Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sjelf kännande inom ett bröst, som tiden ej ännu hunnit härda, den rörliga fången, som, än i smärta, än i glädje, slår så oroliga och häftiga slag, gör det mig godt att bland de hvilande hjertan, tänka mitt, en dag.
Lärkorna sjöngo, i den klara luften, öfver träden vid Tvillingarnes graf.
Vid grafven satt modren som förr, på stenen tyst och orörlig.
Öfver kyrkogården for en susande vind, jag såg en rysning gå öfver hennes kropp.
Jag närmade mig henne, hon lutade hufvudet mot en af lindarne vid grafven, och log stilla.
Jag såg med glädje, att äfven hennes pröfvotid var slut ... att hon ej väntade mera!
Vårblommor sköna, nu då Majsolen kallar er upp ur den föryngrade jorden, betäcken och kläden i härlighet den graf, som ej mer af bittra moderstårar vattnas!
Majblommor sköna, milda vårgrönska, växen öfver kullen
”Som ärret växer öfver slutna sår!”
TEGNÉR.
FÖRHOPPNINGAR.
Jag hade en egen method, för att, utan mycken olägenhet, vandra lifvets steniga väg, ehuru jag der, snart sagdt, i både fysisk och moralisk bemärkelse vandrade barfotad, – jag hoppades! hoppades från dag till dag, om morgonen på aftonen, om aftonen på morgonen, om hösten på våren, om våren på hösten, från detta år till nästa år, och så hade jag under förhoppningar hoppat öfver nära trettio år af min lefnads vandring, utan att djupt känna af allt hvad jag saknade, annat än bristen på hela stöflar, hvaröfver jag ute i fria luften lätt tröstade mig, men hvilket i en salon alltid gaf mig en orolig håg att vända hälarne, såsom det minst slitna framåt; och den vida mer plågande bristen på allt, utom vänliga ord att hugna i eländets kojor.
Jag tröstade mig som tusende andra med en förhoppningsfull blick på Fortunas rullande hjul, och med den filosofiska anmärkningen: „kommer tid, kommer råd.“
Fattig hjelp-prest, hos en landt-prest, med knapp lön och mager kost; moraliskt möglande, mellan matmor som trätte, och pastor som söp, ungherrn som sprätte, och mamseller som, med axlarna höga och fötterna in, gingo ut på besök från morgon till qväll, kände jag en egen besynnerlig ömhets- och glädjerörelse, då en min bekant skrifteligen underrättade mig, att min mig personligt obekanta onkel, Handlanden P*** i Stockholm låg på sitt yttersta, och hade i ett raptus af slägtkärlek frågat efter: sin odåga te brorson.
På en mer än vanligt stridig och hårdnackad bondkärra skakar tacknämliga brorson, med ett litet platt och smalt knyte och en million rika förhoppningar, genast och nedför alla backar, hals öfver hufvud till hufvudstaden.
I värdshuset der jag steg af, bestälde jag mig litet, – bara helt litet frukost, ... något obetydligt ... en smörgås ... ett par ägg ....
Värden och en tjock herre gingo af och an i salen och språkade.
„Nå det måtte jag säga, (sade den tjocka herrn) den der grosshandlar P***, som dog i förrgår, han var mig en rigtig baddare!“ – „Jo jo, (tänkte jag), ah ha, ah ha, en baddare som hade dugtigt med penningar!
Hör min vän, (till uppassaren), kunde han ej skaffa mig ett stycke oxstek, eller någon annan litet fastare mat?
Hör! – en skål boullion skulle icke heller vara ur vägen, ... se till derom och var snar!“ ...
„Ja, (sade nu min värd), det var plumt!
Trettiotusen Riksdaler, och det bankomynt! ...
