Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men i alla fall åstadkommer den Bellmanska poesiens grund-musikaliska karakter, att jemväl der, hvarest orden eller versen framställa högst o-romantiska föremål, öfvergjutas de dock esomoftast från sin beledsagande melodi med en (ömsom starkare, ömsom svagare) flägt af den allmänna romantik, hvari Musikens konst innerst lefver och röres.
Sjelfve ”Kilberg”, liggande död bakom krogdisken, ja, sjelfva ”Baggensgatan” erhålla, förmedelst sådana melodier som den till ”Hjertat mig klämmer” eller den till ”Mollberg höll flaskan och Bredström satt midt emot i dörrn”, ett visst mått af romantisk förklaring.
Såsom vi sett, anmärkte redan Kellgren vid denna lyrik den innerliga sammanvuxenhet af text och melodi, som gör, att man der ingenstädes fullt förstår den ena utan den andra; hvarken den förra utan den sednare, eller den sednare utan den förra.
Erkänd är väl ock allmänneligen den underbara snillefyndighet, hvarmed skalden öfverallt så lämpat orden till melodierna eller melodierna till orden, att deras samband frambringar, på hvarje punkt, den oförlikneligaste verkan.
Än sker detta derigenom, att båda fullkomligt motsvara hvarandra, – såsom i den olympiskt glada och klara ”Hvila vid denna källa”; än derigenom, att orden och tonerna, midt i deras oåtskiljelighet, contrastera på ett sätt, som stegrar innehållets komiska framställning till det höjdmått, hvaraf följer hvad
Thorild plägade kalla en ”högtid af skratt”; såsom då han till klagosången ”Se, Movitz! hvi står du och gråter” begagnar melodien af Bergklints ode öfver Motgången 126, och i dess högtidliga sorglighet kläder ord sådana som t. ex.
”Sätt på dig peruken, berätta Hvarför du blef sparkad i änd.
Derför begriper man ock blott så vida Bellmans genius, och är blott så vida befogad att kritiskt bedömma hans dikter, som man äger närvarande för sinnet eller minnet detta deras absoluta enhetsband af vers och melodi.
Man läse t. ex. i Fredmans Epistlar Barnsöls-bjudningen (”Allting är rigtigt clareradt och gjordt”), eller i Fredmans Sånger den nyssbemälta ”Baggensgatan”; och är man ej trögheten sjelf, skall man väl genast anslås af målningarnas skiftande liflighet: men man sjunge dessa stycken, eller höre dem sjungas; och man skall förvånas öfver den genom rhythmens rika vexlingar strömmande trollmakt, som å ena sidan liksom skirar de behandlade föremålen från både sakens och ordens flerfaldiga grofkornigheter, å andra sidan lyfter sinnet ur föremålens trånga lifskrets upp till en obegränsad rymd af oskyldigt lekande skämtbetraktelse.
Andra stycken gifvas, der ordens skarpa ironi, ehuru i melodien ännu gällare uttalad, genom bådas samverkan på samma gång ökar skildringens förfärlighet och mildrar ämnets vidrighet: ett sådant är sången ”Om ödet mig skull’ skicka”, som onekligen sväfvar på gränsen af det vedervärdiga, men utan att falla deri.
Somliga erhålla genom melodien hela sin egentliga själ: så t. ex. bland Fredmans Sånger N:o 54 (”J närvarande parter”).
Med rätta har föröfrigt redan Heiberg anmärkt, att bland de Bellmanska dikterna förekomma äfven sådana, i hvilka både Poesien och Musiken, hvar för sig tagna, äro föga betydande, men ändock i sin förening – och således blott förmedelst den – tillvägabringa en undransvärd verkan; såsom ett dylikt skulle Fredmans-Episteln N:o 19 (”Trumslagarn kommer; flickor, god dag”!) kunna nämnas.
Likväl inträffar detta fall ej på långt när så ofta, som han tyckes antaga.
I allmänhet får man ej till öfverdrift utsträcka den i sig sjelf rigtiga sats, att denna poesi är mindre gjord för läsning än för sång.
