Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans blick gled vidare och öfver till systern: denna låg på sidan, med hufvudet på den ena armen och ansigtet vändt emot honom: hon rörde icke en lem, icke en min, hon låg hän som söfd till döds, blek och slapp, med slutna ögon; hon andades icke ens, och han visste icke om hon sofve eller vore vaken, tills det plötsligt gaf ett ryck igenom honom: hennes grå ögon stodo vidöppna, onaturligt stora, fästa på honom med ett underligt uttryck, som han icke förstod, men som skrämde honom, sjuka, sorgsna, ångestfulla.
I nästa ögonblick var alltsammans borta igen, som om det icke hade varit; de bägge ögonen voro åter slutna, som om deras egarinna sofve; och Truls såg bara solskenet och skuggan igen och hörde skogsstillheten vyssja i öron och sinnen, slöt ögonen, låg och lyssnade och lät sig vyssas.
Hur länge han sofvit, visste han icke, när han vaknade, men det måste ha varit en god stund, ty skuggan hade flyttat sig ett ansenligt stycke längre åt öster.
Det första han varseblef var Ebba, som med en sats stod upprätt och med en enda gest liksom strök sömnen af sig.
Strax derpå reste sig Clara långsamt och svigtande, som om hon kände en smula yrsel, och skakades som af en frossbrytning.
Ett stycke borta, midt i det höga gräset, stod ett rådjur och betraktade gruppen uppmärksamt med sina blanka ögon, vädrande med sin fina nos.
De drefvo på måfå ned genom skogen, till en början olustiga och fåmälta, men efterhand språksammare och uppsluppnare, i samma mån som de gingo sömnen och den kalla sömnfebern af sig, gingo sig vakna och varma.
Humlorna surrade sommar omkring dem.
De roade sig, som barn, med att ropa på eko och få svaret långt från fjerran igen.
Ebba gjorde oupphörliga små afstickare åt sidan, stannade, sprang i förväg, blef tillbaka; hon kände hvarje blomma och hade hvar välgömd insekt till förtrogen.
De hunno fram till sin älsklingsplats, en öppen platå, ifrån hvilken det sluttade i stup ner mot sjön.
Inför dem låg
Ringsjön, till hela sin utsträckning, i sin ram af bokskogar, ängsslätter och höjdsträckningar, Skånes blåa drömmande blida öga, – blank i eftermiddagssolen, utan en enda krusning, men i tallösa fina färgförtoningar.
«Kom,» ropade Ebba och sprang utför sluttningen.
Truls efter.
Hon stod nere vid stranden, med den gula bredskyggiga stråhatten bredvid sig på marken och händerna sammanflätade om nacken, blickande ut i det vackra vida med jubel öfver hela sitt ansigte.
«Åh, jag är så glad!»
«Hvarför, fröken Ebba?«
«Lifvet,» förklarade hon utmanande energiskt i flickaktig patos.
Clara kom långsamt fram till dem, långsamt, eftertänksamt, med trött gång och stum min.
Ett par timmar senare sutto de på en liten öppen plats inne i skogen, så liten, att bokkronorna bildade nästan tak öfver dem.
«Ebba är som ett naturväsen, tycker ni inte, Truls? – ett skogsväsen, dryad, eller något sådant.
Om ni såge henne här, med löst hår, skulle ni bestämdt finna detsamma.
Ebba har nemligen det vackraste hår jag sett; hon kan formligen inhölja sig i det ....»
«Clara!!
«Åh, du måtte väl inte skämmas för Truls Andersson.
Du kunde gerna visa dig som skogsnymf!»
Ebba svarade icke, men satt och låtsade som ingenting, och samtalet länkade in på andra banor.
Truls märkte emellertid, att den unga flickans fingrar tid efter annan sysslade i håret; låtsade dock, som om han ingenting iakttagit.
