Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men så mycket måste jag säga, att hvad angar börs-opinionen i Slockholm och Götheborg så får man taga den med en viss varsamhet.
Deras opinion utgår visserligen från en känsla af pligt att arbeta för det sanna och rälta, men jag befarar att äfven egennvllan deri leder äsig— Jerna mer än personerna sjelfva afveta.
Hvad angår den andra delen af den fria räntans anhängare, så tillåter jag mig alludera på att troligen frågan om räntans frigörande i detta ögonblick härleder sig hufvudsakligen från den förtjusning hvari man arbetat upp sig i afseende på förslaget att tillvägabringa jernvägar bär i landet och att man numera vid närmare betraktande finner att det är omöjlig att skalla medel till dessa verkligen förträffliga och storartade, men i afseende på vidden, svindlande företag utan att Utrikes ifrån uplåna penningar.
Men resonerar man, troligen på Den l Februari, f. m. 567 det sätt att man säger:
Vi medge att den opinion som i början af Riksdagen bär sökte göra sig gällande, härledde sig från alt här i Sverige kapitaler finnas i mängd, och att Svenska folket blifvit så rikt, att det kan göra hvad storverk som helst: och detta hörde vi en talare i fråga om anslag till flottan lägga till grund för hela sin argumentation, ålen nu har man kanska börjat tro att del blomstrande i näringarne, tillvexten i kapitaler icke är så stor, som man föreställt sig.
Om inrikes län är just icke nu fråga och att äfven örn bär i Stockholm kontanta kapitaler möjligen finnas, som kunde användas till detta arbete, så är icke förhållandet sådant i liela landet, ty der kunna vi af privatbankernas operationer märka, att det måste snarare vara brist på pengar.
När nu sä är, har man funnit att man måsta taga sm tillflykt till utrikes län, för alt kunna bygga jernvägar.
Slen man förbiser att dä man tror sig under denna goda konjunktur genom räntans frigifvande kunna få pengar utrikes, försöker man verkligen härigenom något sorn är ganska problematiskt, hälst frigjord ränta här verkar platt intet på utrikes ort, sä vida icke meningen är alt låna upp lill hvad pris eller härda vilkor som helst.
Kanske ämnade man dölja sådana härda vilkor med hoppet att få se räntan stiga äfven i landet?
Och jag mäste bekänna, att ehuru jag med all sorgfällighet granskat de argumenter, hvarigenom man velat bevisa all penningar skulle inflyta utifrån, genom räntans frigifvande, har jag likväl icke funnit dessa argumenter bevisa någonting.
Man har blott upställt en sats sorn visar möjligheten att penningar kunna tillflyta ifall utlänningen vill lämna län åt privata: men man bar i och med detsamma lillkännagifvit att vi äro färdiga låta Staten betala huru hög ränta som heldst, blott vi erhålla pengar alt bygga jernvägar.
Men mine llrr! jag får icke förbise, alt husets upmärksamhet nu är sysclsatt inom de serskilda krelsarne med annat, och då är det föga värdt att lala för väggarne. hvar före jag vill öfvergå till de anmärkmr, som finnas i Betänk, och hoppas jag att Hr Gr. o. Landtm., så snart som möjlighet gifves för talare i allmänhet att höja sin röst öfver sorlet, näst intill, behagade ettdera lysta dem som sorla, eller den som talar.
Detta kan möjligen synas obefogadt af mig att anmärka, och jag ber derföre om förlåtelse, men dff är ett nödvändigt vilkor för att man skall kunna tala, att icke öronen fyllas af andras röster.
Sparre bar såsom reservant gjort den anmärkn:n att denna fråga egentligen icke bort remitteras till Banko-Utsk., sorn icke dermed har någonting att skaffa: ty delta är icke ett Utsk. som skall pröfva några statsekonomiska frågor.
Häri instämmer jag fullkomligt och erfarenheten har icke eller lärt mig alt det är inom Banko-Utsk. som man finner största insigten och djupaste omdömet i dylika frågor.
Jag tror att det är en ren lagfråga och jag vill söka belysa dess beskaffenhet, ehuru delta redan är betydligen undangjordt af Utsk. sjelft och genom reservanternas yttranden.
Det har nemi. blifvit sagt alt delta lagstiftande är ett 263 Den 4 Februari f. m, uttryck af de åsigter, hvilka redan sedan långt tillbaka i forntiden gjort sig gällande inom Svenska folket och andra folkslag.
