Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. vid ären - 352 Den 22 Mars f. m. dets pröfning, det vara utredt, att ifrågavar:de räntas utgörande på förstnämnde sätt i de 3 Småländska länen var en oriktig tillämpning af förfaltningarne, tillkommen på olika tider under 1700-talet. K. M. fann således, att rättelse uti det anmärkta förhållandet borde ske,' och som frågan rörde tillämpningen af beskattnings-förfatlningarne, tillhörde dess pröfning i sista instansen K. M.
Dervid förekom emellertid den betänklighet, att vid åtskilliga löneregleringar, som blifvit upgjorda för vissa tjenstemän, hade vid bestämmandet af deras lönevilkor det belopp, hvartill salpeterhjelpen enl. den oriktiga debiteringen upgått, blifvit taget i beräkning.
Det var således nödigt, att bereda dessa tjenstemän ersättning för hvad de genom salpeterhjelpens återbringande till dess rätta belopp komme att förlora, och för att blifva i tillfälle att, utan förnärmande af tjenstemännens rätt, införa det förändrade beräkningssättet, begärde K.
M. vid sisth Riksdag af R.
St:r ett dertill erforderligt anslag.
St:r förunnade likväl beloppet af det begärda anslaget ej vara så fullständigt utredt, att de ville derå grunda någon anvisning, utan äskade en fullständigare utredning.
Denna utredning är nu hvad som utgör föremålet för K.
M:s vid denna Riksdag afgifne Nåd.
Vid Ständernas pröfning af den förevar:de K.
Propos:n, är det således icke fråga om att bedöma, huruvida förändring af salpeterhjelpens beräknande bör ega rum eller icke, ty denna fråga, såsom afseende författningarnes rätta tillämpning, tillhör K.
M. att afgöra, utan frågan inskränker sig dertill, huruvida R.
St:r, för tillvägabringande af den rättelse, K.
M. funnit laglig, vilja anvisa medel för att ersätta de personer, hvilka eljest genom förändringens införande komme att lida förlust.
Det är klart, att då Kronan öfverlåtit sina indeldta räntor till inrättningar och löntagare, hafva dessa räntor blifvit öfverlåtna med samma rätt, hvarmed de af Kronan innehades, och häraf följer påtagligen, att om dessa räntor till någon del och under någon tid blifvit oriktigt beräknade, Kronan icke har någon af sjelfva uplåtelsen härflytande skyldighet att ersätta dem, som erhållit räntorna, för den minskning i dessas belopp, som blefve en följd af en författningsenlig rättelse af det oriktiga beräkningssättet.
Således skulle icke en gång tjenstemännen, på grund af räntornas öfverlåtelse, vara i detta fall till någon ersättning berättigade.
Men denna deras rättighet har, på sätt jag förut nämnt och flere andre talare visat, upkommit derigenom, att, för någon tid sedan, tjenstemännens löner blifvit reglerade och i denna reglering till vissa belopp bestämda.
De indeldta räntorna hafva dervid blifvit beräknade till de belopp, hvartill desamma, efter då följde grunder, utginge och lönefyllnaderne derefter lämpade.
Uppå detta förhållande stödjer sig således tjenstemännens rättmätiga anspråk på ersättning för den minskning i påräknad indeldt lön, som upkommer af salpeterhjelpens ändrade beräkningssätt.
Deremot kan någon ersättning icke komma i fråga för rustliållarne, hvilka ej fått augments-räntorne å sig öfverlåtne under
Den 22 Mars f. m. 353 linder annan rätt än dea Kronan sjelf egde och hvilka Kronan ej garanterat några bestämda anslag eller viss inkomst.
Af handlingarne uplyses äfven att den oriktiga beräkningen af salpeterhjelpen i Småland inträffat långt efter indelningsverkets afslutande derstädes, eller linder 1700-talet, och, så vidt jag erinrar mig, sednare hälften, hvaraf R. o.
