Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men vid åsynen af Adlerbeths högaktning och kärlek för den fosterländska forntid, som ändock för honom sjelf var så främmande, påminnas vi med rörelse, att dessa känslor ärfdes i förhöjd styrka af den sannfärdigt ”götiske” mannens likasinnade Son, och att denne stiftade det i vår Vitterhets häfder oförgätliga förbund, genom hvars åtgärder sedermera framstått i klarnad spegling, hvad den ädle fadern blott ”i ett mörkt tal” kunde ana.
Tidens högre Svenska Dramatik hade redan utslagit sin första fullkomnade praktblomma i Konungens och Kellgrens heroiska Opera Gustaf Vasa168.
Sin andra utslog den i Leopolds Tragedi ”Oden eller Asarnes Utvandring”.
Kallad till Finnland, att mellan bardalekarne vara sin Konungs sällskap i vitterlekar, hade den lycklige skalden föreläst sitt verk – och, till en stor del, diktat det – såsom Monarkens gästvän.
Billigtvis inrymdes åt dess exposition två hela numror af landets vittraste tidning (1790, N:a 68, 69).
Man får der ock veta, att den 15 Mars s. å. var den dag, då detta mästarverk ”uppfördes första gången på Svenska Dramatiska Theatern”.
På samma dag blef ett lustspel af Konungen sjelf, ”Bedragne Bachan”, gifvet såsom efterpjes.
Öfverhufvud herrskade på Svenska Theatern ett fruktbart och muntert lif.
Tillfället gör Tjufven, – Talande Taflan, – Kronfogdarne, – Bobis Bröllopp, – Kapten Puff, – Siri Brahe, – alla dessa glada skapelser voro då nya, unga, och sågos, oaktadt frondörernes knot, oaktadt de presterliga zeloternes bannor169, allestädes möta öppna och tacksamma sinnen.
Liksom man 1789 började utgifva ”Mu”sikaliskt Tidsfördrif, som innehöll den tidens mest älskade Visor, så hade man redan 1788 utgifvit ”Arier utur de på Kongliga Theatern uppförda Operor”170; en för sköna läppar och deras tillbedjare lika välkommen gåfva.
– Icke af brist alltså, men till omvexling och såsom historiska märkvärdigheter, uppsöktes någongång äfven förlustelser ifrån den inhemska skådebanans äldsta tider.
Så uppfördes t. ex. 1790 en redan 1747 på fordna Bollhuset spelad Opera-Comique ”Syrinx, eller den uti vass förvandlade Vattu- Nymfen”; författad af en aktör Lindahl, som hade särdeles utmärkt sig i Arlequins-roler.
Detta sångspel, hvars musik var sammanletad ur åtskilliga dåtida mästares arbeten (Händels, Grauns, med fleres), är troligen, af det slaget, det första här i landet på svenskt språk gifna: ty väl hade både på 1730-talet, och dessförinnan, theaterstycken blifvit uppförda, som voro blandade med sång; men knappast något helt och hållet för sång inrättadt.
Bland de spelande uppträdde ännu 1790 en och annan, som hade spelat i detta stycke 1747: främst Lindahl sjelf; den fordom berömda sångerskan Fru Olin; och Trundman – ”densamme” (säger Stockholms-Posten 1790, N:o 18), ”som vunnit odödlighet genom den gladaste bland Sveriges skalder, i dess så allmänt bekanta Riddarslag”.
– De fransyska tragedier (t. ex.
Pierre le Cruel) och komedier (t. ex.
La Jeune Indienne), som uppfördes på ”den mindre Kongliga Theatern”, höra ej omedelbart till vår målning; om än visserligen till denna tidsålders helbild.
– Det för skådebanan uppfinningsrikaste och mest theatraliska (eller praktiskt-dramatiska) snillet ägde, bland alla skalderne i hans gille, Gustaf sjelf.
Man läse de i Geijers ”Gustavianska Papper” (Del. III: 2, sidd. 75–88) gifna grunddragen till en karakteristik öfver denne Konung såsom Dramatisk Författare.
