Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Styfmoderns råa behandling, slägtingarnes eviga lurande på att upptäcka högfärd der det endast fans öfverlägsenhet i förstånd, ädelmod och offervillighet, skarpskyttekamraternas bemödanden att stuka honom, hade jagat honom från den klass derifrån han kommit; han tänkte icke mer som de, kände icke som de; hade annan religion, andra begrepp om lifvet, och hans estetiska sinne hade tilltalats af de förnäma kamraternas måttfulla väsen, harmoniska och säkra sätt att uppträda; han kände sig genom sin uppfostran närmare dem och allt mer aflägsnad från underklassen.
Han tyckte att de förnäma voro mindre högfärdiga än de borgerliga; de vräkte sig icke; trampade icke, värderade bildning och talang; de voro på visst sätt mera demokratiska mot honom, då de togo honom som jemlike, än de der hemma, som behandlade honom som en mycket underordnad, underlägsen.
Fritz till exempel, som var mjölnarson från landet, mottogs hos kammarherren och spelade komedi med sönerna inför kungliga teaterdirektören, som erbjöd honom engagement, och ingen frågade der efter hvad hans far var för en.
Men när Fritz var hemma på bal i Johans hem granskades han fram och bak, och det var med stor förnöjelse en slägting kunde meddela att hans pappa bara var för detta mjölnardräng.
Johan var blifven aristokrat utan att upphöra sympatisera med underklassen, och som adeln omkring 65 och strax eller var ganska, liberal, nedlåtande och för tillfället populär, blef han duperad.
Han fattade icke att de som voro uppe en gång icke vidare behöfde trampa ner, att de som sutto på höjden kunde vara nedlåtande utan att stiga ner, och han insåg ej att de som voro nere kände sig trampade af dem, som ville stiga förbi dem upp, och att de som aldrig hade utsigt komma upp endast hade den trösten att hala ner dem, som voro uppe eller på vägen.
Det var ju lagen för jemvigten, som han ej insett än.
Han var emellertid hänryckt af att komma bland de förnäma.
Fritz började ge honom instruktioner huru han skulle umgås och uppföra sig.
Man skulle inte krypa, vara undfallande, icke säga allt hvad man tänkte, ty det begärde ingen få veta; kunde man säga artigheter utan att smickra för groft, vore det godt; konversera, men icke räsonnera, framför allt ej disputera, ty rätt fick man ändå aldrig.
Det var ju en klok yngling.
Johan tyckte han var faslig, men gömde orden i sitt hjerta.
Hvad han kunde vinna vore en akademisk kondition, kanske få resa utrikes, Rom och Paris med disciplerna; det var det högsta han begärde af de förnäma.
Det ansåg han vara att göra lycka, och den lyckan skulle han nu jaga efter.
Så gjorde han sin första visit hos friherrinnan en söndagseftermiddag då hon var i staden.
Hon liknade ett gammalt porträtt af en medelålders dam.
Örnnäsa, stora bruna ögon och krusadt hår ner öfver tinningarne.
Hon var elegisk, släpade på rösten och talade något i näsan.
Johan tyckte icke hon såg fin ut, och våningen var tarfligare än hans hem, men de hade ju herrgård på landet, slott.
Hon tilltalade honom likväl, ty hon hade ett drag, som påminde om hans mor.
Hon examinerade honom, konverserade och släppte sitt nystan.
Johan sprang upp, tog fatt nystanet, men återlemnade det med en min, som sjelfbelåtet sade: jag kan det der, ty jag har tagit upp många näsdukar förut åt damerna.
Examen utföll till hans fördel, och han var antagen.
Morgonen om dagen då de skulle resa ur staden, infann han sig i våningen.
Kunglig sektern, så kallades husbonden, stod i skjortärmarne framför salsspegeln och knöt sin halsduk.
Han såg stolt och mjeltsjuk ut och helsade kort och kallt.