Ad. torde finna, att salpeterlijelpens utgående med förvandling efter markegång ej tagits i beräkning, då rusthållen lingö augmeutsräntorne såsom hjelp i rustningen sig tillagde, så att förslaget afser att rätta en afvikelse ifrån ett ursprungligen riktigt förhållande.
Af alla dessa skäl anser jag Utskis Utlåt, vara välgrundadt och yrkar bifall dertill.
' Innan jag slutar, anhåller jag att serskildt få fästa upmärksamheten deruppå, att en med denna likartad tvistefråga för icke lång tid tillbaka upstod, nemi. ang:de beräkningen af byggnadshjelpen inom Kalmar län.
Räntegifvarne hade anfört klagomål deröfver, att byggningshjelpen förvandlades efter markegång, ehuru den borde förvandlas till allerum tantum d. v. s. till kronovärdiets dubbla belopp.
Saken drogs under pröfning af K. M., som förklarade, att det oriktiga beräkningssättet skulle rättas, men någon ersättning blef icke någon räntetagare beviljad.
Skulle man nu bevilja ersättning åt personer, som dertill icke äro berättigade, skulle äfven berörde fråga säkerligen komma att uplifvas, och de, som genom byggningshjelpens oriktiga beräkning tillförene fått tillgodonjuta en högre inkomst, än sorn vederbordt, åberopa de
Småländska rusthållarnes exempel såsom stöd för deras anspråk att af Statsmedel erhålla ersättning för byggningshjelpens minskade belopp.
Efter den fullständiga utredningen af frågan, som Hr Sandströmer gifvit, torde det vara öfverflödigt af dem, som dela hans åsigt, att deruti sig yttra.
Jag begärde ordet i anledn. af Hr Carlesons förmenande, att denna fråga icke kunde vara föremål för Konungs och Ständers afgörande utan borde i rättegångsväg slitas.
Jag får då lemna honom den uplysning, att frågan verkligen för flera år tillbaka varit föremål för rättegång, men att den åsyftade rättelsen icke blef å denna väg vunnen.
Deremot har K. M., uppå framställning af BondeSl:s Fullmäktige från de 3 Småländska länen, förklarat, att det vore uppenbart, att räntegifvarne i Småland, -till följd af salpeterhjelpens beräkning efter markegång, blifvit för högt taxerade och för att åstadkomma rättelse häri, återstod intet annat än att bifalla hvad StatsUtsk. i förevaride Utlåt, tillstyrkt.
Detta är en af de många ledsamma och obehagliga företeelser, som upkomma genom vårt nuvande beskattningssätt, enl. hvilket allmogen icke känner hvad den egentligen skall i skatt erlägga, och sjelfva beskaltningsväsendets invecklade beskaffenhet är den enda antagliga förklaringsgrunden, att en del skattdragande under en tid af 100 år måst erlägga en skatt till högre belopp än som vederbordt. 5 H. 23 354 Den 22 Mars f. m.
I frågan om rusthållarnes i Småland ersättningsanspråk, anser jag mig visserligen vara jäfvig, enär jag eger några rusthåll i nämnde landskap, men jag måste likväl erkänna sanningen af hvad såväl StatsUtsk. som flere ledamöter på detta rum yttrat derom, att dessa rusthållare icke skäligen kunna sägas hafva någon annan rätt till augmentsräntorna, än den, med hvilken de på 1690-talet samma räntor emottagit.
Deremot kan jag icke instämma i Utsk:s yttrande, att de Småländska rusthållen äro af den beskaffenhet, att de mindre än rusthåll i andra landskap behöfva understöd, enär rustningsbesväret i Småland, hufvudsakligen till följd af det höga priset på hästar, blifvit mycket mera betungande än tillförene, men denna omständighet får ej inverka på beslutet i denna fråga.
Jag förenar mig med de ledamöter, som yrkat bifall till Utlåt.
