Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade gladt mig för hennes räkning så mycket, att hon skulle få taga det här barnet, och var så glad åt den energi, hon utvecklade, och sen blir det till ingenting.
Du vet ju, att hon haft ett barn på prof, ett tråkigt barn, som skickades tillbaka.
Men hon tyckte, att det var så besvärligt.
Hon är så trött vid skolan, vid arbete, vid sin egen obeständighet, att jag måste fråga: hvart skall detta leda? hur skall hon komma öfver detta, så att hon kan lefva?
Vore jag icke så viss, att om jag sade henne detta, hon bara skulle rycka på axlarna och säga, att det är så sant, men att hon ingenting kan göra, så skulle jag göra det.
Jag har, ärligt taladt, med den största ansträngning hållit mig från henne i sommar, ty vinterns och vårens slitning duger icke för mig; jag blir bara trasor under sådant.
Du säger icke detta åt henne af vänlig omtanke om mig, förstår du, för att hon skall hjelpa mig, ty i denna sak skall jag hjelpa mig sjelf, och det är icke svårt längre.20
För öfrigt reser jag ned till Skåne.
Den sjuttonde Augusti står bröllopet på Rostad, och strax derefter reser jag till dem, troligen redan d. 18de, fast det blir ett jämmerskrän hemma, men jag vill handla för min egen lyckas skull i det här fallet och icke ett dugg tänka på andra, utom på en.
Jag vill se, om icke lifvet skulle kunna bjuda mig något härligt och stort, eller om jag bara suttit och drömt, ty jag vet att jag skulle kunna vara mäktig af den största lycka, öfver hvilken jag svindlar, så stark känner jag kraften dertill inom mig, men jag vet att jag ock kan bli hur olycklig som helst, snart sagdt.
Jag skulle kunna älska en annan så högt och deraf blifva så stark och så barnslig, om jag bara fick – – – – , om jag bara icke försuttit min rätt.
Ja, hvad pratar jag i qväll!
Jag är så egoistisk, men det käns så skönt.
Ja, nu farväl med dig, min hederliga, goda Ellen!
Det vore allt stiligt att råkas hos Ernst Ahlgren.
Hon – ja inte Ernst Ahlgren – är så söt i sina bref, hvilka jag visst läst igenom 200 gånger, att det är rent att mista förståndet öfver.
Det är något så enkelt och barnsligt, men förtroendefullt hjertligt och förstående, att jag ibland icke vet riktigt till mig; nej, nu farväl!
För annars pratar jag som en tokig.
Din tillgifne
Karl.21
Stockholm d. 10 Aug. 86.
(Från dens. till densamma.)
Kära, snälla, rara Ellen!
Du är en så stor, rar hedersprisse eller prissinna, att jag tusen gånger redan förebrått mig, att jag icke skrifvit till dig.
För att jag icke skall bli i tillfälle att göra det den 1001sta, skrifver jag nu.
Hjertlig tack för ditt bref!
Det är så fint och ömt och moderligt varmt, att jag känner mig riktigt trygg för hvar gång jag läser det.
Man är aldrig på någon punkt osäker hvar man har dig, och du riktigt inger mig känslan af hvilket värde stabiliteten i lifvet innebär, utan att jag på minsta sätt vill säga, att du är för mycket stabil.
Ja, ja kanske dock deri den lilla meningsskiljaktigheten mellan dig och mig just ligger.
Hvad vår dispyt i brefvet beträffar, vill jag bara säga, att om något sådant som i boken står framstäldt hände mig personligen, så skulle jag känna mig som om jag fått ett slag i ansigtet nära nog; det bekänner jag, men det beror på, att jag är idealist.
Ty mitt förstånd säger mig, att en qvinna med hufvud måste kunna vara så förnuftig, att hon kan draga följande slutsats:
”jag har i nutidens sanna skildringar ur lifvet sett, hur de mest framstående män både på hjertats och förståndets vägnar, just de med eldig fantasi och stark handlings- och viljekraft utrustade ofta dukat under för denna i mannens natur inneboende starka drift.
