Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är derföre jag förklarar, att sä länge de bildade i samhället icke förena sig om en mera imposant tidningsredaction, än de som nu träda fram i hufvndstaden, så länge kommer samma 8 II. 32 250 Den 13 Mars f. m. olyckliga förhållande att äga rara, och så länge är det icke eller värdt alt tala om pressens missbruk, ty ingen må väl tro, att vi någonsin här kunna fä några September-lagar, eller att vi kunna tillintetgöra pressen.
Jag har begärt or det i anledn. af ett yttrande af den ledamot, sorn började debatten ang:de Hr Lag'rhjelius förslag.
Den värde talaren yttrade, att de grunder, hvarpå Coust.Utsk:s förevar, förslag är ularbetadt, voro fosterländska.
Jag får i förväg säga, att oaktadt jag anser det vara oändligen svårt för R.
St. och deras Consl.Ulsk. att uttrycka en mera allmänt rådande mening i afseende på vår nationalrepresentations fordringar, anser jag mig likväl hafva funnit elementer dertill i den nu gällande statsförfattningen.
Jag är således icke en af dem, som absolut förkasta ståndsprinciperne, utan är öfvertygad derom, att alla förändringar i nationalorganismen böra ske långsamt, och icke brådstörtadt såsom foster af ögonblicket.
Jag anser således ståndsprinciperne i vissa delar böra iakttagas vid nationalrepresentationens bildande, således i fråga om bildandet af äldre kammaren.
Man har sagt, att Consl.- Otsk. utarbetat sitt förslag på fosterländska grunder, eller i och för det fosterländska intresset, om jag rätt uppfattat framställningen, utan att deremot några väsendtliga erinringar blifvit gjorde; men af föregående lalalare har dock anmärkn. blifvit framställd om det inflytande, som embetsmannacorporationerne genom delta förslag skulle erhålla inom representationen.
Jag frågar, mine Hrr! kan det vara fosterländskt, kan det vara öfverensstämmande med Svenska nationens lynne och dess egenheter, utvecklade under århundraden, att öfverlemna ät embetsmannacorpsen ett inflytande uti nationalrepresentationen, som i tidernas längd kunde blifva farlig för den monarkiska principen och följaktligen äfven för hela samhället.
Historien i dessa delar bär ett varnande vittnesbörd.
Vi komma ihåg en tid, då ett Riksstånd i Sverige, i förening med ett annat Ständ, unde; frihetstiden ville tillvälla sig en makt, som vi icke önska att mera återse.
Det som händt förr, kan äfven hända hädanefter, och under ombyte af benämningen stånd emot classer, kan ju saken stå qvar.
Uti ett land med så skiljaktiga förhållanden, med sä olika intressen, sora här finnas, är det af högsta vigt, att en verkställande statsmakt finnes, som är stark och kan medla emellan de olika opinionerne.
Man har nu sagt, att representationen skulle blifva stark.
Ja väl! den kunde blifva stark, men kunde också få en ensidig riktning.
Den kunde förekomma och motarbeta en ädel och fosterländsk politisk uppfostran, som bör vara ett mål' för representationens bemödande.
Denna politiska uppfostran erhålles derigenom, att det är menigheterne tillåtet att i de delar, som icke ingripa i verkställande maktens lundinner, fä sjelfva ordna sina angelägenheter.
Jag anser mig böra särkildt tillkännagifva, alt min mening icke är, att nationen skall sjelf till alla delar ordna hvad som kan höra till en polisorduing eller till verkställande maktens bedömman - Den 13 Mars f. m. 251 de; men det finnes andra angelägenheter, som man med skäl kan säga ligga inom gränsorne lör menighelernes afgörande, hvilket dock inom varl land icke är dem förunnadt.
Till styrka för hvad jag i dessa delar tagit mig friheten för R. o.
-Ad. framställa, her jag alt få uppläsa några rader af en vid sista riksdag emot Const.- Ctsk:s mern.
N:o 38 afgifven reservation, hvaruti bland annat förekommer : ”Om man noga granskar de nuvarande nationernes allt mer och mer uppenbarade behof af politisk frihet, och deras derpå grundade mer eller mindre högljudda, mer eller mindre ofta förnyade påståenden; befinnas de icke vara af blott en art, utan af tvä sådane.