Johan tog obedd en stol, försökte konversera, men lyckades ej få något lifligt samtal i gång, helst sektern vände honom ryggen och svarade kort.
-- Det är ingen förnäm, -- tänkte Johan; -- det der är en knöl!
Och de voro hvarandra antipatiska som två underklassar, hvilka sågo snedt på hvarandras kraflande uppåt.
Vagnen stod för porten.
Kusken hade livré och stod med mössan i handen.
Sektern frågade Johan om han ville åka ini eller på kuskbocken, men detta i en sådan ton att
Johan beslöt sig för att vara fin och förstå inviten till kuskbocken.
Och der satte han sig bredvid kusken.
När piskan smälde och hästarne ryckte fram vagnen hade han blott en tanke: bort från hemmet! ut i verlden!
Vid första gästgifvargård der de rastade steg Johan ner och gick fram till vagnsfönstret.
Der förfrågade han sig i en lätt, förbindlig, kanske något förtrolig ton om herrskapets välbefinnande, och erhöll af patronus ett kort, skarpt svar, som afbet alla vidare närmanden.
De sutto opp igen.
Johan tände en cigarr och bjöd kusken, men denne svarade hviskande, att han aldrig fick röka på kuskbocken.
Derpå pumpade han kusken; fick reda på umgänge och dylikt, men försigtigt nog.
Mot aftonen anlände de till herrgården.
Den låg på en trädbevuxen kulle och var en hvit stenbyggnad med markiser.
Taket var platt och dess trubbiga vinkel gaf något italienskt åt byggnaden; men de der röd- och hvitrandiga markiserna, det var sjelfva finessen.
Johan installerades med tre pojkar i en flygel, som bestod af en isolerad stuga af två rum, af hvilka kusken bebodde det yttre.
Efter åtta dagars vistelse på stället hade Johan upptäckt att han var tjenare, med en ganska obehaglig ställning.
Hans fars dräng hade bättre rum och eget rum; hans fars dräng rådde om sin person, sina tankar, någon stund på dagen; Johan aldrig.
Natt och dag skulle han vara med barnen, leka med dem, läsa med dem, bada med dem.
Tog han sig ett ögonblick ledigt och någon af herrskapet fick se honom, så frågades genast: hvar äro barnen?
Pojkarne hade nemligen sprungit ner till statfolket, men der fingo de ej vistas för åns skull, som rann der förbi.
Han lefde i en evig oro för att något skulle vara i olag.
Han var ansvarig för fyra personers uppförande: sitt eget och tre pojkars.
Hvarje anmärkning på dem föll på honom.
Ingen jemnårig att tala med, ingen ungdom.
Inspektoren var i arbete hela dagen och syntes aldrig till.
Men det fans två saker, som gåfvo ersättning: naturen, Södertörnsnaturen, och friheten från hemmet.
Friherrinnan behandlade honom mera förtroligt, nästan moderligt, och roade sig att konversera om literatur med honom.
Då hade han stunder, då han kände sig som vederlike och öfverlägsen genom sin beläsenhet, men bara sektern kom hem var han barnpiga.
Skärgårdslandskapet hade för honom större behag än Mälarens stränder, och de trolska minnena af Drottningholm och Vibyholm bleknade.
Året förut hade han på en tiraljering med skarpskyttarne vid Tyresö kommit upp på en höjd.
Der var djup granskog.
De kröpo mellan blåbärsris och enbuskar, tills de kommo ut på en brant klipphäll.
Der öppnade sig plötsligt en tafla, som kom honom att frysa af förtjusning.
Fjärdar och holmar, fjärdar och holmar, långt, långt ut i det oändliga.
Han hade, fastän stockholmare, aldrig sett skärgården förr och visste ej hvar han var.
Den taflan gjorde ett sådant intryck som om han återfunnit ett land, han sett i vackra drömmar, eller i en föregående existens, som han trodde på, men ej visste något om.
