Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vore i synnerhet bra derför, att det skulle vara ett vittnesbörd, å ena sidan om kung Karls goda vilja att komma oss till hjelp, å den andra om huru kung Kristian har låtit sig förledas att förkasta denna hjelp, med drömmen om den olycksaliga personalunionen för ögonen; man skulle då kunna inse, hvad den har kostat oss.
Mycket kunde göras af en sådan bro-
55skyr, och ur diplomatisk hänsyn bör väl ioke rfUmera några håder förefinnas för offentliggörelsen.
Har da sett hara Hansen * i Paris genom en af honom signerad, i la Franee införd artikel mot personalunionen har öf verlemnat sig till oss med hull och hår?
Mig har han hjelpt att få in en skarp korrespondens i Opinion National.
Att han besöker vårt ambassadhotell betyder ej s&amp; mycket; Moltke sjdf står snarare på den nationela än den motsatta sidan; detta försäkrar åtminstone Bille sedan sin vistelse i Paris.
OcksA har bas fått mycket goda tankar om Hansen, som har förstått att skafa sig tillträde till de mest otroliga ställen, bland andra till de * franska utrikesministeriet, af hvilket han till och med har varit sänd till Bismarck, då denne var i Biarritz.
Det var ett intressant sammanträffande, hvarom Hansen har aflagt redogörelse till dem, hvilka sändt honom.
Bismarck tog emot honom med en blank stilett, liggande på sitt bord.
Men de skildes ät mycket gemytligt.
Samtalet rörde sig kring den plan, som verkligen al-handlats mellan Bismarck och Napoleon, nemligen att Preuseea skall ega frihet att annektera Holstein och Sydslesvig, mot dei att Nordslesvig, med åberopande af resultatet af en folkomröst ' ning, återfölle till Danmark.
B. var personligen böjd för plan », men konung Wilhelm ville, sade han, sjelf ingenting hafva (hm!
); endast rättvisan skulle hafva sin gång, antingen så det hela tillföll© Oldenburgarne, Augustenburgarne eller Gltioksburgmne.
Om det skulle lyokas honom besegra detta motstånd, visste han ännu icke.
Sedermera har, som du väl sett, ryktet om en dylik anordning dykt upp i åtskilliga tidningar; senast {Indépendance Beige.
Det vore nu en god kupp, om man kunde förmå Napoleon att uppställa upprättandet af en nordisk union såsom vilkor för hans deltagande i utförandet af en sådan plan; då skulle genast alla danskar blifva skandinaver, till och med jatarne, ty skandinavismen skulle ej då för dem blifva liktydig med krig mot Tyskland, såsom hittills varit fallet.
På samma grund skalle väl också största delen af antiskandinavismen i Sverige försvinna, om saken finge denna karaktär.
En annan fråga är, om man komme att stärka Bismarcks motståndare i Berlin genom att i saken inblanda skandinavismen, ty naturligtvis utgör denna tank« en afsky för det ryssvänliga junkerpartiet.
Men någon jordmån
* Författaren till » Fra diplomatiens vorden » och &gt;Femten aar i odlandet », I. Hansen, ej att förvexla med den bekante folketingBmannen och bondeledaren J.
A. Hansen.för diplomatiskt arbete i denna riktning förefinnes doek säkerligen både i Paris och Berlin.
En deputation från Slesvig, som i slutet af september och böljan af oktober var i Paris, uppvaktade Drouyn de Lhuys, hvilken ä kejsarens vägnar försäkrade slesvigarne om hans deltagande för deras öde ooh lofvade dem, att i händelse nationalitetsfrågorna i Europa komme till ett allmänt afgörande, hvilket han väntade snart inträffa, detta också skulle komma de danska slesvigarne till godo.
Detta öfverens-stämmer ju med underrättelsen om underhandlingarna mellan Bismarck och Napoleon.
N: o 26.
Köpenhamn dm 23 januari 1865.
