Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Exc. Hr Just.-Statsministern, uti sitt yttrande till Statsrådets prot., anfört emot en dylik redaktion, samt i stället i den nya strafflagen föreslagit ett stadgande, hvarigenom orden »ej må i allmänt värf brukas» utbytas mot förlust af medborgerligt förtroende, hvarmed följer att den dömde tillika förklaras vanfrejdad, innefattas i den åsigt »alt villrådighet skulle uppstå, huruvida den ifrågav:de påföljden vore att anse för vanlrejdande eller ej, hvarom likväl visshet borde ega rum, bland annat vid tillämpning t. ex. af 17:de kap. 7:de och 29:de §§:na Rättegångsbalken, samt de särskilda författningarna, som bestämma god frejd såsom vilkor för utöfvande eller erhållande af vissa rättigheter.» H. V. 26 403 Den 11 Juli e. m.
Dessa skäl, hvilka tvifvelsutan blifvit tagna i betraktande jemväl af Högsta Domstolen, K. M., Lag-Utsk:t och R.
St:r, då vid föreg:de tillfällen det af lagberedningen uppfattade förslag ej tillstyrktes och antogs med den ordalydelse ofvan är citerad, hafva följaktligen då icke ansetts tillfyllestgörande för bibehållande i strafflagen af en med ärans förlust liktydig straffpåföljd.
Ej heller har jag för min del kunnat af dessa skäl öfvertygas om lämpligheten af en sådan straffpåföljd.
Att en person, som begått stöld eller annat vanhedrande brott, icke kan kallas välfrejdad, faller temligen klart af sig sjelf, och någon villrådighet i detta hänseende vid tillämpning af de författningar, som bestämma god frejd för utöfvande af vissa rättigheter, synes mig va/a lika litet att befara, som, ehuru 1734 års lag icke uttryckligen stadgar ärans förlust för t. ex. stöld, det ändå hitintills icke blifvit ifrågasatt att ju icke en tjuf saknar god frejd.
Emellertid både kunna och böra ej mindre de citerade §§:na uti Rättegångsbalken, än öfriga civila författningar, t. ex. komunaliagen och andra ekonomiska författningar, i detta hänseende till ordalydelsen närmare bestämmas, hvilket, hvad sistberörde författningar angår, ensamt beror af Regeringen, och, beträffande rättigheten att bära vittne, lärer det icke rättligen tillhöra strafflagen, utan rättegångsbalken, att derom meddela nödiga föreskrifter, hvilket ock skett i vår nu gällande lag.
Beträffande den invändning man äfven hort framställas mot lagberedningens förslag, nemi. att en dömd förbrytare derigenom skulle betagas möjligheten till rehabilitation, så kan jag icke inse dess giltighet, såvida nemi. det lika väl måste anses såsom ett straff att förklaras ovärdig »brukas i allmänt värf», som att förklaras »förlustig medborgerligt förtroende», hvarföre detta straff i såväl det ena som det andra fallet kan af benådningsrätten utplånas eller af domaren begränsas inom viss tid, hvilket jemväl öfverensstämmer med lagberedningens förslag samt K.
M:s redan vid 1844 och 1848 årens riksdagar afgilna Nåd.
Propos:r, hvilka för vissa brott begränsa straffet endast till viss tid af 5, högst 10 år.
I öfrigt torde böra erinras, dels att 1734 års lag såsom straffpåföljd stadgar ärans förlust endast i jemförelsevis ganska få fall, såsom för falsk myntning, förfalskning, mened och edsörebrott, utan att någon villrådighet hitintills sports ang:de den rätta qvalifikationen af den dömdes frejd, dels att i den sednast år 1855 utfärdade författning, ang:de stöld, utsättande af förlust utaf medborgerligt förtroende icke ansetts behöfligt att stadgas såsom särskild straffpåföljd, likasom sådant ej heller lunnits af nöden i den Norska brottmålslagen af d. 20 Aug 1842, ehuru äfven i Norges Grundlov finnes en §, som från valrätt till riksdagsman utesluter den, som blifvit till vanärande straff dömd.
Deremot har den nu föreliggande strafflagen stadgat det nya straffet af vanfrejd för en hel massa brott, hvarmed sådan påföljd i lagen hittills icke varit ålagd.