Man har nu upmanat oss att undanrödja detta lagstadgande emedan andra länder så gjort.
Jag får då bedja lirr:ne observera alt vore frågan om att i st. f. en gammal och oduglig lagstiftning införa en ny. tror jag icke att opinionen skulle vara emot införande t af den fria räntan, ty blott det magiska ordet frihet är verkligen sådant, att ehuru jag icke trodde det skulle förleda Ordftn i BankoUlsk. till ali yttra en så allmän sats, natt det vöre orätt och o befogadt alt i något fall förneka enskilda personer att sig emellan kontrahera om hvad som heldst, blott det icke rörer 3:dje mans rälln, hvilket väl är alt utsträcka friheten något långt, — alt folket i allmänhet icke borde vara obenäget för densamma.
Jag frågar då, hvad är det som gör, att opinionen alldrig varit för denna sats, som den nya statsekonomiska skolan upställt?
Jo, ofelbart emedan folkets känsla säger det att det är orätt i hast gifva frihet, der restriktion för långliga tider egt rum. R. o.
Ad. torde tillåta mig att anföra ett exempel som kanske synes något frivolt, men sorn dock icke är mera frivolt än att det blifvit behandladt utförligen i vår kriminallag.
Delta exempel kastar en dager öfver det förhållande, som upstår genom att borttaga ett lagförbud, som slått fast i århundraden.
Enligt den regel, som Hr Nordenfelt upslällde, alt nemi. 2:ne personer, blott de icke gingo 3:dje mans rätt för nära, borde ega rättighet alt träffa aftal sinsemellan, borde äfven ogifta personer af olika kön, ega rätt att göra aftal sig emellan, hvarigenom samhället förökas på ett af sedolagen såväl som kyrkolagen förbudet sätt.
Men dessa aftal, mine llrr, voro fordom ganska hardt af lagarne bestraffade.
Lönskaläge, ehuru beroende på aftal mellan 2:ne personer, ansågs fordom mera brottsligt, ja en synd både mot Gud och menniskor.
Nåväl, när denna opinion började i vissa klasser aftaga och det ansågs att den icke just behöfde få stöd i lagarna, länn Gustaf lil för godt vid den tidpunkt när
Han ville ställa
Sig iu med de lägre samhällsklasserne, att mildra äfven lagen i des straffbestämmelser, ja att aldeles borttaga både ansvaret och skamstraffet lönskaläge.
Denna lag, fick då genast namn af privilegium för den olyckliga klassen, som mest lida af dessa vafta!: således borde Gustaf lil innan Han borttog den gamla lagen, hafva sökt på annat sätt förebygga, att derigenom icke alltför stora missbruk af dessa s. k. privilegium skulle upstå.
Gustaf lil var icke känd såsom stor moralist, om Hans sedlighet bär Historien tillräckligt vittnesbörd.
Hvad blef väl följden?
Jo, sjelfsvåldet steg i en oerhörd proportion mot hvad det var förut.
Jag vill nu fråga, är icke förhållandet eller måste det icke, med kännedom om menskliga naturen, blifva nära nog detsamma om den ifrågavartde förbundslagen bortloges?
Jo, säkerligen skulle det så, och skulle blifva på samma sätt som om man strök ut den allmänna grundsatsen i vår civila eller kriminallag innehållande förbund för ränta öfver 6 proc.
Vi hafva nyligen häraf haft ganska starka påkänningar, såsom då man velat Deli 4 Februari f. m. taga bort ilen solidariska ansvarigheten hos bolag, sorn idka näring af sådan art, alt denna bestämmelse af Alder ansetts böra existera.
Vi hafva sett huru ofantligt ingeniös vår tid är uti att bevisa, det frihet i näringar, frihet alt stå i ansvar för drifvande af en bankrörelse, (såsom t. ex. här i hufvudstaden ställd pä acticr, der man egentligen icke linner annat än en direktör eller mäklare som skadar pengar) vore öfverensstämmande med lidens fordringar.
Lyckligtvis har K.
M. icke funnit skäl att bifalla en sådan frihet, och jag får säga att frigifvandet af räntan är af pricist samma natur.
Det är således mindre skäl i alt sysselsätta sig med förflutna lider, än med den närvaride, och att se till huruvida liden är inne att införa denna förbättring i vår handelslagstifning.
Tror linne att det är möjligt genom räntans fri g ifva ri d e alt förekomma, det icke lOOO-tals persones under brinnande penningekris blifva oder för denna sednare?
