Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom borde talaren hafva erinrat sig, att detta förhållande vid denna riksdag blifvit fullständigt afhjelpt och rättadt genom de högst betydliga anslag, som redan vid denna riksdag blifvit beviljade alt årligen utgå till folkundervisningen.
En annan talare har yttrat sin osäkerhet om den allmänna opinionens beskaffenhet i detta hänseende och satt i tvifvel, huruvida den verkligen vore Istadgad för detta förslags antagande.
I detta hänseende måste man först komma öfverens om hvad man menar med den allmänna opinionen.
Örn man beräknar allmänna opinionen efter folkets antal i ett Iand, så är det helt naturligt, att massan af folket icke kan sträcka sin tankegång till dylika förhållandens begrundande.
Men om man åter afser den bildade delen af nationen, som kan sysselsätta sig med dylika frågor, så lärer det vara utom allt tvifvel, att en ganska stor majoritet erkänt behofvet af en förändring i vår lagskipning och i våra straffbestämmelser, och att denna majoritet i följd deraf biträder och önskar denna förändrings verkställande.
Samme talare har om detta betänk. yttrat, alt det innehåller blott en naken grundsats.
Jag hr nära nog af samma tanke, ty förhållandet är verkligen, att det är mycket svårt att se hvartill delta betänk, skall leda; och sedan den värde talaren först yltrat sin farhåga, att man genom antagande af detta betänk, skulle binda händerna på kommande Ständer, så bar han sedan, om jag icke misstagit mig, kommit lill den, i min tanka ganska riktiga conclusion, alt kommande Ständer icke äro bundna af nuvarande Ständers beslut, under form af ett principbetänkande.
Det är just derföre, att hvad som nu göres, kan kastas omkull, som jag så mycket mera beklagar, att LagUtsk. förfarit på sätt som skott.
Samme talare har sagt, att ett antagande af detta betänk, skulle vara att sätta friheten i cell.
Liknelsen är ljuflig och klar, som man säger, men den bevisar vid detta tillfälle ingenting annat, än att menniskoförståndet lill och med understundom kan vara inneslutet i cell.
Man måste veta hvaråt och huru långt man går, säger samme talare.
Hvad mig beträffar, så vet jag i detta hänseende fullkomligt hvad jag vill.
Det är till ingenting annat än det nya lagförslagets antagande, som jag önskar att komma, men hvarifrån jag till någon del ser mig aflägsnad genom Utsk:s betänk., som för mig icke visar sig afse annat än alt uppskjuta frågan.
Samme värde talare har yttrat, att man 176
Den 26 April e. m. vid behandlingen af denna fråga borde vara ytterst försigtig.
Försigtighet är visserligen en ganska god regel, synnerligast i så maktpåliggande frågor som denna, men försigtighet sträckt utöfver en viss gräns, leder understundom till ett motsatt resultat.
Samme talare har sagt, att ett fattigt folk bör låta andra experimentera.
Detta öfverensstämmer helt och hållet med mina egna åsigter, och det är just derföre jag tror, altman borde mindre slösa med ord i detta fall, då andra länder redan hafva så tillräckligt experimenterat i denna sak, alt tiden för oss kan vara inne alt draga nytta deraf.
Föröfrigt har den värde talaren jemväl här begått en inconseqvens emellan sin premiss och sin conclusion, då han förordat PresteSt:s beslut, som just vill anträda experimenternas bana.
Den värde talaren bar yttrat, att han icke vill förkasta förslaget, utan endast uppskjuta det i likhet med PresleSt.
Jag har icke någon rättighet att förundra mig öfver den värde talarens böjelse för uppskof.
Han har för länge varit ledamot af ett regeringssystem, som gerna hade kunnat taga uppskof till sitt måtto, emedan det ajournerade snart sagdt alla reformer.
Men jag för min del kan icke se någon fördel för samhället vid att uppskjuta saker, med hvilka man redan kommit så långt, alt en stadgad öfvertygelse borde vara vunnen.
Då samme värde talare helt och hållet instämmer i PrcsteSt:s beslut och tillstyrker dess antagande, så måste jag laga mig friheten att något litet närmare undersöka ifrågavarande beslut.
PresteSt. yttrar, ”att tiden under innevarande riksdag icke tillåtit
Ståndet att ingå i granskning af grunderna för den nya lagen.”
Delta yttrande förefaller mig besynnerligt, ty hvad är det som nu sker?
