Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När Ståndsgrundsatsen blifvit rådande, och de medborgare, som hittills icke (varit representerade, hädanefter skulle det varda; så uppstod främst frågan, hvilketdera som var rikligast, antingen att bibehålla de 4 gamla Stånden, och af nykomlingarne bilda ett femte, eller att fördela desse på några af de gamla Stånden, eller på dem alla.
Man valde den förra utvägen, hvilket icke var något nytt påfund, utan en grund lagd af förliden riksdags Ständer ; Den 12 Mars f. m. 177 fler; ty 3 Stånd förklarade sig då för uppkomsten af ett 5:te.
Utsk. hade således redman på förhand en gilltig ledning gifven för sitt handlingssätt.
Återstår att undersöka, huruvida Utsk. gjorde rätt att följa denna ledning?
Om nykomlingarne skolat inympas på något af de gamla Stånden, på hvilka skulle det då hafva skett?
Om Adeln t. ex. skolat bland sig emottaga de ofrälse embetsmännen, ulan att fa större andel i representationen, änden fjerdedel Ståndet förut ägde; så hade dess representationsrätt naturligtvis blifvit förminskad.
Likaså hade det förhållit sig med BondeSt., om det hade måst på samma villkor emottaga ofrälse fastighetsägare på landet.
Troligen hade sådant mött desto större motstånd, som åtskilliga af BondeSt:s ledamöter icke ens funnits belåtne med den {alel i representationen, som detta Stånd redan äger, utan önskat få en ännu större andel.
Hade man åter försökt att inflytta förenämnde orepresenterade medborgare på något af de andre Stånden, så hade missnöjet deröfver förmodligen blifvit ännu större, och det med fog, emedan deras yrken äro olika med Preste- och BorgareStms.
Adeln fått emottaga alla ofrälse embetsman, samt BondeSt. alla ofrälse fastighetsägare på landet, men Pi •csteSt. blott lärare vid undervisningsverken , och några få enstaka lärde, samt BorgareSt. blott ofrälse husägare i städerna, jemte sådana idkare af borgerlig näring, som ej äro borgare; så skulle tillökningen i de sistnämnde Stånden blifvit alltför ringa, i jemförelse med dem, som Adeln och BondeSt. erhållit.
Följden hade då troligen blifvit, antingen att hvarldera af de sistnämnda Stånden för sig begärt mera än j af representationen, eller ock alt ofrälse embetsman och landtmän erhållit en i förhållande till deras antal och förmögenhet alltför ringa del i representationen.
Tvisterna mellan de gamla Stånden om sättet och proportionen för nykomlingarnes emottagande hade då förmodligen blifvit så långvariga och svåra att bilägga, alt det största skälet för representationens ombildning, eller inrymmandet deri af de orepresenterade medlemmar i samhället, hvilka genom sin bildning, sin fosterlandskärlek och sin förmögenhet såvål förtjenar att såsom riksdagsmän verka på fäderneslandets öden, skulle hafva blifvit i högsta måtto motverkadt.
Jag anser följaktligen det hafva ur denna synpunkt varit väl betänkt af Consl.Utsk. att icke vilja upplösa eller hufvudsakligen rubba de gamla Stånden, utan låta dem beslå, under det man gifvit rum för ett nytt 5:te Stånd.
För riktigheten att så göra, talar äfven ett annat förhållande.
Om nykomlingarne skolat inympas pä något, eller några af de gamla Stånden; så skulle de hafva dilkommil antingen lill större, lika eller mindre antal, än de gamla ledamöterne utgjorde.
I Irsta händelsen skulle nykomlingarnes bestämda öfvervigt hafva, medfört en gifven vägran till deras mottagande.
Detsamma skulle utan tvifvel blifvit händelsen, om man velat gifva nykomlingarne ett lika antal; ty hvarje ny kraft vill göra sig gällande, och uppträder derföre med ett eftertryck, som vanligen gifver öfvervigt, när antalet är lika å ömse sider.