Jägarkedjan drog sig åt sidan in i skogen, men Johan satt qvar på branten och tillbad, det är ordet.
Den fientliga kedjan hade nalkats och gaf eld; det susade om öronen; han gömde sig; han kunde icke gå derifrån.
Detta var hans landskap, hans naturs sanna miliö; idyller, fattiga, knaggliga gråstensholmar med granskog, kastade ut på stora, stormiga fjärdar och med det oändliga hafvet som bakgrund, på vederbörligt afstånd.
Han stannade också vid denna kärlek, som icke kunde förklaras i egenskap af den första; och hvarken Schweiz' Alper, Medelhafvets olivkullar eller Normandies falaiser kunde undantränga den rivalen.
Nu var han der i paradiset, ehuru något för långt in; stränderna vid
Sotaskär voro gröna, feta betesmarker under ekars skugga, och fjärdar öppnade sig utåt Mysingen, men på långt håll.
Vattnet var rent och salt; det var nytt.
Under ströftågen med bössa och hundar och pojkar kom han ner till stranden en vacker solskensdag.
På andra sidan sjön låg ett slott.
Ett stort, gammaldags stenslott.
Han hade upptäckt att han icke bodde i annat än en gård och att hans herre var ofrälse och bara arrendator.
-- Hvem bor i det slottet? -- frågade han gossarne.
-- Der bor morbror Vilhelm, -- svarade de.
-- Baron X.
-- Brukar ni aldrig vara der?
-- Jo, ibland.
Det fans ett slott ändå, med en baron i.
Johans promenader togo snart sin reguliera väg neråt stranden, derifrån han såg slottet.
Det var omgifvet af park och en stor trädgård.
Hemma hade de ingen trädgård.
Det der var annat, det!
En vacker dag underrättar friherrinnan honom att han dagen derpå skulle följa gossarne till barons, der de skulle stanna hela dan.
Hon och sektern ville stanna hemma, och han skulle representera huset, tillade hon skämtsamt.
Derpå frågade han om sin toalett.
Jo, han kunde åka dit i sina sommarkläder, men ta svarta rocken på armen och gå in i lilla gobelinsrummet på nedra botten och kläda sig till middan.
Gobelinsrummet!
Skulle han kanske ta handskar?
Nej, visst inga handskar.
Han drömde hela natten om baronen och slottet och gobelinsrummet.
På morgonen körde ett höskak opp på gården för att hemta ungdomen.
Äh!
Det tyckte han inte om.
Det påminte om klockargården.
Och så åkte de.
Kommo upp till en stor lindallé, körde opp på gården och stannade framför slottet.
Det var verkligen ett slott från Dahlbergs Suecia, och det daterade sig från unionstiden.
Från en berså hördes välbekanta smällar af brädspelsbrickor.
Och derifrån framträdde en medelålders herre i slankiga hamptygskläder.
Hans ansigte var icke nobelt, mera borgerligt snarare, med ett grågult skepparskägg.
Han hade örringar också.
Johan stod med hatten i handen och presenterade sig.
Baronen helsade vänligt och bad honom i stiga in i bersån.
Der stod ett brädspel, vid hvilket satt en liten gubbe med frukostskärm på mössan och som var mycket tillmötesgående.
Han presenterades som rektor från en småstad.
Johan fick konjak och förhördes i nyheter från Stockholm.
Han var djupt inne i teatersqvaller och dylikt och åhördes med stor uppmärksamhet.
Nå, se der ha vi't, tänkte han, de rigtiga förnäma äro mycket mer demokratiska än de origtiga.
-- Så, -- sade baron, -- förlåt herr ... jag mins inte namnet.
-- Ja, så var det.
Är ni slägt till Oskar?
-- Det är min far!
-- Åh, Herre Gud, är det så!
Det är ju min gamle vän, sedan jag förde Strengnäs i verlden! -- Hva!
Johan trodde ej sina öron!
Hade baron fört ångbåt?