Icke blott stycken af det slag, som i Fredmans Sånger det herrliga ”Aftonqvädet”, kunna anföras såsom exempel på poemer, hvilka redan i och för sig äro förträffliga såsom skaldeverk; sådana möta oss äfven i ”Drick ur ditt glas, se, döden på dig väntar”, i ”Ack hvad för en usel koja”, i ”Vår Ulla låg i sängen och sof”, i Mollberg! stå stilla, stå stilla vid grind”, i ”Storm och böljor tystna re’n”, i ”Solen glimmar blank och trind”, i ”Allting är rigtigt clareradt och gjordt”, i ”Fader Bergström! stäm upp och klinga”, i ”Movitz! vik mössan högt öfver öra”, i ”Liksom en herdinna, högtidsklädd”, i ”Hvila vid denna källa”, i ”Opp, Amaryllis! vakna, min lilla”, i Fredmans-Testamentets vackra ”pastoraler”, – med många, många flera.
Utan tvifvel vore det alltså ett misstag, att i Bellmans lyrik öfverhufvud, liksom i våra gamla Folkvisors, anse melodien för själen och orden för blotta kroppen; hvaraf skulle följa, att dessa qväden i sjelfva verket mera tillhöra Tonkonsten än Skaldekonsten.
Sådant är en skef föreställning, så väl vid Bellman, som vid Folkvisorna: ty om båda gäller, – också der, hvarest orden allramest synas vara blott antydningar, eller conturer som från musiken hämta sin fyllnad, – att det ändock alltid är orden, som innebära sjelfva ideen af dikten, i och med hela dess individuella grund och rot.
Oinskränkt inrymmande om hela denna poesi, att den är ofullständig utan det musikaliska föredrag, som ursprungligen utgör en grund-beståndsdel af dess väsende, kan jag således likväl ingalunda sammanstämma med Heiberg i det allmänna omdöme öfver dess texter, att dessa ”i det hela göra vid blotta läsningen ett svagt, ja till en del obehagligt intryck, emedan de förekomma o-rhythmiska, så att man icke vet huru deras meter är menad; hvilket” – fortfar han – ”kommer deraf, att deras rhythmer äro alldeles och uteslutande bestämda genom musiken, och i en detalj, som våra moderna accentuerande språk ej förmå uttrycka genom sig sjelfva allena”.
Det sista har sin rigtighet: säkert är, att Pindari oder, att den antika dramatikens chorsånger o. s. v. skulle på helt annat vis, än nu, anslå både vårt öra och vår känsla, om den musik, hvaraf de beledsagades, vore oss tillgänglig; och lika säkert, att en mängd af Bellmans stycken, i fall vi äfven af dem ägde blott orden qvar, skulle i prosodisk hänsigt förefalla oss ungefär alldeles pindariska.
Men – såsom jag nyss visat – en myckenhet andra finnes också, på hvilka slikt förhållande allsicke inträffar: versens rhythm företer sig der ganska tydlig, redan för blotta läsningen.
Eller är den det icke t. ex. i ”Finge jag en thron blott sira”? eller i ”Movitz, vik mössan högt öfver öra”?
Rhythmen bestämmes der visserligen ”uteslutande genom musiken”; och har dock redan i orden, eller i versen såsom sådan, en så sjelfständig och full energi att melodien tyckes redan i den innebäras och framqvälla ur stycket såsom dess resultat, – ehuru hon tilläfventyrs varit dess anledning.
Sjelfva den allbekanta vaggvisan ”Lilla Carl! sof sött i frid”, – kan hon ej lika väl läsas, som sjungas?
Slutligen torde man ock genom det föregående finna förklaradt, hvarför de Bellmanska visorna aldrig kunnat förvandlas till slagdängor.
Deras ungdomlighet är en evigt ursprunglig; den kan ej utslitas; den bibehåller, efter så många genomlefvade årtionden, ännu nyhetens hela, vårfriska behag.
