Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Regeringen har uttryckt detta genom följande ord: »att icke i annat fall kunna derför straffas, än om en i stadgad ordning utsedd jury eller nämnd pröfvat* innehållet vara stridande mot nämnde lag.»
Dessa ord finnas icke nu i Reg.F.-n.
Hvad är det då som Regeringen gjort?
Hon har uttalat, att en tryckfrihetslag bör till sina bestämmelser vara af civil lags natur; att så verkligen de facto är förhållandet, kan ej rimligen nekas, ehuru förändringar i densamma fordra 4 Stånds enhälliga beslut, hvilket förhållande ger förordnm egenskap af grundlag.
Den förste talaren, som här upträdt i denna fråga, har tydligen erkänt detta.
I tryckfriheten ligger en helig rättighet; men denna rättighet kan missbrukas, och tryckfrihetslagen skall derföre innehålla straff för dessa missbruk.
Denna del af tryckfrihetslagen måtte väl äga samma natur som allmän brottmålslag.
Allmänna lagen föreskrifver, att jag icke får häda Gud; den förbjuder mig att förneka den rena evangeliska läran; den förbjuder mig att våldföra mig på Konungens person o. s. v., och för alla dessa brott stadgar den straff.
Med samma straff beläggas också dessa brott i tryckfrihetslagen, då de utöfvas i tryck, och denna lag hänvisar också till den allmänna och dess straffbestämmelser.
Man lägger så omätlig vigt på att denna tryckfrihet icke skall kunna förändras utan 4 Stånds beslut; finnes det likväl någon som tror att icke våra lif, vårära och vårt gods äro tillräckligt skyddade genom civil-lagen, hvilken dock af Konung och tre Stånd kan förändras.
Jag skattar tryckfriheten i vårt land lika högt som någon annan, och jag anser den i våra seder, våra bruk och våra hjortan vara så rotfästad, mine Hrr, att hos oss det förhållande är otänkbart, att tre Stånd skulle vilja upbäfva densamma.
Det var med glädje jag under föreg:de Riksdagen såg detta förslag framkomma; jag biträdde det då och är Regeringen tacksam för detsamma.
Jag instämmer helt och hållet i de premisser, som af den förste värde talaren blifvit upslälide; men jag kommer icke till samma resultat som han.
Jag gillar förslaget, emedan jag anser det vara godt samt instämmer uti K.
M:s yttrande uti Dess Propos. , att det. skulle vara ett sätt, hvarigenom Konung och Ständer lättare skulle kunna samverka för att hindra de missbruk af tryckfriheten, som hos vår press så ofta äga rum.
Men jag kan icke, på sätt den förste värde talaren yttrat, finna att Regeringen begått ett så stort misstag, sorn han och många med honom beskyllt henne för, att man derpå skall kunna grunda ett afslag.
Lika med honom hade jag visserligen önskat att Regeringen, å sin sida, hade framställt ett förslag, hvarigenom
Ständerna hade erhållit kännedom om hvarthän man syftade; men jag medgifver ingalunda, att Regeringen i detta fall gifvit något löfte.
Regeringen har i sin Den 13 December f. m. 609 sin Propos. sagt, »att önskan att hämma de ifrågavaride missbruken »vore allmän, och att Regeringen ville gå denna allmänna önskan »till mötes,» till följd hvaraf hon just framlagt det förslag, som i dag är under öfverläggning.
Att något förslag till special-lag icke jemväl blifvit framstäldt, kan för mig icke utgöra något skäl att förkasta det förevar:de förslaget.
Jag fäster mig icke vid hvad den Regering, som i närvarjde ögonblick styr Sveriges Rike, i denna del gör eller försummar, och vi kunna i morgon, om Gud vill, hafva en annan ; men jag fäster mig vid andan af våra grundlagar, och jag är öfvertygad om att hvad helst som i denna fråga göres, vare sig från Regeringens eller från representationens sida, skall dock tryckfriheten varda beståndande.
Man fäster så mycken vigt vid att 4 Stånd och icke 3 skola bestämma om minsta fråga rörande tryckfriheten.
Men, mine Hrr, om den dag, mot all förmodan, skulle inträffa, då Svenska folkets representanter skulle se tryckfriheten något inskränkt, kunna då icke 3 Stånd göra detta lika väl som 4?
Det ligger nemi.
i 3 Stånds makt att genom stämpelafgift lägga sådana band åtminstone på tidningspressen, att dess frihet blefve nära nog omintetgjord.
