Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bankens metalliska kassa så starkt påkännas att dess tillräcklighet blefve tvifvelaktig, så kan vexlingen endast uprälthållas på Den 15 Mars f. m. 459 2 salt, genom strypning d. v. s. en sä stark indragning af Bankens lånerörelse och af dess sedlar, att penningenöden tvang allmänheten inställa sina npköp utrikes eller att der å tont prix skaffa sig metalliska tillgångar, eller ock genom begagnande af Bankens kredit, hvilket sednare, i händelse af behof, troligen vore det bästa. 2:o Tillökande af Bankens förmögenhet och således till stärkande af förtroendet till dess säkerhet.
Med en rörelse af högst 40 mill. r:dr eger Banken en behållen grundfond, som icke får förminskas af 10 mill. r:dr.
Med iakttagande af 1834 års grundsats, att endast utassignera en gammal Bankovinst i mån som en ny ingått, eger
Banken derutöfver en reservfond motsvarande behållna vinsten för ett riksdagsintervall, d. v. s. omkring 3 mill. r:dr.
Detta tyckes vara nog att trygga förtroendet, alldrahelst då man erinrar sig, att största delen af dess skuld utgöres af dess sedlar, som utgöra landets hufvudsakligaste mynt.
Då Staten eger sä stora summor nedlagda i dess Banko-rörelse, skulle det vara en obillighet mot de skattdragande att utan behof göra dem ofruktbara.
Att i stället med Bankovinsten öka dess lånefonder skulle väl gifva en tillfällig tillökning åt allmänna lånetillgången, men hvaraf fördelen för allmänna rörelsen vore mindre än framtida skadan, om den behöfde hastigare indragas.
Jag tillstyrker således, att Bankovinsten i en rundad summa af 2,900,000 r:dr b:co anvises att utbetalas till Riksg:s-kont., med -J eller 900,660 r:dr 32 sk. vid slutet af hvardera af åren 1851, 1852 och 1853.
Jag behöfver ej fästa upmärksamheten derå, att härigenom icke behöfvas några nya sedelemissioner, för mer än hvad möjligen de 3 följande årens Bankovinst kan komma att understiga de 3 förutgående årens.
När framdeles frågan förekommer om extra Statsutgifterne, då blir del tid att taga i betraktande Hr Mannerskantz förslag om bästa sättet alt använda denna tillgång.
Man har anmärkt, att sällan i någon fråga meningarne befunnits så delade som i denna, och anmärk:n är utan tvifvel riktig.
Vill man emedlertid söka en förklaringsgrund till detta förhållande, så torde densamma lätt stå att linna dels deruti, att frågan, i och för sig sjelf, är af en mera invecklad beskaffenhet, så att personer i allmänhet icke lätt färmå alt upfatta den i alla sina detaljer, dels deruti, att konseqvenserna af beslutet vid detta tillfälle måste komma att verka ganska kännbart i många riktningar och att följaktligen många enskilda intressen derigenom sättas i rörelse.
De, som önska och hoppas att i Banken befintliga öfverskott måtte reserveras, för att användas i en ytterligare utsträckt lånerörelse, hafva deruti ett motiv att motverka desammas ullemnande till andra ändamål.
De som hufvudsakligen afse kapitalistens fördel, ledes derigenom att också bestrida öfverskottens utgifvande, vare sig i form af bidrag till Stats-behofvens fyllande eller såsom tillökning i lånefonderna.
Dessa önska deremot ali behållningarna orubbadt må blifva qvarliggande i Banken, så att derigenom en minskning i den utelöpande 400
Den 15 Mars f. m. sedelstocken må lillvägabringas, ty det är klart, att när penningemassan förminskas och en brist på det bytesmedel, som rörelsen behöfver, upslår, så stiger penningens relativa värde, så väl genom en inträdande högre räntefot, som genom ett fallande pris på griinegendom och på lefnadsbehofven; och i dessa omständigheter ligger alltså ett ganska stort intresse, som söker göra sig gällande genom yrkandet att öfverskolten icke böra utlemnas.
Slutligen har denna angelägenhet äfven, derigenom att den befintliga Bankovinsten är afsedd att användas i och för Statsverkets behof blifvit spelad öfver på det politiska området, och ur denna synpunkt, allt efter olika åsigter, på bästa sätt exploiterad; och deraf härleder sig otvifvelaktigt också till betydlig del den olikhet, som förekommer vid frågans bedömmande.