Plötsligt gjorde hon ett kast med hufvudet, sprang upp och stod, stum och förläget leende, upprätt framför honom med hela rikedomen af sitt gyllenbruna kvinnohår böljande ända ned till knäna, hvit i sin grönaktiga sommarklädning och i den gröna dagern, och med en eld af den äkta ädelstenens värma inne i ögonen.
I nästa ögonblick hade hon sprungit bort och gömt sig bakom en väldig bokstam, der hon gjorde toilett för att åter bli samhällsmedlem och nutidsdam.
Det hade kommit stillhet i luften, och myggen begynte stimma.
Det led mot kväll.
Trädstammarne långt borta blänkte redan i solnedgångens kyligt bjerta bronsfärger, och det blef stilla i skogen, som om sommardagens tusen stämmor en efter annan förstummat.
När de kommo tillbaka hem, var solen redan nere.
Fru Hjort satt på verandan och väntade dem, grälade en stund på sina flickor, derför att de dröjt så länge ute och låtit henne sitta ensam, och gick i förväg in till aftonvarden, som stod färdigdukad i den upplysta matsalen.
De tre unga voro alldeles förtumlade af det långvariga kringströfvandet, trötta och hungriga; och fru Hjort kom åter i godt humör, när hon såg, hur det unga folket tog för sig af anrättningen.
Och de blefvo mätta och sömniga, men så der elegiskt behagligt, då man hvarken vill sofva eller samtala, men helst drömma vid musik.
Man inrättade sig på verandan, hvar och en der han slumpvis kom att sitta.
Natten hade kommit, ljus på hälften när som dagen, utan stjernor eller måne.
Ute från Ringsjön ljöd en visa, melankolisk och tyst, och sjungen af en kvinna.
Och när den slutade, satte sig fröken Clara vid pianot inne i salongen, hvars dörrar ut till verandan stodo vidt uppslagna.
Och timmarne gingo, utan att man visste deraf, och den ljusa randen uppe vid norra horisonten vred sig sakteligen från vester mot öster.
Och man sade hvarandra godnatt med ett handtryck, trött och frisk på samma gång, innerligt och stillsamt, för att nästa morgon stiga upp till en tur, medan daggen ännu låg öfver gräset, och till en dag alldeles lik den, som nu lefvats till ända.
Med den förutsättningen hade i alla fall Truls sofvit in och vaknat upp.
Det var emellertid annorlunda bestämdt; afbrottet kom redan med dagens begynnelse.
När Truls trädde in till frukostbordet, låg posten vid hans kuvert, och deribland fans ock ett bref från Malm, som återkommit ned till Skåne för att afsluta sina studier i Lund.
Truls läste brefvet igenom och vek det samman på en gång långsamt och nervöst.
Det måste stått ett eller annat att läsa på hans ansigte, ty när han såg upp, en smula skyggt, varseblef han, att fröken Claras ögon hvilade på honom frågande och oroligt.
Frukosten intogs under tryckt stämning; hvar och en satt med förnimmelsen af, att något oväntadt förestode.
«Jag måste resa,» sade Truls till Clara, då de efter måltiden stodo ensamma på verandan.
«Till Malmö.»
«Men – – – ?»
«Ja, fröken Clara, der hjelper ingenting.
Det är absolut nödvändigt.»
«Jag visste det redan.
Jag såg det på er, när ni läste brefvet.»
«Ja, det var brefvet.»
«Men – det har ju varit så kort.
Vi väntade så säkert, att ni skulle stanna här ännu en hel lång tid.
Ni hade ju lofvat att bli här riktigt hyggligt länge.
Och så far ni allaredan er väg, det är inte snällt af er.
Åh, blif här ännu några dagar.»
«Det går inte.»
«Men hvarför?»
Truls såg villrådig ut.
«Affärer,» sade han leende.
«Hvad är det för något?«
Truls såg ännu mer handfallen ut.
«Kamratsaker,» sade han på måfå.
