Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då han inkom i stugan, var han kallsvettig och underlig till mods, kastade bössan mot sin vana på Abrahams bänk i stället för att hänga upp den, och kände ett smärtsamt styng genom hjertat när den enda lefvande varelse, som fanns inne i stugan – och detta var lille Gustaf – glad och vänlig kom honom emot, sträckte de små armarne och den lilla rosiga munnen åt honom, och med glädjens gropar i de små rödblommiga kinderna, utropade:
– Se falle! goe, goe falle!
Välkom!
– Jag har icke tid med dig – sade Gunnar, och bortvisade men bortstötte ej barnet.
Gossen gick nedslagen sin väg, och styrde kosan till geväret, på hvars lås han började peta med de små fingrarne, upprepande flera gånger: «Hva ä’ de, falle?
Hva ä’ de, falle?»
Gunnar hvarken hörde eller såg detta, ty han hade kastat sig på en stol fram vid bordet, stödde armen deremot och hvilade det tunga hufvudet, med de slutna ögonen och de underligt sig korsande tankarne, uti handen.
Men då lille Gustaf allt högre och enträgnare upprepade sin fråga: «Hva’ ä’ de?
Hva’ ä’ de, falle?» såg han slutligen opp, och – – bemärkte nu först en stor bloddroppa på geväret.
En grufligt hemsk känsla genomilade honom, när han hastigt ryckte det laddade geväret från gossen, aftorkade blodet med det närmaste, som fanns till hands, och svarade barnet: «Det är ingenting», då – det ändå var så mycket, ty det var ju barnets egna blod!
– – Gunnar var icke i stånd att ej söka försona sin blodsskuld så godt han i ögonblicket kunde.
Han tog gossen i sina armar, tryckte honom till sitt beklämda bröst, och sade: «Du lille stackare!
Till dig skall jag visa att jag icke är hårdsint och orättvis, och att jag ej vill straffa fädernas missgerning på barnen, ty det tillkommer blott den höge, allsmäktige, efter skriften så säger, men icke oss, syndiga menniskor.»
Han smekade länge den lille, och litet lugnad af hans joller, gick han slutligen ur stugan, stannade ett ögonblick vid Elins fönster, och såg henne arbeta utan att hon märkte honom, men gick vidare då han äfven upptäckte Lena inne i rummet.
Gunnar kände ett behof af sömn och hvila, som han icke på länge haft, ty hans nätter hade denna föregående tiden varit nästan alldeles sömnlösa, och som han litet skämdes att gå och lägga sig midt på dagen inne i stugan, smög han sakta upp på höskullen, och vi lemna honom der, och låta en temlig god och lugn sömn nedtrycka hans ögonlock och sprida några timmars ro i ett så oroligt och stormande sinne, som hans; ty ho kan veta huru snart, eller om någonsin denna – den lugna sömnens genius, än en gång skulle besöka Gunnar.
Hvad vete vi, stackars dödlige?
Intet – förr än stunden nalkas.
Medan nu Gunnar sofver denna «lugna sömn», hvilken vi kunde gifva ännu ett epithet om vi ville gå händelserne i förväg, skola vi vända våra steg till Grantorp och med förvåning betrakta huru allting derstädes förvandlat och upplöst sig, eller – såsom man plägar säga – «vridit sig på rosten», hvarmed menas att den tilltänkta söta ölvörten blifvit – – litet sur.
För drängen
Olle hade detta alldeles ordagrant inträffat: han hade nemligen, allt sedan Gunnars flyttande från Grantorp, medelst fjesk och ögontjeneri gjort sig till en sort af favorit hos patronen, ehuru denna method ingalunda lyckats hos mamsell Sara; och byggande på detta favoritskap hade han verkligen lyckats att sätta patronen i hufvudet, att Gunnar i Viken begått den stora stölden, emedan en hop små sammanstötande omständigheter tycktes vittna mot Gunnar.
