Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men ehuru den sålunda, enligt Halländska hemmansägarnes åtagande, utgående terminsskatten öfverstiger afgifterna till kyrkan, har derigenom äganderätten ej kunnat förflyttas till Kronan, lika litet å ifrågavarande hemman som å frälsehemmanen, hvilkas betydligaste ränta stundom utgöres af kungsskatten.
Motionären anför vidare, "att den under tiden emellan åren 1720 och iy56 genom mer eller mindre bestämda uttryck i offentliga handlingar medgifna städjorätt till dessa hemman syntes härflyta af der. oreda, hvari K.
Carl XII:s krig försatt Halland och flera provinser, enär presterna då förmodligen sökt att tillsätta åboer på ifrågavar.
, till större delen ödelagda hemman, för att åt sig och kyrkorna betrygga deras lagliga rätt till ränta.”
Det är deremot visadt genom handlingar, som äro intagna uti R. o. Ad:s prot. vid sista riksdag, att sedan 1662 hafva kyrkorna oafbrutet varit i åtnjutande af rättigheten alt bortstädja dessa hemman. K. Carl XI förordnade en särskild kyrkoinspector, som hade tillsynen öfver ifrågavar. hemman samt bortstadde dem, hvaremot befattning med kronohemmans bortstädjande alltid tillkommit kronobetjeningen.
Såsom bevis på hemmanens krononatur anföres jemväl, att åboerna deltagit i riksdagsmannaval.
Jag anser visserligen obehörigt, Densi August i. sig ntt de fatt deltaga i dessa val; men omöjligen lenn ett obehörigt deltagande i riksdagsmannavalen förändra hemmanens natur eller äganderätten.
Ytterligare har man trott sig finna ett stort stöd deri, att uti Danska Geheime-arehivet ej finnes någon liand ling, sorn bevisar, att dessa hemman tillhöra kyrkorna.
Jag hemställer, hvad bevisning detta förhållande kan innefatta.
Man kunde lätt fä ett dylikt iutyg från vårt Riksarchiv, och i hvardera fallet kunde ett sådant intyg ej bevisa annat, än att uti archivet någon upplysning om förhållandet ej kan vinnas, hvilket ej kan tillintetgöra värdet af 200 urs oqvald besittning.
Under sådana förhållanden, under sådana bemödanden att taga noggrann kännedom om verkliga förhållandet, innan frågan i Konungens Rådkammare afgjordes, var det ej att förvänta, att man skulle säga, att man nekat göra lagen gällande.
Då icke den ringaste af Svensk rättegtsordning godkända anledning funnits för att bestrida kyrkans äganderätt, har den vid 1829 års riksdag sökta åtgärd ej kunnat vidtagas.
Den skulle alltför mycket återkallat de tider, som förut varit.
Det fanns en tid i Sverige emellan 1720 oell 1772, då enskilda äganderätts frågor underkastades pröfning hos så stora corporationer som R, St., hvilka i anseende till sin talrikhet, äfven med de bästa afsigter, voro urståndsätta att moget och rättsenligt behandla dem.
Derföre såg man också då de största oformligheter; man såg vid 3:ne riksdagar efter hvarandra samma frågor olika afgöras, och allt eftersom olika partier voro rådande; man såg författningar tillskapas af den art, att t. ex. skatterätt tillerkändes ägare af manufactur- och bergverk, men 20 år derefter återtogs, emedan man ansåg en sådan förmån ej vara behöflig; med ett ord, allt det stöd och beskydd, som bör tillkomma äganderätten, och den lugna pröfning, sådana frågors behandling fordrar, uteblef.
Det var för att förekomma sådant, som 1809 års Ständer undandrogo R.
St. all pröfning eller granskning af sådana frågor.
Skulle man likväl på omvägar söka samma mål, då skulle det stöd, som 1809 års grundlag lemnar äganderätten, vara förloradt; då skulle man åter kunna söka att inverka på dem, hvilka i sådant fall komme att behandla dessa frågor, och i följd deraf, samt genom brist på noggrann och lugn pröfning, skulle en af de största garantier förSvenska samhällsförfattningen vara förbi.
Det är derföre, som jag, ehuru jag erkänner, att uti förevar, betänk, icke igenfinnes den oformlighet som uti det beslut, hvilket vid förra riksdagen fattades i detta ämne, likväl, och då ingen anledning finnes till den allmänna undersökning, Utsktn tillstyrkt, helst dels den mest fullständiga undersökning redan blifvit verkställd och dels en sådan undersökning i den form, lagen föreskrifver, är öppen i hvarje särskildt förekommande fall för den, som anser sig befogad till någon klagan, anser den af Utsktn 2 20 Den 21 Augusti. föreslagna und. anhållan sakna allt skäl.
