Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inträffar det, sorn Herr Hjertström anlört, at$ friköpandet af hus på ofri grund aldrig är underkastadt någon serdeles svårighet, ser jag ännu mindre något skäl, att undandraga denna serskilta ari af ofullkomlig egendom från en allmän regel, På dessa grunder anhåller jag om återremiss af Utskottets Betänkande, under åberopande af Herr Hjertströms reservatio». ■ H:o 2.
Herr Ehrenborg, Ca/per \
De serskilte motioner, som vid dea^a Riksdag blifvit gjorde om förändring dels af *len senast, uoder^den 13 Julii i8iä utfärd^ 8S Den lx Junti J, nu de förordningen om inteckning i fast egendom, dels af hvad 17 Cap-JdandelsBalken i frågan om förmonsrätt inteckningshafvare och andre Borgenärer emellan stadgar, synas m g hafva åsyftat, å ena sidan, att inteckningshatvarens rätt att erhålla betalning ur den till hans säkerhet pantförskrilne fastigheten skulle tryggås och göras oberoende af annan slags förmonsrätt, sorn han ej är i tillfälle att känna eller beräkna, samt ett såmedelst u?de. lätta möjligheten att, emot nöjaktig säkerhet, erhålla försträckningar, och göra intecknade •kuldebref till bestämdt samt efter inteckningarnes ordning och fastighetspriset lätt beräkceligt värde vid afhandlingar man och man emellan gällande, samt att å den andra undanrödja svårigheten för fastighetsägare, att få de jure haine sådane inteckningar, som redan i sjelfva verket upphört att gravera hans egendom, och derigenom sätta honom i tillfälle, att, vare sig genom afsalu, eller ny pantförskrifning, fritt disponera samma egendom.
Att Högloflige Lagutskottet utur dessa allmänna åsigter, uppfattat och dervid i ett sammanhang afvägat alla i detta ämne gjorde framställningar, hade varit så mycket önskligare, sora ett väl ordoadt hupotheksysteme är af så väsendtligt inflytande på allmänna crediten och psnningeväsendetj men då detta icke skett, utan Utskottet öfver samma framställningar meddelat partielle utlåtanden, af hvilka väl flere, men dock icke alla, och deribland icke ett af de hufvudvudsakligaste, •emligen öfver Herr Peresvetoff Moraths an - Den 11 Junii J. in. gående upphörande af förmonsråtten för arfvemedel i Förmyndares egendom och samma medels tryggande mot förskingring genom inrättning af Förmyndarekammare i Landsorterne, ännu till Ridderskapet och Adeln inkommit, nödgas man serskildt för hvarje af berörde utlåtaden, framställa de anmärkningar som deraf föranledas, likväl med den önskan, att om återremiss skulle på grund deraf beslutas, en allmän och från ofvannämnda åsigt utgående bearbetning af dessa ämnen måtte af Utskottet i ett sammanhang företagas.
Hvad nu särskildt angår den fråga, hvarå Högloft.
LagUtskottets nu uppläste memorial har afseende, eller huruvida inteckning skulle få beviljas i Stadstomter på ofri grund; så har Utskottet, genom sin tillstyrkan deraf i min tanka väsendtligen afvikit frän de både i allmänna Lagen, och ännu bestämdare i is § af Kongl. Förordningen den 13 Julii 1818 lagde grunder, hvilka påtageligen innebära , att för pantförskrifning och inteckning af fast egendom fordras ej allenast besittningsrätt, som, i händelse pantägaren icke fullgör de vid panttörskrifningen åtagne åligganden, kan genom behörig lagfart på långifvaren öfveröyttas
Deremot skulle, efter hvad en Ledamot af Utskottet, Herr Borgmästaren Hjertström upplyst, ej allenast någon sådan lagfart å ofrie tomter ej kunna äga rum, utan en långifvare, ofta okunnig om slike egendomars rätta natur och egenskap, någon gång kunna äfventyra, att den pantförgkrifne fastigheten genom uteblif - 9<> Den 11 Juniijf, m» ven betalning af tomtören återfölle från in*; nehafvaren till Staden, och någon betalning af den emot pantförskrifningen försträckte summan således ej kunde derutur utsökas.
