Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle Conslit.Utsk. icke vidgå denna Ståndets anmaning, och Nationen derigenom under loppet af icke mindre an 10 år (mellanrymden af 2:ne lagtima riksdagar) blifva förlustig prerogativet afen jury, eller ock nödgas, under denna långa tidpunkt, tillgodohålla indrag ni ngsmagtens godtycklighet, anhåller jag alt i så fall till II. o. Ad vördsamt få hemställa en förnyad propos., hvilken, om den ej uppfyller annat föremål, åtminstone skall ådagalägga omöjligheten att längre fortgå i labyrinthen af våra söndersplittrade och vidunderliga representationsformer, — ett föremål, som i sig sjelft kan vara af tillräcklig vigt för att af mig försökas.
Det torde förefalla svårt att ve* derlägga den reflexion, som nödvändigt erbjuder sig i denria fråga, den nemi., att då 1812 års misstag, indragningsmagtens införande, träffade endast några få tidningsutgifvare, hvilkas interesse deraf förnärmades, träffade deremot misstaget i8i5 af juryns införande hela nationen, Ilvars säkerhet mot tryckfrihetens missbruk så ansenligen förnärmades, i det pröfningen deraf rycktes från en urgammal och ansvarig domaremagt, för att lemnäs åt opinionscommissioner, utsatta i alla möjliga riktningar för förvillelsens inflytande, och berättigade att ansvarslöst intaga dessa förvillelser till motiver för deras domslut.
Med förundran har jag hört det lof, Gr.
Björnstjerna egnat åt juryinrättningen.
Jag skall längre fram uppehålla mig dervid, ulan att intaga i beräkningen något slags afseende på det popularitels-sträfvande, sorn så ofta bestämmer sig efter dagens opinioner.
Och hvilka åro väl dagens fordringar?
Hvilka ära deras fordringar, dessa liberalismens förespråkare, som gifva sig ut för att tala i folkets namn?
Jo, att folkets lagliga representanter skola till den grad förbise deras pligt, att de försaka det allmännas interesse för vinsten af några enskildas.
Men nr det väl tillåtet att höja en röst för nationens säkerhet i tryckfrihetsmål, så frågar jag, om icke sunda förnuftet förmår uppgöra en skillnad emellan den välgörande tryckfrihet, som upplyser och sammanhåller, och det förderfliga trycksjelfsvåld, som blott förvränger och förvillar; en skillnad emellan den tryckfrihet, som lugnar passionerna, bjuder ändring och säkerhet, och den, som sex dagar i veckan söker vägen till massans passioner, för att 'gifva dessa riktningen af en missnöjd sinnesstämning?
Jag frågar vidare: har en erinran om denna skiljaktighet, ett anspråk af uppmärksamhet deråt, har sådant någonsin kunnat framställas, utan att framslällaren påföljde dag blifvit utpekad såsom fiende icke blott till friheten, men till all frihet, ja, till fäderneslandet?
Och likväl vill man, att vi här skola glömma det allmännas 3 iS Den 18 December f. m. interesse, för att omfatta några journalisters.
Jag förklarar dock, att äfven jag skulle vilja votera bort indragningsmagten, men på samma gång äfven juryinrättningen, hvilken skyddar tryckfrihetsbrotten på samma gång, som den utgör ett hinder för sjelfva tryckfriheten.
Jag Jemnar mitt namn till sköflings åt dagens anfall; men jag går i grafven med det vittnesbörd inom mig, att jag har handlat efter min öfvertygelse, och jag tackar Utsk. för det mod, det i denna fråga ådagalagt.
Ja, i sanning mod; ty det är det, att i denna tid bjuda, icke half, utan hel rättvisa.
Jag begär altså propos. till godkännande för grundlagsenlig behandling af Utskts betänk.
Jag öfvergår nu till bemötande af Gr.
Björnstjernas framställning.
Det torde medgifvas mig, att godt och bättre äro relativa begrepp.