Nuvarande lid yrkar: nationalrepresentation, för alt emancipera samhället från allena-slyrelsens möjliga nycker, men den yrkar äfven organiseradt communalväsende, för att på lika sätt emancipera sig frän embetsmannavälde!.
Man kan medgifva detta och dock pä intet vis glömma, alt en alldeles motsatt opinion om den företrädesvis stora viglen af Konunga-inslilutioneus consoliderande och embelsmanna-hierarkiens utbildning gjorde sig gällande under flere af de sistförtlulne århundraden; det var i sanning samtidigt med begge dessa cenlralisationer af makt, som, efter tusenårig gäsning, en rå och laglös massa afeuropeiska fämiljeföreuingar vande sig vid ordning, odling och lag; — hvad vi nu med skäl öfverklaga, hade sin period, då det var ett hufvudvillkor för menniskornes trefnad och framsteg.” ”Men för den nuvarande tidens farhågor, utgöra emedlertid autocraliens successiva stegring och Statens inblandning, genom en embetsmannahierarchi, uti lifvets minsta detaljer, ett gemensamt föremål; del är ej endera af dem, utan begge tillsammans, som äro oförenliga med den politiska frihet, hvilken nu, nästan öfverallt, antingen tyst ön kas eller öppet fordras.” Frih.
Då jag tillika med flere andre talare hos Hr Gr. o. Landtm, yrkade den nu föredragna propos. om gemensam tanka, så skedde det med anledn. af den kännedom jag har om tänkesättet i allmänhet, alt ingen skall vilja ingå på en representationsförändring, grundad på stånds- eller classval.
Deraf följer likväl icke, det ju ej jag har sympathier för de förslag, sorn blifvit gjorda, ty jag erkänner, att af alla, som blifvit framställda, Gr.
Anckarsvärds fästat min synnerliga uppmärksamhet, hvarföre jag ock' röstat ja för detsamma.
Likaledes har jag lemnat mitt ja till Hr Åkermans förslag, ehuru jag visserligen icke ansåg detsamma fullt jemförlig! med del, som af Gr.
Anckarsvärd framställdes; men jag röstade, som sagdt är, för detsamma, emedan det innebär något bättre än det nuvarande.
Förhållandet åter med det förslag, som Const.Utsk. gifvit oss, är ingalunda sådant; del är mera skadligt än gagneligt, och jag tror, att hvad vi nu hafva, är vida bättre.
Jag anhaller att fa uppläsa en af de premisser, på hvilka Const.Utsk. grundat sitt förslag, och att få granska detsamma, så lydande: ”Både med rättvisans och statsklokhetens fordringar instämmer, att i riksförsamlingen icke 252 Den 13 Mars f. m. må saknas målsmän för något hufvudsakligt af de lotliga intressen, hvaraf samhällsorganismen egentligen består.” Granskar man denna sats eller fras, sorn visserligen kan låta rätt vacker och sann, så skall man dock finna, att den är skef.
Menar man samhällets lolliga intressen, de intressen, som alltid höra förelinnas, och sådana sorn de enskilde ledamöterna alltid böra hafva för det allmännas väl, sä är dervid ingenting att anmärka; men menar man dermed juridiskt lolliga intressen, som likväl kunna vara moraliskt skadliga, dä bestrider jag Utsk:s framställda tanke.
Jag tror, att samhället bör betraktas som ett helt, hvars alla delar böra svmpalhisera med det liela, och der ej sä sker, der förfelar samhället i större eller mindre män sitt ändamål.
Ur denna synpunkt har jag trott, att alla sädane delar inom ett samhälle, sorn icke harmoniera sius emellan, eller med det hela, ovillkorligen höra rödjas ur vägen.
När man bygger ett nytt samhällsskick på sädane grunder, alt dess särskilda delar, så vidt möjligt är, skola harmoniera sins emellan och med det hela, så hemställer jagom man rimligen kun föreställa sig att harmoni i byggnaden skall uppkomma, om den uppföres pä särskilda classer, som ofta äro sinsemellan stridiga, kanske ofta äfven mot det allmänna.
Om man bygger ett statsskick på sådan grund, så måtte aldrig detsamma blifva ett af de bästa.
