Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du stod här vid skrifbordet och skref, ja, det vill säga, jag skref och du höll handen på pennan.
Ser du — här stär också med » handen på pennan » .Du hade fått i boden fem säckar rågmjöl och resten af beloppet fick du kontant af mig här på kontoret.
Jag mins det så väl, som om det varit i går.
Nåh, har det ännu inte klarnat i skallen på dig?
Konsuln hakade fast sina gnistrande ögon i Sven Jonssons bleka anlete.
— Åh nej — åh nej, sade Sven Jonsson med skälf-vande stämma — jag har inte skrifvit det der namnet.
Jag låg sjuk den månaden, det kan jag skaffa tjogtals vittnen på.
— Inbillar du dig, att jag tror dina vittnen, skrek konsuln.
För ett halfstop bränvin kan man köpa alla tjärböndemas själar.
Eller tror du kanhända, att jag sjelf skrifvit dit namnet, hvad?
— Ne — ej — det tror jag då inte — men —
— Men — men, det är så, att jag — misstänker —
— Men?
— Ola — bror min, stönade Sven Jonsson.
— Bror din, skrek konsuln, bror din.
Har du en bror?
Det har jag aldrig vetat om.
- Ja — och ser konsuln, han och jag, vi ä ’ tvillingar.
Han har inte varit hemma på två år — har arbetat vid jemvägen i Norrland — men i julas kom han tebaks rent utfattig med en sjuk käring och tre ungar.
— Liknar han dig mycket?
— Ja, han ä ’ så lik mej, att mor knapt kunde skilja oss åt, förm han fick ett ärr öfver ögat.
— Ett ärr, hm, nu mins jag det der ärret, nu mins jag det!
Tumsbredt och långt som en lillfinger.
» Det var ett stygt märke, Sven Jonsson », sa ’ jag, » det ärret har jag inte observerat förut ».
Och då log han och sa ’:
» Det hugget höll på att ta ’ lifhanken. » En snygg pojke, din kära tvillingbror!
Vill förmodligen göra bekantskap med rättvisan.
— Ah, konsuln tänker väl inte —
— Tänker väl inte, hvad?
Jo, så min själ tänker jag låta sätta in honom — såvida inte du betalar.
— Ska ’ jag betala?
— Men det ä ’ jag inte skyldig.
— Inte juridiskt, men moraliskt, sade konsuln och spetsade en blyertspenna.
Och det är till din egen favör, om du gör upp den här saken.
Sitter bror din på straffarbete, så får du försöija ungame hans och käringen.
Löser du deremot reversen, så kan han ju efter hand afbetala sin skuld.
Och så blir förfalskningshistorien oss emellan.
Sven Jonsson kliade sig i hufvudet.
— Jag får väl göra upp reversen då, sade han efter en kort paus.
Nu kan jag inte, utan får konsuln ge mej anstånd dermed till nästa sommar.
Konsuln kan ju rifva sönder den här och skrifva en ny, som jag kan sätta mitt namn på.
— Tack, Sven- Jonsson, men jag har svurit på att aldrig vidare befatta mig med reverser.
Ideligt bråk och besvär!
Låt mig dra ’ af för reversen nu.
— Det får han inte, konsuln lille, det får han inte!
Torpame ska ’ ha hundra riksdaler, som di har att
fordra för hjelp, och så ä ’ jag skyldig hundra riksdaler förutom tressa *) till gubben Kraak — han väntar minsann inte längre, den blodigeln — och så — och så —
— — ska ’ jag ha ’ bröllop på söndag.
Tösen, hon.
har inte mer än hon går och står i, så jag får bekosta allt samman sjelf.
*) Ränta. — Är det der brölloppet nödvändigt, hvad?
sporde konsuln och såg på Sven Jonsson med ett underligt smil.
sade Sven Jonsson och vände hufvudet åt sidan.
Det kan inte skjutas upp längre.
— Ah, du är dum om du far åstad och gifter dig, Sven Jonsson, sade konsuln och lät blicken glida öfver ett på skrifbordet stående porträtt, som återgaf en ung brudklädd qvinna — hans hustru.
Äktenskapet är min själ inte det paradis, som vi gå och inbilla oss.
