Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var tydligt att danska kabinettet beslutitatt ej godvilligt afstå hvarken från södra Slesvig eller Hol-stein, och att det icke ville ingå i underhandlingar om en nordisk union på annan basis, än Danmark tillika med Slesvig i unionen samt Holstein och Lauenburg såsom ett tillägg till Danmark.
Mitt bref till Carlsen korsades dock af ett från honom till mig, i hvilket han öfversände ett af honom och Monrad uppgjordt förslag till en familjetraktat mellan svensk norska och danska kungahusen (bil.
Men derpå gaf å sin sida kung Karl intet svar, emedan man i Danmark öfvergifvit den nationella grundvalen i det förslag han adopterat.
Ej heller tilltalades han af förslagets redaktion, som var mycket inkrånglad och tillika öfverlemnade mycket åt slumpen.
Men redan före Monrads andra bref inträffade något, som tillkännagaf en egendomlig vändning i Köpenhamn.
Jag var knapt hemkommen till Stockholm med konung Kristians och Monrads (första) svar till konung Karl, innan hufvudinnehållet af det senare äfvensom förslaget till för-bundstraktat refererades till Norsk Rigstidende i ett bref, dateradt Köpenhamn d.
Slutet af korrespondensen jemfördt med slutmeningen i Monrads bref utvisade, att korrespondenten egde nästan verbal kännedom om Monrads skrifvelse 1.
Detta måste förekomma så mycket märkvärdigare som Monrad i samma sitt bref begärt en » alldeles hemlig förhandling » af saken, och det knappast synes antagligt att någon kunnat fa kännedom om lydelsen af detta svar utan Monrads eget begifvande.
Men det öfverraskande inskränker sig icke härtill.
Vid referatet af förbundsför-slagets innehåll låtsar korrespondenten alls icke om, att Sverige-Norge äfven skulle genast erbjuda Danmark vapen-hjelp.
Man kan ju ej förnuftigt gifva orden: Deremot förbinda sig Sverige och Norge, att med all sin makt och med alla till buds stående medel motsätta sig att den danskt nationella delen af Slesvig går för Danmark förlorad en
1 Korrespondenten skrifver: » Rörande den danska regeringens svar, som afgafs d.
28 april, så gick det, så vidt jag vet, ut på, att regeringen ville med glädje ingå på underhandlingar angående den i brefven fram-slälda planen och emotse dessa underhandlingars öppnande från svensk-norsk sida. » Monrads slutmening lyder: &gt;Mitt allerunderdånigste andra-gande skulle derföre vara, att Eders Majestät målte täckas tillåta mig att, så snart som möjligt träda i officiel och alldeles hemlig förhandling med Eders Majestäts regering om sakens vidare befrämjande. » Korrespondenten har uteslutit ordet » hemlig », som icke passade för honom.sådan tolkning som att Sverige-Norge skulle först framdeles kämpa för Nordslesvig; utan måste förbindelsen naturligtvis gälla just pågående krig.
Hade Monrad hyst ringaste tvif-velsmål angående denna punkt, så kunde och borde han ju genast, i sitt första bref till kung Karl, ha förskaffat sig visshet derom.
Att han icke gör något spörsmål derom, intygar motsatsen.
Emellertid yttrar korrespondenten: » Men en tanke tror jag har varit gemensam för alla danskar, hvilka hört förslaget, och den har varit: Vi behöfva bröd (vapenhjelp), och du gifver oss stenar (politiska projekt).
Möjligtvis är det ädelstenar, men dock alltid stenar.
Jag tror alls icke att förslaget kommer att få någon omedelbar verkan, och jag betviflar att en sådan verkan öfver hufvud taget varit beräknad från kung Karls sida. » Genom detta förfaringssätt vanstälde korrespondenten förslaget, som ju förlorade allt samband med situationen och allt förnuft, hade det icke äfven — ehuru på vissa vilkor — tillsagt om omedelbar vapenhjelp från Sverige-Norge till kamp för det danska Nordslesvig.
Genom att vidare insinuera, att kung Karl antagligen alls icke haft något verkligt allvar med förslaget, och tillika omsorgsfullt dölja, att det egde anhängare i Danmark — tvärtom försäkrades att » alla danskar, hvilka hört förslaget », ogillade det samma — var korrespondentens framställning egnad att uppväcka mot hela förslaget en allmän ovilja.
Detta vardt ock i fullaste mått fallet.
