Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller om återrémiss af StatsUtsk:s betänk., rör:de 6:te hufvudtiteln, på de grunder, som jag redan anfört under discussionen af Utsk:s betänk.
N:p 78, eller det s. k. princip-betänk.
Ang:de det anslag, som Utsk. föreslagit att på stat uppföra till ersättning för den centonal, sorn hittills tillfallit AffliralitetsKrigsmanscassan, har Utsk. yttrat, att dessa medel år 1831 uppgingo till omkring 4,5oo r:dr, och på sådan grund föreslagit ersättningen till detta belopp; men jag har redan förut upplyst att, efter medium af 5 år, AmiralitetsKrigsmanscassans andel af centonalen uppgått till 5,100 Y:dr och något der - I) c n 28 Ma j f. m. öfver, samt alt nassan haft förhoppning att, då den tunar, personalen af Flottan, hvilka tjenst vid f. d. armeras Holla, afgår samt andra i deras stalie inträda i tjenst, en ytterligare tillökning i dessa medel af 4oo r:dr årligen kommer Amiralitets-krigsmanscassan till godo; hvadan jag anser 55oo rrdr vara den summa, som rätteligen bör på stat uppföras såsom ersättning till Amiralitets-krigsmanscassan för centonalen.
Jag har icke förut kommit alt fästa någon uppmärksamhet vid detta betänk., ang:de 6:te lmfvudtiteln.
Jag finner nu, att Utsk. föreslagit centonalens öfverflyttning på bevillningen, och deremot har jag ingenting att invända, så framt ett tillräckligt anslag i stället på stat uppföres; men det är angeläget, att lietta anslag delas i a:ne delar, eller i ersättning för den centonal, som utgått enligt författningarna före och efter år 1811.
Anledningen härtill är den, att den äldre centonalen delas mellan Wadstena krigsmanshus och Amiralitets-krigsmanscassan; men den nyare centonalen, som utgår efter 1811 års författning, ingår odeladt till Wadstena krigsmanshus, och om nu ersättningen för hela centonalen bestämmes i ett enda anslag, skulle vederbörande auctoriteter sakna grund för dess fördelning emellan de begge cassorna.
Jag anhåller derföre, att Utsk. måtte särskildt upptaga, hvad centonalen utgjort för hvardera cassan och fördela anslaget derefter.
H. Ex. Hr Gr. Brahe, Magnus, förenade sig med Hr v. Troil.
Vid förnyad föredragning af StatsUtskrs d. 21 dennes på bordet lagda utlåt.
Nro 85, ang:de Riksstatens y:de luifvudtitel, blef samma utlåt, af R. o. Ad. bifallet.
Ånyo föredrogs StatsUtskrs d. a t dennes på bordet lagda utlåt.
Nro 86 i fråga om utgifternas reglering under Riksstatens 8:de hufvudtitel.
Adolph, uppläste följande: Af StatsUtskrs utlåt, i fråga om utgifternas reglering under riksstatens 8:de hufvudtitel finner jag med ledsnad, att Utsk. afstyrkt den af mig väckta motion om anslag för stohållningar i Riket, och då anledningen till denna Utskrsåsigt måste härleda sig derifrån, att jag icke nog tydligt framställt det verkliga behofvet af denna nyttiga inrättning, tror jag mig böra ytterligare detaillera detta ämne.
Sveriges hästafvel under sednare tider gått framåt, är en obestridd sanning.
Lika tydligt visar sig äfven statens fördel af ett sådant förhållande vid jemnförelsen emellan de summor, hvilka nu och för ett tiotal år sedan blifvit an 7 H. 44 Den 28 M a j f. m. vända till inköp af utländska hästar, och som hos mig stadgat den öfvertygelse, att en välbetänkt uppoffring å statens sida för detta ändamål säkert skall återbära god frukt.
