Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ej nog med att} nga framsteg formärktes utöfver den nivå som sångaren intog såsom debutant, de fel i tekniken, hvilka man vid debuten beskedligt blundade för under hopp till framtiden, framträdde nu förvärrade.
Hr L: s hela uppträdande «om kejsare och herskare var allt annat än karaktäristiskt.
Han måste lära sig gå och stå på scenen, gestikulera med mindre grofhet, särdeles i ett sådant parti, och noga akta sig for ett grimacerande, som Bkall föreställa vrede och passion, men som på åskådaren verkar halft ynkligt, halft lifvadt.
Den vokala framställningen var hvarken så korrekt eller så tilltalande som i fjol, då rösten också gjorde sig gällande med mer klarhet och priecision.
Hr Lombergs plastiska otymplighet tycktes denna afton dessvärre ha smittat fru Östbergs Donna Sol, som särskildt gjorde en förfärlig entré.
Sången var som vanligt förtjenstfull, om ock något mer bredd kunde önskas i ensemblcnumren och i ca bal ettan, en stundom mindre gäll vo * kalisation, särskildt hvad drillarne ankommer.
Fru ö: s mimik är ganska uttrycksfull, dock torde böra undvikas ett visst söt-surt uttryck med den hopknipna munnens uppdragande åt näsan, en mimik som fru ö: s efterträdarinna på operett-tronen, fröken A. P — n, dessvärre tillegnat sig bland andra annekteringar, (bland hvilka naturligtvis finnas många excellenta).
Fru O., som i » Martha » ser helt ungdomlig ut, borde också göra det i denna rol, hvars emfas och oreflekterade enthusiasm måste ha ungdomlig grund för att göra poetiskt tilldragande verkan.
Hr Sellgrens figur passar för Silvas rol, men han sjunger roien osäkrare än företrädaren och grumlar bort ljuden, ofta nog ända till oigenkännelighet.
* Den stora arian fick dock en viss pompös hållning, som något påminde om Willmans och Behrens storartade föredrag af den präktiga melodien till de ynkliga orden: Ack hvarför i sena dagen skall jag lyda kärlekslagen o. s. v.
Ganska olycklig var naturligtvis anordningen att låta hr Strandberg framställa Ernani.
Redan hr S: s fader, trots sin inånga gånger större röst, förmådde icke gifva bravurställena med nödig kraft, än mindre blef detta förhållandet med sonen, hvars misslyckande måste skyllas på teaterstyrelsen, som lika väl som alla andra borde förutsett att till ädel röfvare och bjelte passar hr Strandberg minst af alla operans tenorer, icke en gång med undantag för hr Bröder man, hvars röfvarlif dock visserligen inskränker sig till Remendado i Carmen.
Vi förbigå med nöje denna hr Strandbergs prestation och hoppas få se
44honom i roler, som ligga bättre för hans talang, som är för god att på detta sätt hårdragas.
Hr Lundmark har, med anledning af den ödmannska opassligheten, återuppträdt i » Konung for en dag », hvilket gif-vit anledning till åtskilliga löjliga opinionsyttringar af dessa tenorers begge amazon-lif-garden.
Å ena sidan ha ödmann-skorna vägrat » erkänna » annan » konung » än hr Ödmann, hvilket vore ganska ledsamt for Hans Majestät Konung Oscar II, såvida Hans Majestät skänkte något intresse åt sådana stolliga små undersåtarinnor.
Å den andra förklara Lund * markskorna att de äro » rättvisa » och » att hr L. är talangens och skönhetens representant », sådan de, förmodligen, föreställa sig en sådan.
För att stå väl med alla parterna får väl hr Nordqvist till sist låta begge tenorerna samtidigt sjunga och agera Zephoris — en dubbelbild, som dock måhända skulle förbjudas af öfverståthållareembetet med anledning af den der-med förknippade faran af borgerligt krig, åtminstone bourgeoisi-dame-krig.