Jag fruktar dock ingenting i denna väg, jag vill blott tillägga: tryckfriheten består dels af fundamentala, konstitutiva bestämmelser, dels af speciella lagbestämmelser.
De förra äro och måste vara grundlag, de sednare höra till allmän lag oeh måste i tidernas längd äfven hos oss i allo så betraktas, så vida uplysningen går framåt.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, får jag gifva tillkänna, att jag öppet förordar detta förslag, vore jag ock den enda på detta rum; och samma skäl som vid förra Riksdagen talade för mig att antaga detsamma, göra det äfven nu.
Jag befinner mig i verklig villrådighet, hvar jag skall finna den största märkvärdigheten i detta afseende, antingen i K. M:s Propos. eller i det yttrande som Gr.
Lagerbjelke nyss afgifvit.
Det förundrar mig att ordför:den för sednaste Riksdagens Const.Utsk., som tillstyrkt förslagets hvilande, nu kunnat yttra sig i en helt och hållet motsatt riktning.
Jag instämmer fullkomligt med Gr.
Lagerbjelke i de anmärkntr han gjort mot Regeringens sätt att behandla denna fråga; men jag har icke ansett det vara lämpligt att Const.Utsk:s ordfide, som tillstyrkt dess hvilande, skulle nu vara den som uttalar dessa anmärkn:r.
Efter min upfattning af grundlagen, är det Const.Utsles upgift att just genom sin mellankomst undanrödja både för representationen och Regeringen obehaget af så beskaffade öfverläggningar, som denna naturligtvis måste vara för båda parterna.
Jag hade trott, att då Const.Utsk. icke ansåg förslaget vara så fullständigt att det kunde antagas, detta Utsk. också icke bordt hafva tillstyrkt att det skulle blifva hvilande, hvarigenom så äfven icke hade skett.
Jag tror att Gr. af Ugglas begått ett misstag då han yttrat, att ett anfall blifvit riktadt mot R. och Ad:s majoritet, som vid förra Riksdagen tillstyrkte förslagets hvilande: detta hvilande berodde alldeles icke på Ad:s majoritet vid II. II.
39 filo Den 13 December t. m. detta tillfälle; ty då det var en K. Propos., som blifvit tillstyrkt af Const.Utsk., måste den hvila.
Jag kan, för min del, icke instämma i Gr.
Lagerbjelkes yttrande; jag medgifver visserligen att i grundlagen förefinnes många stadganden, som der icke förtjena en plats; men jag kan icke antaga, att det är till föga heder för grundlagen, ty jag vet icke någon g, som i detta hänseende gör sig skyldig till anmärkn.
Gr. af Ugglas har åberopat den Norska grundlagen i detta hänseende, och om den värde Gr:n kan åvägabringa att äfven vi blifva i åtnjutande af denna grundlag, och af den Norska representationen, så skall icke jag blifva den som, skall hafva något att invända mot att äfven i detta fall vår grundlag kommer att ställas i likhet med den Norska; men intill dess tror jag att det bör vara som det är.
Det har säkerligen icke undfallit Utsk., och hvad som också är lika säkert, det har icke undfallit Svenska folket, att i den K.
Propos. är nedlagd en ganska betydlig förändring i sjelfva bestämmelsen af hvad som förstås med tryckfrihet.
I nu gällande grundlag är det ett litet ord som heter »allao handlingar etc.
Detta lilla ordet »alla» är uteslutet i den K.
Proposm; och jag tror likväl att i detta ord ligger en ganska väsendtlig rättighet förvarad derutinnan alt alla handlingar och protrr skola för enhvar vara tillgängliga, blott med de undantag, som redan i grundlagen finnas stadgade, men hvilka i förslaget äro hänskjutna till den blifvande författn:n, om hvars grundprincip man icke på förhand kan göra sig så alldeles säker.
Efter det grundliga och vackra anförande, som Gr.
Posse afgifvit, är åtminstone för mig föga att tillägga.
Jag yttrar mig således utan all förmäten tanke att på något vis inverka på ett säkerligen redan i förväg inom detta hus fattadt beslut i denna frå ga, hvars utgång dessutom icke synes tvifvelaktig.
Det är i min egenskap af en bland de äldste inom denna församling, i min egenskap af en bland de högst få ännu lefvande, som måhända verksamt bidragit till möjligheten för den grundlag, under hvilken vi lefva; det är med anledn. af det namn jag bär och hvilket finnes främst tecknadt under denna grundlag, och det är till och med med anledn. af det datum, som finnes den K.
