Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Grefven var en liten rörlig karl om några och tjugu.
Hans välbildade ansigte pryddes af små, delikata mustacher, näsan var förnämt bugtad, munnen exercerad i alla slags leenden, och ögonen spelade på alt, sågo alt och noterade alt.
Han hade en medveten raskhet i sitt sätt, som han fåfängt sökte göra naturlig.
Håret var lätt benadt, slätkammadt, med endast en liten, liksom försummad buckla midt i pannan.
Genom att umgås med många människor hade han förskaffat sig en otrolig färdighet att kunna gissa sig till deras smak, och det hände sällan, att han öfverskred den gränsen, när han öppnade sin speldosa, där han inrymt motiverna till alla dagens favoritnummer, och där han efter behag kunde förändra repertoiren.
Till följd af denna sin egenskap åtnjöt han kammarherrens odelade förtroende, ty gent emot grefven kände sig denne nästan intelligent, och det var ej alltid, kammarherren hade skäl att vara säker på den saken.
»Ja», sade grefven, i det han tog ett tag om sin handlofve och gjorde en lätt bugning, »härifrån går man inte dit.»
»Jaja.
Det förstås.
Men eljes?»
»Eljes kan man äta godt där.
Beställer man på förhand, blir det till och med charmant.»
»Och vinerna?»
»Med samma undantag gäller det samma.»
Kammarherren smålog belåtet och klappade sin gunstling på axeln: »Kom till mig i morgon.
Jag tänker arrangera en liten frukost ute en af dagarna, bara för omväxlings skull.
Och jag behöfver en förståndig person att tala med.
Vill grefven göra mig den tjänsten?»
Grefven bugade sig förbindligt med ett par underliga knyckar i underlifvet.
Hvad gör man inte för en god frukost?
»Hur står det till i dag?
Kammarherren ser trött ut», fortsatte grefven för att säga något.
»Min mage har varit litet på obestånd.
Jag är rädd, jag åt för mycket hummerpastej.
Det blir väl min lott att resa till Karlsbad i sommar.»
»Min far ämnar sig också dit.
Alla människor resa dit i år.»
»Vintern i Stockholm, sommarn i Karlsbad.»
Kammarherrn skrattade, och grefven smålog diskret.
Emellertid drack man likör och berättade skandalhistorier, som alt mer gingo öfver på det skabrösas område.
Man blef alt mindre städad och alt mera öppenhjärtig.
Det sjönk i flaskorna, anletena skeno, och cigarrerna blossade.
Men äfven detta tog slut, och ute på gatan väntade en hel rad ekipager för att föra herrarna hem eller annorstädes.
Dagen därpå låg kammarherren illa sjuk.
Han hade haft ett slaganfall under natten, men var nu vid sans och kände sig bättre.
Läkaren skakade på hufvudet och sade, att han ej kunde lefva öfver middagen.
Kammarherren såg upp och brast i skratt: »Omöjligt, herr doktor.
Jag känner mig riktigt kry.
Min mage är jämförelsevis lugn, och det är min säkraste hälsobarometer.
Nej, doktorn ser all ting i svart.»
Doktorn hviskade några ord till den gamla hushållerskan, som stod där inne, tog sin hatt och gick.
Där ute var det vår.
Solen frossade på lämningarna af en och annan smältande isbit, och vattnet flödade i rännstenarna långt upp ifrån
Regeringsgatan ner utför backarna åt
Roslagstorg till och dränkte de icke stenlagda platserna i väta och smuts.
De nedfälda gardinerna lyftes knappt märkbart för vinden genom springorna, och en sparf hoppade med ett lätt prasslande fram och tillbaka på fönsterbrädet.
Den sjuke for upp.
»Hvem är det, Anna Stina?»
Den gamla såg ut genom dörren, och betjenten anmälde: »Grefve X.»
Kammarherren gjorde en rörelse med handen åt hushållerskan: »Låt honom komma.
Den gamla gick, och grefven trädde in.
»Ah, min unge vän», sade kammarherren, »ni kommer för frukosten.
Den måste inställas.
Men jag hoppas, vi råkas hos excellensen i morgon.»