Enligt Ilr General Björnstjernas uppgifter i dess afhandling:
System för Sveriges hästcultur, utgingo utur landet för icke längesedan årligen 4°°,ooo r:dr till inköp af utländska hästar.
Genom den af mig gjorda ofvanberörde motion kan lätt beräknas, huru betydligt kostnaden för denna importartikel vedan minskats; men den kan och bör alldeles upphöra.
Behofvet af större vagns- och lux-hästar fortfar ännu och forblifver fortfarande, så framt staten icke lemnär biträde till deras producerande.
Eastän beskälarnes antal i landet ännu är långt ifrån tillräckligt, hafva likväl
Under sednare åren, genom ett ökadt antal hingstar, underhållna dels å allmän bekostnad dels af enskilda personer, många flera tillfällen blifvit beredda allmänheten att erhålla stobetäckningar af starka och goda hingstar, hvarföre också hästafvclti i mån deraf tilltagit; men för att erhålla stora och till förenämnde behof passande hästar, fordras äfven, att de betäckta stoén skola äga dessa egenskaper, hvilket genom de föreslagna stohållningarna med säkerhet skulle vinnas.
Enligt planen för dessa stohållningar skulle, för den ringa statskostnad af 5ooo v:dr, minst 100, men troligen nära 200 inmönstrade stora, starka och välbildade ston underhållas och årligen betäckas af äfven inmönstrade ädla hingstar, hvarefter 100 å i5o föl hvarje år kunna påräknas.
Landets behof af större hästar skulle, efter all anledning, derigenom blifva fyldt, och om äfven framdeles några få hästar kom me att importeras, är jag dock förvissad, att exporten skall blifva vida större, helst säkerligen de flesta af dessa stohållningar snart skulle utbilda sig till små privata stuterier, utan att derföre ådraga staten större kostnader; hvarförutan en ytterligare förmån äfven vunnes derigenom, att 20 st. ädla beskälare blefve i landsorterna underhållna och för betäckningar tillgängliga.
På det högsta önskar jag, att StatsUtsk., med afseende å hvad jag nu ytterligare anfört, måtte dela min öfvertygelse om det allmänt gagneliga af ifrågaställa inrättning, i hvilket fall jag är säker, att Utsk. skall finna och anslå medel till ett så productivt ändamål.
Jag anhåller örn betänk:s återremitterande och att dessa anmärkningar få detsamma åtfölja.
Frih. Toll, Gust. Phil., anförde skriftligen:
Som jag haft äran inför H. R. o. Ad. anföra de grunder, hvarpå jag ansett mig böra understödja den af Frih.
Hjerta väckta motion, rör:de anslag på stat för Sveriges stora behof af ett ordnadt system genom stohållningar, med hänsigt å tillgången på inhemska remonter såväl för cavallen- som artillerivapnen, och jag redan trott mig finna denna ange - Den jS
Maj f. m. lägenhet sä uti allmänna opinionen understödd, att intet tvifvel kunde hos mig uppstå, det StatsUtsk. skulle behaga bestämdt afgöra, huru medel härför må blifva tillgängliga, vöre det måhända nu fruktlöst att ytterligare upprepa dessa skäl derför, som icke blifvit ansedda förtjena det af mig önskade StatsUtsk:s närmare afseende.
Jag framstår derföre nu icke med ytterligare påyrkande häraf, men anhåller att vid åt erremissen reservationsvis få hafva äran upplysa:
Af alla länder finnas få, som i jemnförelse till Sverige kunna visa en såyäl lili fälttjenst sorn alla nödiga behof användbar hästrace (då den ändamålsenligt åter upphjelpes), hvars speciella egenskaper af ihärdighet och kraft samt oömhet (att jag så må benämna dess organism), såsom uthållande fatiguer, bivuaker, ombyten af foder och behandling på ett sätt, som för den practiska erfarenheten ensamt är möjligt att besanna.
