Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna förmodan besannades.
Allteftersom töckenranden i norr upplöste sig, framträdde allt tydligare ur densamma konturerna af ett segel.
– Det håller samma kurs med oss, kapten, anmärkte Parker.
– Algernon Sidney! sade Drake till sig sjelf.
Han befallde genast att brassa dikt bidevind.
Sedan denna manöver blifvit verkställd, stod han länge akterut bredvid rorgängaren med blicken än riktad på seglet i norr, än på flöjeln och förmärsseglets lik i lovart.
– Kapten, sade Felix, i det han gick fram till honom, – det anar mig, att vi få slåss ...
– Tror ni det? afbröt honom Drake kort.
– Ja, såvidt detder är Algernon Sidney ...
– Jag vill blott säga, att besättningen är vid trumpet och nedslaget lynne.
Sjelfve gamle Parker och gamle Sullivan, mellan hvilka jag nyss delade vår i allo aktningsvärde, hädangångne vän Ruys’ rika qvarlåtenskap enligt den aflidnes mundtliga ...
Ligelius, som uppfattade detsamma, lemnade honom och gick, hvisslande en glad visstump, fram till Skytte, för att meddela honom sina förhoppningar om en snart förestående blodig dust.
Men i detta ögonblick vinkade Drake från den plats, han intagit på en kanon, Skytte till sig och sade halfhögt, med lugn röst till denne:
– Vi äro förföljda.
Det fartyg, ni ser der, är Algernon Sidney, Holländaren Vanloos brigg.
– Vanloo?
– Ja, jag har redan sagt er, i hvilket förhållande den mannen trädt till mig.
– Men hvad har Vanloo med er att göra?
Var han icke er vän och under hela den sistförflutna vintern en nästan daglig gäst i ert hus?
– Han har afkastat masken och plötsligt visat mig en dödsfiendes anlete ... men hans bevekelsegrunder känner jag icke.
Spelets utgång är beroende af stridslyckan, och ve honom, om den vänder sig till min fördel!
– Men hvarför stannar ni icke, utbrast Adolf häftigt, – och levererar batalj?
Denne usling bör näpsas.
Våra krafter äro väl föga eller intet underlägsna hans.
– Er önskan öfverensstämmer blott alltför mycket med min egen böjelse; men har ni glömt, för hvilka mål vi föresatt oss att lefva och verka?
Skola vi, om icke nödvändigheten bjuder det, uppoffra de ringa krafter, öfver hvilka vi bjuda, i en strid, genom hvilken vi i händelse af seger blott vunnit hämd för en enskilt oförrätt?
– Nej, sade Skytte och tryckte Drakes hand, – ni har rätt.
Drake lemnade sin plats och började promenera öfver däck, utdelande ordres, samtalande med manskapet och alltemellanåt mätande afståndet mellan Scylla och dess förföljare.
– Parker, sade han, – varsko rorgängaren och se till, att masterna på dender hålla ens!
Löjtnant, låt släcka på stag och barduner!...
Min vän, fortfor han till Skytte, – den omtalade nödvändigheten kan infinna sig.
Scylla är en skarp bidevindseglare, men sålänge brisen icke är friskare, håller dender henne stången.
Afståndet minskades synbart under förmiddagen.
Vinden hade blifvit ojemn och under korta mellanskof så svag, att den knappt fyllde segeln.
Man gjorde den iakttagelse, att förföljaren med sådan vind seglade bättre än Scylla.
Han besvarade helt kort de frågor, Skytte stundom ställde till honom.
För att lätta Scyllas rörelser befallde han att flytta ankarne längre akterut och omstafva barlasten.
Detta verkade något.
Under den följande timmen höll Scylla trallen med Algernon Sidney, och afståndet förblef oförminskadt.
Emellertid gjordes bogsertågen klara för den sannolika händelse, att stiltje skulle inträffa.
Besättningens sinnesstämning var, såsom Ligelius anmärkt, dyster och nedslagen.
