Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han är inte så häftig som jag på långa vägar, men han är desto mera envis och besynnerlig.
Det är visst och sant, han kan reta gallfeber på en ängel – Och jag är ingen långmodighetens ängel.
– Det behöfver du ej nämna, jag vet det, och det är därför jag spelar skyddspatron.
Men det är ett ansträngande värf, och det skall bli ett stort soulagement för mig, när ni ändtligen äro gifta.
Constance satt i lilla gröna kabinettet och väntade på sin fästman.
Hon visste ej hvarmed hon skulle fördrifva tiden.
Hon satt med armbågarne stödda mot bordet och speglade sig i den blanka mahognyskifvan.
Hon hade undrat, om det skulle lyckas henne att se sin bild däri.
Jo sannerligen, om man blott aktade sig för att andas på skifvan och därigenom fördunkla den.
Visserligen var det ej alldeles som en spegel, men när man så väl kände sitt ansikte, som Constance gjorde, kunde man ganska väl njuta af ensemblen, om också detaljerna undflydde.
Constance burrade upp håret och gjorde en grimas åt sin bild och räckte ut tungan åt den.
Sedan lade hon ansiktet alldeles tätt intill bordet och lutade hufvudet på sned med en smäktande, förförisk uppsyn, så spärrade hon upp ögonen och lät näsvingarne skälfva, så rynkade hon pannan och trutade med munnen, så log hon spotskt, så lät hon det bistra uttrycket fly sin kos och såg bedjande öm och barnsligt oskuldsfull ut.
Så kom åter det trånfulla, smäktande uttrycket, och ändtligen blixtrade under de halfslutna ögonlocken en passionsfull, tändande blick.
Med ett ord, hon repeterade alla de effekter, som hon om en kort stund tänkte genomgå inför den mycket förmående fästmannen.
Föreställningen afslutades, som den börjat, med att fröken Constance gjorde en lustig, men alldeles icke missklädande grimas, och räckte ut spetsen af sin lilla röda tunga.
Det såg således ut, som skulle detta bli lönen, ifall den beskedlige fästmannen beviljade det åstundade apanaget åt den vackra fästmöns familj.
Emellertid följde ej någon vidare repetition, utan Constance kröp ihop i ett af soffhörnen, stödde den runda kudden mot det ena af de pelarskåp, som afslutade soffan å ömse sidor, och lutade hufvudet mot kudden.
Hon såg ut som en smidig, graciös kattunge, där hon så låg hopkrupen.
Hennes klädning af mattgul muslin var till den grad snäft åtsittande, att hvarje kontur af den vackra gestalten kom till sin rätt, då hon nu sträckte ut sig på soffan.
På hvardera soffskåpet stod en förgylld kandelaber med bronsfot, hvilkens alla ljus voro tända.
Allt i det lilla kabinettet såg skinande gladt ut, ty ljusen i kandelabrarne speglade sig i de inlagda skåpen, secretairen och de små byråarne, allt af ny, blankpolerad mahogny.
Koskull hade ganska flitigt studerat attityder för sin danslärare, och hon förstod således i hvilka positioner en ung, vacker flicka tar sig bäst ut, då hon i mattgul klädning hvilar på en soffa med celadonfärgadt öfverdrag.
Den ena af de bara armarne hade hon rundat öfver hufvudet, den andra hängde slappt graciöst ned längs sidan, och handen fasthöll en flik af den mörkröda långschalen, som var kastad öfver halsen.
Hon slöt ögonen och låtsade, som låge hon i ljufvaste slummer.
Nu kunde John Hall komma när som helst.
När han kom in i kabinettet och märkte, att hon sof, satte han sig grensle på en af de små taburetterna, drog fram sin ritbok och började teckna.
Constance låg alldeles orörlig och höll munnen halföppen, så att de små, hvita tänderna lyste mellan läpparne, hon andades synbart, den hvita barmen höjde och sänkte sig i takt.
Under de till hälften sänkta ögonlocken iakttog
Constance emellertid ganska noga fästmannen.
