Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men om det än blefve betydligare, så borde det, lika som andra, för ständiga statsutgifter opåräknade tillgångar, godtgöra bristerna annorstädes, eller komma Riksg.Cont. till godo.
Jag föreslår alltså, att bränvinsskatten inom hufvudstaden och i hvarje län måtte anslås till den värd af fattiga, sjuka, dårar och brottslingar, hvilken faller Statsverket till last, och att med tillfälliga öfverskott på inkomsten eller Den 4 Ma r s f. ra. besparing på utgifterna, måtte såsom med öfverskott oell besparingar i allmänhet förfaras.
Sedan så många talare uppstått, för att i denna fråga yttra sig i en syltning, alldeles stridande mot den jag hufvudsakligen afser, oell jag icke hört en enda röst höja sig i en motsatt anda; ber jag att af R. o. Ad. måtte ursäktas, att jag, af sådan anleda., en liten stund sysselsätter mig med frågan, för att upptaga några, efter min tanke, irriga framställningar i principen för ifrågavar. näringsgren.
Man har med mycket skäl yttrat, att det dervid mest öfverklagade onda ar sjelfva husbehofsbränningen, och sökt att icke på en gång, men småningom, hvälfva det onda från landtbruket, samt bereda fabriksinrättningar för denna tillverkning, och man har sökt alt vinna denna afsigt genom bränningens fördyrande, försvårande och förkortande.
Det är i dessa satser jag finner en stor motsägelse, en motsägelse af den art, att de föreslagne medlen ulan tvifvel skulle verka i en riktning, alldeles motsatt hvad man åsyftar.
Det är allmänt erkändt, att en näring, om den skall kunna högt beskattas, måste vara fri, eller att den näring, som försvåras och inskränkes, ej kati bära någon hög skatt.
Jag frågar då, huru det är tänkbart, att med någon framgång lägga en hög skatt på näringen, i det den ännu mer inskränktes?
Vore det icke tvertom alt uppmuntra den lilla eller s. k. husbehofsbränningen, enär just varans dyrhet skulle göra det annu mer lockande för den mindre jordägaren att bränna, då nemi. husbehofsbränningen är så oskiljaktigt förenad med lönnkrögeriet, hvilket så troget omgärdas af enskildta intresset hos husbehofsbrännaren?
Då det allmänt spridda onda, som bränvinsbranningen medfört, icke kan motverkas genom varans fördyrande, anser jag visserligen ingen annan utväg återstå, än alt fördyra tillverkningen; men den bör fördyras på det sätt, att man ger densamma den största möjliga utsträckning, så alt brä nningen fördyras i smått, men icke i stort.
En annan följd af bränvinets hastiga fördyrande skulle, med det behof man nu har af denna vara, blifva att lurendrejeriet uppmuntrades.
Vi veta ganska väl, att på andra sidan om östersjön kan bränvin tillverkas för bättre pris än hos oss.
Jag tror det icke är otänkbart, att, i fall bränvinet genom konstlade författningar uppdrefs till ett högre pris, än det nu äger, det för lurendrejaren biefve en stor speculation, att låta en tredjedel af sin bränvinsinförsel confisceras, med en annan tredjedel köpa medlen att utföra sitt lagbrott, och likafullt med den tredjedel, som derefter skulle återstå, göra en ganska betydlig vinst.
I sådant fall skulle jag tro, att en motsägelse skulle uppkomma uti Ilr von Hartmansdorff^ framställda åsigt, att i denman bränningen i någon provins inställdes, skulle derstädes bränvinsqvanliteten förminskas, och äfven brotten aftaga.
Jag tror nemi., att, så länge 28 Den 4 Mars f. m. bränvin finnes i Sverige, letar det sig väg dit, der det consumeras, och att således den provins, sorn afsade sig den vinst, en väl ordnad bran vinsbränning medförer, icke skulle deraf vinna det gagn, att bränvin i provinsen ej komme alt förbrukas.
På denna grund skulle jag äfven tro alt Hr von Hartmansdorffs sats, att brån vinsskatten borde användas endast till fattigas underhåll och fångvårdens förbättrande i de provinser, der bränvinsbränningen utöfvas, icke är så alldeles riktig, äfvensom att samma talares sats, att det vore ett brott att bränna bränvin, är ett stort misstag, ty någon brottslighet ligger ej i sjelfva tillverkningen, utan i åstadkommandet af det onda, sorn af husbehofsbränvinsintresset befrämjas, och om äfven tillverkningen kunde förbjudas, mäste det vara en ren omöjlighet, att från Sverige helt och hållet utestänga brunvinet.