Drakes ögon riktades tillfälligtvis på en karl, som med korslagda armar stödde sig mot bastingeringen och, hvarje gång han passerade förbi, betraktade honom med trotsiga blickar.
Drake stannade hastigt framför honom.
– Skjut upp dender trossen! befallde han.
Mannen rörde sig ej ur stället.
– Kapten, sade han, – jag har tagit hyra på ett handelsfartyg, men ej på en kapare, eller hvad detta är.
Jag har ingenting med er att göra.
Min befälhafvare var Zacharias Jansen.
Flere af besättningen stodo i grannskapet och hörde detta samtal.
Han drog en pistol ur gördeln och sköt karlen för pannan.
Det intryck denna handling gjorde på besättningen var till disciplinens förmån.
Den kände ännu icke tillräckligt sin nye befälhafvare, men hans kalla beslutsamma hållning och öfverlägsna kännedom i sjöyrket hade redan imponerat på densamma, och flertalet bestod för öfrigt af karlar, vane vid kaparejustis och blodsutgjutelse.
– Det var nödvändigt, sade Drake till Skytte, idet han vid dennes sida gick akterut.
– Ombord å ett förföljdt fartyg får lagskipningen ej göra långa omständigheter.
– Rätt, anmärkte gamle Sullivan till de karlar, som skockat sig kring liket, medan detta upplyftes, för att kastas öfverbord.
– Denhär Becker påminner mig om kapten Laurent ... han gjorde kort process, han också.
Har ni hört talas om kapten Laurent, gossar?
Det var den käckaste karl, som någonsin trampat ett däck, och hans like kommer bestämdt aldrig mer i verlden.
Jag seglade under honom vid ett tillfälle, då han blef angripen af två spanska galerer, hvardera på 60 kanoner.
Jo, han ställde en karl, en glad och öfverdådig djefvul, lik denhär Felix, med brinnande lunta vid krutdurken med order att vid första vink spränga oss i luften, och så säger han till oss: „midtemellan de begge skeppen skola vi segla och skjuta till höger och venster!“
Och knappt var detta sagdt, förrän det skedde.
Spanjorerne väntade icke en så djerf manöver, och vår handgevärseld tilltygade dem så illa, att de rent af förlorade besinningen 35.
Vi kommo undan och kapade en timme derefter midt för deras näsa en spansk silfverskuta, utan att de lagade sig till att komma den till hjelp.
Vid middagstiden inträffade en så hastig omkastning i vinden, att Scylla för en stund blef liggande i jern.
Detsamma inträffade med Algernon Sidney, men såsnart denne fått segeln ombrassade, sköt den hastigare fart, och afståndet minskades åter med några kabellängder.
– Kamrater, sade han med hög röst, – det fartyg, som pressar oss i kölvattnet, är detsamma, hvars båtar vi gåfvo en minnesbeta, då vi lågo under Vermdön.
Det söker strid med oss; det vill hämnas.
Jag känner er ännu alltför litet, men jag är öfvertygad, att J ären stridsdugligt folk.
Huru många af er ha förut luktat krutrök?
Alla sådane gå åt babordsidan!
Med Parker och Sullivan i spetsen marcherade hela besättningen öfver åt babord.
Der funnos några få, som i sjelfva verket aldrig varit med i en träffning, men desse blygdes att erkänna det och följde kamraterna.
Felix, som stod vid sidan af Drake, framtog sin flöjt och beledsagade marchen med några flöjtlöpningar.
– Bra! ropade Drake – Nu tillbaka till styrbordsidan alla de, som fägna sig åt tillfället att få slåss!
De öfrige stanna, der de äro.
Åter tågade hela besättningen tvärs öfver däck, och åter beledsagade Felix marschen med några flöjttoner.
På Drakes kinder uppsteg en lätt rodnad och hans ögon glänste.
– Gossar, sade han, – det är bra.
Däcket klart till aktion!