Vid sådant förhållande och då inteckning ©m den skall innebära den dermed åsyftade säkerhet, alltid mäste förutsätta något fast, oflyttbart och oruböcligt, hvarutur, utan afseende på ombyte af ägare, och utan behof för Jångifvaren att, vid förgträckniqgen för sin säkerhet beräkna annat än giltigheten sf sin fordran, värdet sf fastigheten och beloppet af äldre inteckningar, betalningen må kunna utsökas sssnt ett motsatt förhållande skulle föranleda till en olämplig förbländning af inteckning i fast egendom, med pant af lös egendom, hvarunder besittningsrätt alltid ansetts inbegripen, och i hvilken sisstnämnde egendotns flyttbara egenskap ligger orsaken hvarföre säkerhet deruti, vid skeende pantförskrifningar, endast genom sjelfva öfverlemnande! ansetts kunna gifvas, får jag, instämmande med hvad ofvanbemält® Utskotts Ledamot i sitt serskilta votum anfort, vördsammeligen tillstyrka återremiss af Betänkandet. K: o 3, Herr Ehrenborg, Ca/per:
Af de frågor rörande inteckningsväseadeL |0,£H vid innevarande Riksmöte förekommits
Ben ir Juni i f. m. 9* ära ©tvifvelaktigt de, ofver hvilka Höglofl.
Lagutskottet uti det nu upplästa memorialet sig utlåtjr, bland de vigtigare, då lörslagen åsyfta att åt inteckningar oph inte ckningshafvare bereda en större säkerhet än hittills, och sned detsamma, en större lätthet att emot pantförskrifning af fast egendom kunna erhålla penningeförsträckningar.
Redan i de anmärk-’ hingar jag vid ett föregående utlåtande a£ Lagutskottet haft äran framställa, har jag yttrat mig anse bland de hufvudsakliga vilkoret» för en InteckningsLags fullkomlighet att Inteckningstagaren, eller den som sedermer ra öfvertager hans rätt vid beräkningen af sin säkerhet endast behöfver afse fordringens giltighet, den intecknade fastighetens värde, och beloppet af förut tagne inteckningar.
Lagen bör trygga honom mot förmonsrätt i och för alla sådane gravationer, som icke af ett, utaf Domstolen meddeladt, Gravationsbevis kunna inhemtas: och hos Domaren bör han äga säkerhet derföre, att inteckning icke beviljas i annan fastighet än sådan, som jnnehafvareo, på grund af full ägande rät£s äger pantförskrifva.
De gjorde molionprne syfta ostridigt till detta mål.
Deo oväidige må döma, om, för att befrämja det, Högloflige
Lagutskottet iagttagit hvad på dess åtgärd kunnat ankomma, RiksdagsFullmägtigen Ruthberg har autnärkt, huruledes många inteckningar blifva 92 IJrn il Juni i/, nu utan kraft och verkan derigenom, att den pantförskrifvande
Jordägaren korrt efter pantförskrifningen öfverlåter den pantförskrifne egendomen å någon annan, hvilken, så vida han iagttager hvad Författningarne rörande Lagfart föreskrifva, undandrager sig ansvarighet för gravationer, tillkomne utan hans begifvande sedan äganderätten till egendomen öfvergått till honom.
Lagutskottet har sett det stadgande, som innefattas i 13 §. af Kongl Förordningen den 13 Julii 1818,1 det* ta afseende göra tillfyllest.