Hr von Troil: Hr Sandströmer har så väl och utförligt utvecklat det ifrågavande ämnet, att jag för min del i afseende å dess historik icke har något att tillägga.
Jag har endast begärt ordet för att fästa upmärksamheten deruppå, att om, på sätt Hr Printzensköld har föreslagit, man skulle sätta ett nytt kronovärdi på salpeterhjelpen i Småland, enligt hvilket rusthållarne skulle ega att af augmentshemmanen upbära denna skatt, så skulle det egna förhållande inträffa, att uti Småland ett helt olika beräkningssätt af denna ränta egde rum emot det, som brukades i öfriga delar af riket., Man torde äfven lätteligen inse olämpligheten af att å några persedlar sätta ett nytt kronovärdi, under det att alla de öfriga bibehöllo samma kronovärdi, som under sekler varit för dem bestämdt.
Det har ytterligare blifvit anfördt, att rusthållen i Småland skulle vara så dåliga, att å dem icke finnes bete för rustningshästarne.
Jag ber att härvid få erinra, att ett sådant förhållande kan inträffa så väl å de rusthåll, som hafva betydliga augmentsräntor, sorn ock å sådana, hvilkas augmentsränlor äro ringa, så att detta skäl ej torde ega någon giltighet och att det mångfaldiga gånger inträffar i Upland, Skåne och troligtvis alla de landskap, der rytteri finnes indeldt, att numerhästarne måste på bete utackorderas.
Dessutom torde man böra upmärksamma, att om indelningsverket för det Småländska kavalleriet hade inträffat å den tid, då det oriktiga beräkningssättet af salpeterhjelpen egde runi, så hade någon rättighet alt erhålla ersättning kunnat å rusthållarnes sida åberopas, men då förhållandet icke är sådant, kunna de ej hafva bättre rätt än Kronan. K. M. har i Sin Propos. icke yttrat
Sig ang:de rättsfrågan, utan endast om den ersättning, som borde gifvas åt vissa Stater och corpser, i hvilkas löner salpeterhjelpen efter den oriktiga beräkningsgrunden blifvit inbegripen, hvarjemte K. M. yttrat, att någon godtgörelse af Statsmedel för den minskning rusthålls-augmenterne komrne att vidkännas, icke borde ifrågakomma, då rusthållaren ej kunde åtnjuta mer än Kronans rätt.
Den 22 Mars f. m. 355
Här har visserligen blifvit af flere talare yrkadt, att åtskilliga kassor borde hafva ersättning för en genom salpeterhjelpens förändrade beräkning upkommeu minskning i deras inkomster, men jag ber att härvid åter få fästa upmärksamheten vid hvad jag, dä jag förra gången bade ordet, yttrade derom, att ifrågavande kassors inkomster af Statsmedel äro förslagsanslag, som skola rätta sig efter beloppet af de indeldta räntorna, derest desamma direkte till kassorna ingått.
Derest Ständerna således icke besluta ett serskildt stadgande för dessa kassor, måste den salpetérhjelp, som varit dem anslagen, inbegripas under den allmänna förvandlingen, så att kassorna i allt fall komme att i framtiden vidkännas den minskning i inkomster, som af föränr dringen blifvér en följd.
Att denna minskning blifvit i siffror bestämd, har endast skett för att visa, att Utsk. å sin sida velat' vara lika rättvist emot alla kassor och inrättningar, hvilka befiuna sig i enahanda kategori.
Hr Carleson har redan yttrat sig, ang:de rättsfrågan och om möjligheten för vederbönde att i domstolsväg vinna godtgörelse.
Man har sagt att Kronan icke vore skyldig gifva någon ersättning i detta fall.
Låtom oss antaga, att sådant vore den strängaste rätten, men dervid ihågkomma, att suni muni jus ofta är summa injuria.
Hvem är det som vållat den öfverdebitering af salpeterhjelpen, hvari rättelse skall beredas, om icke Kronans tjenstemän?
