Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är derför i högsta måtto oförsigtigt af en minister, som dock är ovil-korligen beroende af konungens förtroende, att låta påskina ett föga nitiskt intresse för regeringens framställningar, hvilka konungen på grund af deras vigt för statens välfärd måste betrakta såsom ytterst maktpåliggande samt från mi-nistérens sida värda en kraftfull och energisk ansträngning.
Grefve Posses artighet — för att begagna ett lindrigt uttryck — mot landtmannapartiet att söka med en alldeles icke konseljpresidentmessig nonchalence reparera sjunkna aktier, kan alltför lätt på en annan och visserligen vigtigare fondbörs vålla ett vida större fall på dessa aktier än den prisstegring, de undergått genom kurtisen med bönderna.Det kan icke gerna vara konungen behagligt att finna sin förste minister visa försummelse eller inlägga en alldeles icke passande lätthet i behandlingssättet af så vigtiga frågor, som det här gälde.
Posseska ministéren har sitt berättigande endast och allenast i de förhoppningar, som vid densamma möjligen kunna knyta sig, om dess förmåga att något uträtta för försvarsverkets stärkande, och då nu samma konselj spelat bankrutt i försöket att något göra för sjöförsvaret, så måste den också derigenom hafva i icke obetydlig mån förlorat kredit på det håll, der en oinskränkt sådan är absolut nödvändig, och visserligen har icke denna kredit kunnat vinna derpå eller stärkas genom åsynen af det bristande allvar och den lamhet, hvarmed konseljens främste man trädde fram i striden för att befrämja det kungliga forslagets framgång.
Det återstår ännu en bit af den parlamentariska apologien från Göteborg, och vi gå nu att fullborda vår granskning af dess slutstrofer.
Handelstidningen ordar om farorna för landtmaunapartiet att i denna fråga gifva efter, sägande att, ifall landtinannapartiet hade » uppoffrat sin öfvertygelse om rikets sannskyldiga nytta för parlamentarismen, så hade rätt betänkliga följder kunnat deraf härflyta.
Posse-mini-stéren hade kunnat blifva drifven till än den ena, än den andra framställningen, och landtinannapartiet hade varit oaflåtligt nödgadt att bevilja allt.
Men när så de stora frågor framkommit, åt hvilkas lyckliga lösning alla dessa offer blifvit bragta, så — varder af dem intet.
Då stode man der — att tala med en viss riksdagsman — med lång näsa.
. » Mohren har gjort sin tjenst; nu kan mohren gå ».
Det lärer svårligen vara att tjena ministéren, då man bringar sakerna i sådant läge.
Bättre då att stämma i bäcken. »
För Posse-ministéren äro dessa utgjutelser icke särdeles smickrande och att höra dem från ett ministerielt organ bör säkert vara en öfverraskning af oangenäm art för grefvePosse.
Denna tirad förutsätter hos denna minister tillvaron af åtskilliga, allt annat än goda egenskaper, för hvilka man näppeligen kunnat vänta konseljen skulle komma att beskyllas från så lojalt håll.
I dessa uppdukade farhågor ligger forst och främst den beskyllniugen, att grefve Posse skulle vara svag nog att låta förmå sig till åtskilliga ytterligheter, som han sjelf icke skulle kunna gilla.
Det ligger än vidare i dessa ord en misstanke, att denna förmenta svaghet skulle kunna drifvas ända derhän, att mini-stéren skulle söka att, på grund af påtryckningen från en del håll, sjelf på sin sida använda sitt inflytande hos landtmannapartiet för att framdrifva hvilka förslag som helst.
Om således denna paniska fruktan för följderna af ett bifall till framställningen om anslag till pansarfartyget icke just är särdeles förtroendefull för ministéren, så är den det icke heller för landtmannapartiet.
Den förutsätter att, på den grund att landtmannapartiet beviljat det nu begärda anslaget, så skulle det ock se sig nödsakadt att bevilja allt möjligt, hur obilligt och orimligt det än kan vara.
Men detta är just att totalt orättvist misstro landtmannapartiet.
Icke plägar det hylla en konseqvens så kolossalt omöjlig, som att beviljandet af ett anslag medför skyldighet att bevilja ett annat.