Nämnde $. lyder sålunda: ”Försummar den som egendom förvärfvat genom fång, derå Lagfart ske bör, att, i Staden inom Tre månader och å landet sist vid det
Tmg, som infaller näst efter sex månader, sedan han förvärfvade, uppbud taga, och kommer dä eller framdeles (N. B icke då eller dets förinnan, i fall af hvilken lydelse LagUtskottets tydning varit riktig) innan uppbud sökt är, förre ägarens borgenär med skuldebref eller annan handling, derföre inteckning tillåten är håfve rätt att den erhålla; och söke nye ägaren, för den intecknade skuldens belopp, skadestånd af sin fångesman.’*
Härigenom är dock, som mig synes, endast förordnadt angående inteckningsrätt för förre ägarens skulder idet fall, då nye ägaren försummar att i behörig tid taga uppbud, men icke, huruvida den inteckning, somlörsådane skul der kan varda beviljad emellan den tid då köpet skett och slutet af pracscriptionstiden, lör lagfarten skall gälla emot egendomen i den nye ägarens hand. fyjotsatsen synes kunna Dtn u Junti _/. m. 93 slutas af 17 Cap. 12 §.
HandelsBalken, som stadgar att ”ej gifver inteckning förmonsräit, utan i fast egendom, den gäldenär ägde då inteckningen Jkedde " ett stadgande, hvilket, lika med hela berörde capitlet, lärer, enligt 16 §. af ofvannämnde Förordning, få anses gällande i alla da delar, der undantag derifrån ej blifvit gjordt.
Då likväl en i laglig ordning sökt och beviljad inteckning härigenom skulle kunna förlora all kraft och verkan, utan att hvarken inteckningstagaren är i tillfälle sådant förese och förekomma, eller Domaren annorlunda än på grund af ågången lagfart, kan till tryggande af den förres rätt, utöfva den enligt Förordningens 12 §. tillkommande pröfning, huruvide gäldenär verkeligen är ägare af den pantförskrifne fastigheten, samt änteligen den olägenhet för köparen, som kunde vållas genom sådane inteckningars mellankomst, lätt kan förekommas i de flesta fall genom skyndesam Lagfart och i alla genom innehållning af köpeskilling till dess uppbud och vid samma tillfälle gravationsbevis erhållas, samt torde böra tålas emot den större fördelen för fastighetsägare i allmänhet, att tå inteckningars gällande egenskap byggd på säkra grunder, tvekar jag för min del icke att tillstyrka, det ali inteckning må vara gällande, sorn, på grund af jordägarens pantförskrifning, sökes hos vederbörlig
Domstol å den pantförskrifne egendomen, innan annor ägare derå sökt uppbud, och då eller sedermen ra i behörig ordning beviljas. g4 Den i i Junii J, mi Af nästan ännu större vigt för inteck-' nings-säkerheten är hvad Riksdagsmannen Ruthberg och jemväl Herr StadsMajoren Limnelius yrkat, att ingen slags rint till fastighet i följd af Skuldfordran* Testamente, Arf* Arrende, Fördel, Undantag, Förläning m. m. må, utan att vara iötecknad, gälla till förfång för inteckning.
Utskottet har härom yttrat sig, att enär uppå långifvarens egen omtanka och försigtighet ankommer, att genom gravationsbevis och åtkomst-handlingar gora sig försäkrad om gäldenära ägande rätt till den fastighetspant, sorn erbjudes och den säkerhet, den kan medföra innan lån utlemnas, hvartill kommer att vid uppbuds meddelande, Domaren åligger infordra förre fastighetsägarens åtkomsthandlingar, hvarigenom dess rättighet att sälja ejler öfverlåta fastigheten skall bestyrkast så har Utskottet funnit något nyt i stadgande i ämnet icke vara af behöfvet påkalladt.