Häradsskrifvarne och Kronofogdarne hafva debiterat och upburit denna ränta åt sig och sina förmän, Lands-Kamererarne, Lands-Sekreterarne och Landshöfdingarne.
Efter denna debitering hafva naturligtvis ruslhållarne rättat sig och ansett henne vara riktig, så väl i förhållande till dem, som till andra räntetagare.
Det är således ursäktligt, om rusthållarne ansett sig vara fullt befogade att upbära salpeterhjelpen efter markegångsförvandling.
Mig synes det icke vara oriktigt, utan- tvertom billigt, att Staten får godtgöra sina tjenstemäns misstag och den skada, som derigenom kan komma att drabba den enskildte.
Jag tog mig friheten förra gången yttra, att det felaktiga upbördssättet fortvarat i 150 år och således upkommit i början af 1700-talet.
Hr Sandströmer har påstått att felet upkom under sednare delen af 1700-talet.
Om denna talares upgift är vigtig, så har StatsUtsk. misstagit sig, då det ä 8:de sidan af Utlät, säger: ”att då straxt vid början af 1700-talet, det missbruk yppats, att jordeboks-ränlan erlagts med penningar utan förvandling” och ”rättelse härutinnan blifvit af vederbör:de Collegier förordnad, tillämpningen deraf kommit att af missförstånd sträcka sig äfven till den under hemmantalsräntan inbegripna salpeterhjelpen”.
Man har under öfverläggningen egentligen hållit sig vid ruslliållen, men jag har jemväl fästat upmärksamheten å kassorna och pensionstagarne samt den förlust, som till följd af salpeterhjelpens förändrade beräkningssätt skulle drabba dem.
Då jag 23 * 356
Den 22 Mars f. m. förra gången hade ordet, trodde jag att den minsta soldatpensionen utgjorde 12 R:dr, i hvilken händelse den summa, som, enl.
Utsk:s förslag skulle beröfvas Krigsmanshtfskassan, hade motsvarat 51 pensioner.
Men en officer af detTa Stånd har sedermera uplyst mig derom, alt de minsta pensionerna gå blott till 8 R:dr, i hvilket fall 76 soldater skola genom minskningen i kassans anslag blifva utan pensioner.
Jag hoppas det R. o. Ad. icke tillåter, att de ringaste af krigareståndet skola blifva lidande på en förändring, som aflöper utan mehn för Statens högre upsatta, civile tjenare, hvadan jag anhåller om återremiss.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf att anslag blifvit. utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Det vill synas såsom de talare, hvilka förordat bifall till detta Utlåt., icke ansett nödigt att fästa upmärksamhet vid det förhållande, som jag tagit mig friheten omnämna, nemi. att kronovärdiet, hvarefter salpelerhjelpen skall af hemmansegarne i Småland utgöras, endast är ett liktift värde, som numera nedgått lill den högsta grad af obetydlighet, till följd af de under loppet af 200 år tidt och ofta skedda myntförsämringar.
Det måste ligga i sakens natur, att om jag vill betala en ränta efter kronovärdi, måste jag tänka mig hvad detta kronovärdi var, då det sattes.
Kan det icke bestridas, att det kronovärdi, som för 200 år sedan äsattes de i salpelerhjelpen ingående persedlar, fullt motsvarade samma persedlars värde å den liden, så måste härutaf ovilkorligen följa, att nu, då denna skatt skall i reda penningar utgöras, beloppet deraf skall bestämmas sålunda, att jag derför kan få köpa samma antal persedlar till samma mängd som. år 1638, då Kammar-Colhm medgaf, att salpeterhjelpen finge betalas kontant efter kronovärdi.
