Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty mitt drama begyntes med hjeltens barndom och slutade med hans död, innefattande en tid af omkring 700 år.
Scenen spelade efterhand i nästan alla länder i Asien; från Nimrus, hjeltens borg, förflyttades den till Persiens hufvudstad, och derefter ömsevis till Turan (Tatariet), Arabien, Indien och China.
Vidare fanns der väl en sammanhängande händelse, men ingen genomförd handling, ingen inveckling, ingen utveckling, emedan hjelten genomlefde sju eller åtta generationer.
Detta fel, hvilket jag icke kunde afhjelpa, låg i sjelfva hjeltediktens natur, som är: en liten afsliten kedja ur Ödets oändeliga: då deremot sorgespelet åter är en concentrisk framställning af stora menniskors högsta lifs-momenter.
Men om detta och om mycket, som jag sedermera inhämtat af Vesterlandets skrifter, hade jag då för tiden ingen aning: utan trodde helt enfaldigt, att skillnaden emellan egentliga hjeltedikten och skådespelet berodde derpå, att i den förra berättade författaren och i det senare måste hjeltarne sjelfve genom sitt eget tal framskjuta handlingen.
I persiska litteraturen, så vidt den var mig bekant, hade jag aldrig funnit någon dramatisk författare: af den rika forn-indiska, såg jag under gårdagsfesten ett skådespel af den oöfverträfflige Kalidas i en persisk öfversättning för första gången uppföras, och om de europeiska hade jag tydligtvis intet slags begrepp.
Men österländningen gör af sina skalder helt andra fordringar: hvad som felas deras dikter af symetri, rundning, af fulländade och till ett enda mål sammanstämmande delar, af charaktersskillringar och till hjertat ömt talande drag måste ersättas genom vidden, omfattningen, storheten af det hela och en frigifven fantasies djerfva, förtrollande skapelser.
Jag bekänner, att jag gerna för läsaren skulle vilja framlägga utkastet till min dramatiska rikskrönika.
Men den är alltför lång, och ofta finna ej läsarne samma behag för ett arbete, som författaren sjelf.
Jag vill således åtnöja mig att blott nämna, att det hela slutades med en epilog, hvaruti jag likväl icke hade någon del, utan som var ett vilkor för hofskaldernes biträde.
Icke blott de redan i stycket döda hjeltarne, utan äfven Dsjemschid, Feridun, Iskender och flera stora konungar från en senare tid, hvar och en utmärkt genom egna sinnebilder och insignier, framträda till den lefvande Schahens thron, uppläsa svulstiga
verser till hans beröm, hylla honom såsom enda rättmätig arfvinge af deras thron och öfverlemna till honom Direfsch Kiaveijani, eller den gamla konungafanan.
Vid glansen af det heliga riksbaneret skynda alla folkslag, som från ålder erkänt Iranska spiran, att frambära tecken af sin undergifvenhet: först den nu herrskande konungen i VestPersien, som frivilligt afsäger sig sina stater; efter honom Araber, Inder och flera Tatariska stammar.
Från främmande hof, från kejsarne i Rumestan 21, Kitaj 22 och från sköldmön Compania 23 ankomma sändebud som begära hans skydd och vänskap och för hans fötter nedlägga skänker, hvar och en af sitt eget lands alster.
Och på det ingenting måtte felas i den ärekrönte monarchens pris, samla sig omkring hans thron elementernas Andar, Feer, Trollkarlar, som hylla hans öfvervälde och lofva honom en tusenårig regering.
Verkan af detta besynnerliga hjeltespel öfverträffade vida allt mitt hopp.
Ehuru dess uppförande varade mer än halfva dagen, betraktade Schahen det icke allenast med den mest spända uppmärksamhet, utan äfven med en sådan förtjusning, att han flera gånger uppstod och öfverljudt gaf sitt bifall tillkänna.
De öfrige åskådarne delade denna enthusiasm och min far sade mig efteråt att han sjelf haft roligt; icke blott derför att hans herre haft roligt; utan äfven emedan de täta äfventyren, omvexlingen af så många uppträden, stojet och gnyet, prakten och skimret af så många processioner, krigshärar, fältslag och hyllningar, äfvensom åsynen af så många olika folkslags drägter och seder gjort honom en verklig förnöjelse.
Visserligen skulle en kännare af forntiden haft mycket att anmärka vid mina utländska ålderdoms-costumer, vid hvilka jag dock haft någon ledning af målningarna i Schahens praktexemplar af Firdusi, hvilket jag för ett diktadt ändamål fått låna; men en sådan kännare fanns ej bland de närvarande.