Clara förstod tydligtvis ingenting; hon gick in i huset, och Truls hörde henne utropa inne i moderns boudoir:
«Tänk mamma, Truls Andersson reser.»
På eftermiddagen åkte Truls till Stehag i enkefru Hjorts vagn.
De båda flickorna följde honom på väg.
Han bar i knapphålet en liten bukett af röda nejlikor och en sorts grönludna blad, som Ebba plockat i sin egen täppa, samt i handen Claras rosor.
«Icke sant, ni kommer igen,» sade Clara, när tåget brusade in på stationen, och tog Truls i hand till afsked. «Det lofvar ni mig ju?»
«Och snart,» tillade fröken Ebba.
«Så att det inte dröjer, tills jag är borta.»
Truls lofvade allt, sprang in i kupén, helsade ännu en gång genom fönstret och for åstad söderut.
Han gjorde det rigtigt hyggligt åt sig i kupén, tände sig en cigarr och kände sig till mods alldeles såsom förr jultiden, när han satt i vagnen och reste till bals med en eller annan ljuf förväntning.
Han var nervöst glad, glad i spänning, som om han egde en hemlig lycka inombords och fore emot något oändligt möjlighetsrikt.
Var det väl det som han lemnade, det som han fått af de menniskor, han kom från, och som han nu tog med sig, – var det väl detta, som verkade denna underliga sinnesstämning?
Eller var det kanske det som han for till, förväntningar om något som skulle komma, samvaron med vännerna, denna stämning i förväg njuten, eller blotta den unga skälfvande längtan inför alla de okända härligheter, som framtiden gömmer för ens räkning och skall bjuda på?
Plötsligt kom han att tänka på det ögonblick, då han efter att ha vikit Malms bref samman sett upp och varseblifvit Claras ögon hvila på honom frågande, – sett upp skyggt.
Skyggt!
Hvarför skyggt?
Nu grep han det: han hade innerst inne känt glädje öfver att få komma bort och få en förevändning dertill, och tillika förnummit skam öfver denna känsla, såsom öfver en oförrätt, tillfogad dessa goda menniskor, hvilka velat bereda honom några behagliga sommarveckor.
Men hvarför hade han velat bort?
Det vore ju bara att vända tillbaka till det gamla!
Ja, visserligen; men äfven det förstod han nu: det var doften af alla muntra aftnar och nätter, essensen utdistillerad ur många minnen från obekymradt och lättsinnigt ungdomslif, det fula borta, det vackra ensamt kvar, – det var detta som slagit an det känsliga instrumentet i honom, hvilket svagaste stämningsfläkt kom att spela och hvars visor han måste följa, om han icke skulle känna hela organismen ur led.
Han skulle mycket väl kunna ådagalägga för sig sjelf, att hvad som väntade honom denna afton, i Malmö, i vänlaget, vore bara det, och det, och alltså det rena ingenting; medvetandet derom kom ock, men han trängde det tillbaka; han ville intet se, sög bara in den starka essensen.
Och på samma gång, – obegripliga motsägelse! – var det ock hvad han lemnade, som han satt och njöt; njöt det såsom något, hvilket var bakom honom, borta, och hvilket han for ifrån; var det icke egentligen detta, det som han mottagit under sin tre veckors vistelse vid
Ringsjön och som han nu förde med sig, minnet derom, stämningarna deraf, blommorna och känslorna, det glada ansigtet och den stolta tillförsigten, de melankoliska drömmarne och den hemliga lyckan, – var det icke egentligen denna nya menniska, som han nu på aftonen ville se sitta ibland vännerna, se och njuta – – – ?
I Eslöf, der tåget höll sitt kvart, såg han idel kända ansigten utan bekanta namn.
I Lund fyldes kupén med studenter, som foro till Malmö och Köpenhamn för att gaska, samt Malmöboar, som reste tillbaka hem.