Om man emellertid, såsom sig bör, vill lemna alla dessa betraktelsegrunder åsido, och endast hålla sig till sjelfva saken, så blir den egentliga frågan den: är Banken i någon egentlig förlägenhet, och om så är, kan denna afhjelpas genom att en större eller mindre del af Bankovinsten i Banken qvarstår?
För att kunna besvara denna fråga, måste man naturligen först och fremst göra sig klart reda för, hvaruti Bankens säkerhet består, men i det afseendet tror jag ej, att man tillräckligt tänkt sig de olika synpunkter, hvarutur vår Bank till följd af dess olika skyldigheter, måste betraktas: nemi. först med hänsigt till dess förmåga att hunna lemna full liqvid, om fråga blefve att göra upp sitt bokslut, eller att göra rätt för sig vid en utredning; och dernäst att alltid när som helst, så länge den är i verksamhet, kunna vexla in sina sedlar mot silfver.
Lika säkert och obestridligt som det är, att i den mån man bibehåller sina tillgångar, eller ökar sina fordringar, så stiger också den säkerhet hvarom jag först yttrade mig, eller att vid slulliqvid alltid kunna göra rätt för sig; lika oriktigt blir det deremot att obetingad! vilja tillämpa denna, i nyssnämda afseende enkla och lättfattliga sanning, äfven i fråga om
Bankens förmåga att upfylla sin andra förpliktelse, eller att alltid kunna vexla, ty Banken må hafva huru många fordringar som helst, •— ja, om den utöfver sin grundfond och sin vinst egde t. o. nu 100 mill., — så skulle likväl sådana konjunkturer kunna inträffa, att den, oaktadt all sin sin rikedom, icke förmådde upfylla sin skyldighet att på ögonblicket invexla sina till luckan inströmmande sedlar, mot silfver.
Man har likväl ofta sammanblandat dessa olika ämnen, under ett gemensamt namn af ”Bankens säkerhet” och jag tror att derigenom äfven någon förvillelse i begreppet upkommit om sättet att förstärka, eller som det heter, konsolidera Banken.
För tillfället är det emellertid endast nödigt att betrakta Banken från sidan af dess vexlingsförmåga och denna åter beror på dess tillgång på metallisk valuta.
Om man då granskar förhållandet i detta fall, så är det visserligen sant, hvad som här af flere blifvit åberopadt och som af nästan alla tagits till utgångspunkt för deras betraktelser, nemi. att den metalliska kassan icke obetydligen förminskats på de sista åren; men det är icke nog, i min tanka, att taga detta som ett enbart faktum, utan man måste vidare analysera detta faktum i sina närmare detaljer, för att deraf kunna draga någon tillförlitlig slut - Den 15 Mars f. m. 401 sats, huru det för framtiden i afseende på silfver-fondens tillstånd kan komma all se ut.
Om man återgår till 1848 och efterser huru förhållandet var under loppet af detta år, så befinnes, att den metalliska kassan dä förminskades från 22,586,000 r:dr, ner till 15,670,000, och all således minskningen hesteg sig till 6,916,000 r:dr.
Påföljande äret minskades också den metalliska valutan men endast med 2,679,000 och året derpå 1850 hade den likaledes nedgått något, men minskningen utgjorde dä ej mer än 708,000 r:dr.
Jag ber eder mina Hrr! lägga dessa upgifter på minnet, ty endast i sitt sammanhang böra de betraktas såsom någorlunda bestämda grunder, hvarefter hela gången af silfver-ultagningen kan bestämmas.
Denna beror nemi. på kursen, och kursen deremot, såsom förut redan blifvit anmärkt på förhållandet mellan sedlar och vexlar, så att när sedel-tillgången är betydlig men vexeltillgången ringa, så måste man här på börsen betala mera för alt åtkomma en fordran och dermed liqvidera en utländsk skuld, d. v. s. kursen stiger; men så snart kursen stigit utöfver pari, så mycket som behöfves för betäckande af kostnaden att transportera den metalliska valutan lill den ort der man skall betala, så är det naturligt alt helldre än att underkasta sig ett sådant öfverpris, så tager man ut silfver och afsänder detta och betalar dermed.