Nu är min man (blifvande) visserligen hänförande, men har jag något skäl att tro honom vara i moraliskt hänseende öfver medelmåttan?
Nej!” säger hennes hufvud.
Ja, jag går så långt, att jag säger att den flicka är dum, som har läst nutidsliteraturen litet grundligare och haft tillfälle till tankeutbyte, som icke på förhand inser, att hennes blifvande skall göra en bekännelse.
Ser du, verklighetssansen är för nutidens uppväxande ungdom en helt annat än den var för oss.
Du kan icke tänka dig hvilken skilnad det derutinnan är mellan Malle och oss.
Jag menar derför: det är svårt att afgifva ett så kategoriskt omdöme som du gör, ”den qvinna, som säger så, kan icke hafva ett utvecklande inflytande” etc.
Felet i boken ligger [i] att frågan icke upptages en annan gång dem emellan och då några allvarliga ord vexlas.
Det skulle tydligt uttryckt Gustafs mening.
Han menar att hon så väl tänkt sig det der förut, att hon gripes af det humoristiska i hans Hörby
Ellen Key år 1896
ömkliga min och vill afvända en scen.
Men då sägs gerna något efteråt.
Dessutom är det stor skilnad emellan Lissis och flickans i Erik Grane ord etc.22
Det var den 29 september.
Axel hade då han följde mig hem från teatern lofvat att komma vid ett-tiden.
Och han kom.
Vi pratade gemytligt nog, jag vet knappt om hvad, vi trodde att Borchsenius skulle komma.
Jag hade fått lof att taga emot i den eleganta salongen.
Der var en herre, som ville tala vid mig, sade uppasserskan.
Så gick jag in i salongen, der stod han, – hade blifvit äldre, näsan en smula rödfrusen.
Bad honom sitta ned, sprang så in till Axel: ”der är Borchsenius; har du lust att komma in?”23 – Ja, det hade han och reste sig mycket beredvilligt.
Vi slogo oss ner i den eleganta, obebodda och oeldade salongen.
Borchsenius med ytterrocken på, jag kom mig icke för att bedja honom att taga den af; jag vet icke om etiketten fordrar det, eller om herrn bör ha det vettet af sig sjelf.
Samtalet gick trögt, men det gick.
Som vanligt kunde jag naturligtvis icke dirigera det.
Jag kände obehag och tvång af att Axel satt der och kunde kriticera min komedi, eljest skulle jag ha spelat den mycket bättre.
Jag mins icke hvad han sade, och icke heller var det lönt att komma ihåg.
Men han talade om Björnstjerne Björnson, med uttryck af den mest idiotiska beundran.
Han sade något om hur man känner sig under ”hans stora vingar” och i sammanhang dermed brukade han en hel rad af de mest bombastiska uttryck jag någonsin hört.
Han tyckte att Björnson blifvit mildare och mera stark med åren, ”liksom det goda vinet”.
Slutligen gick han, naturligtvis lika uttråkad som jag kände mig.
Jag följde honom till dörren, och så voro vi ensamma i vår eleganta salong.
Det var kallt, det var otrefligt.
Jag satt främmande i den mjuka soffan af idel madrassering, jag satt der stel och bortkommen.
Axel njöt af att få gå på dessa mjuka mattor, han såg sig med välbehag omkring på all denna komfort, som kostar 7 kronor om dagen.
När han blef rik skulle han ha sig en sådan dublett, sade han; och han tittade in under det yfviga draperiet till sängkammaren, han satte sin fot på det pösande räfskinnet under skrifbordet.
Med hastiga steg och händerna i fickorna gick han fram och tillbaka; jag såg värdinnan gå förbi dörren och titta in; nu tänkte hon på sina dyrbara mattor, som jag icke betalt.
Jag kände mig nervös af att veta det.
Jag hade ingen rätt här.
– ”Nej, jag fryser, det är kallt här, vill du inte gå in till mig?
– Vi gingo in i mitt lilla rum.
– ”Ja, här var det inte stort bättre,” sade Axel.