Likaså märkte ingen, utom jag sjelf, huru svagt åtskilliga af dessa olikartade scener voro sammanbundna, så att jag ofta måste hjelpa mig med ett slags Prolocutor, som vid öppnandet af en ny akt, måste förtälja hvad som på sex, åtta eller tio år sedan sist förefallit.
Schahen betygade min far sitt högsta välbehag öfver det nya och sinnrika nöje han förskaffat honom, och, sedan han gjort sig underrättad om uppfinnaren till denna lustbarhet, belönte han på stället frikostigt alla, som deruti tagit någon betydlig del.
Isynnerhet funno de fyra hofskalderne rik anledning att prisa det kongliga ädelmodet.
Mig belönade han endast med en handtryckning, och jag tackade honom inom mig för denna utmärkande granlagenhet.
Hade icke de band redan varit knutna, som förenade mig med Fatme, sannolikt hade jag kunnat begagna denna gynnande sinnestämning, för att för alltid befria mig derifrån.
Den skugga af missnöje, som Schahen syntes hysa emot mig allt sedan den olyckliga förmälningsqvällen, hade helt och hållit försvunnit, och den gamla förtroligheten syntes med starka steg börja återvända.
Konungen var hela aftonen vid det muntraste lynne; han drack ansenligt, tvingade äfven mig att dricka mer än vanligt och sköt skämtande en vinpokal åt min far.
– Du är Hadschi 24, Ibrahim, men på din sons bröllopsdag – ty i dag fira vi hans egentliga förmälningsfest – kunde du väl tömma en bägare Schiraz!
Du vet, att våra bästa skriftlärde uttyda förbudet så, att de troende icke rentaf nekas smaka vin, endast de ej dricka det till öfverflöd.
– Min far bleknade och svettdropparna stodo honom i pannan.
– Konungen blef varse hans ångest och fortfor leende: jag märker, Ibrahim, att du vill blifva saligare än vi.
Gerna vill du stå väl hos Propheten, men också icke stöta din herre.
Dock jag är ingen Abbas II, som tre gånger lät afsätta sin vizir, för det han ej ville dricka vin.
– Derefter började han skämta öfver mitt besynnerliga bröllopp, uppmuntrade alla att dricka, och lät för sig sjunga glättiga visor.
Denna afton hade jag sjelf rönt prof af den så ofta omtalade författar-kärleken.
Jag hade sjelf, under uppförandet af skådespelet, funnit mig så road; man hade öfverhopat mig med så mycket smicker och så många loford, att jag råkade i det bästa lynne i verlden, och knapt kom ihåg, att jag just denna qväll skulle taga en hustru, som jag icke älskade, som säkert skulle använda hela sin makt för att plåga mig: jag drack, och aldrig hade vinet smakat mig bättre; jag deltog emot min vana i den högljudda sällskapsglädjen, och aldrig hade jag, alltsedan förlusten af Fanny, tillbragt en mera förnöjd dag.
Sent på natten uppbröt sällskapet.
Man följde mig under skratt och med alla de mestadels osmakliga, sjelf-uppfundna eller från fäderna ärfda, infall, som i alla länder brudgummar hafva att uthärda, ända till porten af det hus, som var utsedt till min nya boning.
Då jag inkom i rummet, fann jag min maka inslumrad, halfliggande på divanen.
Berusad af vinet, hade jag helt och hållit förgätit min Fanny, eller rättare:
Fanny och min nu varande gemål hade så sammansmält i min fantasi, att jag tyckte mig se sjelfva den dyra förlorade, och att jag tyckte mig blott behöfva upplyfta slöjan, för att återfinna det ljufva älskade anletet.
Öfverväldigad af dessa känslor störtade jag i Fatmes armar, häftigt fattande duken, som betäckte hennes ansigte.
Öfverraskad, förskräckt, vredgad, men ännu beslöjad, uppsprang den vaknade Fatme.
Tillbaka, förmätne! ropade hon, och en rikt med juveler besatt dolk blixtrade i hennes hand.
Det är icke så man nalkas furstinnor: lär, att man har gifvit dem vapen, för att skydda sig för förolämpningar.
Stolt, befallande, hotande, lik en vredgad gudinna, stod hon framför mig, och de tredubbla slöjor, som gömde hennes hufvud, gåfvo denna anblick ett eget slags ryslighet.