Det är sant, att ibland de sämre kan det ena vara bättre än det andra, och för min enskilda del skulle jag visserligen icke vägra alt antaga hvilket förslag som framträder, blott det i den aldraringaste mån är bättre än hvad vi nu hafva, ty jag är ingalunda så ensidig för mina åsigter, att jag blott önskar deras framgång; tvertom, jag är högst liberal; men det förslag, sorn Const.Ulsk. afgifvit, är af beskaffenhet, att dess antagande skulle för framtiden tillvägabringa, snart sagdt de aldra största vådor, då deri bland annat föreslås, att nära J af representationen skall utgöras af embetsman, eller 55, som äro eller varit i statens tjenst, och hvilkas intressen naturligtvis skola vara helt andra än det allmännas.
Jag vill väl fråga, huru man af ett förslag, bygdt pä sådana grunder, kan vänta sig några välgörande följder för slaten.
Jag slutar med det förklarande, att jag instämmer i Hr Åkermans motion om en skrifvelse till Konungen om nedsättande af en comité, lill utarbetande af ett förslag lill representationens ombildning, då man kan vara förvissad, att, under Konungens visa ledning, ärendet skall redas till det bästa.
Då jag nu finner, att R. o. öfvergått till behandlingen af den egentliga frågan, Const.Ulsk:s förslag, d. v. s. till behandlingen af det utaf
Hr Lagerhjelm väckta förslaget till gemensam tanka, hvilket verkligen grundar sig på det af berörda Ulsk. framställda, anser jag tiden vara inne för mig att äfven yttra några ord.
Jag erkänner, att jag icke ansett mig qualifieerad att ingå i bedömmande af alla dessa improviserade förslag lill statsförfattning, som här latt se dagsljuset, det ena utlösande det andra; jag hade trott, att R. o. Ad. egentligen borde sysselsätta sig med grunden af frågan, nemi. den som (Jonst.- Den 13 Mars f. m.
253 Utsk. bearbetat, om förändring eller förbättring af det nuvarande representationssättet, och att icke ifrån denna grund öfvergå till helt andra frågor, som icke ens med vår nuvarande statsförfattning hafva någon gemenskap.
Jag nekar ingalunda, att R. o. Ad. liar en grundlagsenlig rättighet alt äga hvilken mening som helst öfver dessa frågor, och att äfven söka att åstadkomma den lyckliga förening alt i gemensamhet återbringa till Const.Utsk. sådane tankar, som här varit föreslagna; men jag erkänner, att jag anser ett sådant begagnande af vår yttranderätt vara oformlig och incönstilutionel, ehuru den är ganska lagenlig.
Mig synes, att frågan om reformer aldrig kan utgå ifrån något annat, än det nuvarande tillståndet, och alt det är till ståndsförändring eller förbättring, som mäste afses, — icke dess afskaffande.
Sålunda anser jag, att alla de förslag, som afvika ifrån ståndsförfaltningen, eller ifrån RiksStms nuvarande existens, ligga alldeles utom frågan, och jag kan ej för mig göra fallligt, hvarföre man skall nu sä utsträcka denna fråga, då man mäste erkänna för sig sjelf, att denna riksdags Const.Utsk. icke är sä organiseradt, alt den aldraminsta möjlighet kan uppstå att derifrån söka frambringa något antagligt förslag, sorn skulle kunna godkännas af de nuvarande 4 Stånden på sina 4 sär kilda kamrar.
Med öfvertygelse härom, har jag ansett det vara en alldeles förspilld möda, alt vid denna riksdag söka att tillvägabringa den stora, den efterlängtade utgången af denna långvariga tvistefråga.
Jag har nödgats för mig erkänna, alt den ovillkorligen måste uppskjutas lill en annan lid, då passioncrne blifvit lugnade, da villomeningarne hunnit återvända till sans, då icke mera en förledande tidningspress sprider oro i landet, sökande att frambringa opiniönsyttringar, som icke kunna hafva del ringaste värde för den, som något tänkt öfver frågan.
Jag har, under gårdagens debatt i synnerhet, med verkligt bekymmer hört åberopas don allmänna opinionen, såsom den, inför hvilken alla nu borde böja sig; jag tillstår uppriktigt alt min öfvertygelse är den, att ingen lagstiftning någonsin får böja sig för den s. k. allmänna opinionen.
Hvad är den allmänna opinionen?