Det är alldeles nödvändigt, att vi få frågan offentligt framlagd jemte aktstyckena, ty annars tjenar det ej till något.
Många personer äro antiskandinaver af blind lojalitet, emedan de tro, att kungen absolut måste hata skandinavismen.
Gör derför än en gång ett försök.
Vi begära icke mer än hvad som kan ställa såväl kung Karls som kung Kristians hållning hvar för sig i dess rätta ljus.
Det är också vigtigt, att man får se hvad Mon-rad egentligen har velat och sagt.
Kort efter det jag hade mottagit ditt b ref, framförde jag din helsning till J.
A. Hansen.
Jag gjorde det med af9igt en dag då jag träffade honom i » snaps-tinget », d. v. s. riksdagens restaurationslokal, i närvaro af flere jutska riksdagsmän.
Han blef liksom smått förlägen.
Juel sade skämtande: » vågar ni nämna Qvantens namn här på k. m: ts slott? » och jag tog mig deraf anledning att berätta underhandlingens historia, naturligtvis utan att vidröra hvad vi förehade under ditt första besök här i staden.
Hur mycket man trodde, vet jag icke, men något fastnar alltid, tilldess man kan få mera framstäldt och dokumenteradt.
Men detta är verkligen påträngande vigtigt.Köpenhamn den 4 mars 1865.
Jag tror, att det i flere hänseenden vore särdeles lyckligt om i tryck kunde utgifvas en af aktstycken åtföljd autentisk berättelse angående de underhandlingar, som i april månad fbr-lidet år genom Eder medverkan fördes om upprättandet af en ska » * dinavisk union.
Enligt min mening, borde broskyren utkomma på fransyska i Paris, och för den händelse att Ni, som bäst &amp; r hemma i saken, ville skrifva boken, skall jag draga försorg om det öfriga.
Om Ni icke har tid och tillMle dertill, ber jag Eder att confidentielt sända mig afskrift af alla handlingarna, med uttryckligt angifvande af hvad deraf får tryckas.
Jag anser nödvändigt, att det för verlden må blifva klart att det svenska kungahuset icke af egennytta intresserar sig för skandinavismen, då dennas motståndare här i landet försöka använda Sveriges förmodade annexionsplaner som ett välkommet agitationsmedei, nemligen bland jutarne, h vil ka mest af allt frukta ffar en delning vid Stora Bält.
N: o 28.
Köpenliamn den 29 mars 1865.
Du är misstänksam och tror menniskor vara mera konse-qventa än de äro, åtminstone här i landet.
Jag tror verkliges, att J.
A. Hansen är skandinav, oaktadt han nu går och säger, att han öfvergifvit skandinavismen.
Likvisst skall han, såsom jag hört, i gemensamma utskottet ånyo ha förklarat, att han £r skandinav.
Gud vete, hvad han egentligen är.
I hvaije fall ar han, såsom så många andra hos oss, obegripligt närsynt.
Jag har bland mina skandinaviska vänner nästan kommit i vanrykte för mitt ideliga tal om Ryssland.
Man ler deröfver, såsom ftfveren monomani, icke emedan man i ringaste mån hyser ryska sympatier eller ioke anser Rysslands välde för en olycka, utan emedan man icke kan få i sitt hufvud, att vi verkligen ha detta välde öfver våra hufvuden i vår egen hufvudstad.
Gäller detta om de i politiskt hänseende mest upplysta kretsarne — naturligtvis med undantag af mången enskild person och många enstaka ögonblick — så gäller det naturligtvis ännu mer om me-nigemanspartiet, som hittills rört sig uteslutande i små inre förhållanden, vant sig att räkna endast med inhemska faktorer, utan att taga i beräkning främmande makters inflytanden.
Med-lemmarne af detta parti tro — åtminstone är jag, hvad J.