Skulle man anse olämpligt att bestämma kronovärdiet till dess verkliga belopp, i st. f. det fiklifva, som nu eger rum, så måste man åtminstone tillse, att man, vid bibehållandet af kronovärdiet till dess ursprungliga belopp, utskiftar lika rättvisa emot alla, så att icke allenast de tjenstemän, utan äfven de allmänna kassor och inrättningar jemte rusthållarne i Småland, hvilka samtelige fått sig salpeterhjelpen anslagen å en tid, dä kronovärdiet var i det aldra närmaste lika med persedlarnes verkliga värde, af Staten få ersättning för hvad de förlora, derigenom att skatten icke erlägges efter persedlarnes nuvande värde, utan efter det värde, som för 200 år sedan å dem sattes.
Kunde man återbringa varuvärdet och penningevärdet till det förhållande, hvaruti dessa värden för 200 år sedan till hvarandra stodo, vore det naturligtvis för räntetagarne likgiltigt, om de lingö sina räntor i penningar efter kronovärdi eller in natura.
Jag är öfvertygad derom, att då kronovärdiet fastställdes ä ränlepersedlarne, dessa persedlars markegångspris, ifall sådant å den tiden fanns, icke öfversteg kronovärdiet.
Det är från denna synpunkt jag utgått, då jag ansett att StatsUtsk. förfarit oriktigt deruti, att Utsk. afstyrkt all ersättnings beviljande åt rusthållarne af det skäl, att
Den 22 Mars f. m. 357 de ej kunde ega bättre rätt till augmentsräntorna, än Kronan vid deras öfverlåtelse egde, ty det är otvifvelaktigt att, på sätt jag redan omnämnt, penningevärdet å den tid, öfverlåtelsen skedde, stod i ett sådant förhållande till varuvärdet, att rusthållarne kunde vara belåtna med att få de i salpeterhjelpen ingående persedlarne lösta efter kronovärdi.
Efter denna tid bar myntvärdet 8 å 9 gånger försämrats, så att en T:a råg, som år 1980 gällde 2 daler silfvermynt, nu kostar 16 R:dr och derutöfver, vid hvilket förhållande det ingalunda kan vara rättvist, att man på det sätt, StatsUtsk. föreslår, behandlar de hemmansegare, hvilka fått sig tillagde räntor, såsom understöd vid bestridande af det onus, som genom rustningsskyldigheten är dem älagdt.
Lika litet är det med rättvisans fordringar öfverensstämmande, alt afhända de milda stiftelser, hvilka hafva andel uti ifrågavar:de ränta, den förhöjda inkomst, som de genom räntans förvandling efter markegång hittills fått tillgodonjuta, ty jag är öfvertygad om att, då Krigsmanshusfonden inrättades, salpeterhjelpen, utgjord efter kronovärdi, lemnade full ersättning för hvad man skulle hafva fått om man mottagit räntepersedlarne in natura och dem sedermera afyltrat.
Man måste bedöma saken efter det förhållande, som förefanns, då räntorna indelades så väl åt rusthållen som åt kassorna, men ingalunda efter nuvande förhållanden, emedan mynt- och varuvärdet för det närvar:de är mycket olika emot hvad dessa värden fordom voro.
Jag vidhlifver således mitt förra yrkande, att alla de personer och inrättningar, hvilka genom den ifrågasatta förändringen skola blifva lidande, måtte af, Statsmedel undfå full ersättning för deras förlust, ehuruväl hvar och en af de öfriga skattdragande derigenom finge vidkännas pekuniär upoffring, enär hvar och en i sin mån måste bidraga till bestridande af denna ersättning.
Mörner, Carl Göran Detlof: Hr von Hartmansdorff har begått ett misstag i sitt sednaste yttrande, då han sade, att StatsUtsk. skulle hafva bestämt upkomsten af salpeterhjelpens oriktiga beräkning till början af 1700-talet.
Utsk. säger nemi. å 8:de sidan af Utlåt.: ”att då vid början af 1700-talet det missbruk yppats, att jordeboks-räntan erlagts med penningar utan förvandling, och rättelse härutinnan blifvit af vederbör:de Coilegier förordad, tillämpningen deraf kommit att af missförstånd sträcka sig äfven lill den under hemmäntals-räntan inbegripna salpeterhjelpen, som derefter, ehuru endast småningom, börjat att förvandlas efter markegång”.