Landtmannapartiets fruktan att i detta hänseende lägga i dagen en ganska uppenbarlig inkonse-qvens plägar just icke vara så särdeles stor, och vi känna dessutom en viss tidning i en stor stad, hvilken — tidningen nämligen — mot dylika argument plägar anföra en historia, i hvilken biskop Thomander spelar hufvudrolen.
Nämnde snillrike biskop plägade nämligen, då någon drog slutsatser in absurdum, vederlägga detta med den dräpande afspisningen, att, om en borgare i den goda staden Lund går ut genom norra stadsporten och immerbadd fortsätter att gå mot norr, så komme han slutligen till nordpolen, och alltså bör en borgare icke gå ut genom norra stads-porten.
En sådan nordpolskonseqvens är det ock som Göteborgs Handelstidning yill etablera.
Om man godkänner denna framställning af den Posseska ministéren, så måste man godkänna alla framställningar och alltså bör man afslå hvad nu föreslås.
Premiss och konklusion hänga — som man ser — klent ihop.
Man skall nog komma och tala om, att det här gälde en stor principfråga, nämligen huruvida landtmannapartiet borde rätta sig efter ministéren eller icke, och vid pröfning befans detta icke böra ske.
Men detta resultat förutsätter, icke just stort tillmötesgående hos landtmannapartiet mot den parlamentariska ministéren.
Den första önskan, som utgick från densamma och som icke passade in i det landt-mannapartistiska » programmet », blef ohjelpligen ihjälslagen och, att döma af hvad i den ministeriella tidningen i Göteborg förkunnas, af det skälet att man icke trodde sig hafva kraft nog att i annat fall afslå de önskningar, som ministéren sedermera kunde » blifva drifven » till att framställa.
Man tyckes hafva känt sin svaghet all, men den är alldeles icke befogad derina sjelfunderskattning, ty hvad fel och svagheter, som än kunna tillskrifvas landtmannapartiet, så är det dock alldeles malplaceradt att underkänna dess kraft att — afslå kungliga framställningar.
Emellertid är det en sanning, att landtmannapartiet » stämde i bäcken » och det med eftertryck till på köpet.
Roligast af alla är dock Dagens Nyheter, ty denna i parlamentarismens djupaste mysterier väl invigda ministeriella tidning har med en beundransvärd skarpsinnighet räknat ut och för en förvånad verld förkunnat, att, om än intelligensen — för att nu icke tala om första kammaren — i denna sak dansat en politisk » cancan », så har deremot landtmannapartiet visat sig stabelt och pålitligt och, hvad som är märkvärdigast af allt, är, att partiet genom afslag på pansarfartyget lemnat » ett moraliskt stöd åt den regering, hvars
5uppgift det » är att handla i närmaste öfverensstämmelse med majoritetens önskningar » samt att samma regering » genom afslaget å pansarfartyget har friare händer än någonsin. » Brr!
Undrar just hur regeringen skulle se ut med bundna händer, då anslagsvägran är ett sätt att förskaffa den » friare ».
Men det är ock en annan omständighet, som härvidlag är att observera.
Vi hafva sett, hurusom regeringen i fråga om anslaget till pansarfartyget lidit ett högst oparlamentariskt nederlag.
Denna malheur står dock icke ensam.
Samma dekonfityr, som den parlamentariska majoritetens ledare i regeringen fick vidkännas, hafva ock partiets ledare utom densamma kommit i erfarenhet af.
Trots att — som vi sett
— statsutskottets hälft från andra kammaren endrägteligen tillstyrkt kamrarne att ansluta sig till ett af herr Key upp-gjordt och i utskottet genomdrifvet förslag, som skulle på en gång söka sauvera apparencerna för regeringen och tilllika undvika att väcka alltför mycket stim i landtmanna-lägret — hvilket visat sig vara ungefär lika lätt, som att förena olja och vatten — så blef af andra kammaren med ganska stor majoritet hela förslaget förkastadt och blankt » nej » satt såsom svar på första kammarens bifall, till hvad K.
M: t föreslagit.
Det var herr Liss Olof Larsson, som nu uppträdde såsom de oförsonliges banerförare, och för hans dalargument fingo statsutskottets öfriga storheter stryka på foten.