A. Hansen beträffar, öfvertygad om att så är — att Danmarks öde beror ensamt på partiernas ställning, styrka och förbindelser, och för att få en viss författningsform genomförd öfverlåta de sig åt hvarje riktning, som lofvar häri stå dem bi, inbillande sig att, om den söker bli dem öfvermäktig, de nog skola få bugt med den.
Detta är de bättres, t. ex. J.
A. Hansens och B. Christensens tankegång.
Naturligtvis ges det bland de underordnade förarne åtskilliga slynglar, hvilka förneka allt som icke medför stundens privat- och partifördelar.
Men allra minst hos dessa anträffas någon egoism af den art du antyder.
Deras framtidsdröm är Danmarks förklarade neutralitet.
De äro de äkta af-komlingarna af trälsinnet, hvarmed 200 år besmittat folket.
Att icke en och annan af de hemtyska officerarne kan komma på den galna tanken om Skånes m. m. återeröfring, vill jag ej gå i godo; men blotta uttalandet af denna tanke skulle göra honom till en gäck både bland hans kamrater och inför hela folket.
De national-liberal a ha under förhandlingarna med Heltzen uttalat sig starkt skandinaviskt.
Sjelfva Bille har sagt, att man kunde bli nödsakad att hissa det skandinaviska baneret.
Lehmann, A.
Hage och Juel b af v a mera än någonsin förklarat sig för skandinaver.
För öfrigt hafva våra, jag vågar säga mina, skandinaviska manövrer allaredan giort sin nytta.
Mina skandinaviska artiklar i Facdrelandet, Folkets Avis, Dagstelegrafen och Morgenposten hafva gjort Heltzen rasande, så mycket mera som för honom skandinavism och sammansvärjning är ett och det samma.
Till den grad betraktar han som en sjelfföljd, att skandinavismen skall » rydde kongen af vejen ».
Det är ju icke nödvändigt.
Han kunde genom att gå in på kung Karls unions-förslag gå oss till mötes och bevara sin familjs arfsrätt.Köpenhamn den 11 maj 1865.
Ändtligen ha vi då på visst sätt bragt till stånd vår skandinaviska förening.
Den 29 april hade vi omkring 100 man samlade, ett antal riksdagsmän och riksråd, ett par professorer, ett par grossörer, några välmående handtverkare och en hel hop yngre folk.
De närvarande politiska storheterna hörde nästan alla till det nationella parti, som, i motsats till de gamla nation al-liberala, hålla på den oförändrade grundlagen.
På det hela taget Tar grundtvigianismen starkt representerad.
Efter att jag lemnat en redogörelse för rörelserna i Sverige och Norge och lagt pi hjertat nödvändigheten af att vi komme med, uppmanade vi inbjudare församlingen att tills vidare konstituera sig som en förening, hvar » stadgars första paragraf skulle lyda: » Föreningens uppgift är, att genom alla lagliga medel verka för största möjliga samlif och samverkan mellan de tre nordiska folken samt att förbereda de tre rikenas smmanslutning, så att de bilda en politisk enhet utåt med bevarande af hvaije rikes oafhängighet inåt. » Sven Qrnndt-vig, som icke är grundtvigian, utan hallian och personligen står Hall nära, föreslog emellertid att uppskjuta den formliga konsti * tueringen tills vi kunna uppträda offentligt, och att vi nu endast skulle besluta det eventuella inträdet i en förening med angifti » syfte samt öfverlemna åt inbjudarne att fortfarande arbeta p&amp; före-ningens utbredande.
Det var ju egentligen allt hvad vi knnde önska.
Programmet, som sammanfattar bådi det göteborgska ocb stockholmska och i det väsentligaste öfverensstämmer med det norska, blef godkändt, ehuru det innebär som konseqven9er både dynastisk enhet och förbundsparlament.
Vidare fingo vi öppei fullmakt att använda föreningens medel och bestämma om dess uppträdande.
Vi ha i sinnet att utge en räcka flygskrifter för att påpeka skandinavismens nödvändighet i politiskt-dyoastiskt, i na tionelt och ekonomiskt hänseende.