Den hänvisning, Utsk. härigenom lemnar, är Utsk:s supposition, huruledes förändringen tillkommit, och står alldeles icke i strid emot hvad i recilen yttras derom, att förändringen i salpeterhjelpens beräkning blifvit å olika tider af 1700-talet införd.
Beträffande den minskning i inkomster, som oftanämnde kassor skulle komma att vidkännas, så har Utsk:s förslag i den delen tillkommit mera för systemets skull och torde ej .i verkligheten hafva någon inverkan i kassornas ställning, enär, såsom 358 Den 22 Mars f. m. förut är anmärkt, de Statsanslag, de vid sistl.
Riksdag fingo sig tillagde, äro förslags-anslag.
Jag afstår således från mitt förra yrkande af återremiss å sista punkten i Utlåt, och förenar mig med de ledamöter, som yrkat bifall till Utlåt, i dess helhet.
Då jag med min röst bilrädt det ifrågavande Utlåt., så anser jag mig skyldig att till besvarande uptaga ett af Ilr von Hartmansdorff fälldt yttrande derom, att man genom förslagets antagande skulle beröfva en mängd fattiga soldater möjligheten att erhålla pensioner.
Jag ber alt härvid få anmärka, alt soldaternes rättighet att erhålla pensioner hlefve genom förslagets antagande hvarken ökad eller minskad, emedan hvarje soldat, som upfyllt de vilkor, hvilka för pensions åtnjutande äro föreskrifna, erhåller pension, alldeles oberoende deraf, huruvida Wadstena Krigsmanshuskassa går miste om det ifrågavande penningebeloppet eller icke.
Hvad sjelfva frågan beträffar, så är den fullständigt utredd och äfven, enl. min upfattning, serdeles enkel.
Frågan är, huruvida en under 100 är fortfarande olaglig beskattning å de Småländska hemmansegarne skall upliöra och detta har så väl K. M. som StatsUtsk. ansett rättvist, mern att man derjemte skulle tillägga ersättning åt alla dem, som af denna olaga beskattning njutit fördel, tror jag icke vara af rättvisans kraf påkalladt.
Att, på sätt Hr Printzensköld föreslagit, göra en förändring i sjelfva kronovärdet å salpelerhjelpens räntepersedlar i Småland skulle naturligtvis leda derhän, att denna förändring måste, så vida icke det ena landskapet skulle blifva orättvist bekkattadt i jemförelse med de andra, utsträckas öfver liela riket och således den redan kanske alltför hardt betungade jorden än ytterligare beskattas.
Hr Printzenskölds framställning torde följaktligen icke kunna bifallas hvarken af detta Stånd eller MedStånden.
För min del yrkar jag på anförda skäl bifall till Utlåt.
Jag ber om ursäkt för det att jag ännu en gång begärt ordet i denna fråga, men det har endast skett för alt belysa den olikhet, som Hr von Hartmansdorff trott sig finna emellan Hr Sandströmers yttrande och Utsk:s Utlåt.
Förhållandet är verkligen att salpeterhjelpens utgörande efter förvandling vidtog i början af 1700-talet.
Denna ränta består af flera olika persedlar, såsom ved, halm, aska m. m.
Man började först att efter markegång förvandla en af dessa persedlar, så en annan, så en tredje o. s. v. och denna förvandling inträffade äfven å olika tider i olika län, så att hela salpeterhjelpens förändrade beräkning ej var fullbordad förr än pä ]7(i0-talet.
