Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om denna samma bok skref hon den 16 oktober 1892 till sin bror Frits:
»Jag skrifver nu med lycklig fart på Trång horisont.
Den förefaller mig att bli ett betydelsefullt arbete af en mogen och världserfaren författarinna, som icke längre kämpar för någon som helst tendens, utan helt enkelt vill skildra lifvet så bredt, så opartiskt och så allmänmänskligt som möjligt.
Alla sidor af förhållanden människor emellan – d. v. s. af de mäst allmänt mänskliga förhållanden – komma med här.
Förhållanden – flera olika – mellan föräldrar och barn, mellan makar, unga och gamla, mellan älskande, mellan syskon, mellan sonhustrur, mågar, svågrar, mellan vänner och väninnor, mellan barnbarn och far- och morföräldrar, allt detta belyst med sympati och medkänsla utan spår af bitterhet, med en godmodig välvilja för alla figurerna – ja, kort sagdt, en på bred basis hvilande, stort mänsklig bok skall det bli, som man både skall gråta och skratta åt.
Den växer inom mig med jättesteg och materialet är ofantligt rikt.»
En italiensk vän skildrar hennes sista arbetstid sålunda:
»Under de sista dagarne hade hon återtagit arbetet i sitt vackra, soliga skrifrum, med utsikt öfver Neapel, brusande och aflägset, samt öfver den azurblått glänsande golfen.
Aldrig hade hon skrifvit med sådan lätthet, aldrig känt en sådan rikedom af idéer.
På få dagar hade hon slutat sex kapitel.
Hon var nöjd och tankarne strömmade fram, friska och spontana.
På måndagen, under det hon skref, kände hon en smärtsam feberrysning genomila kroppen.
Hon hade blixtsnabbt en förfärande syn: det var döden, som klappat på hennes hjärta.
Detta var dagen efter att nyssnämda, liksom andra bref, fulla af lycka och hälsa, till mor och öfriga syskon afsändes.
Anne Charlotte hade arbetat med feberaktig ifver: hon gaf sig ej ens tid att dejeunera.
Och när hennes man klockan 3 kom och tog pennan ur hennes hand, bedjande henne skona sig, efter som hon klagat öfver ett växande illamående, sade hon, i det hon som alltid fogade sig efter hans önskan: »Men jag har ju så mycket att skrifva, hur skall jag få tid till allt?»
Hon sköttes på det ömmaste af sin man, Signora Zampini och tre skickliga läkare – men allt förgäfves.
Det onda visade sig vara en våldsam blindtarmsinflammation.
Under den snabbt framskridande sjukdomens plågor hade hon icke en tanke på sig själf.
»Men hon oroade sig för Pasqualino, som icke sofvit på flera nätter; för att hon icke orkade syssla nog med barnet; för att kammarjungfrun tröttade sig och för att sköterskan icke fick sofva nog»; med sin svaga röst uppmanade hon Signora Zampini, hvars ord här anförts, att se till allt detta och att själf icke vaka mera, utan lägga sig: för den sjuka var det nog att veta henne i närheten.
»Hon talade», berättar Signora Zampini vidare, »om sin gamla moder, om sin käre broder, som hon längtade att se, och som skulle bli så bedröfvad öfver att icke hinna fram i tid, för att finna henne lefvande.
Hon var resignerad att dö, att lämna lifvet, som var så fullt och skönt; men hon led af den smärta, som hennes död skulle förorsaka andra.
Hon hade själf omtanken att de hemmavarande skulle få underrättelsen om hennes sjukdom på det för dem minst oroande sätt.
För sin man dolde hon sina aningar om en olycklig utgång af sjukdomen och något klart medvetande om dödens närhet synes hon ej ha ägt; tvärtom, ännu ett par timmar före slutet, hade hoppet om lifvet icke helt slocknat hos henne eller omgifningen.
Omkring klockan 4 på eftermiddagen den 21 oktober, femte dagen efter sjukdomens utbrott – då mannen, öfverväldigad af smärta, ett ögonblick lämnat rummet – började den lätta dödskampen.
När han strax därpå, med återvunnen själfbehärskning, inträdde, kunde hon icke längre tala, men hennes vackra, sorgsna blick mötte hans med ömhet och längtan.
Lutande sitt hufvud mot mannens hand, utandades hon sin sista suck, i samma ögonblick han gaf henne en sista kyss.
