Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dock, hvarför sysselsätta sig längre med dem?
Vid nästa station skulle han stiga af — och sedan?
Hvad vore hon för honom?
Ett minne för ett par veckor eller så — kanske blott för ett par dagar.
Ty han älskade ju en annan.
Han skulle förlofva sig.
Han sluter ögonen och söker i minnet återkalla detaljerna af den gamla drömmen — ser sin guldhåriga älskarinna solbelyst i fönstret, sluter henne i sina armar, drunknar hjälplöst i ett själfviskt njutningslif.
Men i det obestämda fjärran blinka ett par metallglänsande ögon kallt och föraktfullt.
Då bleknar den soliga drömmen bort, och i dess ställe kommer en annan, mindre solig, men dock mera skön — drömmen om lifvets allvar.
Och de stålblå ögonen komma närmare, snart skymtar han konturerna af ett blekt, själfullt ansikte med kort, själfsvåldigt svart hår och ett par hvita framtänder med en svart prick i den ena, när hon ler.
Och då klappar hans hjärta fortare, då känner han inom sig ryckningarna af en bunden kraft, en obändig törst efter lifvets bitterhet, sådan han vet den kommer honom till del, som kämpar för det ädlaste och största — ett bornerande ungdomsmod som ingenting skyr, som ville offra sin tillvaro för lyckan att blott hafva fört mänskligheten ett enda steg framåt eller kunna bringa en stråle in i det nakna armodets, lastens, det kvidande lidandets hopplösa mörker.
— Det fans ju ändå så mycken nöd att lindra, så mycken okunnighet att upplysa, så mycken rå vidskepelse att förtaga!
Lokomotivet signalerar, tåget saktas.
Nu är det tid för honom att taga afsked.
Hans blick hvilar på hennes ansikte afvaktande, nästan bedjande, men hon ser det icke.
Tåget stannar.
Dörrarna slås upp.
Han sitter kvar och betraktar henne i spännande nervös förbidan.
Hon märker det icke.
Konduktören kommer för att stänga.
Ett ögonblick gripes han af en vansinnig idé, att sitta stilla.
Men så far han upp, fattar sin lilla handkoffert och störtar ut på platformen.
Dörren smälles igen.
Ännu ser han genom fönstret hennes bleka ansikte, kransadt af det tagelsvarta håret.
Men hennes ögon äro upptagna på annat håll.
Skulle han icke få taga afsked af denna blick, den djupaste han sett i ett mänskligt öga?
Stationsinspektorens hvisselpipa ljuder, lokomotivet svarar, kupéerna glida förbi.
Han kan ej längre beherska sig, utan springer fram, hinner bort till fönstret, innanför hvilket hon sitter, lyfter på sin hvita mössa:
“Farväl!“
Hvad, kom det icke en stråle i de kalla ögonen?
Nickade hon ej lifligt, såg hon ej ut att ha blifvit angenämt öfverraskad?
Men tåget gick.
Han öpnade dubbeldörrarna från kabinettet och steg ut på balkongen för att svalka sig.
Öfver dess zinkbeslagna golf gick han bort mot barriären och såg ut öfver landskapet, som låg svept i eftersommarens melankoliska aftonskymning.
Himlen var betäckt af lätta gråa moln.
Blott här och där i ett blåaktigt mellanrum glimmade en stjärna matt.
Ifrån mossen borta vid skogskanten hade ljusgrå dimmor uppstigit, drifvit fram längs marken och lägrat sig öfver heden så, att den liknade en oändlig vattenspegel.
Kandidaten kom direkte från en förtjusande vals.
Ännu hade han i sin famn kvar en vällustig förnimmelse af kusinens osnörda midja, lätta, dröjande känningar af hennes lifsvärme på sin högra axel, där hon hvilat sin hand, och i vänstra axelvecket, som hennes heta andedräkt kyst.
Han stod och njöt däraf med en känsla af domnad, omedveten sinlighet.
Och så drömde han sin gamla dröm: om kärlek och lycka, om ett mål för sin obändiga längtan.