Jag medger, att uti det chaos, hvari bevisningslagarna i Frankrike och England befinna sig, var det bättre att öfverlemna criminallagskipningen åt jury.
För vildarna skulle detta sätt också vara det bästa.
Men det må vara mig tillåtet att förklara, att om Hr Gr. kände sitteget lands lagar, skulle han icke bjuda till att emot desamma föreslå juryinrättningen.
Jag behöfver endast uppställa en enda supposition för att göra min åsigt tydlig.
Om t. ex. Hr Gr. vore tilltalad för någon förbrytelse, hvilket ansåge han väl vara bäst, antingen att få träda inför domstolen, säker på bevisningslagarna och domarnes skyldighet att lätta sig efter dem, eller att säkerheten vore lemnad åt en jurys godtyckliga opinion?
Skulle väl Hr Gr. dervid vara belåten med ett utbyte deremellan?
Jag vädjar tili erfarenheten af våra jury-domslut.
Sällan har en jury vågat fälla.
Dagens opinion är en farlig magt.
Den ledamot af juryn, som vågar trottsa den, är nästa dag utpekad såsom menedare.
Har Hr Gr. icke läst avisorna?
Om en domstol föreslår samma person till juryman flera gånger, straxt heter det, att denna person är abonnerad.
Hr Gr. har sagt, att det sunda förnuftets urskilning är den säkraste mätare af en handlings mer eller mindre brottsliga beskaffenhet; men jag får erinra, att sunda förnuftet kan förvillas, och att menniskan tar inflytande af dagens opinion.
Så gör icke 17 Cap. Rätteg.b:n. Jag vill återkalla minnet af fordna frihetstider.
Den ena riksdagen rådde Hattarna, och alla juryr voro då Hattar; den andra riksdagen rådde Mössorna, och alla juryr voro då Mössor.
Jag frågar: vill väl Hr Gr. föra oss dit?
Jag vill göra honom ali rättvisa; men må han ursäkta mig.
Han länner icke hvad han äger såsom Svensk man, då han önskar juryinrättningen för Sverige; och om detta domsätt skulle införas i vår allm. criminallagskipning, så upprepar jag, hvad jag förr yttrat, — må då åtminstone en prescriptionstid utfästas för deni, hvilka, för sin säkerhets skull, vilja söka skydd i Afrikas skogar.
Jag tillägger slutligen, att långt ifrån alt beklaga, det Constit.Utsk. utöfvar en Den 18 December f. m. 3i() återhållande kraft, är jag glad deröfver och tackar Utsk. för det detsamma iakttagit, hvad i detta afseende Utsk. tillkommer.
För öfrigt tryggar jag mig dervid, att Hr Gr. o. Landtm, icke må framställa en så grundlagsvidrig propos., som hvarje sådan vore, i fall den innefattar något annat än Utskrs förslag.
Jag har emot min egen önskan blifvit invald i Constit.Utsk., och genom tillfälliga omständigheter har jag icke kunnat öfvervara beslutet i denna fråga uti sjelfva saken, d. v. s. jag har icke deltagit i beslutet, att frågan om indragningsmagtens afskaffande och den om juryns borttagande blifvit uppställda i beroende af hvarandra.
Deremot har jag deltagit uti beslutet i afseende å formen för frågans behandling efter återremissen, och hvilken denna föredragning egentligen gäller; hvadan jag jemväl icke nu anser mig äga rätt att yttra mig i sjelfva saken.
Men i det förra afseendet har en talare framställt Utsk:s förfarande på ett sätt, som förtjenar att närmare skärskådas.
Jag vill icke upphäfva mig till domare emellan honom och mig; men jag hade trott, alt då mitt inväljande i Utsk. berott af electorerna, hade mitt förhållande måhända förtjent att granskas med mera öfverseende.