Deremot, då vexeltillgången är ymnig och sedel-tillgängen knapp, så följa dessa qvantiteter samma lag som allt annat i handelsverlden, eller att priset rättar sig efter förhållandet mellan anbud och efterfrågan, och resultatet deraf blir naturligtvis då, att kursen faller och att icke något silfver vidare utgår utan all liqvid sker med vexlar.
Förhållandet 1848 var att sedel-tillgången vid denna lid var serdeles betydlig, motsvarande först och fremst den stora silfverfonden, af 22 ^ mill. och dertill nära 20 mill., och när då, såsom vi alla veta, en ganska betydlig rubbning i våra utländska affärs-förhål landen inföll, så att exporten aftog och vexel-lillgången minskades, så måste nödvändigt, på grund af de lagar för rörelsen, som jag nyss i största korthet vidrört, det faktum inträffa, som också icke uteblef, eller att mycket silfver måste tagas ur Banken.
I den mån åter, som sedelmassan genom denna silfver-uttagning nedgick och exporten, samt i följd deraf vexel-tillgången ökades, så skulle äfven förhållandet komma att förändras.
Detta var hvad som redan ä priori kunde beräknas, och som å posteriori af erfarenheten blifvit bekräftadt, ty redan 1849 aftog silfver-ultagningen, såsom jag haft äran uplysa med mera än 4 mill. emot året förut, och år 1850 upgiek den endast till 780,000 i st. f. nära 7 mill. såsom förhållandet var 1848.
1 närvar, ögonblick är sedelstocken ännu ytter ligare förminskad, och den tryckning, som deraf förorsakas, motverkar således fortfarande, och med stigande kraft silfrets utgående.
Den andra af de nämnda omständigheterna, som i afseende på silfver-exporten, måste tagas i betraktande, nemi. varu-exporten, och deraf följande vexel-tillgång, har äfven, så vidt ställningen kan bedömmas, och efter hvad erfarne affärsmän upgifvit, förbättrats, så att man äfven från den sidan bör kunna motse förmånligare konjunkturer än hittills för Banken.
När nu förhållandet är sådant så 482 Den 15 Mars f. m. synes det mig, som om man kanske droge allt för stora farhågor från det enkla faktum att på 3 år, tillsammantagna, Bankens metalliska valuta undergått en visserligen ej obetydlig förminskning, men som likväl på grund af omständigheternas beskaffenhet låter sig ganska naturligt förklara, och som enl. den serie, hvilken framgår ur de speciella upgifterna, i det närmaste tyckes hafva nätt sin kulminations-punkt.
Enär man således, efter min tanka, temmeligen förhoppningsfullt bör kunna motse ett snart återställande af jemvigten i silfvervexling, så kan jag icke heller dela de farhågor, som blifvit framhållna i afseende på Bankens ställning, och från hvilka man tagit sina motiver till att yrka en stor del af Bankovinstens reserverande.
Men äfven om man, såsom sig bör, måste antaga som möjligt, att en ytterligare påkänning kan komma i fråga, så blir att tillse, huru en sådan skall kunna motverkas, eller genom hvilka medel Banken i sjelfva verket kan konsolideras.
För att kunna bedömma om delta verkeligen sker genom den åtgärd, som blifvit föreslagen, eller derigenom att en del af Bankovinsten icke utlemnas, måste man naturligen i första rummet göra sig redo för huru den reserverade Bankovinsten skall komma att användas.
Åtskilliga alternativer hafva i detta afseende blifvit upgifna.
Åtskilliga hafva velat använda densamma i lånerörelsen; men det synes mig vara aldeles uppenbart, att man derigenom sjelf annullera’ den effekt man söker.
Om den reserverade vinsten skall kunna verka lill Bankens konsoliderande, så måste det, såsom jag förut sökt visa, ske derigenom att sedelmassan minskas och då får den naturligtvis icke utlemnas.
Det vore ju att råka in i en påtaglig sjelfmolsägelse om man ville strypa med den högra handen och åter utsläppte sedlarna med den venstra.
Det är visserligen sannt, att Banken på sådant sätt skulle komma att ega ett ytterligare kapital i fordringar, om fråga blefve att göra sin slutliqvid, men ingalunda ökades derigenom dess trygghet mot en stark silfvervexling, ty denna beror, såsom vi sett, lill stor del på sedelmassans belopp och om Bankovinsten nu bibehålles åt Banken, blott för att åter utlemnas i låneröselsen, så har man väl ökat Bankens grundfond men icke gjort det ringaste för att motverka silfver-förminskningen, utan tverlom.