Den hade lekt för hans inbillning hvarje dag under sommaren, men aldrig blifvit mer än en dröm.
Ofta hade han velat förverkliga den, ofta hade han, berusad af kusinens ungdomsfriska, varmblodiga fägring, velat lämna fritt lopp åt sin känsla.
Men alltid hade samma tanke glidit emellan, tanken, som den bleka flickan väckt till lif.
Var hans kärlek till kusinen äkta, var den själisk?
Eller var den icke snarare en sinnenas berusning, som i fantasien formade sig till en skön dröm?
Var ej dess mål en såpbubbla?
På afstånd hägrar den så skimrande, men skulle den icke brista vid den sinliga beröringen, dragas ner i smutsen vid det kropsliga besittningstagandet?
Ty denna oklara längtan, som tycktes så fin och skir, var det väl något annat än djurisk drift?
När den hunnit sitt mål, hvad skulle då komma i stället — annat än tomheten, en själlös tomhet?
Och hvad vore lifvet då?
Och likväl — hvarför icke älska, medan man är ung?
Låt lifvets sorger komma sedan, man har dock för ett ögonblick förnummit dess soliga fullhet.
Hvarför gå så här och kämpa med sig själf — och nöta sin själsstyrka ut i striden mot sin natur?
Hans blick gled ut öfver landskapet, där trädgrupper stodo här och där, liksom boskéer i en ofantlig trädgård, där dimman bredde sig omkring kärret längs marken, liksom spegeln af ett oändligt vatten.
Fjärran ifrån hördes en hund gläfsa.
En vagn skramlade åstad på vägen, och inifrån klingade en och annan ton från pianot.
Bakom honom öpnades dörrarna.
Han hörde lätta steg och ett litet utrop: “Ah, står du här!“
Som om hon inte hade vetat det!
“Ja, jag står och tar afsked af trakten — och håller revy med minnena.“
“Så-å?
Du reser i morgon?“
“Det vet du ju.“
“Men jag hade trott — är det då alldeles nödvändigt?“
Hon teg ett ögonblick, vände sig till hälften ifrån honom och lät sina blickar irra omkring i landskapet.
“Vet du att jag fyller år om fredag?“
“Jag har redan varit här allt för länge.
Du vet det ju själf — vecka efter vecka har jag uppskjutit.
Precis som en obeslutsam käring!“
“Du skulle göra mig mycket glad, om du stannade.
Han såg henne i profil mot den mörka natthimlen.
Ansiktet var så nära hans, att han kunde se pulsen röra sig vid tinningen.
Det glimmade vått i hennes ena öga.
Hvad hon höll af honom!
Hade han rätt att stöta tillbaka en sådan hängifvenhet?
— Han höll på att bli vek.
Men så kom tanken igen, som den bleka flickan väckt till lif.
Denna kärlek, som ej var grundad på själarnes öfverensstämmelse — och det var den icke, hon förstod honom icke, hon var ej andligen hans jämlike — var det väl annat än maskerad sinlighet?
Var det en känsla, på hvilken man kunde bygga ett helt lif?
Han tog hennes hand och såg henne skarpt i ögonen.
“Anser du det vara rätt af en ung, frisk man att så här tillbringa sitt lif i lätja och veklighet?
Hvem har gett mig rättighet att sitta som en tärande snyltgäst och blott se på i en värld, där andra måste spänna hvarje muskel i kampen för tillvaron?“
“Jag vet inte.
Hvarför har då aldrig jag känt det samma?“
Det skar honom in i hjärtat, detta blida, sorgmodiga hvarför.
Det lät som en kväfd klagan från en själ, som stannat i växten, som icke fått utveckla sina möjligheter.
Hon tryckte hans hand och gick.
I dörren vände hon sig om och nickade ännu en gång.
Ett ögonblick ville han ropat, hållit henne kvar.
Det kändes så svårt, så svårt att beherska sig.
Och tviflet kom: var det icke ett brott att stöta tillbaka en sådan hängifvenhet?
