Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ej hjärtats känslor längre glöda, och fåfängt söker du dem kalla till lif ånyo från de döda.
Sjung därför mer ej ömma sånger: - de väcka endast kval och ånger!
Din blida stämma med dess sköna och rena klang kan jag ej lida.
Hör du ej, huru bergen stöna, och huru faderlösa kvida?
Till dessa toner trår mitt öra; på dessa röster vill jag höra.
0; lyss till vemodsfulla kväden, som våra berg och dalar klaga!
O, lyss till vindens sus i träden: det hviskar om en sorglig saga från forna dar och hviskar frågor om nya kval, om nya plågor!
Sjung äfven du om bittra strider, om huru änkors tårar gjutas, om huru fattigmannen lider, hur hedern säljes, dygden mutas, hur kvinnor skändas, folket pressas, och hur de unges vapen hvässas!
Där, hvarest stormens åskor skalla, där, hvarest arme bröders hopar för .sabel och för kula falla, # och deras blod till himlen ropar om hämd — där må vår stämma klinga och seger än i döden bringa!
Från dina läppar jag begärligt vill lyssna, huru toner flöda.
Då skall vår ungdomskärlek härligt stå upp igen ifrån de döda.
Då skàll jag- åter saligt känna din kyss på blodig panna bränna.
EN BULGARISK FRIHETSSKALD.
Hadsh!
Dimitar
Den tappre hjälten i lefnadsvåren på höga berget sin bane finner.
Han stönar tungt, och ur djupa såren det ädla blodet i strömmar rinner.
På ena sidan hans bössa blänker och på den andra hans klinga, krossad.
Hans hufvud sviktar; sin blick han sänker i stum förbidan att bli förlossad.
Så rossligt flämtar den fallnes lunga, och solens hetta på hjässan glöder.
På ängen kvinnor vid skäran sjunga; meg ännu starkare såret blöder.
Ja, skördetiden är inne!
Gnolen, I, arma slafvar, er sorgsna visa: den frie hjälten förbränns af solen.
Och dock — hans lott vill jag lycklig prisa:
ty de, som lifvet för frihet låta, de skola lefva ännu i döden.
Båd ' jord och himmel och haf dem gråta, och barder tälja de tappres öden!
Junaken skuggas af örnens vingar, och vargen såren med ömhet slickar.
Den trogne falken, som ner sig svingar, åt stridskamraten en hälsning nickar.
Så lider dagen till kvällens timma, och vinden susar i mörka träden, och månen glänser och stjärnor glimma: Balkan ger eko af hjältekväden.
Och samodivorna,, skogens brudar, lätt smyga fram öfver gröna fälten med tunna slöjor och hvita skrudar och taga plats hos den unge hjälten.
Den första såren med örter binder; den andra svalkar med kyligt vatten; den tredje kysser hans bleka kinder och ler så huldt i den tysta natten.
" Min vän Karadsha — hvar kan han vara /?
hvar äro öfrige vapenbröder?
O, syster!
lefva de ännu?
svara, förrän jag ensam i kval förblöder!
I ringdans svingar sig vilors skara, och för att hälsa med milda röster de fallnes andar, de uppåt fara, då dagens strimma gryr fram i öster.
Den nye dagen på hjälten blickar.
På höga berget han tyst förblöder, och vargen såren med ömhet slickar, och solens brand på hans hjässa glöder.
J) Hadshi Dimitar var en hajdut, d. v. s.
" hjälteröfvare ", hvilken förde samma äfventyrliga lif som Botjov och stupade år 1868 vid ett planlöst infall i Bulgarien.EN BULGARISK FRIHETSSKALD.
I krogen.
Låt oss supa!
låt oss skratta, tills vi falla sanslöst neder såsom dårar, hvilka fatta hvarken blygsel eller heder!
Jag vill glömma fosterlandet, glömma ock min hembygds koja, ty mitt hjärta — icke kan det lösa bundne bröders boja!