Mörner afstått från sin begäran om återremiss af sista punkten, så torde allt vidare yttrande derom vara öfverflödigt, men som Hr von Hartmansdorff vidblifvit sitt påstående, att en mängd fattiga soldater skulle bcröfvas pensionsrätt, ifall Utsk:s förslag bifölles, anser jag det törhända icke vara ur vägen att ännu en gång fästa Hr von Hartmansdorffs upmärksamhet deruppå, att oftanämnde kassors Statsanslag äro förslagsanslag, så att Dan 22 Mars f. m. 359 de kunna när som helst förändras, ifall kassorna kunna visa, att anslaget under något år ej upgått till det belopp, som de indeldta räntorna skulle hafva utgjort, ifall desamma direkte till kassorna influtit.
Kassornas förlust blifver således i sjelfva verket ingen, hvarföre jag fortfar att yrka bifall jemväl till sista punkten af ifrågavar:de Utlåt.
En ledamot har redan erinrat, att augments-räntorne, då de till indelning bestämdes, beräknades efter kronovärdi.
Den vinst, som vederbönde sedermera hafva till följd af dessa räntors oriktiga beräkning, kan icke berättiga dem att erhålla ersättning för denna vinst, och jag anser, att det hade tillhört StatsUtsk. att visa, att rusthållsnumren i andra provinser, der salpeterhjelpen utgår efter kronovärdi, icke i augments-räntor åtnjuta mer än hvad ruslhålls-numren i Småland skulle få, enl. den riktiga beräkningen af salpeterhjelpen, och det är på sådan grund, som jag finner mig föranlåten att yrka återremiss.
Hr Bildt har misstagit sig då han ansett mig hafva yrkat, att ett högre kronovärdi nu skulle sättas å de räntepersedel-, hvilka, enl. gällande författningar, utgå kontant.
Hvad jag yrkat är att, om rättvisa skall utskiftas åt alla vederbönde, skall kronovärdiet å salpeterhjelpen sättas till det belopp, att man derför kan erhålla lika mycket persedlar som man år 1644 erhöll för det dåvande kronovärdiet.
Man måste väl medgifva, att örn jag, i st. f. persedlar, upbär en viss summa penningar, men penningens värde under tidernas lopp allt mer och mer försämras, så upkommer derigenom för mig en förlust.
En ledamot af detta hus visade för några år sedan, hurusom arméens pensionskassa genom myntförsämringar mistat f-delar af sitt kapital.
De räntetagare, hvilka nu skulle åläggas att emottaga salpeterhjelpen efter kronovärdi, måste förlora så mycket af denna räntas värde, som myntförsämringarne medtagit, och sådant kan, enl. min öfvertygelse, icke vara rättvist.
Man vill vid förvandlingen af salpeterhjelpens persedlar tillämpa det värde, dessa persedlar för 200 år sedan egde, och tillåta räntegifvarne att erlägga räötepersedlarne efter detta deras ursprungliga värde, under det att man beröfvar räntetagarne rättigheten att erhålla ersättning för den minskning i penningens värde, som upkommit genom de under tiden inträffade myntförsämringar.
Kan sådant vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande?
Jag begriper det icke, och, såvida rättvisa skall utöfvas, mäste de hemman eller inrättningar, hvilka fått salpeterhjelpens ränteperscdlar sig indeldta å en tid, då kronovärdiet motsvarade persedlarnes verkliga värde, af Staten erhålla ersättning för den förlust de vidkännas derigenom, att de räntegifvande erhålla lindring i en skatt, som af dem under sekler erlagts.
O o n Frih.
Jag anhåller att fa hembära min erkänsla till den värde ledamot, som begagnade uttrycket: ”summum 360 Den 22 Mars f. m. jus summa injuriu”, ty derigenom måste den värde talaren anses hafva erkänt, att StatsUtsk:s Utlåt, innebär snmmum jus.
Men deremot anhåller jag att få protestera emot samme talares sats, att Staten hör ersätta de förluster, hvilka äro en följd af de misstag och förseelser, som Statens tjenstemän under deras embetsutöfning låta komma sig till last.