Och den andra tanken: var hans kärlek till kusinen äkta, var den själisk?
Var det en grund, på hvilken man kunde bygga ett lif?
Han såg sig omkring på det melankoliska landskapet, där dimman bredt sig allt vidare öfver slätten, liksom spegeln af ett ändlöst haf.
Och sakta för sig själf återtog han:
“Ett helt lif!“
KAMRATSKAP.
Sven hade också haft sin glansperiod, fast det var länge sedan nu.
Han kom till Stockholm som femtonårs pojke, fin och putsad, erhöll moderlig vård jämte full inackordering hos en pensionerad majorska, som han fick kalla tant — allt för hundra kronor i månaden.
Dess utom infördes han i sällskapslifvet, där gossen gjorde lycka, tack vare sitt ljusgula, lockiga hår, sina milda blå ögon och den vackra silkessammetsblusen, som slöt sig så kokett kring hans lilla spensliga kropp.
Det var något distingueradt hos den lille tolfåringen, tyckte man, och redan från första ögonblicket voro fruarna öfvertygade om, att han skulle bli en stor konstnär.
Han såg ju redan ut som en liten Raffaële — så hade baronessan Grip sagt, att det hette, och hon visste det.
Hon hade varit utrikes.
Sven gick på slöjdskolan och förberedde sig till sin blifvande storhet.
För att snarast möjligt kunna realisera sina och tanternas konstnärsfunderingar tog han dess utom privat undervisning i målning.
Men fruarna spådde orätt.
Han blef icke någon konstnär.
Och hvad värre var, han blef ingenting annat häller.
Nu kändes de forna tanterna icke vid honom.
Mötte de honom på gatan, sågo de alltid åt motsatt håll.
Det var just ingenting distingueradt i hans utseende nu för tiden.
Det gula håret hade blifvit mycket tunt — af ett lättsinnigt lefnadssätt, naturligtvis.
I stället för silkessammetsblus bar han en luggsliten grå kavaj, som utan öfverdrifvet koketteri slöt sig kring hans magra lekamen.
Och ögonen — ja, de voro visserligen milda och blå som förr, men sutto nu i ett blekt ansikte, härjadt af svält.
Han såg icke alls artistisk ut.
De fleste ansågo honom redan förlorad.
Och det var han kanske också, ty världen hade farit illa med honom.
Fadern var bankdirektör i en större landsortsstad, framstående kommunalman och åtnjöt i hög grad sin orts förtroende.
Familjen lefde högt, ansågs för en af de förnämsta i staden och umgicks hos själfva landshöfdingens.
Till dess katastrofen kom: granskning af bankens räkenskaper, balans och upptäckt.
Direktören grep till sista utvägen — en revolver, som länge väntat i chiffonniern.
Och så var det slut med komedien.
Boet togo kreditorerna, och modern kom till Stockholm med två tomma händer.
Nu började ett annat lif för dem båda.
Hon tvättade och strök, Sven ritade, på målareakademien för nyttans och på vetenskapsakademien för förtjänstens skull.
Han tecknade mineralier, “förvandlade stenar till bröd“, skämtade han.
“Det är inte alls någon konst!“
Den tiden hade han det bra.
Men så dog modern.
Sedan dess hade han fört en äfventyrlig existens.
Ingen visste hvad han lefde på, ty han hade upphört med att rita stenar: “Sitta där och jobba?
Nej, bättre kan man använda sin tid!“
På målareakademien gick han kvar.
Dess utom kopierade han ett och annat på museum; för resten svalt han och frös förmodligen också, efter som han ingen öfverrock hade midt i smällkalla vintern.
Men ändå var han glad; det var en egen fysik.
Han beklagade sig aldrig, var aldrig bitter och gjorde inga fula miner åt ödet.
Nöden hade påtryckt hans väsen en stämpel af resignation, som gjorde honom riktigt älsklig.
Också var han mycket värderad af kamraterna och mycket beklagad för sin brist på talang och sitt förspilda lif.
