Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hoppas härvid slippa höra det inkast, att freden är dyrbarare än någonting annat.
Jag önskar äfven freden, men mäst friheten och nationaläran.
Rättigheten att fritt få yttra sig är en bland de dyrbaraste rättigheterna, och om den beröfvas medborgaren i något fall, är det för det minsta lika brottsligt mot samhällsförfattningen, sorn om man fordrade att skatter af folket skulle upptagas mot 5^ § Reg.- Formen.
Likheten är mera sann än skenbar, då tankan från en högre synpunkt öfverskådar förhållandet.
Jag anhåller orri Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition, att Ridd. och Adeln såsom sin gemensamma tanka ville antaga, att hela detta stadgande bör ur den nya Tryck fr ihetsla-t gen utgå, Friherre Rålamb:
Utskottet, som vid utarbetandet af detta förslag, fann rättigheten för fremmande
Makter att inblanda sig i våra inre förhållanden, då någon skrift utkom, som hos dem kunde väcka missnöje, ej vara grundad på någon politiskt ^ eller moraliskt riktig grund, kunde ej annat än utur Tryckfrihcts-förslaget utesluta denna olämpliga föreskrift; men det ansåg å andra sidan lika nödvändigt, att, i det borttagna stadgandets ställe, införa ett annat, som, i det att det tryggade Nationen mot faror och misshälligheter af så ringa anledning
Den 3i Jannani e. ro. uteslöt främmande Nationer och deras Omhud från en rättighet, som var kränkande för nationaläran.
Utskottet införde detta nya stadgande, öfvertygadt derom, att tillfällen kunde inträffa, då HofCanzlern hlefve i nödvändighet, att med qvarstad belägga en skrift, efter derom hos Kongl. Maj:t gjord underdånig anmälan.
Utskottet har likväl sökt skydda äganderätten, då det föreslagit att TryckfrihetsCornitteen skulle höras om skriften vore köttslig eller ej, och, i senare fallet, Kongl. Maj:t äga rättighet att af Statsmedlen, efter omständigheter ne, bevilja skadeersättning.
När således Utskottet tillstyrkt, att utländska Makter ej få inblanda sig inom området af vår tryckfrihet, äfvensom att författare för sådan indragen skrift skall erhålla skadeersättning, hemställer jag, om ej denna puukt må af Ridderskapet och Adelli till grundlagsenlig behandling blifva godkänd.
Hans Excellence Herr Grefve Mörner^ Adolf Göran:
Jag ber endast få upplysa, att det ej är allenast sedan 1812, som det omtvistade stadgandet funnits uti Tryckfrihetslagen, utan att det derstädes funnits allt sedan denna Lag år 1809 stiftades.
Anledningen var att, med allt nit för fäderneslandets ära, trodde man det ej vara lämpligt, eller löna mödan, att för några Journalisters skuld, och med föranledande af några utaf dem begagnade uttryck, blottställa sig för osämja med främmande Mak - Den 3i Januari i e. ni, 077 ter.
Man trodde sig böra nyttja detta försigtighetsmått, sedan man sett Författare vålla fredsbrott emellan Frankrike och England, emedan man fann en sådan Tryckfrihet kunna blifva något för dyrköpt, då Sverige ej, såsom England, är en Ö, och kan förlita sig på en magt, dylik med Englands.
Man trodde sig af erfarenheten känna, alt kriget ej är en så alldeles lätt sak, som det under en rådslående Församlings öfverlägga ningar skulle tyckas.
Man fann således ej mödan värdi, alt utan något egentligt gagn blottställa nationen.
Här är ej fråga om att hindra upplysningen eller vettenskaperna att spridas, utan är det endast personliga an?
fall, sådane som slöta ulan att upplysa, hvilka man velat förekomma; och jag är verkeligen af den öfvertygelsen, att sådane anfall äro bättre att aflägsna, än att beskydda.
