Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad åter Wermlandsallmogen angår, så är den väl ganska skicklig till arbete, men något hvar, som begagnat den, i synnerhet från Fryksdalen, skall lätt finna, att om sådane arbetare blifvit använde till Götha Canal, skulle den blifvit mångdubbelt dyrare, än den varit.
Det gifves för öfrigt en annan skillnad emellan de tvänne sätten för arbetans verkställande.
När det sker genom arbetscommenderingar, kunna på förhand bestämdare kostnadsförslag uppgöras, och förluster hindras genom en nogare beräkning af behofven.
I andra fallet måste allt tilltagas på måfå, och det befäl, som erfordras för arbetets tillsyn, kostar lika 6?.
Den x6 Februarii f. m. mycket, om man kunnat sammanbringa flere eller färre arbetare.
Jag öfverlemna!’ till dem, som genom bestyr med dylika företag förvärfva! sakkännedom, att bedomina, om kostnaden ökas eller minskas på detta sätt, och genom de afbrott i arbetets gång, som aldrig kunna förekommas, då stora företag genom enskildte arbetare skola verkställas.
— Jag anhåller att dessa mine anmärkningar få åtfölja återremissen.
Med tillfredsställelse har jag åhört Herr Thams yttrande.
Jag finner deri ytterligare styrka för de bevis, som tala emot de stora arbetsföretagen; ty det tyckes naturligt, att, då folk, som kringvandra för att söka arbete, icke kunna användas utan att blifva mångdubbelt dyrare än de, som arbeta efter ordres, så är tiden för företaget icke passande.
Hvad deremot angår Herr Thams yttrande, rörande Soldatens skyldighet att arbeta hos Rotarne, så påstår jag ännu, att han verkligen är förpligtad till sådant arbete.
Uppgiften, att soldaten vid Skaraborgs Regemente ej känner denna pligt, anser jag såsom en verklig anklagelse emot Befälet, emedan dess åliggande är, att underrätta Soldaten likaväl om hans skyldigheter emot Roten, som öfrige tjenstepligter.
Såsom bevis att allmänheten lider af arbetscommenderingarne, får jag anföra, att Den 16 Februarii f. m, 63 en stop del al Nerikes Regemente efter hemkomsten från sednaste arbetscommendering sjuknat i långvariga och smittosamma frossfehrar.
Jag hetviflar, att Soldaten på sådant sätt göres skicklig till krigstjenst; tvärtom hafva flere tagit sådan skada till sin hälsa, att de blifvit obrukbare för tjensten, och ligga nu mera Socknarne till verklig last.
Jag ser med nöje Konungens Rådgifvare i Commandomål här närvarande.
Han torde kunna lemna upplysning om det stora antal sjuka, som rullorne öfver sjukdomstillståndet inom Armeen utvisa hafva varit följder af arbetscommenderingarne.
I anledning af Grefve Horns uppmaning, anser jag mig böra upplysa, att uppgiften om en inom Nerikes Regemente gångbar starkare frossa visserligen är sann, och att man trodde detta vara en följd af Regementets sednaste arbete vid Götha Canal.
Men man har erfarit, alt lika starka frossor varit gångbare inom de Regemenfer, som icke varit på arbetscommendering.
Så är förhållandet i år inom Garnisonen här i Stockholm, och man har till och med funnit frossan gångbar på sådane trakter, som aldrig förut varit blottställde derför, till exempel Dalarne och norra delen af Sverige.
Jag kan således ej instämma deruti, att sjukligheten inom Nerikes Regemente varit en följd ensamt af Canal-arbetet, ehuru det 64 Den 16 Febr Mari i f. m. visserligen är möjligt, att vistandet på sumpiga trakter dertill kunnat bidraga, hvilket förhållande ej allenast inträffat med arbetena vid Götha Canal, utan äfven på flere andre arbets-stationer, der localen varit enahanda.