Han ritade flitigt och ihärdigt och med stort allvar, som hade han suttit och tecknat en academie för Desprez.
Constance låg orörlig, hon tyckte alldeles icke det var obehagligt att tjäna som modell.
Men när fliten påstod alltför länge, blef hon otålig och rörde på sig samt beredde sig till ett graciöst uppvaknande, inom sig ganska förvånad öfver att John ej med ett utrop bjöd henne bibehålla ställningen.
Hans tystnad intrigerade henne, hon slog fullt upp ögonen och satte sig upprätt i soffan.
Förunderligt!
Han ritade fortfarande.
Hon satt tyst och stirrade på honom, ritbladet låg på mahognyskifvan, i hvilken hon nyss speglat sig, ett stycke svartkrita höll han i handen, det hade redan hunnit sätta en stor, svart fläck på hans hand eller kanske fanns den förut – –
Hon blef otålig och började trumma på bordet för att visa, att hon var vaken.
Det var också en att arrangera slummerscener för!
– Söta Constance, ruska inte på bordet, sade John.
Kom i det stället hit och se om du gillar detta.
Hon rörde sig ej från sin plats, men sträckte ut handen efter ritningen.
– Hvad ritar du?
Det dröjde ett ögonblick, innan han gaf sig tid att svara.
– Faunen på kandelabern, sade han.
Hon vände på hufvudet och stirrade på kandelabern.
– Hvarför ritar du den?
– Därför att den är vacker.
Hon lade hufvudet på skrå och sade i sin mest insinuanta ton:
– Ritade du faunen, därför att den var det vackraste du varseblef, när du kom in i det här rummet?
Han förstod ej meningen med frågan, utan ritade fortfarande lika ifrigt som förut.
– Nå, John Hall! sade hon otåligt och började åter trumma på bordet.
– Nej, min ängla Constance, jag såg allt något än vackrare, men då detta låg försänkt i så ljuf slummer, ville jag ej oroa med alltför ihärdigt stirrande.
Jag tänkte: hon är uttröttad, må hon slumra så länge hon önskar.
Medan jag ritar, kan jag åtminstone hålla mig stilla och stör ej hennes hvila.
– Du är en besynnerlig människa, John Hall, sade Constance i en alldeles ej ovänlig ton.
Men då han fortfarande ej lade märke till henne, blef hon otålig och började med sina små fötter hamra på bordfoten.
– Min älskade Constance, var stilla några få sekunder, och jag är färdig!
John Hall böjde sig djupare ned öfver papperet.
Constance sträckte ut den allra yttersta tungspetsen mellan de svällande läpparne.
Detta tycktes vara det enda, som hon kunde få användning för af allt det växlande ansiktsspel, som hon repeterat i bordskifvan.
John Hall märkte ej grimasen, utan ritade immerfort.
Nu ref han af ett nytt blad från anteckningsboken och gjorde sig redo att äfvenledes afteckna foten på den andra kandelabern, som föreställde en dansande satyr.
Men då brast Constances spröda tålamod.
– Har du par hasard kommit hit för de där pjesernas skull eller för min? frågade hon häftigt.
– För din, söta Constance.
Men när du sofver, måste jag väl taga mig något före.
– Taga dig något före – Det kallar du – – !
Sofver jag nu? frågade hon.
Han svarade ej på denna fråga, utan sade:
– Det var ett stort intresse att rita af den där faunen, jag skall jämföra den med Sergels.
– Vänta, jag tror armen är för kort!
Han höjde pennan och mätte figuren på afstånd.
Ja, sannerligen är den det.
Det tog en lång stund att ändra armen.
Constance hade svårt att hålla sig stilla –
Nå ja, det var ju att vänta.
I morse den mest plågsamme och efterhängsne älskare, som hon haft all möjlig möda att hålla från lifvet, och i afton, då det låg särskild vikt på att ha honom yr och förälskad – kall som ett isblock och med tanke endast för faunen på kandelabern och hans arm!