Om jag hade den ringaste förmodan att opinionen under denna Riksdag kunde så allmänliggöras, att Svenska representationen, jag talar icke om folket i massa, kunde förstå sitt penningeväsende, skulle jag vilja konformera mig med lirr Nordenfelts, Geijerstams och llagströmers reservation på så sätt nemi., att räntan skulle utlastas till hvad, belopp sorn lieldst, å förskrifningar pä minst ett tusen Ridt' Rmt, alt betalas 0111 6 månader eller kortare tid under vilkor dock att lagen icke intrader förr än efter ett års tid efter promulgationen, och sedan bankrörelsen blifvit förklarad för fri näring under allmän lag.
Nu inser jag ganska väl att det icke går an att lagstifta på sådant sätt, att jag säger mig vilja antaga räntans Ingifvande med vilkor alt Konungen tillåter att penningerörelsen frigöres i form af pri - vathanksrörelse, utan jag vill blott säga alt det är inconseqvent att hörja med räntans frigörande innan bankrörelsen är fri.
Hvad är en bankrörelse annat än en näring med penningar?
Vi hafva en lag för den, men en lag som icke får tillämpas förrän vi hos K. M. anhållit derom.
Kan en sådan lag kallas fri?
Om det funnes en fri lag, om det i hvarje af våra städer funnes en bank likasom i England och Skottland, (der det vanligen är 2 eller 3.) dä vore faran af räntans Ingifvande snart sagdt ingen, ty då kunde ovilkorligen den som blefve upsagd af sin fordringsägare, om han hade någon kredit, fä penningar i någon närbelägen kretlitanstallt som samlade in penningar och hade mera kredit än de enskildte kunna hafva.
Men 1111 börjar man med alt frigöra räntan och vill troligen icke höra talas om alt frigöra bankrörelserna, och hvarföre vill man icke det?
Jo, derföre att man vill monopolisera denna näring för R.
St:s Rank, ty den ger så vacker utdelning.
Riksdag började man då som nu med de yppersta och grannaste fraser om nödvändigheten alt skaffa landet ett fast myntvärde, så mycket nödvändigare som rörelsemedlet bestod egentligen af papper och icke af metaller.
Efter dessa vackra fraser kommer man fram med förslag att öka sedelstocken med 4 eller 5 milhr.
Men, mine Hrr, så går det med de vackra grundsatser, som här uttalas, att det ledande partiel före Riksdagen gör upp, huru allt 270 Den i Febrtilri f. m. skall beredas, och då folket icke känner sitt penninge äsende och icke kan passa pä rätta tillfället att göra invändningar eller fä up lysningar, höjas röster der och hvarför alt fä saken undersökt af ett särskildt Utsk.; och dä frågan sedan förekommer här på Riddarhuset, så afslås den; det behölves icke iner än att ett par personer upträda mot densamma, ingen enda understöder den, den faller.
Man linner nu åter alla röster för genomdrifvande af räntans frigifvande och, efter min tro, erkannerligen derföre, att man föreställer sig derigenom lättare kunna erhålla penningar på utrikes ort.
Jag tillstår ali jag icke är i stånd alt tinna detta hvarken klokt eller värdigt; åtminstone borde nian öfvertyga sig om, huruvida det är möjligt att fä pengar utrikes från. utan att gå derhän att vilja säga: vi ge 6, 7 °/0 lika godt blott vi fa pengar; hvilka högre räntor och kostnader dessutom hufvudsakligen komma att stanna i deras händer sorn skola operera med sjelfva lånet.
Jag har sökt att följa denna sak med all sorgfällighet; jag kan icke misstänkas för alt hafva något slags intresse af alt räntan bihehålles, jag har visserligen några kapitaler, och jag tänker aldrig att låna, — men det finnas andra som vilja låna, väl icke för egen räkning, utan för statens, det äro de sorn ifra för fria räntan.
Det skulle kunna vara nog tahult i denna fråga och jag ber dock alt få göra några anmårknir i afseende på de reservationer, som afgifvits af åtskilliga ledamöter af sammanfatta Utsk.
Hr Wallenberg yttrar på ett ställe: "Staten har icke på läng tid anlitat sin kredit.