Åtminstone hade man lätt \
Den il Juli e. m. 403 kunnat undvika prejudikatet »vanfrejdad» och inskränkt sig till förklarandet »att den dömde skall vara utestängd från de rättigheter och förmåner, hvartill god frejd erfordras», hvilket ock kunde införas såsom ett tillägg till ofvan berörde redaktion.
Mig förvånar det högligen, att, då man afskaffade de s. k. skamstrafTen, eller sådana hvarmed vanheder i opinionen varit följaktig, såsom spö- och risstraffen, schavott, stockstraff m. fl., man vili bibehålla eller införa ett nytt slags skamstraff, benämndt vanfrejd, som är vida mindre öfvergående och lika, om icke mera skvmlligt än de gamla föråldrade skamstraffen, och detta utan något annat uppgifvet motiv, än att derigenom konstruera en icke till villrådighet ledande definition på hvad som med god frejd bör förstås.
För min del kan jag icke gilla hvarken motivet eller slutföljden, och kan icke anse en förbrytares förklarande af domaren såsom »vanfrejdad» annorlunda, än såsom ett utan behof och ändamål honom åsatt brännmärke, hvilket för honom stänger återgången till en förbättrad samhällsställning och derigenom äfven till ett förbättradt lefverne.
För mig framstår det såsom både orättvist och absurdt, att en person dömes till ett materielt straff för kortare tid och ett ideelt eller moraliskt för ännu längre tid, så att t. ex. den, som icke begått svårare brott, än att det enligt lagen kan försonas med 6 månaders straffarbete (jemför 12:te kap. 4:de §:n strafflagen), skulle derjemte kunna ådömas att för hela sin lifstid vara vanfrejdad, och i följd deraf förlustig de dyrbaraste af medborgarens rättigheter och förmåner, bland annat att sig ärligen försörja med något handtverk eller någon annan loflig näring.
Af dessa skäl, och då jag icke för närv:de har någon förhoppning att den ifrågav:de straffpåföljden kan utur strafflagen h. o. h. uteslutas, inskränker jag mig till att begära bifall till följande redaktion i 2:dra kap. af 19:de §:n i strafflagen: »Vissa i lagen bestämda brott medföra den påföljd, att den dömde ej må i allmänt värf brukas; och vare den, som till sådan påföljd gjort sig förfallen, oberättigad att utöfva embete, tjenst eller annan allmän befattning, att till sådan befattning välja, så ock föra annans talan inför rätta»; och att för öfrigt på alla de ställen i lagen, der det finnes utsatt förlust af medborgerligt förtroende, måtte införas att »den dömde ej må i allmänt värf brukas»; men enär jag tillika hyser den åsigt, att domaren vid alla brott, derför den ifrågav:de särskilda strafftillökningen eger rum, bör inrymmas latituden att ådöma denna antingen för all tid eller för viss tid, nödgas jag yrka att frågan må i ofvanangifna syftning varda till LagUtsk:t återremitterad.
Hvad den siste talaren anfört, skulle jag anse vara förtjent af mycken uppmärksamhet, såvida det nu vore fråga om att i lagstiftningen införa vanfrejd såsom en ny straffpåföljd, som förut icke funnits till.
Men K. 404 Den tl Juli e. ra..
M:s förslag afser tvärtom att begränsa och inskränka den vanfrejd, sorn nu finnes förenad med straffet för en mängd brott.
God frejd är nemi. i nu gällande lagar stadgad såsom vilkor för åtnjutande af flera medborgerliga rättigheter, t. ex. deltagande i kommunala angelägenheter och utöfvande af allmänt värf, rättighet att idka handel och hålla handtverksverkstad, att vara vittnesgild o. s. v.; och att hafva god frejd, är att icke hafva blifvit dömd för vanfrejdande brott.
Att denna van frejd, som således redan utgör en påföljd för vissa brott, uttryckligen i strafflagen upptages såsom sådan, i enlighet med hvad K. M. föreslagit, medförer åtskilliga fördelar.
Först och främst upphörer derigenom all tvetydighet, som nu i många fall eger rum, huruvida det ena eller andra brottet skall anses medföra vanfrejd eller ej, och i detta afseende lärer väl medgifvas, att det K.
Förslaget icke stämplar såsom vanfrejdande de brott, om hvilka tvetydighet i fråga härom hittills förevarit.
Vidare har man härigenom kommit i tillfälle att till viss tid inskränka den vanfrejd, som en del brott hittills medfört för alltid, och slutligen blir äfven för de brott, der vanfrejd för alltid ådömes, en rehabilitation genom nåd möjlig, derigenom att vanfrejden upptages såsom en del af straffet.