Den mulna sinnesstämningen hade plötsligt försvunnit.
– Det börjar arta sig bra, sade Ligelius till Skytte.
– Ni söker vapen, tillåt mig förse er ur min arsenal.
– Men ni sjelf? sade Adolf.
– Jag har andra vapen, dem jag begagnar vid högtidliga tillfällen.
Ligelius afkastade tröjan, pådrog den gamle studentrocken, som troget följt honom från Upsala-tiden, och stack i bältet tvenne pistoler, som tillhört hans fosterbroder bland buccaniererna.
Derefter gick han öfver däck och tillsåg, att allt gjordes i vederbörlig ordning för aktionen.
Men sedan vinden kastat om, blef den med hvarje ögonblick jemnare och starkare.
Svarta moln skockade sig i sydvest, solens sken blef blekt gulaktigt, vattenytan mörknade och häfde sig snart i långa skummande vågor: det liknade sig till storm.
Drake, som med Skytte och Ligelius ställt sig akterut och, medan manskapet ännu fortfor att ordna allt för striden, observerat motståndaren, såg, att denne nu tog in några af sina öfversegel.
Ett föraktligt leende spelade härvid på hans läppar.
Den gamle Parker steg fram och frågade kaptenen, om han trodde, att Scylla med denna skarpa vind kunde bära en sådan segelmassa.
Drake besvarade denna fråga blott med en befallning att brassa seglen hårdare.
Scylla flög pilsnabbt framåt, skummet yrde kring dess stampdäfvert, störtsjö på störtsjö vräkte sig öfver dess bog och kranbalkar.
Före skymningen hade Algernon Sidneys segel dykat under horisonten.
Drake, som alltsedan han kom ombord, icke njutit någon hvila, lemnade nu däcket, kastade sig på en soffa i akterkajutan och somnade.
Vid midnattstiden vaknade han åter, gjorde ett slag öfver däck, visiterade hundvakten och begaf sig derefter åter till akterkajutan tillika med Skytte, som hitintills jemte Ligelius qvarstannat deruppe.
Vinden och sjögången fortforo, utan att öfvergå till egentlig storm, och Scylla länsade undan med hela sin segelmassa utbredd för den skarpa brisen.
Skytte lade sig på den andra soffan i akterkajutan, men kunde icke sofva.
Hans öron fylldes af böljornas brus, och det suckande, tunga andedrag liknande ljud, som under en stark sjögång med jemna uppehåll fortplantar sig genom fogningarne på ett med elementerna kämpande skepp.
Bilder från de händelser, han nyss genomlefvat, blandade sig i hans själ med tankar på det kommande, men allt i oredigt virrvarr, tilldess han slutligen kände dvalan smyga genom sina lemmar och försjönk i ett tillstånd, sväfvande mellan sömn och vaka.
Medan detta tillstånd fortfor, förnam han tunga suckar, qväfda ångestrop ... han spratt till och vaknade åter till fullt medvetande.
Han hörde
Drake stiga upp från sitt läger, famla på en hylla, der elddonet stod, och derefter slå eld.
– Huru är det med er? frågade Adolf, då han vid skenet af lampan, som Drake tände, betraktade hans slappa, spöklika anletsdrag.
– Jag har sofvit något oroligt, svarade denne.
– Ni måtte ha drömt ...
– Ni darrar, Drake, i alla lemmar, ni är sjuk.
– Prat ...
Jag är aldrig sjuk ... jag känner blott en kyla i blodet ... natten är kall ...
Sof ni, Skytte!
Drake svepte sig i en kappa, tog en bok i handen och satte sig att läsa.
Men efter några minuter kastade han boken, steg upp, drack en bägare vin och lemnade kajutan.
Vinden fortfor med oförminskad kraft, då Adolf i soluppgången infann sig på däck.
Horisonten var klar, intet segel kunde spåras i norr, Scylla hade lemnat sin förföljare långt bakom sig.