Att dessa hästar för att vara fullt tillförlitliga, för att vara af ren inhemsk stam, icke afkomlingar (hvilket dock ännu ofta är händelsen) af de utifrån icke ensamt genom tullar (detta sker minst) utom på mångå vägar inkommande ston, hvilka från Danmarks och Norra Tysklands stuterier utgallras och oss påföras, till oberäknelig skada för vår industri, att vi derför icke vilja sjelfva uppföda hästar, och för racen, att de deraf fallande afkomlingar blifva till myckenhet oanvändbara.
Om erfarenheten häruti tillåter yttra sig sanningsenligt, om mitt varma nit att icke kunna stillatigande se en allmän nationel vinst genom bristande behjertande eller rätt kännedom gå förlorad, den staten borde i denna näringsgren gifva sig sjelf; om, säger jag, (nan icke ens ville ännu finna, att det vi ännu inom oss sjelfva äga af repa mödernestammar (och säkrast bland allmogens oblandade, fast mindre hästsfag) är det yppersta medel lill upphjelpande af denna vigtiga näringsgren, om hvilken tänkvärda artiklar redan i utländska journaler stå att inhemta; så nödgas jag, såsom följd af allt livad jag vid föregående riksdagar haft äran offentligen yttra, såväl som hvad jag af trycket vågat resp. allmänheten meddela afår 189,6, reservationsvis äfven här förklara: att Sverige, enligt min tro, på inga andra vilkor än inhemsk remontering kan underhålla sitt cavallen, ehuru fåtaligt det än är; ty dess förläggning i reserverna, under det manskapets tid upptages med uppassning och skötsel af svaga och förderfvade hästar, skulle blott öka kostnadsbördan a? en arme', i fält och illa motsvara den vigtiga bestämmelse att till hastiga och afgörande expeditioner kunna när som helst och hvart som helst afgå.
Jag ansåg obehöfligt att deltaga i discussionen, rör:de äfven afsloget anslag för nödiga exercisinrättningar vid indelta cavallerierna; genom II.
Ex. Hr Gen.Adjutanten för Armeen har det blifva tillräckligen visadt, huru vinga staten utgjort för ernående af caval leri vapnets exercisfärdighet, i del att anslaget för 3:ne regrters exercis-squadroner blifvit fördeladt 348 Den 28 M a j f. m. på tle öfriga för att dermed vinna någon elementarbildning åt alla, och den i vårt cavallerivapens hjerta oell minne odödlige stiftaren af dessa exereissqvadroner har sjelf ådagalagt ändamålet med denna inrättning, icke allenast afseende truppens högre färdighet i sin exercis, utan äfven fördelarna för de rustande och landet i allmänhet, att på detta vis bibringa deri oundgängliga hästbehandlings-instruction hos folket, utom hvilken man, äfven med yttersta graden af exereisfärdighet, ändå svårligen kan bibehålla sig länge uti brukhart skick.
Detta ändamål har, enligt min tro, gått mycket förloradt just genom behofvet att fördela anslaget, så att alla måst åtnöjas med en liten del deraf.
Exereissqvadroner på i, 2 eller 2-j månader, sedermera likvist 3:ne, hafva deraf varit följden, och principen att antaga Danska rernonter, såsom lätt-tämda och minst besvärliga att på kort tid få färdiga till exercis, blef snart allmän; och grundläde detta den utvidgning i trafik af Dansk hästhandel, hvilken nästan borttog denna industrigren i Sverige.
Såsom följd af dessa kortare tider och tillfälliga ansträngningar inträffade stundom ymnigare afgång, och missnöje med denna nyttiga inrättning spordes såväl från befälets sorn rusthållares sida; man satte till och med i fråga att kunna begära dess upphörande, då man ensamt vilie gifva skulden härför åt inrättningen, oell icke åt det rätta hållet, som var statens otillräckliga medel och hästarnas ovana vid ansträngningar.
