Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu synes man ej sakna skäl att befara, att Landstingen redan från början komma att betraktas hufvudsakligen såsom valkollegier eller att åtminstone en sådan åsigt snart skulle göra sig gällande; dertill ock i sin mån måste bidraga att Landstingen i afseende å sin befattning såsom Kommunal-myndigheter äro underkastade kontroller från Regeringens och underordnade myndigheters sida, hvilka lätt nog kunna förlama deras verksamhet och minska allmänhetens intresse för dessa institutioner, i annan egenskap än den, der någon sådan kontroll enligt lag ej får ega rum, nemi. i afseende å valen till Riksdagen.
Och i detta fall försvinner största delen af de fördelar, man velat vinna genom att låta Första Kammaren af dessa Landsting utses.
Den andra bestämmelsen, att ledamöterne i Första Kammaren få väljas öfver hela riket och ej skola åtnjuta arfvode, är utan tvifvel af vigt och måste utöfva ett betydligt inflytande å beskaffenheten af de personer, hvilka deri insättas.
Men detta stadgande, som för rikare länder än Sverige möjligen skulle, om det kunde i längden bibehålla sig, i betydlig mån verka till uppfyllande af det ändamål, man velat dermed uppnå, synes för vårt land innefatta många betänkligheter; ty det kan på goda grunder betviflas, att här i landet skulle finnas ett tillräckligt antal personer, som på en gång ega de egenskaper man skulle önska hos Ledamöterne i Första Kammaren och dertill äro så qvalificerade, att de både kunna och vilja åtaga sig, att minst 4 månader årligen i 9 år uppehålla sig i hufvudstaden för att utan ersättning egna sig åt Statens angelägenheter, och stadgandet härom kan lätt leda till ett alldeles motsatt resultat mot det man önskat, att nemi.
Första Kammaren kommer att, med undantag af några högre embetsman, hufvudsakligen bestå af personer, dels bosatte i hufvudstaden, kanske de minst lämplige der finnas, och dels sådane, för hvilka inträde i Kammaren kan synas ett lämpligt sätt att, genom medel, som lagen ej känner, göra sig mer än betalde för sin lönlösa möda, och alla desse af Lands-tingen utsedde, ej derför att de egt Tingens förtroende, utan derför att några andra ej erbjuda sig.
Den för Första Kammaren stadgade högre ålder lär väl, ehuru någon invändning mot sjelfva stadgandet ej kan göras, icke innefatta någon säkerhet.
Af de nioåriga valen, med den oinskränkta rätt till afsägelse, som derjemte finnes lemnad, kan en ännu större rörlighet i den Första Kammaren än i den Andra lika lätt föranledas, som motsatsen.
Och stadgandet af en högre förmögenhet för ledamöterne i Första Kammaren, så vidt föreskrifterne kunna gifva säkerhet för en sådan förmögenhet, hvilken väl i alla fall antagits såsom ett nödvändigt vilkor lör att utan aflöning kunna mottaga riksdagsmanna-befattningen, synes i och för sig hafva lika ringa utsigt till varaktighet, som alla andra försök, hvilka hittills blifvit gjorda, att bestämma personers politiska rättigheter endast efter verklig eller antagen förmögenhet.
På dessa grunder och då man Den 20 Januari.
123 saknar all ledning för bedömande af den anda, som kan komma att lifva Lands-tingen såväl i politiskt som i andra afseenden, har det förefallit mig vida säkrare att bygga den öfre Kammarens sammansättning på historisk grond, eller, om man ansett densamma ej vidare dertill användbar, att åtminstone afvakta den tidpunkt, som ej bör vara särdeles aflägsen, då de nya institutioner, hvilka man vill sätta i stället, hunnit visa sina verkningar och vinna någon fasthet.
Rörande den Andra Kammaren är vida mindre att anmärka.
Med afs. å den befattning inom Riksförsamlingen man velat tillägga densamma, är dess sammansättning vida lättare än den Förstas, och de hufvudsakligaste anmärkningarne deremot ligga i de olika förmögenhetsvilkor, man stadgat för jordegare och för andra medborgare, och hvilken olikhet, till stöd hvarför de nuvarande förhållandena åberopats, ej synes hafva någon giltig grund, men i alla fall svårligen kan gifva denna Kammare någon mindre rörlig karakter, än den eljest skulle haft.