Ploug, som vet af alltsammans, står och väger, emedan han gerna vill vara med, men icke vågar.
Innan han går med, hAlier sig en stor del af de bästa krafterna tillbaka; ger han signalen, komma vi att få stor anslutning.
Men han måste di slitasig lös från Lehmann &amp; comp., som ännu befinna sig på samma ståndpunkt af dépit amoureux, pä bvilken Ploug befann sig i fjor.
N: o 30.
Från riksdagsledamoten J.
T. Hasle * till E. v. Qvanten.
Köpenhamn den 21 maj 1866.
I lördags berättade man mig, att hofpartiet hade utspridt det ryktet, att svenska regeringen är ense med den preussiska, och att vi borde göra oss beredda p&amp; att kunna tillbakaslå en landstigning fr&amp;n Sverige.
För den skull hade Svanholm-batteriet
— det ligger 1 / 2 mil norr om Köpenhamn — blifvit bestyckad t äfvensom kanoner upplagda på promenadplatsen Langelinie vid Köpenhamn.
Jag kan icke gå på jagt efter detta rykte, om ej af annan orsak så af brist på tid, men otroligt är ej dess utspridande, ty hofpartiet med dess Augusti- och Oktoberföreningar arbetar ifrigt mot skandinavismen.
Ett annat rykte, som jag icke kan ansvara fbr, säger att Napoleon begärt, att Danmark skulle ingå förbund med Sverige-Norge mot Preussen och att Allerhögstdensamme icke har velat bestämdt sätta sig deremot, men likväl i statsrådet förklarat, att det vore emot hans önskan.
Har ett förslag, sådant ryktet omförmäler, kommit från Frankrike och vår regering går in derpå, nå välan, så främjas saken, utan att vi, måhända, behöfva göra något vidare dervid.
Men gör vår regering det ic * e, då måste det sörjas för, att detta blir det danska folket bekant.
Medan ännu tid till handling finnes, bör det få vetskap om, att det funnits utsigt för att med Sveriges hjelp få det danska Slesvig åter, i händelse krig utbröte mellan Preussen och Österrike.
Med hänsyn till det förstnämda ryktet om alliansen mellan Preussen och Sverige och möjligheten af ett anfall från Sverige, skulle jag önska att från svensk sida någonting framkomme, som
* Nyligen död.
» Han tillhörde frihetens veteraner i Danmark ».
(Tidn.
Politiken) .motsade det.
Naturligtvis menar jag icke en direkt förklaring mot detsan^ma, utan att man komme fram med något, som indirekt motsade det.
Som skäl derför vill jag anföra, att jag nu vid några folkmöten bevittnat, huru Oktoberföreningsmedlemmarne, eller rättare sagdt deras ledare, söka föra menniskor på villospår genom att säga, att äfven de hafva varit skandinaver, men att då vi genom en union icke kunna för ett Danmark till Kongeån vänta B&amp;mma sjelfständighet som för ett Danmark till Eidern, vi måste npp-gifva tanken på Nordens enhet, ty Danmark blefve nu blott en provins af Sverige.
Med andra ord, de angripa Sverige pä grand deraf, att det icke deltog i kriget, ja, en af dessa herrar hade till och med den djerfheten att säga det svenska sändebudet på konferensen i London icke hade talat ett ord för Danmarks sak.
Det skulle derför alldeles icke förundra mig, om de hviska folk i öronen, att Sverige nu intager en hotande hållning mot osa.
N: o 31.
Från Carl Rosenberg till E. v. Qvanten.
Köpenhamn den 22 maj 1866.
Gammalskandinaverne bättra sig.
Ploug, Lehmann och Hall, med hvilka jag talat, önska nu vår förenings uppträdande, emedan det derigenom blir för dem lättare att få Dansk folkeforenings program och politiska verksamhet ändrade i skandinavisk riktning« hvilket de ha i sinnet.