Hon, som några månader förut uttryckte sin, tyvärr så snart besannade, förkänsla af ödets oberäknelighet, den förkänsla, hvilken, så länge människohjärtan fröjdats, varit den utomordentliga lyckans skugga, hon hvilar nu i den jord, som hon gladde sig att se skrudas i den italienska vårens underbara fägring för att så mottaga hennes förstfödde.
Hon fick blott lefva så länge, att hon hann jubla ut sin, af oblandad modersglädje fullkomnade, kärlekslycka innan hon slets bort, snabbt och grymt, från sina älskade och från sitt lifsverk.
Minnesbild.
Anne Charlotte Leffler sökte i Sonja Kovalevskys personlighet grunden till dennas brist på lycka.
Lättare funnen är grunden till hennes eget öfverflöd på lycka.
Under större delen af hennes lif berodde detta ej på undantagsförhållanden, utan på hennes eget lyckliga temperament.
Anne Charlotte Leffler var en af de sällsynta naturer, hvilka äga jämnvikt och harmoni som naturgåfva, ej som resultat af resignation och strid.
Hon kunde häfda sin egen personlighet utan att förlora känslan för andras; hon kunde öfva rättvisa och äga förstående äfven för dem, som motstodo eller misskände henne.
Hennes skaplynne hade en solig middagsklarhet, som hindrade henne att någonsin tillkrångla eller öfverdrifva verkligheten; hon såg sin såväl som andras rätt i fullt riktiga inbördes proportioner.
Denna hennes enkla uppfattning af lifsförhållandena kom henne – som diktare lika väl som människa – att stundom afhugga psykologiska knutar, dem andra kanske löst på ett mera mödosamt sätt.
Men hon kräfde ej att alla skulle godkänna hennes sätt att lösa lifsproblem, hvilka föreföllo mera sammansatta naturer ytterst invecklade; hon önskade endast att man mot henne skulle öfva det ädelmod, hon själf var genomträngd af: tron att hennes vänners handlingar – äfven dem hon ej förstod – voro gjorda i enlighet med deras egen syn på det rätta.
Hon var mild, mjuk, måttfull i alla förhållanden till andra människor och i alla sina kraf på dem.
Hon hade förmågan att alltid och allestädes se lifvet som det var, att hvarken lägga till eller taga ifrån, hvarken förringa hvad det gaf eller begära hvad det icke skänker.
Det är denna stora, sunda, generösa syn på lifvet, hvilken lifvet stundom gengäldar med lyckan.
Hvad de, som stodo A. Ch.
Leffler nära, framför allt af henne komma att minnas, är hvad de mäst hos henne hafva älskat.
Detta var något större än den stora författarinnan.
Det var en själ utan svek, en enkelhet utan skrymtan, ett mod utan trots; en karaktär tecknad i stora, öppna, ärliga drag.
Hvad man framför allt kommer att sakna, det är ett hjärta så godt och vänfast, en medkänsla så äkta och spontan, en lynnets helsa och jämnhet, mottaglighet och omedelbarhet, så älskvärda, att för en hvar, som närmare lärde känna A.
Leffler, bortskymdes snart intrycket af författarinnan genom intrycket af den storslagna, sundt och sannt kvinliga personligheten.
Det finnes ingen tröst inför en död som denna, på den sent nådda och därför så intensivt kända lyckans höjdpunkt; med, genom rikare lifsrön vunna, rikare möjligheter att skapa betydande verk – ty det är just i sensommarens lugna, soliga dagar, som frukterna pläga mogna.
Tröst kan den ej kallas, den ur lifssmärtans djup födda tanken, att döden på lyckans och kraftens höjdpunkt är goda gudars gåfva.
Är det så – då var hon ett lyckans skötebarn till det sista, hon, som fick glida in i den eviga hvilan, medan i inre liksom yttre mening hennes lifslott låg i Campagna felice.
Omarbetad efter en kortare lefnadsskildring (i kalendern Svea 1893) var denna biografi först bestäld till en tidskrift, hvilken på grund af utrymme och ännu andra skäl, emellertid icke kunde bruka densamma.
Den var då redan satt i korrektur, hvilket minskat möjligheten att gifva den nya bearbetningen en mera lämplig gruppering och en ämnet mera värdig form än den starkt sammanträngda, i hvilken skildringen först var affattad.
Ej heller ha tid och krafter medgifvit mig, att tillräckligt kunna begagna det rika material – i form af bref, manuskript och själfbiografiska utkast – som anförvandter benäget stält till mitt förfogande.
