det var bland det vanligaste onkel gjorde.
Så foro de, och så samspråkade de, under det att de foro.
Mot kvällen kommo de fram.
Onkels »residens», som han brukade kalla det, var intet bruk.
Det låg fjärran från all kolrök och allt hammarslammer, på sluttningen af väldiga höjder med vidsträckt utsikt öfver sjöar och långa berg.
Det var ståtligt byggdt, med skogsängar och björkdungar rundt om, men nästan inga åkrar, ty stället var ej ett landtgods utan ett lustslott.
De unga åkte uppför en allé af björk och alm.
De foro till sist fram mellan ett par låga, täta granhäckar, och så skulle de svänga in på gården.
Men just där vägen svängde, var en äreport rest, och där stod onkel med underhafvande och hälsade.
Se, det hade dunungen aldrig kunnat tro om Maurits, att han skulle beredt henne ett sådant mottagande.
Hon blef genast riktigt lätt om hjärtat.
Och hon fick fatt på hans hand och tryckte den till tack.
Mer kunde hon ej göra just då, ty de voro midt under äreporten.
Och där stod han, den välkände mannen, brukspatron Teodor Fristedt, stor och svartskäggig och strålande af välvilja.
Han svängde hatten och ropade hurra, och hela folkskaran ropade hurra, och Anne- Marie fick tårarna i ögonen och log på samma gång.
Och naturligtvis måste de alla hålla af henne från första stund bara för hennes sätt att se på Maurits.
Ty hon tänkte ju, att de alla voro där för hans skull, och hon måste vända sina blickar från hela ståten bara för att se honom, då han tog af hatten med en stor sväng och hälsade så vackert och så kungligt.
Å, en sådan blick hon gaf honom!
Patron Teodor höll på att komma af sig med hurrningen och falla in i en svordom, då han såg den.
Nej, dunungen önskade ej ofärd öfver någon människa på jorden, men om det verkligen varit så, att gården varit Maurits’, så hade det verkligen passat bra.
Det var högtidligt att se honom, då han stod på förstugubron och vände sig mot folket för att tacka.
Teodor var ståtlig han med, men hvad hade han för sätt emot Maurits.
Han bara hjälpte ned henne ur åkdonet och tog emot hennes schal och hatt liksom en betjänt, medan Maurits lyfte hatten från sin hvita panna och sade: »Tack, mina barn!» Nej, patron Teodor hade visst icke något sätt, ty när han nu gjorde bruk af sina onkelsrättigheter och tog henne i famn och kysste henne och märkte, att hon råkade se åt Maurits midt i kyssen, så svor han verkligen, svor riktigt styggt.
Dunungen var inte van att finna någon otreflig, men det skulle säkert ej bli något lätt arbete att behaga patron Teodor.
»I morgon,» säger onkel, »blir här stor middag och bal, men i dag får ungherrskapet hvila sig efter resan.
Nu äta vi bara kvällsvard, och så gå vi till sängs.»
De föras in i ett förmak, och där bli de lämnade ensamma.
Patron Teodor far ut likt en vind, som är rädd att bli instängd.
Fem minuter senare åker han nedåt allén i sin stora vagn, medan kusken kör, så att hästarna ligga som spända remmar utefter marken.
Så gå fem minuter till, men så är onkel där igen, och nu sitter en gammal fru bredvid honom i vagnen.
Och in kommer han, förande vid armen en vänlig och pratsam fru, som han kallar »bergsrådinnan».
Och denna tar genast Anna-Marie i famn, men på Maurits hälsar hon mera stelt.
Och det måste hon ju göra.
Ingen kan taga sig några friheter med Maurits.
I alla fall är Anne-Marie bra glad, att denna pratsamma, gamla dam kommit.
Hon och brukspatronen ha ett så lustigt sätt att skämta med hvarandra.
Det blir riktigt hemtrefligt på det främmande stället.
Men så, när de sagt godnatt till hvarandra, och Anne-Marie kommit in i sin lilla kammare, sker något så ledsamt och förargligt.