Jo, det var bättre, för mig var det bättre.
Han fortfor att gå fram och åter; nu kände jag mig icke längre nervös: här hade jag betalt.
Jag var belåten nu.
Endast en liten tyngd fans qvar efter Borchsenii besök, men den skulle jag snart kunna afskaka.
Så kommo vi att tala om Stella Kleve-affären och Olas bref, att han harmades öfver att jag skyllade henne för att ha lärt sin ton af ”judekotteriet i Köpenhamn”.24 Det var att röra vid en ömtålig punkt, han spände ut taggarne som en igelkott, han var ond, han var sårad, det låg som ett förakt i sjelfva benämningen, jag kunde icke öfvertyga honom att jag har stor aktning för judekotteriet.
– Jag hade alltid varit avogt sinnad emot det Brandeska partiet, det hade han nog märkt, det var bara emedan de ej velat erkänna mig sjelf, det var sårad författarfåfänga.
Jag hade icke rätt att beskylla dem för högfärd af den orsaken.
Om jag en gång gjorde ett duktigt arbete skulle nog också de erkänna mig, men inte förr.
De voro mera kritiska än publiken der hemma, det var det jag visste och det jag icke kunde förlåta dem.
– Det plågade mig så outsägligt, detta missförstånd.
Gick jag icke och bar på min mångåriga, hemliga beundan för Georg Brandes!
Det är endast Edvard jag hatar af instinkt.
Hade jag icke kommit med skymten af ett hopp att få se denne man, hvars arbeten varit nästan min enda ledning under en lång sjelfuppfostran!25 – Jag var ledsen, modlös, trött och sjuk.
Det syntes mig så omöjligt att någonsin kunna göra detta goda arbete, som var enda betingelsen för att han skulle känna intresse för mig och erkänna mig rätten att som författare vara till.
Jag blef tyst, och min nedslagenhet måtte ha märkts.
Vi pratade om annat.
Jag lät undslippa mig ett yttrande ”om jag reser i morgon”.
– Han studsade.
”Inte skall du resa så fort?” – ”Hå, jag vet inte, egentligen har jag ju ingenting att stanna här för.” – ”Det har kommit hastigt på,” sade han torrt, nästan förtrytsamt.
– Jag var så förtviflad.
Hela verlden var utan sol och glädje.
Jag var en stackare.
Jag skulle aldrig kunna göra detta duktiga arbete; jag skulle sjunka ned i massan af obetydligheter igen, derifrån jag var kommen; jag skulle åter utestängas från den verld, dit jag endast hunnit kasta en lysten blick, ty jag skulle icke kunna utföra detta duktiga arbete, som man fordrade af mig som inträdeskort.
Åh Gud!
Jag var icke värd ett kopparöre.
Jag ville förpanta kropp och själ för att kunna utföra detta duktiga arbete, och endast medelmåttiga, tarfliga saker skulle jag förmå utföra!
– Jag led,vack jag led som under den obarmhertigaste tortyr, då man blygs att låta höra sin jämmer, derför att den skall slå emot en hårdhet, som vore i stånd att kasta den tillbaka med ett löje.
Detta arbete, detta arbete!
Mitt lif för detta arbete!
En oduglig skribent – – – – skall jag aldrig kunna höja mig öfver det?
Skall jag ha kämpat så länge och så ihärdigt bara för att sjunka tillbaka i maktlöshet!
Jag kunde icke återhålla min rent fysiska klagan.
Jag kände mig så sjuk, så utarbetad, så förslöad.
Jag sade till
Axel hur jag var rent förbi af detta förfärliga samtal med Borchsenius.
Deraf kunde han döma hur usel och nervöst upprifven jag blifvit, jag, som annars alltid skrutit med att icke ega några nerver.
Och så kom det som ett halfqväfdt ångestutbrott: att jag icke kan arbeta.
”Hvad skall då jag säga!” svarade han till min förvåning, ”jag är mycket mer upprifven, jag är mycket mer ur stånd att arbeta än du.”