Åtminstone torde vid så eldfangda damers teaterbesök brand kårs-kontingenten betydligt behöfva förstärkas och placeras mera i damernas närhet, äfven med fara att dessa skulle tycka illa vara öfver denna kloka försigtighetsgard.
— de skulle kanske alls icke tycka illa vara.
En juris doktor — visserligen med italienskt diplom, men i alla fall!
— han sjungit basroler på Gustaf IILs * nu snart fallfärdiga gamla operascen.
Den juridiska lärdomen kan ju ej skada en sångare, tvärtom, vid dagrars och skuggors rättvisa fördelning i föredraget, i den rättrådiga domen öfver en karaktärs goda och dåliga sidor, i konsten att processa sig till bifall o. 8. v. Hr Bottero, juristen i fråga, gjorde sin entré hos oss — icke i Advokaten Patheliu eller ens Knifving — utan som den juridiskt olärde men om castilianska hederskänslan mycket noggranne Don Ruy Gomez da Silva i » Ernani ».
Hr B. använde rätt mycken fin advokatyr för att göra sig gällande.
Han eger hvarken någon utmärkt röst eller något ut-märkt teaterutseende, men det lilla han eger använder ban på ett utstuderadt knepigt sätt.
Han använder vibrato att öka röststyrkan, han artikulerar med diplomatisk noggrannhet, han iorstår att » tournera » sin röst till förvånande verksamma nyanser, han fraserar med intelligens och sjunger med italiena * rens hela öfvertygelse och värme.
Timbren är för ljus och klaogen för torr, gestalten for obetydlig, men allt detta glömmer man vid åhörandet af of van nämnda numera hos oss ej alltför ofta förekommande sångareegenskaper, hvartill kommer en ganska reputerlig aktörtalang, som af Silva trots utseendet gjorde något ganska värdigt, men också lefvande och intressant, hvilket senare ej hos oss sedan Willman förekommit.
Hr iStrandbergs Ernani har under hösten vunnit i godhet, och åtskilliga lyriska moment sjunger han alldeles förtjusande väl.
Hr Lundqvist ställde alia medsjungande i skuggan genom sin magnifika baryton i 3: dje akten, hvarefter den populära sångaren blef föremål för en hyllniug, så stormande och hjertlig, som den endast egnas denne äfven i annat afseende än det corporella store sångare.
Trots indisposition och mer än vanligt framträdande rädsla, lyckades också första akten ganska bra, den andra än bättre, men den tredje blef en lysande triumf genom ett i alla afseenden majestätiskt, högstämdt, varmt och innerligt, verkligt storslaget utförande, ett af de vackraste bladen i hr L: s rika sångarlager.
I Mignon, der hr Lundqvist ej uppträder, kom hr Bottero i högre grad att lägga beslag på allmänhetens intresse.
Han utförde der Lotharios rol, som alltsedan Algot Lange ej bestått sig med någon tolk af första ordningen.
En sådan visade sig hr Bottero vara i dramatiskt hänseende, om ock den fint melankoliska grundstämning, eom Algot Lange med sin tiua konst förlänade personagen, icke i samma mått återfanns hos hr Bottero, som tog rolen mer aktivt än man här varit van att se den.
Lotharios kaotiska sinnestillstånd i de begge första akterna detaljerades med fin psychologisk blick, dervid artisten betjenades af en skådespelarteknik, väl värd att studera af samtliga våra operasångare.
Den obetydliga apparitionen inverkade något på entrén i tredje aktens final, hvarun-der sångarens mimik bjöd på högst sevärda prestationer.
Tolkningen af Sperata-scenen var höjdpunkten af det i sin helhet förträffliga spelet.
Den lyriska prestationen står dessvärre ej i jemnhojd med den dramatiska.
Sångarens sätt att nyansera är ej franskt, hvilket är nödvändigt i denna musik, hans insatser i t. ex. de begge duetterna saknade mjukhet och noblesstonens hårdhet skadade verkan af flere detaljer, såsom berceu-sen, där organets ofördelaktiga sida ej ens af det vackra och känsliga föredraget kunde öfverskylas.