Men antagom, alt man 8 H. 23 178 Den 12 Mars f. ra. vöre å dem begge lika ifrig att visa eller begagna sin makt; så skulle ett så lika söndradt
Stånd förlama sitt inflytande, emedan dess beslut komme att strida mot hvarandra, alltefter som den atlagde sedeln minskade rösternas antal på den ena sidan oell lcmnade öfvervigten åt den motsatta.
Blefve nykomlingarne så spridda på de gamla Stånden, att de, inom livarldera, befunnes till antalet underlägsna; så skulle de, utan tvifvel, blifva missnöjda öfver sin obetydlighet, och af denna känsla uppmanas att, inom h vartdera Ståndet för sig, uppträda såsom opposition både mot dess gamla beståndsdelar, och det bestående i allmänhet.
Ett jäsningsämne af stor betydenhet vore derigenom inkastadt i alla Stånd, emedan inom hvarje sådant alltid finnes en mängd ledamöter af obestämda tänkesätt, hvilka ej så noga veta hvad de vilja, men som, för att gifva sig anseende af omdömesförmåga och förbättringslust, hafva en naturlig fallenhet att, vid hvarje brytning, öfvergå på den klandrande sidan.
Vi håfve redan sett hvad 5 ledamöter af nytt slag inom ett af RiksSt:n verkat på det liofaldiga antalet af de äldre beståndsdelarne.
Vill man deraf sluta lill nykomlingarnes verkan inom de öfriga Stånden; så borde man, hellre än att försvaga och oroa de gamla genom nykomlingarnes inympning, låta de sednare utgöra ett nytt, men med de äldre jemnlikt
Stånd för sig, hvarmed de ock utan tvifvel skulle sjclfve finna sig bäst belåtne, emedan de eljest skulle anse sig såsom inhysingar, dem man, på ett eller annat sätt, inqvarterat hos de öfriga Stånden.
Det säges, att man icke må hafva 5 Stånd, emedan sådant försvårar riksdagsärendernes fortgång.
Då man redan haft nog bryderi med 4 Stånd, hvarföre skall man göra saken värre genom tillägg af ett 5:te, eller såsom det heter, af 5:te hjulet under vagnen?
För att först hålla mig vid bilden af delta hjul, får jag erinra derom, att det icke är hjulens mängd, sorn hindrar farten.
Angvagnar, på hvilka åtskilliga af Husets ledamöter torde hafva farit, begagna 6 hjul, och gå ändock fortare än alla andra.
Saken beror, mine Hrr, icke på Ståndens mängd, ty dessa skulle efter Utsk:s förslag hufvudsakligen utgöra valclasser, utan på sammansättningens riktighet för öfrigt.
Hvad som för närvarande förorsakar största svårigheten, är, att alla ärenden behandlas på 4 särskilda rum, och alt livarldera af de nu befintliga Stånden äger samma rätt att i sisla hand afgöra hvarje mål, hvadan man med skäl kan säga, att vi uti Sverige hafva ett enkammarsystem, faslän vi äro fördelade på 4 rum.
Med tvåkammarsystem förstås, enligt den mening, som jag tror allestädes vara antagen, en nationalförsamling, indelad på 2:ne kamrar, af hvilka den ena granskar hvad den andra har beslulat.
Genom en sådan inrättning, om hvilkens stiftande de fleste nu synas vara ense, uppkommer först och främst en fullkomligare utredning och behandling af hvarje ämne, än som kan ske, när man på 4 särskilda rum samtidigt afhandlar samma sak, utan att höra hvarandra och utan att veta hvilka beslut ena eller andra Ståndet redan derom fattat; genom fördelning på 2:ne kamrar förekommas öf - Don 12 Mars f. m. 17!) verilningar, härledda af fruktan, harm, ögonblicklig hänförelse och allahanda menskliga lidelser.