Proposm åsatt, och sorn just utvisar samma dag, som är årsdagen af denna grundlags antagande; det är af dessa anledn:r, som jag ansett mig pligtig begära, att i 11. och Ad:s prot. få nedlägga en protest mot antagandet af detta förslag.
Jag våldför i detta ögonblick min känsla, då jag undertrycker mitt omdöme öfver statsmanna-egenskaperna hos den Rådgifvare, som undertecknat den K. Propos:n, äfvensom öfver deras, hvilka antingen aktivt eller passivt befrämjat dess framgång till Ständernas afgörande.
Jag anser mig icke kunna undanhålla den för mig tillfredsställande förmodan, att 1856 års R. och Ad. säkerligen icke, vid frågan att undergräfva en af våra förnämsta grundlagsenliga rättigheter, skall vilja stå tillbaka för 1789 års Riddarhus, vid det tillfälle, då slutstenen lades till den envåldsbyggnad, som slutligen skulle utveckla sig till 1809 års pen 13 December f. m. 611 obehagliga tilldragelser, hvarigenom detta års
Ständer föranlätos att visligen, efter noggrannt öfvervägande och på goda grunder, stadga grundlags natur för den tryckfrihet, som de ansågo såsom det säkraste värn mot ett återfall till dylika förhållanden.
Jag förnyar min anhållan, att i 11. och Ad:s prot:r få antecknadt, att jag kommer att rösta mot förslaget, i händelse omröstning skulle komma i fråga.
Då Svenska folkets representanter vid 1809 års Jtiksdag, gemensamt med deras Konung, gåfvo sig en grundlag, hufvudsakligen grundad på principen af ett konstitutionelt samhälle, och då samma representanter 1812 skrefvo en tryckfrihetsförordning, hvars syfte äfven var uprättbållandet af samma princip, så hade man visserligen icke kunnat vänta sig, att vi nu, under Konung Oscars regering, skulle få se ett attentat, sådant som det förevarande, göras mot denna grundlag.
Man kunde så mycket mindre vänta något sådant, som H. M:s Hr Fader, utgången af folket, på slagfältet utgjutit sitt blod för fribetens sak.
Ingen hade väl då väntat, att så snart derefter ett så beskaffadt förslag skulle komma att framläggas för representatio nen, som det nu förevarande.
Må man derföre nu, sedan man blifvit varnad, desto kraftigare för framtiden motsätta sig dylika försök och söka bibehålla den dyrbara gåfva af förfädren, som vi uti vår tryckfrihet äga — den dyrbaraste måhända, som de lemnat oss, och utan hvilken vi snart skola uphöra att kallas frie män.
Jag önskar att detta förslag måtte begrafvas så djupt, att det aldrig mer måtte kunna återkomma i dagen.
Då jag deltagit i de rådslag, hvilkas resultat var det nu ifrågavar:de förslagets framläggande för It.
St:r, anser jag det vara min pligt, att nu med några ord yttra mig om grunden och beskaffenheten af detta förslag, äfvensom om den ställning, hvaruti jag anser att frågan t n. befinner sig.
Tvenne saker anser jag mig kunna förutsätta:
Den ena är, att ingen Svensk man finnes, som vill att sjelfva tryckfriheten skall upoffras.
Denna rättighet har blifvit så kär för hvar och en enskild, har blifvit ett så allmänt behof för hela samhället och har så sammanväxt med våra föreställningar om medborgerligt värde, att jag icke tror att det finnes någon enda, som på allvar önskar att densamma skulle försvinna; och om så vore, om i sjelfva verket någon skulle finnas som ville detta, så skall det folk, som snart ett halft århundrade åtnjutit denna rättighet, åtminstone ej godvilligt låta det ske.
Det är först genom utöfningen af en sådan rättighet som ett folk rätt klart och lifligt fattar sitt eget inre lif, och likasom känner huru dess hjerta slår.
Och jag säger ännu en gårig, om någon skulle finnas, som, oaktadt allt detta, ändock skulle önska eller åsyfta att uphäfva tryckfriheten, så tror jag att man med skäl på honom skulle kunna tillämpa hvad Talleyrand 612 Den 13 December f. m. en gSng yttrade: »det vore värre än ett brott, det vore en dumhet.»
Men i bredd med detta föreställningssätt tror jag mig äfven kunna förutsätta, att man allmänneligen skall medgifva att tryckfriheten — denna ädla rättighet — blifvit svårt missbrukad.