Det förtäljes, att vår dyrköpte Konung Fredrik af Hessen, då han engång hört sig föreläsas en lysande berättelse om sin regerings verksamhet sedan sistförledna riksdagen, utropade förundrad och förtjust:
”ha vi gjort allt detta?
Skulle någon, med tillämpning häraf på den nu gifna karakteristiken af Bellmans poesi, vilja mot mig uppkalla Skaldens vålnad, för att i hans mun bry mig med frågan:
”har jag tänkt allt detta”?
så blefve jag dock för ingen del förlägen om svar.
Fästa vi oss vid hans reflexion, så utfaller det utan tvifvel nekande; men jakande, om vi fästa oss vid hans geni.
Inom det sednare ligger nämligen den tanke, hvarom här frågas, ganska fullständig och bestämd; både i utöfningen af hans konst, och i den sjelfkänsla deraf, hvarmed han i sin tillförne omnämnda böneskrift till Konungen tillkännagaf, att han ansåg sitt Fredmans-skaldskap såsom sitt egentliga 127.
I hans reflexion åter låg den visserligen alltid blott ofullständig eller halfklar.
Mindre, än han, har ingen ägt någon ästhetisk theori, eller grubblat öfver någon sådan: att roa sig och andra, var, i det längsta, för honom sjelf hans konstläras både A och O.
De vänner och gynnare, hvilkas nöje härvid företrädesvis var honom dyrbart, utmärkte han, i samlingen af sina qväden, genom särskilda tillegnanden af vissa deribland: så dedicerade han ”Min son! dina kärl, dina skålar”, till Sergel 128; så ”Skratta, mina barn och vänner”, till Kraus; så ”Liksom en herdinna, högtidsklädd”, till Kellgren; så ”Hvila vid denna källa”, till Leopold; så ”Märk hur vår skugga” m. m. till en Doctor Blad, som af alla dessa vänner lefde längst (eller ända till 1834); så Fredmans-Sången N:o 64, som egentligen består i ett skaldebref, till Schröderheim; och så vidare.
Sannolikt voro platser för ännu flera bestämda i samlingens tillämnade fortsättningar: måhända till och med (oaktadt den högpresterliga värdigheten) för Ärkebiskopen Troil, – med hvilken han, liksom med Schröderheim, var du-broder.
Men ehvad han än må hafva inhämtat genom sitt umgänge med dylika män, så ledde det ej till någon annan inverkan på hans diktkonst, än uppmuntringens.
Skulle man beteckna någon vitter skola, ur hvilken han utgått, så vore det Dalins; med hvars språk och maner han till och med i sina sednaste skrifter har mången beröring: såsom i berättelsen om ”Bacchus på visit”, eller i den väna kämpavisan ”Beate Marie satt uti högan lofts bur”, ett af Bellmans allravackraste stycken 129.
Men äfven med denna skolas – eller hennes urbilds – principer, såsom sådana, bråkade han aldrig sin hjerna; hela Fredmans-diktningens beskaffenhet är derpå det afgörande beviset; och näppligen använde han af sin lefnad åtta dagar, tillsammantagna, på studium af någon äldre eller yngre ars poetica.
Så till vida var han, hvad han sjelf om sig berättar: ”en herre af mycket liten djupsinnighet.”
Med undantag af Dalin, torde föröfrigt Gellert varit den ende skald, som utöfvade någon verklig inflytelse på hans sätt att stämma sin lyra; blandade genljud från dem båda förnimmas understundom vid de tillfällen, då han försöker sig i en mera positift allvarlig sång-art.
Det synes nästan, som hade, i det hela, hans vittra beläsenhet varit temligen inskränkt.
Fördelarne häraf blefvo två stora; den ena, att han aldrig (liksom Kellgren) fastnade i någon ästhetisk begrepps-ensidighet, som behöfde tid att sent omsider brytas genom ökadt förråd af kunskap och lifserfarenhet; den andra, att han undslapp hvarje öfverväldigande frestelse till imitation.
Han blef sålunda, hvad han blef, med fullkomligt oberoende af alla mönster; utvecklad så, som sångfåglarne utvecklas i skogen – genom frihet och glädje.