»Det gläder mig att se kammarherren så rask.
Jag mötte doktorn.
Han skrämde mig.»
»Bah!
Doktorn är en pratmakare.
Ondt krut etc.», sade kammarherren med ett kort skratt.
»Om jag kommer opp till i morgon, är väl osäkert, men opp kommer jag.»
Grefven tyckte emellertid, att situationen var alvarsammare, än hvad han fann behagligt, och gjorde min af att gå.
»Sitt kvar, sitt kvar.
Ni lifvar upp mig», sade kammarherren och gjorde ett försök att resa sig upp i sängen.
Men han föll genast tillbaka igen.
»Det skulle i alla fall förarga mig», fortfor han, »om jag ej fick vara med i morgon.
Mins ni excellensens gamla madera?
Den är gudomlig.»
Kammarherren flämtade tungt, han fick en häftig slemhosta, ögonen blefvo blodsprängda och ansigtet starkt rödt.
Grefven ville ringa, men gubben höll honom tillbaka.
»Det är ingenting», sade han ansträngdt och med små pauser, »alldeles ingenting.
För Guds skull inga scener.»
»Kammarherrn borde inte tala så mycket», sade grefven med en viss ängslan.
»Det har ingen fara», sade den sjuke med någon hetta! »Men à propos!
Skulle inte grefven vilja göra mig en tjänst.»
»Alt för gärna.»
»Om grefven kunde skaffa mig matsedeln till i morgon?»
»Med nöje!
Det skall vara gjordt inom en timme.»
»Grefven gör mig en verklig tjänst», sade kammarherren lifligt.
»Det blir alltid en omväxling, när jag måste ligga så här.
Ty – entre nous – tills i morgon blir jag knappt färdig.»
Grefven tog sin hatt och bugade sig: »Som sagdt, inom en timme.»
»Au revoir.»
Grefven skyndade ut, förtjust att slippa närvara vid en dödsbädd – man kan ju aldrig veta – och kammarherren försjönk i en dödslik dåsighet.
Om en stund vaknade han igen och ringde.
Den gamla kom in.
»Hvad är klockan?»
»Tre kvart på elfva.»
»En halftimme till, innan grefven kommer.
Jag har en så underlig tryckning åt hjärtat.
Kammarherren reste sig på armbågen och stirrade förvirradt omkring sig:
»Hör, Anna Stina, är du rädd för att dö?»
»Gud, så kammarherrn talar», utbrast gumman.
»Får jag inte gå efter en präst?»
Nej, men oss emellan, jag har ju alltid varit en god husbonde.»
»Ja, det vet Gud», sade gumman och torkade sitt skinande anlete med förklädssnibben.
Kammarherrn lade sig till rätta igen i bädden: »Jaja, när man har godt samvete, god mage och goda affärer, då hjälper man sig här i lifvet.
Det har alltid varit mitt valspråk.
Men nu är magen dålig, ser du, förbannadt dålig.
– Det käns så kallt här i sängen.
Hvad säger termometern?»
»Här är 20 grader.»
Är du säker på, att den visar rätt?»
»Ja, här är mycket varmt.»
»Varmt när jag fryser.
Tyst och afbryt mig inte – Och grefven, som inte kommer med matsedeln.»
Kammarherrn vände sig tungt i sängen och fäste ögonen stelt på gumman.
Hon försökte att tala till honom: »Vill kammarherrn något?»
Han makade sig till rätta i sängen, lade sig på ryggen och skakade på hufvudet.
Alt mer tog oron honom.
Han vred sig i bädden och mumlade för sig själf obegripliga ord.
Den ena handen hängde slappt ned utför sängkanten, täcket var upprifvet, hufvudkudden i oordning, och alt emellanåt flögo hans ögon mot dörren.
Gumman försökte att tala till honom, men han svarade intet, hörde knappt.
Då sprang hon ut efter sin gamla bibel med messingsspännena och skinnpermarna.
Hon lyfte på gardinen, så att en liten strimma ljus föll in i rummet.
Där satte hon sig och läste med sträf, entonig, stapplande röst, trefvande sig fram emellan raderna.
Icke ett drag i hennes anlete förändrades.