Om nu de 5 Sländen indelas i 2:ne kamrar, och man här går tillväga på samma sätt, som i andra med representationer försedda länder, nemi. att den yngre kammarens ledamöter öfverlägga samfäldt och meddela sina beslut åt den andra kammaren innan hans ledamöter taga saken i öfvervägande, så hör man hoppas att komma icke blott till den närmaste inbördes öfverensstämmelse i beslut, ulan äfven till den bästa behandling och största ^säkerhet mot förhastanden.
Men, säger Hr Akerman, när man är ense om 2:ne kamrar, hvartill behöfvas desse Stånd, hvilkas namn redan är förhatligt?
Det är ju tillräckligt, alt man har classer, att hvarje sådan väljer riksdagsmän för sin del, samt att alla desse classers utvalde tillsammans utgöra de båda kamrarnes medlemmar?
Men det är en betydlig skillnad mellan stånd och dass.
För att visa den, torde jag få begagna en liknelse, som i bast faller mig in.
Ståndet i lagstiftningen motsvarar en balk i lagen, classen ett capitel, och hvarje riksdagsman en paragraf.
Dessa äro de 3:ne väsendtliga nnderafdelningar, som böra linnas i hvarje Corporation.
Om det blott vore classer, som utgjorde valmän till representationen, hvad blefve följden ?
Om L ex. en kammare skulle (inna för godt alt säga: bär linnes en valclass, som heter officerare af sjöförsvaret; desse Hrr taga sig en viss myndighet och äro förmätna nog att vilja bibehålla stora Holtan, när vi blott vilje hafva en skärgårdsflotta.
Sådant anstår dem icke; må vi ej utesluta dem?
Vi äro nog många och kloka ändock dem förutan.
Jo väl! —Nu säges visserligen i Hr Åkermans förslag, att ingen valclass må tillintetgöras utan sitt samtycke.
Vill lian lefva, så kan han försvara sig.
Men detta går lamare och sämre, när classens ledamöter utgöras af få personer, å hvilka ömsom hot, eller belöningar eller båda gemensamt kunna användas; ty det är möjligt, alt både regeringen och representationens öfriga ledamöter slå sig tillsammans, för alt utesluta en viss dass.
Om detta förfarande begagnas emot den ena classen efter den andra, under det att nya ledamöter i stället intagas; så kan representationen snart nog utgöras af andra beståndsdelar, och likväl sakna de personer lion behöfde för att kunna vederbörligen fullgöra sina åligganden.
Är det åter ett
Stånd, som skall gifva sitt samtycke till uteslutande af någon derunder hörande dass, sä är det en stor Corporation, det är |:del af den gamla representationen, eller ^:del efter det nya förslaget.
Det går icke så lätt att locka eller truga ett Stånd lill sina rättigheters afträdande.
Tron J, mine
Hrr, att Adeln eller PresteSt., eller hvilket Stånd som helst, skulle hafva kunnat försvara sina rättigheter såsom de gjort, om deras ledamöter blott hade röstat såsom fåtaliga, underordnade classer?
Man hade, under det långvariga ropet emot dem, utan tvifvel upplöst dem så småningom, den ena efter den andra, och sålunda tillintetgjort de grundvalar, pä hvilka sjelfva representationen hvilar.
Det är för beståndets skull, som Stånden måste linnas.
Det skall gifvas sam - 180 Den 12 Mars f. m. manhållningar af större corporalioner, på det att classerne icke måtte gå under.
Om man än medgifver, att särskilda Stånd måste finnas för att upprätthålla representationens beståndsdelar; så invänder man dock, att den fördelning, mellan kamrarne, hvilken Utsk. gjort, är oriktig, emedan det finnes alldeles samma beståndsdelar i den ena kammaren, som i den andra.
Den ena är således blott ett echo, en skugga af den andra ; det vore derföre bättre att flytta dem tillsammans och öppet erkänna, att man icke har mera än en kammare.