Huru mild, huru ljuf och saktmodig var icke deremot min Fanny!
Den okändas vext var mera hög, mera majestätisk, men dock erinrade den, till min stora saknad, om den lätthet och de smidiga behag, som hvarje Fannys rörelse spridde.
Redan vid prinsessans första ord hade min tjusande villa förskingrat sig; redan första utbrottet af hennes vrede återkallade i mitt minne den förlorade, och vid den tysta jemförelsen mellan seralj-drottningen och det oskyldiga natur-barnet, samlade sig kring mitt hjerta en omätlig smärta, som, lik en pressad luftström, sökte sig utbrott genom en framstörtande tåre-flod.
– Sköna, dyrkansvärda furstinna, ropade jag, kastande mig för hennes fötter; förlåt en olycklig, som icke vet hvad han gör; förlåt en vansinnig, som vid glansen af din närvaro, fastän en hatfull sky af linne öfverhöljer ditt ansigte, glömmer allt, till och med sig sjelf!
Om min första djerfva helsning förolämpat dig, så må du försonas, då jag för evigt afsäger mig alla anspråk på en makes namn och rättigheter.
Denna hand, och detta hjerta tillhör redan en annan.
Om du förtörnas af denna bekännelse, så sänk den höjda dolken i mitt bröst.
Men om du blifvit ryckt från en älskad fader och en öm moder; om du kanhända redan ägt en älskare, som nu begråter din bortgång, så svär jag vid Propheten, att återföra dig till dina sörjande anhörige, ditt fädernesland må än ligga fjerran bakom hafven.
Prinsessa! mitt lif och mitt lifs lycksalighet är i dina händer: du må besluta öfver mina öden, huru dig täckes, men mina föresatser kunna icke förändras.
Fatme gömde dolken i sitt bröst, nedsatte sig åter och befallte mig med en ljufhet, hvilken jag ej väntat att finna hos denna nyss så stränga och trotsande röst, att intaga ett rum bredvid hennes sida.
Rustan, fortfor hon under det jag kysste hennes hand: dina aningar hafva icke bedragit dig.
Ett besynnerligt öde har knutit vår förbindelse: vi äro makar, utan att tillhöra hvarandra.
Men detta hindrar oss ej att visa hvarandra vänskap och förtroende.
Jag vill förtälja dig mina lefnadshändelser, på det att du sedan må meddela dina, och berätta om henne som du älskar; och du skall erfara att vårt öde icke är en verkan af slumpen, utan af en högre makt, som förenar beslägtade själar.
Jag är Christen, född af armeniska föräldrar i staden Samarkand.
Min fader förstod den numera nästan öfverallt förlorade konsten att tillverka förträffliga damascener-sablar, hvilka han sålde med fördel, och hade derigenom förvärfvat sig en icke obetydlig förmögenhet.
Jag var hans enda barn.
En yngling af ett rikt hus utaf samma nation hade fattat böjelse för mig, och min far, som fann denna förbindelse ganska fördelaktig, gaf dertill villigt sitt samtycke.
Min ungdom föranledde mig dock att begära ännu ett års uppskof.
Redan var denna tid till större delen förfluten, då ett förfärligt uppror utbröt i det inre af landet.
Vår stad ägde blott en ringa besättning; allt var i oreda och förvirring; våldsverkarne skonade ingens egendom och redan väntades deras ankomst hvarje dag till vår stad, som fruktade hvad redan öfvergått invånarne i alla öfriga städer, hvilka fallit i deras händer, mord och brand, eller åtminstone en gränslös plundring.
Redan flydde de rike, och min far, hvilken ofta förut hade tänkt på, att söka sig en tillflykt i en aflägsen verldstrakt undan den förvirring och osäkerhet, som herrska i de flesta muhammedanska länder, hade efterhand förvandlat sin lilla egendom i guld och ädelstenar, hvilka han på ett säkert ställe nedgräft.
Den hotande faran påskyndade hans beslut; han ville nedsätta sig på något ställe i Indien, der han hade en bror, hvilken var köpman i staden Colombo på ön Ceilon.
Lätt var Arslam, min trolofvade, öfvertalad, att åtfölja oss; men dagen före den, som var bestämd för vår flykt, blef hans far, hvilken äfven skulle förena sina öden med våra, farligt sjuk.