Jag gör ali möjlig rättvisa åt det nit för oberoendet och nationaläran, hvilket synes lifva den värde talaren Herr von Troil, men jag tror, att han bör förena det med den varsamhet, som vårt läge och våra tillgångar fordra, emedan jag anser, alt man ej bör blotställa sig för onödiga uppoffringar, som ofta skada, och sällan gagna.
Utan att dela med Herr von Troil hans öfvertygelse om stabiliteten af det stadgande, hvarom här är frågan, eller obligationen hos 1813 års lagstiftare, delar jag dock 378 Deri 3i Januarii e. ra. i afseende å denna punkt, Herr von Troils åsigter.
Jag vill ej trötta med återupprepande af de skäl, som kunna anföras, utan vill endast tillägga, att då ett sådant lagbud finnes, skall det naturligtvis öka ömtåligheten hos de främmande Makterna, just för det att det finnes; dessutom torde man med skäl kunna säga, att det ej passar sig för Svenske HofCanzlern, att vara ombud för utländska Makter, vis å vis enskilte Svenske medborgare.
Jag tillstyrker sålunda, att den ifrågavarande punkten må utgå.
Då jag är påkallad att framställa några inkast mot hvad Herr von Troil yttrat, skall jag ej mola honom, såsom han synes frukta, med det skäl, att stadgandets fortfarande är ett nödvändigt villkor för de fredliga förbindelsernas bibehållande med de utländske Makterna.
Den satts Herr von Troil försvarar skall alltid blifva mera hyllad och verkande på Svenska sinnen, än den torra vederläggning jag kan åstadkomma.
I fall här vore fråga om stiftandet af en ny Tryckfrihetslag, skulle jag instämma med Herr von Troil, men då det är fråga om borttagande af ett stadgande, som redan finnes, skulle följden blifva, att de utländska Makterna möjligen skulle förundra sig deröfver, och kanske skulle borttagandet af ett stadgande, som funnits alltsedan TryckfrihetsFörordningens upprättande utan Den 3i Januarii e. ni. fitt verka på något sätt menligt, nu bidraga till mindre gynnsamma förhållanden.
En ledamot har ganska riktigt upplyst, att det ej är från 1812, utan från 181 o, sorn detta stadgande härleder sig.
Men emedan år 1812, och den anda som hos då varande lagstiftare var rådande, blifvit nämnd, så må det tillåtas mig hemställa, 0111 det ej var efter 1812, som beslut togos i afseende på Sveriges säkerhet, hvilka ej bestodo i loma ordformler, utan uttryckte sig i handling på Tysklands fält och Noriges fjellar, säkrare att åberopa, än alla lagbud.
Dessutom finnes det större säkerhet i den nu föreslagne redactionen, emedan utländske Makter, efter nu gällande TryckfrihetsFörordning, äga rätt att påyrka skrifters indragning, hvarigenom HofCanzlern verkligen då är de främmande Makternas ombud.
Efter nuvarande förslag åter, är det öfverlemnadt till HofCanzlerns egen pröfning, om han finner en utkommen skrift kunna föranleda till väsendtliga misshälligheter.
Då förslaget dessutom innehåller större garantier, än den gamla redactionen, tror jag man bör antaga detsamma, och vara nöjd dermed, synnerligen som jag ej vågar tillråda att borttaga stadgandet, ehuru främmande sändebud hittills icke deraf sig begagnat, emedan en sådan åtgärd möjligen skulle gifva anledning åt författare att tro det nya vägar för smädelsens framställande vore öppnade.
Det är min pligt att hoppas och yr - 38o - Den 3f Januarii e. m, ka, det vi ej måtte gifva anledning tillböra jandet af sådane strider.
Herr von Troil: Tvänne af Konungens Rådgifvare hafva mot mig uppträdt och upplyst mig om mitt misstag, då jag sade att det var från 1812, som det ifrågavarande stadgandet härledde sig.
Men om det också var från 1809, kan dock samma ursäkt äga rum i Rikets dåvarande svaghet.