Vill man hafva 2:ne, så måste det finnas karaktersskilda elementer i hvardera, eljest tjenar fördelningen till ingentig.
— Om så vore, hvaruti bestå de nödiga karaktersskillnader?
Jo, de äro mångahanda.
Det skall företrädesvis vara ungdom i den ena och ålderdom i den andra kammaren.
Månne åtskiljandet vore förståndigt, i fall ungdomen är för yster och ålderdomen för trög?
Månne det icke är klokare, att låta de unga muntra upp de gamla, och de sednare hejda de unga?
Så har vår Herre gjort, som låtit äldre och yngre lefva tillsammans i verlden.
Man vill, att den högre bildningen, eller att de upplysta skola sitta för sig och de okunniga för sig.
Ville man likaledes åtskilja själ och kropp, så finge man väl se hvad de uträttade livar för sig.
Man yrkar vidare, att de fattige skola sitta afsöndrade från de rika.
Det är just på det sättet, som de fattiges ovilja och afund mot de rike skulle få sin rätta näring, och hvarigenom de mindre bemedlade skulle retas ali anfalla de förmögnare samt sålunda förstöra samhället.
Hvarför klagar man nu öfver de fattigare folkklassernes moraliska förderf, deras brottslighet och fiendtlighet emot samhället?
Utan tvifvel derföre, alt husbonde och tjenare äro mera skilde från hvarandra 1111, än tillförene.
Då man lagligen kände olikheten i hvars och ens
Stånd inom samhället, då lefde man närmare och bättre tillsammans, än nu, då man förer jemlikheten på tungan, men håller sig långt derifrån i sjelfva verket.
Utsk. har visserligen icke velat göra de båda kamrarne alldeles lika; ulan införa högre qvalificatinner i den äldre, dock ulan att någorledes vilja utestänga dem från den yngre kammaren.
Det skulle, efter min tanke, vara alldeles oriktigt, att organisera kamrarne så, att de befunne sig i en på förhand uppgjord strid med hvarandra, likasom hammaren mot städet.
Finnes icke då en smed, som hade satt machinen så i sina händer, att han kunde stäfja hammaren när han behagade, så blefve antingen smidesämnet förstördt, eller krossades antingen hammaren eller städet eller beggedera.
Vore det försigtigt, alt organisera en nationalrepresentation så, att detta blefve utgången?
Inom hvardera kammaren bör, såvidt jag förstår, jemnvigt införas mellan alla de väsendtliga beståndsdelarne i samhället, på det att de skiljaktiga meningarne må slitas eller biläggas i hvardera kammaren, likasom nu sker inom hvarje Utsk.
Det är icke blott i Stånden, som man nu afgör frågorna, de förberedas i Utsk:n, der medlemmar af alla Stånden sitta tillsammans.
Så tror jag att det fram - Den 12 Mars f. m. 1S1 delcs äfven borde tillgå i sjelfva kamrarne, hvardera för sig bildad af samma elementer.
Der må striden utkämpas, först i den yngre och sedan i den äldre kammaren.
Skillnaden mellan båda bör, efter min tanka, endast bestå deri, att den sednare äger alla erforderliga egenskaper i högre mått, och derigenom rättfärdigar sitt företräde att få granska den yngres beslut.
Ulsk. har hållit sig lill den egenskap, som, efter min tanka, är den väsendlligaste; nemi. en större och mognad erfarenhet, i allmänhet vitsordad genom åldern.
Vi se alla, huru våra meningar ändras från den ena riksdagen till den andra.
Hvaraf kommer det?
Jo af ökad upplysning, större erfarenhet och större betänksamhet.
Utsk. upptager äfven en större förmögenhet såsom erforderlig för inträde i den öfre kammaren, emedan förmögenhet medför den sjelfständighet och det lugn, som äfven erfordras för att pröfva allmänna ärenden.