Enskilde hafva blifvit smädade och kränkte i sina inre, mest heliga förhållanden; medborgare hafva blifvit förfördelade i hvad som varit dem dyrbarast: sin heder och sitt anseende; embetsman, myndigheter och Regering hafva ofta blifvit på ett försåtligt sätt angripne och misstänkte för afsigter, som icke funnits; och hvad som är värre än allt detta: de grundsatser, på hvilka religion och samhälle hvila, och som utgöra det yttersta stödet för enskild lycka, likasom för allmän sedlighet och ordning, hafva oförsynt, genom hånets, gycklets och förvillelsens vapen blifvit undergräfda.
Och hur har det kunnat vara annorlunda med en tryckfrihetslag, så bristfällig som den närvarande?
Hvem kan försvara en mängd af dess vigtigaste bestämmelser?
Ar det icke t. ex. otillbörligt och stridande mot all juridisk princip, att de domare, som skola bedöma brottet, till en del blifva tillsatte af den som skall bedömas?
Just den egenskap, som hos domaren framför alla förutsattes, nemi. oväld, är ju sålunda genom sjelfva lagen omöjliggjord!
Hvem kan vidare förneka, att i det s. k. ansvaringssystemet ligger någonting som, jag vågar säga, är inför allmänna förnuftet ett hån, och inför lagen nära nog en skandal?
Hvad skall man säga om en lagstiftning, sorn tillåter att straffet för begångna förbrytelser faller på bevisligen alldeles otillräkneliga personer, under det att den kände brottslingen går fri och obehindrad, och i morgondagens tidning hånler åt ett dylikt gyckel med lag och rättvisa?
Och är det ej skäl, att man häruti påtänker någon ändring!
Men om det sålunda lärer få anses både rätt och tillbörligt, att man söker afhjelpa dessa grofva missförhållanden i vår nuvarande tryckfrihetslag, hvilka på en gång skada så väl den enskilde som det allmänna, och som slutligen, mera än allt annat, skulle kunna bringa sjelfva saken i våda; så upstår den frågan, huru ett sådant afhjelpande lämpligast må kunna ske.
Två vägar finnas härvid att gå.
Den ena är att låta tryckfrihetsförordn:n, med alla sina detaljbestämmelser, qvarstå såsom grundlag, och ändock söka att deruti åstadkomma de nödiga ändringarne.
Men med kännedom om de invecklade former, som för grundlagsändringars genomförande äro föreskrifna, och i betraktande af representationens sammansättning och arbetsordning, hemställer jag till hvar och en hvad utsigt det finnes, att på denna väg någonting väsendtligt må kunna örnås.
Om det kan ske, så mycket bättre; ty det lärer väl troligen blifva den enda utväg som återstår, men jag hyser åtminstone för min del mycken tveksamhet, om det åsyftade ändamålet på detta sätt kan vinnas.
En annan utväg skulle vara den, att man i grundlagen betryggade sjelfva rättigheten, men för öfrigt hänförde de särskilda bestämmelserna till en lagstiftning, som vore underkastad mindre invecklade för - Den 13 December f. m. 813 mer, eller den allmänna civil-lagen.
Man har visserligen talat mycket om de faror, som skulle åtfölja en sådan anordning, men då denna lagstiftningsform gäller för de bestämmelser, som angå allt hvad som eljest är oss kärast och dyrbarast, allt hvarpå lif, ära och gods bero, så förefaller det mig besynnerligt, att man icke skulle kunna våga till densamma öfverlemna en hop underordnade frågor om tryckfrihetens utöfvande, af hvilka en stor del angå rätt obetydliga ämnen, såsom tillståndsbevis, namnsedlar, bokhandeln, qvarstad, böter o. s. v. Men för dem som emellertid frukta, att häruti skulle ligga någon våda för sjelfva hufvudsaken, eller att hastiga, opåtänkta ändringar och ingrepp i tryckfriheten sålunda allt för lätt skulle kunna tillvägabringas, vill jag påminna om en omständighet, som, enl. mitt omdöme, bör anses såsom väsendtligen betryggande i detta hänseende, och som ej äger rum i fråga om grundlagsändringars behandling, nemi. att ang:de hvarje förslag till ändring i den sålunda öfverflyttade tryckfrihetslagen, skulle landets högsta juridiska myndighet först höras, och att således icke något i denna väg kunde komma att framställas, utan att förut hafva blifvit af Högsta Domstolen granskadt.