Man visste att denne var, som man brukar säga om tilltagsna och djerfva hushållare, mycket om sig, hade vidlyftiga planer och stora företag, syntes än här, än der, och var qvickare, förslagnare och fintligare än de flesta andra.
Men Olle märkte äfven att, ehuru hans husbonde verkligen började misstänka Gunnar, ville han dock icke uppenbart anklaga honom, innan han hade någorlunda säkra bevis, men dessa voro ej goda att få, och medan man funderade på dessa, vann Olle tid, och det var honom af största vigt.
Imellertid hade Olle hoppat i galen tunna, när han visat länsmannen till Viken, patronen ovetande, ty när länsmannen återkom från sitt beslag, förtäljde han saken för patronen, men måste äfven medgifva, efter vittnen derpå fanns, att man ej kunde se ett enda spår till något af det stulna, ehuru länsmannen snokat öfver allt, utan att dock förråda sina misstankar, emedan han visste att patronen ej ville det, innan man hade lagliga bevis.
Han måste intyga att bränvinet var nybrändt och färskt, och icke af patronens gamla årsförlag, och att ingen tröskad säd syntes till.
Patronen ref sig bakom örat, och visste ej huru han ville.
Så förgingo alla dagarne i den veckan då beslaget varit i Viken; men lördagsafton, då patronen började språka med sin syster, mamsell Sara, och yttra misstankar på Gunnar (i hvilka
Olle alltjemt stärkte honom, försäkrande att Gunnar och Lena nog vore så slugt folk, att de skaffat undan det stulna och ej hade det i Viken) då blef den gamla heders-mamsellen verkligen ond, tog bladet från munnen och försäkrade sin broder, att hon långt förr misstrodde denne Olle sjelf, och bad honom (patronen) kalla upp rättaren, en äldre, ärlig och klok karl, samt fråga och rådgöra med honom heldre än med «den otäcka Olle, hvars uppsyn jag aldrig kan lära mig att fördraga» – slutade mamsell Sara.
Patronen, som ofta nog brukade rådfråga sin syster, och sedan följa hennes råd, emedan han alltid funnit sig väl deraf, kallade således på söndagsmorgonen upp rättare-Anders och frågade honom på samvete om hans tanka hvad stölden beträffade.
– Med förlof – svarade rättare-Anders – så efter patron just spör mig, så kan jag uppriktigt och på mitt samvete säga, att jag tror Gunnar i Vika vara så oskyldig i stölda, som det barnet, som föddes i natt, och Bengt likaså, fast jag hört Olle till och med glunka på honom.
– Ja, men Bengt var ju borta den natten, som stölden skedde – invände patronen.
– Med förlof, det va’ ena stor lögn – svarade rättare-Anders bestämdt.
– Jag vet nog att Olle sagt det, men fälle låg
Bengt in åt väggen i samma säng, som jag, den natta, båd’ när vi la’ oss om qvällen och när vi steg opp om måron, och midt i natta med.
Men han va’ borta en söndagsnatt här omsistes, och dansade och rogade sig i ena lekestufva, och så en gång va’ han sta’ och hörde på predike-tösera, men det ena va’ före och det andra va’ efter stölda.
– Nå, men hvad tror du om sjelfva stölden? – frågade patronen vidare; men efter en liten stunds tystnad, under hvilken han sjelf börjat begrunda Olles envisa insinuationer.
– Ty nog hör jag, att du fritager Gunnar och Bengt, men du måste väl då ha’ din tro på någon annan.
– Med förlof, den behåller jag för mig sjelfver.
– Ja, men det är orätt och illa gjordt, när husbond-din frågar dig i enrum.
– Ja, men med förlof, så anser jag illa gjordt att yttra lösa misstankar på folk, och bevis har jag väl just intet på den jag misstror.
– Och det är? – frågade patronen.
– Ja, de’ ä’ just det jag intet vill säga, för jag kan misstaga mig, så väl som en an’.