Det har blifvit sagdt, att om god frejd bör erfordras för åtnjutande af vissa rättigheter, så borde stadgandet härom hafva sin plats i de särskildta författningar, som i öfrigt afhandla dessa rättigheter; men, utom det att på detta sätt de af mig nyss antydda fördelar icke skulle vinnas, så hemställer jag, om det kunde vara lämpligt att på hvarje ställe i grundlagen eller i ekonomiska författningar, der anspråk på god frejd uppställes, skulle uppräknas alla de brott, som ansåges medföra vanfrejd.
Hvilken villervalla skulle ej också uppstå, om i den ena författningen upptoges bland vanfrejdande brott flera än i andra författningar?
Jag vill gerna medgifva, att benämningen »förlust af medborgerligt förtroende» icke är fullt tillfredsställande.
Någon bättre har likväl icke kunnat utfinnas, och namnet betyder mindre, då man i lagen har en bestämd definition på hvad dermed menas, så att begreppet icke lemnäs så sväfvande, som ärans förlust i nu gällande lag har varit.
Att upptaga lagberedningens uttryck, att ej få brukas »i allmänt värf», lärer väl ej gå an, då man icke menar detsamma som lagberedningen.
Icke heller kan jag finna, att denna straffpåföljd är så oberättigad, eller hvilar på en så orättmätig grund, som man påstått.
Om det icke är orättmätigt, att genom frihetens förlust beröfva en menniska, för viss tid eller för lifstiden, snart sagdt, alla medborgerliga rättigheter, så kan jag icke inse hvarföre det skulle vara mera principvidrigt att för viss tid eller för lifstiden döma henne förlustig en mindre del af dessa medborgerliga rättigheter.
För min del tvekar jag derföre icke att yrka bifall till den nu föredragna §:n.
Den 11 Jall e. m. 405 Hr von Ehrenheim, Per:
Ehuru jag delar den åsigt, att förlust af medborgerligt förtroende bör stadgas såsom straffpåföljd, och anser det vara grundadt på goda skäl att i strafflagen utsattes, att förlust af god frejd är med denna straffart förenad, kan jag likväl icke finna att det, för vinnande af detta ändamål, är behöfligt att i denna § stadgas, det den, som är dömd medborgerligt förtroende förlustig, skall »såsom vanfrejdad anses.»
Genom hvad sedermera i §:n säges, att han skall vara »utestängd från alla sådana rättigheter och förmåner, för hvilkas tillgodonjutande god frejd erfordras», tyckes mig dessa ord vara alldeles öfverflödiga och endast att anse såsom innefattande ett omdöme öfver den sakfälldes karakter, hvilket jag icke auser lämpligt.
Jag lar således anhålla, att R. o. Ad. måtte bifalla §:n, med uteslutande af orden »såsom vanfrejdad ansedd och förthy.» Gr.
Hvad först angår sjelfva saken, eller att en person kan dömas medborgerligt förtroende förlustig enligt denna lag, så kan jag ingå derpå på den grund, att derigenom beredes utväg till en rehabilitation, som i nu gällande lag icke finnes medgifven, men som jag anser vara behöflig.
Det kan nemi. icke undgås, att vissa brott i det allmänna omdömet medföra förlust af medborgerligt förtroende, eller med andra ord medföra vanfrejd.
Det är visserligen sannt, såsom Hr Dalman nyss sade, att i 1734 års lag något uttryckligt stadgande derom endast finnes på högst få ställen; men att lagstiftaren likväl menat att denna vanfrejd, som åtföljde vissa brott, likväl fanns till och låg utom lagen, det se vi t. ex. derpå, att för tjufnad var icke någon sådan påföljd stadgad, men, det oaktadt, har detta brott intill denna dag både i allmänna omdömet och enligt praxis vid domstolarne ansetts medföra vanfrejd.
Man kan äfven i samma lag upptäcka spår af en temporär vanfrejd.
I 17:de kap. 10:de §:n stadgas nemi.: »qvinna, så gift som ogift, må ej mindre än man vittne bära, och ej må de för lönskaläge eller enfält hor vräkas, när de derför pliktat och sedan sitt lefverne bättrat», hvilket antyder att efter någon tids förlopp ansågs den vanfrejd, som de nyssnämnda brotten medföra, kunna utplånas.