Med otålighet afbidade vi hans återställande; emedlertid då sjukdomen tvertom tilltog och de upproriske redan besatt alla vägar så att endast en enda ännu var öppen, uppmanade Arslam sjelf min far och mig, att icke onödigtvis blottställa vår säkerhet, utan tvertom taga alla hans kostbarheter, så att i fall han och hans far förlorade hela deras återstående förmögenhet, det räddade ändock måtte vara tillräckligt för att trösta oss öfver det förlorade.
Min far, som fann dessa skäl ganska förnuftiga, tog afsked, utsatte Kabul till den ort, der han ville afvakta sina vänners ankomst, och begaf sig på vägen.
Med möda undkommo vi de oss från alla sidor hotande faror, för att snart falla i en större.
Vi ankommo lyckligt till Kabul, der vi en lång tid förgäfves afbidade Arslam och hans far.
Jag vet icke, genom hvilken oförsigtighet mitt ansigte offentligen blifvit sedt; men en dag infinner sig en af dessa flick-uppköpare, som, i synnerhet vid uppsättandet af en ny harem, kringsvärma landet, och befallte min far, i konungens namn, att utlefverera sin dotter.
Den gamle föll i förtviflan: han ursäktade sig, emedan han var främling, men man skrattade och bad honom icke sätta sig emot sin egen lycka, emedan han kunde göra sig säker om en hederlig årspenning, efter förhållande till den värdighet, som hans dotter kunde intaga vid hofvet.
Då alla böner, alla föreställningar voro fåfänga, lade min far alla sina skatter på bordet, besvor sina förföljare att taga alltsammans och låta oss undkomma.
Den konglige skönhets-värfvaren betraktade guldet och de vackra juvelerna med giriga ögon, upplyfte min slöja och tycktes jemföra de för hans åsyn utbredda kostbarheterna med mitt ansigte.
Redan andades åter jag och min far, då den grymme utbrast: nej, jag erhåller mer af Schahen! – och fattade mig vid handen.
Förtviflad drog min far sin sabel och förföljde honom genom dörren.
Men i förstugan stod en vakt af sex eller åtta beväpnade.
Jag tager eder till vittne, sade han, huru denne hund sätter sig emot konungens befallningar, och huru han handterar hans utskickade!
Kommen in, och sen, huru jag för konungens räkning lägger beslag på hans egendom.
– Allt motstånd var onyttigt.
Obetänksamme christne! utbrast han, då guldet låg i hans ficka och vakten drog sig tillbaka.
Jag äger full makt att illa handtera dig för ditt öfvermod, ja om jag sloge dig ihjäl, så skulle jag icke mycket äfventyra; och var viss, jag skulle äfven göra det, om du sårat mig.
Men nu är jag alldeles icke missnöjd med ditt oförstånd, ty nu tillhör mig både guldet och flickan.
Det är sant, att du kan begifva dig till hofvet och der anklaga mig, ifall du menar att jag ej till den kongliga skattkammaren skulle framlemna dessa penningar.
Men mina gynnare skola beskydda mig, ditt hufvud skulle falla och din dotter jemte dina pengar i alla fall vara förlorade.
Mellertid, som jag ej är älskare af ytterligheter, så skonar jag all din öfriga egendom – ty du måste utan tvifvel vara mycket rik, då du kan bjuda så mycket för en flicka – så vida du vill svärja vid din Gud och dina helgon, att du genast lemnar landet, för att aldrig återkomma, i hvilket fall till din och min säkerhet en tropp af mina soldater skall följa dig.
Jag bad min far öfverlemna mig åt mitt öde, som nu ej mera kunde undvikas, och blott sörja för sin egen trygghet.
Då han sjelf alltför väl insåg att här ej var mycket att välja, och då hans samvete förbjöd honom att äfventyra sin väns ombetrodda gods; aflade han änteligen den begärda eden, hvaremot den andre åter vid
Propheten lofvade honom säkerhet för sin öfriga egendom och pålitlig lejd genom hela afghaniska riket.
Rustan! jag lemnar dig att dömma med hvilka känslor min far och jag nu störtade i hvarandras armar, båda anande, att vi aldrig mer skulle återse hvarannan.
– Nog, nog, min sköna, inföll värfvarn, och fattade mig vid handen; aftorka dina tårar och följ mig!
– Du återser mig i Colombo om du någonsin kan rädda dig! snyftade min far, af hvilken min följeslagare med en smädefull artighet tog afsked.
Jag blef förd till ett hus, der redan sex eller åtta flickor voro innestängda.
Vi bevakades med största stränghet, men föröfrigt lemnades oss all uppmärksamhet och all den frihet, som i ett fängelse kan medgifvas.