Men kranbalksvis i lovart upptäcktes ett segel, af hvars form man slöt, att det tillhörde en holländsk kofferdifarare.
Den låg på samma bog som Scylla och visade allt tydligare sina ytterlinier mot den ljusblå synranden.
Drake hade knappt fått ögonen på detta segel, förrän han vinkade Felix afsides och gaf honom förhållningsordres.
Scyllas kurs ställdes nu rakt på kofferdifararen, och portugisiska flaggan hissades.
– Hvad betyder det, att ni hissar denna flagga? frågade
Skytte, idet han gick fram till Drake.
– Hvilken annan skola vi välja?
Vi hafva ännu icke beslutat om en egen flagga åt vårt statsskepp, svarade Drake med en axelryckning.
– Nåväl, hvad är er afsigt?
– Det fartyg, ni ser der, bär holländska flaggan.
Det skall roa mig att utbyta den jagades roll mot den jagandes.
– Ämnar ni angripa detta fartyg?
Eller har ni någonting deremot, att Holländarne få bidraga till vår krigskassa, då vi nu gå att befria våra landsmän vid Delaware från deras ok?
Drake yttrade detta i en ton af spe, som dock undgick Adolfs öra.
– Ingen flagga, tillade han, – bör kunna lifligare påminna dessa schackrande, flegmatiska röfvare, dessa vår tids Fenicier, att det finnes ett folk, af hvars olycka de begagnade sig, för att frånstjäla det dess storhet, och som derför törstar efter hämd.
Det är fred på papperet mellan Portugal och Holland, men i verklighet fortfar kriget lika förbittradt som någonsin, och hvarhelst deras flaggor mötas på hafvet, tvingas den ena att stryka för den andra.
Ni skall se, att Mynher ganska väl förstår hvad vi mena, då vi utbreda Portugals färger för vinden.
Han seglar som en tacklad skopa, men icke destomindre skall han, då han fått oss riktigt i ögonsigte, tillsätta alla klutar i det fåfänga hoppet att komma undan ...
I detta ögonblick afbröts samtalet af ett rop från utkiken, som varsnat en julle straxt för-ut i lä.
På kammen af en bölja sågs en liten båt och i den en man, som bönfallande sträckte sina händer mot briggen.
Felix slungade i rätta stunden med säker hand en tross till mannen; han fattade den, var i nästa ögonblick vid briggens sida, och klättrade, medan jullen kantrade mot densamma, upp på däck.
Besättningen skockade sig kring den okände.
Det var en spenslig, halfnaken karl med gulbrun hy och långt tagellikt hår.
Hans blick flög öfver de kringstående, och då den funnit Drake och Skytte, hvilkas klädedrägt utmärkte dem från de öfrige, kastade han sig på knä framför dem och tryckte deras händer mot sin panna.
– Det är en holländsk slaf, en inföding från Java, yttrade Parker, – det ser jag på hans klyfvert.
– Stig upp, sade Drake på holländska språket.
– Hvem är du och hvarifrån kommer du?
Den tillfrågade reste sig upp, pekade med ett vildt ögonkast på den förföljde kofferdifararen och svarade på samma språk:
– Jag kommer från dender.
– Har du rymt?
– Nej, jag blef i natt kastad öfverbord.
– Förklara dig!
– Herre, se min rygg, betrakta mina skuldror, och säg, om jag ej hade skäl att göra, hvad jag gjorde!
Javanesaren visade på de nakna delarne af sin kropp.
Hans rygg och skuldror voro betäckta af rysliga sår.
– Så hafva de misshandlat mig, fortfor han.
– De hudflängde mig och ingnedo sand i mina sår ...
– Och hvarför gjorde de detta? frågade Skytte häftigt.
– Herre, vredgas icke på mig!
Jag var deras slaf och gycklare.
Då vinden var stilla, och de hvita ansigtena, edra likar, ej hade annat att göra än dricka sitt eldvatten och röka i skuggan af seglet, då plägade jag dansa för dem och förvrida mitt ansigte och slå trumma eller blåsa flöjt.
