Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna skildring af ställniugen är sann, synnerligast träffande för de provincer, som endast producera spannemål, utan stöd af skogsvahror eller binäringar; för de provincer, hvilka sakna större anslag af Statsmedlen, till Embets- och Tjensteverk, från hvilka KronoUtlagorne utsopa allt för att anordnas till andra bättre lottade, äfvensom de provincer hvilka blifvit genom locala förhållanden mer än andra intrasslade i vårt, om jag så får säga , både lyckliga och olyckliga creditsystém, hvarvid den för jordbruket alltför höga räntan af 6 till 12 procent blifvit betalt, oförenlig fDen io Felmar.ii. med dess trefnad, och hvarigenom jordbruket, på ett utmärglande sätt till största delen bidragit, till alla de stora tillgångar dessa räntor förskaffat så väl
Disconterna som Bankett till deras jättelika byggnader och utgifter.
Dessa administrativa åtgärder, kunna liknas vid snaror, utkastade, att deri fånga de olyckliga jordbrukar 'es trefnad och vällärd, i synnerhet då på en gång, en sådan utvidgad credit-rörelse, blifvit concentrerad inom Hufvudstaden, hvarigenom den snart sagdt på en gång upphört.
Uti oeconomiskt afseende ser jag en bidragande orsak til! jordbrukarens vantrefnad, i den orimliga inblandning af närande och tärande classerne Hvilkethnd i verlden visrr en oredigare titia än Sverige i denna frf:ga.
Militairen, civil» Embetsmannen, Presterskapet, Handlande, Handtverkare, alle äro till e^ stor del jordbrukare, och knappt n:“gon indelt Embetsman. bar lika lön med lika tjenst.
Till hvem skall väl jordbrukaren utbjuda sina v^ror, dem han genast til* hvad pris sorn helst nödgas afyttra till bestridandet af dryga kronoutlagor, löneroch handelsvaror, dåstörre delen af den tärande classen , bar dylika varor att aflåta.
Det måste nödvändigt verka vanpris, ehuru våra skördar ej äro ymnigare, än att de väl gå åt, det ena året räknadt med det andra.
Föreställom oss att alla utlagor ingingo till Stats Cassan, i ra Rättelse.
Bilag- pag. 238 14 raden uppifrån står Fredric j läs Henrich, Den 10 Februarii.
Cassan, att derifrån utgingo jämt fördelte efter hvar och ens tjenst.
De le liga boställena skulle skapa en ny verld af hemmansbrukare och idoge familier, hvarigenom folkmängden ökades , enda vägen till rikedom och magt.
Skatterna återgingo på sådant sätt till den närande Classen och befordrade myntets jämnare circulerande.
Då Sverige saknade tiII— räckeligt inn - byggare , snart sagdt bytesvaran penningen, och skatterna voro måttliga, kunde det vara beqvämt nog, att Embetsmannen på lediga stonder, fyllde luckan i jordbruket; men nu är förhållandet helt annorlunda.
Ty antingen måste kronans tjenst förlora , eller måste Embetsmannen förlora, och i båda fallen gör näringen en säker förlust.
Mdtairen som jordbrukare lemnar ett vidt fält till anmärkningar, det säkra är att indelningsverket hindrar möjligheten för Sverige att föra ett halft års krig med egna medel, utan våra financers förstörelse för 15 å 20 år, Ehuru
Militairen visst icke är för högt lönt i fred , finnes dock ingen armée i verlden, med dess sammansättning, dyrare i krig.
Ett rätt organiseradt försvarsverk, bör icke i fred kräfva Nationens yttersta ansträngning, ty hvarm.d skola vi då föra krig.
Man bor hos Nationen spara en skärf till detta magtpåliggande ändamål.
Grundskatterne äro visserligen tunga, det är dock en sak sorn icke kan ändras , utan att träda andras ägande rätt för nära.
Bil, till Ridd, o. Ad.
Pr, i Band 17.