»Detta är boken af Jesu Kristi börd, hvilken är Davids son, Abrahams son.»
Kammarherren stönade tungt.
En darrning skakade honom, benen sträcktes ut, hufvudet föll åt sidan, underkäken hängde ned.
Men gumman såg intet.
Hon fortsatte att läsa för den döde, entonigt, sträft, stapplande, vers för vers: »Zorobabel födde Abiud; Abiud födde Eliakim; Eliakim födde Asor.»
Det ringde på klockan, och ett ögonblick efter visade sig grefven på tröskeln med ett papper i handen.
Gumman tystnade tvärt och såg mot sängen.
Kammarherrns hufvud hängde ned öfver sängkanten.
Hon sprang fram och lyfte upp det: »Herre Jössus, han är ju död.»
Grefven kastade ännu en blick på rummet, stoppade papperet i fickan och gick.
En vecka senare öppnades kammarherrns testamente.
Hans efterlåtenskap var ej stor, ty sina egendomar hade han sålt mot årlig lifränta.
Det öfriga var bestämdt åt olika personer, men kammarherren hade öfverlefvat dem.
De hade alla dött, och han hade glömt att ändra testamentet.
Den ende lefvande, som blifvit nämd, hade fått boksamlingen, bestående af franska mémoirer och tjuguåtta kokböcker, jämte kammarherrens ekipage, hvilket han vägrade att mottaga.
Hästarna voro gamla och vagnen urmodig.
GODA VÄNNER, TROGNA GRANNAR OCH MERA SÅDANT.
Och vår käre pastor, som har blifvit kyrkoherde», sade fru Pegrelli på syföreningen.
»Ja», sade domprostinnan.
»Hvad sägs om det?
Han har sträfvat så länge.»
»Om man nu bara kunde få en hustru åt honom», sade borgmästarinnan Rundlund.
»En huslig kvinna, en bra kvinna, en sann kvinna», sade rektorskan Ahlkvist med klimax i rösten.
»Inte för ung», sade fru Rörstrand, som var änka.
»Inte för gammal häller, min söta», sade fru Lindström, som hade giftasvuxna döttrar.
»Nu kan han gifta sig, när han vill», sade domprostinnan, »förlofva sig i alla fall.
Nu behöfver han inte låta en stackars flicka gå och vänta lifvet ur sig för hans skull.»
»Han har, hvad som behöfs i ett äktenskap», sade fru Lindström.
»Du har alldeles rätt, lilla Katrina, alldeles rätt.
Han kan förlofva sig när han vill.
Ty när skulle man förlofva sig, om inte när man har utsigt att gifta sig?»
»Och hvarför skulle man förlofva sig, om inte för att gifta sig?» sade domprostinnan.
»Långa förlofningar äro vårt lands olycka.
Det säger min man alltid.»
»Ja, men hvad skall man göra, om man blir kär?» sade fru Rörstrand, som i äktenskapsväg hade spekulerat öfver alla möjligheter.
»Då skall man vänta», sade domprostinnan högtidligt.
»Ty gammal kärlek rostar inte.
Men vet ni någon?
Jag har nog hört litet, men jag skvallrar aldrig.»
»Jag också», sade fru Pegrelli.
»Jag med», sade borgmästarinnan Rundlund.
»Men jag kan tiga», sade rektorskan Ahlkvist.
»Hm, hm, hm», sade fru Lindström, som satt och räknade maskorna.
»Ja, men då är det ju ingen hemlighet», sade fru Rörstrand.
»Jag vet, hvad jag vet.»
«Jag har hört om fröken Lindkvist,» sade domprostinnan.
Lindkvist!» sade borgmästarinnan Rundlund. »Fröken Bergman, menar du.»
»Nej», sade fru Pegrelli.
»Hon, som är så kokett och så verldslig se’n.
Men lilla fröken Ankarberg talar man om.»
»Hon, som är så ful», sade fru Lindström.
»Hvad sägs om fru Bernberg?
Men det gör då ingenting.»
»Nej, rakt ingenting», sade fru Rörstrand.
»Låt oss ej tänka på det verldsliga», sade fru Pegrelli och tog en öfverblick öfver taket genom glasögonen.
