Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De i dessa föreställningar fångne kunna lika litet fatta Naturens verkliga kraft och ordning, som de fatta Guds kraft och ordning, äfvensom det (i högre mening) reella af Viljans och Trons krafter, hvilkas lifliga och upprigtiga mötande Christus plägade förutsätta såsom sitt underfulla bistånds villkor (emedan hans kärlek och makt endast genom det mötandet erhöllo tillfälle, att på ett med menniskans frihet öfverensstämmande vis meddela henne sin frälsande inflytelse).
– Blott om ett enda af hans underverk kan sägas, att det ännu alltjemnt förnyas på ett sätt, hvarigenom det är ett på samma gång andligt och naturligt: det är hans närvaro och meddelelse af Sig Sjelf i Nattvards-sacramentet.
Ty väl är det en vidskepelse, att dervid tänka sig hans lekamen och blod närvarande i någon materiell mening: men man får icke glömma, att de andligt-lekamliga och himmelskt-själiska substanser, som i brödets och vinets rätta njutande mottagas, äro af en ojemnförligt verkligare art, än de förutnämnda.
Endast derigenom kan Nattvardens kärleks-måltid medföra en närmare införlifning med Herren, till förebild och försmak af upptagandet i hans Himmel; likasom Döpelsen betecknar menniskans upptagande i hans Församling, genom förutgående andlig rening och pånyttfödelse.
Äfven Döpelsens sacrament får man, enligt Swedenborg, lika litet anse för någon i blott ytlig mening betecknande ceremoni.
Det är, tvärtom, af sådan kraft och vigt, att i samma ögonblick, som barnet med vatten begjutes och döpelse-orden läsas, inräknas det bland englarne såsom ett ämne till medlem af deras samfund; och vissa englar tillsättas då af Herren enkom att vårda det, samt hålla det i ett tillstånd, hvarigenom dess tillkommande inre pånyttfödelse kan blifva möjlig.
att glömma dess rätta ändamål och betydelse; frestelser, som ej heller öfvervinnas annorlunda, än med anropande om gudomligt bistånd.
Äfven Qvickhetens, Skämtets, Ironiens och Satirens snillelekar höra till det Vackras krets; och äro tillåteliga inom Jordverldens vitterhet och konst, emedan de äro det inom Himlaverldens.
Dock endast med det villkor, här liksom der, att de alltid äro godhjertiga och till förbättring syftande.
Huru mycket englarne älska godt Skämt, och huru uppfinningsrika deri de äro, har jag, i mångfaldiga syner, haft tillfällen att se ådagalagdt.
Särdeles nyttja de ofta sådana medel vid de bildliga föreställningar, genom hvilka de befrämja sans och klarare insigt hos andarne i den mellan-andeverld, hvars innevånare ännu befinna sig stadda mellan inverkningar både från himmelska och helvetiska makter.
Men jemväl i sjelfva Himlarna, vid de Skådespel som blifvit omnämnda, och hvilkas afsigt är, att stundom åt englarnes sinnen skänka en vederqvickande hvila mellan deras göromål och täflingar, omvexlar, icke sällan, det Skämtsamma med det Allvarliga: så att utom stycken, som på skådebanan framställa lynnen och handlingar ur sede-lifvets vördnadsvärdaste sphärer, ser man der också stycken af komisk art.
Orsaken är, att det Allvarliga, det Dygdiga och Ärevärda (Honestum et Decorum), just då framstår i sin lifligaste åskådlighet, när det visas i förhållanden mellan sitt största och sitt minsta (per relativa ab illorum maximis ad minima).
Det Löjliga, såsom allmänna ämnet för komisk behandling, består i vissa allt smärre och smärre småheter af Dygdigt och Ärevärdt, hvilka befinna sig på dettas yttersta gräns och gradvis öfvergå till ett minimum, bortom hvilket börja de raka Motsatserna, – nämligen det Odygdiga och Ohöfviska eller Vanhedrande (Inhonestum et Indecorum).