På grund af allt detta vill det synas mig, som om någon giltig anledning till farhåga verkligen icke skulle finnas, utan att man bort anse sjelfva tryckfriheten vara genom förslaget tillräckligen betryggad, såsom den ock i grundlagen fortfarande skulle blifva Svenska folket tillförsäkrad.
Det är möjligt att detta hade kunnat uttryckas ännu bättre och fullständigare än som skett, och en talare har härom yttrat åtskilligt; men om Regeringen i detta afseende också skulle hafva begått något misstag, nå väl! så är det väl menskligt att misstaga sig.
Jag bör dock säga, att innan det förevaride förslaget, sådant det nu befinnes, blef upsatt och framlagdt, inhemtades derom tankar och yttranden af personer, hvilkas omdömesförmåga man borde värdera, och resultatet häraf var, att alla dessa personer, så vidt jag vet, åtminstone den tiden, ansågo sjelfva tryckfriheten, såsom medborgerlig rättighet, vara betryggad genom de föreskrifter, som finnas intagna i det nu så klandrade förslaget.
Men man har vid granskningen af detta förslag äfven framkommit med andra anmärkn:r och omdömen, dem jag verkligen icke väntat att få höra.
Så har man, bland annat, sagt att i förslaget skulle ligga en slug beräkning (såsom en talare yttrade sig), och således en försåtlig afsigt.
Med hvad rätt säger man detta?
Hvar finnas bevis för så förnärmande utlåtelse!
Man har vidare framställt hela frågan så, som om här endast vore valet emellan en tryckfrihet med brister och alldeles ingen tryckfrihet.
Detta är hvad man kallar en petitio principii; det är att förutsätta just det som först skall bevisas, nemi. att ingen tryckfrihet skulle finnas, derest förslaget godkändes.
Förslagets upgifna och oförtydbara ändamål har varit att, med betryggande af sjelfva rättigheten, bereda väg för tryckfrihetens reformerande, och det tillhör då förslagets angripare att först ådagalägga dessa sakers oförenlighet, innan man äger rätt att framställa tryckfrihetens totala GU Den 13 December f. m. försvinnande såsom synonymt med förslagets antagande.
Man har vidare, såsom ett hufvudskål för afslag i närvar:de stund, åberopat, att icke någon utveckling af Regeringens åsigt blifvit gifven genom ett förslag i form af civil-lag till ändringar i tryckfrihetslagen.
För mig vill det synas, som skulle det vara någonting i formen högst besynnerligt, om, innan utgången af sjelfva hufvudfrågan vore afgjord, till R.
St:rs behandling ett helt och hållet eventuelt förslag till civil-lag förskottsvis hade blifvit framlagdt.
Det är ganska uppenbart, att om det nu förevar:de förslaget biefve godkändt, så skulle i samma ögonblick den nuvar:de grundlagen qvarstå såsom tryckfrihetslag, ehuru den vore öfverflyttad till civillag, samt att således ett civil-lagsförslag redan de facto finnes till i den föreslagna författn:n.
Att de förslag, hvarom R.
St:r i denna stund öfverlägga, på många håll och af många skäl skulle upväcka sorl och klander, var lätt att förutse, och jag tror, för min del, att på hvad sätt också ett förslag i detta ämne varit upstäldt, så hade klandret ej uteblifvit.
Men jag måste bekänna, att utöfver det klander, som alltid kunde förutses, har detta förslag blifvit af allmänna tänkesättet, på ett efter mitt omdöme icke otvetydigt sätt, uptaget af somliga med tvekan, af andra med oro, och af många med verk lig fruktan.
Jag tror, åtminstone efter min upfattning, att detta är ett faktum som icke kan förnekas och hvarpå den närvar:de discussionen äfven lemnar bevis; och när så förhåller sig, måste man göra sig den frågan: om det under en sådan sakernas ställning vore rätt af Regeringen att ifrigt fullfölja sitt förslag?
Denna angelägenhet är icke, såsom man velat förespegla, företrädesvis någon Regeringens angelägenhet, utan en folkets, och om en föreställning, en känsla hos Svenska nationen finnes om vådor i förslaget, så bör, efter min öfvertygelse, detta tänkesätt, äfven om detsamma, såsom jag tror, till största delen hvilar på ett missförstånd, icke våldföras.
Det gäller här folkets käraste rätt, det rörer dess innersta lif, och den känsla, som sålunda uppenbarar sig, måste derföre respekteras.