Men nu började patronen att helt allvarligen föreställa sin tjenare, huruledes han vore skyldig och pligtig att säga sin tanka till sin husbonde för att låta denne komma tjufven på spåren, om saken befanns hafva sin riktighet; och misstog sig åter rättare-Anders, så var ju intet ondt skedt, om den, på hvilken hans misstankar fallit, kunde uppdaga sin oskuld.
– Ja, men det ä’ ändå intet roligt, antingen han ä’ skyldiger eller intet skyldiger, att vara den, som anklagar en kamrat – yttrade rättare- Anders betänkligt.
– Roligt är visst ingen ting i denna saken – sade patronen – men om du vill säga mig hvad du tror, så vill jag deremot lofva dig, att ingen dödlig skall få veta hvarifrån jag har min kunskap, utan skall jag då göra mina forskningar sjelf, och du skall icke stanna i sticket, hvarken om du anat rätt eller orätt.
– Ja, se lofvar patron mig det, och det alldeles för säkert – sade rättare-Anders – så ska’ jag säga patron, att de’ ä’ flere som sett Olle sällskapa med den deringe Rönn, som slarfvar litet med mureri, och som varit pionär på Carlsborg, och som har försvar te’ Ringbergs, och går der och drifver.
Och han va’ på mark’en på Kampavall och sålde säd der, och hade Ringbergs ökar, men alla vet nog, att Ringberg ingen säd har att sälja, och skröpligt godt om bränvin lär han, Rönn, hafva der borta te’ Ringbergs, och det har
Olle med, för hans veckebutelj ä’ full hvar evelig dag, och ändå super han och trakterar jemt.
Och penga’ har han ock te’ å svänga med, som han sagt sig fått på sin lön.
– Jo visst! – utropade patronen.
– Och detta har ingen kunnat sagt mig förut; icke förr än jag skulle fråga derom sjelf – tillade han i något förebrående ton.
– Ja, den som går obedd till, går otackad derifrån – svarade rättare-Anders – och den, som springer sta’ innan han tillfrågas, den kan lätt misstänkas att vilja förvrida syna på folk.
– Jo, jo – sade patronen – det lär väl vara händelsen med Olle, fruktar jag.
Och tack ska’ du ha’ nu för din upplysning; nu skall jag väl sjelf söka att leta ut sanningen, om den sitter aldrig så långt inne.
Hvarken på söndagen eller måndagen låtsade patronen om någon ting, utan bara observerade Olle helt noga, och såg flerehanda saker, som gaf honom anledning tro, att rättare-Anders ingalunda misstog sig.
Tisdagsmorgonen helt tidigt kallade han upp Olle i ett aflägset rum, stängde dörren, och, utan alla vidare preludier, tog han fram en dugtig rysk kantschouk, och lofvade Olle deraf, om denne icke bekände allt hvad han visste om stölden; «ty» – sade patronen – «jag är ledsen vid ditt glunkande på Gunnar i Viken, och börjar hafva mina stora anledningar tro, att du dermed bara velat slå mig dunst i ögonen.
– Olle, feg och strykrädd, nekade väl i början, men vid första rappet började han bekänna något, och vid det andra – mera, och alltsammans hellre än att taga det tredje.
Han och Rönn hade nemligen, dagen före marknaden, begått stölden, och
Rönn hade der på färsk gerning försålt säden, men allt bränvinet hade de ännu qvar, der borta te Ringbergs, utom litet som
Olle hade i en kruka, hvilken var gömd på ett ställe, som Olle uppgaf, på sjelfva herregården.
Patronen sade nästan ingen ting till Olle, sedan denne bara bekänt, utan skyndade sig blott att stänga in honom väl i det samma rum, der de voro, till hvilket patronen tog nyckeln, och skyndade ut på färsk gerning, för att hos Ringbergs genast få reda på Rönn, innan denne kunde hinna att blifva underrättad af Olle om saken och taga sina mått och steg; ty patronen var nog så slug att han förstod, att Olle skulle neka till alltsammans, om ej vittnen och lagliga bevis kunde anskaffas.