”Men du arbetar ju?”
”Jag arbetar för långsamt.
Jag har blifvit allt för kritisk på mig sjelf.”
Och ur denna känslolösa stämma klang det emot mig något af min egen ångest.
Olyckskamrat!
Med all sin sjelfkritik, med all sin kritik öfver mig kan han dock icke arbeta.
Det slog sig som en hand kring min strupe.
Jag har kraft att kämpa ännu.
Men har han det?
Skall han bli till intet?
Åh, i den stunden af öfvergifvenhet kände jag hur kär han varit mig.
– – – Mitt barn, min son!
– – – Det var med ett ohörbart skri jag sjönk tillbaka.
Naturen har ju förmenat mig all rätt att älska honom.
Det förfärliga tunga, öde lifvet!
Hur är det möjligt att bära det!
Jag kände att jag måste afskaka något af detta eller brytas under tyngden.
Allt annat hellre än denna känsla af oförmåga till arbete!
Jag reste mig.
”Nej, dethär duger inte!” utropade jag med återvändande friskhet, ”hvarför grälar du inte på mig?
Hvarför är du fördragsam emot sådant pjunk?
Jag är säker om att hela min melankoli kommer bara af att jag inte fått någon mat.
Det är rent fysiskt.
Jag saknar mina biffstekar; det är alltihop.
Kom, så gå vi ut och äta.”
”Hvart skola vi gå?
Café du lac är för långt.”
”Hvart du vill, bara låt mig slippa att tänka och slippa att bestämma något.”
Så gingo vi till Café anglais, der man kan äta table d’hote för 2 kr.
Vi satte oss till bords vi två.
Jag undrar om vi kände oss en smula generade.
Soppan kom in, och kyparen satte båda tallrikarne till mig.
Jag gaf icke akt på det, lade upp åt mig sjelf och gjorde mig redo att äta.
”Vill du inte servera mig?”
Jag gaf akt på tallriken och blygdes en smula öfver min blunder.
”Nej för all del låt mig slippa.
Jag skall spela värdinna nog derhemma.”
Och jag flyttade skålen och tallriken till honom.
Det kan inte hjelpas; jag kände mig verkligen generad.
Jag hade en hemlig förnimmelse af att han skulle tro att det för mig var en stor härlighet att få sitta der och dinera på tu man hand med honom.
Deraf fick mitt sätt en onaturlig kantighet.
Jag var så upptagen af denna obehagliga tankegång, att jag knappt visste hvad jag åt.
Så fick jag slut på min soppa; det var buljong med ris i.
”Vill du inte ha mera?” sade han.
– ”Jo tack.”
Jag sträckte fram min tallrik, ty skålen stod hos honom. – ”Jaså, skall nu jag servera?” sade han med en viss vänlighet, och så måste vi le.
Jag tror att vi båda hade en känsla af någonting bakvändt. – ”Det fins mera qvar,” sade han skrattande, då jag egoistiskt nog låtit honom lägga för all soppan.
Också jag skrattade; jag tänkte i tysthet att han kunde taga igen sin skada på de andra rätterna, jag visste att jag icke skulle kunna äta ordentligt, derför kunde jag få soppa, som jag tyckte om.
Vi lyfte vinglasen emot hvarandra, båda en smula brydda, men vid bättre lynne, nu, sedan vi fått någonting varmt till lifs.
Under pratet kom jag plötsligt ihåg att jag inte betalat hvad han lagt ut för mig den dag jag kom. – ”Det är sant, jag är ju skyldig dig penningar!”
”Ja, ska’ vi tala om det, så är jag också skyldig dig.”
”Seså, hvad är det att tala om nu!”
”Jo, ifall du behöfver dem”– – –
”Inte ett dugg.”
Jag teg ett ögonblick.
”Ja, förstå mig rätt: det gör mig icke något speciellt nöje, att du har dem.”
”Ja kanske du gör det ogerna!” for han upp med något af fiendtlighet i tonen, ”för i så fall kan du få dem hvilken dag du behagar.