Och då voro de belåtna, skrattade åt mig och sparkade mig endast stundom.
De hade köpt mig, för att jag skulle roa dem på det sättet, jag var deras gemensamme slaf och har måst följa dem länge.
– Men jag hade en vän med mig, en trogen vän, som erinrade mig om den tid, då menniskohandlaren icke hade fångat mig, utan då jag fri och lycklig vandrade i min ös skogar, med min hustru och mina barn ... den vännen var min hund.
Men vännen dog för två dagar sedan, de slogo ihjäl honom för mig; jag blef då både vred och ledsen och ville icke mer dansa för dem.
De slogo mig hårdt med tågänden, men jag dansade likväl icke.
Då bundo de mig och hudflådde mig, men jag dansade ändå icke.
Då bundo de mig åter och gnedo min sargade rygg med ballast-sand, men det kände jag icke, ty mina fäders Gud beröfvade mig känseln och besinningen ... och dansade gjorde jag ändå icke.
– Hvilka nidingar! utbrast Skytte.
– Jag önskade dö, men jag ville också hämnas, fortfor Javanesaren, och hans blodsprängda ögon riktades ännu en gång på det holländska fartyget.
– Jag gömde en borr hos mig, och i natt smög jag ned i kölrummet och började borra.
Men de fleste af mina herrar voro vakna, ty det blåste lika starkt som nu.
De upptäckte mig, drogo mig upp på däck och kastade mig i hafvet.
Men då de trodde, att jag gått till botten, satt jag under akterhvalfvet och höll mig väl fast i sortlinan.
Sedan klättrade jag upp och sönderskar surringarne till den ene låringsbåten, så att den föll i vattnet, hvarefter jag hoppade efter och simmade till honom.
I gryningen såg jag ert fartyg ... och nu är jag hos er.
Gör med mig hvad ni vill!
Men jag är törstig, min strupe bränner: af barmhertighet gif mig vatten!
– Denne man står under mitt beskydd, sade Drake, vändande sig till besättningen.
– J skolen behandla honom väl och sörja för hans behof ...
Nåväl, Skytte, hvad tyckes er om detta?
– Jag säger, svarade denne, – att om menniskorna äro Guds afbilder, är Gud ett vilddjur ...
Man från Java, vi skola hämna dig!
Då vi upphunnit dem, skall du åt mig utpeka den grymmaste af dina bödlar, jag skall hugga honom i stycken, och du får svalka din hämd i hans blod.
– Ja, ja, svarade Javanesaren och tryckte Skyttes hand till sin panna.
– Deder måtte vara värre än de röde menniskoätarne, anmärkte Parker.
Literära silhouetter. I. A.U. Bååth - Henrik Pontoppidan - Adda Ravnkilde - Albert Gellerstedt - Gustav Esmann - »Ernst Ahlgren» - Gustaf af Geijerstam - Pietari Päivärinta
Jag har i dessa kritiska studier mindre fästat mig vid de åsigter, som framställas i ett arbete, än vid den personlighet, som står bakom dem och uppbär dem.
Hufvudintresset hvilar på den senare, och jag har egnat uppmärksamhet åt de förra, endast så framt de bidragit till att förklara denna.
Jag har icke velat dryfta sociala eller religiösa spörsmål, utan i främsta rummet klippa en silhouett eller måla ett porträtt.
Det har varit min sträfvan att gripa det centrala i en författareindividualitet och det karaktäristiska i en diktning.
Jag har sökt teckna konstnären genom att gå tillbaka till menniskan.
Dessa små studier äro skrifna ut från den synpunkten, att en kritikers första uppgift är att förklara en mensklig karaktär.
A. U. BÅÅTH.
A. U.
Bååth är en modern diktarenatur, såväl i valet af ämnena som i behandlingssättet.
Viktor Rydberg är bildhuggare.