Sandström och Lange stodo begge långt framom hr Botteros Lothario i musikaliskthänseende, ocb den senare kunde fullt mäta sig med honom i dramatiskt.
Beundran for det utländska har väl nu som, förr spelat våra kritici ett spratt, då de förklarat hr Bottero
i denna rol utan make.
— Hr ödmann sjöng Wilhelm båttre än hr Lundmark, men den senare spelar rolen bättre, åtminstone de gladare sidorna, och fru Edlings Mignon var förträffligare än någonsin, en prestation utan like f. n. i Paris och Wien.
Men fröken Karlsohns Philine lemnar mycket att önska trots den lediga strupfardigheten, och hr Rundberga Laértes är en mycket litet spirituel framställning.
Något bättre var hr Henriksons Fredrik, trots dess genomgående simpelhet och en alldeles omotiverad, skäligen obehaglig nasaltons-lyx.
Orkestern spelade bättre än vid senaste reprisen och operan i sin helhet gick bättre än på flera år.
Efter dessa tvenne pére-noble-typer, Silva (Ernani) och Lothario (Mignon), föll det hr Bottero in att visa sig för om-vexlings skull som sjelfva — uhf Detta är ett farligt infall på en operascen, som egt verldens förnämsta Mefisto på sina tiljor under en tid af mer än två decennier.
Anders Willman blef också långt ifrån fördunklad af Osvaldo Bottero, hvilkens förträfflighet som operasångare egentligen först af Stockholms välvilliga, mot utländingar artiga recensenter stälts på en ea öfvermåttan hög piedestal.
Emellertid hade hr B. äfven i Faust mycket att bjuda sina åhörare på och fördunklade naturligtvis totalt de unga elever, som på senare tider tillåtits pröfva sina vingar i det mäktiga partiet.
I första akten anmärkte man några onödiga ytliga operagester, men annarB hade gester och mimik mening och motiv, dessa saker som så ofta negligeras af en operist.
Själaköpet utfördes med mycken savoir faire, helt olika den otydlighet, som på senare tider visats i partiet.
Röstens sträfhet blef här ett plus i karaktäristiken, vibratot var klokt reduceradt.
Entrén i andra akten var dråplig med satan som direkt från hemorten, uppskjutande under den sjungande Branders kropp.
Guldrondot erhöll mycken demonisk eld och gafs med ett mar-cato af yppersta effekt.
Spåfraserna utfördes med olika nyansering, särdeles harangen till Siebel med kostlig hjertnupen ironi: Posso dir che scritto veggo qui, un fior non tocherai.
che oppassir non vedrai, lo vuole il destino.
Läderlappsflykten inför de höjda svärdskorsen gafs bÅde hemskt och lustigt, man såg ormen kröka sig i myrornas stack.
Mer hat grodde dock i Willmans: Vi träffas än en gång, dåär turen hos mig.
Ci rivedremo ancor etc. togs litet for resig-neradt Åfvenså låg det mer spets i Willmans » af miu tjenst jag behaget bättre vet » än i Botteros något matta: Kon vorrei darvi si trista idea.
C- d u r bes värj el sen i tredje akten gaf hr B. under bengalisk belysning, som knappt behofdes vid ett så glödgadt föredrag.
Slutfallet gafs dock af Willman långt mer tragiskt imposant.
Serenaden gafs med vederbörlig elakhet, hånande bräkande slutfall o. s. v. Spelet före och under ter-zetten var ytterst vaket och intressant.
I femte akten var slutscenens ormplastik exemplari sk.
I sin helhet förtjenar typen att studeras af våra sångare.
Det var en mycket god den onde, om ock ej af allra främsta slag.
Det är skada att en så framstående aktör ej skall vara bättre, sångare.
