Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Redaktionsdirektören talar med förakt om hvad som fäs för godt köp.
Helt säkert är han också rätta mannen der-tilL Ty han började icke med att sjelf väcka skandal genom det godtköpssystem, efter hvilket han organiserade sin nya redaktion.
Han har icke gjort Aftonbladet till en godtköpstidning både i ena och andra mening.
Han är sjelf ingen godtköps-
* » direktör ».
Skamttidningarne ha haft orätt, när de kastat honom i ansigtet, att kan skulle vara i stånd till att låta till och med hederns och vänskapens mest grannlaga värf fullgöras af stadsbud, hyrda på timme.
Naturligtvis ha de haft orätt
Men friheten, den arma, olycksaliga friheten, fär under tiden oförvållandes tjena som skylt för denna » liberala » geschäft Liberal förstås på längre afstånd och der det ingenting reelt gäller, lika som man är frihandlare ända till dess det kommer till psalmbokspermarna.
Det ser ju så präktigt ut att på utrikes-afdelningen j&gt;emt och ständigt med stora titelstilar tala om » parlamentariska segrar », tvätydiga nog ibland för öfrigt men alltid vunna i någon annan ända af Europa, eller att bära på sina
* Genom ett egendomligt sammanträffande erhöll red.
från sin värderade medarbetare hr Claes Lundin, ungefär samtidigt med ofvanstående artikel, en kritik öfver fru Edgrens nya drama — en kritik, som väsentligen skiljer sig från hvad Aftonbladet i ämnet meddelat.
Om ofvanstående uttalande egde emellertid hr Lundin då icke kännedom.
Red: s anm.händer den norska venstern, som nu faktiskt är den maktegande, på sitt håll.
Men här hemma gäller det: svampen på!
Sådan kan liberalismen alltid påräkna huld och skydd från dem, som makten hafva, och åt det hållet drager väl ändock omtänksamheten om det egna jaget, om än » traditionerna » tyckas böra peka åt ett helt annat hålL
Nej, hr professor, er glorvördige frände var just ingen de oegennyttiga dygdernas ädle riddare, men i stället hade han kanske till och med i högre grad än de flesta af våra landsmän, en egenskap, som gjorde hans storhet.
Han visste och hade klart för sig, hvad han ville, och förstod att handla derefter.
Så långt kan ni nu visserligen aldrig komma, men ni borde likväl ha sökt att tillegna er åtminstone något af karakteren — för er egen skull helst af dess bättre sidor — innan ni ' tog er före att kläda er litenhet i den der gamla rustningen, som ni väl ändock icke valde endast för rostens skull. “ Hur man gör godt. “
(Skådespel i 4 akter af A. Ch.
) Af Claés Lundin.
Ämui då detta skrifves, i medlet af augusti, har icke försports, om fru A. Ch.
Edgrens nya skådespel kommer att uppföras på någon svensk teater.
Att detta icke kommer att ske på den kungl.
scenen, vet man, men ännu är det obekant, oip.
någon enskild teaterstyrelse tager mod till sig och låter framställa stycket.
Under sådana förhållanden anser denna tidskrift sig icke längre kunna uppskjuta med att säga sin mening om i fråga varande skådespel, hvilket, man må för öfrigt hysa hvilken tanke som hälst om de däruti framstälda åsigtema, måste erkännas vara ett ganska märkligt dramatiskt alster.
Gör rätt och nöj dig icke med att göra godt, ty det senare får allt för ofta intaga det förras plats och varder då icke annat än idel orättvisa.
Det är den satsens inskärpande som utgör den tydliga afsigten med skådespelet Fru Edgrens » Hur man gör godt » är således ett afsigtsstycke, ett s. k.
» tendensdrama », som syftar åt åskådliggörandet af en sats, hvilken förf.
anser vara af stor vigt.
Afsigten märker man, det är obestridligt, men låt oss se efter, om man deraf också känner sig förstämd, om det Goethe ’ ska » So ftihlt man Absicht, und man ist verstimmt » verkligen kan tillämpas i detta fall.
För att göra den därtill nödvändiga undersökningen, borde man se stycket från scenen, ty ett skadespel fordrar ovilkor-ligt att spelas och skådas, och » Hur man gör godt » är ingalunda ett » läsdrama », hvilket är ett oting, egentligen en estetisk orimlighet, utan det är ett konstverk, som fordrar lefvandé konstnärer, hvilka förmå försänka sig i de skildrade personernas karaktäreroch framställa dem för åskådare.
