Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min far log så mildt åt mig, der han med pipan i munnen satt på en hög uppstaplade plankor, och tog alltid parti för min frihet, då min mor påstod att det var tid att stäfja allt oskick.
En dag, jag var då, kan jag tro, tyvärr väl fylda sex år, tog också min lycka ett snöpligt slut.
Jag pressades till skoltjenst under min yngste brors informator, och fick sitta uppe i skolan (rummet benämndes så) på en hög stol med små dinglande ben; och som jag redan förut inhemtat A-B-C-bokens mysterier, hade man icke försyn att sätta jemte katekesen en fransk grammatik mellan mina fingrar – den var alldeles förfärlig denna den gamla tidens metod att börja barns undervisning innan de med tanken kunde följa lexan.
För min del utförde jag mitt parti precis på samma sätt som jag i min tur lärde papegojan.
Men icke nog härmed pressades jag till ännu två slags tjenster, allt till förhärligande af en annan metod, den som rörde hushållsvetenskapen.
Jag stäldes på en pall vid köksbänken, för att lära mig nätt skala potatis, och skuffades af hushållerskan genast tillbaka, om jag vågade mig fram till spisen för att äfven lära mig att laga pösmunkar.
Jag erkänner dock att jag fick en halfbränd posmunk med mig på återvägen.
Sedan reqvirerades jag ned i någon af de stora källrarne, för att som en rigtigt »rigtigt snäll liten flicka» – hålla vaxstapeln för dem som under vintappning hade sig korkning och hartzning anförtrodda.
Det allra grufligaste var emellertid när min mor, med den bekanta min, som aldrig tillät ens aningen om en invändning, sade till mig: »Du börjar bli stor, mitt barn, derför skall du hålla lyktan på vinden, medan qvinnorna få hänga upp tvätten.»
Detta kunde nu visst icke under vanliga förhållanden förefalla svårt, men saken var den, att kläderna mest hängdes åt en sida, som jag gerna undvek.
I en viss vrå hade nämligen under många år mormors likkista stått, och ehuru hon endast dagligen kom att sofva middag i henne (hon kom aldrig att deri få sofva den sista sömnen), så var jag ändå så rädd för platsen, att när hjelpmadamen ropade: »Kan lillemamsell vara så okristligt dum, och ställa sig på den sidan der en inte ser», jag endast med hjertat upp i halsgropen och de möjligaste korta steg nalkades det vådliga området.
När jag åter kom ned, reqvirerades jag in till min far för att som vanligt till cittran, ungefär af min egen storlek, sjunga om Alonzo den tappre, en ballad, för hvars inöfning under en äldre, mycket musikalisk broder, jag af min far erhållit den första specieriksdalern och det säkra löftet att jag, då jag fylt tolf år, skulle få börja att resa med honom.
Från alla dessa pressningar, som pågingo omkring ett år, kastades jag på en gång in i den mest obegränsade frihetsperiod.
Kriget bröt ut, alla vanliga förhållanden upplöstes, och inqvarteringar af officerare svämmade öfver hvarje rum.
Till och med min mor måste flytta ur sin sängkammare och hålla sin nattro, när det betods någon – på ett stort bord i det inre stora visthuset.
Vindarne och brygghuset blefvo anslagna åt soldaterne och endast min far fick behålla sitt rum.
Min lycka var obeskriflig.
Inga lexor mer, inga potatisskalningar efter ordres, inga lykthållningar.
Frihet, bara frihet ...!
Jag formerade först åtskilliga bekantskaper i de nedre inqvarteringsregionerna och blef i synnerhet mycket betagen i ett par gamla krigsmän, som jag fann vara i behof af något bättre än hvad som bestods dem.
Jag sprang derföre omkring i köket, der regeringstömmarna nu i det närmaste fingo öfvergå i hvilka händer som hade tid och kraft att qvarhålla dem, men pigorna hade nästan alltid varit mig i förväg i de höga förrådsskåpen, dit jag med så stor svårighet spetade upp.
Dessa damer hade nu haft den grymheten att öfverge sina vanliga kurtisörer, sjömännen, hvilka egde tillräckligt med mat hemma, för att i stället låta kurtisera sig af de under detta krig farligaste matfriare, nemligen herrarne vid Royal suèdois, som hade sitt läger af granris och jordkojor mycket sinnrikt ordnade i rader utåt en skogstrakt utanför Norrtullssidan.