D. v. s. i detta fall ej ega en tacksammare röst.
Men hr Bottero gör allt hvad han kan och han kan ganska mycket, detta i motsats mot många svenska basister, som ha ypperliga instrument af naturen men medelmåttig intelligens och dålig skola.
Fröken Petrini stod liksom hr Bottero som gäst å programmet.
Emellertid vore det allt för elakt att bedöma fröken Pe-trinis Gretchen ur annan synpunkt än den på alla områden trefvande unga dilettantens.
Fröken P. bör som dilettant ha loford för sitt spel, det var så väl inlärdt att det ofta verkade uatur.
Flere poser voro både vackra och motiverade, om än någon gång det tablåmessiga fick tribut.
Utseendet var ungdomligt och ganska täckt, särdeles när rampen ej närmades för tätt.
Sången hade flere svagheter.
P. hade uppfattat det hela för ytligt.
Hon fraserade nätt, men matt, flere vigtiga ställen fingo en nästan blaseradt nonchalant tolkniug, såsom flerestädes i tredje akten, där den uppgående passagen till C3 bör tagas marcato, ja stmtaio, ej så ytligt och lätt som nu, liknande en vanlig meningslös koloraturfras.
I allmänhet märkte man att frk.
P: s både röst och sång icke blifvit utbildade för högdramatiska partier.
Hon har koloratursångerskans sätt att bilda frasen, att ange höga toner och framställa en nedgående passage, såsom i bönen, der slutfallet togs nästan halft staccato, en gruflig oformlighet, som emellertid öfverens-
* 1 detta sammanhang må beklagas att den evigt fördömliga influensan nekat vår operapublik nöjet att förnya bekantskapen med fru Bottero, hvilken som Gina Sommelius lämnat så godt minne efter sig, särskild t i op. Faust, hennes första debut, våren 1879.stämde med det raatta och intetsägande utförandet af bönen i sin helhet.
Här gjorde också mycket att rösten svek.
Ofvan tvåstrukna iiss är denna skäligen tunn och spröd, ehuru klar och välklingande.
Men för dramatiska effekter som i kyrk-och fangelsescenerna nekar den totalt sitt biträde.
Däremot är ett * stycke af mellantonerna ganska kraftigt och lämpligt för mera dramatisk musik, men hvad därunder ligger klingar både hväsande och skadadt.
Detta gjorde att t ex. Thuleballadeu fick en tämligen tarfiig lyrisk fägring.
I arian var sångerskan mera hemma, hon sjöng den dock litet tungt och attackerade de höga tonerna som små sjösjuka nödrop i st. f. glädjesprit-tande tecken till lifslust och omedvetet koketteri.
Dock blef scenen långt behagligare än den OselionBka karrikatyren, liksom hela akteu i dramatiskt och yttre hänseende vida öfver-vägde den norska artistens.
Men denna tog sin revanche i rolens senare facer.
Der var frk.
Petrini högst otillräcklig, ej blott i kyrkan, utan lika mycket i fängelset, mindre i duon, än i trion, som väl sällan gått så spårlöst förbi.
Där fattades nerv både i stämma och föredrag, det blef istället något sotsurt och mjäkigt, som dessvärre alls icke » krönte ändan ».
I mimiskt hänseende bör frk.
P. akta sig för att gapa, när hon tiger, det ser då ut som hon skulle le.
Hr Ödman borde mer nyansera och » fördjupa » den lärde doktor Fausts grubbel i första akten, hvars böljan får allt för ungdomlig och utklädd kulör.
I öfrigt är hans Faust nu som förr en särdeles framstående prestation.
Några mer delikata mezza-voce~nyanser kunde dock icke skada hans tredje akt.
Hr Lundqvist är nu som förr nummer 1 bland de uppträdande.
Hans Valentin kommer att bli lika svårersatt som Kristina Nilssons Margareta eller Willmans Mefistofeles, dessa operan Fausts bägge idealprestationer på svenska operascenen.
Också tager den bålde Valentin alltid de mest dånande applåderna och bravoropen.
Detta med rätta.