Man har vidare föreslagit att silfver borde köpas för den Bankovinst, som reserveras.
Det uppenbara misstaget i denna plan är redan förut visadt, och medgifvet, och hvar och en torde förstå, att, om Bankens ombud går på Börsen för att upköpa vexlar till en öfverdrifven kurs i samma ögonblick, som en annan behöfver desamma för att dermed betala skulder utomlands, så är det klart att denne sednare derigenom tvingas att gå till Banko-lUckan för att i stället uttaga silfver till sin liqvid, så alt Banken endast får det nöjet, eller den sorgen att först betala vexeln till öfverpris och några ögonblick derefter inlösa sina utgifna sedlar med silfver.
Att inköpa silfver för sedlar är således någonting, som omöjliligen låter sig göra annat än under vissa gynnande kursförhållanden, och dä behöfves dertill inga reserverade medel, ty sedelblan - Den 15 Mars f. m. 463 tetter brista icke i Banken, och i utbyte mot silfver får deraf utlemnas huru mycket som helst.
Man har äfven yrkat, att
Bankovinsten borde andvändas till inköp af obligationer.
Detta blifver likväl, om man närmare analyserar frågan, ungefär det samma som att utlåna penningarna.
Om Banken t. ex. köper obligationer af en Hypotheksförening, så gör den dermed ingenting annat, än att den utlemnar penningar till en inrättning, som sedermera sprider samma penningar till andra låntagare.
Det är således blott ett ombudsmanskap, ett förklädt och indirekt sätt, hvarigenom Banken sprider sina penningar i låneväg.
Dessutom har denna operation af obligationers upköp en annan sida, den nemi. att motverka sil frets inkomst i landet, ty om så vore att
Hypotheksföreningar icke linge sälja sina obligationer till Banken, utan nödgades utbjuda dem på utländska Börser, så blefve följden att derför silfver inflöte i landet.
Jag talar icke om nyttan eller onyttan häraf i allmänhet, utan hänför mig nu blott lill Bankens speciella intresse och ur denna synpunkt betraktadt, är det uppenbart, alt densamma bör finna sig väl af att silfver kommer in, hvilket icke händer om
Banken träder emellan och inlöser obligationerne sjelf.
Att detta alternativ således icke leder lill någon vinst för Banken i afseende på dess vexlings-förmåga, torde vara tydligt.
Det återstår då endast det sista, hvilket är att låta Bankens ingångna sedlar ligga obegagnade d. v. s. anse dem som dödade skulder och detta åter är hvad man gemenligen kallar att strypa.
En värd talare har ganska lifligt målat det bedröfliga tillstånd, som skulle upsla i händelse en svårare strypning tillvägabragtes, och otvifvelaktig! är hans teckning i detta afseende ej öfverdrifven.
Jag skulle måhända kunna illustrera den mörka taflan med ännu några nya drag, vore det ej tillräckligt med hvad redan blifvit sagt.
Men säkerligen har det förvånat andra, liksom mig, att sedan den värde talaren sålunda genom sina premisser ådagalagt alla de svåra följderna af ett strypsystem, så blef hans konklusion icke desto mindre just för en sådan åtgärd.
Sedan han nemi. sjelf visat det bedröfliga deraf för näringarne och landet, säger han: ja, men det oaktadt bör så ske.
Jag inser ganska väl, alt man skall söka förena denna stridighet, derigenom att den indragning i sedelstocken, sorn nu tillredes, förklaras endast vara ett nödvändigt mindre ondt, för att förekomma ett större, men detta resonement haltar, derföre att man behagar lemna å sido den högst vigtiga omständigheten, att genom silfrets uttagande ur Banken, så upkommer redan en icke obetydlig strypning utan att någon vidare indragning behöfver göras.
Det är denna strypning, eller förminskning i sedelstocken, för den förflutna tiden, hvilken jag nyss haft äran i detalj framlägga, som också verkat till det resultat, att silfverexporten successive aftagit och snart synes hafva uppnått sin kulminationspunkt.
Att då tillgripa ett sådant medel, som en ännu skarpare strypning än den som ligger ipso facto i sjelfva silfver-uttagningen, ifall den vidare skulle fortgå, måste just leda derhän, som samme talare i ganska träffande drag för R. o. 404 Den 15 Mars f. m.