Det var ett sammanrafsadt sällskap af fransmän, hvilka stridt i tyska kriget, och som Carl Johan bildat till en corps, men dessa herrar hade ännu icke fått några sympatier för våra ärliga ärter, vårt fläsk och våra sura krigslimpor, de borde varit förtjusta åt den proviantering som kommissariatet nu hade att utdela, och de borde fått varit med under 1808, då Armfelts här höll på att dö af svält.
Men de voro mycket pretentiösa, och derjemte sinnrika, hvarför de lätt lyckades uppfinna ett slags rotvälska, som i förening med ögonspråket, fingerspråket och mimiken, så djupt sköt kärlekspilarna in i alla stadens pighjertan, att de förtrollade varelserna plundrade allt ätbart, som de kunde komma åt, och jag fick ofta icke förklädet halft till mina gunstlingar.
Men det var ej blott hos soldaterne jag gjorde mina visiter, jag var som barn i huset uppe i öfre våningen, der kommendanten hade sin expedition, och der adjutanter och kurirer slamrade upp och ned i trapporna.
Winblad fann sig mycket road af att se en liten marketenterska, som icke var rädd, man måtte klädt henne i hvad hederstecken som helst, att prata med herrarne, särdeles så länge den stora konfektpåsen icke visade tecken till aftynande.
– Detta var roligt!
Jag hade dock en annan förströelse, som fylde mig med de djupaste sorgkänslor.
Intill vårt hus var min äldste broders pch gudfaders (jag var nemligen född något mer än 25 år efter mina föräldrars giftermål), och detta hus, hvars yttergård gick tillsammans med vår, var inrättadt till sjukhus.
O, hur min barnasjäl kände sig marterad, och likväl var ur stånd att slita sig från åsynen af transporterna, som stannade här, och de sjukbårar, som varsamt buros upp och ned ...
Jag kom mig då ej före innan jag gjort ett besök vid bryggorna och fått se båtsmännen och sjöofficerarne kommande från kanonslupseskadern i ilande båtar för att hemta fram och åter förnödenheter.
Det var som en liten stad, dessa sextio slupar derute på vattnet.
Men här stannade jag tvärt – som vanligt, när det kommer till de gamla minnena, låter jag hänföra mig.
Emellertid försäkrade så väl Almqvist som de öfrige, att en sådan här glad och lycklig afton, då en krets litterära krafter skulle skapa ett förbund, det vore långt ifrån skadligt, tvärtom, att lära känna hvarandra från en äldre tid tillbaka, och så började åter andras historier, tills jag steg upp, förklarande att sammankomsten måste upplösas.
Men då slog Blanche åter upp pianot och började den härliga sången:
”Aldrig de återkomma mer,
Studentens glada dagar”.
Och när han, vid skildringen af de olika lotternas delning, med sin djupa röst deklamerade: »Den ene vid ett domarbord, den andre bland de dömde», då (inbillning eller ej) syntes mig en bäfvande rörelse darra genom Almqvists väsende.
Han var så känslig, berördes så lätt; vi voro dessutom alla, denna afton, så emottagliga för intryck.
Slutligen blef det uppbrott med lyckönskningar till härnäst, men huru många aftnar vi sedan der voro tillsammans och hade trefligt under en ordentlig konversation i både glada och allvarliga ämnen, aldrig mera under de två åren kände vi oss som på stiftelseaftonen.
Denna del af teckningen kunde blifvit meddelad i färre ord, men då jag ser framför mig den stupande vägen, som går mot slutet, har jag omöjligt kunnat neka mig att fullständigt framhålla en från politiska, sociala och vittra strider alldeles lösgjord afton, en sådan vid hvilken vi hvila med angenäm frid.
De glada aftnarne i Aganippen lånade vanligen en färgskiftning af värdens egen glädtighet, hvilken alltid, till följe af hans inre lidanden, hade något, kanske icke spasmodiskt, men icke rätt naturligt.
Innan det sista ordet i denna afdelning blifvit nedskrifvet kan jag, vid erinran om Almqvists rörelse under Blanches sång, ej låta bli att nämna hvad jag en gång hörde berättas, jag kan ej säga af hvem, nemligen, att då Almqvist sjelf komponerade musik – den måste nog varit underlig – till sina sånger, han någon gång lät spela den för sig af ...
Breitfeldt.
Hvilken sammanställning!
Det tycks ändå att ingen kunde just ha diktat en så egen historia.
Skuggan faller.
Resan till promotionen i Upsala.