Jag tror fördenskull, att det i närvar:de ögonblick icke är skäl att påyrka förslagets antagande, och, utan att kunna medgifva, att detsamma varit så oriktigt till sin grund, eller behäftadt med så många fel som man velat föregifva, och minst af allt förtjenar att misstänkas för dolda afsigter, anser jag likväl att, under förhandenvarande omständigheter, det bör förfalla.
Må derföre detta förslag nu förkastas! och må dess fall, gerna af dem som så önska, anses som en seger, der i sjelfva verket ingen fiende fanns 1 Detta är af ringa vigt emot att i en sak sådan som denna, något misstroende skulle finnas mellan Styrelse och folk.
Och jag hoppas dessutom, att om också representationen f. n. finner betänkligt att, till vinnande af nödiga rättelser i vår nuvaride bristfälliga tryckfrihetslag, framgå på den kortare väg, som Regeringen ansett sig kunna anvisa, och i stället väljer den längre och besvärligare, men i dess tanka säkrare, de begge Statsmakterna likväl framdeles, fastän något sednare, skola mötas vid det gemensamma målet — tryckfrihetens
Don 13 December f. m. 615 oförkränkta bibehållande, men missbrukens förekommande genom en lämpligaro lagstiftning än den närvar:de.
Sedan jag vid pleni början begärde ordet, hafva så giltiga motiver för afslag å ifrågav:de Betänk, blifvit framställda, att jag icke ett enda ögonblick kan tveka om utgången.
Endast en talare har yttrat sig för detsamma, men på samma gång antydt, att han derutinnan tror sig blifva ensam.
Sedan derefter en Konungens Rådgifvare, med berömvärd öppenhet, förklarat dels att han anser, att det kunde hafva varit ett misstag af Regeringen att framkomma med ett sådant förslag, dels också utlofvat att på en annan väg framlägga ett förslag, till förekommande af tryckfrihetens missbruk, skulle det visserligen vara öfverflödigt att vidare orda öfver ett ämne, som jag hoppas snart har nått sitt mål.
Men under debatten hafva tvenne ledamöter framstått med motiver af den beskaffenhet, att roan skulle kunna befara, att om dessa Hrr finge inflytande inom representationen, skulle från dem möjligen kunna komma förslag, som vöre gengångare till det, som vi nu gå att jordfästa; och det är derföre som jag anser mig böra i detta afseende yttra några ord.
Man har åberopat, att i andra länder tryckfriheten icke vore grundlag, utan civil-lag; men, mine Hrr, af andre talare har också blifvit vidrördt på hvad fot tryckfriheten i dessa länder står, och det är väl icke dit vi vilja komma, i st. f. att vi nu äga en befä stad tryckfrihet, som visserligen har missbrukats, men som likväl är fast beståndande och icke lätteligen kan ändras.
Hr Gripenstedt har vidrört, huru många former som f. n. erfordras för att kunna i våra grundlagar införa en förändring; men det vore väl icke bättre, om dessa former toges bort, så att det blefve alltför lätt att i ett ögonblick af hänförelse, då talare uplrädt på samma sätt som här och, likom Hr Gripenstedt, ryckt sina åhörare med sig, möjligen tre Stånd skulle göra, hvad icke af fyra skulle kunna åstadkommas, nemi. bifölle hvad de sedermera skulle ångra.
Jag tror icke att det är skäl att riskera något sådant intrång på Svenska folkets frihet.
Man har sagt, att i den K.
Proposin skulle tryckfriheten vara väl betryggad derföre, att man i 86 g Beg:sF:n tillagt de orden: »utan någon på förhand af offentlig myndighet anställd granskning»; men det står äfven: »eller annat i förväg lagdt, af tryckfrihetslagen ej föreskrifva, hinder».
Det skulle ju kunna hända, alt genom kautioner, böter m. m. det som i grundlagen lofvas, tages tillbaka i civil-lagen.
En talare har sagt, att vår nuvar:de tryckfrihetslag icke vore någon grundlag, utan blott en förordnm; men då det står i Reg:sF:n att tryckfrihetsförordn:n skall räknas bland grundlagarne, så måtte väl detta få gälla framför denne talares yttrande.
Man bar äfvenledes antydt, att då man kan anförtro sitt lif, ära och gods åt en civil-lag, måste man också kunna göra detsamma med tryckfriheten; men jag föreställer mig likväl, att förhållandet härutinnan är olika.