Så mycket penningar kan jag alltid drifva upp.”
”Prat!
Jag ville bara säga att det är en sak som är mig fullkomligt likgiltig, om du har dem eller ej.
Förr kunde det kanske göra mig ett nöje, men nu bryr jag mig inte om det.
Jag behöfver dem inte heller.
Du kan göra som du vill, mig är det egalt.”
Han såg på mig; han hade förstått.
”Du har allt gått framåt en hel del på den sista tiden?”
”Jag tror det.”
Vi drucko hvarandra åter till.
Det hade kommit liksom mera frihet öfver oss.
”Vill du ha dessert?” sade han.
”Nej, sådan ha de aldrig likt något på restaurationer.
Men jag vet hvad som skulle vara godt.”
”Drufvor.”
”Ja, då kunde jag gå ut och köpa.”
”Ja, och så går jag hem.”
Vi skildes när vi kommit ned på gatan.
”Köp många,” sade jag lystet.
”Åhja, lagom,” svarade han, som jag tror med en ansats till sparsamhet.
”Nej, många.”
Och så gick jag hem.
Det dröjde rätt länge innan han kom igen.
En påse drufvor och en bundt cigarretter lade han på bordet.
”Jag har träffat Brandes; han kommer till dig.”
”Ah!”
”Och jag har druckit vin.”
”Har du?
Berätta.”
”Jo, när jag kom förbi A’Porta sutto Brandes och Schandorph vid en flaska vin, och Brandes kallade på mig för att presentera mig för Schandorph, som jag aldrig träffat.26
Så frågade de hvad jag hade i påsen.
– Druer.
– Ah, til deres Kæreste.
– Nej, svarte jag, det er ganske uskyldigt.
Och så förtalte jag dem att du var kommen.
Jag framstälde dig som konvalescent och sade att du nog eljest hade gått upp till Brandes.
Så sade han att han ju kunde titta upp till dig; icke i morgon, ty då var han upptagen hela dagen, men på öfvermorgon.”
Nu fans det bara ett bekymmer, att detta endast skulle vara ett förhastadt ord, och att han skulle uteblifva.
(Men jag har glömt berätta att vi äfven talade om Brandes vid bordet.
Det tycktes af ödet bestämdt att jag skulle göra min stackars kamrat alldeles förtviflad så fort jag dristade mig att nämna hans afgudars namn.
Jag frågade om Georg är lik sin bror Edv[ard].
Af allt hvad jag hört kunde jag icke med den senare.
– Ja det var naturligtvis emedan Edv. B. alltid varit vänlig emot honom, Lundegård, som han tyckte bra om honom.
– Hu, jag är allt bra rädd för dem.
– Hvarför jag det skall vara?
– Jag har ingen salongsvana, ingen förmåga att konversera.
– Nu bröt hans otålighet lös igen. – ”Jag begriper dig rakt inte.
Hur kan man tala på det sättet om sådana menniskor!
Du mäter dem efter en alldeles för liten måttstock.
Tala om att föra konversation!
Georg Brandes är så enkel och naturlig – – – ” – ”Ja då!
Då är det ingen nöd.
Då skola vi lätt bli bekanta,” utbrast jag jublande.
Men så var det galet. – ”Inte kan man vara så sangvinisk heller och tro att man kan bli bekant med en menniska så för en enda gång,” sade han vresigt.
Han fann mig förfärligt grön, och det var jag nog också.
– ”Allt kommer naturligtvis an på hurudan han är emot dig sjelf, när du träffar honom.”)
Ja, emellertid sutto vi nu der i mitt lilla rum, görande oss det så beqvämt som möjligt.
Jag tittade med snåla blickar på cigarretterna.
– ”Vill du ha?
– Ja, det ville jag gerna.
Han skulle bara inte tro att det generade mig om jag rökade af hans cigarretter.
Nåja, så skulle jag ju betala mina skulder till honom.
Han skulle skämta med å ena sidan min samvetsgrannhet, å andra min snålhet.
Lika lönlöst.
Jag var vid godt lynne och bara skrattade åt försöken.
