Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men medan fadern i allt sträfvade att göra om sonen – den singularen Menschen, som han senare kallade honom – efter sitt sinne, frigjorde sig den unge Goethe med geniets suveräna lätthet och maktkänsla från trycket och behöll af den faderliga uppfostran jämt så mycket, som han hade godt af för sin oerhördt impulsiva natur.
Den Goethe, hvilken ännu i sena ålderdomen kunde brusa ut på många sätt, t. ex slita sönder eller kasta i väggen böcker eller taflor, som misshagade honom – lugnare var ej »hofmannen» Goethe! – skulle kanske fått ett helt annat öde, ifall icke faderns stränghet åt gossens explosiva natur gifvit en tidig vana vid själfbehärskning, medan hans mors klarseende ömhet värnade hans spänstighet och frihet.
Tills vidare erbjöd den lifliga fädernestaden – med sina stora mässor, sitt tillopp af främlingar, sitt då ännu medeltida utseende – en mångfald af intressen.
Redan som helt späd älskade gossen den ståtliga, gamla Mainbryggan, hvars längd och fasta byggnad han beundrade, liksom den breda, snabbt glidande floden öfver hvilken den ännu är spänd.
Han älskade att se skeppen fara på floden och var mycket intresserad af de lifliga marknaderna – framför allt vinmarknaden – med deras fester, af bodarna och torgdagarna.
Han vandrade därför gärna omkring i den gamla stadsdelen, där nu blott några smala gator, några gamla gafvel- och korsverkshus ge en bild af det Frankfurt, Goethe ur minnet skildrar, det af hvilket hans vidvakna sinnen än njöto, än pinades – isynnerhet genom smutsen och slaktarborden!
De skymtar, han såg af den trånga, mörka, slingrande Judengasse, fyllde barnets fantasi med tjusande hemska aningar.
Och han lyckades sedan som yngling tränga in där, ej blott när han hjälpte till vid en rasande eldsvåda, utan äfven för att besöka skolorna och bevista några judiska högtidligheter.
Andra gripande intryck voro offentliga exekutioner – t. ex. brännandet af en bok! – och den ständiga åsynen af en på Mainbryggan uppspikad dödskalle, hvilket allt försatte gossen i den medeltid om hvilken han drömde, i synnerhet när han vandrade på Römerberg – den öppna, sakta sluttande platsen framför der Römer – men framför allt när han ströfvade omkring i der Römer själf, med dess stora salar, dess vackra arkitektoniska enskildheter, dess minnen från kejsarval och andra historiska ögonblick, eller i domen, hvars skulpterade grafstenar och höga, mörka hvalf gåfvo honom rysningar af en mystiskt högtidlig stämning.
Han tjusades af det medeltida i de hemlighetsfullt slutna klostergårdarna, de då ännu kvarblifna tornen, portarna, vallarna, grafvarna och murarna och dessemellan fördjupade han sig i samma tid under läsning af Gottfrieds krönika.
Men hans vandringar väckte äfven hans sinne för nuet, för det lefvande lifvet omkring honom, för »de rena mänskliga tillstånd, hvilka framträdde i mångfald och naturlighet, utan några anspråk på särskildt intresse eller skönhet.»
Framför allt älskade han att stiga upp på stadsmuren och vandra längs den rundt omkring staden för att sålunda blicka ned i trädgårdar, gårdar, verkstäder, i fattigare och rikare hem, i fabriker och kyrkogårdar, en under en kort stund mångfaldigt växlande värld, som nu är alldeles borta.
Borta äro äfven de landtliga platserna utanför staden, från hvilka Goethe hade så kära barndomsminnen.
På Pfingstweide, där Goethe såg herdarna vid brunnen under de stora lindarna, är nu en elegant stadsdel.
Sådana hafva äfven vuxit upp där fadern hade sin äng med fruktträden och sitt vinberg, ställen där barnen – isynnerhet vid skördetiden – tillbragte glada dagar hvilka fylldes af drufvor och jubel, liksom sedan natten af raketer!
Inne i staden saknade Goethehaus en trädgård; där fanns endast en gård med en vacker brunn, som ännu är kvar, och en hasselbuske.
Men Goethes morfar hade en härlig trädgård, som var barnens paradis, med massor af blommor, bärbuskar och fruktträd.
Och här i morföräldrarnas hem njöt den lille Wolfgang icke endast af all den ömhet, hvilken omgaf honom som det äldsta barnbarnet, utan äfven af den värdighetens glans, som omstrålade morfadern, der Stadtschultheiss Textor.