Af språkets marmor uthugger han statyer, formsköna som antikens och med dess ädla måtta.
Eller han är en musiker i ord.
Hans dikters rytm böljar och suckar som det stora hafvets tunga dyningar eller porlar lent melodiskt som en skogsbäck eller susar doft som senhöststormen i fur och gran eller ringer som kyrkklockor.
Men hans stil är ofta abstrakt, reflekterande, svarande mot det spekulativa innehållet och de djupsinniga resonnemangerna.
Och Snoilsky?
Små mästerverk till statuetter hafva sprungit fram ur stenen »under mejselns kamp med språkets urgranit», hans strängar hafva »lånat sig till välljud», sköna och smekande som ingen annans, och med sällsynt konst har han fäst bilder på duken.
Men sonetternas Snoilsky är icke mera sig sjelf lik.
Hans blick har vidgats och blifvit djupare, men det nya innehållet har sprängt den konstnärliga formen.
Han har redan blifvit ett godt stycke af en deklamatör och moralpredikant; hans stil har urvattnats samt blifvit bredt resonnerande och färglös.
Bååth är målare.
Han kan måla ett landskap, teckna en situation, icke blott med de yttre föremålen, utan äfven med den egendomliga stämning, som hvilar öfver dem.
Då är han mest sig sjelf, och då är han också störst som skald.
Hans språk är målande, starkt konkret, mättadt, fylligt.
Det är det pittoreska i motivet, som är den egentliga drifkraften i Bååths diktning.
Det är samma förhållande med Bååth i hans sociala dikter som med Snoilsky i »Svenska bilder»:
Bååth är lika litet en social skald som Snoilsky en patriotisk.
Båda äro estetiskt anlagda naturer.
Det estetiska välbehaget öfver det måleriska i motivet föregår den sociala harmen och den fosterländska entusiasmen.
Man kan ofta finna vägen till något centralt hos en författare genom att se till, hvilka ord han älskar att använda samt hvilka sidor af lifvet och naturen han helst skildrar.
Genom att undersöka hans ordförråd och genom att aktgifva på de stämningar, i hvilka han företrädesvis dröjer, kan man nå in till det innersta af hans personlighet.
Det är det som smeker och gör sinnet godt, det skära i färg, det lena och fina i form, det mjuka och späda, det tysta och dämpade som är den Bååthska diktningens doft och dager.
Det vackra och älskligt blida i ett menniskoanlete eller i ett natursceneri.
En ung flicka skildras i diktcykeln »Fragment ur ett lif».
»Rodnande kinders rundning, linjefin och len», »skälmska kinder», »vacker nacke», »de älskligt blida dragen», »fina drag» med »ljusning len», »växten smidig», – allt tillsamman danar »hennes fina bild», »den skära skepnaden», »gestalten, spänstiga, fina».
Sammalunda vid naturskildringarna och stämningsdikterna.
Bååth skildrar den veka, hviskande stillheten en ljum sommarkväll på slätten, då hafvet brusar dämpadt i fjerran; vinterdagens underbara, kyliga stillhet och klara, klangfulla frostluft; den svala ron i skogen vid middagstiden en brännhet julidag, då det är så tyst som om skogen skyggt hölle det fina nät, som de späda kvistarne spinna af ljus och skugga, fram »emot hvar tungtrådd, trampande, prasslande menniskofot»; en stilla familjinteriör, der ej ett ljud »spränger den spröda tystnad i tu»; en solnedgång vid Vänern, då jullen gungar ljudlöst och »det i vester glöder rosenrödt och glänser silfverhvitt ut ifrån fållar fina»; en månskenskväll på slätten:
»Då byagatan i månsken glänser
och skugga lagt sig i alla vrår,
och alla väggar de skina hvita
och byn så stilla och andlös står».