De konstdomare, som befrämjade denna utveckling, voro Schröderheim och Gustaf III; sedan kommo Thorild 130 och Kellgren, – med mera granskning; ehuru det icke är troligt, att de, i sina samtal med honom, stödde den på klyftiga theoretiska utredningar.
Måhända var det genom sitt umgänge med Thorild, som han tillsist kom på föreställningen om likhet mellan sig och Hogarth.
Först med denna föreställning började han egentligen reflektera öfver det egendomliga af sitt skaldskap.
Sina bacchanaliska dikter förklarade han nu – och urskuldade – för sig sjelf genom det begrepp, att de voro poetiska Hogarths-taflor, och således, i grunden, gjorda med sedeförbättrande hänsigt.
Också förekommer i Fredmans Testamente ett stycke (N:o 167) kalladt ”Midnattsgillet”, hvarom, inunder denna öfverskrift, finnes tillagdt: ”Hogarths tafla A midnight modern conversation, transporterad i poesi och musik 131, och till Konungen underdånigst lemnad d. 13 Febr. 1793”.
Af hvilken särskild anledning han med detta stycke – som föröfrigt allsicke är ett bland hans svagaste – hoppades behaga den unge Konungen, veta vi ej; men vi se, att det är författadt under hans sista tid och just på det år, då han utgaf sin öfversättning af Gellerts Fabler.
Förmodligen härrör ock från samma tid det nästföljande stycket (N:o 168) ”Reveljen”, som likaledes angifver sig vara gjordt ”i anledning af en Hogarths tafla”.
I det förra anropar han Apollo:
”Skänk mig Hogarths öga, eld och anda,
Låt hans teckning lifva min”!
Så föga visste han, i detta blygsamma uppblickande, huru mycket han i komiskt snille var öfverlägsen den engelske satir-målarn; och huru litet han sjelf behöfde någon Lichtenbergs uttydningar, för att först genom dem förvärfva åt sin komik den humor, åt sin satir den jovialitet, hvarförutan de stanna vid – naturtrogen fulhet eller den psychologiskt-anatomiska prosa, öfver hvilken Hogarth, på egen hand, blott sällan uppsvingar sig 132.
Lika litet, som på denna slutliga syftning, har det allmänna sättet att betrakta Bellmans skaldskap gifvit någon akt på en sida deraf, som af oss redan blifvit vidrörd, – men så flygtigt, att den fördenskull ännu återstår i fullständigheten af vårt ämnes skärskådning.
Med skäl har Hammarsköld yttrat, att Bellman är, ”oaktadt sitt yppiga användande af romerska gudanamn, en mera fosterländsk skald, än i allmänhet våra sednare med sina Odiner, Baldurer och Thorer någonsin kunna blifva”.
Han fortfar: de ”hålla sig vid ytan af vår nationalitets historiska forngrund; han har gripit det närvarande nationallifvet i dess innersta”.
Tilläggom: det sätt, hvarpå han tillåter sig begagna en mängd figurer ur den grekiskt- romerska mythologien, förtjenar en särskild uppmärksamhet.
Det sammanbinder sig på ett så fritt, så eget vis med hans allmänna nordiska bacchantism och natur-åskådning, att derigenom har uppkommit ett slags ny mythologi, som, oaktadt de främmande namnen, är i sjelfva verket långt mera svensk än antik.
Föröfrigt behöfver ej vidare erinras, huru innerligt hans poetiska gestalter äro fastvuxna vid fosterlandet sjelft och vid allt det mest egendomliga af dess natur, ortligheter, folkseder; ända derhän, att han i denna hänsyn ännu är af alla våra skalder den svenskaste.
Enkom är han det i afseende på Stockholm och dess omgifningar.
Derföre kunna de flesta bland hans qväden aldrig fullt uppfattas af någon, som icke haft tillfälle att med Sverige och Stockholm göra sig rätt nära bekant.
För utlänningar i allmänhet är han fördenskull knappt halfbegriplig.