Med orätt tror frk.
Karlsohn att hela världen kan utantill orden till hennes: » Lilla blomma », där hennes gossröst klingar så friskt och silfverklart.
Fru Strandberg och hr Grafström utföra Marthas och Branders småroler på ett sätt som länder ensemblen till stor fördel.
Baletten borde vara litet mer till-tjusande, särdeles sirenerna, som skola förföra Faust.
Af dessa tedde sig somliga — rysligt att säga — riktigt federations-mässiga.
Körverket i andra akten gick ej heller denna gång utanskavank.
Mer energi hos hr Henneberg!
Soldatkören klingade så barskt att man frestades sätta tro till malicen, att förra hösten endast en förste tenor deltagit i sängen.
Om aflönin-gen vore litet menskligare, förmoda vi att vackrare röster ej skulle saknas i operakören, hvars vouloir ej motsvaras af dess pouvoir.
Reprisen af » Trollflöjten » faller delvis under samma rubrik som värens af » Figaro »: Mozartfusk.
Kommer hr Nordqvist ihåg hur Trollflöjten gick i medlet af 70-talet?
År det idealet, dit man nu skall närma sig?
Det ser så ut, att döma efter den 26 oktober.
Ej ens ouverturen, denna fugornas fuga, var tillräckligt repeterad utan gick på en höft.
Tamino presenterade sig som hr Lundmark, hvilken växt ifrån detta ynglingaparti och hvars rost förlorat i välklang det den vunnit i kraft.
Sjelfva föredraget var också bättre förr, t ex. i andra aktens herrliga recitativ-scen, där Ander hos oss är i outplånligt minne.
Spelet var trubbigt och ointresseradt.
Hr Strandberg torde nu böra efterträda hr L. i denna rol, som framförallt kräfver absolut tonfagring, en sak, som hr L. icke mer kan prestera.
Nattens Drottning var förkyld och hennes stjernglittrande arior blefvo därföre också opassliga.
Pamina fick i sjelfva P.
T. beröm för sina » plastiska former » (ah, ah, de gubbarne!
) och i teaterns egen tidning loford för » den schwung, hvarmed hon egnat sig åt partiets episka sida ».
, Den lilla vackra och välformade musikälskarinna, som försökte sig i partiet, bör derföre vara nöjd, om ock ej den stackars publiken, som minnes kotistnär-innor i den sköna uppgiften, där fru Edling f. n. borde vara oeftergiflig.
Förmodligen emedan det finns en sådan gruflig brist på b venska dam-debutanter, låter hr Nordqvist en ung danska debutera som Papagena.
De många stackars svenska flickor, som » profsjungit » och » fått löfte »!
Papageno var hr Esbergs tredje debut.
Rätt bra, ehuru för reflekterad, gammal och tung.
Hr Lundqvists konstnärliga sång var en oas i öknen.
Han är fortfarande en operasångare som få och en » Talare » som ingen.
Hr Sellergrem Sarastro var ock en ljuspunkt.
Rösten steg bättre fram än på mången god dag och föredraget besjälades af rätt mycken innerlighet och värdighet.
Med än vidare fortsatta studier lofvar hr S. att en vacker dag bli en verkligt förträfflig Sarastro.
Kör och orkester voro ofta af olika tankar, tärnor ochgenier hade repeterat för litet.
Det hela artade sig till en repetition inför den tillspillogifna söndagspubliken, som var tacksam for det lilla den fick.
Mozarts geni kan genomstr&amp;la äfven den uslaste tolkning.
Men — det skulle varit en modera opera —!
D&amp; hade väl biljetterna lämnats tillbaka och kassan bombarderats.
Lefve Mozart!
Vasateatern, som i september öppnades under samma direktion som förra säsongen, har bl.
a. repriserat Behrens operett » Prinsessa för en dag », en af förra spelårets värderikaste nyheter Den svenska operettliteraturen kan räkna denna operett till sina bästa pioduktioner.