Konsuln drog en djup suck och lyfte de stora ögonen melankoliskt mot taket.
— Nåh, sade han efter en lång paus, hvad ska vi göra?
— Vill inte konsuln vänta?
utbrast konsuln och slog blyertspennan mot skrifbordet vid hvart enda, nej han framstötte.
— Ja, då får Ola klarera reversen bäst han gitter, sade Sven Jonsson, för jag vill ha mina pengar.
— Nåh ja, som du vill.
Men har du tänkt på de förbannelser, som du kommer att samla öfver ditt hufvud?
— Jag tvår mina händer, sade Sven Jonsson.
Den illa far, han illa har.
Ola får skylla sig sjelf.
Det var då också ett galet påhitt af honom att skrifva falskt namn.
— Nöden har ingen lag, sade konsuln.
Nåh, skall jag räkna upp pengame?
— Ja, mumlade Sven Jonsson mellan tänderna.
Konsuln öppnade en låda i skrifbordet och tog fram
en packe sedlar, af hvilka han räknade upp 650 kronor.
Resten lade han ner igen — och låste.
— Var god och se efter att der är rätt!
sade han och sköt sedlame bort till Sven Jonsson.
Sven Jonsson räknade dem två gånger och stoppade dem sedan på sig. — Ah, det var sant, utbrast konsuln småleende, vi glömde dra ’ af för handpengame.
— Ja, det har konsuln rätt i — det glömde vi, sade Sven Jonsson och återlemnade den 5 o-öring, han fatt på morgonen af konsuln.
— Tack, mumlade konsuln och lät den halka ner i västfickan.
Sven Jonsson tog upp sin hatt, som fallit ner på golfvet, och gjorde en klumpig bugning.
— Tack för pengame — och ajöss!
— Tack sjelf, Sven Jonsson, sade konsuln, räckande honom sin vackra, hvita hand.
Och när Sven Jonssons svarta fingrar grepo om det skinande dörrvredet, tilläde han sm åskrattande:
— Helsa bror din och säg, att han skall inte vara bekymrad för tak öfver hufvud till vintem, för det skall ag skaffa honom!
Derpå svarade Sven Jonsson ingenting, utan öppnade dörren och gick.
Konsuln såg på sin klocka.
En qvart öfver nio — och ännu inte frukostbud!
Det var då en fans oordning.
Han tände den slocknade cigarretten, drog nå^ra häftiga pustar och slängde sig sedan på divanen.
Ah, ett sådant hårdt hjerta han hade, den der Sven Jonsson. ’
Ej ett spår af broderskärlek — men bönder ä * bönder, hvad man gör af dem.
Då han legat en god stund, knackade det starkt på
Aldrig fick man då vara i fred!
Dörren sprang upp — och Sven Jonssons resliga gestalt uppenbarade sig på tröskeln.
— Har du inte fått rätt, hvad?
utbrast konsuln och satte sig upp.
— Jo — o!
— Nåh, hvad vill du då?
— Hm, den der reversen — lika godt betala först som sist.
Konsuln flög bort till skrifbordet.
— Det gör du klokt i, sade han och tog fram reversboken.
Räntan bryr jag mig inte om — mycket nog ändå för dig.
Sven Jonsson lemnade konsuln den 100 kronesedel, som han haft hopskrynklad i handen.
Konsuln strök öfver reversen både kors och tvärs.
— Här har du den, sade han och räckte Sven Jonsson papperslappen.
Du handlade som en sann kristen, min käre Sven Jonsson — lönade ondt med godt.
Och han reste sig upp och klappade Sven Jonsson på axeln.
Men tjärbonden, som stått och bitit sig i läppen, kunde ej beherska sig längre, utan brast i gråt — våldsam gråt.
— Den djefvuln — den djefvuln, mumlade han, har gjort mej rent olycklig.
— Seså, lugna dig, Sven Jonsson, sade konsuln vänligt.
Gull är ju inte annat än mull.
Bättre än rikedom .är ett ädelt hjerta, och det har du ta ’ mig fan, Sven Jonsson — och derför skall Gud förr eller senare — belöna dig!
Snyftningame blefvo allt svagare och svagare, och tårame föllo nu en för en.
Sven Jonsson lät tröjärmen stryka öfver ögonen.