Denna lilla skildring är således endast en första axplockning på ett rikt fält, dit andra sedan kunna återvända.
Men, med många erfarenheter af lifvets oberäknelighet, har jag för min del icke vågat lita på framtiden.
Ehuru min sträfvan varit att göra denna biografi så vidt möjligt till en själfbiografi, har den dock tillika i hög grad måst erhålla prägeln af min personliga uppfattning.
Men jag är viss, att inga af de äldre vänner, som stodo A.
Leffler nära under de gamla förhållandena, i något väsentligt afseende skola komma att jäfva de af mig fälda omdömena om hennes karaktär och temperament.
Äfven de, som djupast blifvit berörda af hennes brytning med sin förtid, hafva icke ändrat sin syn på hennes personlighet.
Och, jämte detta, det mäst talande vittnesbördet för objektiviteten i min skildring, äro hennes nya vänners yttranden, under hennes nya förhållanden, ett annat sådant vittnesbörd.
Sonja Kovalevsky
Strax efter underrättelsen om Sonja Kovalevskys så oväntade och plötsliga bortgång uppstod hos mig tanken på den plikt som nu ålåg mig att i en eller annan form fortsätta hennes barndomsminnen, offentliggjorda på svenska under titeln »Systrarna Rajevsky».
Som en plikt betraktade jag det af flera skäl, främst därför, att hon som alltid hade en förkänsla af att hon skulle dö ung, och att jag skulle öfverlefva henne, upprepade gånger hade tagit löfte af mig att skrifva hennes biografi.
Till ytterlighet själfreflekterande och själfanalyserande som hon var, hade hon för vana att granska hvarje sin handling, alla sina tankar och känslor inför sig själf och, under de tre, fyra åren vi lefde nästan dagligen tillsammans, inför mig och att söka att inordna under ett visst psykologiskt system alla skiftningarna i sina lynnesstämningar.
Detta själfkritiserande var hos henne så starkt, att det många gånger kom henne att omedvetet omdana den faktiska verkligheten.
Så skarp och stundom obarmhärtig hennes själfanalys än ofta kunde vara, bortblandades den dock ibland af det naturliga behofvet att idealisera sig själf, att se sig sådan som hon önskade vara, och därigenom blef den bild, hon danade sig af sig själf, i många enstaka fall olika den, som andra uppfattade.
Hon bedömde sig ibland långt strängare, ibland långt mildare än hvad andra bedömde henne.
Hade hon själf fått tillfälle att, som hon velat, fortsätta sina barndomsminnen och skrifva hela sitt lifs historia, så skulle den bild, hon där gifvit af sig själf, blifvit just den hon under sina många och långa psykologiska samtal med mig danade och framställde.
Då nu olyckligtvis hon icke fick tillfälle att själf fullborda detta verk, som otvifvelaktigt skulle blifvit en af de betydelsefullaste själfbiografier världslitteraturen äger, och då det i stället blef min lott att draga upp svaga ytterlinier af den själshistoria, som i hennes hand skulle blifvit ensamstående i djup och intensitet, kände jag strax instinktivt att den enda möjligheten för mig att fullgöra mitt värf var att arbeta så att säga under hennes suggestion, söka att på nytt införlifva mig med henne såsom jag gjorde det i lifstiden, blifva hennes andra jag, som hon så ofta benämnde mig, och framställa henne, så vidt detta var mig möjligt, så som hon framställt sig själf för mig.
Jag har emellertid nu låtit öfver ett år förflyta, innan jag kunnat besluta mig att offentliggöra de minnen, som jag kort efter hennes död begynte nedskrifva.
Jag har under denna tid dels genom samtal, dels genom brefväxling med alla hennes äldre och yngre vänner i olika länder, som det varit mig möjligt att komma i beröring med, sökt att understödja mitt minne, då det gällde att erinra mig de yttre drag af hennes lif, som hon många gånger själf berättat mig.
Ur denna brefväxling har jag citerat allt, som synts mig bidraga till en riktig belysning af hennes karakter – riktig alltid från min förutfattade ståndpunkt, det vill säga öfverensstämmande med hennes egen förklaring.
Som man ser är det alltså icke en objektivt sann lefnadshistoria, jag här sökt skildra.
Hvad är för öfrigt objektivt sant, när det gäller själsförklaring?
Många skola bestrida riktigheten af mina uppgifter och förklaringar, många skola tolka hennes känslor och handlingar vid olika tillfällen på helt annat sätt.