Jag vill glömma barnets tycka, faders graf och moders böner.
Jag vill glömma dem, som rycka brödet från förtryckets söner.
Jag vill glömma, huru resten af vår lifsmust turken suger, hur han roffar och hur piästen vid sin bönbok öppet ljuger!
Vi betala ju kalaset!
Roffen bara!
Hvem kan hindra?
I han makten.
Vi ha glaset — endast det vår sorg kan lindra.
Låt oss dricka!
låt oss skåla välgångsskålen för despoter!
Krogen ekar, då vi skråla: " Till Balkan vi tåga åter!
Men då morgondagen skingrar dimmorna, som krusen vålla, våga ej de nyktres fingrar röra sig att löftet hålla.
Men tyrannen skall beständigt ödelägga våra bygder, flå och skinna oss eländigt och förtrampa folkets dygder.
slå i, tills vi bli fulla!
Själen så behagligt domnar.
Handen slappas, och vi lulla känslan, tills hon saligt somnar!
Skål för fiendernas seger!
Skål för Eder, patrioter!
Intet kärt jag mera eger.
Och I — I ären idioter!
----- Det moderna Italien
sådant det ter sig för turisten.
» Farmors idealland » — som Verner v. Heidenstam kallar det — det soliga, sorglösa Italien, där lifvet stod still som i en vaken dröm, eller rann muntert bort vid mandoliners klang; den fridlysta värld, som för farmor och mormor hägrade som en säker fristad undan alla det nordiska lifvets dimmor och grubbel — finnes ej mera; det är ett faktum.
Den, som nu kommer till Italien — om vintern — skall nog finna mera sanning i samme Verner v. Heidenstams anmärkningar om de disillusioner och spruckna, fuktfläckiga marmorpalats, den snufva och grå himmel, som vänta oss därnere, än i de gamla glödande skildringarne.
Men att därföre ge honom rätt i påståendet, att » Italien är ett fullkomligt uttomdt ämne » — vore att draga ut konsekvenserna för långt.
Turisternas Italien är — kanske — ett uttömdt ämne; » farmors idealland » — èom i grunden icke var annat än ett kolossalt lefvande sceneri till en högromantisk opera — är det bestämdt.
Men tänk, om man skulle anse italienarnes Italien värd en smula uppmärksamhet?
Talangfulla Öfversättare och öfversättarinnor ha re-sonnerat så och genom sina öfverflyttningar till svenska verkligen också lyckats väcka ett visst intresse för den unga italienska literaturen.
Men detta intresse har underligt nog icke framkallat någon härtill svarande nyfikenhet på lifvet och lifsåskådningen i våra dagars Italien.
Den ena efter den andra kommer hem från en resa till » den hesperiska halfön » med lika tvärsäkra, men oklara och förvrängda föreställningar om italienarne, som de hade, innan de reste ut.
Det är visserligen sannt, att mängden af dessa resande blott söka skuggan af det, som varit, och därföre äro utan sinne för det lif som lefves ikring dem, ---- som alla som söka skuggor.
Deras obekantskap med detta lif, väcker heller ingen undran.
Men det som förefaller oförklarligt är, att så många modernt intresserade och i andra fall vakna resande kunna resa i Italien — ja, vistas där länge — och ändå komma hem med de vanliga godtköpspåståendena om » italienaren » på läpparne.
Låt vara att han reser för att studera konst eller historia, på » lediga stunder kunde han likväl öppna ögonen för — verkligheten.
Konststudiet skulle allraminst fara illa däraf.
--- Gåtan synes löst, vår man kommer dit ned oeh ser, huru allt
det, som bär det nyas prägel i städernas förändrade utseende, i det offentliga lifvet, i smaken och uppträdandet hos denna stora medelklass, som nu tränger sig fram; huru allt det som träder i dagen af det moderna lifvet på dön för främlingen så dyrbara gamla jorden bär liksom ofärdighetens och smaklöshetens hallstämpel.