Liksom sin fader, prof. H. Behrens, besitter hr Behrens junior en erkännansvärd savoir faire, som förhöjer arbetets verkligen vackra och lyckade detaljer och kastar ett förgyllande skimmer öfver de mer vanliga och handt-verksmässiga.
Flere af Lazarillos och Teresinas soli ega melodisk fägring och individuel karaktaristik, särdeles det i lyckad mystisk ton hållna spå-rondot.
Lazarillos serenata öppnar operan på ett behagfullt sätt, korallkupletterna äro fina och lätta, kärleksduon däremot för arbetad och idélös.
Rakduetten är däremot ett spirituelt stycke i fransk operettstil, äfvenså andra aktens trio trots valstakten, som går igen litet för ofta både i soli och körer.
Finalerna äro roande och dramatiska, Lazarillos dans visa väl rhytmiserad, det hela ganska hedrande för den unge kompositören, hvars arbete fick en lyckad tolkning å Vasateatern särdeles i våras, då Anna Pettersson creerade Lazarillo och var briljcmt i ordets hela bemärkelse, en framställning » hörande till den firade operettsångerskans allra förnämsta.
Mot denn sol slocknade teaterns små stjernor, såsom fröknarne Ekström och Johnson, af h vil ka den förra dock var ganska nätt, ehuru något matt, och sjöng rätt snällt, trots röstens något slitna beskaffenhet.
Hr Strömberg var en komisk Cucumafio, hvars sång var svår, men hr Lundin — konungen — låt sitt sångparti ej illa komma till sin rätt.
Hr Klinger hade ett mindre tacksamt parti, men i första akten en melodiös canzo-netta, värd ett bättre sångsätt.
Hr Åkerblom ernådde en succés de maigreur i den välkända Åbjörnsonska stilen och hr Lundahl spelade med erforderligt fjesk en Q an tig kammarherre.
Libretton kunde varit roligare och haft mera bons mots och farre dåliga kvickheter.
Kör och orkester voro väl » samspeltadet hela gick gom en olja och nådde en framgång, som, stödd på en bättre textbok, skulle blifvit än större.
Emellertid förtjenarVaaateatern alla loford for detta i sin helhet lyckade försök att uppmuntra den svenska musiken.
Höstens nyhet på deuna scen blef » Der arme Jonathan », op. 3 a.
» Stackars Jonathan » af Millöcker är som musikverk underlägsen ej blott kompositörens chef d ’ oeuvre » Der Bettelstudent » utan ock flere hans senare arbeten » Der Feltprediger », » Der Wassermann » m. fl.
Af raffel melodierna är det med populär udd, de flesta klinga krystadt och monotont.
Finare inter-mezzi — såsom i Tiggarstudenten de bägge kärleksduetterna
— saknas alldeles.
Musikens longörer äro ej få och göra sig ofta tråkigt gällande.
Ett par sannskyldiga varieténummer rädda stämningen, men sänka arbetet som konstverk betrak-tadt, en synpunkt, som dock tielst torde böra ignoreras.
Texten är tid tals munter nog, tack vare hr Wallmark, den outtröttlige operettarrangören, men också ej sällan långdragen och framförallt platt, stundom osmaklig.
Obscen blir den dock i det närmaste icke, en förtjenst i mångas tycke, men i andras ---
För hr Warbergs skull gläder det oss att operetten gått bra, trots dess relativa tråkighet.
Hr W. sjelf gör allt för att jaga ledsnaden på dörren.
Hans icke mycket tacksamma impressario- och telegraf kupletter fördragas alla med det mästerskap i genren, som är hr W: s specialitet.
Stackars Jonathan — hr Strömberg är torrolig som vanligt, men ej nog omvexlande och humoristisk, torkan är för stor.
Om hr S: s sång är ej värdt att tala.
I allmänhet sjunges det skralt på Vasateatern nu för tiden.
Den » stora primadonnan » borde dock prestera något, tyckes det.