Äfven den värde ledamoten sjelf lärer icke kunna fritaga sig från möjligheten att begå misstag; och om så är, alt alla måste underkasta sig ett sådant erkännande, hemställer jag, om Utsk. verkligen varit förtjent af de tillmålen, man velat påbörda detsamma.
För min del underkastar jag mig dem, och så väl R. o. Ad. som hvarje Rikets invånare skall fritt få bedöma mitt handlingssätt, äfvensom jag såväl som hela Utsk. skall med tranquilite afvakta domslutet deröfver, om Utsk. sökt tillskansa sig någon magt utöfver hvad grundlagarna tillerkänt detsamma.
Men jag vill nu ingå i en närmare utveckling af mina åsigter i formfrågan.
Såväl reservationerna vid Gonstit. Utsk:s utlåt.
N:o 58, som äfven vissa här fällda yttranden, påkalla en närmare utredning af mina åsigter i detta ämne.
Jag måste harvid, sorn alltid, då en redovisning af åsigter kommer i fråga, äfvensom vid all bevisning, Utgå från något, som är gemensamt hos de båda stridande tänkesätten.
Detta gemensamma anser jag mig hafva funnit
Uti en aktning för grundlagens helgd, som är öfver alla andra lievekelsegrunder.
Vår grundlagsstiftale trodde, hvad exemplet af Europas friaste stat bevisar, att för en nations allm. rätt och medborgarens personliga frihet och säkerhet finnes intet stadigare värn än dessa former, omgifna af seklers häfd och befastade af en allm. nalionalkraft, som i dem verkar.
Jag tvekar ej att antaga, det H. R. n.
Ad. tillerkänner grundlagen samma fridlysta helgd, sorti dess stiftare åsyftade.
Denna aktning för lag, djupt rotad i Svenska folkets lynne, ett föreningsband, lika mägtigt och Verksamt som osynligt k 320 , D en 18 December f. m. och dolch för den flygtiga åskådning af allt högre, som utmärker tiden, — denna lydnad för lagen är, jag litar derpå, gemensam för oss alla, vi må i öfrigt bekänna oss till hvilken åsigt som helst.
— Formen utgör också det väsendtliga i den fråga, som nu sysselsätter oss, och jag skall endast fästa mig vid den, ehuru ämnet, som deri innehål les, för tjenar- all uppmärksamhet; ty tryckfriheten kan äfven missbrukas, och missbrukets biomstringstid är kommen, då det kan drifvas såsom näring.
Reg.F. omfattar och bestämmer Konungens och Nationens inbördes förhållanden lill hvarannan, och måste följaktligen innehålla stadganden såväl till befästande af Konungens magt, som till bevarande af Nationens frihet.
Det är då ej otänkbart, utan ligger tvärtom inom sannolikheternas område, att ett Constit.Utsk., hvars åliggande är att grundlagarna granska, kan komma att föreslå ändring såväl i det ena som i det andra slaget af stadganden, och att denna R.
St:s delegation, för att bibehålla jemnvigten mellan statsmagterna, måste förena ändringsförslagen i ett och samma betänk., rörande sjelfva hoptagningen till ett vilkor.
Tillerkände nu grundlagen RiksStzn rätt att sönderstycka ett af Constit.Utsk. framstäldt lagförslag, som innebure en samtidig förändring i såväl Konungamagtens prerogativer som Ständernas rättigheter, och RiksStm styrdes af en, antingen åt despotismen eller anarchien syftande anda, så skulle dea jemnvigt lätt äfventyras, som 1809 års lagstiftare så sorgfälligt sökte afväga mellan de magter, på hvilkas inbördes samverkan Svenska folkets sjelfständighet och frihet så väsendtligt hvilan.
1809 års lagstiftare nedlade icke den tvetydighet i grundlagen, som 56 §:s nuvar. ordalydelse möjligen föranleder.
56 § uti 1809 års Constit.Utskrs förslag innehåller intet stadgande, iörtde grundlagsarendernas behandling, utan rörer andra allm. frågor, som i RiksStzns plena väckas; men väl heter det i samma förslags 81 §: ”Detta Utsk., hvars pligt det vara skall att grundlagarna granska, äger rätt att hos R.