Man undrade blott, om han själf trodde på sin begåfning, eller om han i förtviflan bitit sig fast vid hoppet, för stolt att vilja erkänna sitt lifs nederlag.
I salarne på nationalmuseum var föga lifligt, ty man hade icke fritt tillträde.
Därför saknades också habituéerna: konstnjutningslystne gardister och mindre välklädde herrar i slokig filthatt.
En och annan turist vankade omkring med uppslagen katalog, noterande med ett streck de anmärkningsvärdaste taflorna.
Det gälde icke så mycket att se som att hafva sett; hufvudsaken var naturligtvis att hålla reda på det.
Inne i ett sidokabinett stod Sven och kopierade ett stilleben — en duk med mycket matvaror, ett glas vin, en röd hummer och en ost.
Malisen påstod, att han valt taflan för ostens skull.
“Nordens förnämste ostmålare“ hade länge varit hans hederstitel bland kamraterna, och det var en gammal kvickhet att säga om hans taflor, att “ostkanten“ var det bästa.
Den gjorde ingen effekt nu mera.
I rummet näst intill stod Henning — “marinmålaren Peter Henning“, som det stod på hans visitkort — lång och smal, med kortklippt svart hår, på hvilket en elegant felbhatt glänste, svartmuskigt ansikte med en stor krökt näsa, mörka ögon och djupt röda läppar, oklanderlig bonjour, sidenhalsrosett i skrikande rödt och blått — han tyckte om att ha färg omkring sig — något fläckiga benkläder samt snedgångna stöflar.
Det var en karl med talang, Henning.
Hans taflor gingo bra åt på konstföreningarna, och han hade vanligtvis fullt upp med beställningar.
Han hade en anmärkningsvärd förmåga att träffa allmänna smaken, men det var ingenting individuelt i hans målning, och kamraterna påstodo, att han kastade bort sin begåfning för att komma åt pängar.
Hans konst var jargonmässig liksom hans sätt.
Och det var synd, mente man, ty han kunde ha blifvit något stort, om han gått sin egen väg.
Nu lade han penslar och palett i målareskrinet och började torka färgen af händerna med en linnetrasa, allt under det han betraktade sitt verk med kritiska blickar.
“Hör du Sven du!“
“Ja-a“, lät det från andra rummet.
Sven såg icke ens upp från sitt arbete.
Han drog ett par breda drag öfver osten och gjorde den riktigt skinande färsk.
Henning kom fram till dörren, alltjämt sysselsatt med rengöringsproceduren.
“Har du några slantar?
Sven gnäggade till på sitt vanliga torra sätt.
Han tyckte, att frågan var absolut komisk.
“Nå, är du inte hungrig?“
“Det har ingen människa råd till nu för tiden“, menade Sven, som började fatta saken ur allvarlig synpunkt.
“Men om du hade råd“, envisades Henning.
“Ja, då skulle det allt skrika i magen.“
Det sades i glädtig ton, men så kom det färg på de afmagrade kinderna, och det var tydligen för att slå bort någon obehaglig tanke som han fortsatte: “Kom hit, får du se något läckert!“
Henning gick bort och beundrade: “Nej, hör du — där fins matvarorna — ost och vin och hummer — hummer!“
— Han skrek, så att det gaf eko i salarne.
“Hör-du-du!
Mår du illa, hva’?“
Det var Karl Printze, “Prisse“, som han kallades i hvardagslag.
Henning vände sig till honom.
“Nej, se på den slusken!
Hvad vill du här?“
“Åh — jag skulle väl upp och titta på mästerverket, som du fabricerar här uppe“, sade Prisse med särskildt elak tonvikt på “fabricerar“.
Han var den yngste af de tre, liten och blek, med ögon af olika färg, ett brunt och ett blått, samt fina drag, om man undantager näsan, som var stor och klumpig, liksom om den icke alls vore bestämd för det där ansiktet.
— För öfrigt var hans yttre människa höljd i en snusbrun paletå, ursprungligen afsedd till sommaröfverrock men nu mera tjänstgörande året om.