Då vi likväl nu äro på väg att göra Statsskuld i stort, är det klart att äfven här frågan om räntans frigifvande är af aldra största vigt — icke derföre som misströstade man att Svenska Staten f. n. liehöfde gifva mer än 4| eller högst 5 % för att erhålla penningar, men emedan fri ränta ger den enskilde med dess mindre kredit, en nödig motvigt, då han skall upträda i konkurrens med Slaten.
Ty antagom t. ex. att Staten skulle erbjuda 5 °/o ränta för sina län.
Månne icke den enskilde, som ej egde rätt betala mer än 6 °/0, vid tider då penningelillgången vöre knapp, blefve i saknad af det för honom nödiga rörelsemedlet.»
Jag frågar, livad har den enskilde att göra med räntan, såvida han ej lånar till Staten.
När det är bestämdt att det skall blifva Statsskuld i stort, så kan icke den värda reservanten inbilla oss alt denna Statsskuld skall göras genom uplåning inrikes, utan det är klart att han menar att det skulle ske utrikes.
När man såsom llr Nordenfelt arbetar för en viss sak, bör man väl icke gifva den det dåliga namnet af ocker, det är åtminstone brist på taktik.
Men jag säger, att det finnes tillfällen, då man äfven nu lagligen kan taga och ge mera än 6 #/o, ty det gifves någonting som kallas förlagsränta, och hvar och eu som varit brukspatron och behöfver förlager, känner till denna och vet att man kan få ge ända til 8 °/o •
Ej heller sättes någon genom det ifrågavaride lagbudet i förlägenhet för att få betala högre ränta om lian så vill; det är således blott blå dunstcr sorn man vill slå folk i ögonen med, ty hvar och en vet, att vill Ren 4 Februari f. m. ?7i jag gå så långt som möjligt för att på dåligt sätt förviifva me* dol till att betala en skuld, nog linnas det utvägar att få deni.
Att pengar skola inflyta i landet derföre att räntan är fri, det är någonting som samtlige Hrr Reservanter kringgått och blott försäkrat att så skulle ske, men ingalunda bevisat.
Jag har icke upträdt för att motsätta mig en återremiss, det skulle vara fåfängt, ej heller för att instämma i de principer, här framställts, utan jag har blott velat uttala den grundsatsen, att det icke är rätt att ovilkorligen antaga en riktig grundsats, när det sker i en olämplig tid.
Dessutom att säga det vi skola frigifva räntan för alla lån som liro på 3, 6, eller 9 månaders tid. men bibehålla den för andra, är ju blott en haiftnesyr, alldeles icke öfverensstämmande med de principer sorn så väl lagberedningen som lagkoinitén uttalat, — en haiftnesyr, som visar att man vill göra något i denna riktning, men kan icke göra det fullständigt.
Det är handelslån som utfärdas på 3, G. å 9 månader och för dem alla skall räntan frigifvas, ty man måste utsätta en tid hvarefter lagen träder i verkställighet.
-Jag medgifver att det är en möjlighet, om krisen är snart öfvergående och allt går efter önskan och vi få ett godt och ymnigt år. att några vådor deraf icke inträffa.
Jag skall icke fortfara längre, jag har nu fredat mitt samvete, och R. o. Ad., som troligen kommer att votera om saken, blir framdeles i tillfälle att se, huru mycken öppenhet man då vill visa.
Jag vill så litet som möjligt förlänga discussionen och inlåta mig i statsekonomiska betraktelser öfver denna fråga, men då jag anser densamma vara långt mera. till sin natur, politisk och statsekonomisk än juridisk, har jag icke kunnat förbigå några satser, som blifvit framställda af den talare, som först uptriidde.
Han har yttrat att kapital och arbete äro oskiljaktiga.
Om detta yttrande skall förstås så, att näringarne icke kunna upblomstra eller utveckla sig utan kapitalets tillhjelp, så instämmer jag deri fullkomligt.
Men om han dermed vill säga. att kapitalistens intresse alltid är detsamma sorn industriens och arbetets, sä befarar jag att vi kunna hemta bevis på motsatsen af hvad vi dagligen se.
Industrien önskar naturligtvis att kunna disponera sitt förlag till så låg ränta som möjligt, hvaremot kapitalisten måste önska den så hög som han kan betinga sig.
De sträfva således åt alldeles motsatta håll.
Man har sagt att förtroende i sådana transaktioner icke kan upstå utan fullkomlig frihet.
Enl. min tanke grundar sig förtroende i penningeförhållanden icke på räntefoten, utan på säkerheten.
Man har vidare sagt, att penningen endast är en vara.