Herr Liss Olof Larsson har vid denna riksdag för öfrigt uppträd t såsom den yttersta vensterns ledare gen t emot de Keyska opportunisterne och hvad, som här passerat, visar ti ilfyllest — hvad man väl ock visste förut — att herr Key alldeles icke är någon Gambetta, som förmår bålla de påträngande intransigenterne på behörigt afstånd.
Det är icke blott i sjökrigsfrågan, som herr Liss Olof Larsson, vår
— sans comparaison för öfrigt — andra kammares Cle-menceau, har slagit hela det öfriga utskottsdussinet ur brädet.
Det skedde ock i en annan vigtig fråga, nämligenom uppförande af en nybyggnad för statens jernvägstrafik, der han likvisst hade hjelp af herr Nils Petersson i Run-torp, men, känna vi herr Liss Olof Larsson rätt, så vore han nog karl att utan Runtorparns hjelp väga upp kam-raterne.
Denna företeelse är ganska egendomlig och förtjenar att påpekas.
Det ministeriella organ, ur hvars parlamentariska deduktioners klara källa vi så rikligen öst, söker visserligen afspisa detta med några ord angående otrefiigheten af att öfverallt spåra förtroende- eller misstroende-votum * Tidningen finner sig uppfordrad att gifva statsutskottet en liten lektion i fördragsamhetens svåra konst och ger detta mäktiga utskott, som synes vilja spela rolen af vår tids sekreta utskott, en liten filippik för dess ömtålighet.
» Varder dess mening »
— säger den straffande ministeriella gynnaren — » icke i allt gällande, så uppstår der tal om » prickning » m. m. äfven då den skiljaktiga meningens förfaktare icke haft någon tanke på » prickning », utan fastmer ganska ogerna uppträdt mot utskottet. » Ja, det är då för obeskedligt att på detta sätt taga åt sig hvarje liten motgång, såsom afsigtliga och illvilliga förolämpningar.
För vår del skola vi icke göra oss skyldiga till något dylikt.
Vi finna alldeles icke några » prickningar » ide ganska känbara nederlag, som statsutskottets ledamöter från andra kammaren vid denna riksdag lidit, men vi se deri något helt annat.
Det är en allom bekant sak, att andra kammaren i statsutskottet insätter sina mest betydande män, om vi icke misstaga oss så godt som hela dess niomannaråd, hvilket plägar utöfva ett nära nog oinskränkt och diktatoriskt herravälde inom partiet.
Väl har det förut understundom händt?
att en riktigt genomoppositionslysten liten kärntrupp af spar-samhetsdeliranter 1 under anförandeskap af Jöns Pehrsson i
1 Vi bedja om ursäkt för uttrycket, det är icke vackert, men dess senare hälft måtte vara ett parlamentariskt uttryck, att döma afSvaneryd — på den tiden han hedrade kammaren med sin närvaro — eller nu for tiden af Anders Peter Danielson slagit sig på opposition mot statsutskottsdespotismen, men det har dock icke lyckats dessa opponenter att bilda någon segermöjlig kohort, utan de hafva fått stanna såsom en vanmäktig liten falang, som visat att den velat spara allt hvad sparas kan.
Vid denna riksdag har det sett betänkligare ut, icke derför att statsutskottet fått några misstroendevota, ty det tro vi aldrig meningen varit, utan derför att det visat sig, att det fordom så god t som allsmäktiga niomannarådet förlorat sitt forra inflytande eller icke kan rätt bedöma meningen hos de djupa leden, men så har också en af detta niomannaråds mest sadelfasta ledamöter, dalrepresentanten från Vestannor, tagit ledningen i sin hand.
För landtmanna-partiets öfriga ledare är detta ett memento mori.
Det är för dem en maning att icke våga sig ut alltför långt på ministerialismens bonade golf, der ett fall så lätt kan ske.
Pansarfartyget var alltså fallet i andra kammaren, tack vare landtmannapartiets förvållande, och en gemensam votering i denna fråga sålunda af nöden.
Med 169 röster mot 152 af slogs i den gemensamma voteringen hvarje anslag till flottans nybyggnad och ett af de första budskap, grefve Posse hade att framföra till sin herre och konung efter dennes återkomst från Norge, var det nederlag han i denna vigtiga fråga lidit.
Han fick på samma gång aflemna sin insolvensförklaring i fråga om förmågan att bidraga till utvecklingen af vårt sjöförsvar.