När handen föll ner igen till sidan, kunde konsuln ej låta bli att smila.
Der hade varit tjära på ärmen, och den hade satt stora märken öfverallt i ansigtet.Sannerligen för Gud, han såg ut som om han blif-vit tatuerad.
Sven Jonsson tog farväl och gick.
Konsuln tittade ånyo på klockan.
Half tio!
Det vår då ett ohyggligt söleri, innan man kunde få en bit mat.
Det riktigt värkte i inelfvoma.
Han sjönk ner i stolen, lade ryggen tillbaka, skrefvade med benen och satte näsan i vädret.
Han kom att tänka på Sven Jonsson.
Hade han inte varit allt för hård mot den stackaren?
Men hvad skulle han väl gjort?
Om han tagit en ny revers, så hade han nog fått se i månen efter pen * game — ty Sven Jonsson hade helt säkert förskrifvit ' sitt bohag, innan reversen förföll.
Gården hans var naturligtvis intecknad upp öfver
* takåsen.
En affärsman får inte vara släpphändt, ty då bår det rent åt fanders.
Men hur han resonnerade, kunde han ej undgå att känna samvetsqval.
När magen är tom — skriker samvetet.
För att slippa ifrån de obe-hagliga tankar, som pinade honom, beslöt han att skrifva till Nielsen &amp; Stage, den der norska firman, som önskade ett parti tjära.
Sven Jonssons 50 tunnor kommo riktigt i grefvens tid, ty så mycket ungefär hade fattats honom till en fartygslast.
Nielsen &amp; Stages anbud var tusan så lockande, men 1 krona till pr tunna ville han ha.
De tycktes mycket angelägna.
Fick han, hvad han begärde — något, som ej var tvifvel underkastadt — skulle han göra en så lysande affär, som han aldrig gjort, sen han slog sig på att handla med tjära.9 \
Då han öppliade portföljen, hvari postpapper förvarades, föll hans blick på ett velinkort af följande lydelse:
Inbjudes att öfvervara
Vigsel-Äkten
emellan
ITALIENSKE V. CONSULN
JOHAN AUGUST KIHLBERG
och MTN DOTTER
EMMA CHARLOTTA
å Stadshuset i X. måndagen den 24 Juli 1882,
Ann-Sophie Lundgren.
Den 24 Juli!
Det var säledes hans bröllopsdag i dag.
Åh, det hade han verkligen inte kommit ihåg, och Emma hade nog heller inte erinrat sig det, ty hon hade ej nämt ett ord derom, när han steg upp.
Han kastade en blick bort till porträttet på skrif-bordet, och solskenet, som låg öfver den unga qvinnans anlete, meddelade sig åt hans satyransigte.
Det lyste till i de stora lystna ögonen, och de svällande, karmosinröda läppame krusades af ett saligt leende.
Först vid elfvatiden kom frukostbud.
Han stängde kontoret och gick upp i matsalen,
hvilken var belägen på andra våningen.
Midt på golfvet stod ett dukadt bord.
Ur Dagens Krönika.
47 * Han smög sig på tå bort till bordet, lyfte upp locket till glashönan, som innehöll ägg, och sedan han förvissat sig om, att ingen fans i rummet, gömde han på bottnen ett stort kuvert, hvarefter han lade locket på igen.
Och sedan mönstrade han de anrättningar, som om-gåfvo glashönan.
De måste ha funnit nåd för hans kritiska ögon, ty hela ansigtet sken af belåtenhet
Men hvarför i all verlden passade inte hans hustru på maten?
Den ena minuten efter den andra förflöt, utan att hon hördes af.
Han böljade blifva ond och skulle just föra handen till ringklockan, då dörren till gula kabinettet slogs upp, och konsulinnan trädde in.
Det var en liten dam på tjugo år med kraftig barm och präktiga höfter.
f Det stora runda hufvudet satt djerft tillbajcalutadt på den korta halsen, hvars nacksena tycktes afskuren.
Näsan var liten och trubbig med näsborrame så starkt utvidgade, att den tjocka öfverläppen drogs upp, lera-nande de ojemna, maskätna tänderna obetäckta.
ögonen voro blå, smala och beskuggade af långa, svarta ögonfransar.