Faunens arm!
Här kom åter den lilla tungspetsen blixtsnabbt fram mellan läpparne, men John märkte det ej heller nu, han bara ritade och suddade.
Den store bordstudsaren inne i salen slog sju, och hon hade ännu ej ens öppnat attacken.
Ej en minut var att förlora.
Constance lutade sig öfver Johns axel och betraktade ritningen.
– Nu tycker jag armen är bra och flöjten med och bockfoten och hela odjuret.
Får jag se!
Hon ryckte till sig bladet och skärskådade det med ett elakt härmande af Johns viktiga konstkännaremin.
John sträckte ut handen efter ritningen.
– Jag ber ödmjukast, jag har ännu några streck, som återstå.
Hon riste på hufvudet och fasthöll bladet.
– Vill du ha en kyss? frågade han.
– Nej, det undanber jag mig.
Han ville rycka ritningen ifrån henne, men hon gömde handen, som höll den, bakom ryggen och sade:
– Jag rifver den i tusende stycken, om du sticker sta’.
Jag vill ha – Jag skall tala med dig om pappas affärer – och när vi arrangerat den saken till min belåtenhet, får du din älskade ritning, men inte ett ögonblick förut.
Hon talade mycket hastigt, så hastigt, att orden snubblade öfver hvarandra.
– Din pappas affärer!
Låt mig arrangera dem med honom!
Inte förstår min söta Constance sig det allra bittersta på affärer.
– Lika mycket som du, och mera kanhända.
Hon lade upp båda armbågarne på bordet och stödde hakan i handen.
Hur tänker du sörja för min familj, John Hall? sporde hon tvärt.
Hon blef blossande röd, medan hon talade.
– Min älskade Constance skall låta detta bli min ensak.
Jag inser ej, att du behöfver syssla med denna angelägenhet.
Jag skall veta arrangera det så, att de dina ej komma att lida brist.
– Hvad ämnar du göra?
– Jag ämnar ha igen min teckning och så begifva mig af. Gamle Herpel har häftigt insjuknat, och jag tänker besöka honom och efterhöra hans tillstånd.
Gif nu hit bladet, min sötaste vän!
Han reste sig och sträckte ut handen efter ritningen.
Hon kvarhöll honom i rockskörtet.
– Du får inte aflägsna dig, förr än jag fått ett klart besked.
Du vill, att mitt tillkommande öde skall blifva, att jag måste lefva i öfverflöd, under det mina föräldrar och syskon försmäkta i fattigdom.
Men det går jag aldrig in på!
– De känslor, du uttalat, hedra ditt ömma hjärta, sade han, men fattigdom och nöd behöfver du ej befara för de dina.
Jag tycker, att det skulle vara mindre grannlaga af mig att med dig uppgöra denna sak, men du kan tryggt lämna afgörandet om din familjs underhåll i mina händer.
Constance började gråta.
Denna scen, i hvilken hon själf insåg, att hon spelade den fula och han den nobla rollen, pinade henne.
Som hon sagt fadern, i sådana ögonblick hatade hon både sig och fästmannen, och utan besinning ropade hon:
– Det är allra bäst, att det blir slut oss emellan!
Han smålog. – Jaså, det är bäst.
Ja, ge mig i så fall min ritning, så att jag får gå min väg!
Hon ref den i små, små stycken och kastade bitarne i ansiktet på honom.
– Du är en Harpagon, en smulgråt, en snålvarg, och jag är den eländigaste varelse under solen, snyftade hon.
– Det har ännu ingen nämnt mig, sade han betänksamt.
Det tror jag inte är en rättvis beskyllning.
Det är bäst, att du sofver på den saken.
Men min ritning kunde jag fått behålla oantastad, den var alldeles icke oäfven.
När baron Koskull kom hem, mötte Constance honom med underrättelsen om att hennes förlofning med John Hall var bruten.
Han hade burit sig åt som en veritabel tölp, nekat att betala skulderna och att gifva familjen något underhåll.