»Må han blott få en hustru, som är honom värdig, en maka efter Guds sinne.
Hvad gör det så, om hon är gammal eller ung, fröken eller änka?
Vår käre pastor.
Han som har en så fin känsla för kvinlighet.»
»Den sanna kvinligheten», sade rektorskan Ahlkvist.
»De sanna kvinnorna», sade fru Rörstrand.
Pastorn, nu mera kyrkoherden, Johan Seth Gabriel Karlberg, var alla damernas ideal, isynnerhet sedan han blifvit kyrkoherde.
»Det fins mycket hos den mannen, det är säkert», sade rektorskan Ahlkvist.
»Han talar till människornas hjärtan, mera än till deras förstånd», sade domprostinnan.
»Han är en Herrans tjänare, som är trogen i det lilla», sade fru Pegrelli.
»Gud, hans ögon!» sade fru Rörstrand.
Och det var något att se, dessa ögon.
Lyckligtvis var pastorns bänk i kyrkan så belägen, att den var den första i en korsgång.
Därför kom pastorn alltid, så ofta han icke predikade, att sitta så, att han hade sina damer i profil och de honom en façe.
När han då sjöng psalmen, på hvilken han ej försummade ett ord, höll han alltid psalmboken med båda händerna, liksom för att ej fingra på något annat, och hans matta, fuktiga ögon vändes stadigt åt höjden.
Rösten vibrerade litet, när han sjöng, hälst vid de mera känslofulla ställena.
Ty f. d. pastor Karlberg var något för mycket pietistisk.
Det var hans stolthet och det enda, konsistorium någonsin haft att anmärka emot honom.
Pastor Karlbergs mest framstående egenskap var eljes en ända till ytterlighet drifven samvetsgranhet, och han hade i allmänhet svårt för att fatta ett afgörande beslut.
När han var i Upsala, hade han helt plötsligt blifvit gripen af den andliga rörelse, som i katekesen kallas för väckelse.
Och det var på fullt allvar.
Ty pastor Karlberg var en ärlig man, och han ville vara sträng mot sig själf.
Han slog upp Norbecks teologi pag.
126 och läste: »Dessa nådeverk äro följande: kallelsen, upplysningen, omvändelsen, nya födelsen, rättfärdiggörelsen, förnyelsen och helgelsen.»
Kallad hade han blifvit.
Den saken var klar.
Han hade erfarit af upplysningen, så väl Illuminatio legalis som Illuminatio evangelica.
Omvänd var han, ty han ångrade, nyfödd också, ty han trodde.
Men rättfärdiggörelsen?
I skolan hade lektorn sagt, att det var en domsakt af Gud, som måste förnimmas invändigt i människan.
Och det dröjde länge, innan då varande studiosus Karlberg lyckades öfvertyga sig själf, att han verkligen var rättfärdiggjord.
Pastor Karlbergs nästa svåra strid med sig själf var, när han började upptäcka, att han var kär.
Det var synd att säga, att fröken Amalia Lindblom egentligen var någon skönhet.
Men en bra flicka var hon, öppen och rättfram, full af lifsmod och sundhet.
Hon var stadig och satt med små ögon, låg panna, uppåtsträfvande näsa, präktiga armar och solida ben.
Det där visste kyrkoherden, och han sonderade sig själf för att utröna, om han ej för henne hyste det slags böjelse, som kallades kärlek.
Han ryckte till, när hon närmade sig honom.
Det var en obeskriflig njutning att tala vid henne, i synnerhet om andliga ting.
Ty fröken
Amalia såg då så allvarsam ut, hon följde med med en s å spänd uppmärksamhet, accentuerade hvarje vigtigare passage med så uttrycksfulla blickar, så känsliga leenden, att kyrkoherden blef helt varm om hjertat och kunde på den goda stadens supéer glömma sig långa stunder, svängande med en talrik, som värdinnan stuckit honom i handen.
Allt det där var nog bra.
Men kyrkoherden var ej säker på, om hon hade den sanna tron.
Hon gick i kyrkan om söndagarna, i aftonsången till och med, när han själf predikade, hon var med på andliga symöten och deltog med ifver i kafferep för fallna kvinnor.