Jag har nu ock kunnat hålla föredrag i Dansk folkeförening, hvilket visar att den har förändrat sig, ty jag är oförändradt skandinav quand même, och det veta alla.
Men nu rasar Rigstidenden dagligen mot mig, låtande försti, att jag bör afskedas, naturligtvis för att direkt eller indirekt drifVa ministern * dertill.
Han tog nyligen fatt på mig och föreböU mig — dock uttryckligen ej som minister, men som dansk man — det farliga i skandinavismen; » det vore väl icke omöjligt, att Sverige och Preussen kunde komma öfverens om att dela Danmark ».
Samma tal hör jag nu efteråt cirkulera i staden, ntspridt af hofpartiet, under det att man samtidigt berättar om ett hem-
KultuBminiBtern Rosenörn-Teilmann.ligt, i Dotézacs * närvaro hållet statsråd, som gick nt på att man skulle söka en allians med Sverige-Norge, hvarvid vederbörande skall hafva sagt, att detta vore honom » meget ubehageligt ».
N: o 32.
Köpenhamn den 9 September 1866.
Våra reaktionärer stå genom hr M. i underhandling med Bismarck om en konvention mellan Tyskland ooh Danmark.
En 9ådan hade förstnämde herre, då slesvigarne voro i Berlin, fall-ständigt utarbetat, att framläggas för konung Wilhelm.
Men de hederlige männen blefvo så vreda, att de gingo sin väg, utan att närmare se efter i handlingarna.
Man behöfver dock ej sväfva i okunnighet om, hvad det gäller.
M. var nämligen här i våras och förde med sig från Bismarck ett anbud, som gick ut på, att Danmark skulle erhålla största delen af Slesvig tillbaka mot vil-kor, att det slöte med Preussen en flottkonvention, som bland annat öppnade danska hamnarne för de preussiska krigsskeppen; d. v. s. Danmark skulle fullständigt klafbindas vid Preussens politik för att framdeles underkufvas.
Denna plan kan tillintetgöras genom att man, i gengäld för Slesvigs återlemnande, erbjuder Preussen allians med ett samladt och starkt Norden.
Två böra vara med om detta förslag: svensknorska regeringen och danska folket.
Att fä det sistnämda i rörelse, innan man kan hänvisa på tanken som en verklig politisk plan, är icke möjligt.
Det måste förBt finnas ett aftal mellan svensk-norska regeringen och Bismarck; vi måste åtminstone veta, att svenska regeringen vill och att Bismarck kan antagas vilja.
Är detta gifvet, så kunna och vilja vi åstadkomma en stor folkadress, gående ut på att af konungen här begära, att han med Sverige-Norge ingår en union, som gör utrikes-riksstyrelsen gemensam.
Att Sverige-Norge erbjuder Preussen allians och låter oss veta derom, det är den ansträngning vi behöfva från svensk sida.
Det är dock icke mycket i jemförelse med hvad Piemont eller Preussen gjort för att nå ett liknande mål som det, hvarom här fir fråga.
* Frankrikes sändebud i Köpenhamn.Köpenhamn dm 28 november 1866.
Orsaken hvarför jag i dag skrifver till dig är den, att n« ändtligen det är kommet, som jag länge väntat.
I går tillkänna-gaf mig Rosenörn, * att jag egde välja mellan att afstå från all politisk verksamhet eller fl mitt afsked.
Jag valde naturligtvis det senare och skulle under alla omständigheter ha valt det, tj jag blir Nordens sak trogen s&amp; länge jag lefver.
N: o 34.
Till O. Rosenberg från E. v. Qvanten.
Stockholm den 19 januari 1867.
Med hänvisning till exemplet af Nordtyska parlamentet och förbundet, som ju äfven inrymmer furstarne plats, borde det q
i Danmark vara så svårt att yrka på en anslutning till Sverige-Norge, och att på danska riksdagen väcka förslag om utrikea- och försvarsangelägenheternas öfverlemnande åt en förbundsregering och en förbundsdag.