Senare blef den kultiverade naturen ej nog för gossen, som då sökte ensamheten i omnejdens djupaste skogar eller glidande på flodens vatten.
Redan som helt liten sällskapade han helst med sig själf eller med de vuxna, mera sällan med jämnåriga.
Han hade en tidig och medveten värdighet i sin hållning; och när hans mor frågade honom hvarför han gick så rak – öfver hvilket andra gossar ofta skämtade – svarade han:
Med detta bara börjar jag – småningom kommer jag att skilja mig från andra på andra sätt . . .
Han klädde ofta om sig ett par gånger om dagen med stor omsorg i fråga om renlighet och prydlighet och, liksom han skickade sig i sällskapsrummen som en vuxen, lyssnade han äfven med det djupaste intresse till de vuxnas samtal i juridiska och politiska, litterära och konstnärliga ämnen.
Hans far hade tidigt upptäckt de sällsynta anlag, han klokt och planmässigt – ehuru pedantiskt – utvecklade.
Men äfven alla husets vänner förvånades snart öfver denna vetgirighet, detta oerhörda minne, denna snabba uppfattning.
Sitt verklighetssinne utvecklade gossen framför allt under besök med fadern i atelierer och verkstäder.
Hos guldsmeden fick han veta ädelstenars värde; hos målaren färgers tillblandning, hos kopparstickaren huru radernålen föres.
Han ville ha noga besked om allt och lärde småningom känna arbetarne, genom att se dem vid deras sysslor, i deras hem, i deras fröjder och sorger.
»Sålunda,» säger han, »vande jag mig att se det allmänmänskliga i alla förhållanden och upptäcka att lifvet själft, att tillvarons enklaste grundvillkor allestädes äro det väsentliga, allt annat endast tillfälligheter.»
Hela denna uppfostran – genom verkligheter för verkligheten, midt i lifvet för lifvet – var den diametrala motsatsen till nutidens.
Och dock var det icke den planlösa tillfälligheten, som rådde vid Goethes uppfostran!
Hans far var ju från hufvud till fot den regelbundet noggranna ämbetsmannen, och hans arbetsenergi, metod och ordning grundlade som sagdt samma egenskaper hos sonen.
Om fadern vid sonens uppfostran gaf den bestämda teckningen, gaf modern däremot färgen.
Själf nästan ett barn vid sin förstföddes födelse, utvecklades hon samman med sina barn.
Hennes liffulla gestalt är det man öfverallt – jämte sonens – tycker sig möta här inom Goethehaus.
Det är af henne han lär »att med seende blickar uppfatta allt i tillvaron»; det är hon som gör honom »lifsduglig, full af vilja och för- måga att njuta nuet», som han själf yttrar.
Modern var en af de sällsynta naturer, hvilka taga af lifvet lika generöst som de gifva.
Det är endast dessa naturer, hvilka icke blott själfva äro rika, men lyckliggöra andra genom sin rikedom.
Junkers pastell här i Goethehaus visar ej frau Rath i hennes fagra ungdom utan som en redan medelålders kvinna med bindmössa på det vackra hufvudet.
Det ligger ett värdigt behag i hufvudets hållning, en viss, för tillfället dämpad, skalkaktighet i uttrycket.
Men framför allt kan man i detta anlete se det viljestarka och dock milda temperamentet, den breda och dock innerliga moderligheten, hvilken ej blott flödade ut öfver den dyrkade sonen: fru Aja hade famnen och handen öppen för alla, njöt af att smeka och trösta, att gifva och hjälpa.
Från henne utstrålade ett så omedelbart lifsjubel, en så oförbrännelig ungdomsfriskhet, ett så tindrande godt lynne, en så sinnrik lefnadsvishet att allt ungt trifdes och växte i hennes närhet.
Hvar gång hon framskymtar i den åldrade Goethes Dichtung und Wahrheit får man intryck af att sonen bokstafligen solat sig i detta varma hjärta, bokstafligen sugit in i sig denna ljusa vishet, hvilka han som yngling förhärligade i Götz, som man i Herrman und Dorothea, på ålderdomen i Aristeïa.
Men hans mors kloka, glada, ömma drag möta oss äfven hos många andra af hans gestalter såsom den ideala kvinnlighetens.