258 Den iö Februarii, Men de tid efter annan ökade kostnader, sora väl kunna komma under namn af vexationer, borde likväl upphöra Jag vill bland dessa nämna de utvidgningar, som Soldat-torpen i min ort, under tidens lopp erhållit, på hemmansägarens bekostnad
Bördor af dylik art finnas många; och borde man i möjligaste måtto återföra deu skattdragandes skyldigheter till deras ursprungliga förhållande.
I financielt afseende har äfven jordbrukaren skäl att klaga.
Denna näring har i alla tider varit
Administrationens stjufbarn och dess nu varande ställning lemnar tydeliga bevis derpå.
Som exempel vill jag endast nämna, att Bergverken och Manufacturerne, som utgör circa |:del i värde mot jordegendom, har eventuella lånerättigheter i Banken för 4 procent till 2 å 3 millioner, då jordbruket relatift deremot bordt kunna påräkna 10 å 15 millioner, på samma vilkor (jag förbigår fastighetslånen, hvartill all fast egendom är lika b-rättigad)
I behofvets stund öppnades likväl de ädelmodiga
Disconterna för jordbrukets räkning, mot minst 7 med provision eller 12 procents ränta; uti detta oerhörda åkrandet på jordbrukets bekostnad, ligger orsaken till dess jämt stigande behof af lånebiträden, och den näring som minst kan betala hög ränta, är just den som fått bära den högsta, några obetydliga Odiingslän undantagne.
En stor Författare Lord Bacon Pager sä - t
259 ger i sine memoirer, att det är emot sakens natur att penningar kunna frambringa penningar*
Min uppmärksamhet fästes synnerligast härvid, när jag betänker arten och beskaffenheten af de penningar, som, från Bunken utlånade och der tillverkade af papper och trycksvärta, förmå frambringa både penningar, penningars värde och fastigheter.
Han dömer likvisst åckrarne något oblidt, ty han säger, att åckraren är den största Sabbatsbrytaren, emedan han plöjer alla söndagar; att han är en drönare, om hvars utdrifvande ur kupan Virgilius talar; att han bryter den första lagen, som gjordes för menniskan efter fallet, att nemligen, han skall äta sitt bröd i sitt anletes svett, och icke i en annans Sedan åckrandet nu mera har blifvit ett yrke, går jag med honom öfver till den slutsattsen, å ena sidan, att åckrets tand bör affilas, så att den intet biter för djupt, och å den andra, att till Täckelig uppmuntran lemnäs åt penninge-karlar, att utlåna sina penningar till handelns upprätthållande och förkofran, hvilket icke kan ske med mindre än två slags ränta tillåtes, en högre och en lägre.
Jordbrukets Capitalvärde (Städernes jordbruk ej inberäknadt) utgör circa 500 millioner R;dr Banco, för att nyttja rund summa, ander de höga varuprisen, torde detta Capitalvärde lemnat en årlig behållning 18 millioner R:dr Banco, beräknadt efter vår nu varande lagliga ränta 6 procent, Det är nogsamt bekant, att de flasta egendoms-afkastDingar äro nedsatta till hälften, således det hela till euca 9 •2Ö0 Den lo Februcirii.
a 12 millioner.
Enligt de statistiska Tabellerne skall hemnansutskylderne gå till 200 R:dr Banco, andra visa åter högre summa; men med säkerhet antager jag att aila hemman öfverhufvud skatta too R;dr Banco, och då utgår efter c'rci 05,000 hemman, en rund summa af 6 Millioner 500,000 R:dr i utskylder.
Enligt inteckningslängderne , lära fastigheter på landet vara intecknade till 60 millioner, deraf jordbruket således omkring 50; å 6 procents ränta gör 5 millioner R:dr.
På 16 år lemnar blotta räntan Capital åter, hvarföre jordbruket under en sådan tiderymd, som snart nog förflyter, utbetalar minst 50 millioner R:dr, uto.n utlagor.
