Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi kunna icke reda oss med honom utan att gifva honom en alldeles särskild undantagsställning.
Vi sakföra honom icke efter lagar, som i öfverseende eller stränghet likna de vanliga, utan vi stifta ett provisorium enkom för honom.
Med sin undantagsställning, sin ytterlighet, som ömsom tjusar och ömsom väcker den häftigaste sedliga vrede, har Karl XII inom hela världslitteraturen bara en sidobild och det är på samma gång hans yttersta motsättning, nämligen Don Juan.
Han blir i folkfantasien en lika oöfverträfflig allegori för allt det äfventyrligt svenska, som den spanske kvinnokrigaren för det sydländska, och med skäl kan man därför kalla honom Nordens Don Juan.
Dock är han äfven därvidlag en motsättning till Don Juan, att han är fullständigt omusikalisk.
Han är omusikalisk i hela sitt sätt att tänka, tala, handla och kläda sig.
Utan att besinna hur hvarje ytterlighet bor vägg om vägg med sin egen parodi brukar man tycka sig obeskrifligt fyndig då man för hundrade gången liknar Karl XII vid Don Quixote, men det funnes ett annat långt säkrare sätt att göra honom löjlig.
Det vore att låta honom uppträda i en opera.
En sjungande Karl XII det är den rätta parodien och för hvar gång han sjungande öppnade munnen, skulle publiken ligga fyrdubbel af skratt.
Vare sig Karl XII uppträdde som tenor, bariton eller bas vore han lika skoningslöst förlorad.
På sin höjd skulle han med räddadt allvar kunnat uppträda som talande deus ex machina i en operett, där Grothusen och turkarne skötte musiken.
Tragiken i Karl XII:s personlighet och öde är nämligen mindre romantisk än antik och icke musikalisk utan skulptural.
Den nutida häfdateckningen har visserligen flyttat tragiken ända i hans eget sinnes sammanfogning och därmed också förhöjt och förstorat den, men vi få vakta oss att låta honom lämna några lyriska eller psykologiska bekännelser.
Den inre tragiken är hos honom för litet medveten att kallas romantisk.
Vi känna långt mer om den än han själf.
Hans hår grånar, han ligger sömnlös om natten, han öfverraskas försjunken i djupaste förtviflan, men denna förtviflan, bräddad med harm och blygsel och omättad trängtan efter kämpaära, har intet inåtvändt öga.
Hon stirrar hela tiden utåt efter nya möjligheter alldeles sådan som hon satt på klipporna vid Termopyle.
Toner kunna därför icke tolka Karl XII och endast undantagsvis kan anlitandet af ett romantiskt medel underlätta vår egen mottaglighet, när det gäller att uppfatta hans karakter.
Däremot har man fullständigt missförstått både honom och teatern, när man förmenat, att han icke skulle lämpa sig för ett skådespel.
I själfva verket är icke mången svensk konung därtill lika ägnad som just han, ty såväl han själf som hela hans skara är alltigenom dramatisk.
Man har onödigt ängslats öfver frånvaron af någon mer eller mindre betydelselös kärleksförbindelse, men den af olyckor öfverfyllda kärlekshistorien i hans lif är hans förhållande till Sverige och svenskarne.
Man har vidare fruktat den ständiga omsättningen af bipersoner.
Liksom kvinnorna inför Don Juan, så tåga krigarna snabbt förbi Karl XII och försvinna – på ett par nätter i Ukraina ett tusen och tre.
Den egentliga svårigheten ligger dock just i hans obenägenhet för att blotta sig i ord.
Gifvetvis måste han äfven på scenen långa stunder sitta tyst och låta de andras samtal föra dramat vidare.
Detta kan dock lämna tillfälle till nya uppslag i själfva behandlingen och just därigenom att den historiska kritiken ryckt tragiken in i hans egen karakter, så att han icke längre är blott och bart en bältespännare i en yttre strid, vinner den dubbelkänsla, som han ingifver, först sin rätta styrka.
Ett tragiskt problem omfattar en tvekamp mellan olika rättskraf, hvilka te sig så starka att det ligger utom mänsklig rättfärdighet att fullständigt kunna tillbakavisa någondera.
Icke blott den blodröda tråd, som olyckornas logik spinner genom det tragiska, är omöjlig att slita, utan äfven angående det slutliga sedliga bedömandet kunna vi icke hinna längre än till ett dystert spörjande.