Först ville han bjuda mig på middagen och sedan på drufvorna, bugade och såg ironisk ut. – ”Kan jag inte få ha den äran?”
– Bah, om det kunde vara en hugnad; inte ämnade jag tacka för det.
– Ja, så ville han betala hälften af drufvorna då, jag fick inte bjuda honom. – ”Som du vill då.
Men jag hade bedt dig gå och köpa drufvorna och köpa dem för min räkning.” – ”Nåjaså, inte knussel!
Då tar vi det till en tia alltihop.” – ”Åh, prat!
Inte kan det gå till en tia.
Bäraren 45 öre, kusken på sin höjd två kronor, middagen 2 kr. och drufvorna, ja inte vet jag hvad de kostat, men mer än 1.50 för skålpundet eller högst 2 kr. kan det då inte vara.
– Han skrattade förnöjdt: ”fy tusan att räkna! fy så futtigt!
Hit med tian!
Det är en tia jag skall ha.” – ”Der har du den.
Jag säger dig ju att jag inte bryr mig om hvad jag skall betala.
– Han höll tian i handen och såg på mig, om jag inte skulle bli ängslig.
Tok!
Han visste inte hur väl jag unnade honom både tian och mer till. – ”Nej, du skall få hålla med en femma,” sade han. – ”Precis som du vill, om du betalar drufvorna skall det ändå inte hindra mig att äta brorslotten af dem.
– Så fick han sin femma och vi sutto i ro. Gud, hvad den cigarretten var god!
En god cigarrett och ett godt prat, det är lite till härligt.
Så talade vi om Jæger.
Det tycktes göra honom godt att jag trots allt som upprörde mig kunde fatta att det fans några duktiga penseldrag i den annars så usla boken.
Han å sin sida medgaf att den som konstverk sedd stod ytterst lågt.
– Men så började han tala något om tomheten, och att han icke kan hålla af någon, och att Jægers personlighet står hans så nära.
– Det var för mig som att ligga och bli rådbråkad.
Åh, jag led så förfärligt.
Hvad bryr jag mig om att han ej kan hålla af mig, endast han håller af någon annan, fäster sig riktigt vid någon.
Det är så förfärligt att se en sådan rik menniskonatur förfaras, krympas tillhopa, förminskas.
– Men jag hade föresatt mig att motarbeta detta lidande.
Blödigheten förstör mig.
Jag vill göra mig hård.
Hvad betyder det för mig om han blir till intet!
Så talade han om att han en gång för icke så länge sedan börjat på ett bref till mig deri han ville klargöra sina åsigter i könsfrågor.
– Hvarför han icke afsändt det?
– Det hade tagit för lång tid och han hade tröttnat på det.
– Ja, han tröttnar på allt som fordrar sjelföfvervinnelse och ihärdighet.
Men så talade han lite muntligt.
Jag missförstår honom, säger han.
Han ifrar icke för osedlighet, utan för en högre sedlighet.
Han vill att man aldrig skulle behöfva gifva sig åt en, som man icke känner personlig sympati för.
Man skulle aldrig bli satt i det läget att nödgas gå ut och köpa sig sinlighetens tillfredsställande.
– Jag menade att detta vore en utopi tillsvidare.
Först sedan socialismen segrat vore sådant möjligt.
– Han medgaf det.
Så närmade det sig teaterdags.
Han frågade hur jag kunnat vara fri för Hagelbäckarne hela dagen.
Hå, jag hade sagt rent ut att jag var upptagen.
”Jag har lärt mig att bli hänsynslös emot folk på senare tiden, skall jag säga.” – ”Kan du inte bli en smula hänsynslös emot mig då?
– Hur svårt detta är, det teg jag med.
Men kanske anar han det.
Och ändå! – om jag trodde att han verkligen menade mig illa, att han endast är uttråkad på mig, då skulle han få se!