Af sådan anledning uppmanades jag att begära det afseende åt vår inhemska remontering, som den af anförda, så högst vigtiga orsaker förtjenar, samt att önska, det genom våra cavalleriskolors ändamålsenliga inrättande vi ma vinna tillfälle att sprida de insigter och den kännedom om hästbehandling, som icke finnes hos nationen och är behöflig för näringsgrenens upphjelpande.
I följd af delta kan jag icke tveka i den tro, att landet äger rättighet att varda underhjelpt af staten i denna sin allmänna -angelägenhets ordnande, hvarföre jag icke kan annat än anse målet mindre hörande till allmän oeconomi, än såsom statens skuld till nationen och sina cavallerivapen, från hvilkas nedsättande i nuinmerantal och derigenom minskade remonteringsutvägar det ensamt varit staten i penningevinst tillkommet, hvilket måhända äfven, som missräkning, borde till någon ringa del härigenom återställas.
Jag uppträder icke för alt orda om nyttan af anstalter till hästeulturen» befrämjande, utan blott för att yttra några ord, som jag anhåller måtte, i händelse af återreiniss, få åtfölja till Utsk.
Jag finner af nu ifrågayar. betänk., att Utsk. afslagit den delen af Frih.
Hjertås motion, åt hvilken jag helst skulle hafva önskat bifall, nemi. den delen, som angår medel för utvidgning af stohålhijugarna i Riket.
.Derigenom skulle en stor del af stuteriernas befattning kunna öfverlemuas åt enskilda, och Sen a8 Maj f. ra. 349 erfarenheten har visat, att man icke ändamålsenligt kan grunda ett lands hästafvel på de allmänna stuterierna ensamt.
Dessa böra blott hafva racens förbättrande till syftemål; men för öfrigt mäste man uppmuntra enskilda att anskaffa remonter och arbetshästar, ty först då skall ingen brist i landet eller intet behof af utländska hästar förefinnas.
Jag anser på grund häraf, att Utsk. bör utfinna medel för utvidgning af stohållningarna, såsom det lämpligaste sättet för hästculturens befrämjande.
Hjerta och Gr. v. Fersen, ang:de nyttan af stoliåliningarnas utvidgande; och i anledning af det tillägg, sorn TJtsk. fogat vid sitt afslag i denna del, att nemi.
Konungen icke lärer underlåta att för detta ändamål anvisa medel på 9:de hufvudtiteln, vill jag blott uttrycka den önskan, attingen antydning måtte göras om g:de hufvudtitelns användande af Konungen på det sätt, Utsk. här föreslagit.
Kär vi komma till denna titel, skall jag närmare utveckla, huru jag anser den icke böra belastas med stående anslag, som rätteligen torde höra till nu förevar. 8:de hufvudtiteln.
I Usta punkten, rör:de fångars skjuts och underhåll, har Utsk, tillstyrkt en und. skrifvelse, deri R.
St. skulle uttrycka den öfvertygelsen, "att K. M. i nåder lärer vara betänkt på att ytterligare lå"la vidtaga sådana mått och steg, sorn sätta en gräns för "denna utgiftstitels oafbrutna stigande långt utöfver hvad vid "l iksstatens uppgörande beräknas.”
Men mig synes olämpligt att anhålla, det Konungen ville bjuda till att sätta en gräns för stigandet af ett behof, som har sin grund i sjelfva författningarna och icke kan undvikas, så länge fångarnes antal fortfar att stiga.
Snarare borde man derföre begära en undersökning om de olyckliga orsakerna till det ständigt stigande antalet af fångar och brott.
Det är den allmänna roten till det onda, som måste uppsökas och uppryckas; ty om antalet af fångar fortfar att årligen tilltaga i samma månsom hittills, skall man snart nog nödgas bygga hela städer för att hysa dem.
Kågon felaktighet i sjelfva samhällsinrättningarna måste ligga till grund för detta förhållande, och således skulle jag önska, att man hos Konungen begärde en ordentlig undersökning om orsakerna till detta onda.