St. må icke å den riksdag, då Utsk. någon sådan ändring föreslår, utan först å den nästföljande derom besluta.” Bade man med den förändring, som 56 § sedermera undergått, haft för afsigt att tillerkänna RiksStrn rättighet att sönderstycka ett grundlagsförslag, att antaga ena halfparten och förkasta den andra af ett förslag, som Utsk. framställt såsom ett odelbart helt och under villkor af odelbarhet, så ser jag i sanning ej något skäl, hvarföre sådant ej blifvit uttryckligen stadgadt i 56 § och 81 § derefter lämpad.
Då nu deremot ett sådant stadgande helt och hållet saknas, kan jag deraf icke draga annan slutsats, än att man med det efter 1809 tillkomna tillägget i 56 § blott velat bereda möj - Den iS December f. m. 321 ligheten att medelst Ståndens anmärknrr åstadkomma nödiga tillägg och rättelser, utan att likväl bana vägen för ett ensidigt tillgodogörande af de fördelar, som förslagets ena hälft möjligen kunde innebära.
1809 års Constit.Utsk., erkännande ofullkomligheten af sitt eget arbete, ville öppna en möjlighet att fullkomna grundlagen, när ett mer än tillfälligt, allmänt tänkesätt hunnit göra behofvet ostridigt och sättet godt; men det ville äfven omgifva denna rörlighet med förvånande former.
Nu gäller det formen.
Jag lenman derhän, huruvida Constit.Utsk. rätteligen förfarit vid sammanbindandet af indragningsmagtens upphörande med juryinrältningens upphäfvande (ett beslut, hvari jag icke deltagit); men då Constit.Utskts förslag uttryckligen innehåller, att detta samband utgjort ett vilkor för framställningen af hela förslaget, anser jag mig ej hafva haft rätt, alt vid detta tillfälle foga mig efter RiksSttns framställningar.
Man har yrkat, att utsktsledamöterna bort ställa sig till efterrättelse RiksSt:ns beslut, ehuru dessa RiksSt. ej nu äga att besluta i ämnet.
Jag känner bär igen en vink af tiden, som, i känslan af sin skapande förmåga, är otålig vid hvarje hinder, godkännande blott sådana sanningar och former, hvilkas väsende den oroliga blicken genast kan genomskåda, dyrkande framför allt sig sjelf.
Utredt ^till sina egentliga grundämnen betyder detta, inom tankens område, sjelfva ofelbarheten, ned med allt, som ej står tillsammans med detta litterära fabrikssystem: inom den verkliga verlden åter, heter det: folkets majestät, hvarifrån man härleder all magt, liksom länkades mensklighetens öden af blott physiska krafter.
För mig är allt bemödande, allt försök alt med magtspråk inverka på öfvertygelsen lika fruktlöst, det. må komma ofvanifrån eller nedifrån.
Det är snart ett % århundrade, sedan jag höjde min röst emot ett ingrepp i grundlagens helgd från den ena statsmagtens sida.
Om nu omständigheterna skulle hafva så märkligt förändrat sig, att samma röst komme att höja sig emot den andra statsmagtens bemödande att nedbryta formerna, sä bör en sådan tidernas vexling ej förvåna.
Den förutsågs redan af 1809 Ars lagstiftare, fastän tidpunkten lag utom deras synkrets.
Detta förutseende förde dem till den noggrannaste afvägning emellan statsmagterna, och de sökte äfven att upplifva den nationalanda, förutan hvilken formen är ett tomt skal, som slutligen ger vika för den minsta yttre påkänning.
Denna anda, sjelfständighetens lif, älskar ej att se inflytelsen af någon verldslig magt på medborgarens öfvertygelse.