Han kände missräkning, kände sig tillbakasatt, som när man ändtligen råkat på en god gammal vän, för hvilken man väntat kunna yppa något, som man går och bär på, och denne gamle gode vän afpuppar sig såsom en likgiltig främling.
När tåget höll i Malmö, var det djup kväll.
Truls gick på vägen till sin bostad inom på Kramer och tittade på resandetaflan i vestibulen: rigtigt, fullt upp med medlemmar af gardet.
Han bodde i en af de afsides, tysta gatorna, som utmynna åt Kungsparken till, – en liten gata, med små hus och trädgårdar bakom staket och dit ingen vagn någonsin förirrade sig.
Alla fönster stodo vidöppna; det doftade af aftonsval grönska i rummen; och så denna sällsamma tomhet, storögd och beklämmande, i rum, i hvilka man lefvat länge och som fylts af ens jag och dit man återvänder efter att länge ha varit borta.
Han stälde rosen i vatten och satte sig i gungstolen, villrådig och väntande: det surrade i hans öron, han hade ingen ro på sig, han försökte tänka på menniskorna och lifvet deruppe vid Ringsjön; men stämningen lät sig icke gripas, tomheten dref honom upp, han måste ha menniskor och larm omkring sig.
Han gjorde toilett, satte buketten tillbaka i knapphålet och gick ut i Kungsparken.
Det var en vacker julikväll, stilla och varm.
Hela Malmö var på benen.
På gångarne och i alléen utmed kanalen var fullt med folk, som suto på bänkarne eller drefvo i skånskt mak fram och tillbaka, – alla de som ville njuta af den vackra sommarkvällen och vimlet och musiken uppe från värdshuset, men som helst sparade på entrée- och förtäringspengarne, småborgare- och handtverksfamiljer samt ensamma flickor, hvilka gjorde sig ett extra nöje med att se på sina ungherrar och dessas presentabla dambekantskaper.
Truls fick sin biljett i träkiosken och steg uppför den breda trappan till estradrundelen.
Der var alldeles fullsatt, hufvud vid hufvud, grupp vid grupp, alla borden fullsatta, ett enda summande sorl, en enda svart rörlig massa i den ljusa halfdagern.
Truls spejade efter de kända ansigtena – –
Plötsligt ser han tvenne blanka ögonglas i ett stort hvitt ansigte fascinerande fästa på honom: rigtigt, tjocka Josua.
Och Malm, och – – – «Truls,» ropar en stämma.
Då blef Truls helt glad.
Det var Lorens Ek, äfvenledes gammal medlem af gardet, numera jurist i Malmö och hans bäste vän.
Hög och bred, i helskägg och glasögon, en blond jätte, satt också han derborta vid bordet vid uppgången till glasverandan.
Truls stod vid bordet och tog dem alla i hand, i afvaktan på sin stol och sitt glas.
«Oh, oh, oh,» helsades han, medan alla ögon suto spydigt frågande på buketten i knapphålet.
«Det var satan,» sade Ek humoristiskt varmt i samma ton, hvarmed en vuxen raillerar med ett barn.
Kyparen kom med stolen och punschglaset.
«Skål Truls» gick det genom laget.
Men Truls kunde inte komma in i stämningen: det hela var ett tomt buller utan mening och för hvilket han förlagt resonansbottnen.
Han kunde icke återfinna denna.
Det myckna han satt och bar på, täpptes till på alla sidor.
Stillheten från de senaste veckorna, allt det dämpade och fina, af kvinna och sommarlig skogsensamhet, skorrade emot restaurantlifvet af många bullrande menniskor och emot tonen hos ett förhärdadt ungkarlslag omkring honom.
Punschen smakade icke.
Samtalet kunde icke nå honom; det gick i en cirkel för sig, och hans egen tanke- och känsloverld i en annan cirkel för sig, och de begge cirklarne berörde icke hvarandra.