Vi hafva här ofvan sökt visa, att, hvad man än kan säga om landtmannapartiet, icke är det åtminstone, att det förmått sätta sig in i sin påtrugade ställning såsom parlamentariskt parti.
Men, om det borde för alltid taga farväl af alla ärelystna drömmar i detta afseende, så har partiet
hvad det ministeriella organet N: o 1 plägar andraga om » försvars-delirium », då någon tror att vi behöfva göra något för vårt sjöförsvar.också så totalt som möjligt förspilt alla anspråk på att kallas ett liberalt parti.
Det är genom det bemötande, som friherre De Geers motion rörande ändringar i bevillningsstad-gan fick, som landtmannapartiet visat, att det högre skattar åtskilligt annat än ryktet för liberalism.
Såsom bekant hade friherre De Geer föreslagit sådan ändring i fråga om bevillningens utgörande, att bevillning for kapital och arbete kom me att utgå med endast en half procent for inkomstbelopp mellan 400 och 900 kr.
Svårt är icke att inse betydelsen af detta förslag.
Det var icke blott afsedt att lätta och minska bördorna för de svagaste skattekategorierna, tftan dess praktiska verkan var att vidga kretsen af de i politiskt afseende röstberättigade.
I sin motion anför friherre De Geer, att de nuvarande bestämmelserna medföra en alltför betungande beskattning för de skattskyldige, hvilkas inkomster af kapital och arbete föga eller intet öfverstiga de oundgängliga lefnadsbehofven.
Yisserligen liafva till förbättring häraf vid flere föregående riksdagar väckts förslag om förhöjning af det inkomstbelopp, som betingar frihet från bevillning efter andra artikeln, från 400 till 600 kr., men riksdagen har alltid afslagit dessa framställningar, derför att denna höjning af det skattefria existensminimum skulle beröfva många samhällsmedlemmar rösträtt i kommunala angelägenheter.
Emellertid hafva beskatt-ningsmyndigheterna i känsla af de nuvarande bestämmelsernas obillighet och hårdhet mångenstädes tagit för sed att uppskatta de mindre bemedlades inkomster till lägre belopp än det, hvartill de i sjelfva verket uppgå.
Härigenom har visserligen ett ganska stort antal samhällsmedlemmar kommit i åtnjutande af skattefrihet, men denna skattefrihet har också medfört förlust af all rösträtt i kommunala angelägenheter.
Nu ansåg friherre De Geer och framhöll i sin motion, att dessa samhällsmedlemmar skulle kunna få tillbörlig lindring i sina bidrag till allmänna behof, utan attde derigenom beröfvades sin kommunala befogenhet, om blott for de lägre inkomstbeloppen bevillningens procent nedsattes från en hel till en half procent.
Den minskning i statsverkets inkomst af bevillningen, som härigenom skulle uppstå, blefve icke så särdeles stor, helst genom denna åtgärds vidtagande beskattningsmyndig-heterna icke längre behöfde befara de skattskyldiges betungande öfver höfvan, hvarför antagas kunde, att de skulle blifva noggrannare i sin uppskattning af den verkliga inkomsten.
På detta sätt, säger motionären, skulle den stora fördelen derjemte vinnas, att många, som nu icke ega rösträtt vid väl af ledamot till andra kammaren, finge komma i åtnjutande af den politiska rösträtten.
Detta förhållande kan lätteligen så förklaras att genom den vidtagna nedsätt-ningen i bevillningen taxeringsmyndigheterna skulle till 800 kronors inkomst uppskatta många, hvilkas inkomst nog uppgår till detta belopp,, men hvilka skattekomitéerna af vissa konsiderationer just på grund af bevillningen och framför allt på grund af de derefter bestämda kommunalutskylder-nas belopp, nu icke velat taxera till den inkomst, de verkligen anses hafva och som behöfs för att skaffa dem politisk rösträtt.
Denna motion var väl om någon i folklig riktning gående, och man finner äfven den demokratiska r^formforenin-gen uttala sig till förmån för densamma, ehuru med det från detta håll ganska naturliga tillägget att genom dess antagande man icke finge anse anspråket på utsträckt politisk rösträtt tillfredsstäldt.
Bevillningsutskottet hade att behandla denna motion, och dess utlåtande lät särdeles lof-vande.