Grefve Mörner har sagt, att man ej borde våga ett krig för några ord, som voro obetydliga, Jag anser likväl ej saken så.
Herr Grefven har erinrat om kriget emellan Frankrike och England, och föreburit att anledningen dertill var Journalisternas utfall.
Om en medborgare kan för en sådan skrift lagligen straffas, skall jag ej vara deremot, men hvarje godtycklig behandling af medborgaren måste jag bestrida.
Jag hemställer till Grefve Mörner, hvilken Makt det var, i det krig han citerat, som gjorde afseende på medborgarerätt?
örn det ej var just för brist på detta afseende, som Napoleon störtades, då deremot England, för ett motsatt förhållande, bibehöll segern och hjelpte det öfriga Europa.
Hvad Grefve Wetterstedt anfört har ej kunnat rubba min öfvertygelse.
Han har sagt, att Svenska oberoendet kraftigare blifvit vitsordadt genom handling på Tysklands fält och vid Noriges fjellar, än genom toma ordformler.
Jag vill ej invända något deremot} men då Svenska oberoendet Den 3i Januarii e. m. verkeligen vunnit så mycket, vet jag ej hvarföre ett lagbud skall qvarstå, som är i rak strid med dessa handlingar.
Hvad åter den föreslagne ändringen vidkommer; eller att något utländskt sändebud numera ej äger rättighet att begära en skrifts indragning, så anser jag likväl förhållandet ännu vara detsamma, ty det lärer varä svårt för HofCanzlern att pröfva, hvad missnöje en skrift kan väcka, då den ej blir lagligen åtalad; och om ett sändebud skrifver till HofCanzlern och säger, att den eller den skriften misshagar, måste HofCanzlern underställa saken Kongl. Majit.
Jag kan således ej annat finna, än att de utländske sändebuden äga samma rätt som förut.
Då de dessutom hitintills ej gjort bruk af denna rättighet, skola de säkerligen ej fästa stort afseende på uteslutandet af densamma, helst Konungens egna sändebud vid andra
Hof ej lära hafva samma rättighet, hvarom jag dessutom anhåller att af Grefve Wetterstedt få någon upplysning.
Jag tror, att man i detta fall ej bör gå längre, än till reciprocitet, om det ej skall få utseende af vasallskap.
Jag lemnar visserligen allt värde åt Herr von Troils framställning, och instämmer äfven till någon del deruti; men jag önskar dock, att man må bibehålla det stadgande, som i detta afseende funnits, särdeles som alla lagstadganden böra qvarstå, intilldess erfarenheten visat be-i 382 Den 31 J a n u a r i i e. m. hofvet af deras ändring.
Dä detta stadgande i 20 år ej haft någon menlig följd, kan jag ej anse det såsom opassande.
Det högsta man skulle kunna säga, är att det är öfverflödigt och sålunda ej farligt eller af någon betydenhet; men det är en annan ■omständighet, hvarföre jag verkeligen anser det vara af stor våda, att bifalla Utskottets förslag, likasom jag önskar det man ej ville borttaga de främmande sändebudens rätt att sjelfve inför Konungen göra gällande sina skäl till missnöje med en utkommen skrift.
Mina skäl härtill äro: det är ej omöjligt alt tänka sig, det en faction styrde Sverige; om då HofCanzlern vore organ för denna faction, och denna faction skulle önska krig, så skulle, om factionen lät utgifva de mäst smädliga skrifter emot en närgränsande nation, och HofCanzlern underlät att göra Grundlagens bud gällande, det önskade kriget deraf kunna blifva en följd.
Jag anser det derföre vara en större garanti deruti, att de utländske sändebuden få, då de vistas bland oss, äga den Svenska medborgarerätten, att inför Konungen anmäla hvad de anse skymfligt, än om man endast i HofCanzlerens hand anförtrodde denna rättighet.
Jag skulle derföre önska, att vi i detta afseende ej fastställde ett skick, som vi ej försökt.
Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt har sjelf upplyst, att de utländske sändebuden hitintills ej klagat öfver hågra tryckta skrifter, och dock vilja vi Den 3i Ja nu ar ii e. in. 383 hu sätta HofCanzlern i oro öfver hvarje uti en skrift förekommande tvetydigt uttryck, och lemna honom makt att besvära hvarje författare med tvångsåtgärder, tilläfventyrs oftast en följd af en nervsvag HofCanzlers retliga fantasi.
Detta tror jag vara i högsta grad olämpligt, så mycket hellre, som det finnes flere nationer, hvilka här ej hafva några sändebud, men hvilkas rätt HofCanzlern, till följe af folkrättens bud, vore pligtig att bevaka; hvarigenom åter flere confiscationer af skrifter skulle uppkomma, än om denna rätt att anmäla skrifter endast vore öfverlemnad åt de utländske sändebuden sjelfve.
Jag vill sålunda hellre t. ex. åt Engelska Ministern öfverlemna domsrätten i detta fall, än till vår egen HofCanzler, hvilken vore tvungen att likaväl skydda England, som Turkiet, hvilket ej har ombud härstädes.
Jag anser således det närvarande lagbudet bättre, emedan det ger åt sändebuden Svensk medborgarerätt om deras ära förnärmas.
På denna grund anhåller jag, att man måtte återställa denna punkt i samma skick den nu innehar i Tryckfrihetslagens 5 § i3 moni., hvilket är det enda ändamålsenliga, emedan man deraf ej befarar några rättegångar eller confiscationer förrän något utländskt sändebud detsamma begärt.
Jag anser ej detta lagbud, som de fleste skulle önska funnes om vi vore i vissa politiska förhållanden, kränkande för Statens ära.
Jag anhåller om Herr 384 Den 31 J a n u a r i i e. ra.
Grefvens och LandtMarskalkens proposition, att Ridderskapet Och Adelli såsom sin gemensamma tanke måtte antaga, det den 1 detta afseende redan existerande punct matte bibehållas.
Herr Crusenstolpe: Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt bar någon gång tillkännagifvit, då han yttrat sig, om han gjort det såsom Konungens Rådgifvare eller Såsom representant, ehuru Hans Excellence ej mi gjort denna distinctiori.
Jag hoppas likväl, att det ej var i egenskap af StatsMinister för Utrikes Ärfendérne, sorn Hans Excellence nyss förklarade, att de utländska Makterna möjligtvis skulle misstycka1 den ifrågavarande förändringen, ty jag förmodar, att vår politiska ställning för det närvarande ej är så betänklig.
Den siste falaren antager, ätt man bör lemna de utrikes Ministrarne tillfälle att söka straff på de svenske medborgare, som med smädliga uttryck kunna kränka deras ära.
Här är nu blott fråga om en godtycklig makt att bestraffa, och en sådan makt strider alldeles mot våra constitutionella förmer.
Jag instämmer belt och hållet i det af Herr von Troil gjorda yrkande.
Som jag möjligen bidragit till frå gans ventilerande inom ConstitutionsUtskot tet, Den 3 i Januari i e. ra. 385 tet, bör jag något orda om densamma, ehuru det till äfventyrs skulle synas öfverflödigt efter Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedts utförliga yttrande i ämnet.
Jag bär nemligen i min motion haft tillfälle omnämna, huru alla Magter anse sig i ett visst moraliskt förhållande till hvarandra i afseende å skrifter af en mäktigare syftning mot Institutionerna.
Jag har nämnt detta i anseende till Indragningsmak ten.
Jag har hemställt till Utskottet, om ej den nuvarande formen, i synnerhet för det speciella fall hvarom här nu är fråga, horde undergå en förändring) sådan som Konungens och Rikets värdighet kräfde.
Sådan som jag ansåg förändringen böra vara, har Utskottet äfven föreslagit densamma.