Det hade väl ingen i hela staden drömt om ... trettiotusen!“ –
“Trettiotusen!“ upprepade jag i min jubilerande själ, “trettiotusen! hör pojke! uppassare! – skynda fort, gif hit trettiotu ... nej gif hit banko–m ... nej, gif hit en butelj vin, säger jag!“ och från mitt hufvud till mitt hjerta, sjöngo under alla pulsars pukslag, i vexlande echon, trettiotusen! trettiotusen!
„Ja, (fortfor den tjocka herrn) och kan ni väl tro, att i den massan äro för niohundrade riksdaler kotletter, och för femtusen champagne.
Nu stå hans Creditorer vackert der och gapa; i huset finnes knappt för två styfvers värde, och utanför står den enda hederliga tillgången – en kalesche!“ ...
„Aha, det var något helt annat! hör hit, gosse! uppassare! he, kom hit! tag bort det här köttet och boulliongen och vinet; och hör tag vara på, min gunstig herre, att jag ingen smula smakat af alltsammans ... hur skulle jag också, jag har ju intet annat gjort, än ätit, sedan jag fick ögonen upp i mårse! (en förskräcklig osanning,) och kom nu ihåg att jag således ej bör betala för det här onödiga kalaset.
– „Men herrn har ju beställt det,“ svarade bistert uppassaren.
– „Min vän,“ svarade jag och tog mig bakom örat, ett ställe, hvarifrån personer, stadda i bryderi, merendels hämta nödtorftiga concepter, „min vän det var ett misstag, som jag ej bör få pligta för, då det ej var mitt fel, att en rik arfvinge, för hvilken jag beställt frukosten, i en hast blef fattig, och fattigare än mången fattig, emedan han mistat mer än hälften af sina creditiver på framtiden.
Om således han, som ni väl kan begripa, i så fatta omständigheter, ej kan betala en dyr frukost, så hindrar det icke, att jag ju kan betala äggen som jag förtärt, och gifver er en god drickspenning för ert besvär, emedan affairer tvinga, att genast flytta härifrån.“
Medelst min förträffliga logik och goda drickspenningar, slapp jag med blödande hjerta, och vattnande mun, ifrån min dyra frukost, och vandrade, med mitt lilla knyte under armen, omkring i staden, sökande efter rum, som ej kostade mycket penningar, och funderade hvar jag skulle få penningar till att betala mitt rum.
Jag hade fått en smula hufvudverk, af den häftiga choquen, som der hade uppstått, mellan hoppet och verkligheten.
Men då jag under min promenad fick se ur ett präktigt equipage stiga en herre, med band, stjernor och craschan, som hade gulblek hy, djupt rynkad panna, och öfver ögonbrynen ett charakteriserande drag af elakt lynne, då jag fick se en ung grefve, som jag vid Upsala Akademi något kännt, gående som om han velat falla på näsan, af ålder och lefnads-mätthet; – då reste jag upp hufvudet, drog djupt in luften, som händelsevis (olyckligtvis) just på detta ställe hade metwurstsparfym, – och prisade fattigdom och ett rent hjerta!
På en aflägsen gata erhöll jag slutligen ett litet rum, bättre passande för mina mörknade utsigter, än de ljusa förhoppningar jag ägde för ännu två timmar sedan.
Jag hade erhållit tillstånd att tillbringa vintern i Stockholm, som jag hade trott på ett helt annat sätt än jag nu hade utsigt till.
Fälla modet var det sämsta.
Lägga armarna i kors och se uppåt himmelen, ej mycket bättre.
”Solen lyser fram då minst man väntar det”, tänkte jag under det tunga höstmoln sänkte sig ned öfver staden.
Jag beslöt att använda allt bemödande på att förskaffa mig en hederlig utkomst med någon ljufvare utsigt för framtiden, än den som under Prosten G .... s bedröfliga beskydd öppnade sig för mig, och derunder genom renskrifning, bekymmersam utväg i en bekymmersam belägenhet, vinna mitt uppehälle för dagen.