Emedlertid utvisa rapporterne öfver sjukdomstillståndet inom Arméen, såsom jag nyss haft äran nämna, lika stor sjuklighet inom andra Regemente!’, som icke varit commenderade lill Canalarbete.
Ulf sparre j Georg:
Då fråga blifvit väckt om sjukligheten inom Arméen, såsom en följd af arbetscommenderingarne, anser jag mig skyldig upplysa, att så snart någon station å Canallinien befunnits sumpig, har CanalDirectionen i samråd med befälet alltid varit omtänkt, att tidigt på året indraga commenderingarne å så beskaffade stationer.
Jag tror således, att man icke billigtvis kan tillskrifva Canalarbetet de inom arméen gångbara frossor.
Jag har åter begärt ordet endast för att förena mig med Friherre Ulfsparre deruti, att man icke nog kan erkänna den omvårdnad CanalDirectiouerne haft om truppCrne.
Kongl. Maj:t har anbefallt GeneralAdjutanten för Arméen att, då regnaktig eller kall väderlek inträffat, utom det vanliga förslaget, taga serskild kännedom om sjukdomstillståndet vid arbets com - Den 16 Februari i f. m. 65 commenderingarne.
Detta hnr äfven skett, och raan har deraf alltid erfarit, att det i afseende på truppens vård icke varit möjligt, att vidtaga bättre anstalter, än CanalDirectionerne gjort.
Hans Excellence Herr Grefven och LamltMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets ifrågavarande
Friherre Boye, Ludvig, upläste följande:
I ett af dagbladen har jag läst det yttrande, som, under min frånvaro, en värd Ledamot Herr Grefve von Schwerin afgifvit, vid ett tillfälle, då en annan värd Ledamots, Herr Friherre Anckarswärds motion remitterades; hvilken innehöll förslag, att principerne till nya, CivilLagen skulle vid denna Riksdag till afgörande förekomma.
Begagnande min Motionsrätt hade jag protesterat emot ett behandlingssätt, som kunde skilja i tiden för afgÖrandet, emellan Principer och tillämpning; och jag hade jemväl föreslagit ett annat, hvaråt också remiss var lemnad; men oviss om hvilken i3 H. 5 66 Den 16 Februarii f. m. dera Lagutskottet skall gifva företrädet, ser jag mig af ämnets vigt uppkallad, att bemöta de Lagbegrepp, som innefattas i Herr Grefve von Schwerins yttrande; och jag anhåller alltså att nu få emot dem göra de anmärkningar, för hvilka jag äfven anhåller om remiss till Lagutskottet.
Herr Grefven understöder Friherre Anckarswärds Motion, klandrar gamla Lagens Bördsrätt, samt ger bifall åt det nya Lagförslagets antagna theorie, om Qvinnans rätt, som vill, att den ogifta
Qvinnan skall vid fyllda 25 år blifva lika fullmyndig, som Mannen; och slutligen har Herr Grefven, såsom bevis på orättvisan af gamla Lagens motsatta bud, åberopat exempel af Qvinnan, som gifter sig vid 17 år, föder barn och blir änka vid 18 år, då hon blir ej allenast myndig sjelf, utan jemväl förmyndare för sitt barn, med närmaste fäderne fränders råd.
Friherre Anckarswärds Motion har jag tillräckeligen motsagt, i den motion jag gjort, med hvars uprepande jag ej bör besvära; och jag fäster mig således nu blott vid hvad Grefve von Schwerin, i öfrigt, andragit.
Hvad nu först beträffar
Bördsrätten, så bör jag erindra, att då Civilisationen införde den till Sveriges LagBalkar, såsom en följd af arfsrätten, voro både motiv och ändamål ganska ädla.
Lagstiftaren ville neni - Den 16 Februarii f. m. 67 ligen, i de fördelar lian tilläde Slägtskapsbandets företräden, bereda en garanti för fortfarandet af dess värde i all framtid; och lian ville, i den uppmuntran han gaf åt kärleken till fadrens ärfda jord, bereda en garanti mera åt sjelfva kärleken till Fäderneslandet.