Det är ju grunder, som Utsk. utarbetat, och hvad är det, som det respecliva Ståndet haft att sysselsätta sig med, annat än granskningen af de utaf Utsk. framställda grunder?
Det är således icke öfverensstämmande med det verkliga sakförhållandet, att man icke haft tid att granska dessa grunder.
2:dra punkten af PrestSt. beslut lyder så: ”att R.
St. icke anse tillräcklig erfarenhet vara vunnnen om lämpligheten och användbarheten här i Riket af det föreslagna nya straffsystemet, hvarom ett allmännare tänkesätt synes böra hinna utbilda sig innan det difinilivt och i sin helhet antages.”
Jag skulle föreställa mig, att det allmänna tänkesättet, såvidt ett sådant kan uppkomma i en dylik fråga, långt före detta har bort stadga sig, och att om det icke redan har bestämt sig, så är föga troligt, att det hädanefter på bättre grunder kommer att bestämma sig.
PresteSt. har haft tillgång lill handlingarne i detta ämne under loppet af- nära tjugo år.
Det har haft tillfälle att göra sig bekant med lagförslaget och med alla revisioner af lagförslaget, med alla de tableauer, som derutinnan blifvit utarbetade.
Delta yttrande kan således icke bevisa någonting annat, än att det ligger i sakens natur, att den grundliga kunskapen i dessa frågor icke står att inhemta 1) e n 20 April e. m. 177 för andra än män af yrket.
Men nu, mine Hrr, komma vi lill den märkligaste punkten i det förslag, som den värde talaren här velat framställa till efterföljd, och jag anhåller att uppmärksamhet dervid malle fästas.
PresteSl:s beslut innefattar: ”3:o att R.
St., med erkännande af behofvet af förbättringar i nu gällande fängelsesystem, oell med undersåtlig tacksamhet för K.
M:s redan ådagalagda höga omsorger alt dem bereda, anse ganska vigtig! alt inhemska försök må göras med tillämpning af de i den föreslagna fängelselagen framställda olika mellioder för fängelsestraffet, och fördenskull i und. anhålla, alt personer, sorn blifva dömde till fästningsarbete på längre eller kortare lid mätte, när K.
M. så finnér för godt, oell i den mån tillfälle dertill gifves, för undergående af sådant straff, varda insatte i ensambetsfängelse, att der behandlas efter de för sådane straff i allmänhet föreslagna grunder, dock högst för en lid af två år och med iaklagaudc af den i 10 § 1 eap. af samma lagförslag bestämda straff-förminskning.”
Delta förekommer mig alldeles som det gamla Svenska genuina ordspråket: ”Tvätta min pels, men gör honom icke våt,” dä PresteSt. bär i und. lackar K.
M. för dess på förslaget nedlagda omsorg, på samma gång, som det i sjelfva verket förkastar resultatcrna af denna möda.
Jag lernnar derhän, om icke, såsom eu fö reg: de talare bär yttrat, ett ärligt alsing hade varit bättre, och jag kan icke på minsta vis förorda antagande af PresleSl:s beslut.
Jag finner det till den grad grundlöst, att det är nära nog oförklarligt, huru eli RiksSt. kan komma med ett sådant.
Huru det skulle kunna öfverlemuas lill Konungens godtycke all tillämpa en lag på brottslingar pä försök, är mig ofattligt, ty broltslingaruc äga väl äfven rätt all tillgodonjuta ordentlig lag.
Eli sådant förfarande blcfve snarare att sätta friheten i cell än någonting annat.
Jag är icke jurist och har inga anspråk pä några djupa juridiska kunskaper, men jag tror det skulle mycket klent stämpla R. o. Ad:s omdömesförmåga i denna sak, om R. o. Ad. au toge PresteSl:s beslut.
Jag bar vid sä mänga tillfällen, särdeles vid denna riksdag, fått erfara huru man tagit PresleSl:s tillgöranden lill mönster för R. o. Ad., och huru beklagligtvis PresteSl:s och R. o. Ad:s majoriteter vid alltför många tillfällen räckt hvarandra baudou; men jag tror, alt det vore värdigare R. o.
Ad. alt en gång besinna sin ställning lill folkel, och att icke rygga för att handla i öfverensstämmande med den.
Här äro nu tvä Stånd, BorgareSt. och BondcSl., som utan betänklighet bil rädt förslaget, emedan det förer oss, visst icke till resultatet, men dock i någon mån närmare lill målet, än ett uppskof eller en äterremiss skulle göra det.