Med större skäl kunde raan anhålla om undersökning, i fall någon påslode, att man såsom kronohemman borde behandla de hemman, sora varit i samma kategori och för 180 år sedan blifvit af Kronan öfverlålna åt en Schlegel och Tripp, under Kronan förbehållen rättighet att åter inlösa dem.
Jag förenar mig följaktligen med reservanterna och anhåller om afslag å Ut sk:ns betänk, Ilr Dalman, Wilh, Fredr.:
Hr Rosenblad fortfar vid denna riksdag att, likasom vid den sista, bestrida, det frågan om Halländska kyrkohemmanen må blifva afgjord.
Jag skulle likväl, i motsats till honom, tro, att det vore af flera orsaker vigligt, att detta tvistefrö en gång måtte för svinna, och jag tror, att sådant icke låter sig göra, såframt icke den undersökning, Utsk:n tillstyrkt, blir verkställd; ty oaktadt all den auetoritet, han åberopat, och ali den forskning, han visat sig hafva gjort, kunna resultaterna af hans bemödande likväl icke vara tillräckliga för att öfvertyga Aboerna å Halländska kyrkohemmanen derom, att de hafva orätt.
Då dertill kommer, att, enligt hvad Constit.TJtsk. Upplyst, endast 2:ne af Konungens rådgifvare varit ense om alt afslå R.
Sl:s vid förra riksdagen beslutade skrifvelse, och de öfriga deremot ansett ytterligare undersökning för sakens utredning vara nödvändig, förlora Hr Rosenblads skäl mycket af sin auetoritet.
Då jemväl Just.ombudsmannen i sin berättelse för 1S26 och 1827 yttrat, det han, efter att hafva granskat de urkunder, å hvilka Kronans och kyrkans ömsesidiga anspråk sig grunda, samt rådfrågat sakkunniga män i Danmarks lagstiftning och kameralvetenskap för den tid, då Halland till Sverige aflräddes, kommit till den slutsats, att många af Halländska kyrkohemmanen vore en Kronans tillhörighet, samt då dessutom 2!ne sammansatta Utsk., bestående af 84 ledamöter, gjort denna hemställan om en allmän undersökning, utan att flera än 2tne af dem reserverat sig deremot, synes det vara deloyalt att bestrida densamma.
Skulle förhållandet vara sådant, som Hr Rosenblad framställt, så förmodar jag, att äfven resultatet af undersökningen blefve detsamma, som vid frågans pröfning inom Konungens Conseil; men om tilläfventyrs nya slutsatser deraf kunde dragas, om nya handlingar till utredande af förhållandet kunde anskalfas, hemställer jag, om det kan vara billigt att neka en sådan åtgärd.
Hos den sidan, som fattat en undsatt mening, vågar jag tro, att intet kan med mera skäl klandras, än att något sä billigt sorn en undersökning skulle vägras.
Jag tillstyrker således bifall till Utsktns betänk, , och jag flnner, att Utskrn gått en medelväg, hvilket varit def enda, de kunnat göra, utan att förnärma den opinion, som af Styrelsen blifvit yttrad och af Constit.Utsk. leurn nad Utan aoioärkning.
Hvad angår Hr Rosenblads yttrande, Den al Augusti. aai att det vore hvar och en åbo öppet att anställa rättegång, för att få saken utredd för hvarje hemman särskildt, hemställer jag, hvad förhoppning åboen i sådant fall skulle äga, då K.
M. redan i administrativ väg yttrat sin åsigt samt jemväl yttrat den, såsom mig synes, så vådliga grundsats, att domarens myndighet ej må sträcka sig så långt, att Konungens i administrativ väg lättade beslut ej skulle lägga hinder i vägen för domarens pröfning.
Ständernas beslut vid sista riksdagen var, att pröfning skulle ske i juridisk och icke i administrativ väg.
Det ar ej tillräckligt, att en enda jurist, nemi.
Just.Statsministern dömt i målet; hvad som af R.
St. vid sista riksdag åsyftades och som hör ske, är undersökning inför domstol.
Det är godt och väl, att K. M. lemnat Ahoerna den nåd. försäkran, att de skola få bibehålla sitt hemman; men då jag förmodar, att K.