Till utlandet räkna vi här, naturligtvis, icke Danmark; ty Danskar och Svenskar hafva upphört att vara utlänningar för hvarandra.
Just af den orsak, att de i granden icke äro det, kunna vi förklara den enthusiasm, hvarmed han nu i Danmark omfattas ungefär som en infödd folkskald; och samma orsak gjorde, att han redan långt före detta sednaste tidskifte var af flera bland Danmarks utmärktaste litteratörer högt värderad.
Men – förundransvärdt! under allt detta har en af de företeelser, i hvilka Bellmans svenskhet framträder skönast, så godt som alldeles undfallit hans bedömmare.
Man har nämligen föga bemärkt, huru hans hjerta, midt i den sorglösa diktverld som tycktes omskansa honom emot allt hvad utom dess gränsor strider och larmar aldrig förglömde att äfven af medborgerlig känsla varmt klappa för sitt fädernesland; för dess Konung, dess hjeltar dess välgång, dess gamla och nya ära.
Och så till vida har han en sida, som i sann mening må kallas ”politisk”.
”Folket klagar alltid på tiden,
Än på sol och än på moln;
Intet till lags, krig eller friden;
Hjernan trängs i hufvudskåln.
Tacka vill jag förnöjda sinnen,
Hjertan utan sår och qval”! 133
Men han är långt ifrån, att med likgiltighet vända ryggen åt fosterlandets öden, eller i sin pokal, der han säger sig dränka så mycket annat, äfven dränka Sveriges fröjder och smärtor.
Tvärtom: han älskar att utgjuta sig i patriotiska qväden; och har diktat sådana ganska många.
Ifrån revolutionen 1772, ända utföre till, under och efter
Finska kriget, är hans lyra jemväl i denna rigtning ständigt redebogen.
Hit få vi väl icke räkna de flerahanda skämtstycken, i hvilka han drifver gäck med all kannstöpar-politik 134; ehuru hvarje qvick behandling af themat:
”Kom! låt oss mästra allt hvad sker,
Fast vi det ej begripa”,
onekligen är en på indirekt vis patriotisk.
Deremot må vi här öfverhufvud ihågkomma hans flerfaldiga sånger till Konungen och Konungahusets medlemmar: ty han försummar lika sällan, att i dem uttrycka en fosterlandskänsla af djupare och allmännare syftning, som att förhöja uttryckets lif genom anbringandet af alltid nya ljusbilder ur den fägring i natur och konst, hvaraf de Stockholmska nejderna och deras lustslott täflingsvis erbjuda sina outtömliga håfvor 135.
Före Gustafs uppstigande på thronen, qvad han på Gustaf Adolfs och Carl XII:s dödsdagar 136; i likhet med Dalin, om hvars föredöme både ämnet och tonarten i dessa qväden påminna; såsom i följande stropher:
”Vi gråta Kung Carl på ett kärligt maner,
Och vörda hans blodiga aska;
Vi tycka, för tidigt han dignade ner,
Den raskaste hjelten bland raska.
Kung Carol, du lejon på Turkarnes plan!
J Ryssar, det hören med gamman:
Ja, lefde han än, – vid Sankt Niklas och Fan!
Han dängde er sönder och samman”.
Det gladde honom ej litet, att längre fram se, huru hans Gustaf i så god afsigt gjorde sitt bästa, – så långt omständigheterna medgåfvo.
Visserligen kunde han således ej erkännas för ”patriot” af dem, som i hans samtid plägade kalla sig så.
Han var alltigenom, utan vank och tvekan, med oinskränktaste tillgifvenhet en Konungens man; den monark, som han på revolutionsdagen den 19 Augusti 1772 hade i renaste hänryckning hyllat med ett par af sina vackraste inpromtuer, förblef honom intill det yttersta lika kär, lika dyrkansvärd.
