Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då man är tvungen att låna, måste man betala hvad som helst; men då man upplånar för att åter utlåna, handlar man oklokt, om man drifver en sådan .rörelse, oaktadt man finner, att räntan och omkostnaderna för upplåningen icke motsvara inkomsterna af utlåningen.
Sålunda föreställer jag mig likväl, att förhållandet uti förevar, fråga blefve; ty säkerligen komme upplåningskostnaden att stiga till 5 proc., då deremot utlåningsinkomsten icke uppginge till mer än 4 proc.
Af dessa skäl anser jag den ifrågaställa autorisationen för CommerceColhm icke böra medgifvas.
Skulle R. o. Ad. likväl vilja bifalla en sådan, anhåller jag, att det tillägg må dervid fästas, att rörelsen bedrifves så, att några förluster för fonden derigenom icke må uppstå.
Ett sådant vilkor komme att leda derhän, att man nogare beräknade förhållandena, innan man upptoge lån.
Den ledamot, som först yttrade sig i denna fråga, grundade sitt raisonnement på en sats, som jag icke kan godkänna.
Han sade nemi., att det efter realisationen icke vore möjligt att öka myntstocken.
Före 1823 kunde bancosedelstocken verkligen icke ökas; ty då bestämdes dess belopp af R.
St.; men sedan det blifvit hvar och en medgifvet att i Banken insätta silfver emot erhållande af sedlar, har altså en ökning af sedelstocken kunnat ske, och efter realisationen är sådant ännu mera möjligt, helst realisationens största nytta just består deri, att den befordrar rörelsecapitalets ökning och minskning i måij af behof.
Satsen är altså oriktig.
Om man deremot beklagar
,$ig öfver, att sedelstocken icke kan ökas •4 Den 5 Januari. genom lifgifvande af mera papper, utan motsvarande reel valuta, så beklagar man sig i sjelfva verket deröfver, att realisationen skett; och skulle man tillskapa nya sedlar, så länge lånsökande klaga öfver brist på penningar, så tror jag, att Tumbas tillverkning icke dertill komme att förslå.
Jag ber att få rätta ett misstag af den siste talaren.
Jag har sagt, alt då vi ingått på en väg, som skall leda till minskning af sedelstocken, utan att derjemte bereda eggelse för utländska capitaler att här placera sig, så vet jag verkligen icke, huru en ökning i rörelsecapitalet skall uppkomma, om icke genom creditmynt.
Sådan har min mening varit; och långt ifrån att tro, det rörelsecapitalet, hvad så högst väl behöfdes, kommer att ökas, tror jag, att det skall minskas, ty ännu en god tid skola utländska capitalerna säkerligen dröja att vända sig hit.
Vi äga ju ännu icke någon myntenhet bestämd.
Med hvilket förtroende skall väl realisationen omfattas, då man finner ett sådant vacklande, att icke ens frågan om myntets enhet ännu hunnit afgöras?
Och vidare har man ju nekat afskaffandet af tysta förmånsrätterna, samt ytterligare an vändt alla krafter för att stämma opinionen emot lånebiträden.
Hvad återstår väl då för att vinna den ökning i rörelsecapitalet, som industrien oundgängligen kräfver, utom statens mellankomst?
Denna utväg är visst icke principenlig; men den är för närvar, nödvändig.
Då staten håller näringarna under sitt förmynderskap, kan han icke på en gång undandraga sig desamma.
Grundsatsen, att näringarna hjelpa sig bäst, då de få vandra pä egen hand, är fullkomligt riklig; men så lange staten på ena sidan suger näringarna och sålunda hindrar dem att blomstra, förefinnes på den andra sidan statens skyldighet att bispringa.
Jag tror altså, att man icke bör förbise denna fråga; och jag hade önskat, att Utsk., i följd af återremiss frän 3:ne Stånd, hade ansett sig pligtigt inkomma med förändradt betänk., samt deri jemväl hafva föreslagit nödiga reglementariska stadganden, hvarförutan afven jag finner betänklighet vid att medgifva den ifrågaställda autorisationen.
Emedlertid tror jag, att R. o. Ad. bör uttrycka den åsigt, som finnes i slutet af Hr Oxehufvuds reservation, den nemi.: ”att R.
St. måtte tiller— ”känna K.
CommerceColkm rättigheten att, emot lägre elller lika ränta, hvarmed utlåningen sker, upptaga lån af ”enskilda mot hypothek af innebafvande säkerhetshandlin”gar, med vilkor, att den stadgade säkerheten för af staben redan erhållna creditiv icke härigenom förringas och ”att upplåningen icke verkställes till högre belopp, än som "erfordras för bibehållande af den låneproc., i förhållande "till det styrkta tillverkningsbeloppet, som hittills ägt rum; ”och derest Tt.
St. skulle bifalla denna ringa välvilja för ifrå”gavar. nariugar, till förekommande af deras hotande fall, Deti 5 Januari. ”borde R.
St. jemväl besluta att härom i underd. skrifvelse ”till K. M. underrätta.”
Jag tror, att man härmed hade visat sig vilja göra något för näringarna, och utan att behöfva befara några missbruk.
Jag instämmer i den här yttrade åsigten, att hvarken Regeringen eller Representationen på ett tillräckligen verksamt sätt befrämjat naringarnas utveckling; men jag anser likväl, att den sednare gjort sig skyldig tili mera grundade förebråelser i afseende å felaktigheten af de åtgärder, som för detta ändamål blifvit vidtagna, än i anledning af hvad densamma i detta hänseende uraktlåtit.
Hvad särskildt angår förevar, betänk., finnerjag icke, att någon annan åtgärd i anledn. deraf kan elier bör vidtagas, än att bifalla detsamma.
Att, på sätt K. M. föreslagit, uppdraga åt Riksg.cont. att upplåna 600,000 r:dr för att öka iVlanuf.discontfondens creditiv, anser jag under nuvar. förhållanden alltför betänkligt., såväl på grund af de skäl, Utsk. anfört, som ock af åtskilliga andra, som Utsk, underlåtit upptaga.
Jag är nemi. öfvertygad, att Riksg.- cont. blefve nödsakadt erlägga så hög ränta, att jag icke tror, det Manuf.disconten kunde vara belåten med rättigheten att begagna dessa lån, såvida densamma skulle ej allenast godtgöra Riksg.cont. denna ränta äfven för den tid, hela creditivet icke begagnades, utan ock dessutom ersätta alla omkostnader vid upplåningen.
Hr Lefflers förslag, att CommerceCollrm måtte berättigas att omedelbart upplåna penningar, för att sedan till fabrikernas understöd utlåna desamma, får jag förklara, att jag verkligen icke väntat mig att finna ett förslag understödt, enligt hvilket ett Kronans embetsverk skulle få å R.
St:s vägnar inveckla sig uti äfventyrliga lånetransactioner.
Jag kan i allmänhet icke annat än ogilla, att de allm. verken skola sysselsätta sig med låneoperationer, hvarigenom den vanliga penningeräntans höjande äfven mäste förorsakas, och denna öfverklagas redan, såsom varande alltför hög. 3:ne allm. verk täfla för närvar, att i låneväg upptaga alla tillgängliga medel i hufvudstaden; och sådant oaktadt vill man än ytterligare utsträcka en sådan täflan.
Vidkommande åter den föreslagna grunden för beräkningen af fabrikernas understöd i låneväg, enligt hvilken detta borde rätta sig efter tillverkningarnas värde, så är det gifvet, att en sådan grund icke fortfarande kan, utan alltjemnt ökade låneanslag, följas i enahanda proportion.
Då nemi. t. ex. värdet af klädestillverkningen under de sednare åren ökat sig till nära dubbla beloppet af hvad den förut utgjort, samt troligen kommer att ännu mera stiga, blefve ju, med antagande af ofvannämnde beräkningsgrund, en följd, att lånerättigheten endast för denna fabriksgren måste vid hvarje riksdag utvidgas.
Tilt hvilket belopp lånefonden efter denna grund i6
Den 5 Januari. slutligen Lomme att stiga , torde således icke på förhand Lunna bestämmas.
Då våra fabriker redan äga en betydlig lånrätt i ■Manuf.disconten och derjemte genom prohibitiva tullförfattningar äro skyddade mot utländsk täflan, inser jag icke något skäl att på det nu ifrågaställda sättet bevilja dem ökade fördelar.
I fall privatbanker bilda sig, komina fabriksägarne naturligtvis att deruti erhålla samma lånetillgångar som andra näringsidkare.
Jag anser det således icke vara hvarken väl beräknadt eller af omständigheterna påkalladt att för närvar., på de öfriga näringarnas bekostnad, tillerkänna fabrikanterna några ytterligare utsträckta låneförmåner, utan tillstyrker derföre bifall till StatsUtskts betänk., hvarå jag altså anhåller om propostn.
Beträffande det förslag, Hr Leffler uti förevar, fråga väckt, anser jag detsamma icke kunna bifallas, enär jag förutser, att förluster för staten deraf lätteligen kunna uppkomma.
Deremot anser jag icke något hinder för K.
M. förefinnas att, om så för godt finnes, uppdraga åt CommerceColkm att upptaga lån för att åter utlånas till fabriksidkare, men uti hvilken händelse någon ansvarighet för möjliga förluster icke kan drabba Ständerna.
Jag är dock öfvertygad, att en sådan lånerörelse icke kan komma till verkställighet, såvida icke båda Statsmagterna dertill lemna bifall.
Hufvudfrågan är nu, om näringarna verkligen behöfva fortfarande lånunderstöd af staten i samma proportion, som då dessa hittills blifvit bestämda.
Då frågan förra gången förevar, yttrade jag mina tankar i detta afseende; och långt ifrån att finna mig föranledd ändra desamma, har jag för dem funnit stöd utaf den tableau, sorn är bilagd CommerceColIegii utlåt, till K. M., ang:de Alanuf.discontfondens ökande.
Då man besinnar, att näringarna äga en lånefond af 1,600,000 r:dr, toyde man icke kunna säga, att staten härutinnan för dem gjort för litet.
Visserligen hafva i sednare tider näringarna betydligt tillväxt; men icke tror jag, att detta varit egentligen en följd af sjelfva lånunderstödet, eller deraf, att detsamma lemnats emot en så betydligt lägre ränta, än den allmänna.
Jag anhåller nu att få framlägga några factiska upplysningar i förevar, fråga.
St:s skrifvelse år 1818, N:o 25i innehåller: ”Det är upplyst, att fabrikernas och raanufacturernas lånandel i Manuf. disconten år 1816 och följande året minskats från 3a proc. till ig å 20 proc. af föregångna årens tillverkningssumrnor, utan att fabrikstillverkningarnas belopp för dessa år tilltagit i särdeles högre förhållande än de föregående åren, då lånproc. högst obetydligt omvexlat.
Förändringen har således haft sin grund i andra af tillverkningarna oberoende omständigheter, hvilka funnits vara, dels att Stockholms - Den 5 J.a n u a r i. »7 holms fabriksidkare, som förut till ett ganska lågt värde upptagit sina tillverkningar, år i8i5 och följande åren i likhet med llikets öfriga fabriksidkare rätteligen uppgifvit tillverkningarna efter det gångbara vardet, hvarigenom den sammanslagna värdesumman nämnde år mer än vanligen ökats *), dels ock förnämligast, att åtskilliga personer blifvit tillagda stående lån .af londén och andra åter lån utöfver det belopp, hvartill de efter den allm. fördelningen af fonden ägt rättighet, på hvilket sätt fördelningssumman minskats i samma man, sorn sådana nya anslag tillkommit." 11.
St. ansågo derföre, "att fabrikerna och manufacturerna genom denna föränderlighet af deras lånerätt i förening med den af de öfriga disconternas obestånd inträffade allm. förlägenhet, oell deraf äfven för fabrikerna uppkomna svårighet att hos enskilda få förlag och dymedelst till någon del fylla, hvad de af det allm. förlagsbiträdet hastigt och utan sitt förvållande måst sakna, hafva råkat i den belägenhet, att de fordra ett sådant ytterligare understöd och sådana åtgärder, som kunna återbringa dem i sin fordna naturliga ställning ‘och tillika befrämja det ändamål, att de icke behöfva frukta annan minskning eller nedsättning af sina låneandelar, än hvartill en ökad t i 11 v e r k n. småningom bör föranleda."
På grund häraf inrättades förlagslånen och begärdes, att de lånbiträden, som för vissa personer beviljats utöfver den allm. lånprpe., och som år 1818 medtagit och minskat fondens fördelningsbelopp med icke mindre än 114,64^ r:dr, måtte för dem upphöra och dylika ej någonsin framdeles meddelas.
Som skäl härtill åberopades, hvad K. M. sjelf, vid beviljandet af ett sådant ökadt lånbiträde till förmån för Söderberg &
Arosenius, d. 2o Jan. i834 yttrat, nemi. att sådana lån voro mindre bestämda för dem, hvilka redan Vunnit styrka att uppdrifva sin til 1 verktiing till en viss höjd, än för den emot svårigheter sträfvande nybegynnaren, hvadan dessa lån blifvit meddelade tills vidare såsom Uppmuntran och understöd till Uppbjelpande och utvidgning af fabrikerna samt följaktligen icke för ätt alltid bibehållas, Utan endast för så lång tid, som för ändamålets vinnande kunnat erfordras, och i följd åter deraf böra upphöra, då antingen fabrikerna hunnit till en viss höjd eller, oaktadt förmånens begagnande en längre tid, ej vunnit särdeles förkofran, och sålunda ändamålet med desa m maj icke kan förväntas uppf y 1 d t. *) Vardet af de år 18r4 äfstiimplade varor Utgjorde t,C)43>o6i r:dr; år i8t5, 2,7oJ,5ia r:dr.
Skillnaden härrörde väl till någon del af en ökad tillverkning, men hufvudsakligast af den förändrade prisberäkningen. 18 II.
3 D*ti 5 Januari.
StatsUtsk. uttalade derjemte den åsigt, att Utsk. icke kunnat såsom allmänt gällande antaga den grundsats, att näringarna böra af Banken njuta förlag eller låneunderstöd till ett belopp, sorn alltid lika motsvarar och åtföljer tillverkningarnas värde, emedan derigenom, efter Utsk:s lanke, skulle aflägsnas det nål, sorn li u f v ud s a k
I i g e n lärer böra sökas, nemi. att småningom återföra näringarna till deras naturliga, och endast under sådan synpunkt verkligen nyttiga och gagnande ställning att umbära lånbiträden och hjelpa sig sjelfva.
Med anledn. häraf samt enär R.
St. ansågo en alltid lika och oföränderlig lånandel af fabrikstillverkningen bero af ett obegränsadt creditiv, hvilket icke med bibehållande af Bankens credit kan lemnäs, samt dessutom i sina följder skulle strida emot här ofvan stadgade grundsatser, syftande till fabrikernas framtida sjelfbestånd, bade R.
St., såsom grund för bestämmande af huru stort belopp fabrikerna till ytterligare understöd påkallade, antagit, hvad de i sin dåvar. ställning ansåg os af sådant bidrag behöfva, hvilken grund, då Manuf.discontens belopp, på sätt då stadgades, b 1 ef bestämd, och den minskning, som derefter i lånproc. kunde uppkomma, således endast sker genom en i lika förhållande ökad tillverkning, leder till det af R.
St. sökt autslag.
St. ökade på dessa grunder discontfondens credit på Banken till i million, hvarigenom, vid beräkning af tillverkningsvärdet för katlunstryckerierna 371,o53 r:dr samt för samtliga öfriga lånberättigade fabriker och manufacturier 2,8o3,o23 r:dr, lånerätten blef för kattunstryckerierna 12 och för Öfriga 3i proc. af värdet, när fondens egna tillgångar äfven till lån användes; hvarjemte tillgång på detta sätt äfven fanns för förlagslånen, för ökadt lånunderstöd för Eskilstuna fristads förläggare och manufacturisler, samt till nya sådana för glastillverkningen, äfvensom för sådana flera fabriker och manufacturer, som K.
M. kunde i nåder finna medföra den allm. nytta och gagnelighet, att de förtjena delaktighet af detta understöd.
Och yttrade StatsUtsk., i afseende på lånerättens utsträckning till alla inrättningar för förfärdigande af ostämpelbara varor, att Utsk. icke kunde inse skäl att, utan allt bedömande eller urskillning, tillägga alla möjliga inrättningar, som benämnas med fabrik eller slöjd, lån rätt i Manuf. disconten, emedan sådant, efter Utsk:s tanka, skulle leda till den följd, att de för landets behof nödiga och rätt gagneliga fabriker och manufacturer kommo slutligen att sakna det understöd, som de borde äga rätt att Den 5 Januari. 19 påräkna och hvartill Bankens of vanberörda bidrag egentligen äro ämnade.
M:s gjorda framställning, att låneproc. borde efter manufacturernas olika art och behof af förlagsbiträde bestämmas, erkände R.
St. visheten deraf, men funno, vid försök till bestämmande af en slik skillnad i lånerätten emellan de särskilda fabriksgrenarna, i anseende till bristande upplvsningar om deras olika beskaffenhet m. m., sådana svårigheter uppstå för erhållande af en säker och osviklig grund för fabrikernas fördelande i classer, att R.
St. inskränkte sig till att framställa jern- och metallförädlingen såsom den enda 10 a nu fao tur, hvilken ansågs böra framför alla andra understödjas och uppmuntras, samt till att, på anförda skäl, minska kattunstryckeriernas lånandel.
Af den sammandragna framställning, jag nu haft äran göra i fråga örn de åsigter, som lago till grund vid beviljande år 1818 af ökadt understöd till fabrikernas upphjelpande, torde man kunna finna, att de grundsatser, på hvilka nuvar.
StatsUtsk. stödjer sitt afstyrkande af en ytterligare tillökning af detta understöd, nemi. att sedan en näring utvecklat sig till sådan sjelfständighet, att dess bestånd derigenom är betryggad t, statens mellankomst kan vara mindre behöflig, äfvensom att fabriksidkares lån erätt bör nedgå och minskas i samma mån tillverkningen utvidgas och dess värde ökas, äfven antogos af 1818 års riksdags StatsUtsk. samt godkändes af Ständerna.
För att nu betrakta omförmälda låneunderstöd äfven från den practiska sidan torde mig tillåtas undersöka, huruvida fabrikernas framsteg sedan år 1818 kunna egentligen sägas framkallade af lånerätten i Manuf.disconten, samt huruvida en inträffad minskning i denna lånerätt varit hinderlig för dessa framsteg.
Denna undersökning grundar sig på de tabeller, som äro bifogade det i K. propos. åberopade CommerceColIegii betänk, Jag vill först betrakta de fabriker, för hvilka låneproc. icke varit underkastad någon minskning.
Man finner då, att glastillverkningen, för hvilken lånerätten aldrig varit under 3l proc., men väl ofta uppgått till 4° proc. och deröfver af tillverkningsvärdet, i medeltal på de sista i5 åren årligen producerat för ett väx'de af 243,565 r:dr.
Som nu denna handtering redan första året (1819), då den blef berättigad till lån, alstrade ett tillverkningsvärde af 244,275 r:dr, men deremot i833 endast af b29,640 r:dr, så följer ju häraf tydligen, att lånunderstödet icke förmått det ringaste att gifva ökadt lif åt denna fabriksrörelse.
Man finner likaledes, att förlagsvärdet för Eskilstuna fristad, som under de sista i4 åren åtnjutit en oförminskad lånerätt af 4° proc. af detta värde, och i medeltal utgjort 2i6,534 r:dr årligen, högst obetydligt tilltagit, ao D«n 5 Januari/ del det sistl. år uppgick blott till 284,870 r:dr.
År 1820 utgjorde delta varde 168,614 rtdr, oell har således tillökningen varit per medium omkring 5ooo rrdr årligen.
En temligen ringa summa, då frågan rörer ett förlag.
Äfvenså finnér man, att Eskilstuna manufacturisters tillverkningsvärde , för hvilket lånerätten under åren 1820—33 fortfarande varit 33| proc. och som i medeltal årligen utgjort i3o,6oo r:dr, uppgick år 1833 till i34,68i r:dr; således högst ringa öfver medium för alla åren.
Detta tillverkningsvärde, som år 1820 var 92,863 r:dr, ökades årligen ända till 1829, då det uppgick till 172,646 r:dr, men har sedan dess alla år förminskats, fastän låneproc. icke under*» gått någon förändring.
Låtom oss nu betrakta de fabrikers ställning, för hvilka lånerätten, år 1818 fastställd till 31 proc. af tillverkningsvärdet, sedermera minskats så, alt den blott utgör 20^ proc. af samma värde.
Denna minskning har, på sätt den K. propos. omtalar, egentligen uppkommit under de sista 5 åren sedan 1829, då lånerätten ännu utgjorde 28 proc., och till hvilken tid dessa fabriker således fortfarande under 10 år nära nog till fullo, eller åtminstone utan känbar rubbning, varit i åtnjutande af det understöd, 1818 års Ständer dem tillerkänt.
I hvad grad de under detta decennium förkofrat sig, inhemtas sålunda:
Elädestiliverkningen uppgick 1818 till 392,008 al:r; 1828 Stofts vd:o „ 1818 1828 Siden och halfsiden d:o „ 1818 1828 Bomulls |och linne d:o „ 1S18 1828 Papperstillverkningen „ 1818 1828 Häraf svnes, att klädes-, bomulls- ocn unne- sami papperstillverkningarna rätt betydligt förkofrat sig, hvaremot stofts- samt siden- och |.halfsidentiHverkningarna mycket förminskats.
Vi vilja nu undersöka, huru ofvannämnda fabrikers ställning blef efter 1828 och till slutet af i832, hvarunder låneprocenten så betydligen nedgick.
Då befinnes: att klädestillverkningen, som under de förra 10 åren ökats per medium med 5ooo alnar årligen , ökade sjg successive under de 4 följande med icke mindre än 5o,ooo al.T per me - 441,OÖO 5) 68,951 > 48,457 n ri ig,23o ) 108,682 div. st. rioi,o5i al.T fi 02,392 div. st. 0202,81 1 al:r 1 2,370 div. st. f438,374 aln- ?J i 54,123 di v. st. 64,863 ris; ?> 92,671 Den 5 Januari. 31 t] i lim ärligen, sa alt denna tillverkning år i832 utgjorde 644,185 al:r oell derigenom vunnit en tillväxt på 4 är af mer än 200,000 al:r; att s tof t s t i 11 verk n i n g cn, sorn till 1829 minskats med 2000 alle årligen, sedermera nedgått hvarje år med ungefärligen samma belopp per medium och 1802 utgjorde 4*,428 alnar; att siden- och ha Ifsi den ti 11 ver k n i n g e n, som förut nedgått med i5oo al:r ärligen, varit i tilltagande under de sista 4 åren.
Väl har i antalet af diverse stycken en minskning, uppgående till 2000 per medium årligen, ägt rum; deremot lrar för alngodset en tillökning af 6000 aler i medeltal ärligen uppkommit; och utgjorde år i832 denna tillverkning ett belopp af 13g,556 al:r samt 97,520 diverse stycken; att bomulls- och linnetillverkningen, som under de 10 åren till 1829 ökats med något öfver 200,000 al:r eller omkring 20,000 al:r årligen, på de 4 sista åren tillväxt med ytterligare 200,000 al:r och således under denna tid med 5o,ooo al:r årligen, i medeltal räknadt.
Den utgjorde i832 i ahl- 63g,4oö samt i diverse stycken 48,944?
att papperstillverkningen, som på de första 10 åren ökats med blott omkring 3ooo ris per medium årligen, har på de följande 4 åren vunnit den ofantliga tillväxten af 26,000 ris årligen, så att densamma år 1832 utgjordes af 196,651 ris.
Slutligen finner man, att lädertillverkningen, för hvilken uppgifterna ej gå längre tillbaka än år 1829, och som äfven fått vidkännas den inträffade minskningen i låneproc.
, likfullt varit under de sista 4 åren i ständigt tilltagande, så att då densamma år 1829 utgjorde i hudar 583,202 U samt i skinn 63,374 st., uppgick denna tillverkning år }83a till 751,572 U hudar och 77,925 st. skinn.
Be lånberättigade, i CommerceCollegii tabeller specificerade, fabriksnäringarna hafva således i vida högre förhållande förkofrat sig under de år, då låneproc. förminskats, än unde;- den tid, då densamma förblef orubbad till sitt belopp, hvilket resultat i min tanke bevisar, att dessa fabriker numera vunnit det sjelfbestånd, att de utan fara kunna och böra vidkännas den minskning eller nedsättning i sina lånandelar, som en ökad tillverkning förovaakat, en minskning, hvilken 1818 års.
Ständer vid beviljande af det nuvar. credilivet på Banken förklarade vara både billig och rättvis; och då nu, mig veterligen, inga sådana nya, förut okända tillverkningar uppkommit, sorn lunna gora anspråk på understöd, oberoende af det belopp, som för fabriker och näringar i allmänhet är anslaget, helst, i mil tanke, dylika nya inrättningar lämpligast befrämjas gemeni förlagslån, och dessutom utväg till ett sådant sälskihi t understöd torde kunna beredas genom att, på sätt Den 5 Januari. 1818 års Ständer då redan antydde, indraga lånerätten för fabriker, sorn hunnit till en viss höjd, eller som, oaktadt förmånens begagnande en längre tid, ej vunnit särdeles förkofran, så kan jag för min del icke inse några skäl vara anförda, för att, om äfi en Riksg:scont:s financiella ställning sådant medgåfve, öka de anslag till fabrikernas understöd, sorn förut under denna riksdag blifvit af R.
St. beviljade; och får jag på grund häraf tillstyrka bifall till StalsUtsk:s betänk.
Då jag icke vill underkänna StatsUtsk:s skäl till afstyrkande af K. M:s nåd. propus, i ämnet, biträder jag så mycket hellre Hr Oxehufvuds reservation, som jag anser det af K.
M. åsyftade ändamål vara högst vigtigt och ådagalägga K.
M:s ömmande omsorg för näringarnas förkofran; hvadan jag ock anser det vara Representationens skyldighet att gå K.
M:s nåd. afsigter till mötes.
Man har velat framställa behofvet af den ifrågaställda tillökningen uti en nog tveksam dager.
För mig visar sig deremot såväl detta behof, som nyttan af att på det föreslagna sättet söka fylla det, i fullkomlig tydlighet.
Man må nemi. säga hvad man vill om förmynderskap etc., så är det dock icke tillämpligt i afseende å Manuf.discontfonden.
Det Står nemi. alltid fast, att näringarna icke kunna trifvas och tillväxa, då rörelsecapitalet är inskränkt och räntan hög.
Denna är dubbel hos oss emot i andra länder; och det är nödvändigt, att staten mellankommer, om näringarna icke skola gå under.