Men då detta ännu icke, af ofvan anförda orsakef, låter sig göra, måste vi nöja oss med det tryckta ordet, så ofullständigt det än är för undersökningen af ett för scenen ämnadt arbete.
Första akten för oss till en af dessa barmhertighetstill-8tällningar, som är ett mycket eftersökt nöje för de högre klasserna och medelklassen, då man under skämt och lek samt uppvisande af eget öfverflöd, ofta under anlitande af mycken behagsjuka och allehanda flärd samlar ihop större eller mindre summor för att afhjelpa nöden hos personer, som anses deraf förtjänta.
Det är en valgörenhetsbasar, ett af de sätt, på hvilka man, enligt författarinnans åsigt, » gör godt », utan att taga i betraktande,.
om man också gör rätt.
Framställningen är onekligen verklighetstrogen och * därför träffande.
Om det också är sant, och det lär val ingen opartisk vilja neka, att många deltagare i sådana basarer äro lifvade af de bästa afsigter samt att basarerne skaffat flere välgörenhetsanstalter och äfven mera samhailsnyttiga inrättningar ej ringa understöd, så är medlet dock för sig själft föga riktigt och kan icke adlas af ändamålet.
Det är ingenting annat än, såsom det ock ofta kallats, en fåfängans marknad, på hvilken hvar och en deltagare antingen icke tänker på annat än det nöje som där bjudes eller också går och inbillar sig vara en mänsklighetens välgörare, som genom sitt » basararbete * fritages från öfriga, mera verkliga och mera verksamma förpligtelser mot sin nästa.
Så har förf.
framstält saken och därunder funnit tillfälle att göra styckets » exposé », hvilken på ett fullt upplysande sätt redogör för ställningen vid den tidpunkt, då handlingen tager sin början.
Baron v Dfthring är en man som folket inom hans klass är mest, en person hvilken är aktad endast genom sin samhällsställning, för öfrigt hvad man kallar en » ganska hygglig karl », sin hustrus ödmjuke tjänare, alltid artig och uppmärksam mot henne, » fin och ridderlig », ty han kysser alltid hennes hand, och det kan äldrig hända, att han kommer in i sin hustrus salong, utan att ha bytt om stöflar, när han varit ute.
Denne man har före sitt giftermål naturligtvis haft andra kärleksförbindelser, men som icke kunnat föra till äktenskap, ty de ha gält sådana kvinnor som kallas » sämre », d. v. s. som tillhöra de » sämre », det är de fattigare klasserna.
På basaren talar en ung dam skrattande om, att baron haft » tusen historier » samt att hennes man sagt henne, » att han lefver på samma sätt äni dag ».
Detta finner det fina sällskapet vara alldeles i sin ord * ning.
Baron v. Duhring är naturligtvis, ' detta säges icke, men förstås inunder, en månggiftsnatur och en sädan är icke tillräk-nelig, om han också förför hundratals flickor och bringar olycka i lika många familjer.
Det förklaras af många bland samtidens praktiska filosofer vara något fullt tillåtligt, helt naturligt, och sättes af åtskilliga moderna samhäHsförbättrare in bland vilko-ren för det sanna framåtskridandet » Societeten » är så benägen att i dylika fall foga sig efter filosoferna och gifver samhalls-förbättrarne rätt åt minstone i det afseendet, skulle de ock i alla öfriga förklaras Bkyldiga till lifstids straffarbete.
Men friherrinnan v. Duhring är sannolikt en engiftsnatur, ty om henne vet man ingenting annat, än att hon är något nyckfull men också mycket välgörande, hvarpå finnes bevis i fröken Blanka v. Duhrings vackra och älskvärda person.
Det friherr-liga paret har haft ett barn, men det har dött, och då var friherrinnan genast benägen att såsom sitt eget barn upptaga en flicka, till hvilken hennes man är far, men till hvilken han, och naturligtvis ännu mindre friherrinnan, icke står i någon förplig-telse, ty baron hade gift bort flickans mor med » någon handt-verkare » och gifvit honom pengar för att han skulle göra barons f. d. älskarinna till sin hustru.
All rättfärdighet var således uppfyld.
Lilla Blanka adopterades af sin egen far och sedan hon varit försummad och vårdslösad under hela sin barndom, fick hon i friherrinnan den ömmaste mor.