Utskottet erkände, att den förlust, som skulle för statsverket uppkomma genom minskad bevillning, icke hade särdeles mycket att betyda.
Hela förlusten anslogs till
150,000 kronor, ehuru utskottet ansåg att den skulle komma att vida understiga detta belopp af den orsak, att sannoliktfärre afkortningar skiille blifva af nöden, derest bevillnings-procenten nedsattes.
Vidare finner man utskottet på ett rörande sätt tala om nödvändigheten att ' » bereda skattelind-ring för hela den talrika samhällsklass, som bildas af de egentliga kroppsarbetame, hvilka för närvarande endast med svårighet kunna tillfredsställa sina egna anspråk på lifvets nödtorft vid sidan af statens anspråk på skattebidrag ».
Så framhålles, att de personella afgifterna och konsumtions-skatterna trycka de fattigare samhällsklasserna och — menar utskottet:
» En utväg för utjemnande af denna obillighet kunde ju vara, att eftergifva en del af inkomstskatten för dem, som af skatterna i deras helhet äro för mycket betungade.
Kunde man dermed jemväl föranleda, att de skattskyldiges inkomster vid taxeringsförrättningarna uppgåfves och uppskattades till sitt verkliga belopp, så vore detta en vinst af oomtvisteligt värde for den ofientliga moralen. »
Allt detta låter ju så bra och lofvande?
Skada blott, att det fins äfven ett litet » men », ett » å andra sidan », hvilka helt och hållet förändra ställningen.
Man talar om godtyckligheten af gränserna for de grupper, hvari de skattskyldige må indelas, om andra obilligheter, som borde af-hjelpas — likasom man icke borde afhjelpa en erkänd obillighet, derfor att andra obilligheter finnas, som också be-höfva skaffas ur vägen —; utskottet talar vidare om de olägenheter, som skulle uppstå för de skattskyldige, hvilka erhölle lindring i sina utskylder, derigenom att de kunde få sin kommunala rösträtt nedsatt och derigenom förlora i » inflytande på kommunala angelägenheter samt sålunda öka de förmögna klassernas redan alltför stora betydelse ».
De låta något, alla dessa skäl, hvilka med fullt fog blifvit kallade en » klimax af de obotfärdigas förhinder ».
Hela sjukan uppenbarade sig dock i ett litet undanskymdt skäl som hette att, så länge skattekomitén håller på med sitt arbete, börman icke röra bevillningsstadgan.
Det kan synas så for herrar jordegare, som föga känning hafva af be-villningen, tack vare de oefterrättliga bestämmelserna derom.
Men om bevillningsutskottet varit mindre liberalt, så kunde man vänta, att andra kammaren, der man så mycket ordar om nit och intresse for » folkets » sak, skulle med handling visa, hvad man i ord, då det ingenting kostar, varit så liberal att lofva.
Man kunde ju vänta, att den kammare » som gör anspråk på att kallas företrädesvis den » folkvalda » » nu borde ställa sig på » folkets » sida.
Efter de stora ord och later man hört om dess folkvänlighet skulle man kunna ega rätt att vänta, att bevillningsutskottet hade fått sig en grundlig baklexa, att andra kammaren, som plägar förebrå den forsta för att slå döförat till för alla billiga anspråk till de fattigas bästa, nu skulle visa sig ega öppet sinne för dess kraf och anspråkslösa fordringar.
Annat fick man emellertid skåda.
Landtmannapartiets hela kärntrupp slöt sig tillhopa uader inspektorat af herr Liss Olof Larsson — alltid han — för att afslå motionen.
Man fruktade kantänka att kommunalutskylderna skulle stiga för jordegarne och detta tal fick man höra från denna sida, der man forut slagit sig för sitt bröst och himlat sig öfver de » ordensprydda » lierrarne i första kammaren, som icke ville behjerta folkets sak.
Och hvilka summor det gälde sedan!
Herr Johan Johansson i Bergsäng hade räknat ut, att fastighetsegarne på landet skulle i kommunalskatter få
270,000 kronor påökade, oni motionen bifölls.
Jo, jo, men, här klämde skon, men städernas invånare, som skulle i sina;
kommunalutskylder få en tillökning af 304,000 kronor, deras representanter hade ingen invändning att göra mot åtgärden, utan arbetade tvärtom for densamma.