Denna sats har blifvit biträdd af många statsekonomer, som betraktat denna fråga, och visserligen är penningen en vara, men den är något annat derjemte, den är det allmänna bytesmedlet man och man emellan, och mätaren af alla varors pris.
Det har förut blifvit anmärkt, att ka - 272 Den 4 Febmari f. m. pilalenie utgöra näringarnes drifkraft, och dertill kommer att lagstiftningen bör gå ut på att så mycket som möjligt sprida allmän välmåga och allmän trefnad.
Alltså, om det är nödvändigt att penningen cirkulerar, och för näringarne, att icke sakna kapitaler, hvarförutan de skulle aftyna eller dö bort, så skulle jag derifrån vilja härleda statens rätt att stifta lagar för räntefoten, genom att icke medgifva penningen, sorn har en viss tendens. att samlas på få händer, en obegränsad frihet.
Vi veta dessutom, att kapitalerna icke kunna beskattas och att näringarne få framstå som förläggare af de skatter, som borde drabba kapitalerna.
Förhållandet må nu betraktas huru sorn helst, men det känna vi, mine Hrr! att kapitalerna i liela verlden växt till en oerhörd makt.
För att öfvertyga oss derom behöfva vi blott kasta en blink på penningemarknaden i Europa, och då se vi, att kapitalerna förvärfvat sig ett välde, som reser i många delar sitt hufvud högre än furstarne och folken.
Då en makt kommit till delta välde är det ganska naturligt att den skall söka utsträcka detsamma ännu längre.
Att försök i denna riktning, ge nom räntans frigörande, först upstått i de länder, der industrien samlat de största kapitaler, och der äfven faran af penningens inflytande minst kännes, såsom i England och i de större handelsstäderna, på kontinenten, det är också, som mig synes, en ganska klar följd af förhållandena.
I hvad mån denna kapitalets tillväxande makt, som endast kan jemföras med det inflytande som pressen i sednare tider förvärfvat sig, är gagnelig oell befordrar mensklighetens nytta, det är en sak, som ännu ligger oafgjord.
Emedlertid får man erkänna den såsom faktisk, och att detta kapitalets inflytande äfven börjat sträcka sig till. vårt land, hafva vi erfarit.
Man bör för öfrigt icke neka att i sednare tider förhållanden upstått, genom den oerhörda utsträckning som handeln och näringslifvet vunnit, i följd hvaraf de lagar, som nu inskränka kapitalernas rättigheter, i någon mån behöfva förändras.
Denna öfvergång måste likväl vara mild och icke göras brådstörtande; ty dels är opinionen stämd mot en fullkomlig frihet att för ett kapital fordra hvad ränta som helst, och dels skulle det vara vådligt att gifva denna frihet en allt för stor utsträckning.
Om man nu öfvergår från dessa allmänna satser till hvad som mera specielt rör förhållandet hos oss eller stadgandet af en fri räntefot och uphäfvandet af lagarne mot ocker, så har man under dfscussionen framhållit den satser, att diskonteringen å korta papper, utgifna å sigt borde vara fri.
Jag befarar likväl att det skulle blifva nästan omöjligt att stadga en lag med juridiska påföljder, som icke i det fallet skulle kunna kringgås, och som icke kunde komma att utsträckas längre än som för tillfället vore nyttigt.
Jag skulle derföre tro att man i denna fråga borde följa det bruk, som stadgat sig å de större handelsplatserna; diskonteringen eger nemi. der rum redan på förhand, d. v. s. långifvaren godtgör sig genast för den öfver betalning, l>en 4 Februari f. m. 273 betalning, han betingat 6ig.
Hvad jag för min del skalle vilja medgifva vore ungefärligen, att det icke måtte anses för ocker, om vid belåningen af vexlar och skuldförbindelser, utställda på kort sigt af högst tre månader, långifvare!! utöfver den lagliga räntan betingade sig en särskild godtgörelse eller s. k. diskont, dock skulle ingen förskrifning på diskontens belopp kunna utfärdas eller dess utbekommande i laglig väg kunna äskås, d. v. s. diskonteringar vore sålunda att betrakta som en tolererad sak, grundande sig på förtroende man och man emellan, som lagen icke bestraffade, men, som den icke heller beskyddade.
Den 23 November f. m. sora man i 40 år utbetalar, bildar dock efter 4 proc. med ranta på ränta ett kapital af 95 milbr, oall antages tiden till 70 år, så bildas ett kapital af 364 milbr.