Utskottet hade visserligen, för ett sådant omdöme, kunnat äga tillräckligt stöd af la §. inteckningsFörordningen, eldigt hvilken inteckning ej må bevtlj.is i annan egendom^ än den, gäldenären vetterligen genom laga fång förvärfvat, och deraf han ägare är, då inteckning sökes så vida nemligen dels man Lunde förutsätta, att säker kännedom om égeedomarnes natur alltid vore hos Domaren att tillgå, eller ens alltid kunde af åtkomsthandlrngarne inhämtas, dels ock frågan vora endast om pamförskrifvarnes fulla och oin ékränkta äganderätt till de fastigheter, hvari €e lemna inteckning, och ej tillika om undant
Den ii Junii fihl 9? foajande af sådan 6lags förmonsrätt, som, efter nu gällande Författningar, stundom kati blifva för inteckningstagaren menlig, utan att han, hvarken af gravationsbevis eller åikomst-j handlingar, kan derom inhemta kännedom eller deremot förvara sin rätt.
Inteckningstagarnes säkerhet öm inteckningsgifvarens ägande rätt till den pantförskrifnfi egendomen, och om Samma egendoms så beskaffade natur, att deta Sned laglig påföljd må kunna inteckna?, Samt frågan om undanrödjande af sådan förmonsrätt i fast egendom, hvilken, ehuru icke intéeknad, kan leda till den intecknades fcftersättande, torde derföre hafva bordt serskildt betragtas, I förra afseendet borde, på sätt ofvanberördt är, inteckningstagaren kunna trygga sig vid Domarens pröfning.
Men Domaren saknar ofta, eller kan åtminstone ieke utan svårighet erhålla, kännedom om fastigheternas natur.
Män har flere exempel på Kronohemman, hvilka i egenskap af Skattehemman, blifvit uppbudne, samt lagfart derå beviljad ochr med fastebref bekräftad, äfvensom inteckningar deri meddelade, innan det efter lång tids förlopp blifvit upplyst, att samma hemman aldrig blifvit till skatte löst, eller rätteligen kunnat disponeras,* snnorlunda än efter den successionsordning, som för åboer å Kronohemman serskildt är stadgad.
Med en FideiCoaiJnrsscgendom vet jag hafva inträffat samma fö*« 96
Den li Junti /. m. hällande, deri resning förgäfves blifvit sökt.
Om nu ock detta härrört af en mindre sorgfällighet hos Domarne, att ex nobili officio söka, eller ålägga vederbörande förskaffa de upplysningar, som i sådane fall varit erforderlige, men hos Domstolarne saknats; så synes dock lagstiftningen böra vara omtänkt att de, till allmän och enskild säkerhet, måtte i ett sammanhang och utan omgång derstädes blifva att tillgå.
Sådant skall hufvudsakligen vinnas, om Häradsskrifvarne åläggas tillställa Häradshöfdingarne fullständige Jordeboksextracter, samt vid hvarje års slut meddela dem uppgifter å de genom skatteköp eller på annat sätt inträffade förändringar.
Likaledes borde HofRättetne, hos hvilka alla FideiCommiss Författningar, såsom innefattande Adelns testamentariske dispositioner, måste vara bevakade och tillfinnaodes, lemna Häradshöfdingarne uppgift å de egendomar, som under den af sådane Författningar föranledde inskränktare dispositionsrätt innehafvas.
Om Häradshöfdingarne derjemte tillförbundos, att, i afse* ende på alla fastigheter, som med full och oinskränkt ägande rätt innehafvas, derå upprätta förteckningar, som upptogo ägarnes namn , vore upplysning deraf vid skeende inteckningsansökningar lätt inhämtad, och de misstag, man i detta afseende velat afböja antingen förekomne, eller ock, om de begingos, ledande till bestämd ansvars och ersättningsskyldighet för Domaren.
I af - Den 11 Juni i f, m. 97
I afseende åter på den förmonsrätt, sora kan komma i collisiou med inteckningsrätten, men angående hvilken Lagutskottet synes hafva undgått att sig hufvudsakligen utlåta, är visserligen den väsendtligast och oftast föranledande till inteckningshafvares mindre säker* het, sorn omtalas i 17 Cap. 8 §.