Detta väcker medkänsla eller rent af hängifven beundran för den tragiska hjälten men också ett nyfiket begrundande, ett sökande efter en möjlig lösning, ehuru en sådan icke står att finna.
Det tragiska problemet är alltså olösligt inför människor, och däraf kommer först och sist den allmänna villervallan vid granskandet af Karl XII, den ständiga tvedräkten mellan beundran å ena sidan och sedliga anspråk å den andra.
Vore en lösning någonsin möjlig skulle det betyda, att han icke vore verkligt tragisk, men vi behöfva icke frukta.
Hvad är i djupaste klassiska mening tragiskt om ej den strid mellan personliga och allmänna rättskraf, som inför oss fyller hans lif!
Han finner sig lömskt öfverfallen och snärjd.
Han kan icke se bort från den enda tanken att han måste återtaga hvad våldet sliter ur hans händer.
De försiktiga och de tröttnande ropa på fredsslut, men han kan icke förbise att fienderna vid första lägenhet åter skola kasta sig öfver honom, så framt han icke slår dem till marken för långa tider.
Det är icke han som byggt det svenska storväldet, men ramlar det öfver ända, blir det han, som får skammen, och ju mer äran viker undan dess mer blir ärelystnaden hans allt uppslukande passion.
På så sätt upptager han i sin person också hela sitt folks rättskraf och tragedien breder sin vinge öfver millioner.
I grunden är han dock endast en svag människa, liksom hvarje annan dödlig, och ju ärligare vi se hans mänskliga ofullkomlighet i ögat, dess mäktigare reser han sig i det stora till en nationalhjälte, hvilken äfven däri skiljer sig från andra, att han icke är blott och bart en saga, utan en verklighet från igår.
Det bästa sättet att förstå Karl XII är att hata honom och gå honom in på lifvet för att sticka ned honom ...
Efter några veckor rider du bland hans drabanter!
Sällan har folkfantasien besuttit en vackrare bild af en hjälte, än den segrande yngling, som drager ut mot moskoviten, och som snart sagdt hvart bondbarn i vårt land skall känna igen på det eländigaste träsnitt.
Sällan har dock ett tragiskt öde så obarmhärtigt handskats med den trotsande och pröfvat att med hjälplöshet och armod slunga honom så djupt ned, ända mot det löjliga.
Han älskar rättvisa, han älskar frimodighet och föraktar ränker och köpenskap, men allt det som han mest afskyr tassar beständigt i hans spår som en hungrig ulf.
Han stiger likt en flamma, men mörkret kastar sig öfver honom och kramar honom från alla sidor ända till dess ingen längre kan urskilja om det är lågan eller skuggan, som för hans svärd.
Hans folks och hans egna rättskraf tappa hvarandras händer och rusa mot hvarandra med stela ögon, och han dör en mörk natt likt en förolyckad och från ljusets boningar utstött gudomlighet.
Också hans död har mött dramatiska betänkligheter, emedan man helst skulle ha önskat sig ett trovärdigt historiskt signalement på någon teaterbof, hvilken kunde ses från raderna i det spännande ögonblick, då han fyrar af skottet.
Detta kan dock endast bero på ett underkännande af hvad verkligheten här redan hade att bjuda.
Krigardöden brukar genom sin plötslighet merendels synas allt för mycket orsakad af tillfälligheter att icke ha en rent antitragisk verkan.
Karl XII:s död bildar ett ganska säreget undantag.
Redan tidigt utmanar han döden och, länge förutsagd och väntad af hans följeslagare, infinner sig denna i hans ödes kvällskymning, liksom guvernörens vålnad efter mottagen inbjudning stiger öfver
Don Juans tröskel.
Döden blir på så sätt en verklig faktor i handlingen.
Karl XII faller icke för en enstaka och underordnad människas köpta vilja utan liksom kringvärfd och öfvermannad af allt det, med hvilket han efter hand råkat i kamp.
Hans timglas är utrunnet.
Han stupar med ett drag af nödvändighet som kunde i den stunden intet annat ske.
Den gåta, som sveper sin slöja om dödsögonblicket, fördjupar detta endast dubbelt, så att man måste fröjda sig åt gåtan och frukta att hon någonsin skall vinna full lösning.
Själf läste han i Benders kungshus flera af de franska tragedier, till hvilka sedermera Napoleon lyssnade ännu i sin fångenskap, och i stället att fåfängt tvista om huruvida Karl XII må nämnas ond eller god skall Sverige en dag bevittna hur hans enkla stenkista bekransas af kommande tragöder.