Må man invända att jorden är för högt värderad.
Sätt ett Capitalvärde derpå, som svarar mot dess nuvarande afkastning.
Men beklagligen står utlagorne och den årliga räntan 3 millioner qvar.
Så att hvem som öfvertacer jordbruket, utan att minska utlagorne, eller inlösa den intecknade skulden, biifver alltid förhållandet detsamma.
Om en och annan egendom är ograverad, om en och annan köpes på utmätnings^ auction, till ograverad, förmår det intet verka på förhållandet i det hela
Den lediga summan biifver snart med tacksamhet öfverflyttad på en annan fastighet.
Bibehållandet af jordbrukets Capitalvärde, utgör onekeligt en bufvudfråga i vår Bevillning.
TaxeringsComittéerne hafva väl utsatt detta värde; men afkastningen bestämmer det Den io FebrVfiriu verkeliga; då nu afkastningen är 3 procent; nödgas innehafvare med 30 procent intecknad skuld, använda hela sitt revenue till 6 procents räntans betalande härå och har intet för sino ograverade |:delar.
Resultatet af denna framställning är att jordbrukaren icke har något betydeligt öfverskott.
Näringen tärer sig sjelf som kräftan , och så länge denna ställning varar, skola vi alltid finna stigande lånebehof, hvilka år från år blifvit omöjligare att uppfylla, hvarigenom beroendet, fattigdomen och förlägenheten allt mer skola ökas.
Sedan fattigdom och förlägenhet hunnit sprida sig till massan af Nation som är jordbrukaren, sprida de sig med förvånande hastighet till andra näringar, ty med undantag af jern- och Sågverk, vet jag ingen näring sorn kan äga bestånd, grundad på utländsk förbrukning.
Skall vårt jordecapital ej lemna större ränta åt de medborgare, sorn uppoffra sin tid åt detta mödosamma yrke, sorn fordrar outtröttelig kraft och verksamhet, der källan finnes till uppfyllandet al Statens största behof, skola de säger jag, se frukten af all sin möda inskränkt inom förmågan att betala sine kronoutlagor och 6 procent å aila de mångfaldiga lån, detta jordbruksCapital snau sagdt varit nödsakad ikläda sig, som uppgå tiil 3 Millioner årligen utan att finna ett öfverskott tiil dessa bördors successiva förminskning, utan att finna ett öfverskott relatift till deras egen: 292 Den 10 Februarii, domsvärde, att kunna använda till lifvets beqvämligheter och på den inhemska Näringsfliten, sorn upphör rar öfverskott hos de förmögnare saknas?
dä blilver det tungt besitta Svensk jord, och må den skatta sig lycklig, som kan undanrycka sitt Capital från en så litet tacksam näring, och sedan i ro och maklighet utan betydlige bidrag till Staten, njuta alia lifvets beq vämligheter.
Hvart jordbrukaren vänder eina blickar, finnér han sig bade i oeconomiskt cch financiel afseende snart sagt kringskuren, af mer eller mindre verkande orsaker till nedslagenhet och vantrefnad, det måste shiteligen verka liknöjdhet, samt utplåna all nationalanda och kärlek till Fäderneslandet.
Och vi böre vänta af nu församlade
Ständer någon vedergällning för väre uppoffringar, i deras bemödande, att uppfylla vära önskningar.
Det är således 3 alternativer, jag ödmjukast vågar framställa} antingen måste |:o.
Bevillningen nedsättas, eller mäste, 2:0.
Räntan å intecknad jord nedsättas till 4 procent eller måste man, 3:0. genom -Statsobligationer lemna jordbruket lånebiträden till 4 procent, att dermed liqvidera sine intecknade skulder.
Bevillniogens nedsättande för jordbruket
Den 10 Februarii. *63 tror jag lättast kunde ske, genom förändring i Tullagarne, om t. ex. all ting fick mot billig tull inföias, med undantag af några hufvudartiklar.