Man tänke blott på de städer, som blifvit de resande kärast — Venezia, Firenze och Roma!
— I andra städer kan det moderna tyckas på sin plats.
I Milano t. ex.
Kontrasten mellan dess prunkande ståt och hela det vördiga93 DET MODERNA ITALIEN.
äldre Milano, hvaraf dock så mycket ännu finns kvar, kan synas väl bjärt.
Ser man ' närmare efter ha likväl de jättestora palatsen något säreget » mila-nesiskt » i sin granna typ, som räddar dem från banalitet.
Och Milano är ju mindre en minnenas, än en den lefvande handelns stad.
På de flesta af oss verkar den godt som den är: en fåfäng, blomstrande, rörlig köpmansstad med lummiga parker, luxuösa försäljningsmagasin, en viss ståtlig palatstyp, där stora gemensamma trädgårdar skymta innanför de öppna pelargårdarne; i stadens centrum Europas vackraste och lifligaste glastäckta gata!
— Men hvem hämtar.
sina italienska intryck från Milano?
I Venezia däremot, där börjar under lyckligare omständigheter entusiasmen.
Där känns ock allt det moderna som en skriande smaklöshet — ja, rentaf ett vanhelgande.
Man tänke endast på ångsluparna, med ång-hvisslingar och kolrök, som fara upp- och nedför kanalen, följda af gondolierernas svordomar och glåpord — eller * på den breda, fastlandsmässiga Corso Vittorio Emmanuele, som börjat genomskära ett af de mest pittoreska kvarteren af det gamla Venezia!
Gåfve man sig någonsin tid att stanna i Bologna, skulle man där kunna få se, att det onekligen kinkiga problemet: utvidgning och nybyggnad i en historisk stad, någon gång kan få en lycklig lösning.
Om det berott på intelligenta arkitekter eller på styrka och lifaktighet hos lokaltypen, vet jag ej.
Men i hvilket fall som helst har denna bolognesiska lokaltyp med sina omtalade arkader längs gatorna och eleganta, omväxlande gårdar, med sin fina fönsterbehandling, vackra själfständighet i ornamentiken och i allmänhet klara och lifliga karaktär — befunnits förträfflig för de moderna behofven i denna liffulla stad och låtit det nya förefalla som en fortsättning, ej ett hån, af det gamla.
Få städer verka också så- sympatiskt, som Bologna, i sin lyckliga sammansättning af kontraster.
Ett väl vårdadt gammalt och ett taktfullt nytt; pittoreska motiv — sådana som dubbla bakgårdar, med ett hofslageri under ett djupt hvalf, inramadt i terra-cotta — samt absolut renlighet; allvarsfulla gamla collegie-inhägnader och blomstrande marknadslif.
Utanför murarne de fridfullaste promenader och mest idylliska taflor af hvita oxar och brunögde forbönder vid stadsportarne; inne i centrum pulserande stadslif.
Men framförallt: ett lifaktigt universitet — som ali denna åskådliggjorda historia endast uppfriskar, icke försoffar — och ett kommersiellt och industriellt lifaktigt samhälle.
Men huru många äro de turister, som i Bologna ge sig ro att se på annat än — S: a Cecilia, eller lägga märke till, om de glada, ljusa arkaderna äro nya eller gamla?
I Firenze brukar man däremot stanna länge nog för att ge olikartade intryck tid att komma fram, och * där börjar också den smärtsamma undran, hvart det berömda italienska skönhetssinnet i våra dagar tagit vägen — dubbelt smärtsam i Firenze, som ända hittills kunnat invagga en ytlig betraktare i ' tron på en fortsatt skönhetstradition.