Men detta betyder för mig med min utgångspunkt intet.
Alla de data jag uppgifvit äro dock, så vidt det varit mig möjligt kontrollera dem, objektivt riktiga.
Endast i detta afseende har jag icke följt Sonjas egen suggestion, hvilken i hvad angår data ofta var egendomligt fantastisk.
Då jag i somras ett år sedan i Kristiania sammanträffade med Henrik Ibsen och berättade honom att jag var sysselsatt med att skrifva Sonja Kovalevskys biografi yttrade han:
Är det hennes biografi i egentlig mening, som ni ämnar skrifva?
Är det icke snarare en dikt om henne?
Jo, svarade jag, det vill säga det är hennes egen dikt om sig själf, sedd genom min personliga syn på henne.
Det är alldeles riktigt, sade han.
Dikteriskt måste ni gripa saken an.
Detta yttrande stärkte mig och uppmuntrade mig i min syn på den uppgift som förelåg mig.
Må andra skildra henne objektivt, om de det kunna.
Jag gör icke anspråk på annat än en subjektiv skildring af min subjektiva uppfattning af hennes egen starkt subjektiva själfförklaring.
Napoli 1892.
Flickdrömmar.
Fiktivt äktenskap.
Då Sonja var cirka 17 år tillbragte familjen en vinter i Petersburg.
Vid denna tid rådde en liflig rörelse bland den intelligenta ungdomen i Ryssland, särskildt påfallande hos de unga flickorna, en rörelse för Rysslands frihet, utveckling, höjande i andligt afseende.
Det var icke en nihilistisk, knappt en politisk strömning, det var i synnerhet ett kraf efter kunskaper och andlig utveckling som gripit omkring sig så starkt, att vid denna tid hundratals unga flickor ur de bästa familjer gåfvo sig ut till främmande universitet för att studera.
Som föräldrarna i allmänhet motsatte sig dessa sträfvanden hos sina döttrar, hade de unga flickorna uppfunnit en mycket egendomlig och för denna tidpunkt karakteristisk taktik, att ingå ett slags skenäktenskap med unga män, som voro lifvade af samma ideer som de, blott för att undgå föräldramyndigheten och få tillfälle att resa utrikes.
Många af de kvinnliga studenter i Zürich, hvilka sedan genom en kejserlig ukas blefvo hemkallade, misstänkta för nihilistiska tendenser, ehuru de i själfva verket ej gjort annat än fredligt skött sina studier, voro gifta på detta sätt med män hvilka, efter att blott ha fört dem ur föräldrahemmet och följt dem till universitetet, sedan lämnade dem ensamma och fria efter ömsesidig öfverenskommelse.
Ja, dessa slags föreningar med ett abstrakt, utanför stående mål begynte vid denna tid att blifva så populära bland den vänkrets Sonja och hennes syster kommo att tillhöra i Petersburg, att de för den unga Sonja liksom för en stor del af hennes manliga och kvinnliga vänner tedde sig såsom långt mer ideela än den vulgära och låga föreningen af två människor, som ej sökte något annat än känslans och sinnenas, med andra ord egoismens tillfredsställelse, i det man kallar giftermål af kärlek.
För den idealism som lifvade dessa ungdomar var den personliga lyckan något underordnadt, uppoffringen för ett opersonligt mål det enda stora och ädla.
Studera, utveckla sig för att sedan tillföra det af alla ryssar så svärmiskt älskade fäderneslandet nya krafter, som skulle kunna hjälpa det i dess svåra befrielsekamp ur mörkret och förtrycket fram emot upplysning och frihet – för detta mål brunno de unga döttrarna af dessa gamla aristokratiska familjer, som aldrig hade tänkt på att uppfostra dem till något annat än världsdamer och hustrur, och hvilka nu helt naturligt ställde sig fullkomligt oförstående och fientligt inför de tecken till själfständighetsanda och oppositionslust, som då och då bröt fram ur den hemlighetsfulla tillbakadragenhet, de unga iakttogo gent emot de äldre.
Å, det var en så lycklig tid! brukade Sonja ofta säga, då hon talade om denna period af sitt lif.
Vi voro så hänförda öfver alla de nya idéer, som mötte oss, så öfvertygade om, att det nuvarande samhällstillståndet ej kunde fortfara länge, vi sågo den härliga tid af frihet och allmän upplysning vi drömde om såsom så nära förestående – så säker.