Intrycket af den hemska nyheten på de unga.
En blick i tanken öfver det ensliga korset på den främmande jorden.
Detta mörka, högtidliga ord, så mången gång af menniskan uttaladt under tröstlöshetens, under ångstens blytunga timmar, har måhända ingen lyckats besvara tillfredsställande.
Det är derföre, att detta hemlighetsfulla ord tillhör så väl den enfaldigt troendes, som teologens och filosofens Gud ensam att besvara.
Således tjenar det ej till något att fråga, hvarföre mannen med det gigantiska snillet, med den otroligaste skapande förmåga, ej förmådde skapa sig en yttre existens, hvilken kunnat hindra honom från att genom ett ömsom löst hopmaskadt, ömsom hopgyttradt nät trassla in sig i förhållanden, hvilkas fabelaktiga följder man det ena ögonblicket bestämdt nekade tro på, för att det andra inom sig tillstå att man icke visste hvad man skulle tro.
Redan under de senare åren hade han, säkerligen på tusen sätt plågad af inre strider, dragit sig småningom tillbaka från vår litterära krets och hviskningar i dunkla former började cirkulera.
Förstörda affärer – det förstår man ganska väl – kunna leda menniskor på mångahanda afvägar, men det är så grufligt motbjudande att tänka sig detta såsom orsak till den skymfliga omstörtningen, äfven om han hyllat den vådliga satsen, att all synd blott är en villfarelse af förståndet.
Man kan snarare föreställa sig, att en själ sådan som hans i sina ensliga forskningar och strider gick öfver mera än en farlig gräns.
Måhända hade han i en genialisk lek sammanfört till en helhet flera af hvar för sig analyserade rysligheter och i sitt förirrade sinne njutit deraf, liksom gastronomen njuter vid sammansättningen af en ny konstrik anrättning.
Men om frestelsen öfvermannade honom vid en af de sista gränserna, så kunde han ha legat under för en omedveten rubbning i själsförmögenheterna.
Måhända skall den dag komma, då det blir delgifvet ett muntligt eller skriftligt intyg om sanningen, ty ehuru ironien visserligen var en af hans starka sidor, så förefaller det som det skulle varit en grymmare och osaligare ironi än försvarligt och tänkbart vore, om han anträdt sin sista färd utan att lemna efter sig en upplysning, som då skulle blifvit trodd, hvad än den innehållit.
Men det kan på samma gång tänkas, att en längre tid än den som skiljer oss ifrån händelserna skulle, enligt hans vilja, dessförinnan förflyta.
Mången outforskad hemlighet har sett dagen efter mycket längre tid än tjugusex år.
Det var lördagen den 14 Juni 1851.
Jag stod denna afton ute på balkongen å vårt hus midt emot Humlegården.
Jag såg huru månen, som just började lysa, kastade sitt sken öfver de gamla mörka alléerna, hvilka kort derefter, en annan afton, skulle från samma plats betraktas af Finlands odödlige skald Runeberg.
Min uppmärksamhet vändes hvarje ögonblick från de försilfrade träden till gatan.
Jag väntade på min man för att tala med honom om något angeläget för resan på morgonen.
Vi skulle gå på ångbåten till Upsala för att der öfvervara min sons, Carl Wilhelm Edvard Flygares, promotionsfest.
Han skulle få bära lagerkransen som den yngste af promotionskamraterne, och derjemte, men det blef ett sorgligt förebud, ett svart kors på hvita epauletter på axlarna såsom tecken att han af de kamrater, med hvilka han var i beväringsexercisen, blifvit vald till prest.
Det är lätt att inse, att jag således var i den allra lyckligaste sinnesstämning, då jag fick se min man, hållande något hvitt i handen, med skyndsamma steg komma från hörnet vid Norrlandsgatan.
Hvad kunde denna brådska och detta hvita föremål betyda?
Skulle möjligtvis något bref från Upsala!...
Men nej, lyckligtvis var det en hopviken tidning ...
Ack, jag skulle ej sagt lyckligtvis, om jag vetat hvad der stod i den!
Jag trodde blott, som ofta hände, att husbonden sjelf i bort- eller hemvägen tagit bladet.
Nu var han uppe och inne, kastade sig på soffan och utbrast nästan i en snyftning.
»Der står det, å alla klubbar är det en stormande rörelse och kryddbodarna äro belägrade!»
Jag gjorde inga frågor; jag öppnade
Aftonbladet och hittade snart den förfärliga, så lydande notisen ...
»Man upplefver numera knappast någon dag, utan att en olycka finnes att omtala, och vi frukta mycket att något sådant af en sällsam tragisk art är å färde uti hvad vi nu hafva den sorgliga lotten att berätta.
Regementspastorn C. J. L.
Almqvist har nemligen saknats från sitt hem sedan sistlidne onsdag tidigt på morgonen, då han gått ut, under uppgift till sina hemmavarande, att han ämnade resa till
Upsala samt att han ämnade om ett par dagar återkomma, hvilket likväl icke sedan skett».
Det är ej värdt att tala om sorg och bestörtning öfver sjelfva saken, ej heller öfver de uppskakande rykten som min man medförde; men hvad som deremot icke bör förbigås, är det snart sagdt fullkomliga upproret på ångbåten.
Nu hade morgontidningarna utkommit, och hvad allt de voro fulla af, det är svårt att meddela, ty det finnes vackra tvifvel så genomskinliga, att de ej ens för den kortsyntaste dölja det slags tvifvel som aldrig tviflar på det dåliga, och sedan fans der ett slags bestyrkt trovärdighet, stödd på fakta, och hvem känner ej att fakta tala, blefve de än hemtade från regioner, ur hvilka en nutidens referent, i hvad blad som helst, skulle draga sig för att kolportera nyheter.
Men oaktadt all denna välfägnad, som gick hand ur hand på den öfverfylda båten, hade man de muntliga referaterna att höra på, så framt något kunde höras tydligt, ty alla talade högt om hvarandra.
Det föreföll precis som om allt slags vanligt anständigt lif inom en liten sällskapsverld kastat af sina tyglar.
Och rent af otroligt var huru en sådan mängd minnen kunde dyka upp, och det hos personer som knappt kände honom mer än till namnet.
Jag minnes ännu åtskilligt af dessa gemenheter, der det ej blott var fråga om att hålla sig till den olycklige författarens samhällsupplösande skrifter, utan der man ända in till benen gnagde på hans enskilda rykte, liksom det gälde att fullgöra en pligt då man bestal honom på heder och ära.
Huru var det möjligt att han kunnat ådraga sig all denna hätskhet?
– Han hade icke ådragit sig den.
Om någon af dessa samma personer träffat honom ett par veckors tid förut – innan de lömska ryktena, om hans osaliga bekantskap med ryttmästare von Scheven, kommo smygande – skulle de ganska aktningsfullt ha helsat på honom, men det hemlighetsfulla, förenadt med det rysliga, har ett uppslukande intresse, som på allra kortaste tid uppfriskar hvars och ens minne – och, beklagansvärdt att säga, medan det onda till sin disposition har femtio tungor, har det goda knapt tio. O! huru sant talar aposteln Jakob, då han säger:
»Se, en liten eld huru stor skog han upptänder ... tungan är ock en eld, en verld full med orätt – det oroliga onda, full med dödligt förgift» ...
Vid Fyrisåns strand lade sig icke blott skummet kring ångbåtens yttre väggar och bullret i dess innandöme, utan det inträdde en liten stunds stiltje i den uppsjö af svallvågor som nyss brusat öfver däcket.
Men passagerarne på den först ankommande båten, den, som medförde både de tryckta och muntliga sensationsnyheterna, visste nog huru vigtiga de voro; utgjorde de icke ett slags telegrafer – i brist på dem som ännu icke kommit!
Men den täta massan på stranden, der otaliga hvita mössor betäckte unga, stolta studenthufvuden, gaf ej de ifriga skandalbärarne den tillfredsställelse som de påräknat, ty långt ifrån att högljudt gifva sina känslor luft då från alla håll det smärtsamma budskapet ljöd, visade sig på alla dessa unga ansigten en med djup häpnad blandad sorg, allt för allvarlig, allt för verklig, att det sakta sorl den åstadkom skulle kunnat tydas som annat än klagan öfver en stor själs fall – ett stjernfall.
De meningar som urskildes och som skulle burit hugsvalelse till den olycklige flyktingen om han hört dem, der han just då, irrande öfver de sista vägarne på fädernejorden, sökte skydd hos de siste vännerne, före öfverfarten till utlandet – de meningarna, och de upprepades på många håll, ljödo så: »Ack, hvarför var han icke nu, hvad han för länge, längesedan bort vara, professor här – då, i det fallet, hade han funnit en plats sig värdig.» – »Ja», hette det från andra läppar, »denna orättvisa må hafva haft sina skengrunder, men den skall alltid stå såsom en af de olyckliga orsakerna till det irrande lif han, jägtad från alla håll, förde.