M. icke i detta afseende äger att befalla öfver kyrkorna och deras styrelse, måste jag jemväl tro, att denna försäkran ej är af mycken betydelse, ty det måste bero på kyrkostyrelserna att bestämma derom, så vida man antager, att hemmanen tillhöra kyrkorna.
Någon säkerhet för åboerna finnes således icke, utan är deras öde öfverlemnadt åt kyrkostyrelsernas skön och välbehag.
Jag bekänner uppriktigt, att jag icke blott efter läsning af [Jtsktns betänk., ulan äfven efter en noggrann granskning af handlingarna för flera år tillbaka, då detta mål utgjorde ett allmänt discussionsämne, kommit till ett alldeles motsatt resultat mot det Hr Rosenblad framställt; och då jag äfven vant mig vid att från handlingar draga juridiska conclusioner, samt derföre tror, att mitt omdöme i detta mål kan vara lika godt som Hr Rosenblads, stödjer jag derpå mitt yrkande, att ny undersökning måtte äga rum.
Detta är i alla fall en billig hyllning åt en opinion, hvilken varit så allmän som den, att Regeringen gjort orätt vid behandlingen af denna fråga.
Har Regeringen icke gjort orätt, må hon rättfärdiga sig genom ny undersökning; men derigenom, att undersökningen vägras, befästas ännu mera den opinion, att hon gjort orätt.
Jag skulle tro, att det vore angeläget för Regeringen alt antaga ett sådant öppet handlingssätt, äfvensom för den af rådgifvarne inom Konungens Conseil, som hufvudsakligen bidragit till deu utgång, målet fått, att rentvätta sig inför nationen genom resultatet af ifrågavar. undersökning.
Jag anhåller om bifall till Utskrns betänk.
Då jag haft mig uppdraget att såväl inom sammansatta Utskm som inom afdelningen handlägga delta mål, anhåller jag att få framställa de åsigter, hvarpå jag stödt mitt instämmande i Utsktns beslut, för att till Ståndet hemställa, huruvida dessa åsigter förtjena afseende.
Jag har icke haft för afsigt att lemna någon hyllning åt allmänna opinionen i denna fråga.
222 Den 21 Augusti.
Opinionen kan vara oriktig äfvensåväl sorn riktig, och jag tror, att vid behandlingen af rättsfrågor bör man endast rätta sig efter den öfvertygelse, man hemtar af för handen varande skäl.
Hr Rosenblad har börjat med att säga, det ifrågävar. undersökning ej vore af behofvet påkallad.
Jag har deremot trott mig finna, att K.
M. sjelf erkänt, att någon oreda finnes i dessa frågor, enär K. M. förklarat, ”att sådana hemman, till hvilka kyrkorna innehade städselrätt, ej kunde till skatte försäljas, eller kyrkorna från städselrätten skiljas, så framt ej visas kunde, att kyrkorna dispo tionsrätt sedan
Danska tiden sig obehörigen tillegnat.
Således måste väl kunna förutsättas, att ett sådant obehörigt tillegnande verkligen ägt rum, och Just.ombudsmannens berättelse vid förra riksdagen samt de då sammansätta Utsk:ns granskning af denna fråga hafva temligen tydligt visat, alt sådant skett.
Styrelsen har dessutom sjelf vid af dömandel af enskilda, med denna fråga gemenskap ägande mål visat, att det finnes casus, då kyrkorna ej hafva äganderätten till dessa hemman.
Det är visserligen sannt, att Regeringens beslut varit hvarandra motsatta, fastän i hvardera fallet samma handling eller Lunds landebok blifvit åberopad; men då måtte åtminstone i det ena fallet kyrkan obehörigen hafva tillegnat sig städselrätten.
Det är just till följd af dessa stridiga beslut, fattade i administrativ väg, som denna tvistefråga uppkommit, enär sålunda i ena fallet samma bevisning i fråga om besittningsrätten blifvit ogillad, som i det andra fallet blifvit godkänd.
Detta torde kunna gälla såsom ett skäl för påståendet, att undersökningen är af behofvet påkallad, oell denna fråga kan i det hela ej framställas af någon part, emedan åboen, endast då han vill lösa sitt hemman till skatte, kan i afseende derpå yrka undersökning.
Deremot har jag, utgående från den synpunkt, att bland dessa kyrkohemman kunna finnas sådana, som kyrkorna obehörigen sedan
Danska tiden sig tillegnat, ansett det vara R.
St:s skyldighet att i und. anhålla om en sådan undersökning, hvarigenom utrönes, till huru stor del af dessa hemman kyrkorna och till huru stor del Kronan tillkommer rätt.