Friherrinnan v. Diihring är en något själfvisk, men visst icke elak människa.
Hon tror sig älska sin mans barn alldeles ofantligt, förklarar sig anse adoptivdottern såsom egen dotter och är på fullt allvar rörd öfver sitt eget ädelmodiga handlingssätt samt hoppas, att Blanka, som nu är fullväxt och redan gjort lycka i » societeten », skall belöna henne för alla stora uppoffringar, hvilka i själfva verket dock ej äro andra än inbillade.
Utom detta stora prof på välgörenhet, visar friherrinnan många andra.
Hon deltager i alla basarer, men har lärt Blanka att icke » gå själf omkring i husen » och öfva barmhertighet Man kan ju skicka sin hushållsmamsell.
Mellan herrskapet v. Diihrings och fattigt folk ligger konvenansens stora svalg.
Genom den uppfostran hon efter sitt tolfte år fått i baron v. Diihrings hus har Blanka förvandlats från en stackars slinkunge till en fin och förnäm dam, hvilken redan afskyr » pöbeln » och ej vill påminnas om det fattiga hem, i hvilket hon tillbragt sina barnaår.
Hon tål aldrig, att man med ett ord ' vidrör detförflutna.
Därför har herrskapet v. Diihrings också ansett sig kunna återflytta till Stockholm, som det lemnat strax efter att Blanka adopterats.
Sådan framstår Blanka i första akten, då hon på basaren är föremål herrames fjäskande uppmärksamhet samt damernas lismande smicker och hemliga förtal- » Hon går omkring med en min, som vore hela basaren bara till för hennes skull. » Hon är vacker och kvick samt har fullständigt tillegnat sig den yttre goda ton, som råder bland hennes nu varande omgifning.
Bland de tillbedjare som svärma omkring henne har hon fäst sig vid en kapten Wulf, ägare af en stor mekanisk verkstad, hvilken, lika litet som någon annan af de i handlingen deltagande, är någon undantagsmänniska, utan ett helt vanligt exemplar af den » bildade medelklassen », som så gärna vill komina i förbindelse med de högre klasserna.
På basaren har äfven Svea, Blankas syster, infunnit sig, i sällskap med sin fästman och barndomsvän Fritiof Hellkvist, arbetare hos Wulf.
Svea har ett bud från modem, hvilken » längtar så förskräckligt » efter den dotter hon lemnat ifrån sig.
Svea önskar också se system, den nu förnäma damen i all hennes glans.
Men då Fritiof ger sig till känna för Blanka och ropar henne med namnet på hennes mors man, mötes han af en föraktlig blick och hör ett af Blanka till de fina damerna yttradt beklagande öfver, att » pöbeln är fasligt påträngande ».
Wulf vredgas öfver Fritiofs påflugenhet och afskedar honom ögonblickligt från sina verkstäder.
Oaktadt Blanka visar sig högmodig och ej låtsar känna systern och lekkamraten, märker man dock af hennes nervösa skratt och de själfgäckande ord hon låter undslippa sig, att hon är mycket upprörd samt otvifvelaktigt icke nöjd med sitt uppförande.
Det är därför så mycket lättare för hennes kusin, Agnes v. Döhring, ett själf-ständigt och sant människoälskande fruntimmer, att förmå henne fara med sig till hennes mor, hvilken lefver i fattigdom och olycka, sammankopplad med en supig och hårdhjärtad man.
Blanka är icke lycklig.
Hon skulle nog vilja glömma sitt barndomshem, då hon sprang och köpte bränvin åt modems man, men glömskan ville ej infinna sig.
Denna fullständigt inledande framställning har gjort första akten kanske något för lång, nästan dubbelt så lång som hvar och en af de två näst följande akterna, men tröttande är hon ingalunda.
Intresset växer ju längre akten framskrider.
Slutligen böijar man fatta deltagande för denna Blanka, hvars förstauppträdande visade spär endast af den uppfostran hon fått hos fadern och styfmodern, som icke förmått utveckla andra än ganska sj&amp;lfviska känslor.
låter oss småningom ana, att Blanka ej är af samma art som den » ädelmodiga » fostermodern, hvilken gör godt blott för sin egen skull, och detta bekräftas af Agnes ’ yttrande:
» Tro mig, det fins mer inom bords hos henne än ni ana.