I största hast sade han således till rättar-Anders, att taga ett par andra karlar till med sig, och gå bort i trakten af Ringbergs, för att vid patronens första vink kunna inställa sig der.
Sjelf ville patronen gå allra ginaste vägen genom skogen, och det var just på denna färd han råkade Gunnar, både till sin och Gunnars ofärd.
Olle, allena och innesluten i det der aflägse rummet, började redan genast att ångra sin dumma feghet och strykräddhet, som tvingat honom att bekänna sanningen, hvilken annars af intet annat än hot eller mutor kunde lockats ur honom.
Men han började äfven visligen besinna, att han varit allena med patronen, att ingen tredje hört hans bekännelse, och att, kunde han bara komma ur dennes klor, så kunde han äfven neka till alltsammans; och nu var hans största fruktan, att patronen skulle få rätt på Rönn, och äfven få sanningen ur honom, och som Olle förmodade, att patronen skickade efter Rönn, lika som visste han af ingenting (ty Rönn hade några gånger varit behjelplig med mindre maktpåliggande murning, hvaruti han fuskade något), så var nu Olles ifrigaste önskan att slippa ut och kunna få förekomma, att Rönn någonsin kom fram till Grantorp, ty all annorstädes trodde
Olle, att Rönn vore fri för annan åtgärd af patronen, än genom lagen, och för den kunde man nog värja sig, menade Olle, medelst ihärdigt nekande.
Han såg sig om, och upptäckte snart och med stor fröjd, att han genom fönstret ganska lätt kunde skaffa sig ut, medelst ett tåg, som händelsevis befanns i rummet, helst detta ej låg särdeles högt från marken, fast Olle var en stackare i hoppning, lika som i allt annat.
Inom några ögonblick, dock icke utan en viss hjertebank under den korta hängningsprocessen, var Olle på terra firma, och på två fötter, hvilka aldrig voro så snabba, som när de voro stadda på flykt för någon fara.
Med dessas tillhjelp skyndade han således så fort, som möjligt, men som han ändå skulle springa tätt förbi det gömställe, der han hade sin älskade afbild: bränvinskrukan, motstod han ej att titta efter om den stod der ännu, och då han till sin fröjd fann henne orörd, satte han den till läpparne och drack väldiga tag, samt sprang sedan, så fort sig göra lät, och var just den tungt springande person, som jagade Gunnar från sitt förehafvande med den stackars patronen, hvilken i sjelfva verkligheten var långt mindre förtjent af Gunnars gränslösa hat och ovilja, än denne någonsin kunde föreställt sig, ty hvarken i bränvinsbeslaget, eller i Elins städjande hade han det ringaste haft sitt finger, och lika oskyldig var han i utspridandet om misstankar på Gunnar hvad stölden beträffade; men man måste ursäkta Gunnar på sin sida, om han trodde allt detta, och om han trodde, att den, som kunnat göra honom så mycket ondt i ett, äfven kunde det i allt annat.
Men nu låg Gunnar och sof denna nästan lugna sömn, der uppe på höskullen.
En art af reaktion hade föregått hos honom.
Hämndbegäret, det hittills oupphörligt växande, det var nu mättadt, och besynnerliga anderöster sade Gunnar under sjelfva sömnen, att den hämnd han kräft, till någon del varit orättvis och förhastad.
«Huru väl» – tänkte han, allt under detta sofvande tillstånd, som i stora ingripande stunder af lifvet, blott är en oafbruten fortsättning af det vakande – «huru väl att jag icke sköt honom en kula för pannan eller tvärs igenom bröstet, utan blott gaf honom en dugtig minnesbeta af mig, ty något, och mycket ändå, bör han hafva för allt hvad jag lidit och lider för och genom honom».