Jag tror att dessa siffror tala.
Att vi till en del måste sätta oss i utländsk skuld, är visserligen nödvändigt och klokt, emedan vi icke inom landet kunna erhålla all den för jernvägarne erforderliga materiel.
Derjemte anser jag ganska väl beräknadt att uplåningen utomlands sker så, att dermed kan betalas det temporära Statslånet å 9 milbr.
Men derutöfver tror jag icke att man hör gå längre, än som erfordras för upköp af förutnämnde materiel till jernvägarne.
Man har här uplyst om de ganska betydliga summor, som finnas hos våra Banker, insatta på depositions- samt upp- och afskrifnings-räkning.
Då vi un hafva ett sådant stöd, böra vi väl icke frukta, att ej penningar skola erhållas inom' landet.
Men jag går ännu läugre, det är nemi. icke af dessa penningar, som jag tror att ett inhemskt fondsystem kommer att bildas, utan jag tror, i likhet med Frih. Sprengtporten, att om obligationerna ställas på smärre belopp, skall en mängd personer, hvilka hafva små summor liggande och icke ämna sätta in dem på upp- och afskrifnings- eller depositions-räkning, skynda att erbjuda dem åt Staten.
Här är vidare anmärkt, att man icke skall kunna sälja obligationerna inom landet.
Jag ber i detta hänseende få fasta upmärksamheten på, att vi här i Stockholm sett huru för vattenledningen, inom kort tid, blifvit försålde ganska många obligationer, till stor del åt arbetsfolk.
Försäljningen gick länge ganska väl, tilldess en artikel inflöt i någon tidning af innehåll att kommunen icke vore skyldig att betala det uptagna lånet, och från detta ögonblick, samt då vederb:de, eget nog, ej vederläde detta påstående, var det som om man vändt om handen.
Nu lärer dock försäljningen återigen gå för sig.
Vi hafva äfven en annan erfarenhet, som jag tror bör lända oss till efterrättelse. 1814, då Frankrike var fullkomligt ruineradt, var det dock landet ålagdt att i krigskostnadsersättning m. m. betala 1,996 mill. francs.
Man visste icke hvar dessa penningar skulle tagas, och det troddes att staten skulle göra bankrutt.
Då gjordes början med ett inländskt fondsystem, och mången ansåg det vara en galenskap.
Det första lån, som upptogs, var år 1817 och kostade 9 proc,; men från 1817 till 1824 steg begärligheten på obligationer, så att sistnämnde år stod räntan till 4 2/3 proc.; detta skedde dock i ett alldeles utmattadt land, och det är icke Sverige för närvarande.
Jag tror således, att om vi blott komma i gång med ett inhemskt fondsystem, blifva svårigheterna dervid icke så stora.
Det kan visserligen anmärkas, att Frankrike relativt har större folkmängd och större kapitaler, än Sverige.
Ja, för närvarande är förhållandet sådant, men ingalunda år 1817.
Frankrikes folkmängd är visserligen 30 mill., således omkring 10 gånger större än Sveriges, men jag tror att vi, relativt till vår folknummer, skola kunna uptaga lika stora lån som Frankrike.
Det uptog 2,000 mill. francs, och då skulle vi kunna uptaga 200 mill. samma mynt, eller 100 mill. rdr bko.
Det sednaste Franska statslånet, som uptogs och utgjorde 2,17 5 300 Den 23 Novemb-er (■ m. mill., väntade ingen skulle inflyta; men derigenom, att det staldes på smärre belopp, blef det lätt tillgängligt för hvar och en att köpa obligationer, och lånet blef snart äfven fulltecknadt.
Om vi göra på samma sätt, sfi att man med lätthet både på landet och i städerna kari köpa obligationer, tror jag att inländska fondssystemet ganska snart skall komma till stånd.
Jag anhåller att detta mitt yttrande måtte få åtfölja remissen till Utsk:t.
Jag har egentligen begärt ordet för att gendrifva den sats, som Gr.
Taube nyss framställt, nemligen att man företrädesvis bör uptaga inländska lån. såsom bevis på hvilkas företräde han visat det höga belopp, hvartill räntorna för ett utländskt lån upgå.
Jag tror det vara af vigt för en nation, som i och för sina materiella krafters utveckling beträder skuldbanan, att den har fullt klart för sig de fördelar eller de olägenheter, som genom in- eller utländska låns uptagande kunna upstå.