Sitt skarpaste uttryck fick denna ovilja i norska Aften-bladet redan den 9 maj.
Det skrefs der: » Vi vilja sluta allians med Danmark, krigsförbund till gemensamt försvar, men icke förr än kriget, som hotar Danmark med tillintet-görelse, är utkämpadt af Danmark ensamt eller ändadt med, att det nödgats offra större eller mindre delar af sitt territorium.
Det krigsförbund, som Sverige-Norge bjuder, går alltså icke ut på att rädda Danmark åt Norden, utan endast att försäkra de delar af Norden, som återstå efter den nuvarande krisen mot ytterligare sönderstyckning i framtiden.
— — Men att bjuda Danmark ett försvarsförbund, som icke gäller dess nuvarande kamp, är endast att lägga sten till bördan, hån till skadan.
— — Hvad annat vore detta såkallade försvarsförbund, som komme att af-slutas på kongressen, än Danmarks rikes sönderstyckning och delning mellan Sverige (med eller utan Norge) ochPreussen? -- Allt detta skulle, då det slötes med, att
Sverige och Preussen delade sins emellan Danmarks sönderhuggna lemmar, gifva det hela utseendet af en på förhand lagd plan, som vore så afskyvärd, att tanken ryggar tillbaka for att skåda ned i dess djup. »
Dessa saftiga reflexioner berodde dels på ovetskapen om, att förbundsförslaget äfven bestämde, att Sverige-Norge skulle afsluta krigsförbund med Danmark för att åt unionen rädda norra Slesvig, d. v. s. allt som verkligen är nationelt skandinaviskt i Danmark, dels derpå att artikelförfattaren ej hade en aning om att hela förslaget var uppgjordt och gilladt af danske män.
I bref till Carlsen (bil.
21) besvärade jag mig öfver korrespondensen och dess menliga följder.
Jag väntade få se en lämplig dementi i Danmark.
Men jag bedrog mig i denna väntan.
Huru förklara denna fruktansvärda vanställning?
Huru förklara dess möjlighet?
Hvad var dess bevekelsegrund, dess syfte?
Kan Norsk Rigstidendes korrespondent, sä noggrant underrättad i öfrigt, hafva handlat i god tro?
Detta synes otroligt.
Det var icke heller fallet, såsom intygas af ett meddelande, som jag erhöll af Karl Rosenberg, sedan jag sjelf tagit reda på korrespondensens författare.
Denne var en medarbetare i Plougs tidning Faedre-landet, jur. kand. Kristoffer Krabbe.
Rosenberg säger, att Krabbe icke ville att » unionen komme till stånd utan att svenskarne stridt för den *.
» Så bestialisk », tillägger Rosenberg, » var hans och mångas sätt att se saken. » Krabbe vanstälde således afsigtligt förslaget, och han gjorde detta för att motverka dess genomförande.
Han ansåg följaktligen att planen i och för sig var sådan att den kunde lyckas äfven utan strid.
Han antog att, om en svensk-norsk stridsstyrka genast uppträdde i Danmark, och danska och svensk-norska regeringarna gemensamt pä kongressen i London förklarade, att Danmark vore villigt att helt och hållet till Tyskland afstå allt sitt tyska land, Lauenburg, Holstein och den förtyskade delen af Slesvig, men att samtliga de skandinaviska rikena, hvilka ämnade ingå ett innerligt förbund, vore färdiga att med all makt kämpa för det danskt nationella norra Slesvigs bibehållande åt Danmark, Tyskland då skulle ha ingått på en sådan uppgörelse, hellre än att fortsätta ett i Europas ögon i många afseenden redan förhatligt krig, samt att, om Ryss-land bjudit till att hindra danska nationens, regeringens och konungens frivilliga anslutning till Sverige-Norge, de båda stora Vestmakterna, åter förenade, skulle ha afvisande trädt emellan för att ännu en gång gemensamt värna det fridsamma Skandinaviens sjelfständighet och det bildade Europas trygghet, hvarvid Ryssland, varnadt genom minnena från Krimkriget och det ännu knapt dämpade polska upproret, troligen ryggat tillbaka.
Men att detta var Krabbes och jemte honom » mångas sätt » att bedöma förslagets innebörd bevisar att det fans i Monrads närhet en talrik krets, som alls icke ansåg, att förslaget medförde åt Danmark en sådan fara som den, hvilken Monrad förebar i sitt första bref till kung Karl.
Men ändock voro de fiendtliga mot förslaget!