Tvärtom skulle man kunna tro, att om alla förmögenhetsvilkor uteslutits och endast stadgats att en hvar, som betalade bevillning, vore till denna Kammare valberättigad, så skulle de nu utestängda klasser, hvilka derigenom undfått politiska rättigheter, kunnat, åtminstone såvidt landet angår, bilda en helsosam motvigt mot dem, som nu komma att derstädes få ett alltför stort inflytande.
I fråga om städerna komma utan tvifvel valmännen, redan enligt förslaget, att blifva tillräckligt radikala, så att någon olägenhet, om man eljest anser någon deri ligga, ej vore att befara af en sådan valrättens utsträckning, som här ofvan omnämnes.
I afseende å förhållandet mellan båda Kamrarne är det, efter min uppfattning, att beklaga, att den i l:sta §:n stadgade jemlikhet dem emellan ej är vorden i allo genomförd, utan i stället, på sätt af 65:te och andra §§ inhemtas, blifvit i vissa frågor frånträdd på ett sätt, hvarigenom Första Kammarens inflytande i väsendtlig mån förminskas.
Regeringen har, såvidt af motiverna inhemtas, härvid hufvudsakligen fäst sig vid Slatsregleringen i hvad den afser anslag för Statens allmänna behof, som kunna af K. M:t eller enskilda Riksdagsmän begäras, samt den derefter lämpade bevillningen; och från denna sida sedt är det ostridigt, att frånträdande af den eljest uttalade grundsatsen »att alla frågor, derom båda Kamrarne ej blifva ense, skola förfalla», utgör en fördel för Forsta Kammaren, som förmodas blifva mera villig att behjerta Statens behof och som möjligen vid den gemensamma omröstningen kan någon gång göra sin åsigt gällande.
Men det finnes frågor af motsatt beskaffenhet, der den Andra Kammaren kan, efter den uppfattning man gjort om den olika anda, som skall beherrska dessa församlingar, antagas vara mera villig att bevilja anslag än den Forsta, och der vida större belopp kunna erfordras, än som för anslag till löner åt Embetsmän och dylikt kunna ifrågasättas.
Det är nemligen allmänt kändt, hurusom vid våra Riksdagar, och till en del äf - 124 Den 20 Januari. ven vid nuvarande, motioner blifvit väckta angående grundskatternas upphäfvaode med eller utan lösen, indelningsverkets borttagande, jordens befriande från skjutsning och vägliållningsskyldighet och mycket annat dylikt.
Och då man frågat huru kostnaderna härför skola bestridas, har svaret alltid varit, att sådant, så vidt det är behöfligt,»skall ske genom allmänna bevillningens ökande.
Att sådana förslager — de må nu vara nyttiga eller skadliga, hvarom nu ej är behöfligt att ingå i utredning — äfven framdeles skola förekomma, är så mycket säkrare, som ett ibland de skäl, hvarför man yrkat en genomgripande förändring al vår nuvarande representation, just blifvit funnet i de svårigheter den lagt i vägen för genomdrifvande af dessa förslager, och lika säkert är, att frågorna härom komma att af Andra Kammaren omfattas med vida större ifver än af den Första.
Det är sannt att flera af dessa frågor äro af beskaffenhet, att för deras lösning erfordras enligt förslaget såväl båda Kamrarnes sammanstämmande beslut, som ock K.
M:ts bilall, men många af dem kunna utan svårighet framställas i sådan form, att Regeringen ej har dermed att skaffa, och att 05:te §:n i Förslaget blifver den, enligt hvilken de böra af Riksdagen behandlas; och i dessa fall framträder den Första Kammarens mindre inflytande på det tydligaste sätt, ty hvad den Andra Kammaren med majoritet af 151 röster härom vill besluta, blifver Riksdagens beslut, utan allt afseende å hvad Första Kammaren vid saken åtgör, och Riksdagens beslut länder till efterrättelse utan Konungens bifall.
Man finner äfven häraf, att hvad i de förslaget åtföljande motiver yttras derom, att den Första Kammaren skulle kunna göra siri åsigt gällande, när majoriteten der vore mera kompakt än i den Andra, ej vitsordas af sjelfva stadgandena, ty i anslags- och bevillningsfrågor kunna Första Kammarens 119 Ledamöter, om de ock alla äro ense, och mera kompakt kan majoriteten ej vara, ingenting uträtta mot endast en del af den Andra Kammaren.