Om nu också det är en beklaglig sanning, att Civilisationen sedermera, i sjelfva sin förfining, återfört oss till en égoisme, som vållar, att de medel Lagstiftaren antog, 1111 mera icke verka lika på oss, som fordom på våra fäder, så äro vi dock alltid pligtige, att lemna agtning åt uppsåtet.
För min del, hyser jag ännu den öfvertygelse, att Bondens tillgifvenhet för sin ärfda jord, bidrager lill hans fosterlands känsla; och icke kan jag finna, alt då till exempel en stjuffar begagnar hustruns svaghet för sig ända till att förmå henne alt sälja, för en låg penning, sin ärfda jord till hans eller hans släglingars fördel, men till egne harns skada, det just ligger något ondt uti, att dessa få, för samma penning, inlösa jorden.
Jag anser icke heller obilligt, att ärfd jord, då den går utur en slägt, hvars mödor der blifvit nedlagda, kan af slägten återförvärfvas; Och då jag jemför alla dessa skäl, med blott motskälet af det obetydliga tvång på dispositionen, som nu mera åtföljer Bördsrätten, så stadnar jag alltid vid den önskan, alt denna rätt må i nya Lagen varda bibehållen. 5* 68 Den 16 Februarii f. in.
I frågan åter om tlcn Lagförändring, hvartill man vill, att den nja théorien om Qvinnans rätt skall föra oss, ser jag med djupt bekymmer de olyckligaste följder af förändringen.
Qvinnans rätt, i sin yppersta bemärkelse, liksom bennes angelägnaste fordran bos Lagstiftaren, består just deri, att bon må af Lagen bibehållas vid det höga värde, sorn tillhör bennes bestämmelse, och som våra Lagar ända hittils vetat att åt benne bevara; men glömom ej, att Qvinnans värde bar sitt gifna vilkor i sedligheten, och att sedligheten hos massan af folket bar sitt gifna vilkor i giftermålet.
Derföre bar också, i alla tider och i alla Länder, Lagstiftarens första pligt och dyrbaraste omsorg varit, alt bos massan af folket befordra giftermålet, hvartill fordrades , att det blef ett tillstånd af företräde i lycka framför det ogifta tillståndet.
Med detta syftemål till hufvudsak, kände alltid Lagstiftaren nödvändigheten, att ställa Lagens alla öfriga bud, som angingo någon Qvinnans rätt, i öfverensstämmelse dermed; Och i ett Lagsystem, blir det alltid af största vigt, att hvarje bud får behålla det rum, i systemets ordning, som detsamma tillkommer; samt att följagteligen ett bud af andra ordningen icke erhåller förmågan, att motverka systemets första bud.
Den 16 Februarii (. ni.
Men nu fordrade giftermålet för sitt företräde i lycka, att
Qvinnan, som af naturen, mera än Mannen, underlades passionernes välde, och sorn föddes med samma hegar, att herrska, som Mannen, skulle af egen böjelse underordna sin vilja Mannens; och skulle dock finna detta tillstånd af beroende lyckligare än det, hvarifrån hon utgick; Och det blef altså nödvändigt, att Qvinnan, såsom ogift, qvarstod i ett större beroende, än det, som mötte henne i giftermålet.
Till giftermålets lycka fordrades vidare, att
Qvinnan förde med sig sedlighetens vana; och till säkerhet derföre blef nödvändigt, att den tillsyn på den ogifta qvinnans seder, som åligger föräldrar, och som tillhör förmyndarvårdcn, skulle följa henne intill den stund, då hon gifte sig.
Se der de Politiske och moraliske skäl, som fordrade, alt den ogifta Qvinnan förblef omyndig.