HandelsBalken; men då sättet att få denna förmonsrätt håfven och inteckningssäkerheten i samma mon tryggad, utgör föremål för Herr Moraths serskildta motion, deruti detta ämne blifvit utförligen och i detaille utredtj så torde all anmärkning derom vara olämplig, till dess Lagutskottet öfver samma motion sig utlåtit.
Deremot synes Utskottet af Riksdagsmannen Rutr bergs förslag att ingen slags rätt till fastighet 1 följd af Skuldfordran skulle, utom på grund af inteckning, äga rum, hafva haft anledning att yttra sig öfver tvenne slags förmonsrätter, hvilka, ehuru ej bestämde i 17 Cap, HandelsBalken, (hvilket både efter rubriken och inteckningslagens föranledande borde utgöra en. da och rätta grunden för borgenärers rätt och företrädfe) likväl äro stadgade, den ena genom beskrifven lag, och den andra genom antagen Och jemväl i Konungens Högste Domstol följd praxin.
Jag menar nemligen dels den förmonsrätt, som säljare af fast egendom enligt n Cap. 2 §.
JordaBalken, i samma egendom äger för köpeskillingen, ända till dess laga stånd Skommer köpet, och således framlör de nya ägarens borgenärer, hvilka, sedan han å Fastig - Bil, till Ridd. 0. Ad.
Pr. VI Band* 7 Den 11 Junii f. m. heten erhållit första uppbudet, låta sin rätt deruti inteckna, dels den förmonsrätt, sora, då fast egendom blifvit i mät tagen, blifvit tillagd dem, för hvilkas fordringar utmätningen skett, framföre sedermera beviljade inteckningar, på den grund, att äganderätten till egendomen ansetts hafva genom förstnämnde åtgärd från gäldenären till dess borgenärer öfvergått.
Begge desse slags förmonsrätter synas kunna undvaras, eller rättare sagdt, förknippas med vilkor af inteckning; i förra fallet synes nemligen säljaren lika snart kunna vata i tillfälle att taga inteckning, som köparen att taga uppbud; i senare fallet bör ock borgeoär, för hvilken utmätningen skett, vara obetagen at låta dess kraft och verkan vid Domstolen inteckna, på sätt LagComiténs Förslag till UtsökningsBalk i 4 Cap 20 och 21 (jj. omförmäler, och hvilket äfven instämmer med äldre Författningar, såsom Kongl- Placatet den 24 Januari 1684, samt Kongl Brefvet den 1 Februarii 1700; enligt hvilka seqvester, till och med för Kronofordringar, icke utom inteckning ansågs i fast egendom gällande.
Om också i förra fallet säljaren, och i det senare borgenären, som utmätning erhållit, genom lag tillerkändes förmonsrätt framför de borgenärer, hvilka vid samma Ting låto inteckna sina fordringar, en förmonsrätt som skäligen synes börs de förre tillkomma i afseende på fordringarnes upphof, voro dock de sei nare, hvilka i det gravationsbevis, som de vid samma Tings slut ägde erhålla, om förhållandet bibragtes underrättelse, icke blottställde
Den ii Juni i f, m, 99 för de oparäknads förluster, sora nu, genom sådane för både dem och Domstolarne okände gravationer, ofta kunna inträffa.
Jag har förr haft den äran tillkännagifva min åsigt, att då ett nytt Lagverks granskning och antagande snart förestår, partielle Lagförändringar böra ske sparsamt och endast i de fall, då de af synnerlig angelägenhet påkallas; men jag anser en sådan angelägenhet inträffa i afseende på inteckningslagarne, hvil. kas, så väl, som executionslagarnes förbättring i vissa delar, ostridigt lärer utgöra en af de åtgärder, som för creditens återställande och befästande, så vidt den af lagstiftningens om - sorg beror, erfordras; och jag anhåller fördenskull om återremiss till Lagutskottet , på det motionerne och de Författningar, till hvilka de hänvisa, måga i ett sammanhang komma un der närmare öfvervägande.