Dess lokaltyp för byggnader: de ljusgula husen med de framspringande mörka taken; ett belvederetorn eller en loggia, när huset ligger fritt; lugn, värdig våningsbehandling —; dessa tjusande florentinska hus förena i hög grad denna enkelhetens elegans, som så särskildt utmärker äfven damernas toiletter — med skuggor och proportioner, som tilltala ögat Ett fint tillgodogörande af de gamla palatsens motiv finns hos dem samman-smält med samma graciösa landtligt täcka prägel, som hvilar så behagfullt öfver de äldre torgen och öppna platserna och den med dessa samtida skulpturen, Luca della Robbias och Benedetto da Majanos älskliga madonna-idyller.
Med dessa förutsättningar: en smak, som ännu inom många områden yttrar sig; ett obesväradt förvaltande af det gamla konstarfvet; en ännu fort-lefvande tradition af framförallt smidig och behagfull art, borde man kunna.86
DET MODERNA ITALIEN.
vänta minst lika mycket harmoni mellan nytt och gammalt, som i Bologna.
I stället tyckes nu Firenze utan återvändo ha hemfallit åt den smaklösa moderniseringslustans onda makter.
Om de styrandes smak vore det nog att säga, att de vid stadsfullmäktigeval tillåta, det dopkyrkan utvändigt fullklistras med giftgröna, anilinröda och svafvelgula plakat.
Det ligger icke något pjåskande fornsvärmeri uti att finna detta stötande.
Tvärt om ar det väl just modernt, välförstådt modernt, att tillegna oss allt vackert — lika godt om det fram-bragtes i år eller för tvåtusen år sedan — och vårda det som vårt.
Det är icke för att dopkyrkan är gammal, utan för att den är ett fulländadt litet konstverk — framförallt fint i färgen — som plakatmosaiken verkade som en vandalism.
På domkyrkofasaden — detta tunga foster af kompromisser — skulle den verkat mindre störande.
Kompromisser och intriger se där de makter, som f. t. tyckas " hand-hafva Firenzes skönhetsarf.
Åtminstone läser man om långa stormiga debatter eller åratal af äkta florentinskt käbbel och dryftande — bakom, hvilka vox populi påvisar intrigerna och bakom dessa åter — vinningslystnaden.
En upplyst vilja tyckes saknas lika mycket, som en ledande ande —; och så fattas till sist ett beslut, som alla (utomstående) äro ense om att klandra.
Hela moderniseringsfrågan är ju en bland de mest invecklade — i. s. i en sådan stad som Firenze.
Det finnes ett engelskt parti — utgående från den kände konsthistorikern Ruskin —, för hvilket Ouida nyligen häftigt tagit till orda.
Dessa skulle helst se, att intet rördes, skulle velat ha kvar murarne, förbjuda ångspårvagnarne och bibehålla hvarje ruckel och prång af det pittoreska, enastående » centro ».
Det finnes kloke italienare, som i mycket ge dem rätt och förfäkta den åsikten, att Firenze mest lefver på sin främlingsström och att det vore ekonomiskt oklokt att hänsynslöst slopa just det, som i främlingskoloniens ögon gör Firenze till Firenze: den säregna medeltidsprägeln af de trånga bakgatorna, det poetiskt idylliska i de landtliga omgifningarne.
Konstskatterna och monumenten skulle icke vara nog, frukta dessa, för att locka dem att stanna sedan hemtrefnaden flytt.
Den Ökade lifligheten i handel och tillförsel skulle tjäna till föga, om där ej längre funnes konsumenter.
Å andra sidan framdragas sanitära och andra hänsyn *).
Men sanitära^hänsyn har det väl allraminst varit, som på senare tider ledt dem till att alltmera öfvergifva sin egen vackra och bekväma byggnadstyp for illa hopkomna hyresbaracker.
Sanitära hänsyn ha med rätta segrat, när det gällt att rifva nästena i stadens centrum och att där besluta en fri öppen plats.
Men när det kommit till planen för anläggningen af denna plats — kan man icke inse, att det varit annat än fåfänga, dålig smak och missförstådd ekonomi — eller ännu mindre vackra bevekelsegrunder —, som dikterat beslutet om ett banalt uniformeradt torg med en staty i midten.