Så lefde jag mina dagar fram under fruktlösa bemödanden att finna öron utan bomullstappar, bröstangripande renskrifning af toma hufvudens toma meningar, magrande middagar och stigande förhoppningar, till den afton, vid hvilkens dato i min Almanacha jag sedermera strök ett kors.
Min värd hade nyss lemnat mig med den vänliga uppmaning, att betala hyran för första qvartalet på fixa morgondagen, så framt jag ej prefererade (artigheten är fransysk), att med pick och pack ånyo anställa en upptäcktsresa kring stadens gator.
En obeskrifligt kulen November afton hade hunnit till sin åttonde timma, då återkommen från ett sjukbesök, der jag kan hända – möjligtvis, något obetänksamt tömt min pung, jag välkomnades af denna ömma helsning.
Jag putsade min sömniga och smala dank med fingrarna, och såg mig omkring i den lilla svarta kammaren, för hvars åtnjutande jag snart skulle se mig nödsakad att göra guld.
Diogenes bodde sämre! suckade jag med undergifvet sinne, i det jag drog ett haltande bord från fönstret, der blåst och regn ej höllo till godo att stadna utanföre.
Mina blickar föllo i detsamma på en prägtig eldbrasa blossande i ett kök, tantaliskt beläget midt öfver mitt blygsamma kyffe, der spisen just var det mörkaste af alltihop.
„Kokerskor och kockar äro väl lottade bland de tjenande dödlige“! tänkte jag, under det jag med hemlig begärelse att leka låna eld betraktade den frodiga dame, som bland grytor och kastruller stod i eldskenets gloria, som en herrskarinna, med eldtångsspiran majestätligt hvälfvande i det glödande riket.
En våning högre upp hade jag genom ett fönster, af ingen afundsam gardin förmörkadt, utsigt in i ett väl upplyst rum, der en talrik famille var församlad kring ett thebord, fullt med korgar och skålar.
Jag var stel af köld och fugt i hela kroppen; huru tomt det var i den delen, som kan kallas magasinet, talar jag intet om; – – men, „Ack herre Gud, (tänkte jag) om ändå den vackra fröken, som der midt öfver räcker en kopp thé, nektar och en korg så magnifika skorpor, åt den tjocka herrn som af mätthet knappast orkar resa sig från soffan, ville och kunde sträcka sin sköna hand litet längre bort, .. med tusen kyssar skulle den ... fåfängt – ack! den mätta herrn tar koppen – han doppar och doppar sina skorpor så evigt långsamt, .... just att gråta åt.
Nu klappar den söta flickan honom! ...
Jag kan undra om det är söta Pappa sjelf eller Onkel .. eller kanske ....
Ack den afundsvärda dödlige!
... men nej, det är ju omöjligt ... han är åtminstone fyratio år äldre än hon.
Se det måtte vara hans hustru, .. en äldre fru, som sitter bredvid honom på soffan och åt hvilken fröken bjuder kringlor; ... gumman ser alltför hygglig ut ...
Men hvem går hon nu till, som jag icke kan se; ... ett öra och ett stycke af en axel är allt hvad som kommer fram förbi fönster-pelaren.
Att den gunstiga personen vänder mig ryggen, kan jag väl ej förtänka den; men att den låter fröken stå framför sig och niga och bjuda en qvart timmes tid, är jag ganska stött öfver; .. ett fruntimmer måtte det vara, en karl skulle ej kunna vara så ohöflig mot denna engla-varelse; det måtte då vara .. man ... eller, ... nu tar den emot koppen, – och nu o ve! griper en stor karlhand i skorpkorgen; ... en grobian! .. och så han tar för sig, den oborst .... jag kan undra om det är hennes bror! .. han var kanske hungrig, fattig karl.
Nu kommer turen till de två små, söta ungar, ... lika systern.
Jag kan undra, om gunstig herrn med ena örat lemnat något qvar.
Den aldrakäraste flickan, så hon smeker och kysser dem, och ger dem alla kringlor och kakor som kommit undan munsjör snålbergs långa fingrar!