Den motsägelse man vill finna i den fördel Lagen ger åt den unga änkan försvinner, då man deri blott ser ett åsyftadt motiv mera för qvinnan, alt ingå i giftermålet; en fördel dessutom, som, då fallet så sällan inträffar, kunde utan särdeles fara förunnas, då det altid äger sitt correctiv i den rätt, som är gifven hennes Och Barnets slägtingar, att, om hon gifver skäl dertill, begära hennes försättande i omyndighets tillstånd. 70 Den 16 Februarii f. m.
Må nu försvararne af liberalitetens så ofta missförstådda läror gerna roa sig med att betragta ménniskan, icke sådan som hon är, utan sådan som hon efter de nya theorierne borde vara; men må det icke heller förtänkas mig, att jag qvarblifver vid den öfvertygelse, att nyssnäinde skäl äro lika magtpåliggande, lika nödvändige att följa nu, som de voro för våra fordna Lagstiftare.
Må det ursägtas mig, att jag sannerligen icke förstår, hvarföre den förmögna Bonddottren skulle utbyta ett tillstånd af oinskränkt sjelfrådighet emot det beroende, som qvinnan i giftermålet måste vidkännas; eller hvarföre den tillsyn på den ogifta qvinnans seder, som tillhör föräldrar och förmyndarvården—en tillsyn, som visserligen hittills uträttat mera, än alla Prästerskapets söndagsförmaningar — skulle blifva mindre nödvändig hädanefter.
Man torde säga, att religion och moral skola ensamt utgöra tillräckliga band; men jag frågar, hvilken ny förmåga hafva då dessa dygder nu fått, mera än förr? och, på hvilkendera sidan står väl den kraft raägtigast, efter hvilken man likväl tillika vill, alt menniskorna skola handla, jag menar opinionsanseendet, månne på dygdernes eller på förmögenhetens?
Man torde vidare säga, alt så länge det oägta barnet icke äger någon arfsrätt, så skall qvinnan af sådan orsak behålla hågen för seder och giftermål; men jag frågar: behöfver hon väl det der - Den 16 Februarii f. m. före? eller skall icke den fria dispositionsrätt hon får öfver sin egendom, och som blir så mycket friare, då man borttager bördsrätten, ärbjuda henne tillräcklige utvägar att öfverflytta sin egendom på sine oägta barn?
Och huru länge skulle väl en sådan olikhet i arfsrätt qvarstå, sedan belägenheten att hafva en talrik famille, troligen blef lika allmännelig för den ogifta qvinnan, som hittils för den gifta; eller skulle det väl länge dröja, innan detta nya skick framkallade medlidandets och Liberalitetens förenade rop på det onaturliga i hindret för det oskyldiga barnet, att ärfva sin egen mor?
— Man torde slutligen också säga, att ännu qvarslod i Lagen ett återhållande band, nemligen Lönskaläges böterne, bestående, nu mera, i blott 32 sk. till kyrkan, men skulle det väl länge dröja, innan dessa böter, dels genom den allmännelighet de troligen erhöllo, och dels genom sjelfva deras ringa belopp, snarare skulle antaga, i allmogens omdöme, en art af bevillningsafgift på Qvinnans nya rätt; och hvad skulle de väl sedermera uträtta?
Men, om man också kunde antaga, att — sedan man i sjelfva lagen satt qvinnan på det farligaste af alla val, valet emellan, på den ena sidan, lifvets alla njutningar utan alla band, och, på den andra, ingen ting annat än ett tomt moraltvång, — lion dock alltid, hos massan af folket, förblef i 72 Den 16 Februarii £. ni. sedlig och behöll hågen för giftermål} så frågar jag: huru benägen skulle väl
Mannen blifva att gifta sig, ifrån den stund då Qvinnan förde med sig i Brudstolen, icke såsom hittills, vanan af eftergifvenhet för andras vilja, — en vana, som nu följer
Qvinnans uppfostran och belägenhet ifrån vaggan till Brudstolen, — utan deremot vanan af husbondeväldels alla modiga anspråk; förenade med en, i Lag grundad visshet, att äga alla själsförmögenheter fullt opp så goda, som Mannen?