Det förtjenar kännas, att han på denna dag, under det utgången af Konungens företag ännu vägde oviss, improviserade för en flock militärer den ljungande marschen
”Knekt! vörda din Konung; men för hans person
Blodfärga din värja och tänd din kanon” 137, –
och att han på aftonen lät den beledsagas af följande helsning till Segraren:
”Så lyser din krona nu, Kung Gustaf, dubbelt dyr,
Och ditt folk nu med tårar till ditt hjerta det flyr:
Gud och Kung! är folkets röst;
Är Svenska Folkets röst.
Sjung, en hvar:
Europa beundrar en så ädel Monark,
Så kunglig, så vitter och i dygder så stark.
Hvem vill icke kyssa din spira, din hand?
Vi följe Dig;
Vi hylle Dig;
Och in i döden blir vår kärlek dyrbar och sann.
Vår milde Kung, lefve Han”!
Den i visst afseende märkvärdigaste yttringen af hans politiska öfvertygelse är det ”Tal hållet i Orangeriet på Carlberg” 138, hvarmed han 1785 firade den nyssnämnda dagen, och hvari han, från en praktfull målning af Carlbergsparken och det glada folk som hvimlar der, öfvergår till en grundligare framställning af den prisade statshvälfningens anledningar och betydelse, än man från honom skulle väntat.
Ty detta tal, der det riksdagsvälde, då
”Till rikets möten opp sågs rikets bödlar vandra,
Att plundra få hvarann och fängsla sin monark”,
finnes skildradt med en skärpa i teckning och en bjerthet i färgläggning, mot hvilka nästan alla den tidens öfriga royalistiska behandlingar af samma ämne synas lenfälliga och matta, tillhör ej blott i allmänhet dem af Bellmans verk, som han med omsorg utarbetat såsom skrifter; det är derjemte af dem alla det, som visar det största måttet af reflexions-förmåga, – eller af en åsigt grundad på verklig reflexion.
Hade en så stark bekännelse af hans konungskhet förnummits några år sednare, när förbittringen hos Gustafs inhemska fiender var stegrad till sin höjd, så skulle den å deras sida kunnat bekomma honom lika illa, som en mot Anjala-männen och Finlands-rymmarne rigtad ode var på väg att bekomma
Lidner 139; – i fall de ej kanske velat för Bellman låta den ursäkt gälla, att han ju vore blott och bart en poetisk hof-gycklare.
Men huru mycket allvar – äfven på skämtets botten – låg i månget hans qväde från Anjala-förbundets, Säkerhetsaktens, Viborgs och Svensksunds tid, röjer sig nogsamt i sådana, som det heroiskt-komiska skaldebrefvet ”till Baron Armfelt 140 den 28 Oktober 1788”, eller namnsdagssångerna ”På Anna-dagen den 9
December 1788” och ”till Völschow den 24 Februari 1789”; för att ej nämna dem, der allvaret yttrar sig rentaf oförtäckt, såsom i skålen ”för Stedingk”, i den ännu skönare skålen för Stockholms Borgerskap ”på Clas på Hörnet den 21 November 1789”, och i den kanske ändå skönare tredje, som helt enkelt har till öfverskrift: ”Skål den 10 Februari 1790” 141.
Än heter det (i December 1788):
”Hit från Finland i fläng,
Trumslagare, pipare, allt med gehäng:
Venster om, sväng!
Stryk mustaschen och tig;
Om Kungen gräla inte med mig!
Rymd nyss från bataljon,
Ställ flaskan der med trumman på bron”.
Än åter (i Februari 1789):
”Ja, i dessa tider,
Fastän hjertat svider
Och vid hvart klockslag afbidas tumult,
Ändå hvaren fägnar,
Att, på Bacchi vägnar,
Sig hurtigt uppföra;
Denn wir müssen haben nur Geduld”.
Än sjunges i ett lag af äkta Svear, på de yttersta ansträngningarnas segerkrönta år 1790:
”Mer krut!
Kanon får inte bli sval;
Än må krutets qvarnar gå,
Dammet sigtas i sin vrå,
Och bland bataljoner luntan tändas på.
Blåser oväns vimpel, sjungom då;
Sjungom hvar och en på hafvets gröna bölja!
Mer krut! till trots för högmod och hot;
Mal och sigta, och döda, och dö, patriot!