Nu har hon sjelf, den söta engeln, af hela trakteringen intet mer än jag, .. utom lukten likväl.”
„Hvilken rörelse uppstår på en gång i rummet! .. gamla herrn kommer upp ifrån soffan; personen med ena örat rakar fram, och skuffar (han är född drummeldarius) till fröken, så att hon knuffar emot thebordet, som stöter tillbaka ner i soffan den stackars frun som just ville springa fram; barnen hoppa och klappa i händerna, .. dörren flyger upp! ..
en ung officer stiger in .. fröken kastar sig i hans armar.
Ah ha! se så!”
Jag slår igen mina fönsterluckor, så att det brakar, och sätter mig alldeles våt af regnet och darrande i knäna på en stol.
Hvad hade jag väl i fönstret att göra?
Se det har man för det man är nyfiken.
För åtta dagar sedan flyttade denna famille från landet in i det vackra huset midt emot mig, och det hade ännu aldrig fallit mig in att fråga hvilken och hvarifrån den var.
Hvad behof hade jag väl att i afton på olofligt sätt, göra mig underrättad om dess husliga förhållanden?
Hvad kunde det interessera mig?
Jag var vid elakt lynne; kanhända kände jag äfven litet ondt i hjertat, ... men lika mycket, – trogen min föresats, att aldrig lemna mig till ängsliga tankar då de ej båta till något, tog jag med stela fingrar i pennan och för att skingra den ledsnad jag kände, ville jag försöka en skildring af den husliga sällheten – en sällhet som jag aldrig kännt.
För öfrigt filosoferade jag blåsande i mina frusna händer, „är jag då den förste som, i inbillningens rosengårdar, sökt en värma som tingens hårda verld nekar honom?
Sex riksdaler för en famn granved, nej prosit, ej förr än December!
Jag skrifver!“
Lycklig, trefallt lycklig den innerligt förenade famille, inom hvars slutna krets intet hjerta blöder eller glädes ensamt, ingen blick intet leende lemnas obesvaradt, och vännerne ej med ord, men i gerning dageligen säga hvarandra „din sorg, din glädje, din sällhet är min!“
Skönt är det fredliga, det tysta hem, som skyddande kringsluter lifvets trötte pilgrim; som kring sin vänligt flammande härd till hvila församlar gubben vid stafven, den kraftfulle mannen, hans älskande maka, och lyckliga barn, som i den härmade jordiska himlen hoppa med jollrande jubel omkring, och sluta en i oskuld framlekt dag, med att, tacksägelse-bönen ännu på leende läppar, somna vid föräldrarnes bröst, under det modrens ljufva röst, i hviskande vaggtoner berättar för dem, hur kring deras läger
Små englar gå vakt,
De slå en ring,
De vaka omkring
Bädden, der oskulden sofver.
Här måste jag upphöra, ty jag kände något likt en regndroppa komma fram ur mitt öga, hvilket gjorde att jag ej kunde skönja redigt.
Huru mången, tänkte jag, i det mina tankar emot min vilja togo en melancholisk vändning, – huru mången måste ej med smärta umbära denna jordelifvets högsta lycka, huslig sällhet!
Jag betraktade mig en stund i den enda hela spegel jag ägde i mitt rum ... sanningens, och skref åter med dyster känsla.
Olycklig kan visst den öfvergifne kallas, som i lifvets ängsliga i och kulna stunder (hvilka så ofta komma) ej blir tryckt till ett troget hjerta, på hvars suck ingen svarar, hvars tysta bekymmer ingen lindrar med ett „jag förstår dig jag ömkar dig!“
Han är modfälld, ingen muntrar honom; han gråter, ingen ser det, ingen vill se det; han går – ingen följer honom; han kommer, ingen går emot honom; han hvilar, ingen vakar öfver honom.
– Han är ensam! – o hvad han är olycklig!