Jo, säger Rosenberg, emedan de icke unnade Sverige att stifta en skandinavisk union, utan att först ha stridt för den.
Det var icke nog med att Sverige nu erbjöd sig att, om så kräfdes, kämpa för den gemensamma saken, det måste också ha blödt för den.
Förtrytelsen öfver att Sverige icke före kriget afslöt allians med Danmark afhöll dem nu från att förverkliga det stora politiska mål, till hvilket de alltsedan 1840-talet sträfvat!
Detta påminner om en ännu regerande drottning, som, enligt hofhistorierna, då hon var vred på sin gemål, numera afliden, straffade honom således, att hon sjelf ingenting åt vid middagstaffeln.
Men är en dylik blind förtrytelse verkligen möjlig bland politiskt tänkande män?
Det är möjligt att i ord drifva en sådan paradox.
Men i handling?
Den verkliga orsaken, hvarför Krabbe och de som inspirerade hans korrespondens motverkade förslaget, måste ha varit en annan.
Hvilken, är ej svårt att utleta.
Icke kunna de ha ogillat unionen i och för sig, icke heller ha tagit oförsonlig anstöt af de föreslagna rättsliga formerna derför, hvilka enskildheter ju dessutom skulle bli föremål för vederbörliga öfverläggningar, innan de definitivt fast-stäldes.
Återstår af förslaget endast den nationella basis, på hvilken det stödde sig.
Det var således den, som de icke gillade.
De ville icke att Danmark skulle afstå från Holstein, än mindre från Sydslesvig.
De sågo mera på det danska rikets yttre omfång än på det danska folkets säkra frälsning och framtida trygga frid.
De fruktade förslagets framgång, om det blefve öppet kändt.
De skyndadesig för den skull att framställa detsamma i en form, som skulle väcka harm; att nedtysta förslagets anhängare i Danmark, genom den kategoriska försäkran, att det ogillades af alla danskar; att undertrycka frågan om Danmarks danska eller tysk-danska vara, genom att rikta uppmärksamheten på kung Karls diktade vådliga ogrann-lagenhet, för att icke med norska Aftenbladet säga något mycket värre, hans inkonstitutionella sätt att gå till väga, då han alldeles på egen hand framkastade förslaget, hvilket derför ej heller komme att på danska regeringen utöfva någon » omedelbar verkan ».
Det sista uttrycket i Krabbes korrespondens utvisar så pass tydligt en officiös inspiration, att hvar och en, som något förstår att läsa mellan raderna, kunde genast begripa att Monrad sjelf förberedde ett inlägg mot förslaget.
Detta besannades också fullkomligt genom Monrads andra bref.
Ännu ett år derefter, och långt senare, sökte Karl Ploug genom Faedrelandet slå fast, att förslaget härrörde ensamt från Kung Karl, att det knappast var allvarligt menadt, och att det väl borde anses nog stötande att midt under krig fa anbud om hjelp — sedan freden är sluten!
1 Tankegången i dessa yttranden är så alldeles densamma som i korrespondensen till Norsk Rigstidende, att man icke kan betvifla att Ploug var sin medarbetares medarbetare.
Faedrelandet säger: » Ehuru en förhandling af ifrågavarande natur måste föras i djupaste hemlighet, om den skulle leda till något, och i synnerhet konungarnes personliga meningsutbyte icke borde kännas af någon, innan det betroddes åt deras ansvariga ministrar, så syntes konung Karls sändebud både hafva varit närmare underkunnig om sin missions ändamål, än behöfligt var och, ännu värre, syntes hafva saknat förstånd för de plikter, detta vetande ålade honom: ty han bar sig så oförsigtigt åt, att två eller tre dagar efter hans ankomst visste halfva Köpenhamn hans ärende. » Ja, om den fabel, man åstadkom i Danmark, nämligen att kung Karl uppgjort förslaget, vore sanning, då hade det visserligen varit underligt, att jag egde så noga kännedom om min missions ändamål, och ändå underligare, att så många personer i Köpenhamn visste derom redan innan jag öfverlemnade brefven till Kristian IX och
30 okt.
1865.konseljpresidenten Monrad.
Då hade kung Karl antingen oförsigtigt gifvit mig sitt förtroende, eller ock, hvilket framskymtar mellan raderna i Faedrelandet, gifvit mig hemlig order att genom indiskretion förstöra hela saken.