Det har således äfven efter nu gällande lag gifvits vissa brott, som medfört en påföljd af vanfrejd, utan att i lagen funnits något stadgande, hvarigenom en person, som begått ett dylikt brott, men sedermera under någon längre tid fört ett ordentligt lefverne, kan vinna rehabilitation och åter insättas i sina medborgerliga rättigheter.
Vid (lera tillfällen har jag kommit i erfarenhet af bristen i detta hänseende.
Många utländska lagar, t. ex. den Franska Gode Civil och flera Tyska lagar, ha stadganden i den syftning, att den fällde, med iakttagande af vissa former, skall kunna återvinna sina medborgerliga rättigheter.
1 vårt land har det deremot hittills icke gifvits något sätt att i detta hänseende vinna rehabilitation, enär den Kongl, benådningsrätten icke kunnat i detta fall an vändas, då vanfrejd icke 406
Den 11 Juli e. m. varit utsatt såsom en kriminel påföljd, utan endast god frejd såsom en egenskap nödvändig för åtnjutande af vissa civila rättigheter.
Man har likväl ansett, att på samma sätt, som åtskilliga brott efter en viss tid äro preskriberade, så borde äfven i åtskilliga fall efter en viss tids förlopp vanlrejden försvinna och personen åter insättas i sina medborgerliga rättigheter.
Just derföre ligger det i de olycklige bestraffades intresse att stadga en sådan föreskrift som den K. M. föreslagit, och i denna syftning har jag biträdt förslaget.
Att, såsom den siste värde talaren yrkat, utesluta orden »såsom vanfrejdad ansedd och förthy», skulle icke komma att förändra sjelfva saken; men då jag icke är rädd för detta uttryck, eller önskar att lagstiftaren genom en omskrifning skulle undvika att uttala hvad han likväl menar, kan jag icke finna något skäl för denna förändring, helst som, efter hvad jag vill påminna mig, ordet vanfrejd i flera författningar förekommer, och äfven om så icke vore förhållandet, man ofta nödgas att i prestbetyg och dylika handlingar yttra sig, huruvida en person har god frejd.
Jag medgifver gerna att åtskilliga fördelar kunna uppstå genom antagande af denna § oförändrad, men å andra sidan kan jag icke neka, att den synes mig väcka åtskilliga betänkligheter.
Det ifrågav:de stadgandet grundar sig på en önskan, att för brottslingen förmildra verkan af straffet, och i denna syftning har man frångått det först i lag stadgade straffet af ärans förlust, men emellan detta straff och det föreslagna, eller förlust af medborgerligt förtroende, är icke särdeles eller väsendtlig skillnad.
Inför den allmänna opinionen blir nog den, som dömts förlustig medborgerligt lörtroende, ansedd lika vanfrejdad sorn den, hvilken, enligt gällande lag, hittills förklarats äran förlustig.
Att äfven Utsk:t insett detta, är uppenbart af flera ställen i det föredragna Betänk:t.
Annu tydligare är detta af förslaget till promulgationslag, der Utskrt till och med; i 2:dra motrut 6:te §:n synes hafva satt i fullkomlig paritet att dömas förlustig äran eller medborgerligt förtroende.
Det är emellertid en stor oegentlighet att domaren skall döma till förlust af ett förtroende, hvilket beror af andra att gifva eller icke gifva.
Mig synes äfven, att, på sätt åtskilliga reservanter yrkat, det vore lämpligare att stadga, att den som gjort sig skyldig till det eller det brottet icke finge i allmänna värf nyttjas, ty man skulle då undvika att, som nu skett, på en omväg återgå till straffet ärans förlust.
Att döma någon att, i anledning af begånget brott, ej vidare få användas i allmänna värf, dertill är Staten fullt befogad.
I anledning häraf och på de skäl, som af reservanterne blifvit i öfrigt anförde, får jag, i likhet med Hr Dalman, anhålla om återremiss, i syftning att §:n måtte få den af honom förordade lydelse.
Den 11 Joli e. m. 407 H.
Jag kan icke neka att genom den förändring, Hr von Ehrenheim föreslagit, denna § skulle erhålla en vackrare ordalydelse.
Jag tvekar likväl att utan närmare granskning ingå på denna redaktion, emedan det måhända icke alltid är för tillgodonjutande af en »rättighet eller förmån» som lagen såsom ett vilkor fordrar att en person skall hafva god frejd; utan stundom äfven för fullgörande af en skyldighet.