Antages de arne första alternativerne gemensamt, kunna vi afstå från det odje, och mitt ändamål bfifver nu att bevisa billigheten af räntans nedsättande till 4 procent ä de publika Cassalånen till en början.
Hvar och en som koper egendom, och således nedsätter ett Capital deruti, kan ej påräkna högre ränta, än hvad egendomen lemnar i afkastning; på samma grund kan en mindre summa , intecknad eller insatt i jordegendom, dä ett på lagliga grunder fotadt Capitalvärde derå är utsatt, ej begära högre ränta, än en ränta relatif till det hela Capitalvärdets afkastning.
Och häraf följer tydeligt, att penningar intecknade i jord, ej kunna, ej böra erhålla mer än 4 procent.
När härtill kommer den ojämförliga säkerhet, ett intecknadt Capital äger, mot ett utstäldt på blotta namn, eller i en vådelig rörelse, hvarpå FilialDisconterne lemna bevis, borde väl aldrig intecknad p. nning i jord, erhålla lika tänta, med utlänt penning i handel och rörelse.
Jordbrukarens
Capital omsättes blott en gäng om året; en handlandes ofta många gånger om året, i mån af dess drift, skicklighet och lycka, kan såLedes bära högre ränta.
Ännu ett skäl för den lagliga räntan# ned* 264 Den io Februarii, sättande till 4 procent är, att jordbruket och öfrige låntagare i mångfaldiga år, b-talt de fläste Cassors och Capitalerg Bevillning, de fläste hafva aldrig skattat till Staten för den säkerhet de njuta i ägand erätt.
Och hvad betalar jordbrukaren för denna ägande rätt och personliga säkerhet ?
Möter oss derföre långifvarne i våra önskningar, skola vi äfven fortsätta betala deras Bevillning, och på sådant sätt, äfven framdeles Intaga dem från förbindelser, dem de alltid funnit tunga, onödiga och besvärliga att bära.
De publika Cnssorne kunna göra början härmed, och efter 5 år böra de lämpa sine utgifter, efter 4 procents ränta.
Intill dess kan Banken t om ersättning för sin mångåriga hård* het emot jordbruket, betala af sine räntor denna skillnad.
Jag vågar således ödmjukast föreslå, att Riksens Ständer måtte nedsätta den lagliga räntan, å de i jord intecknade summor, från 6 till 4 procent.
Högre ränta
Ian icke jordbruket bära, och Cassorna böra framför allt ihågkomma, att intet jordbruket är till för deras skuld, ty hvar skulle Cassorna med säkerhet placera sina penningar, om icke jordbruket kunde använda dem.
Jag finner ganska väl, att till vinnande af en hufvudsa klig förbättring i allmänna ställningen, jemväl de brister borde afhjelpas, som uppkommit genom myntets obestämda vär - Den lo februari/.
265 de och genom inteckningrlsgarnes ofullkomlighet, men som dessa b>ister lära af andra väckas, vill jag ej nu med mine åsigter öfver dessa ämnen uppehålla Högioflige Ridderskapet och Adeln.
Jag har härmed sökt bevisa, att den höga räntan, i förening med dryga Statsbördor, monopolier och näringstvång, lat det onda, då kronoutlagor och räntor medtaga största delen.
Att nedsätta räntan, är enda sättet, att bibehålla Capital värdet; och att således ytterligt ökade lånebiträden ingalunda hjelpa förlägenhet för framtiden; de kunna blott för någon tid uppskjuta den.
Jag säger derföre icke att jordbruket ej behof ver några lånebiträden; utan tvärtom ämnar jag i ett betänkande framlägga en plan, hvarigenom jordbruket kan tå njuta samma förmåner af vår lånebank, som öfrige näringar, likvist utan SpannemålsDirection.
Jag får ödmjukast anhålla att detta mitt memorial matte bli va remittteradt till I.agoch Oeconomie Utskotten; äfvensom med de öfrige respective Stånden communiceradt j kanske borde ärven Stat Utskottet hafva del häraf i anseende till Statsobligationerne. 266 Den io Februarii.