Om sådant åter är tydligt, att det hvarken får eller kan i någon himmel framställas; åtminstone aldrig annorlunda, än såsom något blott på längsta afstånd betecknadt eller antydt.
Emedan det har sin rymd endast i sitt hem; och alltså – i Helvetet.
Väl äro vansinnigheterna der ofta sådana, att de skulle inför högre åskådare kunna antaga ett komiskt utseende: såsom t. ex. när egenkärlekens eld, hvaraf djeflarne i oändlighet förbrännas, uppblossar ända derhän, att de anse sig för Gudar, eller åtminstone för alla Konungars Konungar och Kejsares Kejsare; i det förra yttrar sig då den ecclesiastiska, i det sednare den politiska egenkärlekens högsta stegring.
Men i allt detta är förmycken hemskhet, för att det skulle kunna roa27.
Bekant är, att i vår verld förekomma icke blott sådana ting, som vi tillerkänna egenskapen af sköna; utan jemväl andra, som yttra en motsatt egenskap; genom hvilken de synas oss fula, ja ohyggliga.
Också detta härleder sig derifrån, att Naturen är en reflex af Menniskan; och att fördenskull äfven det hos menniskan onda kan (i likhet med det hos menniskan goda) så väl utom, som inom henne föreställas.
Derföre äro, liksom hon sjelf, alla naturliga ting speglar, i hvilka vi kunna skåda, antingen de eviga ting som tillhöra Guds rike, eller de eviga ting som tillhöra Mörkrets och Afgrundens.
De sednare gifva oss då intrycket af Styggt och Vämjeligt, med alldeles samma nödvändighet, som de förra gifva oss intrycket af Skönt och Älskeligt.
Det Fula, såsom (i sina mindre gracier) den inledande begynnelsen till det Ohyggliga eller Stygga, uppkommer såsom motsvarighet af den utvärtes menniskans bemödande, att lösrycka sig från den invärtes menniskan och underkufva henne.
Skönheten kan endast från den invärtes menniskan utgå; det är klart, att hon alltså genom hvarje dylikt bemödande, om det fortfar, skall vanskapas eller förloras28.
I denna naturliga verld äro vackra varelser och föremål tillsammans med fula; af den anledning, att goda och onda äro der blandade med hvarandra.
I den oförgängliga verlden äro de noggrannt åtskilda: der finnas de goda och vackra endast i Himmelen; de onda och fula deremot endast i Helvetet.
Blott i mellan-andeverlden är ännu möjligt, att onda väsenden kunna, för andar som de önska tubba eller på hvilka de vilja imponera, förställa sig och antaga vackra ytor; dock aldrig inför högre andar; som i blinken genomskåda dem, och, när så behöfves, blotta deras verkliga utseende.
– Föröfrigt händer i denna sistnämnda rymd ej sällan, att undersökningar anställas och tal hållas öfver det Skönas ursprung, väsende och lagar.
Talarne äro då vanligtvis andar, som ankommit från Frankrike.
De tala i allmänhet väl, men oftast föga grundligt; dock gifvas undantag.
Englarnes lif är ett lif i det Skönas innersta: derföre undervisa de derom; men undersöka det, behöfva de icke.
Forntidens Skalder voro sjelfve Sopher, eller Vise.
Det bibehölls bland dem länge en förmåga, att läsa Ordets natur-symbolik; den de, i helig hänryckning, tolkade och meddelade.
Den tidigaste skaldesången framqvällde från en Oskuld, som förenade Kärlek och Vishet.
Hos flertalet af nutidens qvädare finnes hvarken
Kärlek eller Vishet, och allraminst Oskuld.
Menniskorna öfverhufvud, liksom i annat mörker, dväljas äfven i ett gemensamt obegrepp om det Sköna; emedan de icke förstå det Goda och det Sanna; hvilka, äfvensom det Sköna, endast förstås såsom Herrens.
Men det Nya Jerusalem, som nederstiger, skall i alla dessa rigtningar, genom Hans kraft, öppna menniskornas ögon.