Hans hållning var något framåtlutad, i synnerhet stack hufvudet alltid fram, “precis som om han luktade efter mat i hvarenda ’ krok“, hade någon sagt.
Och det hade blifvit ett bevingadt ord inom kamratkretsen.
“Kom hit, ska’ du få se en ost“, ropade Henning och vinkade Prisse fram till sig.
“Styft, hva?“
“Jo, det är som jag alltid sagt, att ostkanten — “
Här afbröts han af Hennings högljudda skratt.
“Man ska’ vara oblyg som
Prisse för att ännu våga sig fram med den där gamla hederliga kvickheten!
Eller hur, Sven?“
“Jo, Prisse är aldrig blyg“, smilade Sven och såg på honom med en försonande blick, liksom ville han taga bort hvarje misstanke om något stickande i orden.
Prisse skrattade, men såg en smula generad ut.
“Känner du inte sugningar — hva’ — när du ser den där?“ skämtade Henning.
“Nehej du!“
— Nu var Prisse åter inne i sin roll. — “Det fins en och annan som nyss ätit en styfvare middag!“
— Han slog sig på magen med belåten min.
“Har man hört på den“, grinade Henning vänd till Sven. “Precis som om det inte syntes på karlen, att han kom hit för att lukta upp en middagskrischa.“
Sven gnäggade af alla krafter, men fortfor att måla.
Prisse såg åter förlägen ut, som om han blifvit gripen på bar gärning.
Men Henning märkte det icke.
Han tog honom under armen och fick honom ut i salen.
“Hör du, har du godt om pängar?“
Hvem tar du mig för?“ “Karl Printze, elev vid kongl. akademien för de nyttiga konsterna, skåning till börden!“
“Riktigt!
Den karlen har olyckligtvis inte en styfver.
Annars skulle han bjudit dig på middag — det är en sådan liberal baddare.“
“Jaså!
— Nå, men hur är det — har han själf ätit middag?
— Henning såg satirisk ut.
— Ne-ej!“ — Det kom litet dröjande.
“Gamle skämtare!“
— Henning skrattade af full hals.
— Men så blef han allvarsam.
“Ser du Sven där inne — stackars fan — har visst inte ätit middag på tre dagar.
Jag vet det, fast han ingenting sagt — — och om vi kunde skaffa mynt, så borde vi allt bjuda honom på middag.“
“Det borde vi visst, det — men jag är som sagdt alldeles utan medel.“
“Vi måste skaffa“, sade Henning beslutsamt.
“Du går väl med?“
“Naturligtvis!“
— Prisse hade klena utsikter att få middag på annat håll.
Henning gick in till Sven:
“Har du lust att gå med och äta middag?“
“Jo-o, lust saknas inte — bara det är nog med det“, sade Sven i frågande ton, och vid Hennings lugnande nick började han lägga in sina attiraljer.
Sedan torkade han sig som hastigast om fingrarna med den blårutiga bomullsnäsduken.
Ute i trappuppgången stod Prisse och väntade — bredbent och med händerna djupt instuckna i den snusbruna sommarpaletån.
Hans blickar flögo likgiltigt öfver hela den antika skönhetsvärlden — i gipsafstöpning — från Venus Milo till Sliparen, från den klumpiga Laokoonsgruppen till “den döende gallern“, som vred sig på skölden där borta i fonden.
Så spottade han utför trapporna med ett uttryck af förakt och missnöje, ty han var hungrig, och de där gipsbelätena hade dess utom alltid förargat honom.
“Inte är det där något vackert, inte!
De stå bara och ta plats.
Här borde vara djurmålningar af Karl Printze.“
Därvid kom han att se utför trapporna.
Genom fönstren öfver ingången gnistrade en fläck af Norrström, hvars oroliga vågor återkastade det vinterbleka solljuset så skarpt, som hade det varit tusentals små blinkande silfverspeglar.