Efter en tre timmars oafbruten, fast drömfull sömn, vaknade Gunnar, gnuggade sig i ögonen, trodde i första ögonblicket, att alltsammans, mötet i skogen, den tredjes mellankomst, allt – med ett ord, blott var en liflig, genomlefvad dröm.
Han ville så gerna tro det, men – – småningom delade och spred sig den nimbus, som sömnen dragit omkring själen, sanning och dröm skiljde sig noga åt, och stodo nakna vid hvarandras sida, lika nog, men äfven med sina betydliga olikheter; ty sanningen var och förblef – – sådan den var, och drömmen hade fogat sig in i Gunnars nuvarande tänkesätt, hvilket – förvånande nog – var vida lugnare och fredligare än förut.
Gunnar tyckte sig åtminstone slutat ett stillestånd med lifvet, ville ej bekriga det från alla håll, utan afvakta hvad det kunde hafva att bjuda i försoning.
Han började – allt qvarliggande der uppe på höskullen – att noga genomgå morgonens händelser, och svor till, vid tankan på det myckna bränvin han före utgåendet förtärt, och som gjorde att hans minne i åtskilligt var dunkelt nog, ty han var icke i stånd att sjelf kunna redogöra för sig, om han slagit patronen mycket, eller litet, eller alldeles obetydligt.
Hans sinne hade i detta ögonblick varit i sådan gäsning, att hvarje måttstock gått förlorad, och öfver hans minne hade lagt sig ett töcken, som Gunnar suckande tänkte att tiden får bäst skingra.
I denna sinnesstämning reste sig Gunnar slutligen upp, kände sig tung och ruskig, men föresatte sig att slå bort alla dessa känslor, och ingick sent omsider i stugan.
Lena, som trodde honom nu först vara hemkommen, bjöd honom mat och bränvin.
Gunnar antog det förra, men afslog med stor vedervilja det andra, och den tanken framstod för honom, klar och redig, att alla de ögonblick af sitt lif, som Gunnar ångrat, hade alltid varit, mer eller mindre, fuktade af – – «det leda bränvinet».
Gunnar försvor det nu för evigt, fast tyst inom sig, åt med nästan bättre smak än förut på länge, och – – af en besynnerlig motsägelse i mennisko-naturen, var ovanligt vänlig och blid mot alla, samt tog – för allra första gången i Lenas närvaro – lille Gustaf upp på sitt knä och gaf honom af sin sena middagsmältid.
Men rörde sig något, hördes minsta buller, så såg han väntande och med en viss oro åt dörren, lika som anande att någon – han visste ej rätt hvem, skulle komma och säga något – han visste ej rätt hvad.
Han gick imellertid ut, arbetade friskt några timmar, och när dagen var slut, samlades alla husets hjon i stugan, utom Abraham, som ännu icke var kommen från herregården, der han om dagen gjort dagsverke.
Lena förundrade sig mycket åt att han dröjde så länge, men Elin, glad att se Gunnar vid så pass drägligt lynne, tänkte ej derpå, utan satt bara i ett mörkt hörn af stugan, fördjupad i åskådandet af denne man, som hon så gränslöst älskade, som hon snart icke mera skulle se, och som, då och då, äfven kastade på henne en lång, rakt ur hjertat kommande blick, som sade Elin vida mera än alla ord det kunnat, och som kom hennes eget hjerta att häftigt slå, och hennes ögon att fyllas af ovillkorliga tårar.
Då såg hon ned, då såg äfven Gunnar ned, men vexlade sedan sina blickar mellan Elin och dörren, samt sade äfven ett par gånger: «Det är obegripligt att Abraham aldrig kommer! det är redan alldeles nedmörkt!»
Och nedmörkt var det.
Månens tid var nu om mornarne, och den enda upplysning, som bestods i stugan, var från riset i spisen, hvilket Lena konstmessigt lade så, att det skulle räcka till för aftonen.