De skola då, med oförvirrade och osöndrade förnimmelser, gladeligen skåda, huru Hans herrlighet återskiner för alla sinnen; i den kristallklara älfven, ”som ifrån Guds stol och Lammets utgår”.
Syn.
Jag såg åt himlen upp, en morgonstund,
Med klarnadt sinne, åt det klara blå:
Då upplät fästet sig; i trenne hvalf,
Det ena ofvanför det andra, sågs
Dess rund fördelt; på hvarje hvalfvet stod
En särskild engla-flock i skimmerkrets.
Då hördes ett basunskall, och en röst,
Som sade: ”Okändt är på jorden nu,
Hvad äkta kärlek är; till din själ dock
Skall flöda ljus derom, ifrån hans hem,
Från tredje himlen sjelf; så Herren vill!”
Och se! från tredje himlen kom en vagn,
Som sken, liksom af diamant, och drogs
Af fålar, hvita såsom nyfälld snö.
I vagnen satt en engel, underskön:
Han syntes en; men när han närmre kom,
Jag såg, att engeln var ett engla-par;
Och att i handen hvardera, med smek,
En paradisets turturdufva höll.
De ropte till mig nu, – men englars tal
Är som ett ljufligt sus af löf och våg,
För själens hörsel upplöst i ett språk
Af lena stämmors smältande musik:
”Vi nalkas, vän; men vakta dig, då än
Du jordens dunkla stoftbeklädnad bär,
Att icke sphären af vår himmels eld
Förtär dess trådar med sin öfvermakt!
Och huru vill, inom din arma verld,
Din lunga finna ord för sådan syn?”
Jag svarade:
”Väl är jag jordisk blott;
Men Herren gifver kraft, och gifver ord.
Så kommen tveklöst!”
Och med ökad fart,
På väg, af morgonröda strimmor bredd,
Det hvita spannets hofvar blänkte tätt,
Tills det framför mig stannade; och se!
En Man i vagnen, med sin Hustru, satt.
Och åter talte de: ”Ett evigt band
Förenar oss se’n Gyllne Ålderns dar,
I samma oförgångna ungdomsfröjd;
Dess namn är Äktenskap: men oss är sagdt,
Att nu blott namnet finns på jorden qvar”.
Hvad nu mig synligt blef – jag det förstod –
Var idel bild af Kärleks lif och prakt:
Form af hans lif var anlet och gestalt,
Form af hans prakt var drägtens herrlighet.
Ty Mannen, mognadt ung, med blick och hy
Af vishet blixtrande och genomglänst,
Var klädd uti en purpurröd talar,
Och hyacint-blå lifråck innanför,
Som af en gyllne gördel sammanhölls
Med spänne af sapphirer, böjdt i ring
Omkring sin medelpunkt, en klar rubin;
Men underklädseln, ned till föttren, var
Af hvitt, det skäraste, med silfver väfdt.
Dock, när jag såg till Qvinnan upp, – en glans
Mitt öga slog, hvaraf jag bländad stod,
Liksom på engång seende och blind.
Hon märkte det, och sporde mig derom;
Men vid mitt svar: ”Jag ser – och ser dock ej”,
Hon smålog, och åt sidan vände sig
Från Mannen bort; i ögonblicket sken
Det fagra anletet med minskadt ljus;
Väl var det tredje himlens skimmer än,
Men mera måttadt till min synkraft nu.
Dock fåfängt vore här allt skilderi!
Ty dertill ingen målare har färg,
Och ingen teckning konst, och ingen skald
Beskrifning: nog, att allt var kärlek, – ren
Som hjertats himlakälla i sin frid,
Med stilla spegling vänd mot lifvets sol;
Så, när, sin Makes hulda spegelbild,
Hon vishet tog och ömhet återgaf,
I hvarje blick, låg en odödlighet,
I hvarje löje blommade en vår.
En tunica, af hög skarlakansfärg,
Och med rubiner framtill sammanfäst,
Betäckte bröst och lif; kring armar, hals,
Hon perlesmycken bar; af chrysolith
Ett radband glimmade på hennes barm;
Men hårets enkla prydnad var en krans
Af blommor, sådana, som jorden gaf
Åt sina första morgondagars barn.