Den högre embelsmannens ställning, den bildning, och den erfarenhet, som förvärfvas under de många år, man får genomlefva, innan man kommer på bans plats, allt sådant bör lagas i betraktande; men ingalunda så öfvervägande, sorn de ledamöter yrka, hvilka vilja uppgöra kamrar af alldeles motsatta elementer, så alt den materiella verksamhetens representanter, Borgare och Bönder, skulle sitta för sig, samt den andeliga verksamhetens representanter, Adel och Prester, afsöndrade från de förra.
Jag bestrider att detta är riktigt; och om det än vore aldrig så rätt, sä är det dock omöjligt att verkställa.
Jo derföre, mine Hrr, att vi ej kunna åsidosätta yår egen historia, som visar, alt vi aldrig hafva i Sverige haft en tväkammarbildning, utan ett enkammarsystem, der Bonden, Borgaren och Prestön haft lika mycken rätt att i sista hand afgöra hvarje fråga, som Adelsmannen, och utan alt denne ellet något Stånd varit befogadt alt granska eller underkänna hvad ett annat gjort.
— Om några af eder ville aldrig sä gerna, så vore de likväl icke i stånd, — jag vågar säga det nu, och det skall sannas på min döda mull, — att förmå något af de öfrige Stånden till erkännande af Adelns företräde i detta hänseende.
Om man gifver åt Bonde- och BorgareStm så stor andel i rösträtten, att de tillsätta den yngre kammarens fleste ledamöter, och man derefter tillåter denna yngre kammare alt välja den äldre, sä att nämnde 2:ne
Stånd på detta sätt komma att beherrska båda kamrarne; så torde de måhända medgifva några skenbara företräden åt Prester och Adel, likasom Hr Akerman gjort, men några verkeliga efterskänka de icke.
Derföre skole vi ej allenast göra hvad rätt är i sak, utan äfven undvika sådana förslag, som äro omöjliga att verkställa.
Derom erinras vi ock af grundlagen, af instructionen för Const-Utsk. och af dagliga erfarenheten.
Det har nemi. genom tidningarnes idkeliga bearbetande blifvit ett allmänt talesätt, att man skall vara en man af folket, för alt rätteligen representera det.
Hvem är nu en sådan man?
Ar det en sådan, som för sin högre bildning, sin förmögenhet, sin upphöjda ställning borde, enl.
Hr Åkermans förslag, tillhöra den äldre kammaren?
Ingalunda; de bland eder, som sitta i Utskui, lära nog hafva 182 Den 12 Mars f. m. hört Bönder eller Borgare säga: ”vi, som egentligen representera Svenska folket, vi vilja det och det”.
Denna tanka, såsom jag uppfattat den, går derpå ut, att t. ex.
Ärkebiskop Wallin, vår störste andelige skald och talare, icke representerade hvad egentligen Svenskt är, men den pappersmakare, som gjort papperet, hvarpå Wallin skref, han var en man af folket och hade rätteligen representerat Svenskheten, om han varit riksdagsman.
Frih. Berzelius är icke eller en man af folket; men väl riksdagsbonden frän den ort, der kolen brändes till Berzelii degel.
Denna tanke, ehuru förvänd han må vara, har slagit så djupa rötter, att han äfven bidrager att motverka hvarje verkligt företrädes medgifvande åt de högre samhällsclasserna, vare sig preslerliga eller adeliga representanter.
En väsendtlig omständighet, som man anmärkt emot Ulsk:s förslag, är den, att hvardera kammarens ledamöter äro lika mångaJag minnes icke 1111 alla de svåra tillvitelser, som fördenskull gjordes: förslaget var anti-europeiskt, det passade för China, men icke för oss, och förståndigt var det alldeles icke.
Emedlertid anförde en af mina politiska motståndare i går, att antalet af Adelsmän och Prester var så ringa, att de fördenskull naturligtvis borde hafva en mindre andel i representationen, än något annat Stånd.