Men hon hade någonting i ögonen, hvad det nu var, som kyrkoherden var allvarsamt bekymrad för.
Hon slog ej ned dem, så ofta han skulle önskat, och här om dagen hade hon skrattat, riktigt gapskrattat åt en historia, som kyrkoherden rodnade ända upp öfver öronen, bara han tänkte på.
Och så dansade hon.
Kyrkoherden ryste vid tanken på en dansande prästhustru, och han beslöt att omvända henne.
»Kärleken förmår alt», sade kyrkoherden till sig själf, där han satt i gungstolen och rökte pipa.
»Och Gud är kärleken», tillade han en stund efteråt andäktigt.
Kyrkoherden gungade fram och åter, fortsättande sin tankegång.
»Jag skall föra henne till Gud», tänkte han.
»Den jordiska kärleken skall blifva ett medel i Guds hand att föra henne helt in på den smala vägen.
Och den, som med tårar sår, han skall med glädje uppskära.
Han drog ännu ett par bloss ur pipan och stälde henne sedan ifrån sig, stärkt af sina fromma betraktelser och af tobaken.
Det var med ett stilla, resigneradt sinne, han fattade sitt beslut för lifvet.
Konsul Lindbloms hem var ej sådant, han önskade det.
Konsuln själf var känd för att aldrig besöka kyrkan, aldrig gå till skrift och aldrig lägga sig i sin hustrus och dotters religiösa förströelser.
Från ett sådant hem borde hon räddas, räddas genom honom.
Kyrkoherden fick nästan tårar i ögonen öfver sitt eget ädelmod och upprepade för sig sjelf, att salighetens väg är beströdd med törnen.
Men om hon nu icke älskade honom?
Kyrkoherden gjorde betänksamt toilett, under det han funderade öfver detta.
Han knäppte upp sina hängslen – »åhjo, visst gjorde hon det», – tog på sig en ren skjorta – »inte gaf hon honom korgen» – satte på rocken och putsade sina naglar – »om han bara vore riktigt säker» – jämkade prästkragarna framför spegeln – »varium et mutabile semper femina».
Om han bara hade någon visshet!
Om han finge ett tecken, som skriften säger.
Kyrkoherden slog opp fönstret, stödde sig på armbågarna mot fönsterkarmen och försjönk i drömmerier.
Där borta bodde hon.
Kyrkoherden stirrade tvärt öfver tegeltak och skorstenar och tänkte på hur alt skulle gå till.
Han skulle gå uppför trappan, ringa på, stiga in, långsamt taga af rocken och kasta en sista blick i spegeln.
Naturligtvis skulle han träffa henne hemma, hon skulle vara ensam, han skulle börja tala, och hon skulle blygt se upp mot honom.
Hon skulle lägga sina armar om hans hals.
Han skulle draga henne till sitt bröst och kyssa henne ...
Kyrkoherden tänkte om detaljerna gång på gång, förbättrade dem och ökade deras antal för att riktigt få dröja vid sluteffekten.
Men som intet tecken från höjden hördes af, måste han fatta sitt beslut på egen hand.
Han stängde fönstret med en suck och började göra sig i ordning.
När han fått på sig öfverrocken, borstade han länge och omsorgsfullt krage och uppslag.
Därpå betraktade han allvarsamt sin bild i spegeln.
Det var en vana hos honom att studera sin mimik, innan han gick ut.
Därefter påsatte han hatten med en viss omtänksamhet för att ej bringa håret i oordning, pådrog handskarna, knäppte dem och kastade ännu en lång, granskande blick på sin stofthyddas konterfej i spegeln.
All ting var i ordning, och dock erfor han en viss beklämning, när han gick utför trappan.
Det kom ett slags nervositet öfver honom, och utan att egentligen tänka därpå påskyndade han sin gång, nästan mer än som var förenligt med hans prästerliga värdighet.
Han hälsade knappt på sina bekanta, och de långa rockskörten fladdrade bakom honom.
»Är konsuln hemma?» frågade han pigan, som öppnade tamburdörren för honom.