Men det var mest utbrunnet, då snabba steg hördes, ja – så snabba att alla lyssnade, alldeles icke anande, att Abraham någonsin kunnat satt sina tölpiga ben i en sådan presto-takt, och Elin var ej i stånd att hålla sig för skratt, när – till allas förvåning
– Abraham dock var den, som störtade in i stugan, likasom jagad af något osynligt.
Han slog väl igen dörren om sig och såg sig förfärad bakom.
– Nu har Abraham varit ute för gasten – sade Elin skämtande, ty Abraham hade sprungit, så han flåsade och kunde ej få ett ord för sig.
– Hva’ katten har du gjort så länge?
Nu får du iskall gröt, och hvarför kommer du nu rännande, som en kesande oxe? – frågade Lena, och lyste med en risqvist på Abraham, som var likblek.
– Nå, så svara då en gång! – sade Gunnar med djup och litet ihålig stämma.
– Håsch! ja’ kan intet!
Håsch! jag ä’ så andtruten!
Håsch! jag blef så danner!
Se! jag mötte’n när de kom med ’en!
De ha’ lett16 hele da’n.
Men nu fick de rätte på ’en, för Olle ä’ alldeles ifrå’ sig af fylla, och de kan intet få’en nökter, fast de doppat’en i brunn.
Håsch! jag ä’ så trötter och hongrig så – –
– Åh så tala då ett ord med sammanhang, din fårskalle der – sade Gunnar, och Elin såg att denne var likblek och att läpparne darrade och ögonen gnistrade, och mor Ingrid bemärkte det ännu tydligare.
– Korsch! de’ ä’ intet så godt te å predika, når en ha sprunget så! – genmälte Abraham och hemtade ånyo efter andan.
– Jag hade minsann lust att predika dig på örat – sade Gunnar – och gör det äfven om du ej talar ordentligt, så folk kan begripa dig.
Hvem var det du mötte, som de kom med?
Svara då!... för annars knäpper det.
– Korsch! de’ va’ ju patron, vet jag! – svarade Abraham brådstörtande och rädd vorden om sina fyra tums långa öron.
– Hvar hade han varit?
– Korsch i skogen, vet jag!
– Kom han nu först gående derifrån?
– Korsch i alla da’r, intet kan ett lik gå!
Han ä’ ju döer, vet jag.
– Död! – ropade alla – utom Gunnar.
– Är han död! – sade slutligen Gunnar med ändå djupare och håligare röst.
– Ja varsch! som en sten – svarade Abraham.
– Hur har han dödt? – frågade mor Ingrid, den enda som rätt hade sin fattning, ty Elin var ännu så ung, att hon lätt förlorade den, då hon hörde någon vara död, som hon så nyss sett lifs lefvande, och Lena och Gunnar hade hvar sina orsaker att förstummas.
– Olle har slaget ihjel’en i skogen – svarade Abraham.
– Olle! – genmälte Gunnar häftigt.
– Hvaraf vet man det?
– Jo, se Olle kom ren i förmiddags rännande som en ursinnig te’ Ringbergs, och frågte efter Rönn, och sa’ att nu va’ de’ ingen fara för dem, för nu hade han fått hva’ han behöfde, och låg ihjelslagen i skogen.
– Hvilken han? – frågade mor Ingrid.
– Korsch patron, vet jag!
– Hvad hade Olle att göra med Rönn – frågade vidare mor Ingrid, tilläggande med någon ovilja:
– Du talar, så ingen kan begripa dig.
– Korsch i allan da’r!
De’ ä di som har stulet fram på herregåln i andra vecka; nu vet alla det, och Olle drack ut ett helt halfstop med brännevin i glädjeruset, när han kom te’ Ringbergs, och sjöng och svängde med patrons röda sedelbok, som va’ många riksdaler i, och sa’:
«Nu ligger han döer i skogen Gudskelof! och kan intet mera hota en med stryk!» – För se
Olle hade fått huda full med stryk af patron på måron, för att han skulle bekänna sanninga, och va’ derför arg på patron, och derför slog han ihjel’en, fast han sa’ att patron låg re’n döer när han kom.