Ett snille, som hans, en ande, som med fulla händer strött ut massor af ädelstenar, hvilka med hänförelse i alla tider skola uppsökas ur slagget, denne ande skulle i brist på sitt fosterlands förmåga att uppfatta och använda hans ofantliga resurser, trött och tröstlös slutligen sjunka ned ända till dyn ...
Ah, man måste gråta deröfver!»
Långt ifrån att vilja skildra den för mig så högtidligt vigtiga 16 juni, filosofie-doktors-promotionen, nämner jag blott att min son därförinnan för mig förestälde två af de lagersmyckade kamraterne, Bjursten, sedan så bekant för sitt skaldskap och sitt olyckliga slut, och Backman, den skicklige öfversättaren ...
Vi talade nästan uteslutande om Almqvist – som i öfrigt utgjorde ämnet för otaliga samtal så väl vid konserten den 15, som under den stora promotionsmiddagen, vid festligheterna i det fria och på sjelfva balen ...
Emellertid fortgick allt framgent, icke slutande på det året, den inledda skamliga processen med alla dess vidriga lumpenheter.
Men under allt detta var tragediens hjelte försvunnen.
Och det var en besynnerlig process den der, som fördes med vittnen – från blott ena sidan.
Och de bref Almqvist hemsände till sitt försvar, tycktes vara egnade endast att gäcka och reta domstolen och alltid lemna allmänheten i otillfredsstäld nyfikenhet.
Allt var utageradt; och det förklarades ett af dessa slut, som i sjelfva verket icke innefatta något slut.
Härmed fick allmänheten till stor harm nöja sig.
Efter hand dog emellertid skandalhistorien bort och endast då och då hade tidningarna att omförmäla någon underrättelse, som kommit till Almqvists anförvandter från Amerika, men de underrättelserna kunde ej i minsta mån tillfredsställa hans verkliga vänner.
Innehållet af brefven röjde en så obeskrifligt konstlad ton, beskrifningarna på hans lif, med föremål, hvilka ej särdeles kunde höra dit, lågo så tydligt utom rätta förhållandet, att mellan raderna lätt kunde läsas en djupt förtviflad själs fruktlösa försök att förvilla andra, ja, att till och med söka förvilla sig sjelf.
Femton år hade slutligen förflutit sedan den »Schevenska saken», med sitt hemska motto af brott (icke bevisade) väckte ett så allarmerande intryck.
Jag har ej här behöft, och ej heller haft mod att vidröra annat än de yttersta konturerna – då, huru många minnas ej det, kom plötsligt, liksom ett signalskott, underrättelsen:
»Almqvist är död!»
Tiden hade nu verkat så, att denna oväntade underrättelse emottogs med ett djupt, ja, mägtigt intryck.
Hvem skulle väl också kunnat motstå den sorgliga vissheten att den arme pilgrimen, som förgäfves under fjorton långa, ensliga år, sökt ro och frid i en annan verldsdel, återvändt för redan ett helt år sedan till Europa, och i en tysk stad lefvat under namnet »professor Westermann» ett fullkomligt afskildt lif, ständigt sjuk och sorgsen.
I Bremen fann han hvad han kommit att söka i Europa (o, huru gerna han velat söka det i Sverge!) – en graf.
Öfver denna aflägsna graf är ett kors af gråsvart marmor rest, bärande namnet Carl Jonas Ludvig Almqvist.
Men hans tunga dagsafton slutade innan hans sörjande dotter hann fram.
Ensam ... ensam bärande sitt inre kors intill det sista!
Och ensam står han, och skall alltid stå inom sitt eget land.
Hans litteratur, hans verldsåskådning, hans personlighet, hela uppenbarelsen af denna outransakliga, väldiga natur förblifver en myster, värd att begrunda, men oåtkomlig som ett irrbloss.
– För den enfaldigt forskande tanken tycktes hans väsende utgöra en kedja af hemlighetsfulla orsaker, med de mest oväntade verkningar.
Bredvid den sista stod liemannen väntande och afskar sakta den knut, som sammanhöll kedjan.