Man har sagt, att Utsk. genom vidblifvandet af sin öfvertygelse i denna formfråga velat tillägga sig en magt, som det antingen icke ägde eller åtminstone icke borde äga; ty, säger man, till hvilka absurditeler skulle det ej leda, om RiksStcn vid samma riksdag, som clt orimligt Utsk. föresloge 17 H. 41 322 Den iS December f. m. orimliga grundlagsförändringar, icke ägde magt att genast afslå dem, utan dessa orimligheter skulle erbjudas åt kommande Ständer, hos hvilka man förutsätter den orimligheten att antaga dem?
RiksSt:n äga nu, efter grundlagens ordalydelse, icke denna rättighet. 83 § i Reg.F. stadgar uttryckligen, att ingen för framtiden gällande förklaring af grundlagarna må äga rum utan på det sätt, som enligt 81 och 82 §§ iakttagas hör; och då slutligen lagstiftaren uti 83 § nedlagt det lagbud, att grundlagarna skola i hvarje särskildt fall efter deras ordalydelse tillämpas, linner man på en och samma gång vägen till rättelsen, som man uppskattar graden af den ömtålighet, med hvilken lagstiftaren emotsett kommande tider.
Dock bör jag härvid tillägga, att, så vidt jag hittills kunnat inse, en förklaring af conservativ art härvid kan gifvas, hvilken måhända tillfredsställer den sansade opinionens fordringar.
Men jag har nyss åberopat det lagrum, som stadgar, huru gällande lagförklaringar af detina art uppkomma, och öfverläggningen derom hör ej hit för närvar.
Samma anmärkn. har jag att göra vid Gr.
Björnstjernas anförande, att det nemi. afhandlar frågor, som icke höra hit.
Han har velat, att R. o. Ad. måtte ålägga Utsk. inkomma med förslag, rör:de juryinrättningens förbättrande.
Så vidt jag fattat grundlagarna, är det hvarje riksdagsmans rätt och således äfven pligt att väcka sådana grundlagsändringsförslag, hvilka han anser nyttiga och möjliga att verkställa; men jag beklagar, om Utsk. icke skulle äga rätt att, för sin del, söka hedern af en egen tanke och ett eget förslag, hvilket Utsk., i händelse det icke finner något annat vara bättre, ej heller behöfver frångå, Frih. Cederström, Jac.:
Utaf min reservation kan inhemtas, att jag instämt med Hr Hallström i ogillande deraf, att Constit.Utsk. sammanblandat de 2:ne frågorna om juryns och indfagningsmagtens afskaffande.
Men sedan Utsk. aflemnat ett så beskaffadt förslag, har det icke lagligen kunnat af samma Utsk. ändras.
Detta gäller för alla Constit.
Utskts förslag.
Jag skall nu upptaga några af Gr.
Björnstjernas satser.
Jag får då först förklara, att jag deri uppfattat mera ett uttryck af hans enskilda åsigt om hvad han i allmänhet anser vara rätt, än ett resultat af hans erfarenhet från andra länder eller hans tro på citerade auctoriteter, om lämpligheten af hvilkas principer för oss jag lem— nar till Ilr Gr. sjelf att vid en lugnare besinning bestämma.
Man har tillvitat
Utsk. att hafva velat tillskansa sig en dictatorisk magt.
Tilläfventyrs kan denna beskyllning återstudsa jpå dem, hvilka, på sidan om lagen, vilja tillvägabringa ändringar, de der hafva otvetydiga vägar för sin tillkomst utstakade.
År 1812 hade vi ett medgörligt Constit.- Utsk., som tillstyrkte antagande, till gällande vid första riksdagen, af en uppgjord grundlagsförändring.
En sådan Den iS December f. n. 3a3 medgörlighet Iean icke nuvar.
Constit.Utsk. förmå sig att iakttaga; och om icke pluraliteten af de individer, hvilka deröfver nu äga att yttra sig, håller Utsk. räkning för ett sådant dess handlingssätt, skall domen af en framtids sansade allmänhet säkerligen gifva rättvisa åt Utskrs visade orubbliga aktning för gällande lagar och stadgade former.