Hvarföre dör han ej?
Ack hvem skulle gråta honom?
En graf, som inga varma saknads-tårar vattna, är så kall!
Han är ensam uti vinternatten; för honom har jorden inga blommor och dunkla brinna himlens ljus.
Hvarför vandrar han, den ensamme, hvarför väntar han, hvarför flyr han ej, skuggan, till skuggornas land?
Ack han hoppas än, han är en stackars tiggare på glädje, som ännu vid den elfte timman väntar att en barmhertig hand skall gifva honom en almosa.
En enda liten jordeblomma vill han plocka, bära den vid sitt hjerta, för att sedan ej så ensam, så alldeles ensam gå ned i det tysta.
Det var min egen belägenhet jag beskref, – mig sjelf jag beklagade.
Tidigt beröfvad mina föräldrar, utan syskon vänner eller slägt, stod jag ännu i verlden, så ensam och så öfvergifven, att jag utan en innerlig förtröstan till himmelen och ett naturligt lyckligt lynne ofta nog bordt önska lemna denna snöda verld; men nu hade jag ända hitintills nästan beständigt hoppats på framtiden, och derunder af instinktlik känsla att så var det bästa, snarare än af filosofi, nedtryckt alla för mycket lifliga önskningar för det närvarandes trefnad, då de så helt och hållet voro i strid med möjligheterne.
Men sedan någon tid var det ty värr annorlunda med mig; jag kände och isynnerhet denna afton, kände jag mer än någonsin ett outsägligt begär att hålla af någon, .... att ha hos mig en vän, ... en vän som, ... som vore ... kort sagdt en vän som vore (för mig jordens högsta lycksalighet) min maka, min älskade, min tillbedda maka!
O hon skulle trösta mig, hon skulle fröjda mig! hennes ömhet skulle i den fattigaste koja göra mig till en konung!
Att mitt hjertas ömma låga ej skulle hindra den trogna varelsen att vid min sida frysa ihjäl, blef mig snart under ofrivilliga rysningar klart och känbart.
Mera betryckt än någonsin, steg jag upp och gick några slag (det vill säga två steg fram och så högerom återmarch) på min kammare.
Känslan af min belägenhet följde mig som skuggan på muren, och för första gången i min lifstid kände jag mig modfälld, och kastade en mörk blick framåt min dystra framtid.
Jag hade inga gynnare, kunde derföre på lång tid ej vänta någon befordran, således intet eget bröd ... ergo ingen vän – hustru menar jag.
„Men hvad i herrans namn, sade jag än en gång allvarsamt till mig sjelf, hjelper det att grubbla?“
Jag sökte än en gång med all makt slå bort mina ängsliga tankar.
– „Om ändå någon christen själ ville komma till mig i afton!
Hvem som helst det vara må; – vän eller fiende, .... allt är bättre än denna enslighet.
Ja till och med om det vore en innevånare af andeverlden som öppnade min dörr – han vore välkommen!
Tre slag på dörren!
Jag vill väl icke tro“ ..... åter tre! jag gick och öppnade; der var ingen.
Blåsten allena for tjutande upp och ned i trapporne.
Skyndsamt stängde jag igen dörren, stack händerna i fickorna och gick en stund trallande öfverljudt.
Några ögonblick derefter tyckte jag mig höra en suck!
... jag teg och lyssnade, ... åter suckades ganska tydligt, ... och ännu en gång så djupt och så jemmerligt, att jag med hemlig ångest ropade: „hvem är der?“
Intet svar ....
Jag stod en stund begrundande hvad detta väl månde ha att betyda, då ett förfärligt kattrakande i trapporne, som jag tyckte ifrån vinden ända ned i källrarna, och som slutades med en förskräcklig dunk mot min dörr, gjorde slut på min obeslutsamhet.
Jag tog ljuset, en käpp och gick ut.
I ögonblicket som jag öppnade dörren blåste ljuset ut.