Nar en sådan undersökning blifvit verkställd, hvilket bör kunna ske med de former, som redan i författningarna för en dylik undersökning finnas föreskrifna, ar det gifvet, att en gång för alla blir bestämdt, till hvilka hemman kyrkorna och till hvilka hemman Kronan äger städselrätten, och dermed skulle alla de klagomål upphöra, sorn nu under 2tne riksdagar i anseende till denna fråga låtit höra sig.
Jag vill ej yttra mig, huruvida detta ärende i Konungens Conseil blifvit behandladt med mer eller mindre noggrannhet, än något annat.
Jag tror, att ett sådant yttrande på detta rum hvarken tillkommer mig eller någon annan enskild ledamot af Ståndet.
Hr Rosenblad har icke förnekat de skäl, IJtskmfframställt, jutan hufvudsakligen hållit sig Jjill dem, Den ai Augusti. 323 motionären framlagt.
Det må vara möjligt och äfven troligt, att motionären ej liar samma kameralkunskap som Hr Rosenblad; men en stor del af hans skäl finnas anförda af Just.ombudsmannen i dess vid sisla riksdag afgifna berättelse, och jag tror derföre, alt han ej så mycket försyndat sig mot kamerallagstiftningen, som Hr Rosenblad påstått.
Att denna undersökning skulle föranleda till partitider, hvilka Hr Rosenblad måtte hafva menat, då han talat om de tider, som förut varit, anser jag ej kunna komma i fråga.
Jag tror, att pröfningen komme att ske i KammarColhm, oell supponerar, att derstädes en lugn pröfning vore att förvänta.
I anseende dertill, och då Hr Rosenblad sjelf medgifvit, att betänk, ej innehåller någon oformlighet, samt han ej kunnat ådagalägga, alt ifrågavar. undersökning icke är af behofvet påkallad, kan jag, som sökt jemnföra de olika utlåt:n i delta ämne, hvilka varit för mig tillgängliga, men dervid icke funnit tillräcklig grund för sakens bedömande, icke annat än anhålla om bifall till Utsktns betänk.
De skäl, Hr Rosenblad anfört för att få ifrågavar. betänk, afslaget, anser jag mig icke böra upptaga lill vederläggning, emedan, i händelse R.
St. bifalla Utskins hemställan om undersökning i ämnet, det just genom denna undersökning blir utredt, huruvida Hr Rosenblads skäl äro riktiga eller icke.
Denna undersökning tror jag vara af sådan beskaffenhet, att den väl kan medföra nytta, men aldrig kan blifva skadlig.
Den strider icke mot K.
M:s beslut i detta ämne, utan är dermed fullkomligt öfverensstämmande, och då tankarna äro mycket delade om hvad i denna fråga kan vara rätt, synes det mig icke vara ur vägen, att allmänheten genom en undersökning i ämnet blir upplyst och ser, att den antingen misstagit sig eller att rättelse sker.
Skulle en sådan undersökning, såsom Hr Rosenblad sagt, redan vara verkställd, så lemnar den und. skrifvelsen ett ypperligt tillfälle för Styrelsen att tillkännagifva, att den skett, och att meddela allmänheten resultaterna deraf; och skulle undersökningen ej vara verkställd, är väl dess anställande bästa sättet att ådagalägga, hurudant förhållandet är.
Jag tillstyrker således bifall å förevar, betänk.
Då äfven jag biträdt att handlägga detta mål i sammansatta TJtskm, begärde jag or*- det för att besvara Hr Rosenblads anförande; men sedan hafva flera varda ledamöter så fullständigt vederlagt Hr Rosenblad, alt för mig ej återstår annat, än att förena mig med Grefvarne Gyldenstolpe och Posse.
Jag vill blott tillägga, att jag tror, det man ej kan anse som annat än ett missförstådt nit att vilja hindra en undersökning af den beskaffenhet som den ifrågavar., hvarom säkerligen, så länge Den ai Augusti. den vägras, motion vid hvarje kommande riksdag skall väckas.
Jag bar icke begärt ordet för att bestrida ifrågavar. undersökning; tvärtom anser jag den angelägen för att gifva en bättre upplysning, än den måhända förhastade öfvertygelse, enligt hvilken livar och en för sig bedömer målets beskaffenhet.
Jag har egentligen uppstigit för alt föra R. o.
Ad. till något billigare omdöme om den ledamot i Konungens Conseil, hvilken, såsom ensam jurist, derstädes skall hafva afdömt frågan, enligt hvad här blifvit yttradt.