Utskottet har ej trott, att de främmande sändebudens reclamationsrätt till svenske Medborgares skrifter, horde synas i vår Grundlag.
Lika med Utskottet tror jag, att intet tillfälle der må inrymmas, som åt dessa sändebud gifver den af en annan talare nyss omnämda medborgarerätt.
Jag tror, att formen för ett sådant måls behandling är ganska riktig, då HofCanzleren öfver den utkommande skriften äger pröfningsrätt.
Han är så till vida, och på dubbelt sätt, rälta man, som lian just äger att skaffa med alla andra tryckfrihetsmål, och, hvad de politiska förhållandena beträffar, är näst StatsMinistern, samt i flere afseenden, kallad 59 II. 2 5 386 Den 3i Januarii e. m. att företräda hans ställe.
Herr Hjerta haf ansett den nuvarande Tryckfrihetslagen i denna punkt vara bättre, och han har dervid utgått från den allmänna grund, hvilken äfven synes vara ganska riktig, att ett lagstadgande, som i många år funnits, utan att tillskynda någon olägenhet, bör bibehållas intilldess behofvet påkallar dess ändring.
Ått likväl formerna af vårt Statsförhållande synas bättre bevarade, då i grundlagen ej är synlig en sådan anmärkningsrätt för de främmande sändebuden, är naturligt.
Man har trott, att utrikes Ministrarne ej böra hos oss äga större rätt, än våra sändebud äga hos utländska Magter, men skillnaden, som finnes, är till följe af olika institutioner, bruk och vanor.
I allmänhet kan jag försäkra, i stöd af en förfluten erfarenhet, att reclamationer göras, emottagas och ofta villfaras.
Det har händt mig sjelf, och jag kan visserligen ej säga, att någon ■utländsk
Magt beherrskade det land, der jag såsom sändebud var anställd, och dock bifölls reclamationen.
Sådane händelser har ock inträffat annorstädes.
Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt har upplyst och Herr Hjerta erkänt, att det nu existerande lagbudet är lika gammalt med sjelfva Tryckfrihetslagen , och deraf har ej någon olägenhet härflutit, eller riket kunnat sägas vara i något det minsta verkliga eller apparenta beroende, utan tvärtom i allvarligt hänseende vår sjelfständighet oupphörligen vuxit
Den 3i Ja ti ua r i i e. m. 387 och står nu på en för fast grund för att betviflas.
Jag hemställer då, om ej anledning finnes att låta detta stadgande blifva beståndande.
Det är ej af obetydlig vigt om detta stadgandes tillvaro härstammar från början af vårt constitutionela samhällsskick.
När, efter år 1809, Tryckfrihetslagen utarbetades, tror jag att de, som dervid erinra sig Epoker och personer, skola inse öfvergången från ett tillstånd af tvång och olycka, till friare institutionar, och om man dervid sökte använda alla möjliga medel och alla kraftsansträngningar, som man kunde disponera för att komma ur det då herrskande tvånget, tror jag likväl, alt allmänna andan då var, att ej medgifva mera än man skäligen borde.
En annan ledamot har anmärkt, hvad som skulle hända örn Skrifter på Svenska utkomme mot Stater, som här ej hålla några residenter?
Svaret är ganska lätt, ty då skulle inga communicationer ifrån dessa Magter i detta afseende anlända, och då hoppas jag Ridderskapet och Adeln är öfvertygad derom, altHofCanzierns åtgärd blir ganska lätt, ty den blir ingen.
Jag tror dessutom, att om man sätter sig öfver beräkningar af, om man så får säga, ett simuleradt beroende, och endast fäster sig vid de ömsesidiga förhållanden Folkrätten påkallar, skall man vara mindre ömtålig vid händelser af denna beskaffenhet.
Under hela tiden af vår lag59 H. a5 388 Den 3i Januari i e. rti. bundna frihet är ej någon indragning från de utländska Magterna begärd, oaktadt reclamationer från oss blifvit å andra sidan villfarne.