INBILLNINGENS LOGIK.
UR BREF FRÅN EN TECKNARE
TILL EN SPRÅKLÄRARE.
Därför att jag talar om inbillningen, skall du möjligen kalla åskådningssättet estetiskt.
Jag förstår ej till fylles detta utländska adjektiv, ty det har aldrig lyckats mig att gifva det någon allvarligare innebörd.
Jag föreställer mig, att jag ser tillvaron med ungefär samma ögon som – låt oss säga Wallenstein.
Frånse blott hvad tid och öden olikfärgat!
Ärelystnad, inbundenhet, en till smärta uppflammande inbillning, tro på aningar och spådomar – allt detta återfinner jag förenadt hos mig själf.
Ingen tillfredsställelse kan vara fullkomligare än den att som han få tömma sin inbillning och förmåga i genomgripande handlingar, ingen plåga i längden mer nedböjande än den att se hvarje sådan önskan omöjliggjord.
Då springer inbillningens säkerhetsventil, och af den utströmmande eldfloden gjutas diktens och konstens stelnade bilder.
Sysslandet härmed kan gifva färdighet, liksom man kan lära sig att föra en trupp valloner, men hvarken det ena yrket eller det andra kan ändra inbillningens grundväsen.
Emellertid är det just om förhållandet mellan inbillningen och dessa stelnade bilder som jag i dag vill orda.
Det synes mig att det mesta, som skrifves i detta ämne, uttalas från åskådarens och granskarens ståndpunkt och blott föga från själfva den danande inbillningsmänniskans.
Du har skickat mig ett stålstick efter den stora målningen »Dödsriket», hvilken där borta i staden vid Seinen i så hög grad väckt din beundran.
Halfva taflan utfylles af den strålflod, i hvilken Kristus nedstiger till skuggorna, och hållande sig fast vid hans kläder söka de vägen tillbaka upp mot lifvet.
Hans rödkindade ansikte har lika litet något af michelagniolosk imperator som af andeväsen, och man känner, att denna figur icke är en inbillningsskapelse.
Hvad som icke uppstår ur inbillning, går icke heller till inbillning.
Hela min uppmärksamhet samlar sig kring taflans andra hälft, där de drastiskt målade härskarorna af döda med stela ögon och vidöppna munnar sökande tränga sig mot ljuset som fiskarna i ett akvarium mot glasrutan.
Hvilken oförgätlig syn af dödens hela hjälplöshet och elände!
I De dödas vanmäktiga trängtan mot lifvets ljus är taflans kärna af inbillning, men just därigenom, att konstnären med dunder och brak samtidigt låter denna längtan tillfredsställas, bryter han tragikens udd och sviker sin egen inbillning.
Taflans ena hälft med sin kristusfigur neutraliserar den andra, liksom »ett godt slut» skulle utplåna intrycket af ett sorgespel.
Af denna grund efterlämnar icke heller taflan något bestämdt och helt intryck.
I striden mellan taflans båda hälfter får dödsriket öfvermakten, och hvarför?
Emedan konstnären där är sann mot sin egen inbillning, emedan han verklighetstroget målar den impression döden gifver honom och hans samtid.
I sin Kristus är han däremot konstruktiv och har ej annat att gifva än en mansgestalt omgifven af emblem.
Vore han verkligt religiöst troende, skulle icke hans inbillnings öga ha sett så torrt på återuppväckaren men så flammande på dödssömnen och förintelsen.
Jag bestrider ingen rätten att tro, blott rätten att låtsas det.
Du berättar mig, att du gjort den unge konstnärens bekantskap och att han är en elegant parisisk världsman med skeptiskt och tämligen raffineradt lynne samt att han för tillfället är sysselsatt med förarbetet till ett – backuståg.
Jag fattar godt hans behof af att röra sig med olika och stridiga sinnebilder; men näppeligen torde han själf tänka sig en sådan upplösning af dödens tragik, som den framställda, och en panteistisk hänsyftning på krafternas odödlighet kan inbillningen blott ansträngdt sammanlänka med kärlekens symbol.
Den nutida konsten har med all logik i Kristus sökt en social sinnebild för broderskapet och den förföljda sanningen.
Kristus har till icke ringa del blifvit en bärare af mycket, som dina farföräldrar helst förkroppsligade i gestalter från Rom och Hellas.