Jag behöfver blott erinra R. o. Ad. om naturen af det ärende, som då förekom i Konungens Conseil, för att visa oriktigbeten af detta yttrande.
Ärendet var kameralistiskt och skulle först blifva juridiskt, då K.
M. anbefallde den juridiska undersökning, som var begärd; och då denne ledamot i Conseillen var berättigad att äga en öfvertygelse samt skyldig att yttra den, så var det, när denna öfvertygelse innefattade, att äganderätten till ifrågavar. hemman var tillräckligen utredd, så mycket mera hans pligt att framställa denna tanke, som deraf följde, att, enligt hans åsigt, Kronan skulle, såsom målsägande, uppå 3:dje persons begäran inträda i onödig rättegång.
Här kan således icke sägas, att Just.Statsministern dömt i frågan; hvarföre, då han endast i ett kameralärende afgifvit sin röst, honom icke bör läggas till last något beslut i den juridiska frågan, hvilken då icke förevar.
Jag begär bifall å betänk.
Jag förmodar, att här icke kan vara fråga om att yttra sig öfver Konungens rådgifvares särskilda rådslag i Conseillen, hvilket icke tillhör vår öfverläggning, hvars föremål nu är hvad af Utsk:n blifvit tillstyrkt.
Väl är det sannt, att handlingar finnas, som för hvarje särskildt hemman utvisa af hvad beskaffenhet dessa hemman äro, om kyrkan äger hela räntan eller blott en del, samt om kyrkan äger fullt dominium eller icke; men då den undersökning, sorn blifvit begärd, icke kan vara skadlig, samt skall lugna den ort, hvarifrån den begäres, finner jag intet skäl att motsätta mig densamma, helst den ej kan blifva kostsam.
Jag tillstyrker således bifall å Utsk:ns betänk.
Jag vet icke af hvad anledning fråga här kunnat uppstå om målets behandling i Konungens Conseil, eller huru någon ledamot kunnat tillåta sig att framställa den sats, att en ledamot i Konungens Conseil ej skall vara bunden af annat än sin öfvertygelse.
Jag tillåter mig ej att ingå i någon anklagelse mot personer i Konungens Conseil; men i anledn. af hvad man här anfört får jag yttra, att jag anser det ej vara tillständigt för nå - Den 21 Augusti. 225 någon ledamot inom Konungens Rådkammare att, med bibehållande af sin plats, söka göra den åsigt gällande, attén i administrativ väg vidtagen åtgärd skal! lägga hinder för domarens pröfning.
En sådan öfvertygelse får ej vara gällande inom Konungens Conseil, såvida rätt i landet skall kunna skipas.
Jag blott bestrider, alt en sådan Öfvertygelse får äga rum i StatsRådet eller inverka på lagskipningen; och, med förbigående af alla sådana enskilda frågor om målets behandling, sorn redan blifvit afgjorda, då dechargebetänk. förevar, inskränker jag mig till att nu endast begära bifall till förevar, betänk., på det man i detta fall må uppdaga den enskilda rätten, hvilken det, enligt 16 § Reg.- F., tillkommer Konungen att befordra.
Jag skall endast lemna ett kort svar på hvad Hr Dalman yttrat.
Jag har ingalunda, såsom Hr
Dalman trott, ansett hvarje åho kunna anställa rättegång, för att från kyrkorna skilja äganderätten; ty just derföre, att åboerna sakna det första vilkoret, som lagen fordrar hos den, hvilken kan framträda som part, hafva de ingen anledning till rättegångs anställande om äganderätten.
Rättigheten att i juridisk väg väcka en sådan fråga mot kyrkorna kan ej tillkomma någon annan än Kronan, som ej funnit sig dertill föranledd, samt Trippiska arfvingarna, hvilka anställt en sådan rättegång, men förlorat den; och jag skulle tro, att den Konungens rådgifvare handlade orätt, som tillstyrkte en rättegång, hvilken icke i juridisk väg kunde afgöräs.
Sådan är min öfvertygelse, och jag tror detta öfverensstämma med de laga former, som i Sverige äro gällande.
För öfrigt har man sagt, att undersökning vore oskyldig och derföre borde anställas.
Det är sannt , alt ifrågavar. undersökning ej kunde leda till annat resultat än den undersökning, som redan försiggått; men på samma grund skulle man böra påbjuda undersökning i hvarje annan äganderätts-fråga.