Bilagor till PleniProlocollet för flen 10 Februarii, eftermiddagen.
Herr von Francken, Augnst', Att uppträda i ett ämne, der så många lycklige talare förut hafva ordat, vöre betänkeligt, om ej min Riksdagsmannaskyldighet åJade mig, att ehuru medvetande af ett ej lika lyckligt framställningssätt, ändock yttra mig; och får jag i förbigående nämna, att jag aldeles icke kan med Grefve von Platen och Friherre Anckarsvärd dela den mening, att financeproject endast böra komma från Regeringen och ej kunna af hvarje Riksdagsman meddelas; äfvensom jag ej med Grefve von Platen kan instämma deri, att en i allt fullkomlig handelsfrihet vore nyttig, då äfven fäderneslandets förnämsta product
Spannemål skulle tillåtas att fritt ut och införas.
Det år mycket sorn låter förträffligt då det kommer frän en vältalig, men som vid nogare eftersin* »ande ej alltid så directe kan antagas.
Lika obehörig jag finner öfverdrift vara i afmålandet af ett verkeligt ondt, lika klandervärdt och sårande anser jag det vara att vilja öfvertyga dem om ett allmänt välstånd, som 6jelfve hardt tryckas afen oförmånlig con - Den 10 Februarii, 267 junctur.
Då jag årligen genomreser åtta
Län och Donnar min uppmärksamhet åt deras tillstånd , anser jag mig berättigad att yttra min tanka, det iar.dtmannens vilkor i fyra år varit i jemt aftagande och att, om ännu fyra år på samma sätt tillåtas framskrida sä kan ordet nöd då appliceras på sitt rätta ställe, ehuru det nu tyckes vara något för tidigt.
Det är vår skyldighet att ej längre uppskjuta med hjelpen, och Landtmannen väntar från detta rum ett kraftigt biträde, i hvilken väntan jag hoppas han tj skall missräkna sig, oagtadt han i allmänhet misstar sig derom, att alla det (örsta Ståndets Representanter hafva samma enskilta interét som han
Han ihogkommer icke att minsta delen af Riddarhusets medlemmar äga jord, och att af detta iilla antal ändock äro inånga Bruksägare, som oltare köpa än sälja den hufvudsakligaste landtmannaprodueten Spannemål.
Jag anser omöjligt för både Konung och Riksens Ständer att nu genast kunna afhjelpa landtmannens förlägenhet, men jag anser lätt att uppfinna säkra medel tili framdeles hjelp, bidragande till mindre beroende af omväxlande conjunctur.
Dessa medel äro flere som böra åtföljas, och böra efter min tanka upptagas och utarbetas af ett särskildt Utskott, hvars tillsättande jag tillstyrker.
Att nu uppehålla Ridderskapets och Adelns tid med uppräknande af botemedlen för landtmannens iråkade förlägenhet vore orätt; 258 Den lo Februarii, meri för att visa det serskilta Utskottet får i denna sak ensamt mera göromål än vi böra pålägga de andre förut nog sysselsatte Utskotten, vill jag endast omnämna, men ej nu motionera 3;ne lör landtbrukareos framtida väl nödige åtgärder, hvilka ehuru olika, ändock ledande till samma stora ändamål, jag anser mig endast berättigad att här omnämna såsom fordraude handläggning af ett serkildt Utskott.
Det ena är afskaffandet af den olika natur egendomar nu hafva; alla de, knappast af andra än af dem det rör påtänkta dryga onera, som nu endast en del hårdt vidkännas, skola då i bndrigare mån drabba hvar och en, och denna lika fördelning skall onekeligen i längden !ör alla medföra samma goda verkan.