Jag ber att få fästa Bevilln.Utskis uppmärksamhet på angelägenheten deraf, att om det verkligen anses möjligt, att nu förminska husbehofsbränningen, Utsk. måtte afse möjligheten, att vid denna riksdag minska skatterna för dem , hvilka kunna vilja afstå från denna jorden nu tillhörande rättighet, den möjlighet nemi., som kunde uppkomma derigenom, att bränvinsbränningens idkande såsom fri näring och beskattande såsom sådan , lemnade ett rikt medel till skatternas nedsättning.
Måhända finnas afven andra medel att ersätta jordbrukaren den förlust, han skulle anse sig göra medelst afståendet från bränvinsbränningens utöfvande i mindre scala; men att för närvar, bestämdt förbjuda husbehofsbränningen , ti or jag vara en så ömtålig sak, att jag ej med min röst kan dertill bidraga.
— Jag vill endast fästa Utskrs uppmärksamhet på möjligheten att finna utvägar till utsigt för den mindre jordägaren , att med vinst kunna frångå denna näring; och då man vandrar denna väg, tror jag man följer den, som lättast kan föra till målet.
Landtm, tillkännagaf, att plenum kl. 6 på e. m. komme att fortsättas.
Hufvudsakligen instämmande i de grunder Hr von Rosen anfört, utber jag mig att helt kort få gora några tillägg dervid.
Såsom en hufvudsak anser jag, att, såvida icke några i högre grad genomgripande reformer i denna lagstiftning kunna åstadkommas, den helst må förblifva sådan den är, ty de smärre förändringarne åstadkomma endast kostnader för allmänheten.
Jag skulle helst önska, att ingen bränvinsbränning utöfvades, men detta lärer vid detta riksmöte endast kunna förblifva en from önskan, hvarföre jag nödgas afstå från att söka göra den gällande, och endast vill tillkännagifva de principer för denna lagstiftning, hvilka jag anser för de enda, sorn kunna bidraga till ernående af det mål , man allmänt åsyftar.
Den synpunkt, hvarifrån man måste utgå, bör endast vara moralisk.
Jag instämmer således i de åsigter Hr von Hart - Den 4 Mars f. m. mansdorlf yttrat i afseende på den inkomst
Staten kan beräkna för bränvinsbränningen, hvilken icke lurer lemna särdeles behållning, utan såsom ordspråket säger, går ur hand och i mun.
Vi måtte således lägga bort, att vid ifrågavar. beskattning afse några inkomster för Staten, och vid ärendets behandling anse bränvinsbrännings-afgiflernas belopp vara af underordnad beskaffenhet ; hvadan jag också anser minskad tid för bränningens idkande, förenad med en mindre pannerymd, vara den enda utvägen att stämma bränvinsfloden, hvaruti vi eljest kunna befara att blifva fördrunkta.
Det är tydligt och klart, att i den mån tillverkningsrättigheten förminskas, måste denna flod blifva mindre, likasom alt den i motsatt fall skulle ökas; och således är det enda möjliga sättet till förekommande af det förskräckliga missbruket, hvaröfver vi klaga, att icke lägga frestelser för personer, som ännu icke kunnat fatta, att njutningen af denna vara är skadlig samt leder till galenskap och deraf följande dåraktiga handlingar.
Jag skulle till och med vara färdig att föreslå en stralflag, att den som öfverlastar sig, må föras på dårhuset, sedan lian 3:dje eller 4;de gången blifvit dermed beträdd.
Jag slutar med att önska Ekon.- Utsk. lycka till att vinna det åsyftade ändamålet.
Detta är cn svår sak att behandla, och jag får ännu en gång tillkännagifva den af mig fattade princip, att ingen annan utväg härvid finnes, än att minska tillgångarna på varan, påminnande oss, att vi icke böra inleda vår nästa i frestelse.
Såsom ledamot af Ekon.Utskrs afdelning, sorn kommer alt vid riksdagen i första band behandla denna fråga, hade jag icke ämnat att här i ämnet uppträda; men då flera värde ledamöter yttrat en åsigt, som är rakt stridande emot min, och bland dessa ledamöter finnes en, som med mig delar förtroendet att tillhöra ofvannämnde afdelning, anser jag mig skyldig att yttra några ord, såsom anmärkning vid hvad här blifvit anfördt.