Men se de’ ä då ingen så dum och tror på, för han va’ blodig båd’ på händer och kläder när han kom till Ringbergs, och svängde med hans sedelbok, och va’ så glad för den.
Men Ringbergsa, ho’ förstod nog hufvert de’ va’, och att Olle talte om’et i fylla, och ho’ va’ rädd att de skulle komma med i’et, och derför smög ho’ ut, och rände i rappet sta’ till länsman och angaf Olle, och när länsman kom, så låg
Olle och sof som e’ so, och då blötte di’en och doppa’n i brunn för han skulle vakna, och de skulle få veta något om hvar patron låg, men Olle vakna intet, utan nu har de letat hele Guds da’n i skogen, för ingen kunde tro att han låg durk på sjelfve gångstigen, bort vid gråbergen, men der låg han, och der fann di’en nu i sene qvällen, för de va sta’ med lykter, och jag blef så dann när jag mött’en, och hade så när aldrig tords gå hem.
Gunnar hade icke afhört allt detta.
Han var utgången i mörka natten.
– Ja, du gick icke heller – svarade Elin, när Abraham slutat – utan du sprang så fort du kunde.
Du trodde väl att den döde patron va’ efter dig, stackars Abraham!
– Ja, jag va’ skröpligt rädder – genmälte han, men sväljde redan sin andra grötsked.
Lena gick och teg, samt såg bort åt lilla Gustafs vagga, de gossen sof barnens englasömn med liljedrömmar.
Elin gick litet hemskt stämd in till sig, och man skulle gå till hvila; men Gunnar kom ej, och stugudörren måste således stå öppen, ehuru Abraham proponerade att stänga den och lofvade att vakna när Gunnar kom.
– Du vakna! – sade Lena – ja förr vaknade skåpet der borta i vrån.
Du vet väl hur du ska’ ruskas.
Nej, släng dörrn, så ska jag passa på sjelf.
Lena visste nog att hon ej kunde sofva.
– Gunnar kom dock icke.
«Visshet! visshet måste jag hafva» – tänkte Gunnar, med en förfärlig dämonstanka till påkörare, och han ilade genom skog och natt, som hade han varit jagad, och stod inom några korta ögonblick vid drängstugudörren på Grantorp.
Der hade ingen lagt sig, och ingen blef förvånad öfver detta Gunnars uppträdande vid ett dylikt tillfälle, då allas nyfikenhet och berättelselust, hemskhet och förfäran, voro spända till det högsta.
Han träffade snart Bengt, och denne märkte icke ens huru blek den frågande var, utan gaf Gunnar helt redigt alla de upplysningar, som Abraham så förfärlig rört omkring.
– Men hvaraf vet man med säkerhet, att det var Olle som ... som ... som var hans rätte baneman? – frågade Gunnar.
Herre Gud! det ä’ intet svårt att veta – svarade Bengt.
– Stryk hade han fått på morgonen, för att fås till bekännelse om stölden, och instängd hade han varit, fast han brutit sig ut, och blixtfull var han, och Gud vet bäst hur det burit till när de råkades i skogen, ty Olle ä’ så elaker, och en så’n inpiskad skälm, som du väl vet, att hans elakhet ersätter hans feghet, och aldrig tror jag han slagit ihjel patron i brådskilnad, utan jag tror han kommit sakta efter’en och öfverfallit honom bakifrån, så att patron aldrig märkte’n, ty nog hade patron skett rätt med en sådan skråe som
Olle, och patron lär ha’ ett sår i hufvudet som af något jern, och Olle lär ock haft en stor fönsterkrok, eller hvad det var, i fickan, utom patrons vanliga röda taskbok, som Olle äfven hade, när han kom till Ringbergs.
– Hvem har angifvit honom? – frågade Gunnar.
– Det har Ringbergskan gjort.
Så snart