Ja, huru lyckligt skulle väl giftermålet då blifva?
och huru begärligt blef väl detta tillstånd för Mannen?
Är det svårt, att alldeles förneka sanningen af allt detta, eller att alldeles jäfva verkan deraf på förståndets mogna öfverläggning, så hör också till slutföljden, att den föreslagna Lagförändringen vore förderflig derföre, att den förminskar, lika hos båda könen, hågen för giftermålet, och derigenom sätter qvinnans sedlighet i större våda.
Emot densamma tala dessutom andra skäl.
Lagstiftaren har jemväl en pligt, att vårda den ogifta Qvinnans ekonomiska väl; men huru uppfyller han denna pligt, då han glömmer den väsendtliga skillnad, som är emellan de kunskaper
Qvinnan nu erhåller i sin uppfostran till duglig mat - Den 16 Februari i f. m. 7 3 moder, och de kunskaper lion skall behöfva, dä hon såsom fullmyndig bör förstå, att sjelf försvara sin ägande rätt, sjelf sköta sin jord och sjelf ombesörja allt hvad hennes ärfda förmögenhet och dess förkofran ärfordrar?
Och hvem undgår att inse den stora förändring i Qvinnans uppfostran, som skall blifva en nödvändig följd af Lagförändringen?
Men, då hvarje Qvinna af en viss förmögenhet, eller hopp att erhålla den, skall uppfostras för det angenämare husbondekallet; och det endast blir den fattigare
Qvinnans tillflygt, att uppfostras till matmodersbestyret; så månne icke deraf snart skall följa, att det sednare skall falla i opinionsvärdet och icke mera hågfällas någon flicka; hvarefter åter en tvungen befattning dermed skall gifva ringa duglighet?
När man likväl besinnar, att hos de lägre och folkrikaste classerne hushållets bestånd beror lika mycket af matmodrens, som af husbondens duglighet, så bör man väl icke sluta ögonen till för Lagförändringens verkan på dessa classers ekonomiska tillstånd; en verkan, som visar sig så ganska farlig.
Man kan förändra Lagar, och ändra uppfostringssätt, men förmår man .väl också bjuda åt sjelfva naturen andre anlag, än dem hon vidkännes? och ehuru man tilltror sig att lemna den 25-åriga flickan handlöst åt den böjelse, som naturen hos henne nedlade starkast; den att godtroget äl - 74 Den 16 Februarii f. m. ska, för att iilskas; så månne man likväl har rätt, att på samma gång af henne fordra, det hon skall alltid äga den passionfria urskiljning, den kalla försigtighet, sorn hon skall behöfva, för att upptäcka egennytta!! i de förslag, som kunna göras henne, må hända någon gång äfven af den unge man, som hon redan gifvit sin kärlek; men med hvilken hon ännu ieke är gift?
Jag tror, alt denna fordran går för långt; och jag befarar, att för en gång som den ogifta Qvinnans nya rätt, att genom reverser och caulioner på förhand afhända sig sin egendom möjligen skulle kunna gagna, skall den io gånger göra hennes ofärd; och skall då samla famillers förbannelser öfver Lagstiftaren.
Jag har nu framställt de skäl, som jag tror böra gälla mera, än hela behaget af den liherala theorien; och jag anser mig slutligen också berättigad att fråga: hvarföre, eller af hvilken nödvändighet påkallas väl denna Lagförändring?
Vid sidan af det bud, hvarigenom gamla Lagen qvarhåller den ogiftaQvinnan i allmänhet vid omyndighetstillståndet, ger samma
Lag ett annat bud till undantag derifrån, deri hvarje ogift Qvinna, som kan förete bevis om ett pålitligt dygdigt uppförande, och skicklighet, att vårda sig och sin egendom, hänvisas att hos Konungen söka att varda myndig.
Hela allmänheten känner, att i sådant Den 16 Februarii f. m. fall har bifallet ännu aldrig varit nekadt.