Dock fans det åtminstone en landtman, som visste bättre, nämligen herr Carl Aron Jönsson, som hade courage nog att förklara det vara en » skam », om motionen fölle i andra kammaren,men denna skam tog landtmannapartiet på sig för att rädda, de styfrar, som voro i fara, och med den stora majoriteten af 124 röster mot 42 afslogs motionen.
På det sätt, som frågan nu stälde sig, var det temligen sjelfklart, att den skulle falla i den gemensamma voteringen.
Så behandlades den första motion, som frih.
De Geer, efter det nya repre-sentationsskickets genomförande väckte, och hvilken kan sä- ' gas i viss mån hafva varit ett supplement till riksdagsordningen.
Det är komiskt att se, hvilka förtviflade försök Dagens
Nyheter, som dock vill låta påskina sig vara öfverdragen af en liberal fernissa, gör for att försvara detta laudtmanna-partiets fula streck.
Den förra oppositions-, nu ministeriella tidningen gillar och godkänner nu allt, som detta parti tänker, gör och låter.
Då det nu icke kan resonneras bort, att det ju var en förmån för den arbetande klassen, hvad som föreslogs i frih.
De Geers motion, så måste man på annat sätt söka bortförklara det förargliga faktum, att det var af landtmannapartiet, som afslaget bereddes, och då ingen annan hjelp stod att få, så målas detta förslag ut såsom illvilligt och knipslugt, att derunder låg förborgad den tanken, att på denna väg tillintetgöra försöken att vinma en utsträckt politisk rösträtt m. m.
Vi skola diskutera denna högvig-tiga fråga.
' Från hvem skulle ett dylikt attentat härstamma?
Omöjligen från landtmannapartiet, som ju alltid förklarat sig vara en stor vän af det politiska streckets nedflyttning
— en sak hvilken den får tro som vill — hvilket parti just skulle genom sitt afslag på friherre De Geers motion i sin storartade välmening hindra, att slut gjordes på försöken att få rösträtten utsträckt, att hindra att genom denna » halfmessyr », som en landtmannapartist var qvick nog att kalla motionen, den stora frågan skulle blifva undanskjuten.
Men mot detta svära högst betydligt de beskärraelser, som exeqverades om förhöjningen i kommunalbeskattningen, hvil-ken förhöjning skulle drabba jordegarne såsom följd af bifall till denna förrädiska motion.
Det är således| från första kammaren, som det maskerade attentatet kom, men man glömmer bort, att, om första kammaren vill hindra den politiska rösträttens utsträckning, så har den en mycket säkrare utväg att anlita än bevill-ningsstadgan, nämligen genom att helt enkelt afslå alla förelag till censusstreckets nedflyttning, en utväg som för första kammaren har den stora förmånen att icke anvisa en gemensam votering såsom ultima ratio.
Första kammaren har hittills aldrig tvekat att på öppna vägar motsätta sig €n dylik förändring af riksdagsordningen, och det är svårt ■att förstå, hvarför den nu mer än förr skulle behöfva anlita krokvägar för detta mål.
Nej, det är just icke särdeles «vårt att inse och begripa, att detta tal om de förmenta baktankar, som skulle ligga bakom denna motion, endast varit för landtmannapartiets s. k. liberala gynnare och vänner ett halmstrå, hvarefter de gripit för att om möjligt «öka uppehålla partiets sjunkande liberala prestige.
Dessa tillskyndare hafva icke haft samma ärlighet, som reformföreningen, nämligen att medgifva den De Geerska motionens behjertansvärda karakter, men på samma gång vidhålla fordringarne i afseende å den politiska rösträtten.
Landtmannapartiets ära måste räddas från » skammen », och man försökte att tvätta ren morianen, men det skedde på •ett mer än lofligt klumpigt sätt.
I öfrigt väckte detta beslut ett allmänt ogillande.
Till •och med den ministeriella N: o 2, Göteborgs Handelstidning, kunde icke neka till, att bättre hade kunnat ske.
Här yttras med skäl, att » oblida omdömen komma nog att för detta besluts skull drabba nämnda parti » och att beslutet varit ^gnadt att » väcka öfverraskning och denna af för landt-inannapartiet föga smickrande art », ehuru tidningen, såsomDideal landtman », naturligtvis fann förmildrande omständigheter vara till finnandes.