Jag fäster mig hufvudsakligen vid en omständighet.
Alla äro ense derom, att bränvinsbränningen är ett moraliskt ondt; alla vilja fördyra varan, för att förekomma ett öfverflödigt bruk deraf; alla vilja jemväl åstadkomma den förändring i bränvinsbränningen, att den icke må medföra någon vinst för den enskilde, som dermed befattar sig; men de medel, som föreslås för detta ändamål, hvilket äfven jag eftersträfvar, synas mig leda rakt till motsatsen af hvad man åsyftar, håde Hr von Rosen och flere andra talare hafva, i öfverensstämmelse med K.
M:s nåd. propos., föreslagit, att tiden för bränvinsbränningen måtte inskränkas till 3 månader om året.
Det är en sanning , att för närvar, endast •i eller af Sveriges jordbrukare bedrifva bränvinsbränningen, och de liesta, som befatta sig dermed, kunna utvidga denna rörelse.
Sådant har visat sig vid de tillfällen, då hränvinsbrännings-förbud ägt rum.
Vanligen någon lid 3o Deu 4 Mars f, m. förut derom underrättade, hafva dels de flesta brännvinsbrännare utvidgat sin rörelse, dels de, som förut icke befattat sig med brännvinsbränning, lockade af vinsten, anlagt branneriel', som sedermera icke blifvit nedlagda.
Jag tror, att om den af så många talare yrkade utväg vidtoges, att höja bränvinspriset utöfver det naturliga, eller det som uppkommer, då man beräknar värdet af rudimalerierna och kostnaden för tillverkningen jemte skatten derför; så skulle den oskäliga vinsten locka mången till denna näring , som han i annat fall ej ville bedrifva.
Jag har velat nämna detta såsom genmäle till de mänga yttranden, som här blifvit afgifna; men inskränker mig till denna del af ämnet, för att icke trötta med besvarande af hvad i öfrigt blifvit anfördt.
Då jag sist hade ordet, glömde jag, att, i anledn. af den uti Hr von Rosens framställning upptagne förkortade tid för bränvinsbränningens utöfvande, föreslå, att icke mer än högst 2!ne månader må få dertill begagnas.
Jag vill rätta ett misstag, som en värd talare, Gr.
Horn, här begått, då han påstått, det jag yttrat att bränvinsbränningen vore en brottslig näring.
Jag har endast sagt, att lion är en förderflig näring, emedan hon föranleder till brott.
Vill Hr Grefven deraf draga vidsträcktare slutsatser, så beror det på honom.
Samma talare har äfven sagt, att bränvinet från andra orter letar sig väg till den, hvarest det kan få afsättning.
Det vill jag icke bestrida; men jag påstår, att der bonden icke bränner i sin egen stuga, är frestelsen mindre, än der så sker, både för honom, hustrun, barn och tjenstefolk.
Jag känner bestämdt sådana orter , der icke bränvinsbränning idkas i anseende till brist på bränsle, och hvarest i följd deraf bränvinssupandet är mindre och sällan ifrågakommer, utom på resor till staden.
Jäg har icke heller sagt, att bränvinsskatten bör utgå endast till vård om fattiga, sjuka och fångar, utan jag yttrade, att öfverskotten borde komma Staten till godo, ehuru jag, lika med Hr Ribbing, befarar att dessa öfverskott blifva obetydliga.
Å nyo föredrogs och remitterades till StatsUtsk. K. M:s den 29 sisth Febr. e. m. på bordet lagda nåd. propos:r: 1:0 ang:de beloppet af den behaglig-tids-förläningsspanmål, som vid ledigblifvande pastorat bör bibehållas och om återstodens användande; 2:0 ang:de öfverlåtelse af krono-ängen Skinnarv-rån, såsom ersättning till kyrkoherde-bostället i Westra Tollstads socken, för en jord, som derifrån, till kyrkogårdens utvidgande, komme att upplåtas.
Den 4 Mars f. m. 3t
Vid förnyad föredragning af Ridd.Utskls den 29 sistl.
Febr. på bordet lagda memorial med utlåtande öfver väckt fråga om tillbyggnad af läktaren i Ridd.Salen, blef det ånyo hegardt på bordet af Frih. Gederström, Anders, samt Frih. Boije, Fredrik.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att, ehuru många motioner voro på föredragningslistan att remittera, han likväl ansåg sig höra nu uppskjuta med deras föredragning, för att gifva dem af R. o. Ad:s ledamöter, som anmält sig till motioners framställande, tillfälle att dem afgifva.