Han var vorden i en person tvänne väsen, ett gammalt och ett nytt; han hade hela eftermiddagen, i jernvägskupén, sutit och drömt om, att det senare skulle skänka det förra gåfvan af högre sjelfnjutning, men nu hade de i stället tillintetgjort hvarandra, med samma som de drabbat tillhopa.
Han hade sökt en mångdubblad stämning, och fått ingen alls.
Tom, kall, desillusionerad, satt han tyst och tråkig.
Ingen klimax, ingen plötsligt tändande gnista.
«Hur har du egentligen blifvit så bekant med Hjorts?» hörde han en granne spörja.
Han visste bakefter icke hvad han svarat; han visste blott, att han reagerat under den förnimmelsen, att det hela bara skulle blifvit till ett öfvervägande af förhållandet mellan mjölkens makt och punschens.
Då mötte han ett par tillgifna, frågande hundögon, med ett varmt och speladt slugt uttryck i blicken, – det var Ek, som låg lutad fram öfver bordet och såg på sin vän öfver glasögonen.
«Du dricker ju ingenting, Truls.
Hvad är i vägen med dig?»
Han smälte för ett ögonblick.
«Jag har glömt dricka punsch.
Men med dig vill jag i alla fall dricka.
Skål, du!»
Ek reste sig tillbaka i stolen, såg fast och gladt på sin vän och stötte sitt glas mot hans.
«Skål,» sade han vekt och förstående.
«I botten!» bullrade han bakefter och såg strängt på Truls.
Truls lystrade affektivt, – men det smakade icke.
Kvällen gick, det blef elfva, musiken packade in, och publiken bröt upp.
Det ena bordet blef tomt efter det andra; inne i restauranten släcktes det; en ensam kypare stod och väntade på, att de sista gästerna skulle gå sin väg.
Truls kände lättnad, när de andra ändtligen bekvämade sig till att likvidera.
I parkens gångar var det mörkt och tomt; bara en och annan flicka, som sökte få fatt i ett manfolk.
Sällskapet styrde som enligt tyst öfverenskommelse kosan nedåt mot Gustaf Adolfs torg till, men Truls, hos hvilken motviljan vid denna utsigt till nattligt rummel blef stark nog att få bugt med hans initiativlösa letargi, tvärstannade.
«Jag går hem,» sade han.
De andra protesterade, öfvertalade, gäckade.
«Jaja, kärlekens makt är svår,» tolkade någon situationen.
Men Ek armbågade sig fram till Truls, skjutande de andra åt sidan, grep Truls’ hand, kramade den, så att Truls höll på att skrika, såg honom in i ögonen med sina hängifna hundögon, hållande ansigtet tätt intill vännens, full och gemytsvarm.
«Godnatt med dig, Truls!
Kom nu, barn!»
Gardet drog med stoj och larm nedåt mot Södra Promenaden till.
Truls gick åt motsatta hållet.
Hunnen till framför sin gata, stod han en stund tvekande, om han skulle gå hem; nej, sofva hade han heller ingen lust till; han hade bara haft behof af att bli kvitt de andra, af att bli ensam med sig sjelf.
I samma ögonblick, som han skilts ifrån laget, hade han känt som en tyngd falla från sitt sinne.
Missräkningen, de svikna förväntningarna från aftonsamkvämet, kommo igen; visserligen; men icke mer som vämjelse och nervositet, utan som långa sugande drag af ljuft smärtsam längtan.
Ja, ja, det var stämningen som kom, just det han rest efter, det han sökt och sutit och väntat på hela aftonen, men som icke kommit, det produktiva i honom, det som allena gaf lif och diktning, det som var det ena och det andra i ett.
Han hade gått ned till hamnen och ut på yttre hamnarmen och stod lutad mot bröstvärnet, blickande ut i den ljusa natten öfver sundet, ensam.
«Sentimental journey,» sade han högt.