Vi njöto redan en försmak af harem.
Sällan sågo vi vår meniskohandlare, som då bemötte oss med mycken höflighet, noga efterfrågade vår helsa och förmanade oss att skingra vår sorg, på det våra behagligheter ej måtte minskas, till hans och vår egen skada.
Också fann jag till min förundran, huru lätt de flesta af mina medfångar förlorade allt minne af sina fordna förhållanden; huru de rätt väl började finna sig i sin nya belägenhet samt till och med uppgöra lysande luftslott.
Då och då förökades vårt sällskap genom något nytt rof, så att vi äntligen stego till ett antal af tolf.
Då lärer vår husbonde funnit samlingen fullständig; ty vi blefvo inpackade i ett slags obeqväma korgar, hvilka par om par hängdes på en kamel, och på detta sätt fördes vi till Kandahar.
Innan vår ankomst till hufvudstaden, sade röfvaren till mig:
Här ser du ett bref från din far, hvilket jag erhållit af mitt folk som ledsagat honom, och du skall deraf finna att jag troget uppfyllt min förbindelse.
Jag öppnade det och fann med glädje, att min far vid dess författande redan befann sig vid gränsen af Indien, hvarifrån han än en gång tog det ömmaste afsked.
– Det är möjligt, fortfor min husbonde, sedan jag läst brefvet, att du kommer att intaga ett högt rum i harem och att du då skulle vilja använda din inflytelse till att hämnas, så litet skäl du än har dertill.
Svärj mig derför, att aldrig göra ett sådant försök och att aldrig nämna mitt namn och mitt förhållande till din far för någon som kunde skada mig.
Jag vägrade alldeles att aflägga en sådan ed, emedan hoppet om hämd var den enda tröst, som uppehöll mig.
Tvertom blef jag ganska glad, att se mig fruktad.
Jag vill ej heller tvinga dig, svarade mannen med en likgiltighet, som sannolikt var förställd.
Det är sant, att jag för dig väntar en lika stor belöning, som för hela troppen tillsammans.
Men hvarföre alltid gifva ifrån sig det bästa?
Vill du ej göra mig till viljes, så blir du min slafvinna, i stället för drottning i ett kongligt hof.
Din far har gifvit oss en anständig hemgift, och det är billigt att du delar den.
Visserligen hade jag i annat fall genom mina förbindelser i seraljen, kunnat på ett eller annat sätt blifva dig nyttig, och äfven då och då fortskaffa bref till och ifrån din far.
På den tiden föll mig intet tvifvel in, att den nedrige ej var sinnad att verkställa denna hotelse, och ännu tyckes det mig icke så alldeles osannolikt, emedan jag trodde mig märka, att han ej var helt och hållet känslolös för mina behag.
Men att blifva denne lömske bedragares maka, – detta föreföll mig odrägligare än allt, och jag måste således beqväma mig till den fordrade eden.
Vi blefvo aflemnade i kongliga harem, och jag har skäl att förmoda, att vår röfvare icke fann sig missnöjd med betalningen.
Innan vi dock blefvo konungen förestälda, måste vi taga undervisning i seralj-etiketten och i alla de mångfaldiga konstgrepp, som tjena till att öka fägringens retelser.
Deribland hörde äfven dans, sång och spel, hvaruti jag så mycket mindre behöfde någon undervisning, som jag redan deruti öfverträffade mina lärmästarinnor.
Konungens otålighet, mera än vår skicklighet, förkortade emedlertid lärotiden.
Den dagen kom, som ingen utan klappande hjerta väntade.
Vi togo samma morgon ett välluktande bad, begjötos med rosen-vatten och uppställdes präktigt utsirade.
Konungen lät ej länge vänta på sig, och hans uppmärksamhet föll genast på mig.
Jag erhöll i den förnämsta delen af harem en grann och rymlig boning, en talrik betjening och några af mina förra medsystrar till sällskap.
Schahen infann sig samma afton och förklarade mig sin kärlek med all den frånvaro af grannlagenhet, som inom dessa murar lärer vara bruklig.
Jag stötte honom med en afsky tillbaka, som satte honom i sådan häpnad, att han genast lemnade rummet.
Andra dagen var han mera saktmodig, och min djerfhet växte, ju mera eftergifven jag såg min konglige älskare.
Snart märkte jag att han i sjelfva verket var till sin natur blyg och försagd; de lätta segrarna i harem hade dock bortskämt honom och vant honom vid en viss oförskämdhet.