Håret, kastailjebrunt, föll framtill i en tjock lugg ner öfver den höga pannan, döljande de utstående tin-ningame, och var i nacken uppfästadt med en vårdslös knut
Hon bar en morgonrock af ljusrödt siden, öfversål-ladt med crémefärjarade spetsar, men det dyrbara tyget var nerfläckadt, och spetsame hängde på flera ställen i trasor.
— God morgon, min engel, sade konsuln och grep om hennes lilla knubbiga, froströda hand.
Men hon drog den häftigt undan och besvarade ej hans helsning. — An nu ond?
sporde konsuln och rynkade ögonbrynen.
Hon svarade inte, utan vände hufvudet åt sidan.
Konsulinnan lade snart knif och gaffel ifrån sig.
Konsuln deremot, hvilken var storätare, lät sig maten väl smaka.
Han bredde tumstjocka lager af smör på brödet, expedierade ett tjog anjovis, ett halftjog sardiner, tre ägg ocb gjorde tomt på de flesta assietterna.
— Ar du redan mätt?
sporde han och skar sig en stor skifva schweizerost.
Blef mätt bara på att se dig äta, för du slukar då i dig som en riktig kannibal.
Men du skall inte förvåna dig öfver, att jag äter.
så mycket.
När man stiger upp klockan fem om morgonen, ser du, har man en sådan tusans aptit vid frukostbordet.
Den, som ligger till klockan elfva, kan naturligtvis ej ha smak för mat.
— Jag brukar inte annars ligga till klockan elfva, utbrast konsulinnan och lät gaffeln klinga mot ett glas
— så det skall du inte pika mig för — det är bara i dag, som jag kommit på efterkälken — trodde knapt, att jag skulle kunna lemna sängen.
— Hm — hvad fattas?
— Hufvudvärk — oh, en sådan gräslig hufvudvärk.
‘ — Konster!
mumlade konsuln och skar sig en ny
skifva ost.
— Konster!
skrek konsulinnan och lät gaffeln slå riktiga trumfhvirflar.
Det säger du alltid när jag är sjuk.
— Ja — och det med skäl — tror jag, sade konsuln och torkade sig om munnen med serveten.
tgång jag vågar motsätta mig dina nyckfulla infall, så får du vips hufvudvärk.
— Skulle jag få hufvudvärk hvar gång du är elak så skulle jag minsann ha kronisk hufvudvärk.
— Seså — ställ nu inte till gräl vid bordet, jemrade sig konsuln.
Det är inte nog med * go ’ mad, mö ’ en mad å mad i rättan tid * — jag vill också ha » madaro »!
Konsuln lutade sig tillbaka i stolen, knäpte ihop händerna och halfslöt ögonen.
Efter en lång paus spörde han:
— Yet du hvad det är för en märkedag i dag ”?
— Vår bröllopsdag!
— Jaså, vår bröllopsdag, sade frun likgiltigt, det .hade jag ingen aning om.
— Kan just tro det, ty annars hade du vål visat mig en smula vänlighet.
Men det är för resten inte så godt att vara vänlig, när man är sjuk.
Du år ju sjuk
— rysligt sjuk i dag, inte sant?
Han slog upp ögonen och såg på henne med en skalkaktig blick.
— Ja, jag är sjuk, så sjuk, mumlade konsulinnan, och stora tårar glänste i de långa ögonfransarne.
— Hufvudvärk, inte sant?
Hon besvarade ej hans spörsmål, utan gömde an-sigtet i serveten.
— Jag har reda på ett utmärkt medel mot hufvudvärk, sade konsuln leende.
— Åh, ingenting — hjel — per, snyftade konsul-innan.
— Ett medel, som botar på ögonblicket
— Ah nej — åh nej — åh nej — ingenting hjel-per, mumlade konsulinnan, torkade ögonen med serveten och kastade den sedan, hopskrynklad, ifrån sig.
Vill du vara god och lyfta på ägghönan. — Herre Gud, är du inte mätt ännu?
utbrast kon-sulinnan och stirrade med förfäran på sin äkta hälft.
— Jo, Gud ske lof — men hönan har det der medlet mot hufvudvärk.
sade konsulinnan förargad.
— Sök i reden — och du skall finna.