Den är icke annat än vindkastet af dagens olika tycken.
Våra företrädare på detta rum hafva tillräkligt lärt sig att inse verkningarne af den allmänna opinionen; vi bafve sjelfve under förlidne år varit nära nog att få skörda erfarenhet, hvartill den s. k. allmänna opinionen kunde leda.
, Historien vet att omtala huru torget utanför detta hus år 1810 blodades af den allmänna opinionen.
Denna opinion har nästan under alla tider varit oriktig och falsk, och jag kan ej annat än på det aldrahögsla förkasta den lära, som påstår, att lagstiftningen någonsin bör utgå ifrån denna usurperade makt.
Det måtte vara med lagstiftningens åligganden förenligt, att bilda den allmänna opinionen, och det mäste väl vara den tänkande majoriteten inom nationen, den, som skall stifta lagar, hvilken också måste beherrska, men ingalunda vika för, eller låta sig af densamma beherrskas.
Frågan om representationssättets förändring eller förbättring, måste, efter min öfvertygelse, utgå i - 254 Den 13 Mars f. m. från det nuvarande tillståndet, och jag gillar således grunden för Consl.Utsk:s bearbetande; men jag kan icke för mig dölja, att Const.Utsk. icke på det minst tillfredsställande sätt ens sökt utveckla den stora frågan.
Man har väl erkänt som grundsats, att Stånden utgörande valcollcgicr skulle bilda 2:ne kamrar; men man har afvikit ifrån den allmänt erkända grundsats, att dessa kammare skola vara af skiljaktiga karakterer.
Väl har jag i dag hört motsatsen förklaras af en talare, som för öfrigt delar den grundsats, att dass- eller ståndsval borde utgöra grunden för vår representation; men jag tror, att den värde talaren i det fallet delar en åsigt med många, den jag för min del icke kan gilla, nemi. att förvexla ideen af folkombud med den af ombud för slaten eller samhället.
Jag anser icke att en representant bör uttrycka hvad man menar med folkombud; meningen dermed vore egentligen ingen annan, än ombud för den opinion, som för närvarande råder ibland folket.
Det är statsmaktens stora princip, det är statsförhållandet, eller alla de intressen, som bilda staten, icke blott för det närvarande, utan äfven för det tillkommande, som i en nationalrepresentation måste framstå.
Jag mäste således tänka mig den constitutionella monarkien utgöras af 3.ne särskilda krafter eller beståndsdelar, som sins emellan måste harmoniera och icke strida mot hvarandra.
Mig synes deremot som 1809 års lagstiftare hade byggt på den grundsats, alt folkrepresentalionen skulle utgöra en statsmakt, nära nog fiendtlig mot deli s. k. andra statsmakten, eller konungamakten.
Delta är en grundfalsk princip, efter min öfvertygelse.
Statsmakterna måste icke stå emot hvarandra, utan med hvarandra harmoniskt samverka.
Jag anser således, att man icke hör uppställa den satsen:
Konungamakt mot folkmakt, — utan Konungamakt med folkmakt, i hvilken gemensamma statsmakt ligger håde
Konungamaktens och representationens förmåga att samverka oberoende af folkviljans vindkast och democratiens otillfredsställbara fordringar.
Ställer man den conslitutionelle Konungen blottad roed principen af sin ärftlighet, jemte folkelementet, så skall utan tvifvel småningom den ena eller andra af dessa skilda makter taga öfverhanden.
Det skall utur en sådan formation utgå, hvad äfven vår historia nogsamt bevittnar, ett jemnt kastande mellan de begge ytterligheterna, souveraineté och anarki, ty ingen jemvigt kan finnas, der man icke erkänner, att
Staten hvilar på bibehållande af det bestående, på den conservativa, den autocratiska principen väl utvecklad.
Det har visat sig i den monarki, som otvifvelaktig! måste vara mönstret för det constitutionella systemet, jag menar England, att regenlens öfvervägande personlighet derstädes icke erfordras.
Konsten att tillvägabringa ett sådant förhållande är, efter min (anka, ett problem, som måste lösas vid bildandet af sådana statsförfattningar, som kallas constitutionella, efter modernt begrepp.