Ytterligare har man framställt Utsk:s förslag i parabel med ordonancerna under Peyronnets förhatade ministerium.
Jag ser icke en skymt af anledning till en sådan sammanställning; ty åtskillnad är emellan att följa lagliga former och att bryta sådana.
Hvad mig enskildt beträffar, ber jag att ytterligare få upprepa, att jag icke är bland dem, som sammanparat indragningsmagten och juryinrättningen; och hade jag varit i tillfälle att framställa och göra mina åsigter gällande vid uppställningen af Utskrs utlåt, i detta ämne, hade Utsk. afclelat frågan i 2:ne förslag, samt uti det ena tillstyrkt afskaffande af indragningsmagten, och i det andra afskatFande af juryn.
Björnstjerna har framställt den fråga: hvari RiksStrns anmärknrr skola bestå, så vida de icke kunna göra sig gällande till förändring i förslaget.
Stånden äga endast göra anmärknrr vid, men icke förkasta eller ogilla ett Constit.Utskrs förslag till grundlagsförändring.
Redactionen deri kan behöfva jemnkningar; anmärknrr af ogillande utaf förslaget kunna ock göras; men Utsk. kan derpå lagligen icke fästa afseende.
Om äfven alla Stånden uti deras anmärknrr ogilla Utskrs förslag, måste dock Utsk. i alla fall vidblifva detsamma, som, derest lagen skall gälla, livilnr intill nästa riksdag tillika med yttrandena deröfver i RiksStm, hvilka yttranden annexeras till det hviiande förslaget för att jemte detsamma komma under pröfning vid en påföljande riksdag.
Björnstjerna klandrat, att Constit.Utsk. velat anse sig såsom ett conservativt element, då han deremot trott, att lagstiftaren hos Utsk. velat nedlägga rörelse-elementet.
Detta är sannt; men just deraf följer, att Hr Grts slutföljd af jemnförelsen emellan en Konungens propos. och Constit.Utskrs förslag är oriktig, och den föreställning, att Konungens propostr kunna af R.
St. stympas, fullkomligen förvillad.
De måste i sin helhet afslås, så vida Constit.Utsk. sådant tillstyrkt, eller ock i deras helhet hvila, i händelse Constit.Ulsk. godkänt desamma.
Det är angeläget i grundlagsfrågor att vara säker om dea form, hvaröfver man talar, och att icke af interesse för saken låta hänföra sig till förbiseende af formen.
Man har sagt, att det var ett våld af Utsk. att vägra sammanjemnkning af Ståndens tankar.
Om denna benämning är riktig, synes det mig mer än besynnerligt, huru liten consideration man behagar fästa vid den obestridliga sanning, att det berott på Utsk. att aldrig inkomma med något förslag till Ständerna i detta ämne, och att, då Utsk. uppgifvit de vilkor, under hvilka Utsk. ville till Stånden afgifva förslag i Den 18 December f. m. frågan, det också måste vara TJtskrs lagliga rätt att icke eftergifva dessa vilkor, utom hvilka Utsk. aldrig ansett sig böra afgifva förslaget.
Hvad våldsamhet man häri vill finna förmår jag icke inse.
Utsk. har afgifvit sitt förslag.
Det kan aldrig återgå, ty Utsk. äger icke ratt att återtaga, hvad det en gång framlagt.
Björnstjerna har tillstyrkt ogillande af Utsk:s förfarande, samt att Utsk. må inkomma med förslag till en förbättrad organisation af juryn, och Hr Gr. har slutat med en hotelse att begära en ny propos.; men då jag icke kunnat fatta, hvad den skulle komma att innehålla, uppskjuter jag att yttra mig deröfver, till dess Hr Gr. närmare bestämmer sig.
Men hvad det framställda förslaget i afseende å juryn beträffar, har Ilr Gr. med sin begäran i detta afseende trädt grundlagen för nära; ty frågor om grundlagsförändringar kunna blott i Constit.Utsk. väckas.