Om hon en gång kom i en allvarlig situation, så skulle ni se, att hon är något helt annat än hon nu förefaller.
Hon är en som kan strida en dust, om det gäller. »
Då förhänget faller efter första akten, måste man vid styckets uppförande på scenen känna sig mycket hågad att snart få vara vittne till den » allvarliga situationen », hvilken man nog kan förstå skall infinna sig, men hvars beskaffenhet man ingalunda förutser.
Med stort dramatiskt förstånd har förf.
i första akten knutit trådarne till den handling, som skall utveckla sig, men om denna handling känner man ingenting på förhand Karaktärerna äro med säker hand utkastade, men man vet icke, huru deras utbildning och styckets däraf beroende gång skall komma att te sig.
Intresset är därför ganska spändt
I andra akten infinner sig ganska riktigt den allvarliga situationen.
Det är under besöket i moderns usla hem som Blankas karaktär börjar sin egentliga utveckling.
Det kan måhända tyckas, såsom skulle utvecklingen försiggå alltför hastigt, men omotiverad är den icke.
Förberedelserna äro gjorda med så mycken dramatisk insigt, att när utvecklingen får sin egentliga begynnelse, tycker man, att den ej gärna kunnat gå i någon annan riktning, och intresset varder ytterligare spändt
Med starka, men ingalunda falska farger skildrar förf.
tillståndet inom den olyckliga familj, i hvilken hufvudmannen icke arbetar, utan öfverlemnar sig åt dryckenskap och misshandlar hustru och barn.
Den äldsta dottern, hvilken förförts af en » fin herre », stryker som förtappad kring gatorna och vågar ej häller stanna i hemmet af fruktan för husfaderns tyranni.
Husmodern, lättsinnig, men icke elak, förmår intet och vill ej häller uträtta något, enär hon i förtviflan funnit sin tillflykt i läseriet och tillbringar dagen under sjungande af psalmer, låtande husets skötsel gå vind för våg.
Det är en hemsk tafla, men olyckligtvis alt för sann, och den, som kallar den öfverdrifven, känner icke lifvet.
I detta usla hem kommer Blanka nu med Agnes på besök och erhåller där åtskilliga upplysningar, som låta henne semycket hvilket förut varit doldt för henne, bland annat att Svea är hennes riktiga syster.
Sammanställningen .mellan de två systrarna, af hvilka den ena dragits ur det materiela eländet, fått uppfostran och lem-nats plats bland samhällets lyckobam, under det den andra, utan någon sin forskyllan hållits kvar i smutsen, kommer i denna akt till sin fulla klarhet och är en osökt anledning till den dramatiska handlingens framryckande genom de nya känslor, som väckas hos Blanka, samt återverkan af dgm på Svea.
Ej blott medlidande, utan ännu mera känslan af den orätt, som begåtts mot Svea, hvilken lemnats i eländet, endast för att baron och friherrinnan tyckte, att hon icke vore så vacker som Blanka, får alt mera makt med henne, som nu är fröken v. Duhring, och då Svea erinrar henne, att det icke är någon konst att vara dygdig, då man har det som Blanka, öfvertygas denna ytterligare, att hon har en pligt att uppfylla mot systern samt att hon bör gälda en af fadern begången orättvisa.
Den första verkan af denna öfvertygelse är, att Blanka tager af sig sin kappa och kastar den öfver Svea, så att denna icke behöfver frysa, då hon af, såsom hon åt minstone före-gifver, fruktan att styffadern skall återvända och misshandla henne, vill begifva sig ut i nattkölden.
Svea vill emellertid med den fina kappan triumfera öfver andra fallna kvinnor, hennes sällskap på gatan, och då Blanka märker detta, förskräc-kes hon öfver ett sådant utfall af sin goda gärning och klagar för Agnes öfver, att när man vill göra godt, vänder det sig bara till det onda.
Svea menar, att Blanka icke unnar henne kappan, och vill i harmen gifva igen den, men detta framkallar en förklaring, som har till följd ett fullkomligt närmande mellan systrarna, hvilket får sin bekräftelse i den varma omfamning och kyss Blanka gifver Svea.
Den fina, bildade, i de förnämsta sällskap hemmastadda fröken v. Duhring, hvilken fasar för alt stygt och lågt och genom sin uppfostran anser sig tillhöra ett helt annat slägte än hennes nära anförvandter i eländets boning, omfamnar af fri vilja den fräcka gatunymfen, emedan hon känner, att hon mot denna har en pligt att uppfylla.