För min del tror jag dessa orsaker förnämligast ligga i bristande undervisning för menige man och i bristande försorg om tillfälle lill arbetsförtjenst inom församlingarna, i förening med den alltför lätta tillgången på brännvin samt det lagstadgande, som blott för försvarslöshet förvisar oskyldiga men^- niskor till correctionsinrättningarna, der de danas till brottslingar.
På detta sätt skulle man gå till roten, för att få det onda håfvet; men med den af Utsk. föreslagna skrifvelsen uträttas intet, och jag anhåller derföre, på grund af denna anmärkning, om återremiss af betänk. 35o
Den 28 Maj f. m.
Det är i anledning af den siste värde talarens yttrande, sorn jag anser mig skyldig att meddela några upplysningar.
Den skrifvelse, StatsUtsk. tillstyrkt R.
St. att bifoga beviljandet af det förhöjda anslag, sorn för fångvården blifvit äskadt, skulle ensamt hafva föranledt mig att meddela dessa upplysningar, om jag icke gjort mig till en pligt att, der det för ämnets afgörande icke oundgängligen påkallas att yttra sig, spara R. o. Ad:s tid.
Men då den siste värde talaren nu yttrat sådana tänkvärda saker i ämnet, som kunde kasta en tvetydig dager öfver fångvårds-administrationen, anser jag mig böra visa det rätta förhållandet af saken.
Den värde talaren har med skäl yttrat sin förundran öfver de ständigt ökade behofven för 1’ångvåvden och ganska riktigt trott orsakerna dertill finnas i tilltagande brottslighet, hvilket ökar fångarnas antal.
Äfven jag tror orsakerna lika mycket härröra från brister i våra författningar; rör:de folkundervisningen, ronde vården och omsorgen om de fattigare fotkclassérnas sysselsättning och utvägars beredande för deras bergning, samt tillståndet med andra statseconomiska förhållanden, som från folknummerns tillväxt.
Denna sednare inflytelse i det beklagliga förhållandet är emedlertid af natur att ej bero af några åtgärders vidtagande, som kunna förekomma dess verkningar.
TJtsk:s föreslagna skrifvelse är således i detta afseende utan ändamål, ty intet lands styrelse lärer hvarken kunna eller vilja hindra folknummerns tillväxt.
Denna måste anses sorn en fördel, och frågan är blott att kunna gifva den en gagnelig riktning, hvilket åter hufvudsakligen ligger i folkuppfostran.
Men jag återgår till frågan i det hela.
Sedan uppå K.
M:s nåd. befallning redan 1817 och 1818 undersökningar i länen blifvit anställda och committerade organiserade för utrönande af förhållandet med den trängsel i fängelserna i allmänhet, sorn då visade sig, befanns till följd af dessa undersökningar nödigt att, jemte arbetscompagnierna i Carlskrona, inrätta ett allmänt correcfionshus i Wadstena och dessutom åtskilliga mindre i särskilda län, af hvilka det förra eller correctionshuset i Wadstena började träda i verksamhet år 1819, och de sednare successivt uppträdde.
Men då ändamålet äfven härigenom icke uppfylldes, utan utrymmena ändock befunnos otillräckliga för behofvet, fortsattes undersökningarna, efter hvilkas fulländande andra anstalter ansågos nödiga.
År 1825 beslöts, att, jemte utarbetandet af en ny författning rör:de lösdrifvare, skulle en särskild concentrerad styrelse öfver fångvården bildas, för att i möjligaste mån bereda ett bättre förhållande inom fångväsendet.
Denna styrelse trädde i verksamhet år 1826, och efter den för correctionsväsendet då uppgjorda planen hann man redan 1827 så långt, att två correctionsanstalter utom hufvudstaden anlades.