Det, som framför allt gjorde Goethes mor till en egenartad och sällsynt personlighet, var det djupa verklighetssinne och den sprudlande, hälsofyllda omedelbarhet hvilka sonen med fullt skäl framhåller som hennes yppersta inflytande och hvilka äfven blefvo hans yppersta arf, själfva hans naturgrund.
Därmed gaf hon honom äfven sitt hat till allt tomt sken, allt löst fantasteri, alla ihåliga fraser.
Hon tackar Gud som låtit hennes själ slippa snörlif så att den fått växa och frodas af hjärtans lust och vidt utbreda sina grenar, icke likt träden i prydnadsträdgårdarna bli stympad och klippt!
Denna starka, ofördärfvade naturkänsla, som hon långt in i ålderdomen inser vara sin sprudlande ungdomskälla, gjorde henne under hela lifvet ifrig att tillvarataga alla fröjder, att aldrig försmå ens de minsta.
Som åldrad, kan »en solstråle, ett snöfall, ljudet af ett posthorn» vara nog för att fylla henne med rika stämningar och hennes lefnadsvishet bestod i att »fröjda sig åt tillvaron, att inga törnen uppsöka, att böja sig i låga dörrar, att lyfta undan den sten, som kunde lyftas, annars gå omkring den».
Hon säger själf att två af hennes karaktersgrunddrag voro kärlek till ordning och lugn, och med hela sin viljestyrka hade hon omkring sig skapat ordning och lugn genom att hon lärt sig väl sköta sitt hus, ehuru hon som ogift i den grad afskytt husliga sysslor att systrarna kallat henne »prinsessan».
För att nå hvad hon innerst ville, lärde hon sig att »raskt arbeta undan, att göra det oangenämaste först: att svälja djäfvulen utan att alltför mycket begapa honom» – och hon ägde samma orubbliga mod och strålande frimodighet äfven i farliga eller ovissa situationer.
Drag för drag igenfinnas alla dessa egenskaper hos sonen och från henne har han äfven den sunda själfkänsla, som utmärker honom.
Fru Aja menade med full rätt att den som inte ser sina fel blir outhärdlig, vore han ock det största geni, men att den, som ej vet hvad han duger till, som ej känner sin egen kraft, ej har någon själftillit, den blir en stackare i alla sina dagar!
Det är denna sunda själfkänsla, som räddar henne från att, genom sin godhet, blifva alltför medgörlig gent emot sin omgifning, särskildt mannen, och som ger henne en alldeles bestämd ståndpunkt, en fullt själfständig plats i det sällskapslif, där hon var en lifvande och ledande makt.
Man kan få höra henne yttra lika starka ord som sonen om die gute Gesellschaft: människor, som kräla omkring henne men ej lefva, eftersom det hos dem ej finnes »den allra lilla minsta gnista med hvilken man skulle kunna tända så mycket som en svafvelsticka – människor, som uppspärra sina gap öfver hvar tanke som ej står i a-b-c-boken!»
Man önskar nästan att Goethe endast haft denna härliga mor och inte någon far alls!
Ty från modern har Goethe allt det evigt tillbedjansvärda i sin natur, medan han däremot från faderns borgerligt ämbetsmannamässiga skaplynne fick det stoff hvaraf sedan den yttersida af Geheimerath und Kunstgreis danades, hvilken omslöt hans verkliga, stora jag.
En yttersida, som man visserligen lätt kommer igenom, men hvilken, innan man gjort det – isynnerhet i ungdomen – alltid vilseleder blicken på den verklige Goethe.
Det ligger en sanning i hans eget ord: att i den gestalt, man lämnar människorna, fortlefver ens minne ibland dem.
Den åttioårige Goethes stillnade puls och stelnade värdighet ha sålunda kommit människorna att glömma ynglingen Goethe, ja, äfven att förbise huru ung den gamle Goethe förblef under den kallnade ytan.
Huru lifligt ser man ej här i Goethehaus bilden af hans mor sedan sonen börjat lämna hemmet för kortare eller längre tider: huru hon lefver i tankarna på sonen under hans bortovaro, huru hon längtar att åter se honom träda in i den stora förstugan för att göra hemmet strålande genom uppenbarelsen af alla ungdomens och alla geniets naturliga härligheter!
För hvar gång han återkom, fann hon att dessa härligheter erhållit en ny utveckling.