Jag tior, att R. o. Ad. verkligen i sin helhet ligger närmare folkintresset äu Ståndsintresset och Preslerskapet, och åtminstone kan det icke bända mig, att jag låter släpa mig i PresteStts kölvatten, emedan jag aldrig bar erkänt eller kommer all erkänna, alt detta Stånd besitter den högsta bildningen och det högsta lumio H. - 23 178 Den 26 April e. m. skapsmåltet i landet.
Det är en obehaglig nödvändighet alt nödgas uttala det, men just till följd af tidsförhållandena och den anda, som synes radande inom Huset; så har jag måst skrida dertill, alt rakt uttala min mening i detta (all, och att jag anser del PresleSl. pä sin lagsliflningsförmåga nu framlagt ett föga herömvärdt prof, uti just det beslut, sorn Hr von Hartmansdorff framställt såsom en ledning för II. o. Ad:s tillgörande.
Det är föga uppmuntrande att deltaga i en discusion, som icke leder lill något egentligt mål, och jag återkommer ännu en gång lill beklagande deraf att se
Ståndet i denna ställning; men sedan saken en gäng kommit i detta skick, finnér äf ven jag nödvändigheten att söka, sä myckel jag kan, bidraga lill dess utveckling, genom förslagets antagande.
Frågans historiska förhållanden hafva af flera talare hlifvit ådagalagda, men jag kan likväl icke undgå att vidröra dem, emedan det beslut, jag för min del kommer att fatta, derpå hufvudsakligen grundas.
Behofvet af en ny såväl civil- sorn criminallag har långt för delta af R.
St. blifvit erkändt.
En comité blef nedsatt. af de yppersta män i denna art af kunskaper och erfarenhet, för ali bearbeta frågan.
Delta förslag har sedermera passerat de juridiska faeulleterue vid våra universiteler och varit öfverlemnadt lill utlåtande af hela Sveriges domarecorps; detta förslag har sedermera undergått tre särskilda revisioner och slutligen ännu cn ytterligare lagberedning, som, pä grund af de gjorda anmärkniiigarne omarbetat förslaget till det resultat, att Konungen behagat upptaga del til! sin proposition.
Men dessförinnan har förslaget passerat de 12 med Rikets högsta domareembele beklädda män, nemi.
Högsta Domstolens ledamöter, som deröfver afgifvit sin mening.
Derefter har förslaget blifvit af Konungen i Statsrådet disculeradt, icke blott af Regeringens personal, utan med tillkallande af de för lagkunskap kände förnämsta män.
Det lärer väl icke vara någon obekant, att Konungen sjelf gifvit deu önskan tillkänna, alt landet mätte åtminstone få det målet vunnet af deu första riksdagen under haus regering, att blifva lörsedt med en förbättrad criminallag.
Jag får tillika förklara, det min öfvertygelse är, alt R St. lika litet som hvilken rådslående nationalförsamling som helst, är qvalificerade att redigera och codifiera ett lagförslag af en så genomgripande natur som detta.
Jag tror, att ganska få med handen pä hjertal skulle kunna åtaga sig alt utur eli sådant arbete lösrycka en mening och ditsätla en annan, utan alt rubba den conseqveus, hvars bibehållande fordrat ett så mångårigt arbete, och hvarpå sä mycket kuuskaper och snille blifvit nedlagda.
Jag anser således i högsta grad vådligt att företaga något sådant, och tror att R.
St. hafva uppfyllt sin bestämmelse derigenom, att de i sin helhet antingen antaga förslaget, eller, om de deruti finna saker, som störa den allmänna rättskänslan, förkasta detsamma.
Man bar vid sina anfall emot lagförslaget såsom en slags
Den 26 April e. m. 179 käpphäst användt det s. k. latitiidssystemet, och man säger, att det vore mycket farligt att till domaren öfverlemna att efter omständigheterna gradera stralfen.
Jag är icke jurist, men jag tror mig likväl vela, att jemväl den gamla lagen tillåter sådana modificalioner, och att den åtminstone i trettio fall, för ali taga till en siffra, stadgar: ”pröfve domaren.”
Jag hemställer ock huruvida del är möjligt att fullständigt dassi liera graderna af brottslighet.
Brottet kan bestämmas, men icke brottsligheten, ty deruti ingå så mångå olika bevekelsegrunder, så många mildrande omständigheter på den ena sidan och så många försvårande å den andra, alt för den ena den hiigsta straffgraden inom latituden är lämplig och för den andra en lägre, oaktadt de begått samma brott.