Det vore således en åtgärd, som jag, ehuru den visserligen, om man så vill, leder till större trygghet för Banken, likväl icke med hänsigt till dess skadliga inverkan på landets in tresse i allmänhet, kan gilla eller biträda.
Efter den korta utredning af de alternativer, som gifvas, att för Bankens räkning använda de befintliga öfverskotten, hvilken jag nu haft äran göra, så faller det sig för mig åtminstone temligen klart, att det enda rätta (om jag så vågar uttrycka mig) är, att icke våldsamt pålägga den nog betryckta penningeställningen några ytterligare tvångsåtgärder, genom sedelindragningar, utan låta det reducerade bytes-kapital, som ännu återstår, successive komma rörelsen lill godo, icke i låne-väg, som endast skulle bidraga att än vidare updrifva skuldsättnings- och kredit-systemet, utan såsom understöd till sådana allmänt nyttiga eller nödvändiga företag, hvartill eljest tillgångar på annat sätt måste beredas.
Jag vet ganska väl, att det på vissa håll anses just som ett osvikligt och säkert kännetecken på det vackra namnet patriotism att alltid söka sätta Statsverket på all möjlig förhoppning; men jag bekänner att jag ej förmår updraga dessa fina distinctioner, mellan landet oeh samhället, eller hvarföre man par excellence kan sägas gagna sitt land genom att motverka Statsbestyrens gång.
Jag tror deremot helt enkelt att hvad som är Statsverkets fördel, det är ock landets, och intill dess man visat det de förslag, som blifvit framställda ang:de utgifter för allmänna angelägenheter, äro onyttiga eller onödiga eller otjenliga, intill dess torde de som söka bofordra deras framgång, derigenom fä anse sig handla i öfverensstämmelse med det allmännas väl, helst då detta sker utan att nya upoffringar påläggas, utan endast derigenom att de penningar, som genom Banken blifvit indragna, på detta sätt å nyo komma rörelsen till godo.
Min åsigt har visserligen varit att hela Bankovinsten borde oafkortadt utlemnas; men på det att icke meningarne slutligen måtte blifva mera delade än hvad de redan äro, skall jag förena mig i det förslag, som Frih.
Palmstjerna i detta hänseende framställt.
Till större delen förekommen af den siste talaren, har jag blott några få ord att yttra.
Oaktadt all den menings-skiljaktighet, som här gifvit sig tillkänna, är det likväl tvenne punkter, hvarom alla, som yttrat sig, äro eniga.
Den första är den, att Banken sjelf eger en innneboende kraft att fullgöra sina förbindelser, d. v. s. inlösa sina sedlar; den andra, att industrien i riket är i bestämdt stigande.
Huru man då kan komma till den slutsatsen att man, som BankoUtsk. gjort, bör reservera Bankovinsten, det förstår jag icke, om icke meningen vore, att dermed strypa, som man säger, tvinga ner fastighetsprisen äfvensom prisen ä spanmål; men under de förhållanden, som BankoUtsk. antydt, och ehuru den siste talaren visat en ganska märkvärdig modifikation eller förklaring öfver den möjliga tillkomsten af det förhållande hvaröfver BankoUtsk. beklagar sig, så förtjenar det likväl att Den 15 Mars f. ra. 465 att tagas i betraktande, huruvida Hankens nuvande beskaffenhet är att tillskrifva dessa tillfälliga orsaker.
I det hänseendet har en talare före mig upgifvit att de sednare arens export icke varit gynsam och att deraf lill någon del härrörde Bankens ställning.
Man kan icke förklara den ur sådan synpunkt.
Det nuvande är likväl icke fullt sanningsenligt: en del af jernexporten har lidit betydligt i pris under de tre sista åren och trä-varu-exporten likaledes.
En annan talare har nämnt, att man borde vara försigtig och i tid vidtaga sådane åtgärder, somför framtiden blefve nödige: man borde betrakta att Svenska Banken vore beroende af allmänna förhållanden i andra länder; således äfven af de Amerikanska: (så voro talarens ord).
Det är likväl märkvädigt när man betraktar dessa Bankers, nemi, de Amerikanskas, ställning nu och sådan den varit under de sista 2 åren eller från Sept. månad 1848 till samma tid 1850. Newyorks
Bank har ökat sin silfverfond dubbelt; samma förhållande är allmänt inom de Amerikanska Bankerne; stora partier af metallisk valuta hafva influtit i den och ökat den metalliska tillgången.