Jag såg något gigantiskt hvitt skymta emot mig, och kände mig hastigt omfattad af ett par starka armar.
Jag ropade på hjelp och stred så tappert för att komma lös, att både jag och min motståndare slogo omkull på golfvet, dock så att jag kom öfver honom.
Som en pil steg jag upp och ville springa ut för att skaffa ljus, då jag stapplade öfver något gud vet hvad, .. (jag tror nästan att någon tog fatt mig i benen); lika mycket, jag föll för andra gången, slog hufvudet mot bordshörnet och förlorade sansningen, under det jag i mina öron hörde ett förargeligt buller som mycket liknade gapskratt.
Då jag åter slog upp ögonen möttes de af ett bländande ljussken.
Jag slöt dem åter, och lyssnade till ett oredigt sorl omkring mig, – öppnade dem ånyo helt litet, och sökte urskilja föremålen som omgåfvo mig, hvilka förekommo mig så gåtlika och underbara, att jag nästan fruktade att mina sinnen voro förvirrade.
Jag låg på en soffa, och ... nej jag bedrog mig verkeligen icke, – den söta flickan, hvars bild oupphörligt sväfvat för min tanke hela aftonen, stod verkeligen bredvid mig och baddade, med ett himmelskt uttryck af deltagande; mitt hufvud med ätticka.
En ung man, hvars ansigte föreföll mig bekant, höll min hand mellan sina.
Jag urskiljde äfven den tjocka herrn, en mager dito, frun, barnen, och i aflägsen skymning såg jag skymta thebordets paradis; i korthet, jag befann mig genom något obegripligt ödets hokus pokus midt ibland den famille, som jag för en timma sedan med så lifligt interesse betraktat.
Då jag fullkomligt återkom till sansning, famnade mig den unga mannen flera gånger med militärisk häftighet.
„Känner du då ej igen mig?“ utropade han, trött att se mig så statue till själ och kropp.
„Har du då så alldeles glömt August D ***, hvars lif du så nyligen frälst med fara af ditt eget?
Medusas hufvud
Det var ett sällskap herrar och damer som sutto tillsammans efter en glad middag, och samtalet gick muntert och lätt.
I denna lilla krets rådde den underliga stämning, som kommer, när man vet, att icke ett enda missljud kan afbryta den tysta glädje, hvilken präglar samkvämet mellan människor, som veta, att ingen behöfver väga sina ord af fruktan för att framkalla förstämning eller antipati.
Vi voro allesammans människor, hvilka lefde mera eller mindre i skymundan för den yttre världen, och som träffades med den gemensamma behagliga känslan, att allt detta, som spelar en rol bland människorna, var åtminstone för en stund af underordnadt värde, och det fanns ingen möjlighet att i det samtal som fördes, plötsligt skulle sticka upp en eller annan underförstådd mening, hvarigenom den talande ville söka bereda mark för en fördel, som han eller hon önskade att förvärfva.
Hela den tyngd af ansträngning hvilken hvilar öfver societetslifvet, var således borta.
Vi behöfde ej göra ansträngande kombinationer för att ur de ord, som föllo, leta oss till meningen, och vi behöfde icke befara, att ett yttrande skulle gifva anledning till en dagen därpå upptagen diskurs, i hvilken någon af de närvarande visade sig vilja exploitera innebörden af ett uttalande.
Läsaren finner af det sagda, att det sällskap, hvilket härmed för ett ögonblick framföres på scenen, ej hörde till det mest hvardagliga, och jag förvånar mig inte, om en eller annan skeptisk kännare af Stockholmslifvet, skulle vilja göra troligt, att min skildring är öfverdrifven, och att ett sådant sällskap icke kan uppletas.
Jag nöjer mig därför med att upplysa, att ingen af de närvarande spelade någon rol, vare sig inom politikens, finansens eller publicitetens värld.