Detsamma, som nu blifvit yttradt angående anslagsfrågorna, gäller äfven i afseende så väl å bevillningen, med dertill hörande skyddstullar med mera, som ock å Ranken och Riksgälds-kontoret, och måste jag för min del vara af motsatt åsigt mot Regeringen i afseende å dessa sistnämnda frågors vigt, då t. ex. det sätt, hvarpå Ranken styres, måste vara en af de för hela landet vigtigaste; och de olägenheter, som af en öfverdrifven och ojemn beskattning kunna uppkomma, lida ingen jemförelse med de olyckor, som för hela Riket kunna och måste uppstå, i händelse Styrelsen af ett verk, så beskaffadt som vår Dank, med dess rätt att utgifva sedlar, som i Riket skola enligt grundlagen gälla såsom mynt, med mera, skulle uteslutande tillhöra en enda klass i samhället, och detta den, som är till en sådan myndighets utöfvande den minst lämpliga.
Bättre hade utan tvifvel varit att i allo bibehålla den såsom grundsats uttalade jemnlikheten mellan Kamrarne, hvilket med den frihet, hvarmed man behandlat de bestående förhållandena, utan svårighet kun - Den 20 Januari.
125 nät ske på flera sätt, t. ex. derigenom att man låtit den Första Kammaren innehålla, åtminstone i det närmaste, lika många ledamöter som den Andra.
Uti 87 § Regeringsformen, 2 morn., finnes infördt ett nytt stadgande, att K.
M:ts oell Riksdagens rätt att stifta, förändra eller upphäfva Kyrkolag hädanefter skulle vara så till vida inskränkt, att dertill fordrades samtycke af allmänt kyrkomöte.
I afseende härå låta många anmärkningar göra sig, men de må nu inskränkas dertill, å ena sidan, att det synes för både Konungen och folkets Ombud i Kamrarne nedsättande, och dertill mot alla hittills följda grundsatser stridande, att den Konung och Ständer tillkommande oinskränkta magt i sådana frågor, som dessa, så väl som i andra, skall hädanefter blifva inskränkt och satt i beroende af en tredje förut åtminstone i sådan egenskap okänd myndighet, hvilkens befattning finnes i den nämnda §:n uttryckt på sätt, som kan gifva detta kyrkomöte utseende af en magt, som står öfver både Konung och Kamrar, och å andra sidan, att denna betydande magt, som tillagts kyrkomötet, dock står på så svag grund, att den när som helst kan, utan kyrkomötets vetskap och samtycke, borttagas af just samma myndigheter, hvilkas görande och låtande i kyrkliga ärenden kyrkomötet skulle kontrollera; ty till ändring i grundlagen fordras i förslaget, lika litet som hittills, samtycke af kyrkomötet.
Flera andra anmärkningar hafva förekommit, men de nu nämnde äro, hvad angår detaljerna i förslaget, de vigtigaste, sorn erbjudit sig, och någon större vidlyftighet förbjudes af sjelfva formen för detta anförande; blifvande resultatet af den verkställda granskningen, att hufvudsakligen synes mig att invända: att Regeringen utan fullt giltiga skäl alldeles lernnat åsido den historiska grundval för folkrepresentationen, som nu finnes, äfven der den bort kunna lemna bättre materialier för en ny byggnads uppförande, än dem man sökt i stället använda; och att man härigenom hos många uppväckt både anspråk på och förhoppningar om en folkrepresentation, som »utan att vara besvärad af några från äldre tiders förtryck och okunnighet härledda missbruk», samt byggd uteslutande på rationel grundval, skall verkliggöra alla de hugskott rörande frihet och jemnlikhet, som kunna hos ett folk uppstå; deraf allt åter följer en lika stark uppmuntran till nya, idealet mera motsvarande, reformer, och hvartill redan tecken visat sig i den, åtminstone enskildt, framställda åsigt, att förslaget bör antagas, ej för hvad det innehåller, utan för hvad det snart kan bringas att innehålla, ej för hvad det gifver, utan för hvad det lemnar tillfälle att taga; att motståndskraften mot sådana försök är alltför svag och att garantierna för de konservativa intressen, som skulle hufvudsakligen försvaras af den Första Kammaren, äro dels endast skenbara, dels af beskaffenhet att ej kunna på något sätt beräknas, dels ock sådana, att de svårligen kunna bibehållas, i sammanhang hvarmed äfven befinnes att jemlikheten mellan båda 126
Hamrarne blifvit i de vigtigaste frågor till skada för den Första Kammarens inflytande frånträdd; samt slutligen att förslaget synes i sin tillämpning leda till ett resultat, alldeles motsatt mot det man velat, efter hvad motiverna gifva vid handen, dermed uppnå, och att det således kommer, i stället att »förminska, tvärtom att föröka tyngden af den ena hälften af nuv:de representation», i följd hvaraf förslaget svårligen lär kunna hvarken förekomma blifvande strider om representationsformen eller hindra att dessa öfvergå till strider om sjelfva statsförfattningen, då sådana synas blifva en ovilkorlig följd af de försök, som ej torde uteblifva, att i alla sina konsequenser genomföra de i förslaget uttalade grundsatser, och att således äfven på den andra statsmagten tillämpa den fastställda regeln, att endast det allmänhetens förtroende, som ådagalägges genom utgången af allmänna val, bör gifva befogenhet att deltaga i den högsta statsmagtens utöfning.