Skulle ett särdeles afseende göras på personligheten i detta fall, så förorsakas dessa kastningar, för hvilka Sverige varit ett offer, och som jag förmodar ännu kunna återstå för delta land, om icke någon samdrägt skulle kunna åvägabringas mellan de olika opi - Deli 13 .Mars f. m. nerande härinom.
Jag kan således icke erkänna, att konungamakten bör ställas ensam mot folkrepresensalionen.
Jag erkänner i denna folkrepresenlation, som jag nyss hade äran alt säga, ingenting annat än en representation af Statens stora intresse, af hvilka monarkiens existens alltid är det förnämsta, ty del mäste alltid finnas ett allmänt, som oaflåtligen har till föremål alt bevara denna princip i sin helhet, — den ärftliga monarkien således.
Jag skulle alltså önska, att det vore möjligt att i Sverige bibehålla den ärftliga principen äfven inom representationen: det har varit en önskan, uttalad af mig vid föregående riksdag, då R. o. Ad. ingick i debatt om hufvudgrunderne för bildandet af en förändrad nationalrepresentation; men jag mäste erkänna, alt R. o. Ad. tagit ett steg utöfver gränsen af hvad jag trott vara det rätta i detta fall. R. o. Ad. har medgifvit, att dess sjelfskrifna representationsrätt borde försvinna, derföre alt man dymedelst skulle kunna sammanjemka de olika äsigterna, oell slutligen komma lill nödiga förändringar i vår olyckliga fyrdelning.
Jag vill således antaga, att R. o. Ad:s sjelfskrifna representationsrätt är borta, men derföre medgifver jag aldrig, alt R. o.
Ad. någonsin ingått på att dess sjelfskrifna valrätt borde försvinna, och vid den hoppas jag all R. o. Ad. städse förblifver.
På dessa grunder skulle visserligen äfven jag kunnat besvära R. o.
Ad. med ett förslag lill gemensam tanka, grundadt på ståndsprincipen, men, som jag redan tagit mig friheten att yttra, anser jag orätt att här improvisera sådana der slalsförfaltningsprojecler och framlägga dem till omröstning inom riksförsamlingen.
Jag ulber mig likväl att i korthet få yttra några tankar i detta ämne, hufvudsakligen derföre, att jag här hört yttras den tanka, som skulle alla de, hvilka icke underkastat sig något af de hittills afgifna förslagen till gemensam tanka, vara sinnade alt motsätta sig alla förändringar i vårt representationsväsende.
Jag föreställer mig nemi. möjligheten deraf, att af de nuvarande fyra Stånden bilda en kammare, inneslutande i sig de nu s. k. orepresenterade, eller rättare sagdt, dem, hvilka icke deltaga i representationen; det vore ganska möjligt och måhända äfven rikligt att med Adelns dass införlifva alla militäre tjenstemän af en viss grad med Kongl, fullmakt; alt med PresteSt. förena civile tjenstemän samt medlemmar af skolslatcn, academiestaten och de graduerade inom de särskilda faculteterne; med BorgareSt. alla fastighetsägare i släderne, alla manafactnrisler å landet, sorn åtnjuta borgarerätt, och med BondeSt. alla öfriga medborgare på landet, då af alla dessa classer, af hvilka ett visst antal skulle utses, antingen med eller utan census, kunde bildas ett, efter min tanka, både rörligt och aktningsvärd! underhus.
Återstår således att tillse huruvida man af det nuvarande kunde bilda öfverhuset.
Dertill skulle jag helt enkelt velat föreslå, att af hvardera utaf alla de nuvarande 4 Stånden skulle utses ett visst antal, utom eller inom representationen, utan afseende på stånd, men med en hög, en betydlig census, eller deremot svarande cathegori.
Jag skulle äfven hafva velat åt Konungen medgifva, att vid samma tillfälle utvälja en del, och alla 256 Den 13 Mars f. m. dessa personer på lifstid; öfverlemnades sedermera åt denna öfre kammare att complettera sig sjelf, vid alla uppkommande vacancer.
Jag tror, att en sådan representation kunde vara fotad på nationel grund, att den hade kunnat utgå från den nuvarande, utan att göra den stora brytning i våra statsförhålla uden, för hvilka jag verkligen bär fruktan, emedan jag icke kan se hvartill det leder, om man, med upplösning af nu befintliga grunder, söker skapa sådana der ephemeriska constitulioner, som bortfalla vid den första stöt, som drabbar dem, och hvarom historien talar tillräckligt varnande för att hindra oss alt inlöpa i samma olyckliga försök.