Och så denna känsla af samhörighet!
Knappast kunde tre, fyra af oss unga mötas i en salong, i ett helt sällskap af äldre, där vi ej hade rätt att göra oss hörda, utan att vi genast på ett tonfall, en blick, en suck förstodo hvarandra och kände om vi befunno oss bland lika tänkande.
Och då vi upptäckt att så var, hvilken stor, hemlig, af de andra okänd lycka det var att veta i sin närhet denne unge man eller denna unga flicka, som man kanske aldrig sett förr, med hvilken man endast växlat några skenbart intetsägande ord, och som man dock visste lifvad af samma idéer, samma förhoppningar, samma offervillighet för samma mål.
Det var ingen, som ännu fäste något afseende vid den lilla Sonja i den vänkrets, som efter hand slöt sig allt tätare kring den sex år äldre Anjuta som medelpunkt.
Hon var ännu ett barn till det yttre och fick blott följa med sin äldre syster af välvilja, emedan Anjuta höll af sin lilla blyga syster med »de gröna krusbärsögonen i sirap», hvilka liksom simmade i lycksalighet för hvarje varmt och entusiastiskt ord, som utgick från någon af de äldre, och som dessutom så anspråkslöst höll sig i skuggan af sin äldre, mer lysande syster.
Sonja beundrade högt denna syster, som hon trodde i alla afseenden sig öfverlägsen, i skönhet, behag, talanger, intelligens.
Men i hennes beundran låg också en god del afundsjuka, d. v. s. den slags afundsjuka som sträfvar uppåt mot föremålet därför, aldrig den, som vill förringa och draga ned detta.
Denna afundsjuka, som Sonja själf omtalar i sina barndomsminnen, gick för öfrigt igenom hela hennes lif.
Hon var alltid benägen att hos andra öfverskatta de egenskaper, hon önskade sig själf, och att gräma sig öfver att sakna dem, och i synnerhet lät hon sig alltid mycket imponera af ett vackert utseende och ett behagfullt väsen.
Detta tycks systern ha ägt i mycket högre grad än hon själf, och hon drömde därför om att öfverglänsa henne på ett annat område.
Hon hade redan från sina tidigaste år fått beröm för sitt goda hufvud, och hennes naturliga kärlek till studier och törst efter vetande understöddes nu af hennes ärelystnad samt af den uppmuntran hon erhöll af sin lärare i matematik.
Hon visade en sådan ovanlig skärpa och snabbhet i uppfattningen, en sådan rikedom på idé-ansatser, att hennes vetenskapliga begåfning syntes afgjord.
Men fadern, som samtyckt till detta för en flicka så ovanliga studium endast på grund af påverkningar af en ungdomsvän till honom, själf bevandrad i dessa vetenskaper, och som upptäckt flickans ovanliga anlag härför, drog sig förskräckt tillbaka vid första misstanke om att hans dotter skulle vilja drifva dessa studier på allvar.
Ja, hennes första rädda antydan om att hon skulle vilja resa till ett utländskt universitet och studera upptogs lika illa som några år förut upptäckten om Anjutas författareskap, med andra ord såsom en brottslig tendens till att skena öfver skacklorna.
De unga flickor af goda familjer, hvilka genomdrifvit liknande planer, ansågos i själfva verket såsom ingenting bättre än äfventyrerskor, hvilka gjorde sina föräldrar skam och sorg.
Så lefde de då sida vid sida i det aristokratiska hemmet dessa två så motsatta andliga strömningar, det hemliga, dolda, förkväfda men rebelliska och intensiva sträfvandet utåt och framåt, som ej stod till att hejda, som sökte sig sina egna vägar liksom en naturkraft, och det öppna, ärliga, om sin högre rätt öfvertygade föräldratyranniet, som sökte hämma och hålla tillbaka, tukta och reglera denna okända och oförstådda naturkraft.
Anjuta och en hennes väninna, som likaledes var eldad af lusten att komma ut och studera och likaledes hindrad af föräldraviljan, fattade då ett beslut.
En af dem, det gjorde detsamma hvilken, skulle ingå ett af dessa ideela, platoniska äktenskap, som skulle tjäna till att skänka dem bägge deras frihet, ty om en af väninnorna blefve gift, trodde de att den andra nog skulle få sina föräldrars lof att följa med på en resa utomlands, som då ej längre skulle ha den anstötliga karakteren af en studieresa utan skulle kunna betraktas som blott och bart en lusttur.