Det är således ett utbyte af vänligt handlingssätt, som, om det ej alltid är oundvikligt till fredens bibehållande, alltid tjenar att befästa hoppet om andra fördelar; och jag vet ej hvarföre man skulle vilja uppoffra dem, helst man med lagstadgandets borttagade gåfve anledning att tro det vår önskan att lefva i lugn nu vore mindre än förut.
Jag vågar, på alla dessa skäl, hemställa, om ej det redactionsförslag, som nu blifvit föreslagit, af Ridderskapet och Adeln skulle befinnas vara det tjenligaste.
Då nu gällande
Tryckfrihetslag medgifver indragning af sådana skrifter, som kunna vara af vådlig natur, endast då fremmande Magters ombud deremot göra anmärkning, men den nu föreslagne punkten stadgar, alt HofCanzlern sjelf får till Kongl. Maj:t anmäla hvad han förmodar såra de utländske Magterna, skall jag inskränka mig, att jemföra dessa båda stadganden, för att söka ådagalägga, livilketdera är minst menligt, så väl mot Författaren, som emot Rikets värdighet.
Naturligtvis har HofCanzlern hitintills i detta afseende varit alldeles lugn.
De utländske
Magterna hafva fått skylla sig sjelfva, om deras sändebud uteblifvit med
Den 3i Jan u a r i i e. in. 38g anmälanden mot skrifter af denna natur.
Ora det nya redactionsförslaget antages skall ett helt annat förhållande inträda.
HofCanzlern är då nödsakad blifva sträng och granlagad; han vet naturligtvis ej hvilket uttryck, som kan få passera utan att misshaga de utländske Magterne.
Indragningar och åtal mot en mängd skrifter skulle då komma att äga rum, som annars aldrig kommit i fråga; jag anser derföre ovedersägligt, att det gamla stadgandet är för hvarje författare vida mindre menligt.
Låtorn oss nu tillse, hvilketdera stadgandet är mäst öfverensstämmande med Rikets värdighet.
Kiddarhus-Utikofctets Utlåtande N:o 1. 1 \:o 1.
Utlåtande, angående tryckningen af Ridd. o. Adelns Protokoll vid innevarande Riksdag Hörsamt Memorial.
Till efterkommande af föreskriften i 10 § af den för RiddarhusDirektionen utfärdade Instruktion, har Direktionen uti bifogade till lliddarhus-Utskottet ingifna Memorial, i afseende å tryckningen af Högloft. Ridd. o.
Adelns protokoller under innevarande riksdag, afgifvit det förslag, att, likasom under flera af de sednaste riksdagarne egt rum, dessa protokoller må uti en upplaga af 500 ex. tryckas med täta stilar samt fördelas i häften af omkring 30 ark hvardera, med iakttagande deraf, att intet Pleni-protokoll stympas, utan till slut inlöres i häftet.
Och har Direktionen tillika anmält att, i likhet med hvad förut utan anmäkning skett, Direktionen afslutat, kontrakt, om ifrågavarande tryckning, dervid kostnaden blifvit betingad till Aderton It:dr R:mt för hvarje tryckt ark, med förbindelse för boktryckaren att, så vidt erforderligt manuskript honom tillhandahållas, hvarje vecka aflemna 8 färdigtryckta ark, då tryckning af 3:tie särskilda häften på en gång förekommer, 6 ark då i!:ne häften på en gång äro under tryckning samt 4 ark då tryckningen är inskränkt till ett enda häfte.