Men förr’n du på qvarnen mal,
Elda dig vid din pokal.
Dock ett glas, ur Bacchi arsenal,
Böra vi uti hans varma åmar skölja.
Men fōrr’n du dör, i tjäll eller fält,
Klang för Gustaf!
Stå trogen, der Kungen dig ställt!
Har ock din granne malit ut?
Tacka, som en Bacchi man, värdinnan till slut;
Tacka värden, färdig hvar minut
Att med oss i döden Kungens vilja följa”!
I samma anda utropar han, ”vid Konungens återkomst från kriget”:
– – – – – – ”Gustaf tillbaka,
Af lagrar krönt – hvad felas oss mer,
Än den vällust i Norden att smaka,
Då, Enighet, man dig tillber”?
Dock, tillägger han, vändande sig till Konungen:
”Du har ett skingradt folk gjort till ett
Och du lärt de upproriska känna;
Med din klinga, ditt snille, din penna,
På nytt du Sveriges väl beredt”.
Näst Konungen sjelf, besjunges gång efter gång Hertig Carl; präktigast i en på folksångs-ton uppstämd ”Kämpevisa öfver segern vid Hogland”, och i ett qväde vid hans ”hemkomst från kriget den 12 September 1790”, börjande med dessa ord:
”Segrande Furste! dagen svalkas;
Charon din köl med bäfvan nalkas:
Trummorna tystna,
Tritonerne lyssna,
När du med oliven helsar Neptun;
Thetis helt djupt, den mäktiga frun,
Niger i vassen vid Äols basun;
Najaderna brottas, och vid kanoners smäll,
Mot bergen skaka sina skummiga fjäll”.
De nu anförda exemplen äro, såsom man ser, framdragna ur hans lyriska dikter; med undantag af ”Talet på Carlberg”, der han iklädt sig en mera oratorisk skepnad.
Denna återtager han ock i de redan förut omnämnda Oderna ”Embarqueringen på Kongl. Skeppsholmen den 23 Juni 1788” och ”Fäderneslandets Försvar” 142.
Med lågande fröjd utbrister han i den förra:
– – – – – ”Hvad präktig syn för öga,
Då Mars, vår äldste vän, sitt lagerkrönta svärd
Omfattade, och flög lik blixten från det Höga,
Och det vid Sveas sköld uppställde i dess hof”!
Huru mången af hans beundrare skulle tro sig läsa Bellman, i stropher lika de följande?
”De gyllne pikar gny, de hvita fanor sväfva,
Det ljufva valdthorn hörs, de blanka trummor slås;
Standaret vecklas ut, och arsenalens lås
Är uppläst vid en vink, att oväns griller qväfva.
Vid Carlars klingor der, görs känslan ärofull;
Så fort som vind och våg, allt till sin syssla skrider;
Af bomber resas värn, i bruna pyramider,
På tappra fäders mull.
Den tyste ryttarn stolt med vreda blickar gungar
På hingstens varma länd, vid pukarns stumma slag;
Hans uppsyn röjer lätt en hjeltes andedrag:
Der eld, och stoft, och dam gör fältet svart och ljungar –
Du stridsman, känslofull af ömhet och af ära!
Om du till vänster står, till höger se din graf;
Men skåda rundt ikring, och svinga käck din glaf,
Och låt ej löftens gull med svek ditt nit förfära.
Besvik ej Kung och Land, då du din värja drar!
Spartanske Generaln befallte, i en gåta:
Slå fienderna först! se’n är tids nog begråta
Min son, som stupat har”.
I uppmaningen till ”Fäderneslandets
Försvar” finnes påminnelsen om Sparta yttermera förstärkt med erinringar om Marathon och Salamis, om Carthago och Philenerne, om Albions kamp mot Philipp II, om Brutus, Doria och Schweitz.
Säkerligen är det för våra flesta läsare nytt, att se Bellman ur en synpunkt, inför hvilken han framstår såsom i samma person en svensk
Anakreon och en svensk Tyrtäus.