Men olyckligtvis växte småningom hans böjelse för mig; och i samma mån fördubblades hans bemödanden att vinna sitt offer: han visade sig ömsevis förtviflad, stolt, bedjande, pockande; men den fasa och den afsky, hvilken jag redan från barndomen, genom berättelser, fattat för ert barbariska sätt att älska och eröfra hjertan, tillät mig blott i honom se en tyran, som för sina omättliga begär krossade tusen bröst; om denna känsla sedermera genom vanan något mildrades, kunde jag dock aldrig betrakta hans häftiga låga för mig annat än med ett svagt medlidande, som försvann, då hans önskningar blefvo trottsiga.
Väl förutsåg jag, att dessa stormiga uppträden icke kunde blifva långvariga; men min sista räddning låg i denna dolk, hvilken öfverlemnades åt mig, då jag erhöll titel af prinsessa och det stolta namnet Nuhr Dsjehan.
Det var min fulla föresats, att i den stund jag såg allt motstånd fåfängt, störta detta gevär i den förhatliges hjerta och sedan i mitt eget.
Mellertid ankom en ny tropp novitier till harem, bland hvilka jag hörde en prisas, såsom den utomordentligaste skönhet.
Icke utan svårigheter lyckades det mig att få se henne.
Det var en ung flicka från Georgien vid namn Valida, och knapt hade jag sett henne, förrän jag på henne byggde allt mitt hopp, att få henne upptagen bland mina sällskaps-fruntimmer.
Det lyckades mig.
Jag gaf henne sjelf undervisning i sång och citter spel; och jag använde allt mitt bemödande att på henne öfverflytta mina små talenter och alla de nyförvärfvade konstgrepp, hvilka jag för egen räkning ej ville använda.
Valida ägde endast en önskan: den att behaga sin herre, och då hon engång måste tillbringa sitt lif inom dessa murar; så var det icke underligt, om hon, liksom hennes öfriga medsystrar, der ville spela första rolen.
Men Schahen, endast sysselsatt med mig, vägrade att se andra skönheter.
Jag föranstaltade då, att han öfverraskade oss, under det vi tillsammans söngo och spelte.
Vi fortsatte musiken, utan att låtsa märka hans ankomst och jag skådade med hemligt nöje, huru han med välbehag betraktade den vackra Georgiskan.
På de frågor, som konungen gjorde mig om henne, förstod jag att gifva sådana svar, som endast mer väckte hans uppmärksamhet.
Innan kort erhöll äfven Valida en egen boning och en talrik betjening: min list hade lyckats; men ett inträffade dock, som jag icke hade förutsedt.
Schahen förälskade sig väl i henne, men han ville derför icke uppoffra mig.
Den unga Georgiskan kände min belägenhet, och då hon jemförde Schahens flyktiga böjelser för sina fordna älskarinnor med den häftiga och långvariga låga han bar för mig, begrep hon, att en lätt seger icke skulle fängsla den kongliga älskaren.
Hon vågade taga mig till mönster, och hade det nöjet att se sin ståndaktighet krönt med en lika verkan.
Snart intog hon i sin herres hjerta ett rum bredvid mig; hon erhöll samma anseende och titel som jag, så att detta zehana nu hade tvenne solar.
Nu gick hon längre, och begagnade en gynnande stund, för att förklara, att hon aldrig kunde herrska öfver ett deladt hjerta, och fordrade mitt aflägsnande från seraljen såsom ett nödvändigt vilkor för offret af sig sjelf.
Men derom ville vår beherrskare alldeles icke höra talas; han påstod att ett kongligt hjerta hade rum för tvenne skönheter, och kunde med möda hindras ifrån att straffa dem, som tillåtit henne att komma i mitt sällskap, hvarigenom hon inhemtat dessa nya och förhatliga grundsatser.
Men natten är långt framliden och jag vill skona både dig och mig sjelf från en vidlyftig skillring af dessa pinsamma uppträden.
Ännu stodo, oaktadt alla våra ränkor, sakerna i alldeles samma skick, och vi fruktade hvarje ögonblick att vår älskare skulle tröttna vid vårt motstånd, förvandla sig till en tyran, då han föll i denna långvariga sjukdom, som föranlät hans och vår flyttning till detta land.
Snart trängde äfven till våra murar ryktet om dig och ditt förunderliga förhållande till Schahen: man beskref dig såsom en ädel men besynnerlig yngling, och hvad som än mer behagade mig, såsom en afgjord fruntimmers-hatare.