N;o 4* Grefve Spens, Carl GvJlafi Såsom skäl för återremiss af detta Betänkande torde jag få åberopa, så väl det som deri anföres, som äfven reservationerna af Grefve Wachtmeister och Herr Ribbing.
LagUtskottets satts, om jag rätt fattat den, att borgenär bör kunna få inteckning i gäldenärens förra egendom, ända till dess den nya köparen söker uppbud, tror jag vara ganska principenlig loo Den 11 Juni i f, m. om blott denna mening kuode af Författningens ord utan stora ändringar härledas.
Grefve Wachtmeister påstående, att denna LagUtskottets tolkning, är just motsattsen till hvad sorn står i 13 §. af närvarande inteckningsförordning, synes mig nemligen obestridlig.
Få grund deraf förenar jag mig med Herr Ribbing i hans tanka om nödvändigheten af en förordning, som fastställde och kungjorde LagUtskottets i Betänkandet framställda tanka; men kan aldeles icke såsom Herr Ribbing kalla denna Iramställning för tolkning af Inteck* ningsFörordningen.
InteckningsFörordningens 12 §:s 2 Moment stadgar såsom vilkor för Intecknings beviljande i egendom, ”att gäldenären den veterligen genom laga fång förvärfvat, ”och att han deraf ägare är, då inteckningen sökes;” samt såsom vilkor för intecknings fastställande att ”uppbud bör vara tagit, i fall egendomen är kommen i gäidenärs hand genom fång, som lagfaras bör."
Denna tid är å landet och i staden serskildt bestämd, och å landet till nästa Ting efter 6 månader, sedan förvärfvandet skedde, alltsammans i enlighet med Kongl. Förordningen af den 13 |unii 1800 och 1798 års Concursstadga 20 § 3 Morn» I sammanhang med denna framställning af ett uragtlåtet uppbud, såsom en köparens försummelse, stadgar §:n vidare, att i sådant fall för - Den ri Juni i f mt 101 re ägarens borgenär häfver rätt att erhålla in-> teckning, under hänvisning åt köparen att af fångesmannen erhålla skadestånd och nyttjar härvid orden: ”Kommer då eller framdeles, in^ nan uppbud sökt är, förre ägarens borgenär;” orden då eller framdeles utgöra det egenteliga enda nya tillägget till 1800 och 1798 års redactioner af ämnet.
Vid ventilation härom bör förekomma först, att Kongl. LagComitén med frångående af nämnde äldre Författningar, ansett sig böra i 1 §. 3 Cap. JordaBalken, enligt det år J 8 18 tryckta förslaget fastställa prajscriptionstiden för uppbudens tagande på landet, betraktad såsom en köparens skyldighet, genom orden: ”sist vid det Ting, som infaller näst efter tre månader sedan gåfvan, köpet eller bytet skedde.”
Att man så länge frågan om denna prcescriptionstids bestämmande till trenne eller till sex månader, ännu är under ventilation, hvilket man väl kan säga vara fallet med LagComiténs förslager, dröjer med att göra förändring i inteckningsförordningens 13 §., är visserligen icke orätt, men då fråga derom blifvit väckt och att man för öfrigt icke vill rubba de grunder, hvarpå de äldre stadganden grundas, hemställer jag om ej den omarbetning af 1 § 18 årsl Inteckningsförordning som LagComiténs Förslag till Jordabalk längre fram innehåller Cap. 13 §.
1 2 innefattar en redaction, som med skäl kunnat af Lagutskottet föreslås, såsom icke underkastad behof af omarbetning, i fall den omnämnde prsEscriptions-; loa Dm il Junii f.m. tiden af sex månader förkortas till trenne.