En gång under samtalets lopp hade jag böjt mig fram, sett på honom och sagt:
”du kan inte tänka dig hur du pinade mig genom att så godt som tvinga mig till det der afslaget; du vet?” – ”För guds skull låt oss inte tala om det mer!” for han till som om det vore ett rötsår jag inte kunde låta bli att peta i.
Det var endast ett ögonblick hans ansigte förvred sig under denna nervösa pina.
Det var nog för att se hur djupt den taggen sitter.
– ”Jo, du inser naturligtvis att jag på ett sådant bref som ditt icke kunde ge mer än ett svar?
Du inser också, att om jag icke öfvervunnit det nu, skulle jag inte heller kunnat tala om det?” – ”Ja.”
Vi bytte om samtalsämne.
Jag bad honom icke af artighet följa mig på teatern, och jag gick ensam dit.27
(Utdrag ur Mattis bref till Karl, den 9 okt. 86)
Vet du, käre Karl, jag är så ledsen åt att du står i sådant förhållande till dina föräldrar.
Jag tycker att du gjort mycket orätt i att på något sätt vilja inverka på dina syskon, i synnerhet när du lofvat motsatsen.
Sin religion skall man lefva sig till, och inte duger det att uppställa någon norm, så och så skall du tänka, och du skall tro att detta är det enda sanna och rätta.
De hade nog kommit till samma ståndpunkt ändå, och så hade du haft ditt samvete fredadt, att det icke hade skett genom din påverkan.
Och att du hade hjerta att skrifva hem att du gjort det, samt att du ansåg dig hafva full rätt dertill, det var inte snällt af min lille gosse.
Jag tycker det är sådan synd om dem, så jag kan inte så säga; jag kan så väl sätta mig in i deras förtviflan.
Hvarför kan inte hvar och en få tycka som han vill, utan att sättas under tryck af andra?
Och i detta, om religionen, gäller det i högre grad än om allt annat.
Döm min religion efter mina handlingar, det är min religion.
Och hvarför gör du klyftan mellan oss, dina föräldrar och mig, så stor?
Nu kommer den alltid att stå emellan oss, och om de än ville tycka om mig, så kunde de det icke; de anse mig för en förtappad varelse, som ej undgår Guds vrede.
Hvad det är underligt att man skall slitas så, när det kunnat vara ett sådant hjertligt förhållande; men det är emedan menniskorna äro så hjertans småaktiga.
Om du inte har något emot att jag låter dem veta att du skickat mig brefven, skulle jag vilja skrifva till mamma.
Ack om hon varit här i qväll, eller jag varit der ensam och fått mjuka upp hennes förtviflade hjerta!
Tänk hvad hon lidit för eder skull!
Sanning är nog bra att predika, men man har pligter också på annat håll.
Ack hvad det skall bli godt för dig att komma hit ned och hvila ut dig både till kropp och själ, här är ändå en sådan härlig ro.
Här är det lättare att finna sig sjelf, och man blir inte så bortplottrad på mång tusende funderingar, som man inte har med att göra, utan som endast förslappa och försvaga en till annat, vigtigare.
Jag menar nu din böjelse att gräfva i allt möjligt, både likt och olikt.
Men hur långt når man med det?
Aldrig till något fullständigt resultat.
Och så blir man nervös och trött till sitt egentliga arbete.
Nej, vill man fram skall man helt sluta sig samman till att nå sitt mål, och ju mindre undanflygter, dess fortare når man det.
”Men hvad är det på min pys?” hör jag dig säga, ”hon sitter ju bara och håller moralpredikningar.”
Men nu tar jag dig också i famn, för nu har jag sagt allt hvad jag hade på hjertat.
Till Georg Brandes skickar jag i morgon, d. 10 Okt. mina böcker.
Med dem går ett visitkort af följande lydelse:
Tillsamman med de andra böckerna tar jag mig friheten sända fru Hortens öfvers. af Pengar.
Schéele skaffade mig förläggare både till Pengar och Från Skåne; utan att jag visste om det hade han sändt boken till Schou och tillrådt honom att öfversätta den.
Det är således denna, för mig helt obekanta menniska, som i alla literära ting varit mitt factotum.