Att detta hela af behag och prakt
I skimmer steg och aftog vexelvis,
Alltsom hon såg på Mannen eller ej;
Ja, vid än nogare betraktning fanns,
Att lika med dem båda sig förhöll.
Ty, fästade på annat föremål
En, eller bägge, sina blickar, – strax
I strålar och i färgor mera matt
Blef deras fägrings, deras drägters glans;
Men när de åter sågo på hvarann,
På nytt den brann med outsäglig eld.
De talte nu mig båda till, igen,
Och hörde vänligt mina frågors mängd;
Ett samtal, ljuft att minnas!
Mycket har
Med trogen flit jag tecknat upp deraf,
För mången själ, helt visst, till ljus och tröst.
Men eget var, att uti bägges tal
Beständigt blott en enda röst förnams;
Gemensam för dem båda två: ty när
Han talte, talte han ur henne ock,
Och hon jemväl hur honom, likaså;
Ett samljud, ännu mer oskiljeligt,
Än när i jordisk sång, som likna vill,
Tvåstämmigt klinga hörs en melodi.
Men, bäst jag så i lyssning stod försänkt,
Ur fjerran kom liksom en harpoton,
Följd av en plötslig ljusström, ljungelds-snar,
Men hvit och blid, ur tredje himlens port.
Då sade till mig Makarne: ”Farväl!
Man återkallar oss; förglöm oss ej!”
Som förr: dock med den skillnad, att hvad nyss
Mig turturdufvor syntes, var förbytt
Till fagra barn; af hvilka nu enhvar
Höll ett på sina knän och vid sitt bröst.
Det hvita spannet ilade, på väg
Ånyo, likt med friska rosor, strödd,
Och träd vid träd, med gullfrukt, gåfvo skygd.
Ur öppningen en ring af jungfrur kom
Till mötes: och bortom den ringen sken,
Utöfver underbara ängders rymd,
En sol, hvarur – i hast så tycktes mig –
Ett anlet, majestäteligt, men mildt,
På engla-paret såg med välbehag – – –
Men nu sig slöt min syn: jag böjde knä
Och tillbad; då gick ut ur skyn ett bud:
”Gack, Siare! och för din jord förtälj,
Hvad himmelsk kärlek i sin skönhet är”.
EHRENSVÄRD.
När man det skönaste sett, som jorden oss mäktar att
bjuda, –
Landet, der Konst och Natur lefva i evigt förbund,
Bilder från fordom och minnen, af hvilka en endaste skugga
Mer är värd, än ett helt menniskoslägte af Nu;
När man från Arno, från Rom, från Sorrento, från ”Lyck-
liga Fälten”
Återvändt till ett hem, splittradt af hätsk politik,
”Hetsiga tröghetens” bygd, der förgäfves ”de glada be-
hofven”
Kämpa mot dimmor och frost, kämpa mot glitter och nöd:
Hvad är, att göra, då qvar?
Att bygga sig villor, som
Byström?
Tömma, som Sergel, sitt glas? dö, som Nicander, af
sorg?
Stänga sig inne, som jag, från sorlet af gatornas vishet?
Herrligast synes mig ditt sätt att fördrifva din tid!
Först ur din skådning du skref, men med marmorns ta-
lande stumhet,
Liksom i taflor af sten, Skönhetens eviga lag;
Drog med en flotta så ut, att i präktiga fyrverkerier
Slunga, från Holmgårds fjärd, Jotuna-skaror åt skyn;
Sist in i templet du gick, den beslöjade ”Stora Gudinnans”,
Vågande rönet, att der heliga anletet se.
Hela ditt lif var antikt; och sjelf en olympisk sculpturbild
På den Gustaviska tids graf är din höga gestalt.
Greklands morgon oss helsar i Dig, och Italiens afton:
Nordisk ändock är din själ, djup i sitt speglande haf.
KARL AUGUST EHRENSVÄRDS Lära om Skönhet och Konst.