-- Men gubben gick på och ville ha reda på Oskar och hans öden.
Johan tittade på slottet och undrade om det var baron sjelf.
Så kom friherrinnan ner, och hon var lika enkel och vänlig som baron.
Det ringde till middan.
-- Nu ska vi ta en sup, -- sa baron, -- kom med nu.
Johan gjorde en volt i stora förstugan och ville ta på bonjouren bakom en dörr, men det fick inte bli något af.
Han gjorde det ändå, ty friherrinnan hade sagt det.
Så kommo de upp i stora salen.
-- Jo, det var ett rigtigt slott.
Stenlagdt golf; taket skuret i trä; fönsternischer, djupa som små rum; en spis, som rymde ett mått ved; ett klaver på tre fötter; en krona med glas som pepparkakor; och fullt med svarta porträtt på väggarne.
Det var alldeles rigtigt.
Middagen gick, och Johan kände sig hemmastadd.
På eftermiddagen spelade han bräde med baronen och drack toddy.
Alla artigheter han tänkt ut instäldes, och han var väl nöjd med sin dag när den var till ända.
I stora allén vände han sig om och såg på slottet.
Det såg mindre ståtligt ut nu; nästan tarfligt.
Det anstod honom bättre som sådant, men det der sagoslottet från andra stranden var roligare att se upp till, bort till.
Nu hade han ingenting att se upp till mer.
Men han var icke längre nere.
Kanske det var roligare ändå att ha någonting deruppe att koxa efter!
När han kom hem examinerades han af friherrinnan.
Hvad tyckte han om baron?
-- Han var snäll och nedlåtande.
-- Här var Johan redan så klok att han förteg bekantskapen med fadern.
De skulle nog få veta det ändå, tänkte han.
Emellertid kände han sig varmare i kläderna och var icke så mjuk mera.
Han lånade en dag ridhäst af sektern, men red så vildt att nästa gång voro hästarne upptagna.
Då skickade han en statpojke ut i socknen och hyrde en häst.
Det var stolt att sitta högt och ränna fram med fart, och han kände sina krafter liksom skarfvade.
Illusioner hade ramlat, men det kändes lugnt att vara i nivå, utan att ha behöft rycka ner någon.
Han skref hem till brodern och skröt.
Men fick ett nosigt svar.
Som han var ensam och icke hade någon att tala med, skref han en dagbok till vännen.
Denne hade fått kondition hos en handlande vid Mälaren, der det fans flickor, musik, ungdom och goda middagar.
Johan önskade ibland vara i hans ställe och han kände att han kommit in i något jolmigt.
I dagboken sökte han dikta upp verkligheten och lyckades äfven eröfra vännens afund.
Historien om barons bekantskap spred sig, och friherrinnan ansåg sig skyldig tala illa om sin bror.
Johan hade dock nog förstånd att inse det här låg före en detalj ur en fideikommiss-tragedi.
Som den icke rörde honom brydde han sig icke om att forska i den.
Vid ett besök i prestgården råkade komministern få höra om Johans presterliga planer.
Som kyrkoherden upphört predika för ålderssvaghet, var hans vikarius den enda tjenstgörande.
Och han fann sysslan tung; derför falkade han efter unga studerande, som voro angelägna få debutera.
Han frågade Johan om han ville predika.
-- Men han var icke student.
-- Det gjorde ingenting. -- Hm!
Det var något att tänka på!
Komministern tog fast på honom.
Här hade så många studenter och gymnasister predikat förut, ja, kyrkan hade fått en viss ryktbarhet för att den berömde skådespelaren Knut Almlöf predikat der i sin ungdom. -- Menelaus?
I sköna Helena?
-- Just han! -- Och så slogs evangeliiboken upp.
Postillor lånades och Johan lofvade infinna sig på fredagen för att profpredika.