Allt detta häntyder på det centrala i Bååths personlighet, det som bestämmer hans blick på naturen och menniskorna och påtrycker hans diktning dess egendomliga prägel, det grundväsentliga i hans naturel, som visserligen ofta kan undanskymmas och fördunklas af stundens påverkningar, af tillfälligheter och ögonblickets stämningar, men som ständigt suger näring, allt mer och mer utvecklas samt af lifvet sjelft förr eller senare bringas fram till sjelfmedveten klarhet.
Det finnes emellertid ett annat element i Bååths diktning, som skulle tyckas i lika hög grad vara uttryck för något grunddrag i hans kynne, nemligen den förkärlek för det sunda, kraftiga, starka, hvilken framträder i hans något naiva beundran för Karl XII samt i hans lika naiva beundran för »folket» och hvilken i stilen stundom ledt honom till den deklamerande patos och den breda humorn.
Det förefaller mig emellertid, som om detta element, åtminstone i någon mån, vore en reminiscens från författarens vidsträckta beläsenhet i fornnordisk literatur, och icke hade så djupa rötter i hans personlighet, att det kan hemta sin näring ur denna.
Åtminstone är Bååth mera sann, gör intryck af större naturlighet, då denna fornnordiskt kärfva kraft, i känsla och ord, mjuknar öfver i en viss varm, trohjertad medkänsla.
Ty genom hela Bååths diktning går en dämpad ton af sympati.
Den ljuder än i dur och än i moll, än i tungt svårmod och än i lekande ironi, men dess klang hör man alltid.
Det är en sympati, som omfattar allt, både »det lif som ler och det som tåras».
Dock är det mest de små och obemärkta, samhällets styfbarn, som skalden skänker sin innerliga medkänsla: fyllbulten, som sofver i landsvägsdiket, den blinde spelmannen, den gamla studentuppasserskan, pigan i köket, som »är som vägens fula groda för en hvar att trampa på», ända ned till »den syndiga Magdalena».
Bååth är en af dem, som veta och tro, att menniskokärleken är den moderna literaturens moral.
A. U. Bååths »Dikter» utkommo till julen 1879.
Det fans mycket i denna diktsamling, som var nytt i Sverige.
Der voro fosterlandssånger, hvilka icke hade det minsta gemensamt med de sånger under samma namn, som den svenska allmänheten varit van att läsa.
Der fans intet braskande med dessa stora ord, under hvilka skalderna hycklat fosterlandskärlek – en fosterlandskärlek, som, däst af gamla minnen, sofver sin middagslur –, granna, men tomma såpbubblor.
Dikterna manade till en lefvande, verksam fosterlandskärlek, som röjes i handling, i arbete för landets andliga och materiela förkofran.
Der voro sånger till folkhögskolan, burna af en entusiasm, som var äkta och glödande, af en fast tro på, en ärlig öfvertygelse om det goda och välsignelsebringande i en institution, hvilken »skumögd visdom» kallade svärmeri, om ej något värre.
Der var en sång till kvinnan, som i all sin enkelhet rymde mångdubbelt mera äkta poesi än alla de ordprålande, tanketomma frashymner, hvilka skalderna så länge uppstämt till kvinnans lof.
Der fans en satir öfver det andefattiga, själlösa lifvet i den skånska universitetsstaden, som stälde studentlifvet i en mindre poetisk, men mera sann belysning än den gängse, en dräpande, bitande sann satir.
Och så alla dessa små landskapsmålningar och stämningar.
Naturen var icke uppfattad religiöst eller metafysiskt eller historiskt; den var skildrad som natur, såsom egande sin skönhet i sig sjelf; den var målad i ord.
Personer och situationer, som ansetts bannlysta från diktens verld, voro framstälda med en innerlig sympati, men i all sin nakenhet.
I stället för det gamla, slentrianmessigt vordna versspråket, hvilket genom den trägna användningen förslöats och stundom rent af mist sin ursprungliga betydelse och all förmåga att göra intryck eller framkalla en bild, en hel mängd nya ord, uttryck och former, som genom sin nyhet gåfvo dikterna relief.
I stället för oration och deklamation målning.