Jag tror, att man bör hysa det förtroende lill domarecorpsen, att den förfar efter mensklighetens fordringar och efter sin känsla af billighet oeh räll.
Dessutom torde man finna, att vådan icke är sä stor, dä man besinnar, att de misstag, som i den första instansen kunna begås, blifva rättade i en högre.
Här hafva jemväl blifvit yttrade betänkligheter i afseende på kostnaderna.
Dessa betänkligheter hafva af andra talare blifvit undanröjda, och dä förslaget är bifallet af de samhällsclasser, som betala mest i delta hänseende, nemi.
Borgare- och BondeSt:n, jemförelsevis till vårt Stånd och i synnerhet till PresteSt., som betalar snart sagdt ingenting, så förfaller detta inkast, och tror jag, alt man icke behöfver fästa sig dervid.
Dessutom anser jag den kostnad, som användes till säkerhet för person och egendom, vara den bäst använda inom eli samhälle, och så mycket jag under hela min parlamentariska bana varit pä den hushållsaktiga sidan, sä litet skall jag med min röst sälta mig emot något anslag i detta hänseende.
En värd talare har sagt, att saken jemväl hade sin politiska sida, och jag nödgas sluta mig till denna åsigt, ehuru en annan talare best fidi densamma.
Del är för enhvar af eder, mine Hrr, bekant, att det sorn vid förra riksdagen hufvudsakligen bidrog lill R.
St:s frikostighet i frågan om anslag till fängelsebyggnader, var säkerligen ett arbete om stralf- och straffanstalter, som dåvarande H. K. H.
Kronprinsen hade utgifvit.
Detta arbete har sedermera tillvunnit sig ett stort anseende inom alla Europas länder och fyllt deras tidningar med beröm öfver en Furstes företagande af ett sådant arbete och öfver de philanlropiska äsigter, som deruti gjort sig gällande, Jag måste säga, att jag för inia del under hela min ungdomstid löfval i hoppet, alt vi en gång skulle motse en Regering, som, i likhet med den Store Gustaf Wasa, skulle med styrka och kraft omfatta de erforderliga stora samhällsreformerne.
Jag har förgäfves drömt en sådan tid under mera än SO år; också är det med verklig njutning det hopp i denna del hos mig iuträdt, alt en sådan tid numera icke torde vara så aflägsen.
Men jag känner mig äfven derföre pligtig att, hvad på mig ankommer, söka understödja en sådan Regerings bemödanden, och jag be - 180 Den 26 April e. ra. giir i delin hänseende alldeles ieke någon inconseqvens.
Man skulle kanske mot mig vilja anföra, all jag under min mesta lid deltagit i oppositionen emot Regeringen.
Det bar kommit just deraf, alt Regeringens åsigler aldrig förr öfverensstämt med mina; men då nu ett annat förhållande inIrädt, så kan jag icke opponera mig emot mina egna meningar.
Jag är för min del glad alt se reformer af vårt samhällstillstånd i alla möjliga hänseenden bragta å bane, men jag förtänker icke dera, som hafva en motsatt lanke.
Det är alla tiders tillhörighet, alt tankarne skola vara delade, men mängdens öfvertygelse blir likväl alltid den, sorn i sådana fall slutligen segrar.
Detta är den politiska sidan af saken, mine Hrr!
Det är möjligt, att jag gör mig skyldig lill förebråelsen för ett oparlamentarisk handlingssätt, dä jag inblandar en hög personlighet.
Men det får icke hjelpa.
Jag skall emottaga förebråelsen, om jag slutligen förtjena!- den.
Det är omisskänneligt, att.
Konungen önskar framgång ål det nya eriminallagförslaget: eljest skulle han icke framlagt det.
Jag har så ofta inom delta Ständ blifvit mött med det inkast, att mina åsigter, om de gjorde sig gällande, skulle göra ett ofördelaktigt intryck bos främmande makter, att jag nu måste begagna samma vapen emot mina motståndare.
Jag mäste då säga dem, att jag är öfvertygad, alt det skulle göra ett högst menligt intryck hos Europas makter, om vid den första riksdagen, efter den nye Konungens tillträde till Regeringen, detta Hus förkastade eller uppsköt ett förslag, vid hvilket
Han personligen är fästad och på hvilket
Han nedlagt mycken omsorg och möda, ty
Han bär verkligen studerat sig in i ämnet, bättre än de flesta af oss.