Man torde komma att säga, att allt hvad jag nu yttrat med hvad mera i samma syftning, som mot förslaget kan anmärkas, endast utgör gissningar, antaganden och suppositioner i afseende å dess framtida verkningar, och utan tvifvel är det så.
Men äro väl de glada och tillförlitliga förhoppningar, man å andra sidan uttalat, annat?
Hade jag med visshet förutsett att förslaget i sin tillämpning skall så utfalla som jag häntydt, hade jag måst i allo afstyrka det och ej kunnat på sätt nu skett, i någon mån tillstyrka dess antagande att hvila, men som förslaget, hvars flera förtjenster jag ej förnekar, blifvit af många framstäldt och försvaradt såsom uppfyllande alla de fordringar, man på ett sådant kan göra, har jag ansett min pligt fordra att, utan att lägga mer än tillbörlig vigt å de betänkligheter, som hos mig uppstått, likväl ej fördölja desamma, och jag har trott, att man gör både Konungen, Regeringen och hala nationen bättre tjenst med att öppet uttala hvad man derom tänker, än genom ett obetingadt och kanske ej alltid allvarligt menadt lofprisande; jag kan ej säga att jag nu gerna skulle se förslagets antagande, men än mindre att jag önskar dess förkastande.
Mycket beror på den utveckling våra förhållanden kunna taga, innan den tid kommer, då frågan lagenligen bör slutligen afgöras.
För närv:de inskränker jag mig till att uttala den förhoppning, att en hvar Svensk man, hvilkén någon befattning med våra offentliga angelägenheter tillkommer och som derom kan göra sig någon redig föreställning, måtte begagna den närmast kommande tiden att taga frågan i lika noggrannt som opartiskt öfvervägande, och att afgörandet, när tiden derför instundar, måtte bero, ej på beräkningar om de fördelar eller olägenheter för enskilda personer, för särskilda stånd eller klasser, som af förslagets antagande eller förkastande skulle kunna uppstå, utan på den uppfattning, man samvetsgrann! kan göra om dess verkningar på det hela; särskildt önskar jag att Sveriges R. o. Ad., hvilka enligt historiens vittnesbörd hittills mer än andra å fäderneslandets angelägenheter utöfvat ett inflytande, alltid stort och stundom afgö - Den 20 Januari. 127 rande, måtte nu, om älven för sista gång såsom särskildt Riksstånd, föregå öfrige medborgare så väl i grundligheten och opartiskheten af sin pröfning, som ock i synnerhet i mod att handla i enlighet med den öfvertygelse, hvartill granskningen ledt.» Af Hr Uggla, C. G.: »Innerligen öfvertvgad om nödvändigheten af en representationsförändring i hufvudsakligen samma rigtning som det Kongl. Förslagets, hyser jag dock betänklighet vid vissa, icke oväsendtliga, bestämmelser i detsamma.
Ehuru jag anser närv:de tidsförhållanden i det hänseendet vara särdeles gynnsamma för egnomförandet af detta förslag, att både regering och folk otvetydigt gifvit tillkänna, alt de lifligt önska dess framgång, så synes mig dock förslaget i det hänseendet vara för tidigt, att i detsamma sammansättningen af Första Kammaren är grundad på en institution, som är alldeles ny och om hvilkens framtida beskaffenhet man väl knappast linder tiden till nästa Riksdag kan bilda sig något tillförlitligt omdöme.