Onkel och Maurits gå omkring nere i trädgården, och dunungen förstår, att Maurits går där och utvecklar sina framtidsplaner.
Onkel tycks ej säga något alls, han bara går och slår af gräsvippor med sin käpp.
Men Maurits öfvertygar honom nog snart om att det bästa han kan göra är att ge Maurits en förvaltarplats på ett af sina bruk, om han ej rätt så gärna vill ge honom ett bruk med ens.
Maurits har fått sådan håg för det praktiska, sedan han blifvit kär.
Han brukar ofta säga: »Är det ej bäst, att jag, som ändå skall bli stor godsägare, börjar genast med att sätta mig in i de där sakerna.
Hvad lönar det sig för mig att taga hofrätten?
De gå rätt under hennes fönster, och ingenting hindrar dem från att se, att hon sitter där, men då de ej bry sig om det, så kan ingen begära, att hon ej skall höra på hvad de säga.
Detta är verkligen lika mycket hennes affär som Maurits’.
Då stannar patron Teodor plötsligt, och han ser ond ut.
Han ser riktigt rasande ut, tycker hon, och hon håller nästan på att skrika åt Maurits, att han skall akta sig.
Men det är för sent, ty patron Teodor har fattat Maurits för bröstet, krasat till hans krås och rister honom så, att han slingrar som en ål.
Så slänger han honom ifrån sig med sådan kraft, att Maurits stapplar baklänges och skulle fallit, om han ej fått stöd mot en trädstam.
Och där blir Maurits stående och säger: »Hva?»
Ja, hvad annat skulle han säga?
Ah, aldrig har hon så beundrat Maurits själfbehärskning.
Han springer ej på patron Teodor och slåss med honom.
Han ser bara lugnt öfverlägsen ut, bara oskyldigt förvånad.
Hon förstår, att han behärskar sig, för att ej hela resan skall bli gagnlös.
Han tänker på henne och behärskar sig.
Stackars Maurits, det visar sig, att onkel är ond på honom för hennes skull.
Han frågar om ej Maurits vet, att hans onkel är ungkarl och hans hem ett ungkarlshem, då han fört hit sin fästmö utan att taga med sig hennes mor.
Hennes mor, dunungen blir förnärmad å Maurits’ vägnar.
Det var ju mor själf, som undanbedt sig och sagt, att hon ej kunde lämna bageriet.
Det svarar också Maurits, men hans onkel tar ej emot några ursäkter.
– Nå, än borgmästarinnan då, hon kunde väl ha gjort sin son den tjänsten.
Ja, om hon var för högfärdig, så kunde de hellre ha blifvit, där de voro.
Hur skulle de burit sig åt nu, om ej bergsrådinnan kunnat komma?
Och hur kunde fästman och fästmö resa på tu man hand genom landet.
– Jaså, Maurits var inte farlig.
Nej, det hade han aldrig trott, men folks tungor äro farliga.
– Nå, och så till sist var det schäskärran.
Var det det löjligaste åkdon i hela staden Maurits snokat upp?
Låta det barnet skaka sex mil i en schäs och låta honom, patron Teodor, resa upp äreport för en schäskärra!
– – Kunde han inte ha lust att riktigt rotrista honom!
Låta patron Teodor ropa hurra för en pinnskrinda!
Han därnere blir för orimlig.
Hvad hon beundrar Maurits, som kan stå så lugn.
Hon skulle egentligen ha bra god lust att blanda sig i leken och försvara Maurits, men hon tror ej, att han skulle tycka om det.
Och innan hon somnar, ligger hon och räknar upp allt hvad hon skulle sagt för att försvara Maurits.
Så somnar hon in och spritter upp igen och hör för sina öron en gammal gåta:
»Det stod en hund på berge’.
Han skälld’ utöfver Sverge.
Han het som du,
Han het som ja’,
Han het som allt i världen va’.
Hva’ hette han?