Vi fingo ingenting veta, men han, som så enträget forskat efter den rätta tydningen af sin naturs ursprung, – han har längesedan fått veta hvarför han dömdes att under sin vandring på jorden vara belastad med icke blott sitt eget väsende, utan äfven såsom det stundom tycktes med flera andra, än välskapade, än vanskapade sidoväsenden, som förledde honom att efter deras olika vältalighets inflytande afvika än på ena, än på andra vägen ...
I sammanhang med dessa tankar, hvilka besökte mig just nu, i den sena, tysta aftonen, då jag nedskrifver detta, och tycker mig se huru månen lyser öfver det enkla korset på hans ensliga kulle, afslutar jag dessa, ack, tyvärr så fattiga minnesblad med några rader af honom sjelf, hemtade från samma källa, som delgifvit hans biografiska anteckningar.
Dessa rader tala mer än volymer om hans långa, bittra kamp med lifvet och sig sjelf.
Obegripligt, men tydligt, kastar der aningen sitt varnande sken öfver framtiden.
«Evige Gud, förbarma dig!
– Det är så underligt:
En enda sak här i verlden har jag satt ett stort, outsägligt värde på ... det är mitt lifs varmaste och innersta behof om natten och bor hemligt inunder alla mina göromål om dagen.
Detta mitt begär är så inneslutet i min kärlek till Gud, att jag icke kan skilja det derifrån ...
Om det vore ett syndigt begär, så skulle jag genom bön och arbete, kanske kunna få det bort.
Men nu är det icke en synd, utan jag vet med mitt väsende att det är förädlande.
Icke har jag skapat mitt underliga, arma, utfattiga hjerta.
Hvarför fick ett väsende hunger, när mat skulle förnekas deråt?
När en menniska är instängd i en låg jernbur ända till sin död, så är ju den menniskans åtrå att få stå rak, en oskyldig önskan, ehuru den aldrig vinnes ...
Se ut på gatan – se ut på alla gator i Sverges område!
Ingen finnes som ej är rikare än jag i sjelfva verket.
Helige Christus!
Jag beder dig nu blott om en enda sak.
Att jag lider, gör intet.
Men förbarma dig öfver min själs blomma, att ehuru intet hopp finnes för mig i detta lifvet, dock ej förtviflan angriper min blomma, utan att jag evigt minnes dig och min fasta grund.
Helige furste!
Gif mig blott ett odödligt minne af det enda, som är för mig och min vissa tro på kärlekens ankare hos dig i riket.
Min sorg är icke sorg.»
»Ack, försmån icke att bevaka mig, cheruber, bevaken mig, mitt sinne och mitt hjerta med ett klart svärd.
Beskärmen mig ifrån fall, att jag en gång måtte nå det lefvande landskap dit jag längtar.»
Huru smärtsamt denna klagan och dessa så brinnande böner beröra hvarje ädelt hjerta, som sträcker sitt deltagande längre bort, än inom det begränsade yttre menniskolifvet, så är det en tröst att fatta, det just denna klagan och dessa böner lemna qvar hoppet om försoning.
Ifall icke Han, som bar försoningen till all jorden, velat frälsa denna själ, så arm, så irrande på villande stigar, han hade ej så ofta kallat den tillbaka till sig och låtit den erfara bönens behof, ångrens qval.
Må detta vara vårt hopp, och må vi, vid tanken på denna graf, som innesluter den lefnadströtte enslingens stoft, lita på att stjernan, hvilken uppgick öfver Bethlehem, och som ännu vägleder hvarje troende själ, äfven lyste honom, då han beträdde det »lefvande landskapet, dit han så varmt längtade».
Lofvad vare Gud, som låtit striden mellan mörkret och ljuset för honom upphöra.
Frid öfver hans graf på den främmande jorden, frid öfver hans minne, frid öfver hans själ!
ANDERS LINDEBERG.
Första skiftet.
Det drömda målet under daggryningens dimmor.
– Hans litteratur och dess vexlingar.
Drömmen tager tydligare gestalt vid en oväntad soluppgång.
Huru ofta höra vi ej yttras om någon person: »Han lefver för sin idé!»
Men huru sällan är ej detta i sjelfva verket händelsen.
De äro sannerligen att räkna i fåtal, hvilka från början af sitt lif intill dess afton kunnat bibehålla i ungdomlig skärhet det första målet för deras hopp och sträfvan.
Är ej det vanligaste att den ena idén aflöser den andra, tills bland den brokiga mängden den första försvinner och får kanske högst med sig på resan ett medlidsamt småleende öfver den tid då man ännu kunde eller hade råd att svärma?