Hans verkningsfält har blifvit lifvet mer än döden.
Sådan du beskrifver den världslige konstnären kunna vi icke antaga, att målningen till alla delar är ett logiskt resultat af hans inbillning.
Den kan äga stämningsögonblickets tanklöshet, den kan vara påverkad af en dikt; men hade den varit ett äktfödt barn af personlig inbillning, torde vi ha fått söka upphofsmannen i en munk eller en präst eller öfver hufvud taget bland verkligt troende, inom hvilkas inbillning lärans bokstaf är brusande lif.
Skulle icke din väns målning ha fått ett helt annat djup af filosofiskt allvar, skulle icke hans färger ha flödat än bredare, om han varit naturalist gent emot sin egen inbillning, om han låtit de döda, oförmögna och längtande, från botten af en hålväg stirra upp mot en otillgänglig bergås, där lifvet skred fram ofvan deras hufvud, medan de endast hörde de svängande klockorna och ungdomens lekar?
Han hade kunnat försinnliga lifvet med ett enda människopar, en man och en kvinna, med en vilsekommen fjäril eller fågel, en öfver afgrunden lutad rosenbuske, en strimma af grönska och morgonsol.
Låt oss emellertid icke dröja vid detta enstaka fall.
Det finns en inbillningens naturalism och logik, en verklighetstrohet mot egna föreställningar, hvilken ingen kränker ostraffadt, om också samtiden är för karakterslös att märka det.
Inbillningen är en lika omedgörlig logiker som tanken, men hennes proposition är sinnebilden.
Den ringaktning, hvarmed redan Sokrates begycklade »estetiska» skapelser, skall fortlefva så länge diktare och konstnärer icke tillägna sig den andens hållning och rykt, hvilken förbjuder människan att säga annat än hvad hon verkligen menar.
Denna behärskning tillhör hvarje helgjuten individualitet.
En sinnebild utan kärna är det grundaste af allt grundt, och den bibliska dräkten besticker blott den ytlige.
Väl har inbillningens i botten djupa och allvarliga mångguddyrkan långt före oss lockat människorna att leka med mytologiska bilder, men lek förblir lek, och rococogudar eller atleter från Valhall nedstego icke till poeten eller tecknaren med samma anspråk som den nutida konstens förkroppsligade evighetsmakter.
Människorna vande sig tidigt att fordra tankens logik, men de ha ännu icke lärt sig att också begära inbillningens.
Likväl äro konstnärerna icke längre halfbildade vagabonder, såsom ofta förr, och deras regnbågslek med former och sinnebilder är ej längre upprunnen ur naivitet utan ur kunskap och skepsis.
Men en skeptiker målar en religiös scen ironiskt eller också profant som Renan, eller också omgestaltar han den och fyller nytt vin på gamla säckar.
Konstnärerna måste vara tillräckligt mycket filosofer att icke för uppnåendet af »effekt» offra det logiska sammanhanget mellan bilden och sin egen världsåskådning.
Det har alltid funnits två slag af konst: inbillningsnaturalisternas och formalisternas.
Den förra är endast inbillningens säkerhetsventil och ett medium, ett transfusionsrör, hvars mer eller mindre prydliga utseende är likgiltigt.
Denna konst är det förtroligaste aktstycke om mänskligt själslif, som ett århundrade lämnar i arf, men den är otillgänglig och dunkel för dem, som själfva sakna inbillning.
Det andra slaget af konst är en värld för sig, som hopletar alla det förra slagets tekniska resultat och erfarenheter samt bygger af dessa sina tempel.
Där är lek och tanklöshet men framför allt uppöfvad skicklighet, och liksom Cellini obekymrad om all jordens filosofi uthamrade prydliga gudar och gudinnor i guld och silfver, så förvandlar denna konst alla inbillningens sinnebilder till blott och bart prydnadsföremål.
En formalistisk dikt måste läsas, åhöras eller rad för rad upprepas i minnet för att kunna njutas; den inbillningsnaturalistiska dikten däremot kvarlämnar en syn- eller känslostämning, till hvilken man kan återvända äfven långt efteråt, när själfva ordalydelsen fallit i glömska.
Båda dessa arter af konst likna två hopslingrade träd, hvilkas grenar knyta sig om hvarandra och hvilkas frukter sammanblandas på marken.