Då det i min tanka är af största vigt, att de konservativa elementen i samhället blifva vid riksdagen vederbörligen representerade, synes det mig vara betänkligt att uppföra en byggnad, som är ämnad att för århundraden värna och befrämja vår frihet och vårt samhälles tidsenliga utveckling, tili en väsendtlig del på en så osäker grund som suppositiönen om det blifvande landstingets tjenlighet såsom Valkollegium för Första Kammaren.
Oaktadt denna betänklighet och oaktadt jag ej kunnat förbise vigten af åtskilliga anmärkningar, som vid förslagets granskning inom Utsk:t mot detsamma blifvit gjorda, såsom t. ex. att valcensus till Andra Kammaren för jordegare är satt så lågt i jemförelse med den för andra samhällsklasser; att båda Kamrarne äro förklarade för alldeles likställiga, och dock den Andra Kammaren i frågor, som röra statsutgifter och bevillning, har fått så betydlig öfvervigt m. m., har jag dock med min röst bifallit dess antagande till grundlagsenlig behandling vid nästa Riksdag.
Jag har gjort det i den förhoppning, att den erfarenhet, som den närmaste framtiden kommer att gifva vid handen, skall häfva mina betänkligheter.
Af denna framtida erfarenhet kommer det således att bero, huruvida jag med min röst kommer att bidraga till förslagets definitiva antagande.
Af Riskopen Doktor Anjou, Doktorerne Lindgren, Rundgren.
Wensjoe och Ljungdahl samt Domprosten Doktor Sundberg, hvilka förenat sig om följande reservation: »Regeringsformens föreskrifter ang:de sättet för behandlingen af K.
Propos:r om förändringar i Rikets Grundlagar tillerkänna Konst.-Utsk:t en stor och ansvarsfull betydelse. »Tillstyrker Utsk:t hvad Konungen föreslagit, hvile förslaget till nästa riksdag, då R.
St:r skola sitt beslut derom fatta», sådan är ordalydelsen.
När så förhåller sig, måste hvarje Utsk:ts-ledamot känna sig kraftigt manad, att underkasta dylikt förslag en sorgfällig pröfning, så mycket sorgfälligare, i samma mån förslå - 128 Den 20 Januari. get afser en afvikelse ifrån eller ett upphäfvande af de grunder, på hvilka hela vårt representationssätt hitintills hvilat.
Att tankarna kunna vara delade i fråga om en så djupt genomgripande förändring, som den hvilken afses genom »K.
St:r om antagande af ny Riksdags-Ordning och dermed sammanhängande ändringar i Regeringsformen», lärer icke kunna synas oväntadt.
För nationernas liksom för individernas lif är den lugna utvecklingen en oskattbar välsignelse, hvilken, om ock långsamt, dock säkert leder till målet.
Att utan tvingande nödvändighet afbryta en väg, på hvilken utvecklingen hitintills fortgått, måste hos den lugne betraktaren framkalla betänkligheter, så mycket större, ju mera yttre omständigheter gifva vid handen, att föreställningen om det närv:des olämplighet snarare än öfvertygelsen om det nyas förträfflighet i mer eller mindre mån missleder omdömet eller grumlar den klara besinningen. l)å Preste-Shts samtlige ledamöter inom Utsk:t dela dessa betänkligheter och således icke kunnat tillstyrka hvad Kongl. M:t föreslagit, hafva de ansett sig förpligtade att inför R.
St:r redogöra för de grunder, på hvilka de stödja sitt afstvrkande, dervid de dock uttryckligen gifva tillkänna, att de, så väl af skyldig aktning för ett af Regeringen framlagdt grundlagsändringsförslag, som ock med afseende på nya Ständers icke obefogade anspråk att i denna vigtiga fråga hafva öppen talan, icke skulle funnit sig förhindrade att, utan förslagets tillstyrkande, för sin del låta det blifva till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag hvilande, om sådant varit med grundlagarnes anda och bokstaf öfverensstämmande.
Enär frågan om antagligheten af sagda grundlagsändringsförslag nära sammanhänger med frågan om dess nödvändighet i den närv:de tidpunkten, och frågan om dess nödvändighet åter är beroende af åsigten om det nuv:de representationssättets olämplighet eller oduglighet, torde en anmärkning härom böra förutskickas.
Ar det så, som K. M.t i den Nåd.