Och så kom han att tänka en gammal trivial tanke om skilnaden mellan konst och natur: “Gör efter det där, Karl Printze, så behöfver du aldrig mer vigga middagskrischor.“
Nu kommo de andra, och det bar i väg utför trapporna.
Henning i midten — “för första gången i lifvet håller han sig på mattan“, sade Prisse, som återfått sitt goda lynne — de båda andra en på hvardera sidan, rispande med sina grofva stöflar statens eleganta marmortrappor; förbi Grand hôtel och Mindre teatern snedt öfver Karl XII:s torg.
Där stod en droska vid Operagränden.
Henning klef in.
“Nå, sätt er opp!“
Sven steg på, men Prisse tvekade.
Han hade ett bittert minne af en scen med en oförskämd åkare, som han icke kunnat betala.
“Pantlånekontoret, Stora Badstugatan!“ ropade Henning, och Prisse hoppade upp, lätt som en fågel.
Han visste, att Henning hade guldklocka.
Kusken nickade och körde.
“Djurgårdsbrunn!
Kör fort, för jag är hungrig“, ropade Henning, i det han öpnade dörren till droskan, där Sven och Prisse suttit hopkrupna i hvar sitt hörn, medan han gjorde mynt där inne.
Åkaren smälde med piskan, och så bar det i väg.
Henning var vid briljant humör hela vägen, talade nästan ensam — om sin guldrofva, som han fått af farmor, när han var 16 år.
Tänk, om gumman nu visste, hvar den fans!
Han skrattade muntert.
Ja — herre gud — hvad skulle en stackars syndare göra?
Han måste ju äta för att kunna lefva.
Särskildt gälde detta om Sven, som höll på att måla stilleben, något som ovillkorligen fordrade hög diet.
Ty vid åskådandet af de läckerheter, han själf framtrollar på duken, sättas magsafterna i rörelse, och en matsmältningsprocedur börjar försiggå, utan att det fins något att smälta.
Detta måste naturligtvis inverka högst ofördelaktigt på organismen.
“Inte sant?
— Henning hade blifvit varm vid sitt eget föredrag, och ögonen glänste af beundran för den, som hade förtjänsten af, att Svens mage undgick denna fara.
“Ja, ser du — jag är just inte som värst styf i anatomien, och matsmältningen har jag hittills studerat endast praktiskt“, skämtade Prisse — högst opassande i en så allvarlig sak enligt Hennings åsikt.
Han vände sig, full af hunger efter erkännande, till Sven och frågade honom i bevekande ordalag, om han icke hade känt sig liksom litet matt, sedan han tog ihop med stilleben-kopieringen.
Jo-o, det medgaf Sven beskedligt att han gjort, hvarvid Henning gaf Prisse ett förkrossande ögonkast.
Men denne lät sig ej bekomma.
Stämningen var enligt hans åsikt alldeles för allvarlig.
Han for upp i vagnen, gnuggade händerna belåtet och slog Sven på axeln: “Nu ska’vi vara glada, gossar, när vi ä’ så nära vårt mål — målares skrofmål — — eller mål-last, för att använda den rena sup-ärlativen.“
Prisse brast i häjdlöst skratt vid sina egna snilleblixtar.
“Hvilken osminkad idiot!“ ropade Henning och vred händerna i förtviflan, men kunde dock icke kväfva ett litet smil.
Sven skrattade pliktskyldigast.
“Då har jag i alla fall det företrädet framför dig, att jag inte sminkar mig“, replikerade Prisse.
Henning gaf honom en förnärmad blick.
“Hvad, respekterar du nu inte mig häller?“ tycktes den säga.
Han var i begrepp att gifva ett häftigt svar, då vagnen stannade.
Temperaturen i rummet var ljum och behaglig, luften mättad af tobaksrök, men det generade ingen, ty herrarne rökte alla tre.
Tomma kaffekoppar på en bricka, nedsolkad af utspild grädde och cigarraska.
Punschglasen hade lämnat klibbiga ringar på bordskifvan, där tre tömda halfbuteljer trängdes med kaffekannan och den bredmynta vattenkaraffen, hvars innehåll ingen anlitat.