Det skall ej allenast blifva efterverlden , utan äfven samtiden srim kommer att erfara förmånen häraf, då efter min tanka allt bör kunna vara arang-radt inom 8 å to års förlopp, om den af kungsgårdars försäljning inflytande köpeskilling och öfrige härtill passande inkomster blifva använde lill en billig ersättning åt dem, scm få Säteri och Frälsehemman nedsatte till en mer ontrerad natur.
Den andra nödvändiga åtgärden, som äfven bör tillkomma särskildta Ut6kottei att projectvis uppgöra, år en helt ny grund för fastigheters taxering.
Hvad många hafva yt« trat om den dryga Bevillningen, såsom en hufvudor6ak till landfmannens förlägenhet, kan Den lo Februarii. jag ej medgifva.
Bevillningen bör visst nedsättas om den är större än den behöfs, men att dess nedsättning gör någon hufvudsaklig hjelp för Jordbrukaren tror jsg icke; ty hvad förmögenhetsa giiten beträlfar, är visst »eke 2 p r mille något öfverdrifvit om endast fastigheternes värdering b’ir uppgjord efter tjenligare måttstock och rättad efter närvande ver* keliga värden.
Af en egendom jag äger i Stockholms
Län väl ej stor, men förut innehafd af arne ägare, är den ena hälften taxerad till lo.ooo R dr, och den andra hälften, uti allt precist lika med den första är taxerad till 56,400
Rtdr, endast för det, att den derföre såildes för 7 år 6edan, då ali fastighet hade nära tredubbelt värde mot nu.
Jag har sökt ändring häri, men ej fått, och det är härmed, som med mångå saker, att det är vårt eget fel och ej Styreh em.
En af Serskildta Utskottet utarbetad plan, hvarefter det blifver Landtmannen medgifvit att i spannemål få lefverera sine nu varande contante onera, är den tredje förmån jordbrukaren tycks böra erhålla.
Örn någon skulle invända att detta ej nu kan verkställas, har jsg ej annat svar, än för att någon gång blifva verkställda bör dermed någon gång börjas.
Jag tror mig ny hafva styrkt nödvändigheten af serskildt Utskott och jag blir vid dan öfvertygelsen, att det skall göra mycken nytta, i synnerhet om det blir organiseradt efter 270 Dm 10 Febarurii, samma princip som vanligtvis Lagutskottet, nemligen att alla Ledamöterne äga practisk kännedom i det ifrågavarande ämnet.
Min vördsamma anhållan är derföre att detta anförande måtte, med Herr Hjertås, blifva de öfrige Respective MedStånden communiceradt.
Då tillfälligheten, att såsom Hufvudman för en Adlig Svensk Ätt, få deltaga uti National Representationen , berättigar mig , att yttra mina välviljande, ehuru måhända inskränkta åsigter af mitt Fäderneslands angelägenheter, anhåller jag hos Eder, Mine Herrar, om ett skonsamt öfverseende af bristerne i sättet att dem meddela.
Det är, i anledning af Herr Friherre Rudbecks den 3 dennes uppläste anförande, angående landets betryckta ställning, och det på grund deraf gjorde förslag om ett Serskildt Utskott, jag nu ber art få okonstladt frimodigt mig utlåta.
Med den största grad af uppmärksamhet och interesse har j g den 6 dennes åhört discussionerne i desse ämnen; mängd reflexioner hafva dervid hos eller icke?
Om beklagejseme från alla Provin-:
Herr Dalman, Lars Johan'. törsta frågan blir; Om någon Den 10 Februarii.
271 cers jordbrukande eller Näringsidkande innevånare härröra af inbildning, ett sjukligt missnöje och orolighets-anda, eller om de grunda sig på lanna förhållandet ?
Jag bekänner att jag med oro hört en medlem af Ministéren i ett öfvertalande språk neka det senare och påstå det förra: jag har anat, att enar sådane idéer yttras af Konungens Rådgifvare såsom FolkRepresentanter, den målning, de inför Konungen göra, måste vara ännu mer en beau och behaglig, så att sanningens mörka tafla blir höijd.