Hon tillade, att hon var glad, att det var slut med den eländiga förlofningen.
Nu var hon fri och kunde göra hvad hon ville.
– Sådant enfaldigt prat, sade hennes far, man kan aldrig göra det man vill, när man inte har pengar.
Nå, nå, gråt inte!
Jag tror inte, att John Hall anser förlofningen häfd.
Det vore inte likt honom att låta den gå öfverstyr för en penningfrågas skull.
Så, gråt inte, Constance!
Jag har det på känseln, att du blir friherrinnan Hall och kommer att rikligt sörja för dina föräldrar och syskon.
Baron Koskull hade rätt.
Följande morgon kom Andreas med en biljett från sin herre till fröken Koskull.
Den var skrifven på groft, solkigt papper, illa hoplagd och förseglad med ett munlack.
Familjen satt kring kaffebordet, då biljetten aflämnades.
Constance räckte den obruten till fadern.
Han förde papperet under sin näsa och gjorde en grimas.
Så lossade han munlacket och läste högt:
»Min käraste Constance!
Du är nog upprörd, men du misskänner mig, om du tror att ditt lugn och ditt tillkommande öde skulle blifva, som du föreställer dig.
Nej, jag försäkrar, att jag noggrant känner de plågor, som skola förtära mitt lif, om du ej vill förena dig med mig, och känner nog världen för att ej vilja förorsaka dig en momangs missnöje.
Blif vid det beslut, jag hos dig alltid skall högakta, och gör mig lycklig!
Din far får uppgifva till mig sina skulder, och gifver jag honom landtegendomen Öjering uti Wermland, nära Carlstad belägen, att för dess belopp likvidera sina kreditorer, värdet är riksdaler 9,000 riksgälds.
Och vill jag sedermera hvarje år till din familj lämna riksdaler 1.000 banco.
Det är mitt beslut och som gör att jag, trots alla de omdömen, hvem det vara må, har om mig, skall alltid högakta dina tänkesätt.
Se om någon omständighet kan förändra den kärlek jag har, och var öfvertygad om att ingen dödelig utom du skall råda i mitt bröst.
Din i döden trofaste vän
– Mycket anständigt, sade baronen.
För det öfriga blir det din sak att sörja, lilla Constance, när du väl är friherrinnan Hall.
Baron Koskull söndersmulade en skorpa i kaffekoppen.
Constance såg ut, som om hon ej rätt visste om hon var glad eller missnöjd.
– Det här eländet har kostat mig en sömnlös natt, sade hon.
Kunde han ej genast nådigt tillkännagifva sitt beslut, så hade jag inte behöft gräma mig.
Hon tog biljetten med yttersta fingerspetsarne och ämnade kasta den i elden, som sprakade i spiseln bakom henne.
Men hennes far grep hastigt om hennes arm.
– Nej, pass vackert!
Gif mig den lappen!
Den har onekligen en högst fatal odör, men värdepapper få ej dömas efter lukten.
Baron Koskull tog ur bröstfickan upp sin taskbok af grönt saffian med monogram och friherrlig krona.
Bland hårsouvenirer och pressade blommor och öfverkorsade växlar nedlades omsorgsfullt John Halls första och sista fästmansbref.
Bröllopet.
Kammarpigan klädde bruden uppe på hennes rum.
Brudklädningen af hvit atlas och brudslöjan af dyrbara äkta spetsar, en bröllopsgåfva af enkefru Hall, lågo utbredda på den pärlfärgade sängen.
På ett litet bord där bredvid stod en stor ostindisk porslinstallrik med myrtenkransen och kronan.
Bruden själf satt vid toiletten framför spegeln, och kammarpigan höll på att coiffera henne.
– Herre Gud, den stackars fröken Constance!
Hon är ackurat som ett offerlamm, som skall släpas till döden, tänkte jungfru Lisette, medan hon vred upp lockarne öfver hjässan till en hög grekisk knut.
Märk väl, inte ett stilla och menlöst lamm!