Taube, Gustaf Joban, uppläste följande:
Då jag vördsamt föreslår en åtgärd, sorn erfordrar icke obetydliga omkostnader, torde jag böra uppgifva, hvad mig dertill föranledt.
Så mycket mera anser jag detta vara min pligt, som flere värde representanter, om jag rätt uppfattat deras mening, utan särdeles motsägelse, yrkat, att, med undantag af grundlags- och bevillningsfrågor, skatte-regleringen samt några få andra ämnen af likartad beskaffenhet, R.
St. vid innevar. riksdag icke borde allvarligen befatta sig med vissa andra, ehuru erkändt vigtiga ärender, enär Styrelsen, som ifrån sin höga ståndpunkt bäst är i tillfälle alt utreda dessa frågor, i dem icke uttryckt sina egna åsigter, eller lemnat förslag, hvilka kunde tjena till ledning för omdömet.
Just i den i visst hänseende motsatta åsigt, jag i detta fall äger, hämtar jag ett af skälen för mitt uppträdande.
Jag tror nemi. att, om den ena Statsmakten öfverlemnar, vare sig med eller utan upplysningar, åt den andra Statsmakten att ordna landets behofver, då är det efter min tanka väl, om denna sednare deruti ser, icke blott ett erkännande af rättigheter, utan äfven derutaf finner sig uppmanad, att icke åt sitt möjliga öde handlöst öfverlemna någon enda vigtig angelägenhet, samt med den största noggrannhet pröfva densamma, för att sedan till Thronell frambära resultaten af sin forskning — så mycket hellre, när, såsom fallet varit i år, K.
M. på förhand gifvit en nåd. försäkran, att ”aldrig lemna utan afseende hvad som är utförbart och nyttigt.”
Jag anser det då vara ett heligt åliggande för den enskilde riksdagsmannen, att öppet antyda de bristfälligheter, han tycker sig finna i samhällsbyggnaden, och lika öppet underställa Representationens bedömmande de medel, han till deras afhjelpande anser mest ändamålsenliga.
IVIen jag äger ännu ett ytterligare skal i ovissheten om hvilka åtgärder eller förslag kunna blifva en följd af Fattigvårdscomiteens und. betänk., som visserligen mycket vidrört föremålet för min motion — de öfverhandtagande brottens motverkande — men hvarken utredt detta ämne så fullständigt, 3-2 Den 4 Mars f. m. sorn dess vigt fordrat, eller dervid utgått ifrån de principer, som jag för min del tror varit de riktiga.
Rehofvet af att hamma de i vårt fädernesland nu alltför mycket tilltagande brotten är allmänt erkändt, och har af flera Representanter blifvit på ett så talangfullt sätt ådagalagdt , att dervid icke är något att tillägga ; anén om medlen att vinna detta ändamål, äfvensom örn ordningen för dessas vidtagande, derom synas meningarne delade.
Man har i allmänhet i främsta rummet yrkat sådana åtgärder, hvilka, genom upphäfvande eller förminskande af de vanligaste orsakerna till brotten , hos det uppväxande och småningom äfven hos det närvar. slägtet otvifvelaktig! skulle medföra en större sedlighet och mindre frestelser; men först i andra rummet har man satt sådana, som mera direct och hastigt skulle verka mot den nu var. generationens sedeförderf, — dervid förglömmande, att den smitta, som brotten sprida, är förfärlig, att vanan att se dem slutigen leder till likgiltighet, och att, sorn en erfaren man yttrat, ''skilnaden emellan likgiltighet för brott och uppmuntran dertill är högst ringa.
Emellan uppmuntran dertill och sjelfva brottets utöfning ligger blott fängelsedörrens tjocklek.”
För mig vill det derföre synas nödvändigt, att icke blott i bredd med de mera på framtiden småningom verkande medlen tillökad trefnad och sedlighet, — jag menar dermed i första rummet en väl grundlagd moralisk uppfostran, — utan äfven till en del före dem, ja, så snart som möjligt vidtaga sådana mått och steg, som mera direct skulle motverka brottens föröfvande och förökande.
Jag tror detta höra ske, på det brottens eljest förmodade tillvext icke må förqväfva eller åtminstone fördröja utvecklingen af de frön, sorn nedläggas till samhällets trefnad och förkofran.