Men genom föräldrarnas förenade vishet, var det med en sällsynt harmonisk, af verkligheter mättad bildning, som den unge Goethe redan första gången –1765 – lämnade hemmet för högskolan i Leipzig.
Volk und Knecht und Überwinder
Sie gestehn zu jeder Zeit:
Höchstes Glück der Erdenkinder
Ist nur die Persönlichkeit.
Jedes Leben sei zu führen
Wenn man nicht sich selbst vermisst:
Alles könne man verlieren
Wenn man bliebe, was man ist.
I Leipzig möttes Goethe af samma lycka, som så ofta förr och senare i sitt lif, den att han just i rätta ögonblicket erhöll hvad han bäst behöfde – eller kanske lycka endast är ett annat uttryck för hans underbara förmåga att taga vara på allt, att bruka allt för sin utveckling?
Nu studerade han Lessing och Winckelman; fick genom Oesers ledning och genom dennes samlingar, liksom genom Dresdenergalleriet, ögonen öppna för den stora konsten, i synnerhet antikens, i hvilken den cymbalspelande faunen var hans första invigning.
Ungdomens älskling
Gellert var mycket sträng mot Goethes poesi likaväl som mot hans prosa, och under de däraf väckta tviflen på sin diktarkallelse mottog Goethe första impulsen till de naturvetenskapliga studier, hvilka förblefvo ett af hans lifsintressen.
Han återkom till föräldrahemmet efter en blodstörtning, som ett stormigt studentlif och en oförnuftig härdning – en beredelse för att återgå till det af Rousseau anbefallda naturtillståndet – ådragit honom.
Och modern får nu svåra dagar mellan den missnöjde fadern och den retlige och sönderslitne sonen.
Sjuk till själ och kropp, full af oro, otålighet, Streben, Forchen, Suchen, Sinnen und Schwanken genomlefver denne nu i hemmet den period under hvilken moderns vän, fräulein von Klettenberg – skildrad i Bekenntnisse einer schönen Seele – får så stort inflytande.
Hon riktar honom åt
Herrnhutismen och dessutom fördjupar han sig i Svedenborg, kabbalism, alkemi och dylika studier under hvilka hans vindsrum äga stor likhet med doktor Fausts studerkammare!
Denna kristligt- mystiska stämning aftog lyckligtvis i samma mån som krafterna tilltogo, och fröken Klettenberg visade »det milda sinne, det sköna lugn, den vida fördragsamhet och det sunda förstånd», som Goethe hos henne beundrade genom att – längre fram – icke blott medgifva att hennes omvändelseförsök strandat, utan att Goethe som hedning var henne kärare än när han brukade en kristlig terminologi, som alls inte passade honom.
Ja hon förlät honom till och med när han tog de hedniska vildarnas parti mot de kristna missionärerna, då han för henne läste högt någon af hennes missionsberättelser!
Huru allvarligt Goethes inre arbete under detta och de närmaste åren var, förstår man bäst genom hans eget yttrande: att han aflägsnar sig alltmer från kristendomen just emedan han med så djupt allvar försökt att bli kristen.
Det är i högsta grad betecknande att läran om syndafördärfvet blef utgångspunkten för detta Goethes aflägsnande från kristendomen.
Han var full af tro på sin egen kraft, af visshet att denna kraft räckte till ej blott för människans egen moraliska utveckling utan ock för ett lif till andras gagn; full af den ansvarsfullt stolta känslan att människan alltid – ytterst och innerst – är hänvisad på sig själf.
Ur denna själfkänsla framgår sedan följdriktigt hela Goethes evolutionära och individualistiska lifsåskådning.
Naturen och människolifvet äro fulla af sin egen härlighet och behöfva icke frälsas eller helgas genom kristendomen – detta är den jublande visshet, som från denna tid gör Goethe till ein decidirter Nicht-Christ i fråga om alla lärosatser och han upphör att gå i kyrkan och till nattvarden, ty han kan ej ljuga.
Men detta hindrar honom ej att alltjämt med fullaste uppskattning ösa ur bibelns poesi och vishet, att med djup vördnad tala om Kristi person och om symbolerna för den kärlekslära, hvars förverkligande i människornas sinnelag och handlingar förblef Goethes, som alla djupa humanisters, förhoppning.
Och denna relativa syn på kristendomen ansåg han ej blott i hela lifvet som den rätta utan som den enda, genom hvilken man som människa känner sig stor och fri.