1 Men då faktum är, såsom jag visat, att förslaget uppgjordes i Köpenhamn, hvarvid jag sjelf var närvarande och medverkande, så är den omständigheten, att jag och jemte mig många personer i Köpenhamn kände förslaget innan det öfverlem-nades åt Kristian IX och Monrad jemt och nätt så litet underligt som att alltid orsaken går före verkan.
Också egde Ploug god reda på rätta förhållandet.
Samma dag jag i Köpenhamn aflemnade konung Karls bref, hade Rosenberg hos sig en politisk sammankomst, till hvilken han inbjudit jemte förslagsställarne några andra politiskt betydande personligheter och bland dem äfven Karl Ploug (bil.
Rosenberg önskade denna sammankomst, och då jag öfverhufvud hvad personförhållandena i Köpenhamn beträffar måste lita mig till honom, fans det intet skäl för mig att motsätta mig hans önskan.
På denna sammankomst erhöll Ploug, likasom de andra, af Rosenberg fullständig redogörelse för saken.
Ett par tre dagar der-efter och efter att jag aflemnat brefven till konung Kristian och Monrad, stod en liten notis om min sändning till Köpenhamn att läsa i Flyveposten.
Rosenberg har gissat (bil.
23), att dess upphof var en indiskretion af gamle Balthasar Christensen, en af bondevänpartiets förare, som äfven blef invigd i planen, men som i sitt hjerta var den gramse, emedan den afvek från det sedan hösten 1848 ortodoxa Eiderprogrammet.
Jag tager dock Christensen i försvar.
Den gamle bondevännen och skandinaven har säkert ej velat samarbeta med Flyveposten, reaktionens och anti-skandi na vismens organ.
Och hvarför kunde icke de element i Monrads blandade ministère, hvilka voro emot skandinavismen, äfven ha sin Krabbe?
Var det emellertid Plougs af-sigt att låta förstå, att just den omständigheten, att förslaget ej från början var en hemlighet mellan de båda konungame och kabinetten, gjorde att det icke » ledde till något », så måste här invändas, att lika litet som det var förvånansvärdt att planens egna upphofsmän kände till sin plan, lika litet
1 Fxdrelandet talar om att tillvägagå qvantsvis, men det hade varit korrektare att säga krablrvis.låg orsaken till dess misslyckande deruti eller i att den sedan blef omtalad i Flyveposten och andra blad.
Ty kan det icke visas, att Monrad och danska regeringen skulle ha följt en rent skandinavisk politik, i fall att vårt unionsförslag icke kommit emellan, så kan det icke heller påstås att den omständigheten, att förslaget blef kändt och omtaladt, var orsaken hvarför det ej kunde » leda till något »; ty kändt eller icke, af färre eller flere, stod det ju i alla fall i sin helhet utom Monrads politik.
Ploug lät Faedrelandet äfven säga: » Det är likaledes osannolikt att Monrad skulle ha begärt sakens uppskjutande för att få Holstein in i förbundet; ty i maj och juni kunde han icke hysa någon allvarlig förhoppning om Holsteins bevarande; då var det redan fråga om Sliegränsen eller en nordligare gräns.
Har alltså Monrad i sina bref i förbigående nämt Holstein, så måste det hafva skett i följd af en obehörig foglighet gent emot vårt hofs samtida schles-wig-holsteinska drömmar, hvilka ju icke låta förena sig med någon skandinavisk förbindelse.
I fall det nu borde antagas, att denna intetsägande antydning varit anledningen till att man från svensk sida afbrutit underhandlingarna (hvilka ännu icke begynt), så skulle vår tro på förslagets allvar och ärlighet lida stort af bräck. » Ploug söker vinna ett objektivt stöd för den redan af Krabbe framkastade förmodan, att förslaget ej var af konung Karl ärligt menadt.
Men det stöd, som Ploug vill göra trovärdigt, finnes icke.
Af mitt bref d.
27 april till Monrad (bil.
11) framgår, att förslagsställarne hade kännedom om att det redan då var fråga om Slieremsan.
Men denna fråga om en delning af Slesvig efter en sydligare eller nordligare gränslinie var hvarken då eller någonsin för danska regeringen liktydig med Holsteins plus Sydslesvigs skilsmessa från Danmark.
Den betydde endast en gränsreglering mellan det danska Slesvig och det danske konungen tillhörande Holstein, hvar-igenom schlesvig-holsteinismens och Tysklands anspråk skulle tillfredsställas pä så sätt, att den öfvervägande delen af Slesvig kunde inkorporeras i Danmark och på samma gång besittningen af det kompletterade Holstein för Danmark betryggas.