Emot den olyckligtvis falska tro, att allt står väl till, har jag hort rigtigt anmärkas, att ehuru den egentlige tiggarehopen ej vore så ofantligt ökad och hvarken hungersnöd eller brist på lifvets första behof vore i allmänhet för handen, välståndet likväl med hvarje år i stigande grad förminskas och ställ— bingen rysligt förvärras:
Jag medgifver att eländet ingalunda är värst bland menigheten.
Der synes bristen icke vara trängande.
Det torde förnämligast komma deraf, att Bönderne äro sjelfve arbetande, undvika således de betydligaste afbränningarne på sina skördar, afbörda till en del sina utlagor medelst bijörtjenster t. ex. af forsellöner, så länge ej dyra Canal-anlägg. ningar motarbeta äfven denna utväg; men jag tror tyvärr, att till och med hos allmogen väl. ståndet ej sällan är skenbart', att ehuru Bönderne i allmänhet både bo, äta och kläda sig bättre än tillförene, de, likasom vi andre Ståndspersoner, ofta skryta genom att skuldsätta sig, låna på ett ställe, betala på ett annat, trass - 272 Den lo Februarii, la sig fram och dölja deras verkliga belägenhet i det längsta.
Men, mine H?rrar, här finnes en annan agtningsvärd Ciass af Medborgare, hvars lidande är ojemförligt större.
Dess undergång synes mig viss, om ej snar hjelp medankommer:
Jag manar denna skara af jordbrukand) Ståndspersoner, sorn utträngde från den öfverflödiga hopen af öfvertaliga Embetsman, bedragne på värdet af deras penninge-förmögenhet, genom nu tredje gången inom min korta lifstid på väg varande StatsBanqueroute, nästan varit tvungne att såsom näringsmedel och sysselsättning välja landtmanna-yrket.
Jag känner flere och de äro ej få sorn i förlitande till samhällscontractet, öfverrygade om detta yrkes för halfbönder ruineusa beskaffenhet sålt före 1509 den fastighet, af hvars afkastning de skulle försörja sig och de sina och trott sig i genvärde säkert få ett stadgadt mynt, att derpå bygga bättre förcörjnings-anstalter. _ Men ack! ingenting mindre!!
Statspapperen med Ständers garantie, utgifne såsom depositionsbevis men utan fond gälla ej nu f-:del af det påräknade värdet och kunna ej hädanefter utan skada mycket förbättras.
Följden blef, att desse bedragne måste söka sjelfva realisera det penningevärde dem förunnades genom inköp af i numerair 3 gånger dyrare jord ; men alla de armar, som måste af desse Stats-offpr legas för gårdsbruket äro !tf samina orsak tillika 3 gånger dyrar® åa förr; onera ökas snart sagdt årligen - Den Io Februarii. ligen fas vei nefas.
Skatteziffran är ovilkorlig, ' men de producter, hvarmed utlagorne skola afbördas, äro underkastade oändeliga vicis* 6ituder af missväxt eller vanpris, ohägn o s. v. Fördelagtigt förvandlande deraf till penningar fordrar ett ej allom gifver handelsgenie.
Den binäring possessionater haft såsom Bränvinsfabrikörer (en näring, sorn i förbigående Sagt, liksom allt annat här i verlden nämnes för annat än hvad det är, då den ännu kallas husbehofsbränning) kan nu ej annat än slå felt, då alla måst taga sin tillflykt till denna Industrie, och bränvin således enormt fallit i pris, hälst Kongl. Maj:t, efter hvad mig är sagdt, satt flere af Sine enskildte gods-arrenden på bran-' vins lefverering.
Med dessa reflexioner öfverensstämmer alldeles hvad af Hans Excéttence Herr Grefve Mörner blifvit sagdt, att zifferberäk ningar äro de grundlösaste af alla men derföre kan väl ej den uppenbara osaliga erfarenheten motsägas.