Han skulle sålunda ett år efter konfirmationen upp i predikstolen och tala på vår Herres vägnar, och de skulle sitta som andäktiga, ödmjuka åhörare, hans husbonde, baronerna och fröknarna och patronerna.
Redan vid målet, så hastigt, så utan prestexamen, ja utan studentexamen, och kappa och krage skulle han få låna och vända på timglaset och säga Fader
Vår och läsa upp lysningar.
Det steg honom åt hufvet, och han reste hem en half aln längre, med full visshet om att han icke mera var någon pojke.
Men när han kom hem vaknade betänkligheterna.
Han var fritänkare.
Var det hederligt att gå fram och hyckla?
Men skulle han afstå derför?
Det var för stort offer.
Äran vinkade, och kanske han kunde så ut något frö af fria tankar, som skulle kunna gro.
Ja, men det är ohederligt!
Han såg nemligen alltid med sin gamla egoistmoral på den handlandes afsigt, icke på handlingens nytta eller skada.
Det var nyttigt för honom att predika, det var icke skadligt för andra att höra ett nytt, sant ord, alltså ...
Men det var icke hederligt!
Han kom inte ifrån det.
Han lättade sitt samvete för friherrinnan.
-- Tror ni att presten tror på allt hvad han säger?
Det var prestens sak, men Johan, han kunde icke.
Slutet blef att han tog en promenad (till häst) till komministergården och bekände kort.
Komministern såg misslynt ut att behöfva mottaga förtroendet.
-- Ja, men herrn tror väl på Gud, i Jessu namn!
-- Ja visst gör jag det!
Nå så tala bara inte om'et.
Biskop Wallin nämnde aldrig Jesu namn i sina predikningar.
Men rör inte i't bara; låt mig slippa veta't.
-- Ja, jag ska göra mitt bästa, -- sa Johan, glad att ha räddat sin heder och icke mindre sin ära!
De togo en sup och en smörgås, och saken var afgjord.
Det var något rart nu att sitta med sitt Gefle vapen och sina postillor för sig och höra sektern fråga efter magistern.
-- Och så en piga, som svarade: magistern sitter och skrifver på sin predikan.
Nu hade han texten för sig att begrunda.
Det var sjunde söndan i Trefaldighet, första årgången, och orden lydde i sin helhet som följer:
»Jesus sade: nu är menniskones son förklarad, och Gud är förklarad i honom.
Är nu Gud förklarad i honom, så skall ock Gud förklara honom i sig sjelf; och skall snart förklara honom.»
Johan vände ut och in, in och ut, men han fann ingen mening.
Det var »tjockt», tyckte han.
Men det vidrörde den ömmaste punkten:
Kristi gudom.
Om han nu toge mod till sig och förklarade bort Kristi gudom, så hade han gjort en stor bragd.
Den lockade honom och med Parkers hjelp diktade han en lofsång på prosa öfver Kristus såsom Guds son, samt framkom ytterst försigtigt med att vi alla voro Guds söner, men Jesus, Guds utvalde, käre son, i hvilken han hade ett godt behag, och hvars läror vi skulle höra.
Men det var bara inledningen, och evangeliet lästes ju opp efter inledningen.
Hvad skulle han då predika om?
Nu hade han redan fredat sitt samvete genom att uttala sin öfvertygelse om Kristi gudom.
Febern glödde, modet växte, och han kände att han hade en kallelse att uppfylla.
Han ville draga svärd mot dogmerna, nådens ordning och läseriet.
Det var en uppgift.
När han så kom till den afdelning i predikan, der han skulle efter textens uppläsning säga:
Med anledning af upplästa heliga text vilja vi på denna korta stund taga till betraktelseämne etc, så skref han:
Som dagens text icke ger oss anledning till några vidare betraktelser, så vilja vi på denna korta stund betrakta ett ämne, som är af större vigt än något annat...
Och så betraktade han Guds nådaverk i omvändelsen.
Det var två angrepp: ett mot textkommissionen, ett mot kyrkans lära om nådavalet.