I sammanhang härmed och då Högloft. Ridd. o. Adeln vid sednaste rikdag, genom tillägg uti ofvanåberopade § af Instruktionen, behagat förordna, att förslaget till tryckning af Ståndets protokoll bör afse jemväl tryckningen af Riddarhus-Utskottets Utlåtanden, har Direktionen, oaktadt sin förmodan att sistnämnde tryckning lämpligast och hastigast försiggår om åt
Utskottet öfverlemna» att i afseende derpå vid hvarje riksdag vidtaga de anordningsr som för tillfället finnas vara de tjeniigaste, likväl genom ett i ofvan omförmälda kontrakt infördt förbehåll, träffat aftal derom, att, i händelse detta tryckningsarbete anförtros åt samma boktryckare, sorn förbundit sig att öfvertaga tryckningen af Ridd. o. Adelns protokoll, honom åligger att emot samma betalning, sorn för de sistnämnde blifvit betingad, verkställa jemväl tryckningen af Riddarhus-Utskot-^ tets Utlåtanden.
Utskottet, som för sin del icke finner något att erinra emot de af lliddarlius-Direktionen afgifua ofvanomlormälda förslag Bil. till Uiiglofl.
Ridd■ o. Ad:s prot. vid 185!) års Riksdag. 1 2 Riddarhns-Utskottets Utlåtande N:o I. samt jemväl anser lämpligast att, i likhet med hvad vid sednaste riksdag iakttogs, tryckningen af Utskottets utlåtanden med bilagor verkställes på enahanda sätt, uti enahanda format och till lika antal exemplar sora tryckningen af Högloft. Ridd. o. Adelns protokoll, samt öfvertages af samma boktryckare, med hvilken kontrakt angående sistnämnde tryckning blifvit afslutadt, får fördenskull vördsamt tillstyrka: att Höglofl. Ridd. o. Adeln täcktes godkänna de af Riddarhus
Direktionen i båda förstnämnda hänseenden vidtagna åtgärder.
TÖNNES WRANGEL. W . F. Dalman.
Enär jemlikt 10 § af den för Riddarhus-Direktionen utfärdade Instruktion, det åligger Direktionen att, vid början af hvarje Riksdag, genom Riddarhus-Utskottet, till Höglofl.
Ridderskapet och Adeln inkomma med förslag, huru tryckningen af Ridderskapet och Adelns protokoller må lämpligast och med största skyndsamhet kunna verkställas, får Direktionen härmed vördsamt föreslå, att under nu började
Riksdag sådana protokoller måtte få, liksom under flera af de sednaste Riksdagarne blifvit stadgadt, uti en upplaga af 500 exemplar tryckas med täta stilar och förkortningar af ofta förekommande ord, samt fördelas i häften af omkring 30 ark, med iakttagande deraf att intet pleni-protokoll stympas, utantill slut införes i häftet; hvarjemte Direktionen tror sig böra anmäla, att enligt redan nu, på enahanda sätt som förut både skett och lemnats utan anmärkning, afslutadt kontrakt om ifrågavarande tryckning, kostnaden för hvarje tiyckt ark blifvit betingad till 18 R:dr R:mt, samt Boktryckaren förbundit sig att, såvidt erforderligt manuskript honom tillhandahålles, hvarje vecka aflemna 8 färdigtryckta ark, då tryckning af 3:ne särskildta häften på en gång förekommer, 6 ark, då 2:ne häften samtidigt äro under tryckning, samt 4 ark, då tryckningsarbetet är inskränkt till ett enda häfte.
I sammanhang härmed och sedan Höglofl.
Ridderskapet och Adela vid sednaste riksdag, genom ett tillägg uti ofvanåberopde g, behagat förordna, att ifrågavarande, härmed framställda, i samma g omförmäldta, förslag bör afse jemväl tryckningen af Riddarhus-Ut^kottets Utlåtanden, finner Riddarhus-Direktiouen sig böra anmäla, att
Direktionen förmodar tryckningen af nyssnämnde Utskotts Utlåtanden lämpligast och hastigast kunna försiggå, om åt
Utskottet öfverlemnas att i afesende derpå vid hvarje riksdag vidtaga de anorduingBr, sora beträffande detta vanligen föga vidsträckta tryckniugsarbete kunna för tillfället vara de lämpligaste; men likväl, genom R id darli u’s-U t sko 11 e-ts