— Ah, du bara drifver spektakel med mig.
— Nej du, det är mitt fulla allvar, sade konsuln.
gapskrattande.
Ett ögonblick tvekade hon, men så lyfte hon upp locket, rörde bland äggen och fann till sist kuvertet, som konsuln gömt på bottnen.
Ritsch!
Pappersbitame flögo åt alla håll.
— En hundrakrona!
skrek hon och reste, sig upp från bordet.
— Till den der silkessammetskappan, sade konsuln småleende.
Hon flög bort till honom, slog armarna om hans hals och betäckte hans svettdrypande kinder med kyssar.
— Uff — du qväfver — mig, stönade konsuln — uff — du qväfver .mig — släpp mig!
och han nästan stötte henne från sig.
Konsulinnan gick bort till fönstret och betraktade småleende den stora sedeln,
— Hm, jag tror Anna glömmer att ta in kaffet, sade konsuln efter en paus.
— Det, kan nog hända, sade konsulinnan utan att se upp från sedeln, den der bondkaninen har ett riktigt hönsminne.
Vill du vara snäll och ringa ett slag.
Konsuln lät den lilla silfverklockan på bordet pingla.
Och efter en lång stunds väntan kom pigan med kaffebrickan.
— Hvarför passar du inte på?
sporde konsulinnan och spände ögonen i den vackra sextonårs tösen.
Jag .har ju tydligt sagt ifrån, att kaffet skall stå inne på frukostbordet.
— Men konsuln har förbjudit mej att ta in kaffet förr än han satt sej till bords, sade pigan.
Ingen kan tjena två herrar!
Dermed gick hon och smälde dörren igen efter sig.
På konsulinnans läppar låg en fråga:
— Hvem skall befalla — du eller jag?
Men hon hejdade sig och utbrast i stället:
— Det är bra vackra sedlar Skånebanken har, min gubbe lille!
— Hm — ja — hm, mycket vackra, sade konsuln och slog upp en kopp kaffe.
— Men — det var en gräslig lukt af tjära!
utbrast frun och ryckte på näsborrame — hvar kommer den ifrån?
— Hm — vet inte, mumlade konsuln och undvek hennes blick, hm — vet inte, hm — när tänker du köpa den der kappan?
— Strax!
— Strax?
Men hufvudvärken?
— Ah, den har gett med sig — underligt nog!
— Var det inte det jag sa ’, utbrast konsuln leende.
Guldägg äro ett universalmedel, som hjelper för alla sjukdomar — både inbillade och verkliga — både andliga och kroppsliga.
Han tömde koppen i små klunkar.
— Ar du nu färdig?
sporde konsulinnan, när han satte den från sig.
— Ja, nu är jag belassen, som tysken säger, utbrast konsuln och, reste sig från bordet.
Han knäpte ihop händerna öfver den trinda magen, lyfte ögonen mot taket, mumlade några osammanhängande ord och bugade sig djupt.
— Adjö så länge, sade konsulinnan, som med otålighet afvaktat den der ceremoniens slut, gaf honom
en slängkyss och dansade ut ur matsalen.Konsuln vaggade bort till pianot och sjönk ner på den lilla pianostolen, hvilken gnisslade under tyngden.
Sedan de hvita, vackra fingrame glidit ett par slag öfver tangenterna, framlockande några vemodsfulla ackorder, harklade han sig, och Röjande den trånsjuka blicken mot taflan på väggen — en illa gloende bull-dogg — stämde han upp med en sprucken, starkt vibrerande tenor:
Dörren till serveringsrummet.
knarrade:
Han gjorde ett uppehåll för att hemta andan, och medan fingrame fortforo att glida öfver tangenterna, vände han hufvudet åt sidan.
Det var bara Anna, som kom in för att duka af.
Han nickade småleende åt henne och klipte med ögonen.
Men så riktades.de åter trånsjukt mot bulldoggen, och så följde den andra versen:
Kratsch!
Konsuln flög med ett lätt anskri upp från ' stolen.
™ ^ ‘ » en i spillror.
böljade gråta.
— Gråt inte, mitt bam, sade konsuln vänligt — det var ju inte så farligt.
— Det säger herm — men hva ’ ska ' väl frun säga?