Han talade först om omvändelsen såsom en allvarsam sak, som fordrade sina offer, och beroende på menskans fria vilja (det hade han icke klart för sig).
Han tummade på nådens ordning och slutligen slog han upp himmelrikets portar för alla:
Kommer till mig, I alle, som arbeten och ären betungade; publikaner och syndare, skökor och ståthållare, alla skulle in i himlen, till och med röfvaren fick evangeliet.
I dag skall du vara med mig i paradiset.
Detta var Jesu evangelium för alla, och ingen skulle tro sig gå med nycklarne till himlen och inbilla sig ensam vara ett Guds barn (det fick läsarne!), utan nådens dörrar stodo öppna för alla, alla!
Han blef nu allvarsam och kände sig likasom en missionär.
På fredagen infann han sig i kyrkan och från predikstolen fick han läsa upp några ställen ur predikan.
Han valde de oskyldigaste.
Derpå repeterades bönerna under det komministern stod under orgelläktaren och ropade: högre, långsammare!
Han var approberad, och de togo en sup och en smörgås.
På söndagen var kyrkan full af folk.
Johan kläddes i kappa och kragar inne i sakristian.
Ett ögonblick tyckte han det var löjligt, men så kom ångesten öfver honom.
Han bad till den ende, sanne Guden om hjelp, när han nu skulle dra svärd för hans sak mot tusenårig villfarelse, och när orgelns sista ton ljudat ut, gick han frankt upp för predikstolen.
Allt gick i ordning.
Men när han kom till stället: »Som dagens text icke ger oss anledning till några betraktelser» och han såg de många hvita fläckarna, som voro anleten, röra i sig nere i kyrkan, darrade han.
En roman om förste konsuln
Ces familles nobles que l’Empereur appelait de «belle race».
Baron Larrey.
Det var en våt och stormig dag på midvintern år 1800 — eller, som man den gången sade, i början af Pluviôse år VIII.
De aflöfvade kastanjerna och ekarne i parken omkring «les Fougères» voro betäckta med ett glänsande, halfstelnadt regnlag, och de små, runda bladen på de vanvårdade buxbomshäckarne (de hade visst icke blifvit klippta sedan kungens död), hvilka i konstiga, stela figurer snodde sig längs med den breda terrassen ned mot Loire, glänste svarta och styfva i den starka vätan.
Det var vid femtiden på eftermiddagen, och det började redan skymma.
Slottet, en gammal bygnad från slutet af medeltiden, reste sig mörkt och högt med sina många torn mot den skiffergrå, sönderrifna himlen.
Från ett par af fönstren lyste redan ljus, och en man med handlykta och lång, vid regnkappa, som fladdrade om de smala, kortbyxade benen, och i nacken med sin styfva krage lyfte upp hårpungen, så att den stod rakt ut, kom ut på den höga, förfallna stentrappan.
— Mademoiselle! ropade han med pipig, ängslig stämma, i det han satte handen för ögonen och höjde lyktan öfver hufvudet.
Mademoiselle Edmée!
En ung flicka i lång, ärmlös kappa med skinnbesättning, och på hufvudet en gammalmodig hatt från åttitalet med plymer och vida brätten à la bergère, kom raskt springande från en smal sidogång upp emot trappan.
— Jag kommer ju, Jeanot — hennes stämma klang frisk och hög genom blåsten.
Jag kommer ju!
Du behöfver inte skrika, som om gården brände.
Med ett par språng var hon uppe på stenafsatsen.
Är abbéen då kommen? frågade hon oroligt.
— Abbéen väntar på er, Mademoiselle, svarade den gamle med förebrående eftertryck.
Monsieur de Châtillon är med honom.
Han sköt med ryggen upp den tunga dörren, medan han talade, och lät damen träda innanför.
Det var en stor, stenlagd förhall, som gick upp genom två våningar, med urblekta freskomålningar på väggfälten och i taket.