Jag anser det nödvändigt, af skyldig omtanka för den sedlige och laglydige medborgarens skydd till person och egendom, enär de nuvar., ehuru stränga lagarna, och de medel, hvaraf de betjena sig, visat sig icke äga tillräcklig förmåga att lemna detta skydd, utan tvertom, vare sig i följd af någon förändring i folklynnet eller måhända mera af andra orsaker, snarare tyckas leda till motsatsen.
Men jag finnér det isynnerhet högst nödvändigt, för att bereda öfvergången från ejt nära nog barbariskt till ett mildare straffsysteme; hvarförutan antagandet af den nya criminal-lagen kanske vore vådligt.
Ty denna humanare lag, utan stöd af hjelpmedel , som med tillräcklig kraft må kunna intaga de, enl. erfarenhetens vitsord, förderfliga och i sig sjelf onaturliga spöstraffens ställe, skall snart gäckas af det nordiska lynnet, sorn under en ofta i fattigdom härdad lefnad blifvit vandt att endast i rent kroppsliga straff se något afskräckande.
Denna lag skall — jag vågar påstå det — vid den lägre moraliska och religiösa bildningsgrad, på hvilken större delen af samhället - Den 4 Mars f m. 33 hållet.ännu star, utan sådana hjelpmedel, långt ifrån att hejda brotten, framkalla dem till en af mången nu ieke anad förfärlighet; och då, ehuru kanske nog sent, skola de, sorn fästa sig vid första kostnaden, finna sin missräkning, och menniskovännen angi a en illa placerad mildhet mot brottslingen på den redlige medborgarens bekostnad.
Jag åberopar härvid en varning af en erfaren fängelse-embetsman i Frankrike: ”Rättvisan har ej mer än ett svärd.
Aktom oss ”att förslöa det, såsom en obetänksam philantropi begär; ”det är redan kraftlöst, då man förfalskat vigterna till rätt”visans våg.
Om det nu lyckats mig, att antyda behofvet af mera directa och genomgripande åtgärder till brottens hämmande och förekommande, så förmodar jag det äfven skola, utan några bevis derföre, medgifvas, att dessa åtgärder blifva ändamålsenliga , i man af deras förmåga att verka påen gång, icke blott afskrackande och vedergallande, utan äfven förbättrande, genom upphafvande af de förnämsta orsakerna till brottsligheten, samt att följaktligen hvad theori och erfarenhet redan öfverensstämmande förklarat vara det verksammaste medlet att uppfylla alla dessa fordringar, bör begagnas.
Detta medel är det riktiga s. k. penitentiär-systemet, bygdt på principen af afskiljande och arbete, realiserad genom enkom derför inrättade fängelser; men då detta delar sig i tvänne, i princip något och i tillämpningen betydligt olika, systemer, nemi. det Auburnska och det Pennsylvanska, och man ännu inom vårt fädernesland icke torde hafva nog allmänt gjort sig reda för dessa systemers väsendtliga skiljaktighet från hvarandra och totala olikhet med det, sorn bos oss blifvit följt: så må det förunnas mig att anställa en kort jemförelse emellan dem båda, innan jag föreslår det, som jag för min del tror vara det bästa.
Auburnska systemet grundar sig på 2 hufvuddelar, nemi. fångarnas afskiljande från hvarandra om natten samt tystnad och gemensamt tvångsarbete om dagen.
Det söker att, genom hämmadt meddelande emellan tångarne, förekomma det brottsliga sinnets vidare utveckling; att genom enslighet och tystnad väcka deras eftertanka på deras eget olyckliga tillstånd; att genom ihärdigt arbete afvänja dem ifrån den vanligaste orsaken till brott, nemi. motvilja mot arbete, och på samma gång erhålla ersättning för de
Staten i och för deras skull åbragte kostnader; äfvensom att, genom dessa medel, samfäldt vedergälla förbrytelsen , afskräcka den i fria tillståndet varande till brott benägne från dess begående och de bestraffade brottslingarna från återfall, samt göra dem till sedliga och nyttiga menniskor i samhället.
Det begagnar sig, till utförande af förenämnde afsigter, utaf ett fängelse med särskild cell för hvarje fånge, 3 H. 5 34 Den 4 Mars f. m. til! förvarande om natten, så inrättad, att ingen communication fångarna emellan kan äga rum, samt för dagen särskildte arbetsställen och rum, der fångarne tvingas arbeta tillsammans, utan att få det ringaste meddela sig med hvarandra, vare sig genom ord, vinkar eller något slags tecken, under oupphörlig stark bevakning, som icke blott är berättigad, att, vid minsta öfverträdelse af den stadgade ordningen eller ens misstänka om uppsåt dertill, genast med kroppslig aga bestraffa den felande eller misstänkte, utan äfven skyldig dertill , ty af denna ögonblickliga bestraffning beror correctioneus verkan.