I hvar sitt hörn af soffan sutto Henning och Prisse stolt tillbakalutade.
Midt emot dem hade Sven inrättat sig så bekvämt han kunde.
Åt allas ansikten hade välfägnaden förlänat helsans och onykterhetens färg.
En behaglig slapphet låg mjukt öfver alla domnade tankar och känslor.
Alkoholen verkade icke längre uppiggande.
Man hängaf sig helt och hållet åt en omedveten tillvaro ...
Sven satt bakåtlutad och stirrade upp i taket med vidöpna ögon.
Den ovanliga förplägningen hade gifvit fart åt hans blod, och därvid hade det vaknat så många drömmar, så många gamla minnen, som dagliga lifvets armod och bekymmer eljes höllo i dvala.
Tydligast af alla hade stått för honom minnet af en ung flicka med gulrödt hår, alabasterhvit hy och ett par små blinkande ljusblå ögon, som blickat så nyfiket ut i världen.
Hon var dotter till en af tant-majorskans väninnor, och Sven hade träffat henne ofta på den tiden.
Han hade t. o. m. varit “en smula verliebt“, sade tanterna med ett litet smil.
De voro vana att taga sådana småsaker från den komiska sidan.
Men Sven tog det allvarsamt, och flickan också.
Äfven hon älskade konsten, och för henne var Sven dess inkarnation — på den tiden.
Sedan hade hon slagit sig på plastiken, representerad af en ung gardeslöjtnant med en figur långt skönare än Skopas’ Apollo — mycket bredare öfver axlar och bröst, mycket smärtare om midjan.
På hans enträgna uppmaningar beslöt hon sig för att ägna sitt lif åt plastiken — som hon redan förut ägnat ett par af Labatts bästa snörlif — och gifte sig med löjtnanten.
Men Sven föraktade den konstgren hon valt och hälsade icke mer på henne, hvaröfver hon var hjärtligt glad.
Han följde dock på afstånd noga hennes utveckling, vände sig alltid om på gatan, när hon gått förbi, och mönstrade med kritiska blickar de små produkterna af hennes konst, men fann intet att anmärka.
De hoppade omkring henne trinda och knubbiga, klädda i sammetsblusar, liksom han själf en gång i världen.
Det kunde icke hjälpas, anblicken var förtjusande.
Hennes konstverk lefde.
Dock — det var ej så han sett henne nu.
Det var som den unga flickan, för hvilken han själf var en personifikation af allt, som hon älskade.
Hvilka känslor hade icke vaknat till lif, hvilka drömmar!
Hvilket kaos af bitterhet och lycka!
Nu hade öfverretningen lagt sig, och allt hade domnat bort igen.
Han satt liksom de andra och vegeterade.
Alla tankar gingo på mjukaste filt.
Men där stod ett piano borta vid innerväggen, och det blef i längden allt för frestande.
Han älskade musik, framför allt den han själf exsekverade, och det var ej hvar dag det bjöds honom tillfälle att spela.
Tyst smög han sig dit bort, satte sig på stolen och började spela, sakta och dämpadt för att ej störa de andra.
Henning vaknade likväl upp och tog sitt glas.
“Skål på dig, Prisse“, sade han och knuffade till denne.
Han for upp, tämligen yrvaken. — “Tack du, gamle vän“, mumlade han, höll upp sitt glas, såg
Henning trofast in i ögonen och tog sig en klunk för att morgna sig.
Därefter satte han glaset, sträckte fram handen och grep sidokamraten hårdt om handlofven:
“Kamrat!“
Henning kramade igen lika trofast.
Båda hade blifvit sentimentala af punschen och samvaron.
Genom fönstret såg man landskapet — grått och disigt.
Vinden sjöng där ute, och vid pianot spelade Sven Mignons aria: “Känner du detta land“.
— Skymningen började falla på.
Henning lutade sig framåt, lade armarne på bordet och lät hufvudet falla ner mot dem.
Så började han tala — sakta, troligen mest för sig själf: