Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad svaras, om förebråelse då af retade folkombud göras för underlåtenheten att bringa vårt lagväsen, vår kyrkolag, våra krigslagar till slutligt afgörande?
Hvad svaras, om förebråelser då göras för sorglöshet i ordnandet af vår kreditlagstiftning?
Jag tror det ej blir ett tillfyllestgörande svar, att Regeringen lagt kommitlerades förslag på Ständernas bord.
Mångfaldiga dylika frågor skulle här kunna göras; men jag vill ej dermed fortsätta.
De gjorda, kunna för denna gång vara nog, såsom ett uttryck af mitt bekymmer öfver Regeringens konservativa hållning — dess underlåtenhet, att söka befrämja nyttiga och nödvändiga reformer.
Jag inser nogsamt, att dessa mina ord skola ogillas af de radikala, derföre att de äro för lena.
Måtte ej af samma skäl mina -varningar försmås af de konservativa.
Körningens bär närvande råd gifvare hafva, såsom det anstår kunnige, erfarne, redlige och allmänt aktade män, öpnat denna disenssion, inom hvars område de kjelfve med öppet visir böljat fäktningen.
Jag räknar dem detta till godo, och anser dem hafva bandlat såsom man borde kunnat vänta af sådana personligheter-, samt önskar ali detta föredöme äf ven för framtiden mätte blifva efterföljd!.
Läser man R.F. rätt, så finner man uti dess 3 § ali: ”Konungens Majestät skall hällas i helgd och vördnad, Hans gerningar vare emot allt utål fredade.”
Dessa korta, välbetänkta ord, sätta Konungen på en böjd öfver samhället, der Han icke antasllig är, så att hans svagheter såsom menniska icke få tagas uti betraktande, utan Han endast mäste anses såsom Regent, såsom samhällets högsta hufvud.
Den nästföljande § innehåller att: ”Konungen eger alt allena styra Riket ■på det sätt denna Reg:sF. föreskri/ver.
Inhemte dock, i de 76 Den 5 Joli f. m. fall här nedanföre stadgas underrättelse och råd af ett StalsRåd, hvartill Konungen kallar och utnämner kunnige, erfarne, redlige och allmänt aktade, inf ödde Svenske män, af dan rena Evangeliska läran.”
Dessa 2:ne §§ synas mig klart och tydligt uttrycka 1809 års mäns vackra lanke, om Konungamaktens ställning till fölkel, och dessa båda §§, förenade, bilda, enl. min tanke, utaf vårt Stats-skick eli lika konsiitulionelt samhällsskick, som något annat i verlden.
Vill man icke rätt upfatta dem, så kan å ena sidan ett allenastyrande, och å andra sidan ett rådsvälde upkomma, men npfattar man dem rätt, så bilda de, såsom jag nyss -säde, ett fullkomligt konstitutionell Stats-skick.
Lägger man nu härtill den 9:de § Reg.Fm, som innehåller: ”Uti alla mål, som hos Konungen i StatsRådet förekomma, skall fröt. föras.
StatsRådets lillstädesvarande ledamöter böra, under ansvarighet för rådslagen lill den påföljd, hvarom i i06:tc och 107:de §§ vidare stadgas, ovilkorligen lill prol. sina meningar yttra oell förklara”, så är det ju klart, att Konungens lädgifvare äro ansvarige för allt hvad som inom StatsRådet så väl göres som underlåles.
Sålunda utgöra dessa 3:ne §§ tillsammans en fullkomlig konstitutionell form, och ingen lärer kunna bestrida, att så verkligen är.
Är nu detta förhållandet, så är det ju äfven klart, att det icke allenast är en helig pligt, utan äfven et t kårt åliggande för representationen, att granska de mål, som ifrån StatsRådet utgått, och för Konungens rådgifvare måste det å andra sidan vara en önskan alt blifva klandrade, på det alt de måtte inför representationen fä tillfälle att visa de synpunkter, hvarutur de betraktat frågorna och de åsigter hvarifrån de utgått.
Detta har äfven utaf Konungens närvar:de rådgifvare blifvit erkändt, och jag skulle således tro, att den representation gör fullkomligt rätt, som så fattar saken, och att derigenom äfven ett exempel gifves för framtiden, hvarigenom förhållandet emellan de båda Statsmakterna skulle blifva af en mycket jemnare och bättre art, än om det förhållande, som hittills egt rum, skulle fortfara.
Icke kan det vara rätt, alt förtalets smygande gift på ett eller annat sätt gifver sig luft inom landet, utan det är väl så mycket hällre att handlingarne träda fram i ljuset och blifva föremål för det allmänna omdömet, så att deraf kan blifva eli beslämdt resultat uti opionen inom landel.
Derigenom komme Regeringen att stå på den rätta ståndpunkten, i förhållande til! nationen, och derigenom kommer äfven representationen att rätt upfylla sin pligt.
Kastar jag en blick på det Betänk., som nn ifrån Const.Utsk. utgått, hvad finnér jag väl då?
Jo, elt småsinne uti upsökande af anmärkningspunkter af flerfaldig halt, men deremot en total brist på det storsinne, som denna vigtiga fråga framför allt fordrar.
Man har efter bästa förmåga sökt att upleta anmärkmr, men endast högst få utaf dessa se saken ifrån den sida, som 107 § Reg.F.-n föreskrifver.
Denna § med sina allmänna ordalag kan icke åsyfta ett ensidigt bedömande af de partiella åtgärder, sorn ifrån Regeringen utgått, och förgäfves skulle då Const.Ulsk:s ledamöter .använda 10 å 12 månader på alt granska de öfver 19.000 mål, som varit D e ri 5 Juli f. m. 77 af Regeringen liandlagde.
Sådant är icke länkbart, oell de 18 anmärkningspunkter, som här blifvit framlagde, hafva uigått från enskildie påstötningar.
Const.Utskis pligt är att afgifva ett total-omdöme öfver regeringsåtgärderna, oell den riktning Styrelsen följt, samt anvisa den åsigt, som för framtiden bör blifva gällande.
Detta är den 107:de §:s mening, och i detta fall anser jag 1809 års män, hafva sett saken ifrån den rätta sidan, ehuru deras hastigt framkastade, men djupt och sinnrikt uttänkta lagar, hafva blifvit föremål för förvridning.
Konungens rådgifvare måste veta, hvilken väg nationen för framtiden lieldst önskar beträda, i förening med de åsigter, som de sjelfve hysa om rikets väl, hvilket nödvändigt mäste ur en generell synpunkt bedömmas.
Man måste, såsom den siste värde talaren säde, se på det förflutna, på del närvarande och på det tillkommande, samt deraf försöka att bilda ett belt, till Rikets sannskyldiga nytta.
Gör man icke det, utan fäster sig vid småsaker, så har man förverkat siri räll, såsom en representant af den upliöjda opinionen inom landet, och sjelf gjort sigi lill en representant af den låga, småsinnade opinionen inom detsamma.
Då jag nu börjat att yttra' mig i denna fråga, vill jag. icke undandraga mig, att skärskåda några af de aumärkmspunkter Betänk. innehåller, och jag gör det så mycket heldre, som jag lindér discussiouens gång hört dessa punkter från olika sidor på olika sätt bedömmas.
Den 5:te punkten innebär, enl min tanke, ett glädjande tecken till en gryende sjelfständig kraft inom vår Regering.
En af Konungens rådgifvare liar bär tydligt uttalat sin åsigt, och sagt: ”här inom slå vi, der inom ni/” Detta är rätt och vackert, och jag önskar att sådant kunde böras, äfven utom detta hus.
I 11 :te punkten deremot, liar en motsatt åsigt blifvit följd, och huru skickligt en föreg:de talare än argumenterat, liar lian dock icke lyckats finna något fullt giltigt skäl för sin åsigt.
Har en Landskamrerare rättighet att afgifva reservation emot Landshöfdtns beslut, hvilket icke kan bestridas, då derom nämnes uti Landshöfdinge-instrukt:n, så måste väl deraf vara en gifven följd, att hans leservation, om den skall vara af något värde, bör åtfölja remissen till Konungen.
De 13:de och 14:de punkterna, hafva bär af flere talare blifvit framliållne, såsom varande af en högst vådlig beskaffenhet, enär de skulle leda till ingående uti bedömanden, hvilka under oroliga tider skulle kunna leda lill serdeles betänkliga följder.
Jag tror det icke, utan jag tror tvertom, att dessa punkter äro de enda inom Utsk:s Betänk., hvilka kunna anses vara afgifna i öfverensstämmelse med 107:de §:s verkliga mening.
Det är icke tillåtet, att bedömma en persons siörré eller mindre lämplighet, och det är icke ellér lofgifvet, att bedömma StatsRådels enskildta åsigter, men det måste väl vara en oeftergiflig pligt att, lika väl som man yttrar sig öfver, huruvida vissa andra frågor blifvit af StalsRådet rätt behandlade, äfven yttra sig om besättandet af Rikets tjenster, hvilka till en del bero på StatsRådets till- eller afstyrkande, och vaka öfver, att de icke blifva på måfå bortgifne.
Om det skulle så vara förhållandet, alt embeten och tjenster i allmän - 78 D e n 5 Juli f m. hel inom ett land, berodde af hörd eller enskildta protectioner, eller tillfälliga omständigheter, mera än af verklig förtjenst och skicklighet, samt sådant under en längre lid fort före, så att möjligen de vigligaste och mest maktpåliggande tjenster, som fordra de största ansträngningar, både lill kropp och själ, begagnades till pensionsinrältningar för redan orkeslöse män; om t. ex. vissa platser begagnades hufvudsakligen till att köpa olika länkandes åsigt er, eller om de begagnades till att uplijelpa politiska anhängares förstörda affärer, vore väl sådant rätt och för Riket gagnelig!?
Runde väl Stats-machinen hafva sin jemna gång. om icke i dylika lall afseende fästes på skicklighet och förtjenst allena?
Nej, Mine
Hrr, sådant är en omöjlighet.
Mätte då icke eller R.
St. förbise sin rätt, alt i detta fall högt uttala sin önskan eller sitt ogillande; måtte vi icke förglömma att hela landels utveckling beror på huru dessa tjenster tillsättas, hvilka äro kuggarne i det stora Stats-machineriet!
Den enskilde tjenstemannens fördel får icke tagas i betraktande blott det allmänna går framåt.
Den som icke betraktar saken nr denna högre synpunkt, han ser den icke rätt.
Jag säger icke, att vårt befordringssyslem beträdt någon oriktig bana, men sådant vore likväl möjligt, och vid sådant förhållande vill jag icke, alt R.
St. skola lindet låta, att yttra sina tankar i denna vigtiga fråga.
Jag hade icke tänkt all yttra mig i detta ämne, hvilket mäste ligga alla så nära om hjerta!, heldst oss landtbrukare, som vilja räkna oss att höra till folket, men under discnssionens gång, hafva motsatta åsigter yppat sig, och dessa, enl. min lanke, af den ari, alt jag anser dem, som hylla den ena eller andra åsigten, vara pligtige att uttala sin tanke, hvilket äfven jag nu gjort.
Hvad jag har sagt, har varit med all aktning för Konungen och Hans Rådgifvare, men äfven med akjning för nationens rättigheter, och jag vill blott tillägga, att jag dermed icke åsyftat annat, än hvad mina ord inneburit.
Slutligen vill jag lill de här narvaride ledamöterne af Regeringen, som så öppet och ärligt framlrädt, hembära min gärd af tacksamhet för ett sådant sätt alt tillvägagå, ty hade de icke öpnat denna discnssion, så hade det möjligen händt, alt R. o. Ad. äfven vid denna Riksdag inhöljt sig uti det mystiska, hvaruti detta Stånd förut vid denna frågas behandling plägat insvepa sig.
Hr Gripenstedt: Frih. af Ugglas har såsom stöd för befo genheten af den uti 4:de punkten framställda anmärkn., anfört ett prejudikat, der vid beräkningen af löne-förmåner för en t. f Laudshöfd. afdrag blifvit gjordt för den lön lian på en annan stat under tiden upbar.
Jag medgifver fullkomligt riktigheten af delta inkast, men jag ber att få fästa upmärksamlieten på, att detta fall inträffat efter det fall, hvaröfver Consl.Ulsk. utlåtit sig .lag anhåller äfven att å min sida få lemna den uplysning att ett föreg:de prejudikat finnes i full öfverensstämmelse med det anmärkta förhållandet.
Den 23 Sept. 1847 förordnades till Landshöfd. i Blekinge, Majoren vid MarinReg:t, Palander, vid hvilket tillfälle Landshöfd.-lönen bestämdes till sitt fulla belopp, utan att något afdrag skedde för den lön han bade Den 5 Juli f. m. 79 fid Reg:!.
Jag har blott vela! lemna denna uplysning såsom elt bevis på, all del klandrade fallet icke varit enstaka, utau i full öf verensstämmelse med livad förut varit brukadl.
Huruvida det klandrade förhållandet i sin strängaste mening kan anses hafva varit billigt eller ej, derom vill jag icke utlåta mig, ulan jag säger blott, att om anmärkntn såsom en anmärkn:s-an!edn. efter 107 § K.F. skall vara befogad, så måste dep vara af den art, att den bos föredraganden utvisar bristande oväld, nit, skicklighet eller drift, eller ock alt Rikets sannskyldiga nytta derigenom varit åsidosatt, men jag tror verkligen icke, alt detta tillstyrkande med skäl kan hänföras till något af dessa fall.
Det är likväl endast i sådan händelse, som anmärkn:n vore fullt befogad, ty grundlags-sliftaren har velat ali delta dertill fordrades, oell e| blott alt man subjektivt kati be domina saken på det ena eller andra sättet.
Man har vid del i litte punkten klandrade fall velat finna ett slags benägenhet hos Styrelsen alt vilja hindra uplysningar fiän att framkomma till Konungen.
Jag vägar förneka riktigheten af en sådan slutsats, och såsom ett bevis derpå, att uplysningar ■verkligen icke saknas i sådana^ fall, sorn del, hvarom denna punkt handlar, ber jag-ali få upräkna de handlingar, som vid en sädau tjänstetillsättning äro för Regeringen tillgängliga.
Först och främst alla ansökningar till tjensten med bifogade merit-förteckningar; sedan Landshöfding upgjorda förslag jemte deröfver anförda besvär, hvarföre ock alltid, då olika meningar förekommit, eller då reservation blifvit afgifven, en sådan är genom den besvärandes försorg utlöst oell besvären bifogad, hvadan den alltid kommer till Konungens kännedom; ytterligare vederbörtdes öfver besvären infordrade förklaringar och Landsh.-embelets yttrande deröfver; vidare KammarColkii och Statskont:s ullätin, samt underd. påminnelser i ämnet.
Jag frågar nu om icke af dessa handlingar utaf så mångfaldig beskaffenhet, utaf alla vederbönde och parter afgifne, alla de uplysningar i sjelfva verket kunna inliernlas, som möjligen i saken kunna gifvas?
Det torde således vara alldeles obehörigt alt af det klandrade beslutet vilja draga någon slutsats ang:de obenägenhet hos Styrelsen alt låta hvarje sak blifva fulleligen belyst, ilian var detta rätt och slätt en rätts-fråga, som i besvärsväg var K.
M:s pröfning underställd, och som naturligtvis mäste afgöras i öfverensstämmelse med de författningar, som i detta afseende äro gällande, enl. hvilka resolutionen, enl. min öfvertygelse, icke kunde blifva annan än den blef.
Huruvida det för framtiden borde blifva annorlunda, derom var icke då fråga, och derom blir tillfälle alt besluta vid en blifvande stadfästelse af ny Landshöfd.-instruktion.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas kl. 6 e. m.
Jag tror hvarken, alt Konungens Rådgifvare föitjenat alla de> anmärkn:r, som emot dem blifvit gjorda, eller alt Consl.Utsk. förskyllt allt del klander, som det här fått upbära.
Enl. 107 § R.F. är det Ulsk:s pligt att för R.
St. tillkännagifva de anledu.T, del kan hafva haft att mot Konungens Rädgif - 80 Ben 5 Juli f. m. vare anmärka eli eller annat utan att deraf nödvändigt följer det någon ålgärd skall af R.
I § slår nerol, att om de tinna Rikeis väl det kräfva, kunna de hos Konungen skriftligen anmäla deras önskan, att Han ville ur Statsrådet och ifrån Embetet skilja den eller dem, emot hvilka anmärkn. blifvit gjord.
För min del tror jag, att somliga af dessa anmärknrr icke varit obefogade, och jag vill säga mina skäl dertill, ehuru jag också är af den tanke, som andre lalare förut yttrat, att dessa anmärkmr dock icke böra till någon åtgärd å R.
St:s sida föranleda.
Jag har icke lust alt klandra Konungens Rådgifvare; ty jag har tillförene likasom de nuvar:de känt embetels tyngd; för eli mål varit anklagad vid Riksrätt, oell för 16 anmäld till ansvar efter 107:de §.
Jag är således full ständigt botad -för dylikt klanderbegär, äfven om jag varit deraf i min ungdom besvärad.
Icke heller känner jag mig frestad all be römma Konungens Rådgifvare.
Men hade jag, vid detla tillfälle legal, så skulle del förmodligen hafva ansetls underligt, emedan jag förut, enskildt till en och annan af mina vänner, yttrat de an anmärkmr, jag nu vill offentligen uttala.
I alla fall vore del förmätet om jag trodde Konungens Rådgifvare behöfva mitt beröm, eller milt stillatigande.
Lika med andra talare vill jag hembära Konungens Rådgifvare min tacksägelse derföre, alt de här offentligen upträdt (ill sina åtgärders försvar.
Under de 2:ne Riksdagar, då jag såsom Konungens Rådgifvare varit blottställd för anmärkmr, var vid den första ingen riktad mot mig.
Den enda, sorn då gjordes, rörde en annan Stats-Sekret.
Vid nästa Riksdag hade mitt Slats-Sekret.- embete uphört.
Men jag upträdde på detta rum, till försvar för dem af mina föregtde åtgärder, som då klandrades.
Det gläder mig, att Konungens nuvartde Rådgifvare, vid della tillfälle, sjelfve försvarat sig, ty, när det icke sker, så blifver följden att den, som bär uptiäder till deras urskuldande, anses vara ombedd att göra det, hvilket nu icke så lätt misslänkes.
Anmärkningarnes
Usta punkt, anser jag vara af småaktig beskaffenhet, serdeles då, för Const.Utskis ledamöter icke bordt vara obekant, hvad som andra tro sig vela, nemi. att den anmärkta omständigheten härrört från en glömska hos protok:s-sekret:n.
Den, som sjelf varit föredragande, vet huru ofta man behöfver påminna protok:s-förande om små saker som de uraktlåtit, samt huru lätt sådana kunna undfalla upmärksamheten hos en Deparlrts-Chef, hvilken har så mycket annat vigligare att tänka på.
Den 2:dra anmärknm, rörtde ett praebendes skiljande från Biskops-stolen i Calmar, och utbyte mot ett annai, anser jag vara en af de betydligare, om icke den betydligaste af dem alla.
Åtgärden är nemi., såsom mig synes, ett ingrepp i Presterskapets privilegier, och borde således vara föremål för anmärkn., enl. 106 § Reg.Ftn.
Denna § har Ulsk. likväl icke begagnat, utan endast anmält förhållandet, enl. 107:de §.
Som man icke får yrka ansvar efter annan §, än den rätta, så måste frågan förfalla.
Men det är icke nog att här framkasta ett löst yttrande, att förfarandet strider - De ii 5 Juli f. m. 81 der mot Presterskapets privilegier; ulan sådant måste styrkas af deras innehåll.
Det står nemi. i 4:de §:n: ”Vi efterlåta ock nådigst, att alle vare Biskoppar . .. och alle Prester i gemen, måge oförändradt njuta och behålla efter gammal häfd sina Biskops-stift, Pr®- bende-socknar och hemman”, etc.
Om följaktligen ett prebende skulle kunna skiljas från ett Biskopsembete, så borde det icke kunna ske utan PresteStis bifall vid allmän Riksdag.
Sådant bifall har icke blifvit hegardt, utan afsöndringen har ändock skett, likväl mot utbyte af ett annat prebende.
Byte skedde nu lill förbättring af Biskopens inkomster och gjorde således ingen skada åt Presterskapel, hvilket icke kan vara annat än väl belåtet med dylika ändringar.
Men om egenmäktiga utbyten medgifvas, så kan, vid ett annat tillfälle, hända, alt ändringen sker till minskning af Biskopens inkomster.
Ståndet kunde då komma att i ett fall ogilla hvad det vid ett föregide godkänt, ehuru åtgärden i sjelfva verket varit densamma.
Beslutet var visserligen välment, och kan, i sådant hänseende, icke klandras.
Felet härrörde utan tvifvel deraf, att man icke fästade nog npmärksamhet vid en handling, som anses så förlegad, som Presterskapets privilegier, och att man för den skuld förbisåg deras innehåll.
Hade ett Ecklesiastik-Colbm funnits, att, såsom vederbordt, vid ett dylikt tillfälle höras, så hade uplysning om förhållandet säkerligen vunnits och misstaget icke inträffat.
Hr Gripenstedt har väl omförmäldt att utbyte af ett präbende inom Lunds stift skall hafva medgifvits år 1834.
Det var under min Stats-Sekreterare tid, och jag har contrasignerat det Kongl. Bref, han troligen menar.
Det är af den 23 Maj, nämnde år, och rörer utbyte af prsebende-pastoratet Kjerrstorp och Glostorp mot något annat.
Förhållandet var, alt sedan detta Gäll blifvit anslaget till prebende åt en Theologie Adjunkt vid Lunds Universitet, och Consist. tillstyrkt att något annat regall pastorat mätte få utbytas mot dessa församlingar, så biföll Konungen 1834, att när något sådant blefve ledigt, finge underd. anmälan derom göras.
Således skedde derigenom ingen afsöndring.
Af tillåtelsen att göra anmälan, följde ej heller att hon skulle beviljas.
Enl. de underrättelser jag, af några PresteSl:s ledamöter, inhemtat, är hon än i dag icke medgifven, oaktadt Consist. flere gånger^ sådant tillstyrkt, utan Kellstorps och Glostorps församlingar fortfara all vara praebenden nu såsom tillförene.
Hade ett nytt pastorat kommit alt öka pr®- bendernas antal, så hade det icke varit någon inskränkning i Presterskapets privilegier, emedan dessa icke förhindra att presterna kunna få större inkomster, utan blott skydda dem emot mistning af hvad de förut innehafva.
Nu var likväl förhållandet, att detta pastorat ifrån början tillhörde de regala, men gjordes lill präbende åt en Adjunkt vid Lunds universitet.
Detta skedde under nu gällande Reg:s-Form.
Presterskapel kunde dock icke, såsom jag sagt, klaga deröfver, men väl den församling, som blef pr*bencle-hjord.
Om än, på sätt jag redan sökt visa, den nu anmärkta åtgärden innebär ett förbiseende af Presterskapets privilegier, så är hon dock 9 H. 6 sa Ben 5 Juli f. m. icke föremål för anmärkning, enl. 107 § och måste för den skuld förfalla.
3:dje punkten, ang:de disposition af en Landshöfdinge-lön under inträffad ledighet, rörer väl en småsak, som för beloppets skull icke förtjenat anmärkning.
Alen jag kau dock icke finna annat, än att hon är till sin grund riktig; ty när en fordran upkommit under den tid, då ännu den s. k. vakans- och liggetidsbesparingen ännu ägde rum, så kunde hon väl icke förfalla, derföre att författningen derom sedermera förändrats.
Alt en t. f. Landshöfding i denna egenskap fick större lön än den, hvartill han skolat, såsom ordinarie, blifva berättigad, kan icke heller vara annat än oriktigt i formelt hänseende.
Det vore visserligen godt om både Landshöfd:r, Presidenter och StalsRåd, eller hvilka embetsman som hellst, hvilka måste bosätta sig, finge ekiperings-petaningar.
Men sådane äro endast anslagne ät Ministrar vid utrikes hof.
Att i detta fall vända sig endast mot föredraganden, som närmast hade att tillse det Landshöfd.-embetel blefve skött af någon, som erhölle tillbörlig aflöning derför, anser jag icke hafva varit något fel; ty Chefen för Landtförsvars-Depart:tet kunde icke betaga en Officer sin lön, så länge denne icke fått afsked.
Det hade han icke fått, utan var blott t. f. Landshöfd.
Således hade det, efter min tanke, ålegat Civil-Depart:tets Chef fästa upmärksamhel derpå, att vid Landshöfd.-lönens beräkning afdrag gjordes för de inkomster den tillförordnade såsom Officer upbar.
Angide regleringen af Bergs-Colliii stat, får jag uttrycka ungefär samma tanke, som Hr Adelborg.
Denna händelse visar nödvändigheten att annorledes ordna ett förhållande, på hvars felaktighet jag förut fästat IL o.
Adis upmärksamhet, nemi. den, att Konungen är enväldig i organisationsfrågor, eller den s. k. ekonomiska lagstiftningen, samt alt R.
St. äro likaså i beskaltningsfrågor.
På grund af sitt envälde säger nu Konungen, ”ett Rergs-Collim skall finnas; och sådan skall dess organisation vara.”
Stirs envälde i beskattnings- och anslagsfrågor säua de å sin sida, ”vi neka medel dertill.”
Så står man der i strid å båda sidor.
Imedlertid linner jag det förtjenstfull! af Konungens Rådgifvare, att hafva bestämdt uttalat sin mening om detta ingrepp på Konunga-maktens område, dess omfattning må för öfrigt vara riklig eller ej.
Jag menar det ingrepp, som möjligen kunnat ske derigenom, att R.
St. skulle förmedelst anslagets borttagande hafva tillintetgjort detta verk, ty, om de, på sätt Hr Cederschiöld redan sagt, kunnat borttaga Presidenten, så kunna de göra det med allesammans, och likaledes med hvilket embetsverk eller hvilken corps som hellst.
Derigenom kan samhällets organisation uplösas.
Att tillsätta President när verket fanns, var visserligen i sin ordning.
Alen lika väl hade det kunnat fortfarande nöja sig med en tillförordnad, och det så mycket heldre, som den ordinarie icke fick full lön, emedan tillgång saknades.
Han blef således i alla fall icke någon fullgången President, om jag så får uttrycka mig.
Med Bergslagsstaternes fastställande förhåller det sig, på sätt en föregide talare yttrat, såsom med de Stater Konungen fastställt
Den 5 Juli f. m. 83 för Krigs-Colhm och flera andra verk, der Konungen med de medel, sorn funnits, tills vidare reglerat Staterne, så att (jenstgöringen kunnat bestridas.
Hvarföre har Konungen så gjort?
Utan tvifvel derföre, att när Han begär dylika anslag så erhållas de ej, utan styrelsen måste hjelpa sig sjelf så godt hon kan.
I stället alt harmas deröfver, synes mig R.
St. hafva bordt vara tacksamma, derföre att man sökt draga sig fram, utan att äska nya anslag.