I sjelfva saken har jag icke något vidare att tillägga; och hvad formen angar, förenar jag mig i öfrigt med Hr Lagerhjelm.
Efter det förträffliga anförande såväl rörlde sak som form, hvilket Hr Gr.
Björnstjerna afgifvit, synes visserligen intet vara att tillägga; ty Hr Gr. har på ett så fullständigt, skarpsinnigt och klart sätt utvecklat ämnet, att det endast kan väcka förundran, att icke en hvar bland R. o. Ad. funnit sig till den grad deraf öfvertygad, att discussionen slutat med en allmän acclamation till detta yttrande.
Emedlertid har man, å andra sidan, försökt ett slags vederläggning, och dervid utfarit mot tryckpressen på ett sätt, sorn en vän af denna icke kan med kallblodighet afhöra.
Boye har yttrat, att juryinrättningen blott åsyftade att skydda interesset hos en förhatlig Corporation, som kallas journalister, men alt nationens interesse derigenom äfventyrades.
Jag vill, i detta afseende, ej vädja till Hr Frihts upphöjdare känsla, till den högre bildning, som man borde träffa hos en man af hans egenskaper.
Jag väntar från detta håll icke något tillfredsställande svar, och jag vill ej heller från denna synpunkt ingå i en ytterligare utveckling af den bevisning, en föregående talare framställt.
Men jag vädjar till erfarenheten och frågar: när var tryckfriheten till den grad missbrukad i Sverige, som innan juryn inrättades; och inrättades den ej, uppå Styrelsens förslag, just för att hämma dessa skändliga missbruk?
Den ädle Frih. äger sjelf ganska sorgliga minnen från denna tid.
Eller hvem af eder, mina Hrr, har ej hört talas om striden och rättegången mellan Frih. Ludv. Johrson Boye och Hr Carl Aug.
Grevesmöhlen, pasquillerna mot framlidne Gr. af Ugglas, fabeln om räfvarna m. ro. d. ?
Hvem vet ej, att det just varde mångå vexlade rättegångsskrifterna, som gåfvo anledn. till den giftigaste smädelsen?
Nå väl, vill man då ånyo fram - Den 18 December f. m. 3a5 lalla dessa scener?
Vidare har samme Frih. sagt, att det på sednare tider ytterst sällan handt, att någon blifvit fälld i tryckfrihetsmål.
Jag tror tvärtom, att flera tryckfrihetsmål blifvit fallda af jury, än som lagligen kunnat fällas, om domstolen nödsakats behörigen motivera utslagen.
Ansvarige utgifvaren för en tidning, deri jag är medarbetare, har under ett år vid särskilda tillfällen af jury blifvit fälld till betydliga böter och fängelse för uppsatser, som endast innehållit allm. reflexioner rörrde vår östra granne och beskaffenheten af vår Nationalrepresentation; oell jag har af män, som lika med Frih.
Boye förfäkta juryinrättningens upphörande, hört försäkras, att dessa artiklar icke kunnat fällas af domstol.
Men detta oaktadt, och ehuru vår jury för närvar, är så organiserad, att, med förutsättning af åklagarens eller Styrelsens, någon gång mindre tvetydiga, inflytande på en mot tryckfriheten icke alltid så särdeles välbevågen domaremagt, det ofelbart ligger i åklagarens vilja att få den anklagade fälld, vill jag dock icke uppoffra denna dyrbara inrättning, ja, hellre sjelf blifva en martyr derför.
Att öfverlemna tryckfrihetsmål åt domstolarna vore verkligen att sätta dessa sednare på ett alltför hårdt prof; antingen skulle de genom frikännelsen äfventyra Styrelsens ovilja, eller genom fällandet tryckpressens, att ej tala om alla smädelser, hvartill besvärsskrifterna genom flera instanser skulle gifva anledning.