Därmed är det första afgörande steget taget.
Blankas karaktärsutveckling har skridit väsentligt framåt.
Ännu fattar hon icke klart, hvad hon har att göra, men har dock lärt sig inse, att hon dittills vandrat i mörkret, och börjar förstå, att ratten icke får tillbakasättas för välgörenheten.
JJr dagens krönika.
45Likaledes har Svea undergått en förändring till det bättre.
Då Blanka begifvit sig bort, blir Svea stående och knapper sakta upp kappan samt lägger henne från sig, stryker sedan häftigt af sig hatten och trampar på den, hvarefter hon kastar sig ned på en stol, sätter händerna för ansigtet och snyftar högt.
Det är en i all sin enkelhet gripande scen.
Så slutar andra akten, otvifvelaktigt den kraftigast genomförda och mest dramatiska i skådespelet Handlingen är vid den aktens^ slut drifven så långt, att intresset spänts i ännu högre grad, och man väntar med otålighet hvad som skall tilldraga sig i nästa akt.
Höjdpunkten är ännu icke uppnådd, men riktningen fullt uttryckt, och man afbidar lumdlingens ytterligare stigande.
Detta inträffar ganska riktigt i tredje akten, men dock icke så verksamt, som författarinnans behandling af de två första akterna gifvit anledning att hoppas.
Kapten Wulf, Blankas fästman, gifver en lysancje fest for att inviga sitt nya, praktfulla hus, där han hoppas snart mottaga Blanka såsom brud.
Under början till den festen varder han dock genom Fritiof, som med några arbetare inträngt i den praktfulla bostaden, blottad såsom Sveas förförare och innan aktens slut är Blanka fullständigt upplyst om Wulfs karaktär och om den ihålighet, som finnes under den lysande ytan i hela sallskapslifvet omkring henne.
Brytningen mellan henne och Wulf synes oundviklig.
Denna handlingens kärna är dock insvept i så många biomständigheter, att verkan betydligt försvagas.
Akten upptages till större delen af alt för långa samtal, dels mellan Blanka och Wulf, dels mellan den senare och hans afskedade arbetare, och ehuru dessa samtal onekligen äro af stort intresse, enär de beröra vigtiga samhällsfrågor, så att man läser dem med deltagande, torde de dock icke göra samma goda verkan på scenen.
Det dramatiska lifvet saknas.
har i denna akt alt för mycket vidgat ramen kring sitt egentliga ämne och därigenom skadat det goda perspektivet.
Man föres in på förhållandet mellan arbetsgifvare och arbetstagare, hvilket visserligen icke är mindre lämpligt för dramatisk behandling än många andra ämnen, men som åtminstone i detta stycke, där förf.
utgått från något som egentligen icke rör detta spörsmål, försvagar den fasta samverkan mellan de särskilda scenerna, som är ett oefter-gifligt vilkor för ett skådespel.
har här anv&amp;ndt arbetarefrågan, väl icke så mycket för frågans egen skull, som ej mera för att låta den medverkatill karaktärernas utveckling, men denna hjälp behöfs icke för att framställa Wulf i hans rätta dager och ännu mindre för att Blanka skulle få ögonen fullt Öppnade för det falska i sin ställning och i hela den uppfattning af samhällét hvilken lefver hos hennes omgifning och bestämmer dennas handlingar.
Den unga flickan har redan i andra akten erhållit en så betydelsefull väckelse, och hennes karaktär är redan där så beredd till vidare utveckling, att det sannolikt icke fordrats mera för att uppnå slutmålet, än att hon upprörts af Wulfs fräcka yttranden för att finna, det hon .ej kan och bör förena sina öden med denne mans.
Då fastmannen, på tal om förförare och förförda] &gt;åstår, att » flickor som komma in på den vägen äro vanligen predestinerade att falla », borde denna gräsligt cyniska, men visst icke nu mera alldeles ovanliga ursäkt för förförarne hafva varit fullt tillräcklig för att komma Blanka att genast bryta med Wulf och tänka på brytning med hela den öfriga omgifniijgen, hvilken
* lefver och lär på samma sätt.
har dock icke ansett det nog, utan låter Blanka medgifva, att hon själf icke är så mycket bättre, enär hon sökt bedåra alla män som kommit i hennes väg, endast för att sedan stöta dem till baka och njuta af sin triumf.