Först i Londonkonferensens 5: te möte, d.
12 maj, uppsade Preussen och Österrike formligt 1852 års London-traktat samt de s. k. öfverenskommelserna från åren 1851 — 52.
Först i 6: te mötet, d.
17 maj, alltså fyra dagar efter
Dir Dagens Krönika.
45det Monrad skref sitt andra bref till kung Karl, framlade Preussen, Österrike och Tyska förbundet första gången sina fordringar, som då gingo ut på ett Schleswig-Holstein i personalunion med • Danmark, hvilka fordringar Danmark bemötte i 8: de sammankomsten, d.
2 juni, med anbud om en gränsreglering längs Slielinen.
Det är sålunda ett faktum att, då Monrad skref sitt andra bref till kung Karl, Danmark ingalunda ifrågasatt Holsteins afträdande.
Tvärtom ville ju Monrad till och med våga försöket att binda Holstein vid den skandinaviska unionen.
Faedrelandet säger, att detta icke läte » förena sig med någon skandinavisk tor-bindelse ».
Men om, menar det, Monrad i alla fall yttrat någonting ditåt, så kan detta hafva skett endast i » förbigående », endast i form af en » intetsägande antydning *.
Jag har meddelat Monrads bref (bil.
20), och hvar och en finner deraf motsatsen.
Monrad presenterar för kung Karl de båda stora politiska partierna: det eiderdanskt-skandi-naviska och det helstatligtantiskandina viska.
Han vill nu sammansmälta dem till ett tredje, genom hvilket schlesvig-holsteinismen skall öfvervinnas.
Det är genom Nordens politiska enhet, säger han, som » besittningen af Holstein kan bevaras för Norden ».
Han hyser derför en » innerlig önskan derom, att den dynastiska enheten med Holstein måtte kunna bevaras ».
Detta är icke i förbigående, ej heller intetsägande.
Det är motiveradt och bestämdt.
Härmed reduceras till sitt rätta värde insinuationen, att kung Kari skulle ha sökt en förevändning för att afbryta underhandlingarna och dermed visat, att de icke voro å hans sida allvarligt och ärligt menade.
Jag är också fullt öfvertygad om, att lika väl som Ploug visste att unionsförslaget uppgjordes i Danmark, lika väl kände han rätta innehållet af Monrads bref.
Redan den omständigheten, att han mot vetande förnekar det förra, angifver det senare.
Jag har närmare ingått i dessa detaljer, emedan Plougs ställning som den danska skandinavismens mest representative man gifvit en särskild vigt åt de anklagelser, han utslungat, och varit, jemte Krabbes korrespondens, bestämmande för omdömet om konung Karls unionsförslag.
Plougs långa arbete i den skandinaviska sakens tjenst, hans stora talang, hans snille, hans öfver allt tvifvel höjda fosterlandskärlek ha helt naturligt gifvit hans ord stor autoritet.
Jag är ocksä öfvertygad om att det endast är hans uppfattningaf hvad som var gagneligt för hans fosterland som förmådde honom att, så som han gjort, strax från början vara med om att undertrycka konung Karl unionsförslag, och jag är lika öfvertygad om, att han erkänner mig vara i min goda rätt, då jag afslöjar en taktik, hvars medel och mål jag lika litet kan gilla.
Det är uppenbart, att Ploug anser all sköns list, osanning, förvrängning, förtal vara tillåtna i politik likasom i kärlek.
Men han skall dock säkert medgifva, att sanning är nödvändig, då man vill gifva ett, vore det än så ringa, bidrag till sin tids historia.
Det är hvad jag här önskar göra.
Ploug är en historisk personlighet.
Han står i centern af det stora national-liberala partiets skandinaviska flygel.
Han är dess olympiske högtidssångare, dess publicistiske koranförare, dess orakelmäktiga delfiska Pytia, hvars trefot heter Faedrelandet.
Man måste förstå att tyda hans uttalanden, om man skall komma deras sanna betydelse på spåren.
När alltså Ploug säger i Faedrelandet, att om Monrad i en » förbigående » och » intetsägande » antydning nämt Holstein, så har detta skett endast i följd af en » obehörig foglighet » gent emot det danska hofvets » schleswig-holsteinska drömmar, hvilka ju icke låta förena sig med någon skandinavisk förbindelse », så betyder detta, rätt uttolka dt: » För att dölja att det national-liberala partiet i verkligheten in i det sista önskade bevara Holstein åt Danmark, skylla vi hela denna önskan på hofvets schlesvig-holsteinska lystnader, och för att göra denna beskyllning så mycket sannolikare, så uppdikta vi en obehörig foglighet af Monrad, och förneka sjelfva möjligheten af en förbindelse mellan Holstein och en skandinavisk union ».