Huru ofta hafva icke vi hört, alt BondeSt. utgör -j9ö:delar af Svenska nationen, och att det följaktligen borde hafva så mycket mera än andra medborgare att säga?
Det är ju sålunda klart att man tänker:, det är ej efter egenskaperna, utan efter antalet, sorn inflytandet bör bestämmas; de sorn hafva fleste rösterne,, böra följakteligen äga makt att göra sin mening gällande, antingen de förstå saken och hafva rätt, eller icke.
Om man nu bildade kamrarne så, alt den yngre kammaren blefve, efter utländskt mönster, flerlaligare än den äldre; så skulle det allmänna omdömet säga: som den yngre kammaren har flere riksdagsmän, än den äldre, så uttrycker den yngre kammarens röst ett större antal riksdagsmäns mening; och som desse leda sitt upphof från flere valmäns förtroende, så representera de en större andel af Svenska folket, än den äldre kammaren.
När antalet är maktens och rättens grund; så skall man rätta sig efter den talrikare yngre kammaren.
Om den äldre är djerf nog att sätta sig emot hvad den yngre eller de flesta vilja, så frågar man icke derefter; och är han likväl envis, åberopande sin grundlagliga rätt till motstånd, så kastar man honom öfverända.
Dermed är det återhållande elementet slut.
Är det till detta resultat man vill bringa representationen, så skall man organisera de båda kamrarne med olika antal.
Vill man deremot, att den äldre skall uppfylla sin återhållande bestämmelse; så böra, emedan antalet värderas högre än egenskaperna, de båda kamrarne icke blott vara sammansatte af lika många ledamöter från hvarje Stånd och hvarje dass, utan den äldre kammarens medlemmar vara talrikare.
Men då man förmodl. icke ville antaga något så ovanligt, så bör man åtminstone tillse, på sätt jag redan nämnt, att äldre kammarens ledamöter hafva högre civalificationer, så att om någon af den yu - Den 12 Mars f. m.
1S3 gre kammarens ledamot säger: jag är folkets ombud; så svarar den äldre kammarens: jag lika så; men med den skillnad, att då du är vald på försök under en riksdag, så är jag vald för flere riksdagar.
Säger den, som representerar förmögenhet: jag har 10 mantal; så svarar den andre: jag har 20; eller säger en embetsman från yngre kammaren: jag är capitaine eller öfverstelieutenant; sä svarar den öfre kammarens medlem: jag är öfverste eller general o. s. v. hela vägen igenom.
Då den yngre kammarens ledamöter sålunda se sina öfverman i den äldre kammaren, böra de hvarken förvånas eller harmas om deras förslag ogillas i den äldre- v Hr Akerman har äfven vidrört Konungens rätt att utnämna vissa riksdagsmän.
Jag har förut yttrat mig om den saken ; och vill nu blott tillägga, att det finnes gamla sätt, hvarigenom Konungen utnämner riksdagsmän, med mera fördel, än när det sker på det nya viset, genom pairers inkallande på lifstid.
Det förra sker hos oss antingen derigenom alt Konungen adlar förtjente män, och adelsmannen uppträder, om han så vill, för sin person, såsom riksdagsman; eller ock utnämner Konungen biskopar, hvilka, ej för deras personer, utan för deras embeten äro sjelfskrifne riksdagsmän.
Till adelsmän utnämner Konungen efter behag, men till biskopar endast någon af dem, som fått vederbörande presterskaps röster.
Här finnes en vidsträcktare möjlighet för Konungen att medelbart utöfva inflytande på riksdagsmäns (insättning, liknande biskoparnes utnämning, och hvilken jag en gång under förliden riksdag föreslog, nemi. alt vissa civila och militära embetsman skulle för deras beställningar vara sjelfskrifne riksdagsmän.
Nu har jag ej yrkat denna mening i Utsk., emedan hon redan rönt stort motstånd; men i mitt sinne vidhåller jag henne ännu.
Jag vill dock icke ingå i hennes utveckling, utan förhlifver vid Utsk:s förslag.
Vill man likväl, att Konungen skall kunna åt medborgare bereda inträde i representationen; så synes mig vida bättre, att det sker genom vissa, af honom utnämnda embetsmäns sjelfskrifvenhet, än genom personers kallande enkom till riksdagsmän, hvarigenom de förlora sitt inflytande både mot och med.
Men huru man vänder saken, så böra äfven af Kongl, riksdagsmän lika många sitta i hvardera kammaren, på det man aldrig må kunna säga, att den ena kammaren är mera eller mindre sjelfständig än den andra.
Man hår klandrat, att de särskilda Stånden illgöras af för många underafdelnirigar eller valclasser.
För min del anser jag det vara en hufvudsaklig förtjenst hos förslaget, alt det har så många dylika.
Innan det uppgjordes, hade jag derom haft samråd med ofrälse ståndspersoner, som gillade dem.
Hvartill skola de särskilda classerne tjena?
Jo till säkerhet derom, att hvarje betydlig samhällsclass af orepresenterade ståndspersoner och andra medborgare mätte få sina behöriga målsmän.
Sålunda är bland de förra upptagen en dass för de egentligen lagfarne, en dass för civile förvaltande embetsmän, en för landtofficerare, en för sjöofficerare o. s. v. Det kunde eljest hända, att representanter för 184 Den 12 Mars f. m. något stort samhällsintresse, t. ex. landtförsvaret, klefve tillfälligtvis eller med flit uteslutne.
Det liar handt i Norrige, hvarest sjöförsvaret står främst, atl detta, under de manga storting, som ägt rum sedan conslitulionens stiftande, varit minst eller alldeles icke representeradt.
Sådant kan för det. allmänna bästa leda till skadliga följder.
Derför måste man, på säll jag i går yttrade, föranstalta, att det finnes icke blott kunnige målsmän för hvarje samhällsintresse, ulan äfven sådane, som hafva nit för detsamma, och dertill hörer att befinna sig i utöfning af det yrke, hvars målsman man är.
Sådant gäller lika om alla Stånd.
Det må icke bero på en tillfällighet om några skollärare eller comministrar komma såsom representanter till PresteSt. o. s. v. Alla, som hittills haft representationsrätt, eller som böra fä den hädanefter, skola med säkerhet finnas i den nya representationen.
Man säger, alt derigenom uppkommer en alltför stor mängd af valkretsar.
Det är ingalunda förhållandet, ty desse blifva, i alla fall, ej fiore än riksdagsmännen, ehuru mati väljer dem.
Valkretsar efter olika yrken skulle i detta hänseende lika litel göra någon oreda, som de särskilda embetskretsarne under hvarje
Statsdepartement åstadkomma någon sådan i statsförvaltningen.
Rogementernas stånd är olika med bålsmanshållets; uppbördskrelsarne olika med de presterliga contracton o. s. v. Hvarje embetskrets rättas efter de särskilda förhållanden, som derpå verka.
Likaså mäste förhållas med valkretsarne för riksdagsmän.
De personer, som skulle utgöra dem, och hvilkas rätt är i fråga, skulle tvifvelsutan icke finna sig besvärade af sammanträden med sina embetsbroder, med hvilka de ändock stå i ständig beröring.
Den sista väsendtliga anmärkn., som man gjort emot Ulsk:s förslag, är den, att ett Utsk:s bildande nästan för hvarje särskildt Statsdepartement vore oriktigt.
Vid denna anmärknings besvarande vill jag icke tala om Const.Ulsk. eller LagUt-k, hvilka skulle komma att blifva lika som förut.
Men vi hafva ett SlatsUlsk., som skall sysselsätta sig med allting, emedan penningar lill allting behöfvas.