Min mening härmed har ej varit fram-
visa esprit, vårt tidehvarfs få-
fänga; utan jag söker framvisa tan-
kar åt min nation.
Ehrensvärd.
”Hvarom skola vi bedja Gud?” frågar, i en af sina skrifter, Goethe; och svarar:
”Om stora tankar och ett rent hjerta”.
Bäggedera – äfven det sednare, så långt ett menskligt hjerta kan vara rent – drista vi väl nu tillerkänna den underbare man, hvars verlds-åsigt vi nyss lyktat skildra; och hvars lefnadslopp företer ett märkvärdigt helt af sysselsättningar med idel stora föremål, fortgående i en kedja från jordiska till öfverjordiska.
Såsom yngling, på romarspråket lofsångare af den föga äldre Karl XII, med de varmaste toner af hänryckt beundran29; under sin mognare ungdom, som sammanträffade med de sista åren af Dennes för sig och Sverige så tragiska kämpaspel, biträdande honom i krigiska företag med sitt mathematiska och mechaniska snille; derefter, sedan han sett både Hjelten och det Gustavo-Carolinska Sverige falla, sökande sin tröst inom Naturforskningens och Philosophiens rymd, tidigt förbindande bägge och i bägge vandrande en egen, lika själfull som snillrik, bana; sådan uppnådde han, theoretiskt och praktiskt, ett af de högsta rummen i vetenskapernas samhälle; tills omsider på en mandom, hvarunder han genomspanat den synliga Naturverlden, följde en ålderdom, hvarunder han, vid Englars vägledning, genomspanade den för oss andra jordsöner osynliga.
I sanning: en lefnad, så öfverflödande af allt slags storartadt och heligt innehåll, att icke många dödliges kunna dermed uthärda jemnförelse.
Och vore än de skådningar, som uppfyllde hela den sednare delen af hans långa lifstid, endast en verldsomfattande – och förunderligt sammanhängande – dröm: så måste vi prisa den man afundsvärd, hvars lott blifvit, att tillbringa hälften af en vanlig menniskoålder, oafbrutet intill sin yttersta stund, i att drömma så mycken glädje och skönhet.
Vare härmed huru som helst: läsaren har nu dessa skådningar framför sig, tecknade i ett skick, hvari en-
mathematico-physikaliska tidskrift Dædalus Hyperboreus (utgifven under åren 1716 och 1717); der äfven Karl XII:s vetenskapliga sinne och bildning vittsordas i en uppsats om Bombers och Kulors Bågskott säges der, med anledning af General-Majoren Cronstedt (”som skiutarkonsten i sielfva vercket högre har bracht än någor i vår tid”): ”Thet lender till vårt vittra beröm, att i then stora Monarchens vår allernådigste Konungz
Regeringz tid, Sverje har en så vidt berömd förmohn af the monga kloka och ehrfarna i the saker, som Attollerie, Mechanie och Skeps-byggnad angår; hvilket tilskrifvas bör thet höga förstånd Hans Majestet sielf ther uti äger.”
hvar kan, utan möda, enligt sitt väsende uppfatta och enligt sin synpunkt bedömma dem.
Vår framställning har, utom andra fel, äfven det, att hafva fullständigare behandlat sitt ämne, än egentligen var utlofvadt; men detta fel torde dock, numera, befinnas förlåtligt.
Skildringens trohet, åtminstone i allt hvad hufvudsakligt är, skola tvifvelsutan de tänkande af Swedenborgs anhängare intyga: och dervid icke ogilla, att vi på deras Mästare tillämpat hans eget föredöme, då vi mera sett på andemeningen af hans skrifter, än på den blotta bokstafliga; vid hvilken, i allmänhet, både hans vänner och hans motståndare alltför mycket fästat sig.
Så är möjligt, att hans Treenighets-lära, äfvensom åtskilligt annat, i vår framställning afviker, till sin fördel, från det gängse begreppet eller obegreppet derom; utan att någon derföre må skylla oss för förfalskning.