Norr om Alperna studerar man Italiens lifligt grupperade öppna platser för att söka komma från den falska riktning af regeimässighet, man ' kommit in på.
I Firenze bryter man med ovärderliga lokaltraditioner af ledighet och friskt behag, just i behandlingen af torg och fria platser, för att i själfva hjärtat af det gamla lifvet uppföra ett dussintorg, omgifvet af dussinhus.
Andra hotande » förbättringar », sådana som nedrifvandet af Ponte Vecchio, båda föga godt för Firenzes pittoreska framtid.
Emellertid kan man där äniiu, genom att konsekvent undvika vissa stadsdelar och aldrig läsa tidningarne få ett helt, harmoniskt intryck.
I Roma är detta omöjligt.
*) Detta ömma tal om det sanitära är sannerligen uppbyggligt hos samma myndigheter, som icke alla främlingarnes klagomål, icke alla den förväget kvidce florentinaren Yoricks oförtrutna profetior om den tyfus- epidemi, som förr eller senare måste komma, förmått till anläggning af en ordentlig kloakledning !87 DET MODERNA ITALIEN.
Enstaka fläckar och områden äro ännu orörda: vissa monumentala platser från både romarnes och påfvarnes tid; några af de gammalkristliga idyllerna ipå kullarne och ganska mycket af det världsliga påfvedömets nu så stämningsfulla palatsprakt och af de pittoreska upptäckter man kan göra bland den: undangömda gårdar, där sopor ligga i vrårna, pepparträd stå i stora krukQr nedanför antikerna i nischerna och slingerväxterna hänga i festoner framför loggia-öppningarne; freskomålade fasader vid sneda små torg; härliga renässansfasader där man väntar dem minst.
Men for att komma dit och dän, måste man gå förbi desto mer plågsamma skådespel af hänsynslös modernisering.
För hvarje dag tränger det smaklösa, prisbilliga nya mer näsvist inpå lifvet af det praktfulla, vördiga gamla.
Där finns icke en fri plats eller en mer omfattande öfverblick, som är fridlyst.
Hvilken äldre Roma-resande minns ej utsikten fran Monte Pincio, i sin underbara förening af stad och land?
Nåväl, Prati di Castello, ängarne kring borgen, som gåfvo så mycket af •egendomlig landtlighet och ödslighetens majestät åt utsikten från Pincio och från Vatikanen —; Prati di Castello äro nu till större delen täckta med bygg-mästarhus, som gå utmanande ända framemot Vatikanen.
På den för sin enslighet mångbesjungna vägen till Monte Testaccio har det symmetriska moderna - Ghetto slagit sig ned; på Monte Celio bygges; som fond till Colosseum stå enstaka hus med järnbalkonger och brandmurar upp mot himlens » oändliga blå ».
Grupper af ståtliga byggnader vid Lateranen — förr så imponerande i sin isolering — äro inbäddade i sexvåningshus.
Två af de vackraste villorna äro försvunna, husblock och gator ersätta nu steneksalléerna och springbrunnarne.
Nere i staden undanskaffas hus, utvidgas, uppgräfvas och omläggas gator; en hel sida af kapitolinska kullen rifves och omplaneras för att förbereda detta &gt;monument åt Vittorio Emmanuele.
Tibern kajlägges, och det ena akvarellmotivet efter det andra får vika för plank, skräphögar och provisoriska broar.
Det mesta af allt detta är därtill ännu ofärdigt, trasigt och därföre i dubbel måtto en ögonpina för den svärmiske fornälskaren — för att ej tala om arkeologernas enstämmiga klagomål Öfver allt det oersättliga gamla, som gått ohjälplige 11 förloradt och fått stryka på foten för ömheten för byggnadsspekulatö-orernas intressen.