När Goethe med förnyade kropps- och själskrafter åter lämnade fädernehemmet och sin mors hängifna omsorger, var det för att 1770 fara till Strassburg, där han upplefver Herder, Münstern, Sesenheimeridyllen, de engelska romanförfattarna, Ossian, Homer men framför allt Shakespeare – allt inflytanden, hvilka på det djupaste ingrepo i hans utveckling.
Herder – som denna tid fann Goethe vara ein guter Junge, aber etwas zu leicht und spatzenhqft – förde honom till folkpoesien och blef dessutom i många andra fall en väckare af Goethes slumrande krafter.
Men Shakespeare uppenbarade för honom en ny poesiens värld: de stora verkligheternas.
Han börjar dessutom på allvar studera naturvetenskapen – hvilken han redan då framför alla andra fann i stånd att leda människan till »hennes egentliga uppgift: das Staunen» – och slutligen får han genom gipsafgjutningar nya inblickar i antikens konst.
När han nu kommer hem, börjar han göra sina vindsrum till ett litet museum för gipsafgjutningar och i jämförelse med den skönhetsvärld, om hvilken han nu drömmer, finner han Frankfurt vara en ledsam håla ur hvilken han flyr för att i dess omgifningar hängifva sig åt diktarplanerna.
Stundom kommer han hem till fru Aja med besvärligare ting än gipsafgjutningar.
En dag har han sålunda åtagit sig en vacker, harpspelande gosse, hvilken hans mor – den ständiga medlarinnan mellan sonens oberäkneliga och mannens regelrätta natur – hastigt fick anbragt på annat håll, innan fadern ens hann märka den nye familjemedlemmen.
Ett ständigt omhändertagande af alla yngre var ett påfallande drag hos Goethe, hvilket redan i spädaste år yttrade sig bland annat som ömma omsorger om den femton månader yngre systern.
Under ungdomsåren var han allas förtrogne, men ville ogärna besvära andra med sina angelägenheter, ty redan nu var hans högsta lefnadsregel den att »visa den största oegennytta i kärlek som i vänskap».
Redan i tidiga år visade sig sålunda den egenart, hvilken till och med Schiller först uppfattade som egoistisk själftillräcklighet.
Från Strassburg hade Goethe hemfört juris-doktorsgraden, och nu ligga de juridiska handlingarna bredvid hans manuskript på hans arbetsbord i vindsrummet, och modern har många brydsamma stunder för att intala fadern, att det är med de förra sonen sysslar eller för att afvända faderns missnöje öfver sonens växande håg att spela violoncell och alltjämt växande olust att spela rättslärd!
Under dessa år bevittnade Goethes lilla vindsvåning många stunder af allvarlig själfpröfning.
Han litade ju till sin egen kraft att besegra sina fel – men därför gjorde dessa honom ytterligt otålig när de, trots all möda, ändå stannade kvar.
Han ville »kunnat upprycka dem med ett tag som ett ogräs», och det var först senare han insåg att »just medan vi utbilda våra dygder bygga vi äfven på våra fel . . . ty de förra hvila på de senare som på sin rot.
I vårt väsens hemliga djup äro de sammansatta och förgrenade.»
Men det var icke blott själfpröfningens nedslående utan äfven själfkänslans jublande erfarenhet, som de gamla vindsrummen bevittnade.
Här afhandlade han sina diktarplaner med sin bästa vän, systern Cornelia; här var det hon först hörde honom läsa Götz och genom sina tvifvel på hans uthållighet eggar honom att fullborda den.
Det behöfves nu blott några timmar för att från Frankfurt komma till det gamla Wetzlar, som ännu ligger med sina höga torn och mörka korsverkshus i den breda, leende dalen, där åkrar, ängar och fruktträd bilda ett landskap, hvars skaplynne liknar den kvinnas, Goethe älskade under sommaren 1772, som han kallat en af de gladaste i sitt lif.
Lotte Buff hade det sunda väsen, Goethe redan hos sin mor lärt sig älska, det som gjorde »luften fröjdefull i hennes närhet».
Goethe lekte med Lottes syskon och berättade sagor för dem, medan han med henne själf vandrade omkring i hennes trädgård eller i den vackra nejden, ostörd af all svartsjuka från hennes fästman.
Ty Goethes känsla för den verkliga
Lotte ägde ej mycket af det djup, som sedan Werthers i dikten.
Det var många olika upplefvelser och själstillstånd – således bland annat hans nya känsla för Maximiliane Brentano – hvilka slutligen utformades till Werther.