— Hm — du kan ju säga, att det var jag, hm, som välte ner den, hm — så slipper du förargelse.
Ich weiss nicht, was soll es bedeuten, Dass ich * so traurig bin;
Ein Märchen aus alten Zeiten,
Das kommt mir .nicht aus dem Sinn. »
» Die Luft ist kühl und es dunkelt, Und ruhig fliesst der Rhein;
Der Gipfel des Berges funkelt Im Abendsonnenschein. »
mumlade pigan ochOch han slog sin arm om hennes lif, drog henne trots allt motstånd intill sig och tryckte gång på gång sina fuktiga läppar mot hennes brännheta kind.
När konsul Kihlberg sofvit middag, föreslog frun en liten promenad.
Vädret var så förtjusande vackert!
Konsuln hade ej lust ^att gå ut, men fruns böner voro så enträgna, att han till sist gaf med sig.
Konsulinnan hade naturligtvis den nya kappan på.
Hennes hjerta slog af fröjd hvar gång ett nyfiket ansigte trycktes mot en ruta eller någon stannade och vände sig om för att betrakta det dyrbara plagg, hon bar.
Den kappan hade hon talat om ända sen den hängdes ut att skylta i Holmqvists fönster, men konsuln hade alltid sagt, att tiderna voro så dåliga, och trots alla pikar, böner, tårar och vredesutbrott hade han ej velat
• * lemna henne några pengar till den.
Spanska konsulns fru, statsrådets dotter, höll på att spricka af harm, när hon på konsulinnan Kihlbergs kropp såg den der kappan, som hon inte ens vågat drömma om.
— Observerade tant fru Kihlberg?
skrek hon till en gammal dam, som satt och stoppade en barnstrumpa.
— Hva ’?
utbrast den gamla damen och förde handen till örät.
— Såg tant fru Kihlberg?
skrek konsulinnan och lutade sig fram öfver bordet.
— Ne-ej!
Hva ’ var der med henne?
— Hon hade på sig den der magnifika silkessam-metskappan, som hängde i Holmqvists fönster, skrek konsulinnan. — Jo, jag tackar jag, sade den gamla damen och nickade med hufvudet.
Fint skall det vara, kosta hvad det vill.
— När sämre folk kommer bra till det, så bli de alltid så öfverflödiga, skrek konsulinnan.
— Hvad var hennes far?
— Bara en simpel vaktmästare i utbrast konsulinnan och frynte på näsan, och när han dog, stod hustrun på bar backe med fem ungar.
Som flicka fick fru Kihlberg både skura och tvätta och spinna och väfva, och sommar ut och sommar in gick hon med en gammal kofta, som jag skänkte henne.
Mei&gt; nu hvarken spinner eller väfver hon utan ligger och drar sig till klockan tolf — och likväl är hon finare än liljorna på marken.
— Högmod går för fall!
sade den gamla damen, lade bort strumpan och tog sig en annan i högen af barn strumpor, som betäckte soffan.
Konsul Kihlberg och hans fru promenerade emellertid Storgatan fram.
Luften var qvalmig, och det mulnade starkt.
Svalorna snuddade nästan vid gatstename med sina # långa vingar.
— Vi få åska, sade konsuln, då de hunnit fram till " Norreport.
— Tror du, sade konsulinnan och betraktade de blåsvarta molnmassor, som hängde öfver hufvudet på dem.
Låt oss vända.
De gjorde helt om.
Regnet började falla i stora droppar.
— Ah, min kappa blir förstörd, jemrade sig konsulinnan.
Vi ha inga paraplyer med oss och hinna inte hem.
— Låt oss gå in på kaféet så länge.
— Ja, låt oss.De skyndadé fram, tills de nådde ett ljusgrönt trevåningshus, från hvilket sköt ut en förgyld stång, bärande en skylt med inskriften:
Ljungstedts caffé och condittori.
Konsulinnan tog i två skutt de höga trappstegen på gatan, rusade in i förstugan, slog upp dörren till höger och trädde leende in i kaféet.
Konsuln kom vaggande strax efter, andfådd och förpustad.
sporde fru Ljungstedt och lade bort Fäderneslandet.