Det var ett litet rum, i hvilket vi voro samlade, så litet, att man nästan behöfde flytta på möblerna, ifall någon af de sittande händelsevis ville ömsa plats.
Rummet var alldeles fyldt med möbler och konstföremål, ett draperi gled ned förbi pianot och tjänade som underlag för ett sällsamt porträtt af en sjuk, ung kvinna, hvars hvita händer belystes af skenet från en hög fotlampa, så att den ljusgröna skärmen skuggade öfver ansiktet och lämnade hela porträttet i halfmörker.
Jag erinrar mig, att jag satt och betraktade dessa fina, sjukliga händer, som voro starkt belysta, betraktade dem tvärs öfver de lifliga ansikten, hvilka böjde sig emot hvarandra i leende samtal: två kvinnor och några män.
Samtalet hade just hunnit till den punkt, då skämtet är på väg att mattas, och det liksom ligger i luften ett behof att komma in på något annat.
Och det var utan förberedelse eller öfvergång, som en af damerna, den blonda, bröt den korta tystnaden med de orden:
»Har det händt något, sedan vi träffades sist?»
Hon hade en mjuk, stark stämma och ett par underbara djupa ögon, hvilkas uttryck förlänade den i sig själf alldagliga frågan ett egendomligt, jag vill nästan säga, djupsinne.
Det var något, som grep, i tonfallet, och när frågan var gjord, kändes det nästan, som om vi alla tänkt på detsamma, redan innan orden varit uttalade.
Och det blef tyst en stund.
Ända till dess att en annan stämma svarade:
»Händt!
Den, som svarat, var en medelålders man, en skriftställare, som var i den lyckliga belägenheten att ej behöfva lefva på sin penna.
Hans stämma hade en viss skärpa, hvilken nästan syntes härma den markerade profil, som var hans särmärke, och hvilken nu syntes som förstorad, omgifven af halfdunklet och lätta strimmor af cigarrettrök.
»Menar ni, att vi skulle skrifva?» fortfor han.
Fru S. lutade sig tillbaka i sin stol med en af dessa vackra rörelser, egendomliga för kvinnor, som i hela sitt väsen äga det rytmiska behag, hvilket verkar som välljud eller sinnesro, och hon svarade helt enkelt:
»Ja, det menar jag.»
Måhända var detta det enda ämne, hvilket i detta sällskap och i detta ögonblick skulle hafva kunnat framkalla en förstämning.
Men det händer någon gång, att liksom i musiken de starka dissonanserna understundom medföra endast en rikare och fylligare ström af toner, så kan också i ett samtal det sorgligaste ämne väcka ett genljud så starkt, att den gemensamma tankeström, hvilken på sina stigande och fallande vågor förenar de samtalande, därigenom endast kommer att forsa så mycket starkare.
Detta märktes också nu.
Ty med makten hos en tondiktning, hvilken från ett fulltonigt scherzo kan gå öfver lika väl i en dityramb som i en sorgmarsch, fick samtalet en fyllighet och ett lif, som blef större med den hopplösa bitterhet, hvilken ingen dolde och ingen förnekade.
Det blef det allmänna stora temat om hvart all den entusiasm tagit vägen, hvilken för icke många år sedan skrämt och lockat alla dem, hvilka hyste den stora drömmen, att Norden ännu en gång skulle blifva en makt, icke bland stater i tomt prål, utan bland människor i anda och sanning.
Man tog fram de namn, som en gång väckt förhoppningar, och man lade dem bort, det ena efter det andra, icke med afvoghet, missaktning eller köld, utan med något af det slags känsla, som när soldater skyldra gevär, vid kamraters likbår.
»Det är som att vandra bland tallar på kusten,» sade fru S.
»Blåsten har krökt dem alla, tvingat dem ned och förkrympt deras växt.»
Skriftställaren sköt tillbaka sin stol och hans högra hand grep efter en bok, hvilken han fasthöll, som om han ämnat använda den som ett vapen.