Våra största diktare och konstnärer ha gång på gång genom sin tillkämpade skicklighet lockats att plocka många frukter under det oäkta trädet, och ingenting väcker en sorgmodigare ringaktning för diktning och konst än den beständiga upptäckten af dessa granna sodomsäpplen midt bland det yppersta och mest uppskattade.
Hvem som helst, som fört penna eller pensel, vet af erfarenhet, att de formela charlatanerierna alltid mottagas med jubel och beteckna vägen till berömmelse, ty de kräfva icke inbillningskraft för att fattas utan blott och bart det vida allmännare formsinnet.
Ju mer oförbehållsamt inbillningen kastar sin slöja, dess mer främmande och underlig skall hon synas alla utom de få, hos hvilka hon händelsevis möter släktskap, och jag kan ej värja mig för den misstanken, att det djupast diktade, helst när det stammar från tider, hvilkas känslor buro en annan färg än våra, blir förbisedt, och att månget verk, hvilket vi särskildt beundra, egentligen endast är en af diktens eller konstens tommaste och lättfattligaste paradmarscher.
Det enda som i någon grad skulle tala för motsatsen, när det gäller äldre skapelser, är de synnerligen gynnsamma förhållanden, under hvilka de ålderdomliga konstverken träda betraktaren till mötes.
Den mörknade färgen eller det urmodiga språket hindrar honom nämligen att splittra intrycket med de dumma och löjliga detaljgranskningar af tekniken, hvartill han alltid tror sig inbjuden af ett modernt arbete.
De ålderdomliga konstverken bli på ett helt annat sätt än de moderna uteslutande det inbillningsmedium, som all diktskapelse bör vara.
Jag liknade nyss de båda arterna af konst vid två träd, och det må bli enhetssträfvarnas sak att fatta spaden och söka en gemensam rot.
För mig finns en sådan icke till, och gemenskapen inskränker sig därtill, att båda alltid stå bredvid hvarandra, liksom rikedomen och nöden, och att frukterna äro förvillande lika.
Du frågar mig, om det finns någon poet eller konstnär, som jag sätter öfver alla andra.
Du vill, att jag som en ung flicka skall bikta en hjärtehemlighet.
Nåväl, jag har en stor kärlek.
Det är poeten Ignotus.
Det är ingen poet för dig, min gamle hedersvän.
Du vet, hur högt jag skattar dig, men någon inbillningsmänniska är du icke.
Du är en mästare i franska.
Du har sinne för formen, för medlet.
Därför tjusas du också mest af det påtagliga och formela.
För en dikt, som vill öfverföra inbillningskraft, har du ingen mottaglighet.
De många genvägar, som den öppnar utan sirligt präntade vägvisartaflor, upptäcker du icke.
Du ser blott dunkla snår.
Litteraturen intresserar dig mer för språkets skull än för innehållets.
Språket är för dig ej nyckeln utan själfva tempelcellan.
Poetens rimflätning, stafning, interpunktering, målarens penselförning, pianistens taktfasthet och säkra anslag – allt detta är för människor med ditt lynne det väsentligaste.
De knuffas i konsertsalen för att höra virtuosen, ehuru de bjudna styckenas innehåll af inbillning och känsla är vida åtkomligare vid ett mindre konstlärdt föredrag hemma i en skymningsstund och af en hand, som ej lockar uppmärksamheten från detta innehåll till utförandets bravour.
Dessa människor veta, hur allt skall utföras, men ingenting om hur det skall njutas.
Paris är deras själfskrifna Kanaan, liksom ditt, och de känna ingenting om poeten Ignotus.
Du är road af teatern, ty du behöfver ett konkret åskådningsmaterial.
Teatern är dock ingalunda de stora diktarnas rätta forum.
Deras dramer äro skrifna för den tysta kammaren, och på scenen drunkna de djupast kända och tänkta replikerna i handlingens buller.
Hvad som i en berättelse eller lyrisk dikt kan bli öfverväldigande allvar, stöter inbillningen från scenen, där allt förvandlas till kulisser, till gestikulerande och rytande och till noga beräknade knalleffekter.
Teaterstycket är af alla diktens skapelser den mest konstruktiva, och det bestående i Hamlet är ej det dramatiska utan det lyriska.
Också är det ett förtroendeväckande drag hos svenskarna, att de sakna dramatik.
Teatern tillhör skådespelaren.
Han är scenens diktare och publiken är i sin goda rätt, när hon lägger alla sina blommor för hans fot och i den stunden glömmer författaren.