Också Rosenberg skref en gång till mig, att Monrad upptog Holstein i det skandinaviska programmet i följd af konung Kristians » uttryckliga önskan ».
Men detta kan endast vara halfva sanningen.
Monrad var ej den man, som gerna underkastade sig någon, och på den tid, hvarom här är fråga, var han i Danmark mäktigare än konungen.
Han omfattade således nog sjelf denna sällsamma kombination: Holstein — Skandinavien.
Men han måste äfven kunnat påräkna stöd derför i riksdagen.
Hos de gamla hallstarriga, halfabsolutistiska hel-statsmännen kunde det knappast vara, ty deras program i tiden var riktadt till en stor del just mot skandinavismen.
Det kunde ej heller vara hos bondevänpartiet, hvars enafraktion, den Tscherning-Andrseska, ansåg nationalitets-intresset endast som en löjlighet och dumhet (för dem fans endast ett intresse: det ekonomiska), och hvars andra fraktion helt nyss genom sina främste män förklarat sig för en rent nationel uppgörelse.
Det måste således vara hos hans egna gamla meningsfränder, de national-liberale, bland hvilka Ploug var en af hans närmast förtrogne.
Här, i skötet af detta parti, påträffar man drömmen om en holsteinskeider-dansk-skandinavisk union.
Den kunde knappast heller ha uppstått just för tillfället, och i sjelfva verket finnas ock tidigare spår deraf.
Tydliga sådana leda till börsmötet den 14 juni 1862 under skandinaviska studentmötet i Köpenhamn.
En talare från Slesvig ville att den danska skandinavismen skulle hissa ren eiderflagg, och göra sig fullständigt qvitt Holstein.
Men Ploug skyndade sig att göra bekymmersamma invändningar.
Jemför man dessa invänd-ningar, det i och för sig orimliga sätt, hvarpå kung Karls unionsförslag misshandlades af de national-liberala, samt Monrads bref till kung Karl med hvarandra, kommer man till den slutsatsen, att Holstein länge legat gömdt som socker på botten af den broderbägare, som de national-liberala skandinaverne räckte Sverige och Norge.
Men detta skulle a tout prix döljas tills den slesvigska frågan blifvit lyckligt och definitivt löst med Sverige-Norges tillhjelp.
Först sedan, i ett gynsamt ögonblick, skulle den tillämnade gåfvan aftäckas, i hopp om att den då ej skulle försmås.
Det radikalt nationella unionsförslag, som kuug Karl upptog och förordade, kom Monrad att förråda denna af-sigt.
Monrads bref kastar en förklarande, ny ljusstrimma in i den danska politikens labyrint.
Och denna strimma sprider ett nytt i dubbel mening förklarande ljus äfven öf-ver den svensk norska regeringens ställning och hållning under de för Norden så sorgliga åren 1863 — 1864.
Jag har redan sökt visa, att den svenska ministéren i det hela taget mötte unionsförslaget med sympati.
Man har dock — främst Karl Ploug naturligtvis — gjort ifriga invändningar mot möjligheten häraf.
Härvid må i förväg märkas, att äfven om dessa invändningar befunnes fullt grundade, derigenom alls icke angåfves den faktiska orsaken, hvarför underhandlingarna mellan konung Kari och Monrad strandade.
Denna orsak ligger, såsom jag redan ådagalagt, helt och hållet i Monrads och det nationaMiberaiapartiets egen politik.
Jag vill dock redogöra äfven för dessa invändningar, emedan de leda till en närmare undersökning af svenska regeringens danska politik, sådan den hastigt utvecklades efter Krimkriget och de stora italienska national-och frihetsrörelserna i slutet af 1850- och början af 1860-talet.
Man har funnit ett särdeles dåligt tecken deruti, att kung Karl skref sitt andra bref till Monrad med friherre De Geers, icke med grefve Manderströms biträde.
Detta vore nästan ett bevis pä att den svenska ministéren ville genast fuska bort hela saken; ty icke De Geer utan Manderström var ju utrikesminister, och den senare, icke den förre, kunde leda underhandlingar med en annan stat.