Intet af hvad
Goethe senare diktat är i och för sig så underbart som att han vid tjugutre år eröfrade världen med Werther – hvilken ensamt den, nästan berättigar Taines omdöme: att Goethe är le père et le promoteur de toutes les idées modernes.
Det är en ny människas själ, den moderna människans, hvilken här uppenbaras, starkare – emedan mer enkelt och koncentreradt – än i La Nouvelle Heloïse.
Den moderna människans grunddrag äro den starka själfkänslan och den fördjupade känsligheten, som ytterligare fördjupas genom den reflekterande medvetenheten.
I Werther är tragiken ej, som hos dess otaliga efterföljare, att känsligheten blifvit sentimentalitet, d. v. s. en sjuklig omvandling af tillvarons verkligheter och medvetenheten analyseringslust, d. v. s. ett sjukligt undergräfvande af tillvarons värden.
Werthers tragik är helt enkelt den nödvändiga följden af en olycklig kärlek – det vill säga för en född erotiker, hvilken tillika är en absolut karakter, eftersom en sådan människas öde afgöres i och med hennes kärleks.
Werther är fullt frisk, fullt äkta i sitt fullt moderna sätt att försjunka i naturens lif och i sitt eget själslif, att betrakta individen och dess känslor som själfändamål, suveräna gent emot samhället och dess vedertagna moral.
Han är fullt frisk, fullt äkta i sin fullt moderna förnimmelse af den stora kärleken, såsom på en gång den demoniskt starka lidelsen och den religiösa tillbedjan, den alla sinnen genomträngande och den hela personligheten förädlande känslan, i hvilken den fysiskt-psykiska valfrändskapen, den individuella sympatien få en betydelse, sådan de förut endast undantagsvis ägt inom erotiken och erotiken själf en betydelse, sådan den aldrig före Rousseau och Goethe fått sig tillerkänd vare sig i lifvet eller i litteraturen.
Det är själfva hälsan – den harmoniska fullheten i hans känsla – som gör att Werther brister sönder genom den yttre disharmoni i hvilken denna känsla nödgas lefva.
Werther blef det mäktiga vårliga genombrottet för den moderna andens individualism, emedan Goethes mäktiga unga själ helt lefde i boken.
Och emedan han själf med realistisk vakenhet och vibrerande stämningsrikedom uppfattade tillvaron, hade han i Werther gjort ännu en annan af den moderna människans upptäckter: den att hvardagslifvets enklaste småting, dess stillaste stunder för en lefvande själ blifva bräddfulla af själfvande innehåll, omflutna af darrande stämning.
Det finnes för det rätta förståendet af Goethes ställning till själfmordsproblemet i Werther ingen dyrbarare anekdot än hans egen berättelse: att han sökte själfmörda sig en smula, det vill säga endast helt lätt sticka sig med en dolk, men då han ej ens kunde förmå sig till detta, insåg han hela ytligheten i sin egen lifsleda och diktade sig frisk genom att dikta Werther, i hvilka andra – mot hans afsikt – sedan läste sig sjuka!
Efter utgifvandet af Götz och Werther – 1773 och 1774 – är det som patricierhuset i Frankfurt med ens blir ryktbart genom sonens rykte och de, som på grund däraf besöka det, igenkänna lätt i fru Aja urbilden till Elisabeths härliga gestalt.
Medan Werther-inflytandet utbredde sig öfver lifvet och litteraturen började dess unge upphofsman »åter taga liflig del i alla naturliga ting» och äfven under sina ensamma ströftåg i Rhenlandet var han numera alltid gegen die offerte Welt und freie Natur gerichtet.
Han var en lidelsefull ryttare och älskade äfven att i solglansen eller i månskenet fara fram på skridskor öfver frusna vatten och ängar.
Förgäfves söker man nu vid Main den rätta omgifningen till den af fru
Aja skildrade taflan, då den unge Goethe, just under tiden för Werthers tillblifvande, nere på den frusna floden flög fram och åter med Maximiliane Brentano som åskådarinna, den stackars Maxe, som hennes högst romantiska mamma högst oromantiskt gift med den gamle Brentano!
Lika förgäfves skulle man nu i Frankfurts omnejd söka efter vingården, där Goethe – då förlofvad med Lili – en gång tillbragte hela natten under stjärnorna och kände sig så saligt glad att väckas af solen till tanken på henne, som ännu sof där nere i staden.