Inbillningen förlorar emellertid sin kraft i samma stund hon förverkligas, och skådespelaren har som konstnär den svåra ställningen, att han kommer verkligheten både för nära och för fjärran, att ett helt intryck någonsin skulle kunna åvägabringas.
Poeten Ignotus skref icke för teatern.
Lyriken, den spekulativa filosofien och historieskrifningen voro för honom det yppersta.
Däremot skref han många dramatiska dikter.
Om han hade läst Ibsens dramer, korrekt byggda som propositioner i Euklides, skulle de icke ha bedårat honom.
Och låt oss nu gå vidare!
Hade han blifvit spord om Heine, skulle han ha svarat med att fatta saxen och klippa itu ett papper och säga:
På det sättet delar jag honom i två hälfter.
Den ena hälften är Buch der Lieder och skicklighet och attityder.
Den hälften är också därför den populäraste.
Den andra hälften är hans kvickhet, och den beundrar jag.
– Dock vet jag icke med visshet, om poeten Ignotus någonsin läst Heine.
Du tror dig ihågkomma, att han var senromare.
Men frågan ät dunkel.
Måhända lefde han i midten af fjortonhundratalet.
Likväl är jag ej fullt säker på, att han icke just i detta nu håller på att knäppa af sig skorna och gå till sängs.
Ibland midt i ett sällskap eller i trängseln på ett torg eller när jag träffar en skygg och utskrattad rimmare, som kallas misslyckad, kan jag studsa och taga mig för pannan och tänka:
Hvem är den mannen där borta?
Kanske är det poeten Ignotus!
– En afton förliden vecka såg jag en äldre torftigt klädd man, som stod orörlig och stirrade under en gaslykta.
Jag såg icke hans ansikte, men hans grå hår, hans böjda och ändå spänstiga gestalt.
Det är poeten Ignotus, tänkte jag och tvärstannade, men han ryckte till, liksom väckt af en smärtsam hågkomst, och allt djupare framåtlutad försvann han i dimman.
Måhända dock att poeten Ignotus länge sedan är död.
Så vill jag nästan helst tro.
Jag vet blott att någonstädes och i något sekel har han lefvat, han, mitt stolta lejon, som jag skulle velat vattna med mitt hjärteblod, om han törstat, och vid hvilkens pall jag skulle suttit ödmjukt som en träl.
Jag vet också ungefär, hur han såg ut.
Under sin stormiga och äfventyrliga ungdom hade han fått det ena ögat utslaget, och hans dräkt förrådde en sträfvan efter finhet och smak under armodets slitna och nedfläckade kläder.
Ordet artist innebar för honom allt skrattretande och ihåligt, som kunde tänkas, och han lät aldrig kalla sig annat än herr kontrollören efter den lilla syssla, som han innehade.
Hans enögda ansikte var skarpt och skrynkligt, och han talade besväradt och sökande.
Lika litet som du har jag läst en rad af honom, men jag vet, att han var en inbillningsnaturalist.
Kanske är allt, som han skrifvit, redan aska i ugnen, redan utslätadt som en teckning i sanden.
Eller i hvilket gammalt herrgårdsarkiv, i hvilket slott, hvilket riksbibliotek ligga de glömda och gulnade blad, som bära hans skrift?
Hvem skall finna dem, och hvem skall förstå dem?
Säkert skulle jag icke själf kunna följa honom.
Säkert skulle jag likgiltigt vända mig till annat och hans rader synas mig underliga och skumma.
Det behöfs blott, att någon är djupare begåfvad än du själf, och det skall vara dig svårt att fatta honom.
Det behöfs blott, att en ensam människa är oändligt mycket djupare begåfvad än alla hennes öfriga samtida – och ingen skall förstå henne.
Med hvilka anspråksfulla kraf på lättfattlighet skulle icke jag och du och alla de andra genomögna poeten Ignotus’ papper!
Vetenskapen har tilltvungit sig rättigheten att af läsaren fordra eftertanke och insikter.
Kant har lof att ligga svårförstådd.
Men angående diktning och konst tilltror sig hvilken lekman som helst att tvärsäkert kunna uttala riktigare omdömen än själfva utöfvarna, som besitta ett lifs erfarenhet.
Om en vetenskaplig afhandling säger lekmannen ödmjukt: den är för lärd för mig.
Om ett konstverk säger han däremot:
Jag förstår det ej, därför är det dåligt.