Men hvari består då nödvändigheten af dea Lagförändring, sorn förvandlar undantaget till allmän princip, utan att gifva annat undantag, i stället, än den ohyggliga utväg lör föräldrar och slägtingar, att, till räddning för den dygdiga men för de yttre bestyren icke hängifna flickans hela timliga välfärd, nödgas upträda emot henne inför Domstolen, och, framställande henne i den ofördelagtiga dager att brista i sådane själsförmögenheter, som den nya Lagen förutsatte, såsom tillhörige hvarje Qvinna af hennes år, begära hennes försättande i omyndighetstillstånd? en utväg, som troligen aldrig skall begagnas, emedan den för mycket blottställer det goda förhållandet emellan föräldrar och barn, och jemväl är af natur, att sällan eller aldrig kunna med rättvisa af allmänheten bedömas, och således oftast, om också nödvändigt, dock anses såsom en famillescandal.
Må nu allt detta, af Utskottet, af Ständerne och af den tänkande allmänheten moget öfvervägas; och må man dervid besinna, att den nya Lagen göres icke blott för de bildade classerne, utan för massan af folket, som har behof af starkare band.
Må man ej heller förgäta den vigtiga sanning, som en stor författare framställer, att ”Les Lois et les Moeurs sc förment reciproquement;” och må, när en gång frågan skall ?6
Den r6 Februarii f. m. med nya Lagen afgöras, man så afmäta
Qvinnans rätt, att roan icke derigenom för all framtid bereder Qvinnans fall.
Friherre BoyeLudvig:
Jag bar ock en annan skuld att afbörda mig, tillkommen under min frånvaro; och ehuru obetydlig den är, anhåller jag att få göra mig densamma qvitt.
Uti en den i5 sistlidne December hos Ridderskapet och Adeln upläst motion, hvilken blifvit till BancoUtskottet remitterad, bar jag föreslagit åtskillige rättelser i föregående Riksdagars Beslut rörande financerne, och dervid dels yrkat
Disconträntans återupphöjning till 6, och straffräntans till 12, procent, samt dels slutligen yttrat mig: ”att, å de Creditiver, ”sorn äro Bruksnäringen beviljade, dels till ”metalliske effecters beläning och dels till ”serskildte
Lån i JernContoiret, räntan , som ”varit och är 3 procent, må uppflyttas till ”fullkomlig likhet med allmänna räntan; ”emedan, då räntan ingår till Bankens vinst, ”och den åter går till Statsbehofven, samt ”alltså ger lättnad i allmänna Bevillningen, ”det ingalunda är rättvist, att den ena Näringen njuter fördelar, sorn indirecte öka ”de andra Näringarnes beskattning: och den”na orättvisa skulle, om den längre fortsattes, vara så mycket större, som Bruks”Näringen just är dea af conjuncturen mest \
Den 16 Februarii f. ni. 77 ”gynnade.”
Yid remissen har Herr Tham gjort anmärkningar häremot, och yttrat: ”Det ”med anförande af Bruksägares lyckliga con”junctur nyttjade skäl, är det emot denna ”Näringså ofta använda afundens språk, hvil”ket jag icke trodde, att någon uplyst man ”nu skulle nedlåta sig att yttra.”
— En uplyst man, om han har godt hjerta, nedlåter sig icke att hysa afund; men icke heller tillåter sig någon uplyst man, att beskylla sin medbroder för afund.
Jag har föresatt mig, att i utöfningen af mitt Piiksdagsmannakall iagttaga moderation, och jag tror mig vara denna föresats trogen, då jag öfverlemnar till det mäst uplysta Stånd att hedömma, huruvida jag, talande för allmänt bästa, förtjenat tillvitelsen, att hafva handlat af ett så lågt motiv, som afund.
För att visa obilligheten af sjelfva saken, torde jag blott behöfva erindra, att under det alla andra Näringar måste betala 6 procents ränta för de lån, de kunna erhålla, har Bruksnäringen ensam rätt till lån mot 3 procent.