Jag ser icke, hvarföre ej då undersökning borde ske i afseende på hvarje enskild persons egendom; och jag har vid förra riksdagen visat, att i Halland finnas flera hemman, i afseende hvarpå rättegång med mera skäl kunde anställas om äganderätten, såsom de Schlegelska och Trippiska hemmanen o. s. v. Jag anser således olämpligt att göra ett sådant undantag för Halländska kyrkohemmaneu endast lill följd af den missledning, som i fråga om dem blifvit gifven åt mångas omdöme; och jag får i afseende pä Hr
Dalmans sats, att hans omdöme i detta mål kan vara lika godt som mitt, framställa den skillnad, att min mening grundar sig på en undersökning örn alla dessahemman rörande förhållanden under en tiderymd af 200 år, och att min framställning ej i någon enda punkt blifvit vederlagd.
En sådan utredning 12 II.
29 2l6 Den 21 Augusti. har jag ej hört af Hr Dalman, hvarföre jag ej heller, innan någon oriktighet i min utredning blifvit bevisad, kan frångå min mening.
Hvad den under sökning angår, som Hr Rosenblad anställt i acter och handlingar, hvilka äro 200 år gamla, tilltror jag mig visserligen att deruti kunna ådagalägga åtskilliga misstag; men då ett sådant ådagaläggande här skulle borttaga en ganska betydlig tid, utan att det vore att förmoda, det R. o.
Ad. fullkomligen kunde fatta, hvad som anfördes, utan åtskilliga documenter, som visa betydelsen af ordet dominium och andra den tidens techniska termer, blefve framlagda, så tror jag en sådan framställning här vara utan ändamål.
Jag vill derföre inskränka mig till att tillstyrka bifall till Utsk:ns betänk., på det att ifrågavar. undersökning må äga rum på ort och ställe, som vederbör, och utredningen må lända till allmänhetens upplysning, hvilket R. o. Ad. torde finna vara det angelägnaste i detta mål; ty att en stor del af allmänheten för närvar, är af den tanke, att i detta mål rätt icke fått gälla, är, enligt min åsigt, ett stort skäl för bifall till TJtsktns i detta afseende gjorda tillstyrkande.
Det tillkommer egentligen och ensamt R.
St. alt i afseende på dessa hemman göra rättsanspråken gällande; ty sakägare i detta mål äro endast kyrkan och Kronan, och med Kronan förstås R.
St. och Konungen.
St. äro således den rätta parten, som kan väcka fråga om undersöknings anställande, huruvida Kronan har rättsanspråk på dessa hemman eller icke.
Hemmansåboerna kunna icke väcka en sådan fråga, och i det fallet har Hr Rosenblad ganska rätt, att icke den ringaste sådan anledning, som Svensk lag fordrar för alt göra rättsanspråk gällande, äges af åboerna, då de ej kunna för sig yrka äganderätt, och i fall en åbo skulle till domstol instämma frågan, huruvida det hemman, han bebor, är Kronans eller kyrkans, lärer målet ej kunna upptagas, såsom icke instämdt af rätter man, som är Kronan, hvarföre det äfven är R.
St:s rättighet att anhålla om undersökning.
Detta är grunden för mitt tillstyrkande af bifall till betänk., hvilket i hufvudsaklig måtto instämmer med Ständernas vid sista riksdag gjorda begäran, ehuru termerna blifvit något förändrade.
Horns yttrande begär jag att få erinra derom, att alla rättsfrågor, som förekomma i Konungens Conseil, måste behandlas efter naturen af målets beskaffenhet, d. v. s. att ett mål kan icke på samma gång behandlas juridiskt och kameralistiskt.
Det ärende, som i Conseillen förevar, var en kameralfråga, som rörde en rättsfråga, men skulle behandlas efter kamerala författningar.
Frågan var just, huruvida målet skulle öfverlemnas till juridisk behandling eller icke, och då var den Ko - Den 21 Augusti. 227 nungens rådgifvare, som trodde, att sådant ej lunde hafva annat resultat än en onödig och kostsam undersökning, berättigad och skyldig att framställa en sådan mening.
I öfrigt får jag erinra derom, att ingen grundsats kan vara riktigare, än den, som här blifvit gjord gällande, att ett Konungens beslut i kameralväg aldrig kan i juridisk väg blifva underkastadt domarens pröfning.
Något annat har framställningen i K.
M:s nåd. skrifvelse ej afsett, och det är endast i följd af en sammanblandning af målens egenskap, som man klandrar, hvad i delta afseende blifvit yttradt.