En utskuren, väggfast bänk gick jäms med ena väggen bort till kaminen, hvari en stor, nytänd brasa flammande lyste ut öfver golfvets svarta och hvita rutor.
I motsatta hörnet af hallen gick der en bred trappa upp till andra våningen med ett präktigt, förgyldt räckverk, prydt med vapensköldar och många heraldiska emblemer — allt i en sökt och snirklad stil.
Den såg nästan ny ut, och förgyllningen stack besynnerligt af mot det öfriga, strängt gammaldags bohaget af mörknad ek.
På midtväggen gick två dörrar in i huset, af hvilka den ena stod halföppen, så att man hörde rösterna derinifrån.
Midt på golfvet hade Jeanot satt ifrån sig en armstake af svartnadt silfver, hvars tre smala talgljus osande fläktade i luftdraget.
Den unga damen gick strax fram till elden, och tjenaren hjelpte henne att lägga ytterkläderna ifrån sig på bänken.
Hon kände på sina litet fuktiga ärmar och bredde ut händerna framför brasan.
Hon bar en svart sidenklädning, som, trots det den icke såg så gammal ut, var sydd efter det snitt, man ibland ser på porträtter från Louis XVIs sista regeringsår: en lång, smal kjol och kort, åtsittande tröja, knäpt med dubbla rader stora knappar, och med breda, trekantiga uppslag på bröstet, långa, snäfva ärmar, som i en liten snibb gingo ned på händerna.
Omkring halsen, korslagd öfver barmen och bunden i en stor rosett högt uppe på ryggen, hade hon en Marie-Antoinettefichue af grönt och hvitt, randigt taft.
Håret — det var ett präktigt, guldbrunt hår — bar hon deremot, efter den nu herskande moden, uppsatt i nacken à la grecque, med naturliga lockar omkring pannan och öronen.
Det var den adertonåriga Mademoiselle Edmée-Louise de La Feuillade, hvars far för flera år sedan blifvit dräpt i den första Vendéeresningen, och som nu, tillsammans med sin gamla, döfva moster och ett par andra genom kriget hemlösa adelsdamer, bebodde detta ensliga slott på Loires venstra flodbrädd — Rocroyes’ernas gamla familjegods, som stått öfvergifvet ända sedan Regentens tid, och som nu under revolutionen tjenade deras förföljda ättlingar till fristad.
De lefde der så godt som utan någon som helst förbindelse med den yttre verlden, utom den de kunde skaffa sig genom chouanskarorna, hvilka på engång beskyddade och terroriserade dem.
Mademoiselle de La Feuillade hörde genom den halföppna dörren det dämpade mumlet af flera röster.
Hon strök håret från tinningarne och såg ett ögonblick pröfvande på sina icke alldeles rena händer, i det hon med hufvudet på sned spetade ut fingrarne.
Derpå gick hon resolut in.
Omkring det ovala marmorbordet med bugtade, förgylda ben, sutto sex personer och spelade kort.
En kraftig, medelålders herre i soutane och tonsur, som just nu betänksamt, med två fingrar, drog ut stickkortet, satt öfverst vid bordändan, och midtemot honom en annan, som vände ryggen till ingången, med lång, pudrad hårpung i nacken.
Mellan dem — vid bordets långsidor — sutto de fyra gamla damerna, två på hvar sida.
De hade allesammans högt uppsatta, pudrade frisyrer och styfva snibblif med fyrkantig ringning och halflånga ärmar; malen hade gått illa åt sidenet under den bedröfliga tid dessa stadskläder hvilat i dragkistorna.
Abbé Bernier, som först fick öga på Mademoiselle de La Feuillade, lade strax korten på bordet och reste sig med ett utrop.
Han gick fram emot henne med sirlig, trippande gång och utsträckta händer.
— Min dotter — han tog med öfverströmmande vänlighet hennes hufvud mellan båda sina händer.