Just så, ja; han hade gjort en sentimental resa, men en misslyckad sådan; han hade rest efter den stämning, som för honom var det enda nödvändiga i lifvet, men han hade icke funnit den.
«Sentimental journey.»
Han upprepade de engelska orden, gång på gång, mekaniskt.
Ja, hela hans lif hade varit en «sentimental journey»; hela hans lif.
Hvad hade han väl sökt?
Hemkänslan, hade han stundom kallat det för, det som han sökt; stämning, kunde man lika gerna säga.
Det var en och samma sak, som låge bakom de många namnen.
Men en sentimental resa hade hela hans lif varit, en resa efter något, som han icke visste hvad det var, men som han ibland fann och som då var lyckan, lifvet, produktiviteten, en resa i främmande land bland främmande menniskor med några få och korta ögonblick, då trollstafven berört honom och han kände sjelfva lifvets dolda källa rinna varmt inne i sitt väsen.
En resa på måfå, ett ideligt vidare, vidare; hälften jagt, hälften drifveri; drifven af hvad, drifven mot hvad; stora händelser, hvilka voro som om de aldrig funnits till, och småsaker, i hvilka legat hela hans väsen och hela hans lif; yttre inverkningar, så små att de nästan icke kunde urskiljas, och en inre verkning, som bjöd tiden att stå stilla och drog sig fram genom alla kommande stunder och dagar, ända tills nästa «sentimentala» ögonblick kom, bindande samman midt igenom kalla och öde sträckor hvad som utgjorde värmepunkterna i hans lif – – –
«Sentimental journey!
Sentimental journey.»
En dag en vecka senare, då Truls mötte brefbäraren på gatan, räckte denne honom ett bref.
Det var från Ringsjön, från fröken Clara.
På eftermiddagen, då han reste, – medan man gick på perrongen, väntande tåget, och de båda ett ögonblick blifvit allena, hade hon stannat, sett på honom med detta underliga leende, som han aldrig blef rigtigt klok på, sorgset och sugande på samma gång i dess sjuka sötma, och sagt:
«Men lofva mig nu att vara riktigt snäll och skrifva till mig emellanåt!
Här är så ensamt, och man hör ingenting af verlden.
Det lofvar ni ju!»
Ja det lofvade Truls.
Och dagen efter sin ankomst till Malmö hade han af allmän och privat pligt skrifvit ett långt bref till fröken Clara, tackat dem alla för sommaren och gästvänskapen, som de skänkt honom, – allt i den varma och veka färgton, som återskenet af ett godt minne eger.
Och härpå hade hon nu svarat.
Det första brefvet – – –
Truls gick och höll det lilla hvita kuvertet i sin hand, utan att skära det upp.
Såg och såg på utanskriften, handstilen, vände det om och om och om igen.
Beklämd och lycklig.
En hel verld af förnimmelser och bilder löste sig ut ifrån den lilla tingest, som han gick der och bar i handen, dofter och toner, tonfall i röster, uttryck i blickar, fragment af samtal, brottstycken af händelser.
Husen försvunno för honom, der han gick gatan fram; menniskorna, hvilka han mötte, gledo förbi såsom ljud- och väsenlösa skuggor; och han dvaldes i ett annat miliö, obestämdt som drömmens, tills med ens en hel stor bild: verandan till fru Hjorts villa och vyen ut öfver
Ringsjön i sommarmiddagsdager, stod som en hägring i fonden långt, långt borta, – eller var det kanske tvärtom långt, långt inne uti genom jaget fördjupade perspektiver?
Och med ens slog något upp emot honom, något som distinkt men sakta strök hän öfver det i honom, som var urkänsla, sinnenas sammanstrålningspunkt – ljuft inciterande, sugande som läppar och längtan.
I nästa ögonblick visste han, hvad det var: en annan menniskas personlighetslukt, detta som icke kan gripas, men som utgör kvinta essentia af physis och psyke tillika hos en varelse.