Ha ej våra förslag hela tiden g&amp;tt derpft ut?
Danmark är ju endast en del af ett större helt; se der nödv&amp;B-digheten i anslutningen.
En monarks rättigheter och ställning kunna aldrig nå utöfver folkets egna.
Derför ha Nordtysklandf småfurstar fått böja sig för nationens gemensamma bästa.
Hvarför borde icke nu Danmark, dess folk och konung frivilligt ingå på det, som visar sig vara åtminstone i lika hög grad förnuftigt och nödvändigt för Skandinavien som för Tyskland?
Vill du skrifva en broskyr från denna radikalt skandinaviska ståndpunkt?
I sådant fall skulle jag utlemna åt dig vissa af de dokument, som faktiskt intyga att underhandlingar i denna riktning försiggått mellan Karl XV och Kristian IX.
* KultusminUtern.Men vid offentliggörandet af dessa dokament ville jag äfven fösta några vilkor.
Det första vore det, att du framställer hela förslagets historia sådan den verkligen är.
Hit hör först och främst, att förslaget utarbetades af oss gemensamt i Köpenhamn.
Vidare, att vi icke vände oss med detsamma till de nation al-liberala, emedan de voro personligt upphetsade genom den Hallska politikens nederlag, utan till de liberala bondevännerne, hvilka äfven voro radikalare nationalister.
De gillade, såsom du sjelf bäst vet, fullkomligt förslagets principer: Slesvigs delning efter nationaliteterna, förbundsparlament, familjefördrag.
Sjelfva förslaget, sådant det efter våra öfverläggningar af dig fattades i pennan, införes i redogörelsen.
Vi vände oss till sådana personer, som, ifall Monrad vägrade att ingå på förslaget, kunde aflösa honom och bilda en ny mini-stér.
Den tillvägabragta partisammanslutningen skulle dels förmå Monrad att gå in på vårt förslag, dels hjelpa honom att genomföra det samma.
Monrad behöfde just då de nationella bonde-vännernes bistånd för att kunna existera.
Sedan återvände jag till Stockholm.
Der omredigerades utkastet, och med det sälunda sammanbragta dansk-svenska eller svensk-danska förslaget infann jag mig å nyo i Köpenhamn för att å konung Karls vägnar öfverlemna det samma till Kristian IX och Monrad.
Men för att planens ursprungliga grundval ej skulle rubbas, fick jag, inuan brefven jemte förslaget aflemnades, förvissa mig om att den i Stockholm vidtagna redigeringen ej skulle undandraga förslaget de nationella bondevännernes en gång tillförsäkrade bifall, hvilket fortfarande var den basis, på hvilken operationerna skulle stödja sig.
Så gjorde jag, gick till dem som tagit del i förslaget, visade den sammanfattning jag gjort, och de förklarade, att de ingenting hade att invända.
Förslaget fortfor allså lika mycket 30m från början att vara deras.
För Monrad namngaf jag sedan, hvilka som voro invigda i planen och gillade densamma.
Och kanske var det just detta, som förmådde honom att gå in derpå.
Åtminstone bidrog denna omständighet i väsentlig mån dertill.
Han syntes allt mer benägen, men tog af mig det löftet, att jag tills vidare ej skulle åt någon i Köpenhamn anförtro, att Kristian IX och hans regering ville upptaga förslaget.
Huru samvetsgrant jag höll detta löfte, kan du sjelf intyga.
Han tog också ett annat hedersord af mig, nämligen att jag, om jag vid min hemkomst funne att svenska kabinettet beredde sig att korsa och uppoffra förslaget,genast skalle appriktigt underrätta honom derom.
Detta hans förtroende var jag också fast beslaten att motsvara, ty Danmarks ställning var ja sådan, att motsatsen hade varit den största hjert-löshet.