Just för att kunna vara i högre betydelse trogen, skyr den äkta portraitmålaren aldrig, att stundom vara i lägre betydelse otrogen; än i afvikelser, än i tillsatser: att likväl bådadera äro blott skenbara, ådagalägges genom hvarje grundlig bekantskap med föremålet.
Ty hvari bestå de?
Ej i något annat, än att detta är så måladt, att dess själ, alltigenom, fattad i sin rena eller högsta egendomlighet, obehindradt genomskiner och förklarar det.
– Så mycket för dem, som känna sjelfva urskrifterna, eller ämna genom eget studium förvärfva sig deras kännedom.
Föröfrigt är troligt, att våra flesta läsare skola anse det hela för en sällsam blandning af oneklig sanning och besynnerligt svärmeri: men också, att några – kanske många – skola just i detta hela finna en förvånande divinatorisk anticipation af de högsta utvecklingar, till hvilka, i våra dagar, en ur lefvande Natur-uppfattning framgången Religions-philosophi hunnit; ja, till och med sätta i fråga, om ej Swedenborg ännu, i ett och annat, behåller sitt försprång.
Från de Skriftlärde skall, nu liksom förr, hans lära framkalla mångahanda invändningar; de hafva skäl dertill.
För egen räkning tillåta vi oss blott, att härvid begagna ett fordom åt andra Skriftlärda gifvet svar: ”Han är åldrig nog, spörjer honom till; tale sjelf för sig!”30
Vi vända oss nu till en annan högsinnad Svensk Vis; i de flesta afseenden honom olik: ty lika uteslutande, som Swedenborg var i presterlig mening
Siare eller Hierophant, var denne sednare det i artistisk; hvari ock, med detsamma, är antydt, att denne var – i ordets ljusaste och vackraste bemärkelse – lika mycket Hedning, som den förre var Christen.
Beröringspunkter saknas dock icke.
Det följande skall visa, att dessa äro ännu flera, än de tvenne allmänna: att båda voro snillen af första ordningen, och att äfven den sednare var en man af ”stora tankar och rent hjerta”.
– Denne andre är Karl August Ehrensvärd: den bekante, och nu ändtligen, om icke allmänt förstådde, åtminstone allmänt beprisade författaren af ”Resan till Italien” och ”De fria Konsternas Philosophi”.
Så långt lysande borgerliga omständigheter lemna skydd mot snillets lidanden, var Ehrensvärds öde visserligen ett förmånligare, än t. ex.
Thorilds.
Men den Ehrensvärd, som vi här betrakta, är icke Grefven, General-Amiralen, med mera; icke Befälhafvaren i den första drabbningen vid Svensksund, der han, såsom värdig son af Sveaborgs och Svenska Galer-flottans skapare, slog den förstkommande Ryska Eskadern, och sedan, ur den af Konungens envishet vållade olyckan, räddade åtminstone sin och svenska tapperhetens ära; icke den slutligen i Naturens doldaste verkstäder, i Chemiens, ja i Magiens hemligheter inträngande syftaren åt en jemväl i sina fragmentariska begynnelser vördnadsbjudande Natur-philosophi, hvarpå tillika Sedelära, Samhällslära, Konstlära och Gudalära skulle grundas; icke ens, hvad mera är än allt detta, den af hans lefnads-förtäljare, Adlerbeth, så oöfverträffligt tecknade ädle mannen och älskvärda menniskan.
Det är, af hela denna stora och vackra personlighet, endast konstvännen och konstläraren, med hvilken vi här äga att sysselsätta oss; och om honom gäller till fullo, hvad
Schelling sagt om hans själafrände Winkelmann, att han ”stod i sin samtid så ensam som ett berg”.
Att det herrskande i denna tid var småaktighet, flärd och smaklöshet, kunde ej undfalla en man med så genomträngande blick för det höga, ädla och sköna; i sitt fädernesland, hardt nära, den ende med smak (i stor mening) begåfvade, gjorde han sig ingen illusion öfver det deltagande begrepp eller den svarande känsla, som i detta fädernesland voro att påräkna; han visste ganska väl, att han i de flestes omdöme gällde blott för en genialisk synnerling, eller en qvick fantast, med hvilken de hade fördrag dels i följd af hans rang, dels äfven i följd af de sedliga och medborgerliga egenskaper, som ej i något tidehvarf kunna förfela att tillvinna sig aktning.