Äfven efter sitt ”affall” förblef Geijers själ nog stor, att göra honom sann och full rätt.
Jag behöfver således nu blott hänvisa till hvad der yttras; och underskrifver jemväl det omdöme, att ”Siri Brahe och Göran Gyllenstjerna ännu är, i plan och talspråk, den bästa svenska original-dram, som vår theater äger”.
Den vittra
Kritiken handhades af landets högsta areopag på ett sätt, hvari ett verkligt framskridande röjes.
Väl förkunnades 1788 (N:o 25) med en ton af triumf, – ty detta vore ju ett nederlag för Thorild, – att Ossian ändtligen bevisats vara ”falskt contrabands-gods”, och Macpherson en ”lurendrejare” (Artikeln heter:
Tvisten om Ossians skaldedikt afgjord”; består i ett utdrag ur månadskriften London Magazine för November 1782; och stödjer sig egentligen på Shaw’s påståenden).
Deremot hafva Tyskan, och Tyska Poesien, ansenligt stigit i crediten; med dem, äfven Orimmet (sjelfve Kellgren hade nu, såsom vi sett, börjat icke-rimma).
I bok-annoncerna, der tillförne – utom svenska, och någongång latinska – sällan andra än fransyska böcker plägat förekomma, anmälas, numera, nästan lika många tyska.
Året 1789 införas, med välvilja, äfven profstycken af Klopstocks Messias, – dels i prosa ur Humbles öfversättning, dels ock ett i hexametrer tolkadt; ehuru både prosan och verserna äro klena. 1790 (N:o 29) träffas, i ett omdöme öfver Gessners försvenskade ”Abels Död”, följande anmärkning: ”Den fördom man i allmänhet äger mot Idyllens skaldeslag, – denna fördom, som i synnerhet finnes och bör finnas i Hof och Städer, hos Förnäma och Philosopher, – torde i vårt land äfven vunnit mera styrka af vår allmänna fördom mot den såkallade Tyska Smaken, vårt inskränkta tycke för rimmade poemer, och de mindre väl valda eller öfversatta stycken vi här och der finna”.
Längre fram (N:o 227) se vi en recension, som lofordar Stridsbergs ”Lärobok för Begynnare i Tyska Språket”, anföra, med beröm, ur dess företal ett ”omdöme, som synes vara tjenligt att häfva de fördomar man ännu hos oss olyckligtvis äger om Tyska Språket och Litteraturen, då likväl är visst att Tyskland, så i anseende till Vitterheten som Vetenskaperna och Philosophien, i sednare tider snart gjort sig förtjent af främsta rummet bland Nationerne”.
I sjelfva ”omdömet” heter det, bland annat: ”Intet utländskt språk förolämpas så mycket i vårt land, som Tyskan.
Knappt är det någon narr, som ej vet badinera med några ord Tyska, hvilka han ofta med flit uttalar försmädligt.
Det är illa: ungdomen hörer det, och får en fördom emot ett språk, som i rikhet, förenad med manlighet och styrka, öfverträffar det skönaste och täflar med det starkaste språk i Europa. ...
Jag är fullt öfvertygad, att Klopstocks Messias och Oder ej kunnat skrifvas på något annat lefvande språk.
Deras förnämsta skönheter ligga ofta i sjefva språket, derifrån oskiljaktiga.
Det är orsaken, hvarför Vi och Fransoserne ej förmå tala om dessa odödliga verk på annat sätt, än om höga Mysterier, som man gäckar – eller tillber”.
Särskildt om Klopstock hade, någon tid förut (N:o 138), en recensent – kanske densamme – yttrat sig ännu afgjordare och kraftigare; i en sträng, men rättvis granskning öfver den fortsatta prosaiska Öfversättningen af Klopstocks Messias.
Mot detta epos, såsom composition betraktadt, göras här många verkligen grundade anmärkningar: men med desto fullare enthusiasm prisas dess språk och vers.
”Hans sublima värdighet att utföra, och den fullkomliga harmonien af hans skaldekonst, äro de första egentliga och mest utmärkande förtjensterne af hans sång. ...