Det skulle t. ex. kunna uppstå tvekan, huruvida det bör räknas till en medborgares rättigheter eller skyldigheter att vittna eller aflägga värjemålsed.
— Då icke någon ändring i sak genom detta förslag är åsyftad, hemställer jag, om det är skäl att återremittera §:n, endast för att undersöka, om dessa ord kunna utstrykas eller ej.
I anledning af hvad den siste värde talaren anfört, vill jag endast fästa uppmärksamheten derå att i promuigalionslagen är föreslaget att påföljden förlust af medborgerligt förtroende skulle tillämpas i stället för ärans förlust, ingalunda emedan dessa straff anses aequivalerita, utan derför att man velat tillämpa ett mindre strängt straff, än det sorn hittills varit stadgadt.
Jag fortfa att yrka bifall till Utsk:ts förslag.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels bifall till §:n utan förändring, dels af Hr von Ehrenheim bifall till densamma med uteslutande från sista mom. af orden: såsom vanfrejdad ansedd och förthy; och dels slutligen återremiss af §:n.
Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades många ja, blandade med nej, sedermera propos. på §:ns antagande med den af Hr von Ehrenheim föreslagna förändring, då svaren utföllo med många nej jemte åtskilliga ja, och vidare propos. på §:ns återremitterande, hvilken propos. besvarades med många nej jemte ett eller annat ja; hvarefter propos. på bifall till §:n utan förändring förnyades, samt besvarades med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Hr Dalman begärde votering samt att kontra-propos:n dervid skulle innefatta bifall till §:n, med den af Hr von Ehrenheim föreslagna förändring.
Efter förmälan att R. o. Åd. borde afgöra, huruvida kontra-propos:n vid den blifvande voteringen skulle omfatta bifall till §:n med den af Hr von Ehrenheim föreslagna förändring, eller återremiss af merberörde §, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. derå, att bifall till §m med den af Hr von Ehrenheim föreslagna förändring skulle utgöra kontra-proposm vid voteringen.
Härefter uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: 408 Den 11 Juli e. m. »Den som bifaller 19:de §:n i 2:dra kap. af Lag-Utsk:ts förslag till ny strafflag, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, bifaller R. o. Ad. §:n med uteslutande af orden: såsom vanfrejdad ansedd och förthy».
20:de och 21:sta §§:ne samt kap:ts rubrik.
Biföllos. 3:dje och 4:de kap. Biföllos. 5:te kap. lista §:n.
I den föredragna §:n finner jag att Lag-Utsk:t, i likhet med 1734 års lag, bestämt fyllda 15 år såsom den ålder, då en person skall anses att vara ti lira knelig för sina handlingar.
Mig synes emellertid att genom denna bestämmelse den kriminella myndighetsåldern blifvit satt alltför tidigt och att det tvärtom vöre skäl framflytta den till fyllda 18 eller åtminstone 16 år.
Såsom skäl härför vill jag anföra, att ganska många gossar och flickor om 15 år icke ega det utbildade förstånd eller den mognad i omdömet, att de kunna anses hafva full insigt af vissa gerningars brottsliga beskaffenhet.
Ofta händer ock att barn på landet vid 15 års ålder icke då ännu åtnjutit så tillräcklig religionsundervisning, att de kunnat admitteras till H. H. Nattvard, hvilken omständighet just visar, att då de icke ännu hafva nog klar uppfattning af vår religions grundsanningar, kan man svårligen antaga, att de ega fullkomlig insigt af den brottsliga art, hvilken ådagalägges genom åtskilliga handlingar.
Den yngling om 15, 16 eller 17 år, hvilkens religiösa begrepp äro så litet utvecklade, att han icke kunnat så pass tillegna sig den kristna lärans första lärosanningar, att kyrkoherden i församlingen vågat tillåta honom begå H. H. Nattvard, den måste jag anse sakna det omdöme, att han icke ännu kan vara fullt tillräknelig för sina gerningar.
Till stöd för min mening ber jag att äfven få åberopa flera nyare Europeiska lagar, såsom den Preusiska, Baijerska och Franska, hvari den kriminella myndighetsåldern är i allmänhet bestämd till 16 år, och den Österrikiska, enligt hvilken densamma, om jag icke alltför mycket misstager
Den 11 Juli e. m. 409 mig, infaller först vid 20 års ålder.
Då man i länder med ett varmare klimat än vårt, der menniskan hastigare utvecklas, så till kropp som själ, icke funnit godt att bestämma denna kriminella myndighetsålder tidigare än 16 eller 20 år, synes det mig som om man i vårt land, der den ifrågav:de utvecklingen bestämdt går långsammare, icke hade bort sätta den till en tidigare ålder.
Lagen bör icke förfara strängt med unga förbrytare, hvilkas brottsliga gerningar oftast äro följder af lättsinne, obetänksamhet, förförelse af andra eller oförmåga att styra sina passioner.
Att straffa dem lika med gamla män eller qvinnor, hos hvilka man bör antaga att mognadt omdöme och erfarenhet förefinnes, kan jag icke anse vara med rättvisa öfverensstämmande.
Derigenom att de nu straffas alla lika, inkastas de unga i lörbrytarehopeo, från hvilken de sedan utgå, efter utståndet straff, vanligen mera förderfvade än förut.
Jag ser icke någon våda för staten att framflytta den kriminella myndighets-åldern till åtminstone 16 år.
Jag anhåller på dessa skäl att ordet »femton» i den föredragna §:n må utbytas emot ordet sexton.
Vid bestämmandet af den tidpunkt, då tillräkneligheten för en menniskas handlingar inträder, synes det mig otvifvelaktigt lämpligast att bibehålla samma ålder, som i hittills gällande lag varit stadgad och hvaröfver icke någon klagan försports.
Det har så mycket mindre varit skäl att häri nu göra någon ändring, som genom det i nya stralflagen införda latitud-systemet tillfälle blifvit lemnadt domaren att för hvarje särskildt fall göra den nedsättning i straffet, som kan vara lämplig.
Jag bör dessutom nämna att uti den 3:dje §:n finnes ett särskildt stadgande, huru den skall straffas, som, när han fyllt 15, men icke 18 år, begått ett brott, hvarå skulle följa dödsstraff eller lifstidsfängelse, de enda i nya strafflagen förekommande absoluta straff, der domaren icke kan använda latitudsystemet.
För dessa fall har en särskild latitud blifvit stadgad, inom hvilken domaren skall bestämma straffet för den yngre förbrytaren.
Jag hyser derföre icke någon betänklighet vid att bibehålla den il'rågav:de tidsbestämmelsen, och anhåller således att R. o. Ad. ville bifalla den nu föredragna §:n.
För att i någon mån motväga de af Hr Olivecrona anförda exempel, skulle jag endast anhålla att få upplysa, att Norska lagen i detta afseende har samma tidsbestämning som den här föreslagna, och då hvarken emot nämnde lag eller mot vår nu gällande i detta hänseende förekommit några anmärkningar, kan jag icke tveka att bifalla Utskds förslag.
Sedan öfverläggriingen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till §;ti oförändrad och dels bifall dertill med förändring af tidsbestämmelsen femton år till sexton år; framställde Hr Gr. o.
Landtm, propos. på bifall till §:n utan förändring, och, då svaren 410 Den 11 Juli e. m. utföllo med många ja, jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
2:dra—l3:de §§:ne.
Biföllos. 14:de §:n. H.
Exc. Hr Frih. De Geer: Utsk:t har i 2:dra mom:t af denna § inskränkt preskriptionstiden från tio år, som K.
M:t föreslagit, till feni år.
Jäg erkänner att det är lika svårt att gifva något giltigt skäl för den ena som för den andra af dessa tidsbestämmelser, men då man besinnar, att de flesta ibland de brott, på hvilka denna § har afseende, förut aldrig kunnat preskriberas, och att ibland dessa brott förekomma åtskilliga af ganska svår beskaffenhet, t. ex. stöld, har det förefallit mig betänkligt att så betydligt inskränka preskriptionstiden, helst som 5 år utgör en tid så kort, att man derunder svårligen hinner glömma brottet; och det skulle kunna hända, att en tjuf, som lyckats hålla sig undan lagens arm, efter dessa få års förlopp framkommer och oblygt skryter med sitt brott, som ännu lefver qvar i allmänhetens minne.
Jag fäster väl icke något särdeles afseende på denna förändring, inen har dock velat uttala, att jag deruti icke kan instämma.
Lika med den siste ärade talaren måste jag erkänna, att man har svårt att uppgifva skälet för bestämmande af denna tid eller någon annan, inom hvilken ett brott bör anses vara preskriberadt.