Det har väl icke uteslutande varit spekulatörernas intressen, som därvid tillgodogjorts. -- Man kunde väl icke gärna begära, att hela den nya befolkning, som från och med den 2o: de September 1870 strömmade till Roma, - skulle slå läger i ruinerna!
Vidare har icke allt i moderniseringsarbetena varit att klandra; tvärt om: 4en skall vara fanatisk älskare af det gamla, som vågar högt erkänna, att han beklagar rifningen af Ghetto.
Arbetena längs Tibern voro icke blott nödvändiga — utan lofva äfven att bli storslagna och monumentalt värdiga.
Som ' ett föredöme för gatuanläggning i gamla arkitektoniskt värdefulla kvarter kan man nära nog anse Corso Vittorio Emmanuele, hvilken från Piazza di Venezia .-svänger fram till Ponte S: t Angelo; bred, ljus och befriande, mellan kyrkofasader och palats.
Längs själfva kammen af Gianicolo, dominerande hela Roma, har man anlagt en promenad, hvars gräsmattor och springbrunnar, buskgrupper och marmorbänkar verka dubbelt eleganta däruppe på den fria höjden.
Det nya kvarteret Ludovisi borde kanske aldrig ha kommit till — men tyckes emellertid visa, att man gått till verket med insikt om terrängens värde och vikten af att här bjuda det bästa möjliga moderna.
I sammanhang härmed må ock påminnas om det storslagna Bonghiska förslaget att förvandla allt det värdefullaste i » Roma antica », det klassiska Roma till en enda stor » Passegiata Storicaen historisk park, där gräfningar kunna pågå - obehindrade och det redan framdragna ligga inbäddadt i grönska.88
Anordningarne på palatinska kullen äro en borgen för, att detta skulle ske med urskillning och smak.
Tyvärr tyckes det just ha varit urskillning och smak som brustit i många andra viktiga fall.
Denna samma hänförelse, som så oemotståndligt dref italienarne till Roma, har icke varit mäktig nog att genast efter intåget ingifva dem känsla af ansvar gentemot det rika arf, de så plötsligt tillträdt.
Arbetena under den första omdaningsperioden utmärka sig lika mycket för hänsynslöshet mot det gamla, som för besinningslöshet och dålig smak i fråga om det nya.
Jag vet nog, att det är lätt att kritisera — efteråt; att stora misstag oundvikligen måste begås under öfvergångstiden då en helt ny administration jäktas af brådska, penningbrist och intriger af alla slag.
Ja visst; men det är här bara fråga om sens commun, söm kritiserar resultaten och iakttager intrycket af den första romerska omdaningsperioden för nordiske resande.
Nåväl, sens commun, som fastställer det nyas och lefvandes suveräna rätt till plats — hviskar tillika, att det är minst sagdt dumt, att icke begagna det gamla, när det finns, vackrare och mognare än det nya; att Gianicolo-promenaden är mycket bra, men att man för samma millioner, som den skall kosta att anlägga, kunnat inköpa Villa Ludovisi färdig, med skugga, fornminnen och poesi på köpet, och med tiden förena den med Villa Medeci, Monte Pincio och Villa Borghese till en enda stor park.
Sens commun — eller eftervisheten — säger nu, att det här mera än på.
något annat ställe på jorden varit oförlåtligt att tillåta rifvandet af en enda vägg eller byggandet af ett enda hus utan en förut i hvarje hänseende noga fastställd plan.
I stället har denna tillkommit efter hand under ständig på-tryckning * af entreprenörer och spekulatörer, och Roma hunnit förtjäna vedernamnet » Casernopoli », innan man ens fått tid att sansa sig.
Mest märkbart är detta längs Via Nazionale, hufvudgatan, som redan Pio IX började anlägga, upp till det Öfre Roma.
Genom sitt läge och den sakta sluttningen upp till Piazza de ' Termini hade den dock kunnat blifva så ståtlig.
Nu har den för futtiga hus för sin bredd — och icke nog bredd för sitt ändamål.