Han vaknade upp och fann sig stirra på utanskriftens bokstäfver, kände med samma en verklig, vanlig, konkret lukt: lukten af en mensklig hud, samt en hand gripa om sin egen, en lång smal hand, hvilken grep och sög och höll fast – fröken Claras.
Han hade satt sig i en af bersåerna utanför Kramer och läst brefvet.
Framför honom låg det vida torget, utan en menniska, utan en skugga, stekhett i middagssolen och med hvita markiser öfver alla fönster.
Han frös till, som efter en herdestund af steril vällust.
Veckorna gingo, med heta dagar och ljumma nätter, dagar af bad och studier, nätter af månsken och rummel.
En dag, då Truls och hans krets strök kring i staden, hade man fram emot kvällen slumpat in å en cigarrbutik ute i Rörsjöstaden.
Truls och flickan, som sågo hvarandra för första gången, hade blifvit stående inför hvarandra, betraktande den ena den andra utan att säga ett ord.
«Coup de foudre,» hade någon skränat.
Dagen derpå hade Truls kommit igen, ensam.
Förlägen och glad hade hon serverat punschen, som han medfört, och satt sig hos honom i det lilla kyffet bakom butiken.
De klingade, nickade, logo och drucko hvarandra till.
Truls drog henne till sig, lutade sig ned emot hennes fulla bröst: det steg som en ånga upp ikring honom, barn- och jungfrukroppens mjölkdoft.
Han begynte pladdra, om ditt och datt, hit och dit: hon satt hela tiden och såg på honom och sade icke stort, med solsken öfver ett blondt, regelbundet ansigte, hvarpå ingenting ännu hade skrifvits, – ett kraftigt ansigte af hvardagligt snitt, men med en mun som icke stod i sammanhang med det öfriga: en mun med gratiöst ondulerande läpplinier.
Hon såg helt rådvill ut, som om hon icke visste, om hon tordes göra något som hon gerna ville göra, som om hon vore rädd för att göra honom för när, som om hon, stor och stark som hon var, fingrade på en eller annan bräcklig tingest, hvilken hennes grofva fingrar lätt nog kunde tillfoga skada.
Men då han lugnt fortsatte att tala, blef hon djerfvare, närmade sig, och strök sakta med sin hand öfver hans slätkammade hår.
«Det är besynnerligt, att jag aldrig sett dig förr, Hilda,» sade Truls. «Hvar har du egentligen hållit till?»
«Jag har varit anstäld här.»
« Länge?»
«Ja, tre månader.
Det vill säga, hela tiden se’n jag blef cigarrflicka.»
Truls blef helt glad.
«Och dessförinnan?»
Det dröjde något med svaret.
«Hos far och mor,» kom det kort och något ansträngdt.
Truls såg upp och fann ett par gråa ögon, hvilka med ett uttryck af naiv och tafatt slughet oförtydbart skvallrade om, att i ämnet fans något mer, som hon icke sagt.
«Sådana ögon du har,» sade han leende.
«Vet du af det: de titta en liten smula skeft.»
Det gjorde de också; men Truls fann, att det prydde detta ansigte, ungefär såsom en mouche kan pryda ett kvinligt anlete.
Hilda skrattade, – ett mjukt, stilla skratt, med tycke af bomull och lent hull, tyckte Truls.
Han ville höra det om och om igen, och fann på den ena roligheten efter den andra; och han njöt det allt mera för hvarje gång, det kom igen: det gled djupt, djupt in i honom, lenande och godt.
Det måtte kunna vara den rätta salvan för såriga känslor och inflammerade nerver!
Och dagarne gingo, den ena lik den andra, i sommarlig monotoni, dagar fulla af sol, med nätter fulla af månsken.
Sommarferielif i staden.
Hvar dag närapå kom Truls igen.
En kväll, då hon stängde butiken, följde han henne hem.
Det hela utvecklade sig till ett förhållande.