Att förslaget för närvarande icke kan antagas, det är en olycka, som Ståndet icke rår för, ty vi hafva icke fått tillfälle att öfverlägga om sjelfva förslaget.
Vi mäste nu inskränka oss till grunderna, men dem tror jag också, att vi utan betänkande kunna antaga.
Följderna af ett sådant steg drabba nerol, ovedersägligen den Regering, som framställt förslaget, och som dessförinnan mäste hafva väl öfverlänkt detsamma.
Men oss, mine Hrr, drabbar det, om vi genom ett afslag åstadkomma uppskof i en vigtig samhällsförbättring.
Ett afslag af oss skulle synas vara stäldt emot Konungens person, eli omdöme, sorn visserligen vore utan grund, men som likväl skulle skalla genom Europa, som icke är i tillfälle att se närmare in i vära förhållanden.
Det är på dessa skäl, som jag önskar, att Herrarne mätte besluta sig, dä Herrarne sjelfva undanröjt det tillfälle, som bade kunnat vinnas genom ett förstärkt LagUtsk., att grundligare behandla frågan.
Jag röstar för bifall lill förslaget.
Sedan jag förra gången hade ordet. har den förändring i sakens skick tillkommit, att BondeSt. bilällit.
LagUtskis betänk., och att nu således två Stånds bifall till detsamma finnes.
Saken beror derföre pä det beslut, Den 26 April e. m. 181 R. o. Ad. kommer att fatta.
Jag anser mig följaktligen böra ingå i en närmare utredning af frågan än förut.
Jag finner mig annu mera uppmanad dertill genom den siste talaren, som slutade sitt anförande på ett sätt, som ville han afskära alla motsägelser emot sin mening.
Äfven för att upprätthålla den fria yttranderätten på delta rum, oberoende af hvilka imposilioner som helst, vill jag genomgå ämnet omsläudeligare än jag eljest hade ämnat.
Frölich har hörjat med att säga, det frågan vore icke blott en rätts- och lagstiftningsfråga, utan jemväl en politisk, och har sökt vidare utföra sitt påstående, hvilket han riktade rakt emot mig, sägande uttryckligen, att mitt motstånd hade afseende pä det håll, hvarifrån propositionen kommit.
Deremot har en annan ledamot, Hr Åkerman, förklarat sig anse mig hafva bort yrka något mera än jag verkligen gjort, nemi. afslag, och icke blott uppskof.
Det sednare yttrandet torde, såsom motsats till det förra, bevisa, att inom delta Stånd finnas oväldiga män äfven bland mina motståndare, som veta och erkänna, att jag uttalar mina tänkesätt utan afseende på det håll, frän hvilket förslagen härleda sig.
Bästa beviset derpå torde dessutom vara, att jag lika bestämdt som nu bestridt slika förslag som detta, såväl när de kommit från någon annan, som frän Ilr Dalman.
Jag skall söka yttra mig öfver denna fråga med ali skyldig aktning för hennes upphof; men jag kan icke med stillatigande förbigå, alt Gr.
Ankarsvärd valt årsdagen af vår gamle Konungs begrafning, lill att kasta skugga pä hans Regering.
Jag önskar och hoppas, att
Ståndet icke skall föröka denna dags sorgliga märkvärdighet derigenom, alt
Ståndet på densamma äfven bär vår gamla lag till grafven.
Man har sagt, alt 1734 års lag var skrifven för sin tid.
Det erkänner jag äfven; och derföre värderar jag denna lag.
Men för att komma till målet, förfor man den tiden helt annorlunda än nu.
Man gick dä icke ut från begäret att göra förändringar och man äfiades icke med alt vara författare till något nytt.
Uti den inledning, hvarmed Konungen utfärdade 1734 års lag, heter det, att ”Konung Carl XI, Vår högtärade Hr Svärfader, nödigt funnit, alt utse och förordna vissa lärda och förståndiga män, som skulle sälta lagen på tydelig och brukelig Svenska, dervid utesluta hvad icke mera var i bruk, eller genom antagen god sedvana blifvit förändradt, och i stället införa, hvad genom laga stadgar och riksdagsbesluter kunnat blifva påbudet.”
Man gjorde således icke annat än rensade bort det föråldrade och införde hvad som brast.
Derigenom fick man ett lagverk, som genast vann R.
Sits bifall, som gjorde heder ät sina författare, och som gör det ännu, då det intill våra dagar bibehållit sig i så mycken aktning.
Jag ville önska, att de lagstiftningar, sorn hädanefter komma, måtte få eli lika öde.