Så vansklig hade fröken Constance aldrig varit att göra till lags som denna förmiddag.
Hon påstod, att håret satt för högt, och alla hårnålarna plockades ut, innan jungfru Lisette hunnit att rätta på det.
Det var att börja från början, och när det så var uppsatt igen, satt det för lågt, och hårnålarna plockades åter bort den ena efter den andra och kastades denna gång på golfvet.
– Jag frågar inte efter hur jag ser ut, jag är totalt led vid hela lifvet och vill helst dö, men jag kan väl inte träda fram som ett spektakel heller.
Aldrig har Lisette varit så gauche som i dag.
Skall jag till råga på allt också te mig som ett vidunder, när så många af släkten kommit ner från Stockholm till bröllopet, och halfva Götheborg är inviteradt, och hela staden skall ut för att se mig.
Sannerligen det blir något att se på, om Lisette håller på så där.
Men att höra blir det kanske däremot, det kan nog hända, att jag i en hastig vändning ger mig till att svara »nej» i brudstolen.
– Å, Gudbevars, nådig fröken!
– Vill Lisette ha John Hall till man?
Å nej, det vill Lisette visst inte.
Hvarför skulle jag då vilja det?
Ja, jag vill heller inte.
Det behöfs ingen luggning och dragning mera, jag klär mig inte till brud.
Det blir intet bröllop af.
Säg till, att man skickar återbud!
Jag är sjuk, jag känner, att jag får vapörer.
– Nådig fröken, nådig fröken!
Gråt för all del inte!
Tårar i brudkronan båda olycka.
– Hvad frågar jag efter gammalt skrock!
Jag är så olycklig, som jag någonsin kan blifva.
Det värsta, som kan hända mig, har redan händt mig.
– Om nådig fröken gråter, bli ögonen röda, utropade kammarpigan förskräckt.
Och fröken Constance upphörde tvärt med gråten.
Så rusade hon upp från stolen, trädde alldeles fram till spegeln och synade sig noga däri.
Hela underklädseln var fullbordad.
Öfver de hvita spetskjolarne var kastad en puderkappa af hvit taft, och den bild, som mötte fröken Constance i spegeln, var så förtrollande vacker, att hon ej kunde låta vara att småle åt den.
Ögonen voro icke röda, och de fingo ej heller blifva det.
Med en djup suck sjönk bruden åter ned på stolen framför toiletten.
– Gör mig åtminstone så vacker, att man aldrig glömmer, hur skön Constance Koskull var på sin bröllopsdag, sade hon.
Jag skall sitta så trankilt som möjligt.
Har Lisette en hjärtans kär?
Ja, jag vet.
När Lisette gifter sig med honom, skall jag skänka Lisette en brudgåfva.
En stor penningsumma skall jag skänka Lisette, jag kan skänka bort hvad jag vill och ge ut så mycket jag vill för egen räkning, blott den här dagen är öfver!
Å, Herre Gud, om den vore öfver!
Gift sig aldrig annat än för kärleks skull, Lisette!
Det är en misère.
Jag sitter ju stilla.
Högre, högre skall håret vara, så där ja!
Och smålockarne i pannan skola stå som ett burr under slöjan och kransen.
Jag vill vara den vackraste brud, som någonsin skådats i Götheborgs stad.
Sätt nu på klädningen!
Har Lisette någonsin tagit i tjockare atlas?
Det står af sig själf.
Det är skada att långa släp ej äro à la mode i år, jag skulle tyckt om att höra det här atlaset fräsa efter mig.
En kort brudklädning är egentligen ganska ridikyl, och detta mode är beklagligt för den brud, som ej har en liten fot.
Fröken Constance beskådade med välbehag den lilla foten i den hvita brudskon.
Hon lyfte upp den korta brudklädningen och vred på den höga vristen.
Så betraktade hon den bländhvita halsen och armarne och hela den på samma gång smärta och yppiga gestalten.