Medgifvandet är på sin plats såsom en belysning af karaktären och den förändring denna undergått, men ett nödvändigt vilkor för den dramatiska skildringen är det väl icke.
Det är först genom arbetarnes uppträdande, som Blanka fullkomligt upplyses, och handlingen därmed rycker närmare slutet; men detta uppträdande är störande för den goda och verksamma enheten i stycket.
Att Fritiof, som upplyser, att Wulf är Sveas forförare och därigenom påskyndar upplösningen, är arbetare, gör väl ingenting till saken.
Han är en ungdoms-kamrat till de båda systrarna och såsom sådan fullt berättigad att användas för handlingens framdrifvande.
Hans egenskap af arbetare betyder därvid rakt intet, och ännu mindre motiveradt är, att andra arbetare dragas in med i handlingen samt att därigenom en god del af arbetarefrågan kommer med och blandar bort det egentliga intresset.
Tredje akten motsvarar därför icke hvad man väntat efter de två första med god dramatisk konst utarbetade akterna.
Fjärde akten är, såsom sig bör, ganska kort ..
Den försiggår hemma hos herskapet v. Diihring, där baron och friherrinnan samtala om hvad som tilldragit sig samt underrättas, att Blanka är fardig att resa sin väg.
Friherrinnan klagar öfver Blankas otacksamhet och ställer sig själf i främsta rummet.
Detär den goda friherrinnan det gäller.
Hon » kommer att bli sängliggande sjuk, det är säkert ».
Wulf infinner sig, och med sin verldsmannavana tror han sig kunna ställa allt till rätta, me« äfven Svea kommer dit, efterskickad af Blanka.
Det är då fullkomligt slut med friherrinnans tålamod.
Oaktadt Blanka väl borde vara alldeles på det klara med hvad hon skall företaga — detta har man åt minstone rätt att vänta efter hvad som tilldragit sig i tredje akten — är hon dock åter nära att gifva efter för Wulf och skänker honom sitt erkännande for att han förklarat sig vilja i sitt arbete återtaga Fritiof och dennes kamrater, hvilka fått bestämdt afsked i tredje akten.
Hvarfor.
låter Blanka vara benägen till ett sådant återfall, ehuru hon redan förut fullkomligt väckts ur sin tidigare besinningslöshet, är svårt att inse, om det icke skulle vara för att använda arbetarefrågan åter som ett verkningsmedel på dramats handling.
Det är nämligen den som uträttar, att Blanka så starkt • uppröres, att hon för alltid aflägsnar sig från både AVulf •och sin far samt dennes hustru.
Wulf föreskrifver såsom ett vilkor för att Fritiof och hans kamrater skola åter tagas till nåder, att de icke få bevista folkmöten eller ha några egna åsigter i samhällsfrågor.
Detta rågar måttet, och då Wulf beklagar sig * öfver arbetames brist på gudsfruktan, kan Blanka ej uthärda längre.
Hon frågar, om den man kan ha rätt att tala om gudsfruktan, som lockar en fattig flicka med pengar och sedan kastar henne ifrån sig, om det finnes någon jämlikhet, då sådant icke plägar inträffa med en flicka af förförarens egen klass samt då fadern kan bära sitt hufvud högt och aktas af alla, medan dottern ...
I) å Wulf icke förstår den rättmätiga harm, som drifver Blanka att bryta med honom, och då det visar sig, att hvad som för henne är förfarande allvarligt är ingenting för honom, samt då baronen och friherrinnan lika litet förstå henne, inser Blanka fullt klart, att dessa människors moral icke följer den rätta sedelärans bud.
Hon kan ej ett ögonblick längre lefva under sådana förhållanden, utan öfvergifver baronens hus för att bo hos Agnes och dela hennes verksamhet.
Först och.
främst vill hon egna sig åt Sveas räddning.
» Men kom i håg », säger hon till systern; » jag vill inte göra dig godt, jag vill inte bli din välgörerska.
Jag vill bara helt enkelt försöka att göra rätt. »
Därmed slutar stycket Med den redogörelse som här lemnats bör man kunna döma, huru vida » tendensen * skadatskådespelet såsom konstverk.
Att » tendens » finnes, kan icke nekas, men förf.
har dock gått till väga med så stor dramatisk sakkännedom, att hennes afsigt ej verkar .förstämmande.