Proposm uttalar — och ho vill sådant förneka? — att »Svenska folket har, med Försynens bistånd, så bevarat sin frihet och främjat sin utveckling, att det med ära intager en plats bland de folk, som gå framåt på civilisationens bana»; är det ock så, att »detta skulle det icke förmått utan en representation, som uppvuxit ur nationel grund och utbildats efter hvarje tids fordringar»; då ligger deruti en så stor berömmelse för vår nuv:de nationela representation, att hvarje medborgare, som vill blifva sitt lands forntid trogen och hafva sitt öga öppet för fäderneslandets framtid, måste känna sig kraftigt uppfordrad att noga ransaka »hvarje tids fordringar» och deruti särskilja den sannskyldiga utvecklingens elementer från dem, hvilka i lyckligaste fall utgöra framtidshägringar, de der kommit »förtidigt» och derföre icke passa för folkets närv:de ståndpunkt.
Och hvad Regeringen från sin höga ståndpunkt ansett sig befogad uttala, det har ock i det tredje Ståndets namn inför thronen vid ett högtidligt tillfälle med följande
Dea 20 Januari. 129 följande ord blifvit bekräftadt: »inom landet allmänt lugn, utbredd förkofran, stigande upplysning, inbördes förtroende mellan Statsmagterna, mellan regering och folk, samt lagarnes hägn, betryggadt genom Konungens valspråk »Land skall med lag byggas»; utom landet vänskapligt förhållande till alla magter och det stigande anseende, som Sverige är lyckligt nog att åtnjuta under E. K.
M:ts spira.»
En mera lysande skildring af ett folks tillstånd kan intet annat land erbjuda; och hvem vill förneka, att den på vårt land i den närv:de tidpunkten eger sin fulla tillämpning!
Hvilka »väsendtliga brister» således än tnå vidlåda formen för den nuv:de nationalrepresentationen, den har dock, enligt både Konungs och folkombuds ord, icke förhindrat, utan fastheldre på det mest lyckliga sätt Irämjat landets sanna utveckling.
Grunden torde alltså icke ännu vara så »vittrad» att den »sönderfaller.
Den främsta uppgiften för det Svenska folket torde således i den närv:de tidpunkten icke vara, att sönderbrvta denna grund för att till hvad pris som helst »bereda en ny tidsenligare form att sätta i den gamlas ställe», utan att undanrödja det bristfälliga och sålunda bereda väg för en ny sakernas ordning, när stunden är inne för så genomgripande förändring.
Reservanterna förneka icke härmed önskligheten af en representationsförändring.
De mena blott, att vägen dertill går säkrast genom de partiela förändringarne, eller — om tidsströmmen vore för stark att låta sig nöja med den långsammare utvecklingen — de vilja en mera genomgripande förändring i den rigtning, de historiska förhållandena inom vårt fädernesland utvisa.
Ofvergången från stånds- till klassvals'-principen erbjuder sig härmed såsom den naturligaste, och utesluter ingalunda en förändring från obetingad sjelfskrifvenhet till en genom val modifierad, från ett på fyra kamrar fördeladt arbete till ett tvåkammarsystem.
Klassvals-principens företräde framför de samfälda valens ligger deruti, att den å ena sidan i oinskränktaste mening, utan vilkor af census eller andra positiva qvalifikationer, lemnar vägen öppen för de hittills orepresenterade att vinna inträde i representationen, utan att beröfva någon af de hittills representerade valrätt och valbarhet, under det att den å andra sidan undviker de samfälda valens Seylla och Charybdis, der man antingen måste, såsom i det af K.
M:t nådigst framlagda förslaget, binda representationsrätten vid penningen eller ock. öppna dörrarne för demokratiens alla vådor.
Enkelheten vid tillämpningen af grundsatsen om samfälda val i jemförelse med svårigheterna vid klassvals principens tillämning kan icke bestridas.
Men att på sådan grund antaga den förra och förkasta den sednare, lärer icke kunna anses välbetänkt.
När det gäller ett folks framtid, torde det måhända löna mödan, alt åtminstone försöka lösa svårigheterna, och först sedan de visat sig oölvervinnerliga, öfvergå till hvad som erbjuder den största enkelheten, men tillika medför de större vådorna. H. II. 9 130 Den 20 Januari.
Hvad beträffar de nyligen antagna kommunal-förfaltningarne, i hvilka K.