– Gå nu ner efter min mor, Lisette, och säg, att jag är färdig och att nu blott återstår att sätta på slöjan, kransen och kronan.
Men kom snart igen, annars springer jag min väg från alltsammans.
Jag törs ej vara allena.
– För all del, nådig fröken, gråt inte!
Tänk på de vackra ögonen!
Jag gråter inte.
Men skynda!
Jag vill inte tänka.
Börjar jag på att tänka.
– Tror Lisette, att John Hall någonsin badar sig?
Å, Herre Gud!
Constance stampade i golfvet.
Kammarpigan flög nerför trappan och hämtade upp Hennes Nåd, som i största hast följde henne.
Koskull var klädd i en dufgrå sidenklädning och såg mycket älsklig ut.
Men hon hade inte sparat på tårarne, det syntes på ögonen.
Hon ursäktade sig också för dottern.
– Jag gråter ju alltid på bröllop, det vet du väl.
Det är en gammal vana.
Jag har gråtit på alla bröllop utom mitt eget.
Friherrinnan knäppte med darrande hand juvelhalsbandet om dotterns hals.
– Du, mamma, behöfde sannerligen inte gråta på din bröllopsdag, som fick din hjärtans kär!
Fäst slöjan med de här juvelnålarna!
Det var bra aimabelt af Christine Wachtmeister att skänka mig dem, de äro gudomliga.
Friherrinnan fäste spetsslöjan på dotterns lockiga hår.
– Nej, jag grät inte på min bröllopsdag, jag har gråtit sedan.
Om du har gråtit i dag, mitt barn, så kanske du slipper göra det i framtiden.
John Hall kommer säkerligen aldrig att gifva dig anledning till jalousie.
Constance höjde på axlarna.
– Nej, om detta skulle vara enda orsaken för mig att fälla tårar, så sluppe jag visserligen att gjuta dem.
Den, som fått sin hjärtans kär, har minsann ingenting att gråta för.
Sedan behöfver man ju endast hålla honom kvar, och det är inte svårt.
Man skall bara aldrig låta honom komma till vett och sansning.
Det skulle jag aldrig låtit honom göra.
Han skulle alltjämt varit lika tjusad och bedårad.
– Hur skulle han det kunnat vara?
– Kors, därför att jag alltjämt skulle vara lika tjusande och bedårande.
Han skulle aldrig kunna få se någon kvinna, som kunde vara mera bedårande än jag.
– Du förblir inte alltid sjutton år, min stackars Constance.
– Var så beskedlig och sätt kronan högre!
Så här!
Constance lyfte upp de runda armarne och placerade kronan, så som hon ville hafva den.
– Det vore detsamma, om jag ock blefve fyrti, fortsatte hon.
– Du pratar, som du har förstånd till.
Den, som gör ett konvenansparti, är oändligen mycket lyckligare än den, som gifter sig för ett par eldiga ögons skull.
Tro din mor, hon är äldre och har sett mera af världen än du.
Nå, nå, Constance, hur är det nu fatt?
Lukta på det här!
Se så, chiffonera blott inte slöjan!
Var förnuftig och förståndig!
Herre Gud!
Låt mig kyssa dig, mitt goda barn, så där ja!
Jag hör vagnarne komma.
För allt i världen, Constance, gör ingen skandal!
Där ha vi din onkels, excellensen Brahes vagn, och där kommer Gunnebo-ekipaget med din svärmor och Wachtmeister.
Å, Herre Gud, där ha vi biskopsvagnen!
Constance, du får inte hålla mig fast, jag måste ner och taga emot gästerna.
Din far blir ond.
– Jag gifter mig inte med John Hall.
Man kan väl inte släpa mig till brudpallen.
Jag hoppar ut genom det här fönstret.
– Constance, Constance, hvad står du och stirrar efter?
– Jag stirrar på den, som skulle varit brudgummen på mitt bröllop. O, Fredrik, Fredrik!
– Gud sig förbarme Constance, skrik inte så där!
Det hörs ditned, och gästerna hålla på att komma.