Men min fasta öfvertygelse är den, att Monrad för hastigt lät skrämma sig eller rabba sin intagna ståndpunkt Hade han gjort som han uppmanades i kung Karls andra bref, skulle saken kommit på fötter.
I stället kom han med den fatala punkten om Holstein, som ju stred rakt mot programmet.
Med allt detta visar det sig, att Monrad dock ett ögonblick på fullt allvar omfattade förslaget.
Så mycket besynnerligare är då den indiskretion, som begicks i korrespondensen till Norsk Rigstidende, hvara slutstrofer utvisa, att författaren haft kännedom om innehållet i M o irrads svar till Karl XV.
Huru hade Krabbe, som ju var korrespondenten, fått denna kännedom?
Krabbe var medlem af Fa&amp;drelandets redaktion, och Ploug var vid den tiden Monrada förtrogne.
Dessutom kände Ploug förslaget ganska bra genom dig.
Borde icke också detta nämnas?
Ploug utöfvade då, genom sin fanatism för Eidergränsen, ia kanske ock för Holsteins bibehållande, ett olyckligt inflytande på Monrads politik.
Monrads och Plougs sista kort var: allt eller intet!
Det var ett hasardspel, ett förtviflans kast.
De beräknade så: Om Danmark förlorar allt, d. v. s. äfven hela Slesvig, skall orättvisan häraf och det deraf väckta medlidandet bli så himmel-skriande, att minst hela Slesvig kommer att skaffas tillbaka.
Om deremot Danmark, genom delning eller folkomröstning, med eget begifvande afstår en del af Slesvig, kommer det att bli derrid, och Eidergränsen fås aldrig mer tillbaka.
Fantastiska, tragiska beräkningar!
Kristian IX inbillade sig väl å sin sida, att både Holstein och Slesvig skulle kunna återfås i personalunion.
Att Monrad, som egentligen ej tillhörde det skandinaviska partiet, slutligen återföll i detta heroiska: » allt eller intet », kan man förklara.
Men med Ploug och de öfriga skandinaviska national-liberala har det sig svårare.
Mitt andra vilkor vore, att du framställer kung Karls ställning sådan den verkligen var, utåt och inåt.
Kristian IX hade strax efter sin tronbestigning visat motvillighet, att ej säga rådala för skandinavismen.
Hade kung Karl personligen infunnit sig vid Fredrik YII: s begrafning eller efter hans död utsträckt sin hand efter Danmarks krona, skulle kung Kristian ha stått sig slätt.
Men dertill var det svenska lynnet för ridderligt.
Å andra sidan hade det svenska kabinettet gjort sin ryktbara reträtt.
Ehuru visserligen Sverige i alla händelser bort skickaen tyelpkår till Danmark — redan det gemensamt utgjutna blodet skulle ha gjort skandinavismen praktisk — bör man dook ej förbise, att flere orsaker föranledde denna reträtt.
Till dem hör, att Manderström lika litet som Hall fr&amp;n böljan trodde att krisen skulle föra till ett krig.
När sedan horisonten plötsligt mörknade, drog han sig häpen tillbaka, emedan Sverige, liksom Danmark, var temligen illa rustadt.
Dit hör vidare, att d&amp; tyskarne inryckte och hvarken sydslesvigarne eller mellanslesvigarne, att ej tala om holsteinarne, tycktes vilja blifva qvar hos Danmark, stormakterna visade sig vacklande i sin uppfattning af bäde statsrätt och nationalitetsrätt.
Sverige befarade då, att, om det kommo Danmark till hjelp, blifva mot sitt och skandinavismens intresse drifvet att åt Danmark försvara både Holstein och södra Slesvig, hvilket, det insåg man numera, var en omöjlighet.
Ännu mindre hågad var man naturligtvis att bidraga till upprättandet af ett Slesvig-Holstein i personalunion.
Svenska kabinettet drog sig då så småningom tillbaka, liksom skulle saken ej rört Sverige mera än londonprotokollets alla öfriga undertecknare.