Stark, vid, ohinnelig i inbildning och tanka, ljuf för hjertat och upptäckare af dess hemligaste rörelser, är Klopstock en hög, majestätisk skapare af ett poetiskt språk, hvars skönhet och fullhet af harmoni ej öfverträffas af de Gamle, och ofta ej är känd af de Nyare.
Det var han, född att skapa och segra, och redan i barndomen öfver fördom och vana, som, då Tysklands vitterhet, lika med de öfriga länders, tvekade till hvilket slag af skaldkonst den skulle lemna företräde, antingen fornåldrens mer naturliga och sanna, eller det rimmade som uppkom såsom ett bouffoneri för Medeltidens okunnighet och sedan upparbetades till en tillflykt för sednare förfinade tiders brist på bemödande eller styrka, afgjorde, strax med första sången af Messias, denna fråga; och hans fädernesland, innan ett nytt barbari i vetenskaper, skall ej mera tvista i den.
Det är han, som derigenom säkert bevisat, att Tysklands språk, och kanske flera nu lefvande, kunna, i ett stort och skapande snilles hand, hinna upp i styrka och harmoni mot de Gamles, och att de fördelar vi oundvikligen sakne i ett, kunne vi hafva ersatta i ett annat; han, som är i sednare tider den förste och kanske ende verklige kännare af Verskonstens meter och rhythmus, som insett i sin vidd deras skönheter och möjligheter af omvexling, och varit nog mästare och haft nog lyckligt språk att kunna använda dem, och, under det han, ej mindre än vi, sjelf högaktar äfven de nyare store skalder och deras verskonst, dock ger ljust bevis att förökad skönhet är förökad skönhet, och att den skaldkonst är den fullkomligaste, i hvilken mesta själ finner mesta rikedom och frihet att blifva sannast uttryckt, och i hvilken versens gång, vigt och förhållande till de öfriga svara med största rigtighet och omvexling lika onekligt, som orden, till hvad de skola säga, och så att blotta ljudet ger till hälften det begrepp eller den känsla skalden vill väcka.
Det är han, som häri är stor och nu ensam mästare, och hvarmed han förenar en höghet som aldrig upphör att förvåna och en värdighet som aldrig faller.
I allt detta öfverträffar han långt både planen till sin sång och våra seklers skalder”.
Mot slutet tillägges, i anledning af den dåliga öfversättningen171: ”Man skulle lätt tro att den vore en uppfinning af afund, såsom et säkert sätt att hos oss förekomma all högaktning för Klopstock.
Det är någras sed att anfalla på det sättet, att det de vilja bestrida, förvända de och göra löjligt; och efter detta stundom lyckas mot galenskaper och drömmar, hafva de ock en trogen förtröstan att det kan skada det verkligt Stora”.
– Jag misstänker starkt, att denne Granskare, som till och med vågar sluta med en pik åt Sällskapets Pro Sensu Communi stridssätt, är – den då unge, och i Stockholm såsom E. O.
Cancellist tjenstgörande Benjamin Höijer.
Man jemnföre skrifarten, vissa dess egenheter i construction och periodbyggnad, framförallt innehållet, och särskildt det ända till orättvisa mot Rimmet sträckta upphöjandet af Antikens verskonst, med den nyssnämndes yttranden några år derefter (1798) i den af Gyllenborgs ”Försök om Skaldekonsten” föranledda Recension, som i G. A.
Silfverstolpes Journal för Svensk
Litteratur blef en af dennas förnämsta prydnader.
Men om än så förhåller sig, träffas dock, från Redactionen, icke den ringaste protest; hvarken då, eller (såsom Kellgrens vana mestadels var) efteråt.
– I sammanhang härmed visar sig ock en sträfvan, att från den ästhetiska sidan upphjelpa Bibelns sunkna anseende.
Den var visst, i många fall, en underlig bok: men förtjente dock (tyckte man nu) att läsas äfven af bildadt folk, och borde fördenskull göras läsbar.
I sådan hänsigt kunde Tingstadii Öfversättningar, sjelfva utgångna från en ästhetiskt-philologisk synpunkt, ej annat än mottagas med bifall.
Så anmältes t. ex. hans ”Strödda Sånger af Hebräiske Skalder” (1790, N:o 36) med mycket beröm.
– Men jemväl om Bellmans snille, det tolf år förut så skarpt klandrade, hade Kellgren nu kommit på andra tankar.
”Fredmans Epistlar”, som utgåfvos 1790 beledsagade af Kellgrens ryktbara företal, bedömdes i hans tidning (s. å.
N:o 267), naturligtvis, på ett dermed öfverensstämmande sätt.
Såsom prof af dessa Epistlar, om hvilka läsaren underrättas att ”utgifvaren af Musikaliskt Tidsfördrif (Åhlström) haft ombestyret med Musiken, anföres ”en, som är ibland de föga bekanta”; och denna är – hvilken?
Den till Leopold dedicerade ”Hvila vid denna källa”; som alltså, troligen, då var nyss tillförne diktad.
– Öfverhufvud röjer sig nu i Stockholms-Posten en större omsorg, att göra dess granskningar, om icke just mycket grundligare, dock allvarligare och liberalare.
Väl roade man sig, vid anmälandet af Gjörwells ”Svenska Archivum” (1790, N:o 296), ännu en smula åt ”Utgifvarens egna, skämtsamma och ofta allegoriska styl”; hvaraf åtskilliga profstycken meddelas.
Deremot finna vi Hallenbergs ”Svea Rikes Historia under Konung Gustaf Adolf den Stores Regering” (s. å.
N:o 120) omordad med stor högaktning, och med en särdeles träffande inledning: ty just i den förekomma de ypperliga och än i dag ungefär lika giltiga betraktelser, som sedan, i samlingen af Kellgrens Skrifter, aftrycktes särskildt under titeln: ”Hvad må orsaken vara till den ringa afsättning, som Böcker äga i vårt land”?
En ton af oväntad vänlighet anstämmes mot den omogne, ojemne, men ingalunda ogenialiske Engzell, i recensionen öfver dennes ”Nyare Arbeten” (s. å.
N:o 257): det omdöme, som här fälles, är, i sjelfva verket, lika uppmuntrande som rättvist.
Med större skäl alltså, än förut, ansåg sig den vittra öfverdomstolen hafva lemnat
Dalins ståndpunkt ett godt stycke bakom sig; om än Dalin sjelf väl kunde varit värd något höfligare bemötande, än när det t. ex. heter (1790, N:o 260) om ”Tankeval i anledning af Sön- och Högtidsdags-Evangelier, uti Vers författade af A. G.
Lejonhufvud” (en af Fru Nordenflychts poetiska umgängsvänner): ”ansedda som verser, förtjena dessa betraktelser det beröm, om det är något, att vara lika goda med de bästa af Dalins öfver samma ämnen”; hvarefter slutligen anföres en stroph, om hvilken säges, att ”bland alla Dalins Prediks-ord, i hans Poetiska Arbeten, finnes ej en enda vers, som äger denna ton af Poesi”172.
Ögonskenligt är, att Kellgren numera var, i ej ringa mån, sjelf gripen af den anda, som, sedan den hos Engelsmännen frambragt Youngs Nätter och Yoricks Känslosamma
Resa, hos Tyskarne Messias och Werther, äfven lockade Svenskar att försöka öfversätta dem.
Med stigande fördragsamhet mottogos, såsom bidrag, sentimentala gessneriserande qväden i prosa, som af denna själsrigtning, mestadels till ringa fromma för vår vitterhet, nu framalstrades flera och flera: så t. ex. (1788, N:o 118) ”Zulma, Landtqväde af Mamsell Ulrika Carolina Forssberg” (längre fram känd såsom Fru Widström); så (1790, N:o 26) ”Prosaisk
Ode till en Skönhet”, af Enbom.
Vid öfversättningarna höllo sig dock vederbörande granskare förpligtade, att framförallt skärskåda modersmålets behandling; och det mer än någonsin, då nu, genom Svenska Akademiens stiftelse, en gammal svensk önskan, hyst redan af Gustaf Adolf och Christina, profetiskt uttalad på 1720-talet af den välmenande Lindestolpe173, ändtligen var uppfylld.
– En periodisk skrift, som tog sin början 1789 och i några år fortfor, var den af ett par vänner, Bagge och De Rogier, utgifne ”Journalisten, eller Utvalda Samlingar i Blandade Ämnen, hämtade i synnerhet ur de nyaste och bästa Engelska Journaler”.
Det är mig svårt, att omnämna denna
tidskrift blott såsom en torr annalist: ty dess läsning, och beskådandet af dess eleganta kopparstick, – som i detta ögonblick alla stiga fram för min hågkomst, – tillhöra mina första och käraste barndomsminnen.
Men på Svenska
Litteraturens utbildningsgång ägde den intet egentligt inflytande; åtminstone intet på Vitterhetens.
Hvad likväl
Kellgren och hans vapenbröder, under denna tid, sjelfve värderade såsom sin förnämsta kritiska och polemiska mandat, var den vidtbeprisade kamp, som de under namn af ”Sällskapet Pro Sensu Communi” förde mot Swedenborgianismen, Magnetismen, de mystiska Ordnarna och Andebesvärjar-samfunden.
Lika högt uppskattad af den dåvarande ”stora” allmänheten, utbasunad i hof, hufvudstad, alla landsändar såsom ett non plus ultra af sund förståndighet och glimmande qvickhet, blef denna strid sedermera, efter Kellgrens död, lofsjungen af Leopold – ex auditis et visis, och sist af Tegnér – enligt tradition174.
Betraktas den af en opartisk efterverld med granskning af sjelfva urkunderna, och således ånyo på nära håll, eller sådan den i verkligheten var: så kan den dock föga berömmas för annat, än den goda afsigt och det medborgerliga mod, som dess hufvudmän, i sin ställning till åtskilliga af den tidens sociala och politiska företeelser, onekligen ådagalade.
Ett samfund, som kallade sig det Exegetiska och Philanthropiska Sällskapet, bestående af Swedenborgianer och andra med dem (mer eller mindre) beslägtade Mystici, hade, med Silfverhjelm och Nordensköld i spetsen, constituerat sig och var i full verksamhet.
Det öfversatte och commenterade Swedenborgs skrifter; det sökte äfven genom egna utsprida Nya Jerusalems lära; det vågade inbjuda berömda utlänningar, att deltaga i sina förehafvanden.
Men ej nog härmed: det tycktes ock stå i förbund med den theurgiska magi, hvars phantasmagoriska ringar närmast omslingade sjelfve Monarken och hans äldre Broder; och samtliga dessa bemödanden gynnades af personer, tillhöriga dels bådas enskildaste umgänge, dels i allmänhet de förnämes och mäktiges krets; Hertig Carl sjelf hade i det nyssnämnda Sällskapet ingått såsom ledamot, hållit tal, och förklarat sig för dess beskyddare.
Att göra ett dylikt samfund till föremål för det allmänna åtlöjet, var fördenskull ej så alldeles en lek blott.
Och detta är, å Kellgrens sida, den ifrågavarande stridens subjectiva värde; hvilket den aldrig kommer att förlora.
Af dess objectiva värde deremot återstå, i sjelfva verket, blott några enstaka träffande omdömen och ett något större antal af qvicka infall.
Om ock tillförne inledd, började denna fleråriga strid egentligen med året 1787: ty Stockholms-Posten för detta år öppnade just sin första nummer med krigsmanifestet, – den sedan i Kellgrens Skrifter upptagna ”Kungörelsen” om ett Sällskap Pro Sensu Communi, åtföljd af de dithörande välbekanta ”Theserna”.
Från vederparterne svarades först, dels i Dagligt Allehanda, dels i sjelfva Posten, med en och annan enfaldig motskrift; hvadan ock snart (N:o 32) förkunnades med segerton, att ”intet svar har kommit, inga inkast gjorts i de allmänna papperen”; ty de trenne försök dertill, som blifvit gjorda, vore att ”anse vida under uppmärksamheten af Sällskapets förakt, oändligen längre under hedern af dess svar”.
Omsider kom likväl en uppsats, på hvilken en slik dom icke rättmätigt kunde passa.
Den bestod i en ”Kungörelse om ett nytt Sällskap Pro Usu Rationis Vero, eller för det Sanna och Gagnande Förnuftet”; jemte bifogad ”Granskning öfver Sällskapets Pro Sensu Communi framställda Theser”.
Ganska fogligt skrifven, kan denna, visserligen ur Swedenborgsk synpunkt utgångna, men med både skarpsinnighet och klarhet författade afhandling än i dag läsas med nytta.
Den tränger till grunderna af begreppen Förnuft, Tro, Vishet, och så vidare; blottar ytligheten af Senscommuns-sällskapets föreställningar om Religion, Tolerans, med mera; framställer mången träffande anmärkning om skillnaden mellan sann och falsk Upplysning, om Förståndets och Viljans (Kärlekens) olika functioner och förhållanden, om den sednares principala vigtighet vid bådas ledande till harmonisk och fruktbärande sammanstämmelse.
Insänd till Stockholms- Posten, och der begynnande i N:o 86, fick den sedermera, under dels korta dels långa mellanstånd, fortsättas i elfva numror175; – men aldrig slutas.
Man tröttnade nämligen dervid.
En icke ovärdig anledning till svaromål var eljest nu för handen; men långt derifrån!
I stället lät det Sällskap, som hade utmanat, sig helsas (N:o 114) af en versificerad suck öfver denna artikels längd och tråkighet; och derefter (N:o 141), genom en föregifven ”insändare”, berömma sig för den ”återhållsamhet det visat, att icke besvara den långa, ledsamma, osammanhängande diatrib, som i Stockholms-Posten så länge mattat Allmänheten, i Sällskapets pro Usu Rationis Vero namn, men som till författare lärer vidkännas någon, hvilken antingen ej förstått Sällskapets mening, eller ock varit nog obeskedlig att göra det den så ofta med orättvisa tillämpade förebråelsen, att hafva angripit Religionen”.
Föröfrigt upprepas de vanliga fraserna om Vantro, Vidskepelse, Fanatism, Högmod o. s. v. såsom Sällskapets (”det är, Förnuftets och Sanningens”) fiender.
Invectiverne mot Swedenborg börja här taga fart.
De fortgå sedan i crescendo.
– Med största orsak förklarade derpå (N:o 150) en annan Insändare, kanske den förutnämnda afhandlingens författare: ”Det sätt, på hvilket Sällskapet Pro Sensu Communi upptagit och besvarat den vederläggning, som i åtskilliga Stockholms-Postens blad har blifvit gjord mot dess förra Theser, har öfvertygat mig – jag vågar säga det – att oceaner af bara skäl ingenting verka på deras förnuft, som endast styras af fördomar och en inrotad egenkärlek”.
För sitt fyrfaldiga ändamål, att ”upphäfva sig till öfverdomare i Vitterheten, hindra utspridandet af Swedenborgs lära, förtrycka Magnetismen och försmäda alla Ordens-sällskaper”, hvilka ”medel” begagnar det? ”1) En gäckande myndighet, hvarigenom det söker kasta ridicule på de medborgare, som icke i berörda ämnen äro af samma tanke med dem; 2) ett ilskefullt bemödande, att, under sken af nit för Regeringens säkerhet, uppväcka dess misstankar emot medlemmar af samhället, hvilka ingenting högre önska, än att in uti döden få bevisa sin trohet och kärlek för Konung och Fädernesland”.
– Kort derefter (N:o 155) följde äfven ett ”Utdrag ur Locke, till bevis att Sällskapet Pro Sensu Communi föga känner den Auctor, hvars tänkesätt det sökt inbilla allmänheten sig hafva antagit”.
Här visas, att Locke var i sina åsigter af Förnuft, Uppenbarelse, Tro, Underverk, Christendom och christlig billighet en helt annan man, än detta Sällskaps ledamöter.
Dessutom hade redan artikeln pro Usu Rationis Vero förehållit
Sällskapet det ”nog starkt sekteriska” beröm, som det gifvit Locke med att kalla honom ”den förnuftigaste man som jorden burit”; hvilket är att ”öfverdrifva sitt omdöme högre, än det synes kunna passa sig för ett förnuftigt Sällskap”.
Nu kunde i Kellgrens läger tiden vara inne, att slå ett af de ”stora slagen”; och han slog det.
I N:o 231 infördes en Kungörelse om trenne mottagna täflingsskrifter: bland hvilka den tredje är det redan oftanämnda stycket ”Man äger ej snille för det man är galen”.
De två första, med deras tänkespråk (af hvilka det ena skall parodiera Thorild och det andra den motsatta rimmarplattheten), äro, påtagligen, fingerade.
Om den tredje åter berättades, att Sällskapet hade funnit den väldig sin prisbelöning.
Tillika meddelades en från dess författare bifogad skrifvelse, der denne förtäljde: ”en granskande
Vän har, oförtjent, hedrat mitt försök med likaså grundliga som vidlyftiga Anmärkningar”.
Sålunda bebådadt, framljungade i N:o 232 det prisade straffqvädet såsom en åskvigg, hvarmed dråpslaget vore gifvet åt allt Svärmeri, nu och för alla tider.
Också förblef under årtionden detta stycke, tillsammans med sitt af Nils von Rosenstein utstyrda Anmärknings-bihang, i Sverige den sunda förnuftighetens ofelbara och fullständiga riks-grundlag.
Huru sann motparternes tillvitelse var om bemödandet, att emot dem rigta Regeringens arm väpnad med den borgerliga lagens bila, bekräftas här tillräckligt; både genom de häftiga slutstropherna och den anmärkning, som vill rättfärdiga deras häftighet.
”Dessa drömmare”, heter det, ”hafva gått för långt, hafva missbrukat det förakt som skänker dem lugnet, då de oförsynt, offentligen, genom skrift och tryck vågat utprångla sina dårskaper till uppenbart trots emot lagar och förordningar, uppenbar blygd för religion och anständighet”.
Nitälskarne för tolerans och upplysningens frihet aktade icke för rof, att sålunda, gång efter gång, ropa om vådan att ”tåla anfall mot den antagna och besvurna Religionen”, den ”rena Lutherska läran” o. s. v.
Detta stridsgrepp, att oupphörligt åkalla Regeringen och Lagarne, blef ej utan frukt.
Presterne bragtes i allarm.
Snart (N:o 285) underrättades allmänheten, att ett hos Nordström tryckt arbete, vid namn ”Samlingar för Philanthroper”, vore belagdt med seqvester och finge ej säljas, tills intyg kunde företes från ”vederbörande Consistorium, att ej något deruti förekommer, som strider mot vår antagna rena evangeliska lära”.
Boken var nämligen Swedenborgiansk. – Å sin sida steg, naturligtvis, de förföljdes bitterhet.
De inskickade till Sällskapet en liten mustig förmaning (N:o 251), som, bland annat, innehåller: ”Edra hufvudmän hafva blifvit metamorphoserade till sekteriska Communister – – – Hvartill tjena edra löjliga och egoistiska häftigheter?
Har icke den svagsinnade, som alltid är intolerant, i alla tider skrikit mot sekter?
– Om det är stora själars lott, att vara ädelmodige i utlåtelser, starke i uttryck, utan vrede, utan bitterhet: så hafven J felat.
En förnuftig menniska borde ju alltid påminna sig dessa Senecas ord:
Ira celerior ad insaniam nulla via est.
J hafven förgätit Locke, edert dyrbara mönster, som var både tolerant och christen, samt sjelf bevisade christendomens förnuftsenlighet”.
Dessa piller voro verkande.