Jag kan inte reda mig med dig, jag skall skicka upp din far.
När Constance vände sig bort från fönstret, hade modern gått.
Strax därpå kom fadern in i rummet, småleende och charmant, med den stora brudbuketten i handen.
– Syperb, syperb, alldeles bedårande!
En sådan brud som min Constance ha de goda Götheborgarne aldrig skådat.
Småle blott, och allt är till fullkomlighet!
– Du får skicka tillbaka gästerna.
Jag gifter mig icke med John Hall.
Jag går icke ner, ropade Constance.
– Vore det icke evinnerlig skada, om gästerna ej finge se dig i dag, när du är vackrare än någonsin tillförne?
– Jag är redo att bli beskådad, men inte att bli John Halls hustru, sade hon.
– Låt mig förskonas från ditt nonsens!
Därmed hafva vi ej tid.
John Hall kom just nu.
Jag har aldrig skådat en sådan bröllopsvagn, som den du skall åka i.
Det är en sjuglasvagn, klädd med hvitt siden, och hästarne i spannet äro engelskt fullblod, kolsvarta utan minsta hvita fläck eller strimma.
Se här, tag brudbuketten!
Det finns inte maken till Gunneborosorna.
Se på den här och den här!
Tänk sådana rosor den nittonde november!
John Hall bad mig att egenhändigt lämna dig den här buketten.
Månne den innehåller någon syrpris?
Så tag den!
– Nej, nej, jag går icke ner.
Det kom bud från friherrinnan, att allt var redo, att biskopen väntade och att gästerna började bli oroliga.
– Kom nu, Constance, sjåpa dig inte!
Tag brudbuketten!
Hvad är det här, det ligger en biljett instucken bland rosorna!
Det är ett påfund af den förälskade brudgummen.
Skola vi läsa den för att ge dig mod?
Ja, hvad sägs?
John Hall ville partout skicka morgongåfvebrefvet i brudbuketten.
Och hvilken morgongåfva!
Femti tusen riksdaler banco, som du fritt äger att disponera öfver.
Skrifver han inte, att det är till nålpengar?
– Jo, han skrifver ganska vackert och rörande.
Om det blott inte vore John Hall!
– Om det icke vore John Hall, vore det icke femti tusen riksdaler banco.
Det kom ett nytt bud nerifrån.
Hvarför dröjde bruden?
Man väntade och undrade.
– Så där ja, Constance.
Det var rätt, håll upp hufvudet!
Du är alldeles charmant, om du blott vill småle.
Du vet hur det klär dig, när groparna i kinden komma till syne.
Småle, Constance!
– Jag kan alltid säga nej i brudstolen, sade bruden, medan hon vid faderns arm gick ned för den mattbelagda trappan.
– Ja visst, det återstår dig alltid.
Men om du par hasard säger ja, så laga blott, att du säger det högre än brudgummen säger sitt ja, i annat fall kommer han att bli herre i huset.
Du småler, Constance.
Det var rätt, min flicka.
Nu är du alldeles gudomlig.
– Slå upp dörrarne på vid gafvel!
Dörrarna till bröllopssalen slogos upp.
Det gick en suck af lättnad genom bröllopsgästernas skara, den hade varit orofull denna långa väntan på bruden.
Efter sucken följde ett sorl af beundran.
Den sköna bruden gick vid sin ståtlige faders arm igenom den med blommor rikt smyckade bröllopssalen, förbi rader af herrar med granna uniformer, somliga af dem kraschanprydda, och förbi andra i blå, gröna och bruna frackar, på hvilka också ibland en ordensstjärna lyste.
Hon passerade förbi unga och gamla damer i dyrbara toiletter, förbi Marianne, som enkom rest ner till Götheborg för att bevista enda systerns bröllop och som smålog och nickade åt henne.
Hon såg, att
Marianne var strålande skön i sin klädning af majsgult siden med högrödt skärp.
Marianne stod längst framme i salen, där den närmaste släkten tagit plats.