»Nej, men fröken är i salongen.»
Kyrkoherden tog af sig öfverrocken och trädde in.
Fröken Amalia kom honom genast till mötes.
»Nej, se god dag.
Det var rart att få se kyrkoherden.
Det var då riktigt länge sedan.»
»Konsuln är icke hemma?» började den nybakade kyrkoherden och lade bort hatten.
»Nej, men jag är värdinna i hans ställe.
Sitt ner nu, få vi språka en stund.»
Kyrkoherden satte sig på puffen, höll händerna på knäna och började se på taflorna, som hängde på väggen midt emot honom.
»Jag blef så glad öfver utnämningen», sade fröken Amalia.
»Ser ni det, jag sade er ju alltid, att ni skulle få det.»
Amalia hörde ej till det slags folket, som resonnera mycket, men hon höll verkligen af kyrkoherden.
När han därför, efter några ord om den kristliga kärleken i allmänhet, småningom öfvergick till den äktenskapliga och slutligen frågade, om hon ville älska honom i lust och nöd, blef hon ej als förvånad.
Hon lade båda händerna på hans axlar och sade enkelt: »Ja, det vill jag.»
Kyrkoherden blef brydd.
Han hade tänkt sig, att de skulle tala om deras olika ställning.
Han hade tänkt säga något med mera innehåll, något om att taga lifvet på allvar och dylikt.
Och nu kom detta svar.
Tonen i hennes röst var full af lefnadslust och friskhet, och dock var där allvar, lifvets glada heliga allvar.
Han sträckte ut båda armarna, yr i hufvudet, och grep henne fast om midjan.
Amalia satte sig med ett litet hopp i hans knä och flätade armarna om hans hals, alldeles som kyrkoherden hade tänkt, och kysste honom, alldeles som han hade stått och inbillat sig där uppe på sin kammare, när han såg ut genom fönstret öfver tegeltak och skorstenar.
Kyrkoherden fick nästan en aning om att han varit dum.
Hon skulle ej vara värd att vara hans hustru, denna kvinna, som han i hvarje ögonblick kände, hur helt hon gifvit sig till honom?
Och henne hade han tänkt att omvända!
Hyste hon några baktankar?
Kom hon med några förbehåll?
Han kysste henne gång på gång.
Han vågade ej se opp och möta hennes blick, men i sitt hjärta bad han henne tusen gånger om förlåtelse.
Och när hon till sist smög sig ur hans knä och satte sig bredvid honom, då hade han glömt alt, hvad han öfvertänkt så vackert.
Ej ens ett citat ur den heliga skrift kom han ihåg.
Han sade bara dumheter, grofva dumheter, men att döma af skratten och kyssarna måtte det ha varit glada, vackra, älskvärda, mänskliga dumheter.
Kyrkoherdens förlofning väckte en oerhörd sensation i den goda stadens kristligt intresserade kretsar.
Fru Rörstrand gick opp till borgmästarinnan Rundlund.
Domprostinnan, fru Lindström och rektorskan Ahlkvist voro där förut, och alla fem följdes åt till fru
Pegrelli för att få höra, hvad hon tänkte om saken.
Ty fru
Pegrelli hade obegränsad auktoritet i alla tvistiga spörsmål.
Pegrelli satt i soffan, sysselsatt med sitt älsklingsarbete, stickstrumpan.
Fruarna pelsade af sig med en viss brådska och satte sig omkring divansbordet.
»Hvad säger ni om förlofningen?» sade fru Rörstrand.
»Ja, hvad skall man säga?» sade borgmästarinnan Rundlund.
»Han är ju alldeles som en annan människa», sade fru Lindström.
»Man kan knappt känna igen honom», sade rektorskan Ahlkvist.
»Han afgudar sin fästmö rent af», sade fru Rörstrand och snörpte på munnen.
»Den där lilla oppnäsiga flicksnärtan», sade fru Lindström föraktligt.
»Den där koketta ungen», sade domprostinnan.
»Och så sätter hon sina idéer i hufvudet på honom se’n», sade borgmästarinnan Rundlund.