Att penningetillgången der är god, är allmänt kändt; der sökes allmänna papper, som betalas, ehuru räntan är der i fallande.
Denna har fordom varit 12 proc. men har f. n. nedgått till 5 å 7 [troe.
Då fråga är om lättnad i penninge-marknaden, hvarföre då åberopa dessa förhållanden såsom farliga för Svenska Banken?
Att Banken här i Sverige icke kan vara tillräckligt oberoende för ställningen inom andra Banker är klart; men då ställningen i dessa aflägsna trakter visar sig fördelaktig, då synes mig, all man från den sidan har ingenting att frukta.
Deremot har, som en talare före mig ganska riktigt anmärkt, flere omständigheter talat och tala fortfarande för en bättre ställning i allmänna handeln, och just denna bättre ställning, utöfvar det kraftigaste inflytande äfven på den Svenska Bankens ställning.
Samme talare upgaf som exempel derpå att tullen å trävaror hade blifvit af Engelska Ministéren föreslagen att borttagas.
Sorn jag lättat förhållandet härmed, så är föreslaget alt denna tull skulle nedsättas till hälften; men äfven detta är redan en betydlig lättnad för den Svenska trävaru-exporten, som icke kan undgå att inverka fördelaktigt äfven på Svenska Banken, för hvilken det ingalunda kan vara likgiltigt om trävaror från Sverige exporteras eller icke, äfvensom till hvilka priser detta sker.
Samme talare åberopade en annan omständighet, som komme att på export-handeln utöfva ett lyckligt inflytande, nemi. den s. k. navigations-aclens uphörande, som kan komma Sverige till godo om Sverige vill af denna fördel sig begagna.
Jag är alldeles af samma tanka, men hvarföre då föreställa sig alt Bankens blifvande tillstånd år så mörkt?
Jag är icke för att öka lånerörelsen, det bör icke ske; men då BankotJtsk. icke föreslagit till hvilket ändamål Banken skulle använda den reserverade vinsten, så måste jag för min del blott bifalla Utsk:s förslag, nöjd med den framställning, som Frih. Palm4 II. 30 46C
Den 15 Mars f. m. stjerna gjort, likväl med undantag af det motiv Bankolltsk. anfört, hvilket jag anser öfverflödigt och osäkert.
Frågan huruvida större eller mindre del af den samlade Bankovinsten mä förbehållas
Banken lill dess förstärkande, beror, som mig synes, hufvudsakligen på besvarandet af en annan fråga eller den, huruvida under nuvar. förhållanden någon fara verkligen är för handen för Bankens säkerhet och bestånd.
Denna sednare fråga har redan ander öfverläggningen blifvit mångsidigt behandlad.
Dervid har Bankens ställning i afseende på dess metalliska valuta blifvit ganska skiljaktigt bedömd.
För att endast tala om yllerligheterne, har man å ena sidan ansett att det närvar, förhållandet borde jemföras med året 1848, då ställningen var lysande, och å den andra, med året 1844, då ställningen var högst ofördelaktig.
Jag tror att man gör rättast, då man updrager jemförelsen emellan det närvar, förhållandet och det, som utvisas i medeltal under en följd af föregtde år.
Den tiel, som förflutit, sedan Svenska bankosedlarne utträngdes ur allmänna rörelsen i Finland, egnar sig, efter mitt omdöme, bäst till en sådan jemförelse.
Denna föranleder visserligen det resultat alt metalliska valutan, nu är ^ mill. mindre än årliga medeltalet deraf sedan år 1843, men Mine Hrr! vi vete, att på de sista åren ett icke obetydligt qvantum silfver utgått i allmänna rörelsen som gångbart mynt, och månne det vore för öfverdrifvet beräknadt, om man antoge alt denna \ ni'H- ligger i våra fickor.
Om så är, och då det mätte vara likgiltigt om silfret är i enskildt ego inom landet eller ligger i Bankens hvalf, under det mot svarande representativer äro utelöpande, så synes man med fog kunna antaga, att förhållandet i sjelfva verket icke är ofördelaktigare nu, än det varit i medeltal under åren efter 1843.
Frågan har för öfrigt blifvit betraktad under tvänne hufvud sakliga synpunkter: den ena, som afser verkningarne af den utrikes handeln, den andra, som rörer sammanhanget med de kredit-anstalter, som under sednare tid genom enskilda bolagssstiftelser kommit lill stånd.