Orsaken, hvarföre man valde denna lo - Dea a8 Maj f. ra. cal, var dén, att då i planen ingick syftesmålet att alltid kunna sysselsätta denna vådliga massa af syssellösa menniskor, blef det oundgängligt att söka sådana localer, der enskilda och allmänna industriens tillgångar kunde bereda tillfälle till sysselsättning genom arbeten, för att på en gång minska statens kostnader och gifva ytterligare drift åt denna industri.
Dessa inrättningar utvidgades sedermera beständigt till år i832, och gjorde detta till ej obetydlig del med egna krafter, d. v. s. med egna arbetare och användandet af arbetsförtjensterna för fångarnas sysselsättning.
En plan uppgjordes redan 1826, hvaraf följden blef, att utom correctionsinrättningarna här i Stockholm finnes en för mankön i Malmö och tvenne för qvinnkön i Norrköping och Götheborg.
Ender tiden erfors en synbar tillväxt i fångarnas antal, till följd af inträffade missväxtår och andra på dessa förhållanden verkande omständigheter, hvilket föranledde styrelsen att härom slutligen i832 göra anmälan hos K. M., jemte föreslående af vissa provisoriska åtgärder till förekommande deraf, att icke ett alltför stort tillopp af fångar skulle göra alla anstalter för deras förvarande otillräckliga. K. M. lemnade härtill nåd. bifall, men anbefallde tillika Fångstyrelsen att inkomma med ytterligare föi-slag, huru utrymme och sysselsättning skulle kunna vinnas för den ökade massan af fångar.
I anledn. häraf ingick
Fångstyrelsen i vidsträcktare undersökningar i afseende på det långvariga tillståndet af en beständigt växande fångnumerär, och återgick med sina forskningar ronde fångantalets förhållande till folknummern till det år, hvarifrån någorlunda fullständiga fånglistor funnos att tillgå, eller år i8i3.
Resultatet häraf utvisar, att år 1S13 utgjorde fångnummern 1,774 personer på en folknummer af 2,43o,ooo, d. v. s. en fånge på i,3g2 fria; att år 1825 utgjorde fångarna ett antal af 3,748 på en folknummer äf 2,771,252, d. v. s. en fånge på 740 fria; att år 1827 fångarna voro 4?17a pä en folknumerär af omkring 2,795,000, d. v. s. en fånge på 670 fria, och att år 1833 fångarnas antal steg till 4>Soo på en folknummer af 2,934,000, d. v. s. en fånge på 652 fria.
Hade fångarnas antal under denna tiden endast stigit i samma förhållande som folknummer!), så hade de, i förhållande till proportionen 1813, år 1825 bort utgöra endast 1,990, år 1827 endast 2,007 och år i833 endast 2,100.
Man kan således häraf sluta, att foiknUmmerns tillväxt icke är enda orsaken till det Ökade fångantalet, utan att äfven andra orsaker dertill måste finnas.
Dessa ligga visserligen utom området för Fångstyrelsens befattning, till hvilken endast hörer att hafva tillsyn öfver fångarnes vård, säkerheten om dem och, så vidt densamma sådant kän åstadkomma, besörjandet att de må tillbörligen sysselsättas, hvilket sednare kan med fullkomlig visshet anses såsom ett vilkor för deras moraliska förbättring.
I följd af dessa undersökningar och deras resultater uppgjorde och 35a Den a8 Maj f. m. bifogade Fångstyrelsen dem med ett und. förslag tidigt förlidet år, åsyftande det ökade fångantalets ytterligare lämpliga förvarande och sysselsättning.
Detta förslag innehåller, att arbetscompagnierna i Carlskrona skulle ökas med 2.5 man på hvardera compagniet, att pionnier-compagnierna vid Carlsborg likaledes skulle ökas med 5o man på hvardera compagniet, och slutligen att en arbetscorps af 200 man här i Stockholm skulle uppsättas för att arbeta på flottans härvar. varf.
Detta förslag har blifvit meddeladt vederbörande auctoriteter, och befälhafvande Amiralen i Carlskrona har ingått i detaillerna deraf, hvarvid det blifvit visadt, att de å Kungsholmen förlagda 2tne arbetscompagnier, som under ett förtjenstfullt befäls uppmärksamma tillsyn och ledning utfört fästningsarbeten, hvilka för soliditet, skönhet och lindrig kostnad icke öfverträffas någorstädes, icke kunna ökas, hvaremot de 2:ne i staden förlagda arbetscompagnier kunna ökas med 25 man hvardera, under vissa nödiga vilkors iakttagande.
Hvad deremot tillökningen af pionniercompagnierna beträffar, har den mött oöfvervinnerliga svårigheter.
Pionniererna uppgå i-edan till 3oo man, den numerär, hvaruppå de äro grundade, och förslaget har således befunnits i denna del icke kunna utföras, enär antalet redan är så nära uppfyldt, som utrymmet medgifver.
Det återstod således blott arbetscorpsen här i Stockholm.
Dervid föresåg
Fångstyrelsen angelägenheten att i denna corps icke intaga brottslingar, och föreslog derföre, att endast sådana lösdrifvare, som för bristande försvar försändas till correctionsinrättningarna, skulle, så vidt de dertill hade kroppslig duglighet, anställas vid nämnde corps, medelst frivillig capitulation från 3 till 6 år.
Men äfven här hafva svårigheter mött.
Flottans befäl har visat åtskilliga betänkligheter, af hvilken anledning Fångstyrelsen, deröfver hörd, modifierat sitt förslag och derefter ånyo ingifvit det till K. M., som i nåder deröfver velat inhemta Storamirals-embetets und. utlåtande.
Dessa ärö de mechaniska åtgärder, som blifvit vidtagna för ätt minska det onda; men lika med Hr Cederschjöld bör jag förklara, att mina fleråriga eftersinnanden öfver dessa ämnen öfvertygat mig öm angelägenheten af att jemte motarbetandet af de menliga verkningarna, som allt mer och mer visa sig af brottslingars och fångars tillväxt, äfven må motarbetas detta ondas ursprung, som ligger i ett vanvårdadt menniskolynhe och i otillräckligt eller oriktigt regleradé samhällsinstitutioner, som dermed äga gemenskap.
I detta afseende har Fångstyrelsen varit angelägen att tillse, afhvilka samhällsclasser fängelserna befolkas, och man har härvid funnit, att sedan år 1825$ då den för armeen nyttiga författningen utkom, att ingen får dömas till krigstjenst, har den förut médgifnä iltvägen för lösdrifvares afsöndring från fän - Den 28 Maj f. m. fängelserna, medelst insättande i värfvade reg:terna upphört.
Delta i förening med den noggrannare disciplin, som numera i armeen blifvit införd ,och som jag är långt ifrån att ogilla, att nemi. soldaten för mindre förseelser utstrykes ur regtternas rullor, bidrager betydligen till fångantalets ökande, och hvilket i det bela utgöres å fäslningsfängelserna och de correctionella förvaringsanstalterna med -1 af f. d. soldater.
Dernäst kommer tjenstehjonsclassen, som uppgår till nära nog samma belopp.
Orsakerne härtill äro visserligen flera, men deribland torde förnämligast kunna räknas en växande fåfänga bos denna folkelass, sorn gör, att inga vilkor anses tillräckliga och som föder motvilja att tjena och vara beroende af andra, hvaraf följer sysslolöshet, fattigdom, kringstrykande, brott och correctionshus.
Den 3:dje folkclassen, som hufvudsakligen upptager fängelserna, är handtverksfolk, hvilka i samma mån derstädes ökats, som fabriksarbetarne minskats, sannolikt deraf, att de sednare vårdas och sysselsättas af deras husbönder på ett berömvärdt sätt.