Denna rol är som skapad för fru Selma * Gründer, men — hon tillhör ej teatern längre och hennes er-sätterska, fru Stenfelt, ersätter henne ej, minst i ett så fordraude sångparti, där man ock fått höra fru Jensen, som är mycket vacker och möjligen utmärkt som » medicine doktor » men ocksä hon som » primadonna » under all kritik.
Ekström har tillegnat sig ett varietémanér, som väckt stor förtjusning och mycket hjelper till att förlänga » Stackars Jonathans » lifstråd.
Rösten är tämligen obetydlig, men sången ej utan karaktär.
Hon spelade sin köksa ganska bra, särdeles i andra akten.
Hr Klingers sång var prässad och tvungen, hans spel bättre, tredje akten gick bäst.
Rolen är ju också erbarmlig.
Ensemblen var som alltid öfvad, bättre vid röst borde dock en operettkör vara.
Uppsättningen kostade pengar, men tog sig tack varescenens litenhet sämre ut än en billigare på en större scen.
För öfrigt är det ett storverk af hr Yarberg att ge operetter utan röster och utan diva — d. v. s. att lyckas (
Meu hau har ju ock (indirekt) biträde af Bianca &amp; Desroches, Arvid Odmann, Knut Wicksell (aie!
), Ibsen, Kejsar Wilhelm II m. fl.
Rätt gentilt for — — —!
1 no v.På utkik.
Musikaliska förpostrekognosceringar af
Lakmé.
» Nu borijas det! » — Rör inte vid operasalongen!
— Ett kapitel om honom som gick omkring och wowwade och ingenting fick för ' et.
— Hr Nordqvist stannar.
— Förluster???
— Nya operakrafter.
— Symfoniska kontrastötar: » Lige mot lige » sä Raeven____
15 oktober.
Man kan nu äter tala om » thet i Floor stående Stockholm », för att citera gamle Rtidling.
Med andra ord vi befinna oss snart nu midt uppe » i säsongen » allt hvad det kan.
Men äonu ha vi inte riktigt kommit oss i gång, fast, gndbevars, man ordentligt fött i ordning inomhus för vinterkampanjen, fast vi haft både en symfonikonsert och ett abonnementsspektakel, fast det för resten na är s&amp; ruskigt atomhas att man rent af tvingas in på teatrarnes nöjesstråt.
Men, icke förty ha vi ändå inte säsongen p&amp; allvar här.
Hvarför det då?
Jag vet inte, men det är ett faktam.
Kanske derför att vi så gerna vilja vara litet utländska af oss.
I London t. ex. miss Bentsons » förtjusande dimmiga London, der hyn blir så frisk » *, der för allt säsongen vackert låta vänta på sig vid det här laget än så länge.
Börsens matadorer, Londonteatrarnes säkraste stöttepelare, äro dä försvunna från stadsqvalmet.
Vill man ha reda på dem, så flr man fara ned till de engelska kustbaden på modet eller ge sig ut till hafs och vädra upp dem i deras pleasure-yachtes.
Så ingen m&amp; andra på att la saison morte ännu beherskar brittiska Öarnes metropol.
Men hemma hos oss har man redan för länge sedan vändt ryggen åt Marstrand, Ronneby och Dalarö och segelsällskapets
* * Lakmé », Akt.
I.kuttrar ocb alla de små trefliga ColibriprissarDe ha redan snällt och vackert » lagt upp * för detta seglationsår.
Så nog ha vi våra matadorer inom hufvadstadens hank och stör alltid!
Men ändå — så äro vi inte riktigt teatervarma i kläderna.
Men —
» det ger med sej det ger med sej »
som det heter i den der glada och trefliga operetten .... jaså, namnet, ... nå ja, det har jag glömt också.
Låt oss bara tåligt afbida utgången af » slagtmå-naden * och så löper man » man ur huse » till allt hvad vår niutnings-lystna hufvudstad har att erbjuda af » offentliga nöjen » till och med till Sveasalens » berömda » (!!!