Bevakningen måste till en del vara försedd med skarpladdade skjutgevär, för att äga tillräcklig kraft att motstå det våld, som möjligen kunde försökas af en, genom den oundvikliga strängheten, uppretad massa.
Peniisylvanska systemet grundar sig på absolut enslighet eller fångarnas fullkomliga afskiljande från och ovetenhet af hvarandra, både dag och natt, samt derunder frivilligt arbete roed moralisk, religiös och manuel undervisning.
Det alser, ait genom enslighet tvinga brottslingen till »ansning och eftersinnande, samt förvandla hans själ till en klar spegel , i hvilken han ser sin förflutna vandel troget afbifdad, samt undandragen passionernas och förströelsernas inverkan ,'bringa honom till erkännande inför sig sjelf af sina fel och förvillelser, och slutligen att han syndat, med ett ord, att sätta honom i ett sådant tillstånd, att han sjelf måste längta efter, så väl moralisk sorn ekonomisk undervisning, hvilken, då leornad , ger hopp om, att han, efter utstånden strafftid, skall återgå till samhället, renäd inför Gud och menniskor, öfvertvgäd, ali honom ej vederfarits annat iin hvad lian förtjent, samt med sådan lust och skicklighet i arbete, alt lian kan blifva en nyttig medlem i Staten.
Det afser , alt, genom afskiljandet från medfångna och fullkomlig obekantskap med dem, bevara brottslingen från deras förförelser, så val under straff- och förbättringStiden, som sedan han återfått friheten.
Det afser, att genom dessa medel utestänga honom från sådant umgänge , som hans egen, Statens och rättvisans viii förbjuder; att icke beröfva honörn någon fördel, som honom tillkommer som menniska och sorn olycklig, men bevara honom från det onda, för hvilket han, behandlad enl. det Aubui liska systemet, viii eller ifla handhaft, ovillkorligen genom den nödvändiga, men uppretande tuktan, blottställes; samt afser slutligen alt tillika vara straff för missdådaren , skräck och varning för den illasinnade, och medel till förbättring hos förbrytaren, derigenom att det gör ångern möjlig just genom straffet.
Till vinnande häraf nyttjar detta systeme ett fängelse med sä stor cell för hvarje fänge, alt han deri äger alla sina förnödenheter och tillräckligt utrymme för arbete.
Med en ogenomskinlig säck öfver hufvudet införd i denna cell, utan någon kännedom om, huru den är belägen, och utan Den 4 Mars f. ra. 35 förmåga att kunna upptäcka det, lemnäs brottslingen der till en början utan ringaste sysselsättning, endast åt sina egna betraktelser.
Först efter några dagars förlopp besökcs bon af föreståndaren eller prestön, eller läkaren, men får då icke tala annat än kort, och endast om hvad sorn rörer hans inre tillstånd.
Om lian då begär sysselsättning, beviljas det honom likväl ej, förrän föreståndaren, genom ytterligare besök, vunnit öfvertygelse, att ensligheten hos honom verkat till mildare sinnesstämning.
Aldrig får fången under sin fängelsetid någon den ringaste underrättelse om hvad som föregår utom cellen.
Först sednare kan han, som belöning, få.skriflligen meddela sina anhöriga sitt själstillstånd-, men aldrig erhåller han någon underrättelse från dem.
Kroppsstraff få ej användas, utan slratfas de förbrytelser, som af fången begås, allt efter deras beskaffenhet, med förlust af arbete* af sängställe, af middagsmåltid, eller inspärrning i mörkt rum.
Endast föreståndare, prest, läkare oell uppsyningsmän, men ingen vaktmästare, utan särskild befallning, får ingå i cellen.
Bevakningen verkställes genom uppsyningsman och vaktmästare, hvilka alltid äro obeväpnade, hufvudsakligen ifrån ett vakttorn i midten af byggnaden, och om natten genom oupphörligt kringvandrande i gflngarne, då de äro försedde med sockor på fotterna, för att obemärkte kunna komma till cellens dörr, hvarifrån de, genom ett på eget sätt anbragt hål, kunna öfverskåda dess inre och tillse, att ingen farlig oordning må af fången företagas.