— Tag — för — en — krona bakelser, stönade konsuln — och en flaska champagne af Pommery &amp; Greno ’ s torra Carte Blanche.
Konsulinnan knep konsuln i armen och hviskade:
— Inte champagne — öfverflöd!
— Det är ju vår bröllopsdag, sade konsuln och såg på henne med ett ömt leende.
— Ar det inre rummet ledigt?
sporde konsulinnan.
— Ja — var så god och stig in, sade fru Ljungstedt
Konsuln förde undan den purpurröda, utfälda gardin, som skilde butiken från det inre rummet.
* &lt; Det var halfskumt der inne i det lilla smala kabinettet.
Eftér ett långt dröjsmål kom fru Ljungstedt med ett fat bakelser, två spetsglas och en flaska Carte Blanche, sec.
När gardinen väl fallit igen efter fru Ljungstedt, höjde de glasen, i hvilka skummet böljade sjunka, och skålade.
— Det var då väl, att vi kommo hit in, utbrast.
konsulinnan, ty se hur det ösregnar!
Hon satte glaset bort, flyttade sig hän till det stora fönstret och betraktade gapskrattande de stackare, som sprungo der ute för regnet.Och nu kom karavanen, som haft tjära till staden.
Häst^me satte nosame i vädret, och oxame riktigt trafvade.
Tjärböndema gingo nu inte bredvid vagname, utan suto uppe hos qvinnoma, som de höllo om halsen.
Och hela sällskapet hojtade, skrålade och tjöt.
Konsuln kastade en snabb blick på Sven Jonsson.
Han, som annars var så nykter, tycktes nu alldeles döddrucken.
Han hade lutat sig mot den der megäran, som på morgonen lofvat se till hans häst.
Armame hängde slapt åt sidan, ögonen voro half-slutna, läppame blåbleka, och från kinderna tycktes hvar enda blodsdroppe ha flytt.
Fingrame orkade ej längre hålla fast om tömmame, utan måste megäran, som var pionröd och hvars öga glödde som ett eldkol, gripa tag i dem.
Konsuln drog sig tillbaka i soffhörnet, när Sven Jonssons slöa blick föll på kaféfönstret.
— Usch, så fulla de äro, utbrast konsulinnan.
Till och med qvinnoma ha fått mer än de tåla.
— Riktiga svin allesamman, utbrast konsuln och fylde champagneglasen på nytt.
Tänk, om de kunde ’ spara, de kräken, som annat folk, utbrast konsulinnan, så kunde de må som perla i guld, ty de få ju så glupskt betaldt i år.
A propos tjära
— fick du de der tunnorna, som de haft till staden?
- Ja!
— Och förtjenar du mycket?
— Nej, rakt ingenting, gnälde konsuln — konkurrensen är så stark i år.
— Skål!
Hela rummet upplystes af ett blåaktigt sken.
Konsulinnan gaf upp ett anskri och spilde ut hälften af champagnen.o
— Ah, Jesus — en sådan blixt!
Hon böjde hufvudet ner, slöt ögonen och räknade halthögt:
— Ett — två — tre — fyra — fem —
När hon väl sagt fem, kom knallen.
Den var så våldsam, att den stora rutan skallrade, och bakelsefatet klingade mot flaskan.
— Rakt öfver hufvudet på oss, hviskade konsulinnan likblek och kröp bort till konsuln, mot hvars skuldra hon gömde hufvudet.
Blixt följde på blixt — den ena skarpare än den andra — och åskan dånade ohyggligt.
Lika uppskrämd som frun, lika lugn tycktes konsuln.
— Hvilket magnifikt skådespel!
utbrast han gång på gång, under det att han .mumsade ner bakelse efter bakelse.
Regnet föll, som om alla himlens slusöar varit öppnade.
Det bullrade och smackade i bleckrännoma, och det hvitskummiga vattnet sprutade långt ut på trottoaren.
Rännstename, hvilka varit alldeles uttorkade, fyldes med en bred ström, som forsade ner för den sluttande gatan, ryckande med sig spånor, pappersbitar, halmstrån och allt hvad den kunde komma öfver.
Mjölet, som tjärböndema köpt, böljade blifva klister, och regnet trängde genom de tunna sommarkläderna in på bara kroppen, kylande som is på den svettiga huden.