”Försummar den som egendomen förvärfvat genom fäng derå lagfart ske bör, att inom laga lid med sitt Fångesbref lagfara, och kommer då eller framdeles innan lagfart sökt är, förra ägarens borgenär, ” och så vidare.
Denne redaction kan möjligen qvarstå oförändrad, ehvad beslut i frågan om prmscriptionstidens längd tages.
Men efter denna anmärkning förekommer frågan om sjelfva denna praescriptionstids lämplighet efter hg-princip, eller om lika eller olika skydd bör tillerkännas det KöpeContract, på grund hvaraf köparen påstår egendomens öfverlemnande utan flere gravationer, äa sorn derå vid köpestunden häftade , och det lika bestämda contract > af skuldförskrifning eller annan dylik handling, sorn lagen tillerkänt medförande rättighet för borgenärer, att förvara sin säkerhet, när han så behagar, genom inteckning i gäidenärens kända egendom.
Lag-Utskottet hsr i detta afseende ansett den närvarande Intecknings Förordningen klar, att köpare, som underlåter taga fasta , får skylla sig sjelf, om förra ägarens skuld inteckoas i hans egendom.
Sjelfva Lag-Utskottets åsigt häraf är till en del dunkelt framställd , men skulle meningen vara, såsom man det förmoda kan, af Herr Ribbincs yttrande då han säger, att detta tolkande behöfde i serskildt Lagförklaring kungöras, och ännu mera af Grefve Wachtmeister?, i dess reservation, anförda tanka, som framställes såsom Utskottets emctsatt, så hat Den 11 Junii, f m.
Lagutskottet ansett 13 §. stadga det den borgenär, sorn vid ett Ting före sex månader efter köpet, på grund af en fordran hos säljaren, ville söka inteckning, också skulle äga rätt art den erhålla.
Det torde väl knappt behöfva bevisas, att i sådant fall skulle de ord, sorn ingå köparens försummelse att taga uppbud, äSvcnsom orden, ”då eller framdeles,** vara högst meningslösa.
Der lagen talar om försummelse af viss tid, kan den väl omöjligen häfta samma påföljd vid fallets inträffande innan samma tid tiliändalupit, som efteråt} orden då eller framdeles måste anses innebära, en ännu tydligare motsatts, mot det fall som kunde uttryckas med oidet innan.
Jag åtminstone kan icke annat se, än att närvarande inteckningsfÖrordning bestämdt utsätter en viss tiderymd, hvarunder borgenär ej kan erhålla någon inteckningsrätt, som mot köparens åtal kan blifva beståndande.
Efter min tanka är deraf en tydlig följd, att, vid allt inteckningsdocument ovilkorligen skall fästa sig ett frö till total tvekan, om säkerheten är någon eller ingen.
Inteckningsinrättningen i ett land åsyftar möjligheten, att förtroende man och man emellan må kunna grundas på egendom, ej på person, och blitver ej denna möjlighet fullständig, så är den nästan ingen ; bchöfver iångifvarens opinion om den real säkerhet han äger, sjelf grunda sig på hans personalsäkerhet, så kan åtminstone det Den vi Junii f m. ofta inträffa, att realcrediten enligt sin natur upphör.
Det är väl en afgjord sanning, att på blott realsäkerhet till en obekant person, sällan någon creditoperation grundis, utan tvärtom pantgifvarens personlighet merendels ganska mycket afses, men der realpanten fordras och emottages, der förutses möjliga fall då det nämnda på personlighet grurdade hoppet skulle försvinna.
Finnes det således inga i lagen tydligen angifna tecken på hvilka den credithandling med full säkerhit kan igenkännas, hvars realsäkerhet, alldeles oberoende af personliga förhållanden , är afgjordt gifven till d en grad, hvarpå den utfärdade försäkring gen lyder, så har Lagstiftaren förfelat hela sin plan, åtminstone, så snart möjeligheten af risque i trotts af utlofvad säkerhet, blifvit allmänt känd.