Men jag har icke talat till fördel för någon serskild Näring; det var för det allmänna, som skulle njuta räntan, och hafva nyttan deraf, som jag ville fästa upmärksamheten på det orättvisa förhållandet, och jag frågar, om man för en sådan framställning behöft styras af låga afsigter, eller om jag gifvit anledning till en slik förmodan. ■— Herr Tham har vidare tillåtit sig yttra: ”följden blir Bruksnäringens 78 Den 16 Februarii f. m. ”minskande eller afstannande, hvarigenom ”åter behofvet af spanmål och tillgången ”att köpa den minskas, och då lärer väl ”jordbrukaren, för hvilken Friherre Boje ta”lar, blifva den, som sluteligen förlorar på ”det till dess hjelp gjorda förslaget; ett van”ligt öde, då man vill skada den ena Näringen, under förevändning att hjelpa en ”annan.”
Hvad först och främst det anförda skälet emot motionen beträffar, fror jag det vara temligen felaktigt, emedan jag ej kan förstå, att Bruksnäringens bestånd skulle hvila på 3 procentslånen; men med hvad rätt säger Herr Tham, alt mitt förslag blifvit gjordt till fördel för jordbruket, hvilket i min motion icke ens finnes omnämnt?
IMå Herr Tham förstå mig, eller ej; men må han upphöra att tillvita mig motiver, som jag icke äger, eller tillägga mig yttranden, som jag icke haft.
Att jag icke kunnat draga annan slutsats af den utaf Friherre Boye föreslagne ränteförhöjningen, än att sådant skulle ske till förde! för jordbruket, torde förlåtas mig, då man besinnar, att alla andra Näringar äga samma rätt, som Bruksnäringen, till lån mot nedsatt ränta, nemligen i Manufactur-och UJ1- Disconterne.
Att en sådan ränteförhöjning å lån på metalliske effecter skulle verka ganska menligt på Bruksrörelsen, torde äfven vara påtagligt, då man påminner sig, hvad Den 16 F e b r 11 n r i i f. m. 79 sora förorsakar behofvet af desse län, och de conjuncturer, hvarunder lånerätligheten begagnas.
Med någon kännedom af Bankens räkenskaper öfver dessa lån, vet raan den stora skillnad i deras begagnande, sora upkommer i mån af olika skeppning.
Är denna stark, så anlitas lånen ganska obe-, tydligt, men i motsatt fall användas de, såsom medel att uppehålla prisen, hvilket endast genom lånerättighet mot nedsatt ränta later sig göras.
Jag skulle således tro, att man för den vara, som skall betala vår import, ej hör förstöra det enda medlet, som befriar producenten från att ligga i händerne på köpmannen.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken föreslog, att Friherre Boijas yttrande, innefattande svar å Herr Tharas, Wollrath, den 29 sistlidne December e. m. till BancoUtskottet remitterade Anförande, i anledning af Friherre Boyes motion, angående åtskillige omständigheter, som, vid den blifvande Financeplanens uppgörande, böra iagttagas, äfven måtte lill BancoUtskoltet remitteras.
Ridderskapet och Adeln åtskiljdes klockan \ till 3 eftermiddagen.
So Den 16 Februarii e. m. Måndagen d. 16 Februarii 1829.
Föredrogs å nyo Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets den 19 sistlidne Januarii under N:o 32 afgifne, och den 3 dennes e. m. på bordet lagde, Betänkande, rörande väckt motion om undersökning i afseende på möjlig nedsättning af skeppsumgälder å Svenska fartyg.
Friherre af Nordiiij Carl Johan: Idet Inkomstbetänkande från StatsUtskottet, som nu ligger på bordet, har detta Utskott yttrat sig om en del af hvad som innefattas i den nu ifrågavarande motionen, nemligen om Lots- och Båk-afgifterna.