Sjelfva grundens omstörtning är det första stora felet i lagförslaget.
Det är detta fel, som vållar, att man har så svårt 1S2 Den 26 April e. ra. att komma öfverens; ty hade man icke annat att göra, än tillse att det föråldrade uteslötes och det nya bchölliga infördes, så klefve man snarare enig.
Men då man vill omskapa det hela, utgå frän nya grunder, införa nya oförsökta systcmer, då rädes en hvar att anställa rön, icke i smått, ulan i stort, på ett helt folk.
Det är, på det att detta rön icke måtte blifva riksförderfligt, som jag önskar, att försöken måtte anställas i smått, särdeles som de till förslagets utförande nödiga fängelserna ännu icke äro färdiga, och en betydlig tid åtgår innan de hinna blifva det.
Man klagar öfver det godtycke, som skulle uppstå i lagskipningen, derigenom att förslaget endast till en del infördes på försök.
I motsats härtill får jag hänvisa på den oformlighet, som skulle uppkomma, om man anloge den nya lagen, utan att ännu hafva de förberedande anstalterna färdiga.
Följden måste då blifva densamma här, som den lärer vara i Norrige, att man icke alltid tillämpar den, efter som fängelser, motsvarande det nya systemet, icke finnas.
Man dömmer efter den nya lagen, men sätter den dömde i fängelse eller den gamla.
Om vi nu antoge denna lag, och det ginge likaledes hos oss, uppstode då intet godtycke, genom lagens tillämpning blott för en del, eller i vissa fall?
Bland de omständigheter, som jag anser vara af betydligare vigt, är äfven att märka förändringen i straffens art.
Man har borttagit skam-straffen, hvaribland ärelöshet, kroppsslraffen i allmänhet, vallen och bröd, landsflykt och suspension; icke mindre än fem särskilda straffarter.
Man har bibehållit dödsstraff, fängelse, böter och afsättning, eller fyra arter, således afsk a lfa t
Hera än man bibehållit.
Kan det vara någon förbättring i en lag, att göra honom, så att säga, fattig; att reducera straffen till några få.
Månne de menskliga brotten äro färre nu än fordom?
Månne icke en större utvidgning af näringar och yrken, en tätare sammanlefnad af menniskor, föranleda både flera brott och flera nuancer deraf? och då skall man, i stället att bereda en större tillgång på bestraffningssätt till den onda viljans stäfjande, inskränka dem och utarma sig sjelf såsom lagstiftare!
Olikheterna med den gamla lagen skulle alltså väsendlligast bestå deruti, att straffen äro mildare och dödsstraffet inskränkt, att fängelse, förnämligast ensamhets-, är hufvudstraffet, och att, emedan straffen äro af färre slag samt hufvudsakligen reducerade lill ett enda, nemi. fängelse, så har man, för brist på omvexling i bestraffning, måst lemna domaren så mycket vidsträcktare utrymme, att i större eller mindre mån använda det enda straff, som egentligen är honom medgifvet att ålägga, nemi. fängelset.
Jag horde icke behöfva ingå i någon utredning af straffets ändamål.
Vår gamla lag säger, ali det är förbrytaren lill näpst och androm till varnagel.
Jag är af deras tanke, som anse straffet först böra näpsa brottsliugen, och dernäst rätta honom.
Nu synes meningen vara omvänd.
Men det ligger i hvarje Den 26 April e. m. 183 menniskas känsla, att vedergällningsrätten för eu illgerning skall utkräfvas.
Sjelfva förbrytaren känner i sitt inre, att en skuld hvilar på honom, oell om han undgår straffet här i lifvet, så hafvar han dock för det tillkommande.
Denna djupa rättskänsla får ingen lagstiftning underlåta att tillfredsställa, ty eljest lager man sig sjelf räll.
Vi hafva sett exempel, än i den ena, än i den andra landsorten, att när någon stor förbrytare länge undgått rättvisans svärd, så skockar sig folkel sjelfmant tillsammans, utöfvar straffet och slår honom ihjäl.
Det sista exemplet derpå hade vi uti Westergöthland, och det är icke årsgammalt, om jag rätt minnes.
En annan talare har i förmiddags anfört Skriftens ord, sägande, alt vår Herre ”vill ingen syndares död, ulan att han sig omvänder och bättrar.”
Jag bemöter detta med ett annat Skriftens språk, nemi., att ”Ofverhelen biir icke svärdet förgäfves, ulan såsom en hämnare, honom till straff’, som illa gör.”