»Han börjar redan att tala om kärleken, som kan hjelpa igenom alla svårigheter, om öfverseende mot olika tänkande, om aktning för andras öfvertygelse, och hvad det heter alt.»
»Och det säger han», utbrast fru Ahlkvist med ifver, »han, som för en månad sedan sade till mig, när vi talade om en kristens pröfningar inom äktenskapet:
Snälla rektorskan, sa’ han, snälla rektorskan, med Guds hjälp kan man bära alt annat, sa’ han, när man tänker lika om det, som är det ena nödvändiga.»
»Sa’ han det?» sade fru Lindström.
»Herre Gud!» sade borgmästarinnan Rundlund.
»Och nu vill han låta henne ha sitt hufvud för sig», sade domprostinnan.
»Ja, tänk det!» sade fru Rörstrand.
»Han säger själf, att han aldrig lägger sig i hvad hon läser.»
»Förändrad är han», sade borgmästarinnan.
»Det syns redan i hans yttre.
Häromdagen gick han i en vanlig kavaj, bara för att hans fästmö sagt, att hon ej tycker om präster, som jämt gå i uniform.»
»Uniform», suckade fru Lindström, »hvilket uttryck!»
»Han är på väg att blifva ett verldens barn», sade fru Rörstrand.
»Han blir det», sade borgmästarinnan Rundlund.
»Han är det», sade rektorskan Ahlkvist.
»Och det kommer däraf, att han glömt skriftens ord, att mannen skall vara kvinnans hufvud.»
Fru Pegrelli hade tegat ända tils nu.
Hon hade erfarenhet i lifvet, hon bar ett grånadt hufvud och hade gamla ögon.
Hon hade sett många förlofningar och visste, att de ej förändra en människas natur.
Hon lät sina vänner tala ut, ty det lättar hjärtat, men nu när de gjort det, och ämnet var uttömdt, lade hon ner sin stickstrumpa, rättade på glasögonen och sade med ett mildt leende: »Vi få ej misströsta om honom, hur underligt det också må se ut för våra svaga ögon.
Han kan vara förändrad nu till en tid.
Hvilken karl är icke det, när han är förlofvad?
Men låt honom blifva gift, och med Guds hjälp skall han blifva sig själf igen.»
Fru Pegrellis ord kommo som lugn efter stormen, fruarna andades lättare, en och annan började redan att hoppas.
Och två år därefter när fru Rörstrand och rektorskan Ahlkvist sutto tillsammans och fållade linne till missionen, sade fru Rörstrand med sitt gladaste småleende: »Söta du, det är för roligt med kyrkoherde Karlberg.
Ett sådant godt fridens hem han har, och så kvinlig som hans hustru har blifvit.
Den kära fru Pegrelli!
Hon kände menniskorna bättre än vi.»
Rektorskan såg upp från sitt arbete, och ett saligt leende sväfvade på hennes läppar.
»Nej», sade hon stilla.
»Fru Pegrelli satte sin lit till En, som är mer än människor.»
»Du har rätt, lilla Emelie», sade fru Rörstrand.
»Däri låg det.»
ETT ÄKTENSKAP.
I hans unga dagar var det ingen, som kunde begripa, hvad som tog åt kaptenen, när han gifte sig.
»Man blir trött på det här förbannade kroglifvet», sade dåvarande gardeslöjtnanten till sina vänner.
»Någon gång måste man dock ha rasat ut.»
Kamraterna skrattade.
»Skratta ni», sade löjtnanten, i det han vred sina vårdade mustascher, »flickan är vacker, det kan då icke nekas.»
Men skrattet tystnade icke.
Ty ingen kunde tänka sig löjtnanten som äkta man.
När en man, som lefvat högt, drager sig tillbaka och lämnar ungdomens dårskaper bakom sig, är det eget att se, hur hastigt den gamla människan i honom förkväfves och dödas, och hur den nya alldeles synes hafva sagt upp bekantskapen med den gamla.
I sällskap är han aldrig frivol.
Han skämtar, men han skämtar belefvadt.
Och hans intressen vända sig endast omkring de mest aktningsvärda föremål.
Det är blott i rökrummet, detta den gamla människans Eldorado, som det forna lynnet tar ut sin rätt.