Lifvet strömmar icke dit som det borde; trafiken söker sig väg genom sidokanaler; butikerna, detta säkra kännetecken, representeras t. v. af godtköpsbasarer och småbodar; hela anblicken är tarflig.
Utanför Porta Pia — längs själfva Via Noumentana, ännu den förnäma världens landtliga åkpromenad — har man tillåtit en rad med förstadsbaracker, med ty åtföljande salustånd, krogar och folklif, att uppstå midtför näsan på gamla villaträdgårdar och nya småvillor.
Till allt detta har kommit byggnadssvindel och byggnadskris, efterlämnande här och hvar stumma tragedier, i form af afstannade företag, oafslutade, men ofta redan fallfärdiga hus.
Vidare fatala missgrepp i probalitetskaikyler, så att hela trakter med de mest prunkande granna portgångar, ha blifvit arbetarekvarter med tvätt till torkning i alla fönster, ruttnande kål i alla rännstenar, sophögar, smuts och onda lukter Öfverallt.
Härtill kommer anblicken af en högst prosaisk befolkning.
De feta, lata, smutsiga romarinnorna hörde i gamla tider kanske till lokalfärgen, men taga sig föga bra ut i den skarpa moderna belysningen; modellerna på spanska trappan äro — utklädda modellér, som tjäna en artificiell konst; de små » Ciociarinnorna » i nationaldräkt, som bjuda ut halfvissna violer, äro små korrumperade stadsungar; småborgarfröknarne, ämbetsmännen och lycksökarne från alla delar af Italien, som vimla på gatorna, ha ännu icke hunnit få någon yta af hufvüdstadselegans ofvanpå, boiirgeois-prosan.
Litet äkta ledigt italienskt kafélif kan man nog ännu få se, men det mest eftersökta kvällsnöjet är en mer än vanligt andefattig form af varieté — och tråkigheten för öfrigt mellan de högtidliga palatserna alldeles obeskriflig.
» Roma nuova » 89 DET MODERNA ITALIEN.
liknar i mycket en ' duktig piemontesisk husmor, som hvarken trifs med eller förmår uppbära den ståtliga brokadmanteln.
Under sådana förhållanden är det mindre underligt, om hvarje påminnelse om det nutida lifvet på denna den klassiska skönhetens helgade jord, blott skall synas pilgrimen som ett plågsamt biljud, som störande skorrar in i den konstnjutningens rika musik, hvaraf sinnet är öfverfyldt.
Cecilia Wærn.
&lt;39€Xi
Den blinde musikern är titeln på en berättelse af Wladimir KoroJenko, som nyligen öfversatts till vårt språk från ryskan af P. Tersmeden.
(Stockholm, Wilh.
Bille 1890.
1.50), Den som öppnat denna bok, slår ej gärna utan nödtvång ihop den, förr än han genomläst den.
Få arbeten erbjuda en hvar, han må vara psykolögiskt bildad eller ej, så stort intresse.
Den utgör, såsom författaren ock själf betecknar den, en psykologisk studie, ehuru i romantiserad och därför lätt tillgänglig form.
Såsom titeln angifver sysselsätter den sig med ett fall inom den abnorma psykologiens svårtillgängliga område, viktigt, dels såsom i flera afseenden belysande den normala, dels och icke minst i pedagogiskt afseende.
I sådan psykologisk analys, framställd just i denna form, äro ryssarne som bekant mästare, och författaren af detta arbete sviker ej deras traditioner.
Yi referera ej arbetet, utan hänvisa fast mer till det samma.
Men ett par anmärkningar vilja vi framställa mot det resultat, hvartill författaren kommer.
Längtar, kan man fråga, den blindfödde efter ljuset på sådant sätt som författaren tyckes vilja göra gällande, eller gestaltar sig ej för honom världen till ett helt, som öfverhufvud tillfredsställer honom d. v. s. hans omedelbara uppfattning lika väl, som vår värld oss?