Och den lilla Sonja skulle då äfven få följa med, ty hon var sin systers oskiljaktiga skugga, och det kunde alls ej tänkas att den ena systern skulle resa utan den andra.
Denna plan en gång uppgjord, gällde det blott att finna den rätte mannen för att hjälpa till med dess utförande.
Anjuta och Inez sågo sig om bland sin umgängeskrets och valet föll på en ung professor vid universitetet, som de blott obetydligt kände, men om hvars redbarhet och hängifvenhet för det gemensamma målet de voro öfvertygade.
Och en dag begåfvo sig alla tre flickorna – Sonja som alltid bildande eftertruppen – på besök till denne professor i hans bostad.
Han satt vid sitt arbetsbord och studerade, då tjänaren införde de tre unga damerna, hvilkas visit förvånade honom, då de ingalunda hörde till hans närmare kvinnliga vänkrets.
Han steg artigt upp och bad dem taga plats, de satte sig alla tre i rad i en lång soffa, och ett ögonblicks förlägen tystnad uppstod.
Professorn satt i gungstolen midt framför dem och betraktade än den ena än den andra af de tre flickorna, den långa, smärta, blonda Anjuta med denna egendomliga, smidiga grace, som utmärkte alla hennes rörelser samt dessa stora, strålande, mörkblå ögon, som hon, utan blyghet, endast med ett visst tvekande uttryck fäste på honom, den mörka, stort byggda, fylliga
Inez med örnnäsan och den djärfva blicken i de svarta, något hårdt tecknade ögonen och den lilla spensliga Sonja med sitt rika lockhår, sina rena korrekta drag, sin barnsligt oskuldsfulla panna och sina så egendomliga, lidelsefullt frågande, spanande, lyssnande ögon.
Slutligen tog
Anjuta ordet såsom öfverenskommet var och framställde utan spår af förvirring sin fråga: om professorn hade lust att »frigöra» dem genom att ingå ett skenbart äktenskap med en af dem, föra dem till ett universitet i Tyskland eller Schweiz och sedan lämna dem.
I ett annat land och under andra förhållanden skulle väl en ung man svårligen mottaga en dylik fråga från en vacker flickas mun utan att i sitt svar inlägga något af galanteri eller en liten dragning till ironi.
Men här var mannen situationen vuxen – i det fallet hade Anjuta icke träffat illa med sitt val – och han svarade fullkomligt allvarligt och kallt att detta var ett förslag, som han icke hade den minsta lust att inlåta sig på.
Och flickorna?
Man tror kanske att de kände sig förödmjukade af detta afslag.
Ingalunda, deras kvinnliga fåfänga hade ej det minsta med den saken att göra, det hade aldrig varit fråga om att personligen behaga den unge mannen, de mottogo afslaget lika lugnt som en man skulle gjort hvilken föreslagit en annan att blifva sitt ressällskap, utan att denne antagit anbudet.
Och så trippade de af alla tre, professorn skakade hand med dem vid dörren, och de återsågo icke hvarandra på många år.
De hyste dock ingen fruktan, att han någonsin skulle missbruka det förtroende de visat honom, ty de visste, att han hörde till detta heliga förbund som icke var något förbund i yttre mening, men som dock sammanhöll som i en fast ring alla dem, hvilkas hjärtan klappade för samma mål.
Cirka femton år senare, då fru
Kovalevsky var på höjden af sin ryktbarhet, sammanträffade hon en gång i ett sällskap i Petersburg med denne man och de talade skämtande om detta misslyckade frieri.
En af Anjutas väninnor begick vid denna tid den låga handlingen att gifta sig af kärlek.
Hur de föraktade och beklagade henne!
Hur i synnerhet
Sonjas hjärta svällde af ovilja öfver ett sådant lumpet svikande af alla idealer.
Och hur den unga nygifta själf blygdes inför sina väninnor som för ett fall!
Hon vågade aldrig tala med dem om sin äktenskapliga lycka, och hon förbjöd sin man att någonsin visa henne tecken till ömhet i deras närvaro.
Emellertid inträffade något alldeles oväntadt i Sonjas lif.
Anjuta och Inez, som vidhöllo sin plan utan att låta sig modfällas af den första motgången, hade valt ut en annan ung man till sin befriare.
Det var endast en student, men ovanligt begåfvad och hvilken själf önskade att resa till Tyskland för att fortsätta sina studier.