Vi finna desto mera naturligt, att han, hvars medborgar-kärlek ändock alltid fortfor att brinna för Sverige, fästade all sin konstnärs-kärlek vid Italiens en gång njutna luftstreck; ända derhän, att begreppen Konst och Söder snart sammansmälte till ett enda; i hans ästhetik, liksom i hans hjerta.
Bekant är, att hans närmaste vän, Sergel, genom trånsjuka efter Konstens hemland, gick under i en nästan oafbruten vexling af nedstämmande melancholi och öfvermåttligt uppstämmande bacchanalier.
Till det ädlaste hos Ehrensvärd bör räknas, att han, i liknande själs-ställning, uthärdade lifvet som en man, en hjelte, med outtröttlig rigtning, att städse djupare begripa och städse värdigare behandla det såsom ett harmoniskt helt.
Första orsaken dertill bör väl sökas i det hos honom ej blott inom fantasien stannande, utan till full karakter vordna plastiska gry eller urlynne, hvari låg en beständig inre grund till jemnvigt, till måtta, till allt det lugn, som sansning och sjelfbeherrskning medföra: ett sinnestillstånd, företrädesvis behöfligt i Norden, ”der den medfödda driften att förstöra, tillbakahållen ifrån andras förderf, gör det förderfvet, alt man förstör sig sjelf”31.
Men också bör ihågkommas, att i hans själ ägde det plastiska lynnet jemväl en humoristisk beståndsdel, som, under det den utgjorde just det i hans föröfrigt antika natur moderna, tillika kom till så mycken utveckling, att den förmådde spegla
Modernitetens oredor och fulheter i en på samma gång skarp och mild ironi, hvarigenom de blefvo drägliga i den mån de blefvo löjliga.
Dessutom var denna personlighet nog rik, att lifvas genom en flerfald af interessen, som höllo den i spänning, äfven då det ursprungligaste och mäktigaste, det artistiska, ej fick tillfälle att gifva sig luft.
Han var på allvar patriot; militär; till och med agronom; och ändtligen naturforskare på ett vis, hvarigenom den ästhetiska synpunkt, som var honom egen för betraktandet af Allt, vidgade sig till en både physikaliskt och ethiskt speculatif.
Man begriper, att för en så utrustad varelse kunde ingenting matta, än mindre qväfva, den heroiska lusten att lefva och verka.
Vi bibehöllo nyss de ord om hans samtids flärd och småsinnighet, som för tjugusju år sedan yttrades i den uppsats, hvilken härmed för läsaren framlägges i förnyad skepnad.
Men den sanning, som de innehålla, och för hvars skull de qvarstå, är en ofullständig, om den vill gälla för det tidehvarfvets total-bild.
Med de upprepade orden betecknas nämligen blott den sida deraf, som genom sednare dagars polemik, till en del poetisk, till en del politisk, råkat blifva den för nutiden nästan ensamt framhållna åtsidan.
Den, som skrifver detta, har dertill i sin mån bidragit: och finner sig, just derföre, desto kraftigare uppmanad, både att sjelf taga i skärskådning den bortglömda frånsidan, och alt befrämja en större allmänlighet af sådan skärskådning, än hittills på länge varit vanlig.
I den ungdomligt berusande föreställningen, att befinna sig i en för Konst och Vetenskap vida gynnsammare tidsålders gryning, förgat han, att mycket af det, som han sökte, och hvars framträdande han hoppades få upplefva – herrliga förhoppningar, till det mesta felslagna! – hade tillvarit redan då; och det förekommer honom nu besynnerligt, huru han kunde förbise den företrädesvis just åt skön konstverksamhet rigtade sammanstämning af bemödanden och ynnest, genom hvilken då, om än sjelf icke alldeles flärdfri, dock onekligt en högstämdare sinnesart hos nationen var på väg att beredas.