Han hette Hva.»
Den gåtan hade retat henne många gånger.
Å, hvad hon tyckt den hunden var dum.
Men nu i halfslummern förblandar hon hunden »Hva» med Maurits, och hon tycker, att hunden har hans hvita panna.
Så skrattar hon.
Hon har lika lätt för att skratta som för att gråta.
Det har hon ärft efter far.
Hur har »det» kommit?
Det, som hon ej törs nämna vid namn.
»Det» har visst kommit som daggen till gräset, som färgen till rosen, som sötman till bäret, omärkligt och ljuft, utan att anmäla sig på förhand.
Det är ju också detsamma hur »det» kom och hvad »det» är.
Vare sig det är godt eller ondt, ljuft eller ledt, så är »det» det förbjudna, det, som aldrig skulle finnas till.
»Det» gör henne ängslig, syndfull, olycklig.
»Det» är hvad hon aldrig mer vill tänka på.
»Det» är hvad som skall ryckas bort och kastas ut, och dock är det intet, som kan gripas och fångas.
Hon stänger till sig för »det», och in kommer det likafullt.
»Det» drifver undan blodet i ådrorna och flyter fram där, drifver tankarna ur hjärnan och regerar där, dansar fram genom nerverna och dallrar ända ute i fingerspetsarna.
Det finnes öfverallt inom henne, så att om hon kunnat taga bort allt hvad kroppen eljes bestod af och lämnat kvar »det», så skulle det lämnat ett fullt aftryck af henne.
Och ändå var »det» intet.
Aldrig vill hon tänka på »det», och ständigt måste hon tänka på »det».
Hur har hon blifvit så dålig.
Och så rannsakar hon och undrar hur »det» kom.
Ack dununge, ack ängsull!
Hur mjuka äro ej våra sinnen och hur lätt väckta våra hjärtan!
Hon var säker på att »det» ej kommit vid frukosten, alldeles säkert icke vid frukosten.
Då hade hon bara varit rädd och blyg.
Hon hade råkat i sådan själsskakning, då hon kom ned till frukosten och ej fann Maurits, bara patron Teodor och bergsrådinnan.
Det hade ju bara varit klokt af Maurits, att han gått på jakt, fast det var otänkbart att finna ut hvad han jagade så där vid midsommartiden, som också bergsrådinnan anmärkte.
Men han visste förstås, att han gjorde bäst att hålla sig undan för onkel några timmar, tills denne blef god igen.
Han kunde ju rakt inte tänka sig, att hon var så blyg, inte att hon nära nog svimmat, då hon funnit honom borta och sig själf lämnad ensam med onkel och bergsrådinnan.
Maurits hade aldrig varit blyg.
Han visste ej hvad det var för en plåga.
Den frukosten, den frukosten!
Onkel hade till en början frågat bergsrådinnan, om hon hört berättelsen om Sigrid den fagra.
Han frågade icke dunungen, och hon skulle inte heller mäktat svara.
Bergsrådinnan kände godt till historien, men han berättade den i alla fall.
Då kom Anne-Marie ihåg, att Maurits skrattat åt onkel, därför att han i hela sitt hus blott hade två böcker, och dessa voro Afzelii sagohäfder och Nösselts allmänna historia för fruntimmer.
»Men dem kan han också,» hade Maurits sagt.
Anne-Marie hade funnit historien vacker, hon.
Hon tyckte om detta, att Bengt Lagman lät sy pärlor öfver vadmalsvåden.
Maurits för sig, hur kungligt stolt han skulle sett ut, då han befallt fram pärlorna.
Detta var just en sak, som Maurits kunnat göra.
Men då onkel kommit dit i berättelsen, där det omtalas, att Bengt Lagman drog till skogs för att undvika mötet med sin vrede broder och i stället lät sin unga hustru möta stormen, då blef meningen så tydligt den, att onkel förstod, att Maurits gått på jakt för att undvika hans vrede, och att han visste hur hon satt och tänkte på att vinna honom.