Men, sorn jag redan förut haft äran yttra, jag har ej tilltrott mig, eller ens trott mig böra besvära R. o. Ad. med framställande af något förslag lill gemensam tanke i denna del, och än mindre, att öfverlemna något sådant till nuvarande Coust.Utsk:s behandling.
För närvarande kan öfverläggningen härom vara fullkomligt likgilltig, ty ehvad beslut R. o. Ad. fattar såsom gemensam tanka, vare sig för classval eller något annat, har dock den, öfverlemnad lill Const.Ulsk., ingen annan verkan, än alt framkalla ett förstärkt Const.Utsk., hvilket otvifvelaktigt framställer ett förslag, som aldrig af R. o. Ad. kan antagas.
Delta anser jag vara ett rent axiom, och alt således dessa öfverläggningar, som nu ägt rum under 3:ne dagar och torde fortfara den 4:de, äro rent förspillda.
Jag nekar icke, alt jag, lika med Hr Lagerhjelm, kan finna det vara af vigt för de framtida lagstiftare, som möjligen göra sig möda alt genomläsa våra protocoller, att finna tankar yttrade i delta ämne, och med afseende derpå har jag fästat en särdeles vigt pä det förslag, som af en värd talare, Hr Silfverstolpe, blifvit framstäldt, och hvilket synes mig till betydlig del vara understöd t af flere andra ledamöter inom Ståndet.
Jag delar deras åsigt, som anse, att till de af honom framställda tankar, kunna läggas andra, och att man på denna grund skulle kunna komma till helt olika re sultater; men jag erkänner visserligen, att deri ligger blott en enda sats, som jag ej obelingadt skulle underskrifva, en, för hvilken jag tillstår att jag bär fruktan.
Det talas nemi. om ersättning för de Stånd, eller för de fördelningar af riksförsamlingen, som afträdde några rättigheter.
En fråga om ersättning lill delar af representationen är för mig någonting bekymmersamt.
Hvad skall en sådan ersättning innebära, och hvarpå grundar sig en sådan?
Icke äga vi som deltagare i folkrepresentationen några andra rättigheter, än dem, som äro förbundna med våra skyldigheter.
Huru kan ifrågasättas en ersättning t. ex. till R. o. Ad., i fall Ståndet fann sig föranlåtet att göra en uppoffring åt samhället?
Jag linner icke denna tanka riktig, jag finnér den kunna leda lill consequenser, som skulle kunna missleda oss på den bana vi kunde komma att beträda, i händelse vi följde Hr Silfverstolpe, alt fordra ersättning för förlorade rättigheter.
Detta fordrade åter ett visst afseende på personligheten, icke allenast inom detta rum, ulan äfven inom de öfrige hamrarne af representationen; men ett sådant jemkande mellan de personliga anspråken anser jag
Den 13 Mars f. m. 257 vara elt stort hinder för bildande af en bättre sakernes ordning, oell jag skalle önskat att fråga om en ersättning, eller ens detta ord, icke någonsin blifvit nämndt.
Skulle jag uppoffra något af mina medborgerliga rättigheter för samhällets bestånd, så blir det icke någon uppoffring, — det är en dygd, hvarföre jag inom mig njuter den högsta belöning.
Jag hoppas, att samtlige R. o.
Ad:s ledamöter tänka lika med mig i detta fall, och jag förmodar, att om ej denna tanka delas inom alla Stånd, så vore det förgäfves att söka sammanjemka några tankar till ett helt.
Låtom oss derföre aldrig tala om ersättning, ty förloras något genom våra concessioner, så är det fäderneslandet, icke Adeln som förlorar — och huru skulle vi kunna ersätta en sådan fosterlandets förlust?
Jag betviflar således mycket, att någon concession, som skulle kunna hafva afseende på en förlust för fäderneslandet, bör ske, och än mindre bör den ifrågasättas, om den grundar sig på en eftergift för opinionen.
Jag har tagit mig friheten att för R. o. Ad. vördsamt framställa detta mitt bekymmer och hoppas, att ehvad beslut R. o. Ad. fattar, det icke måtte utgå ifrån uppoffring af samhällets anspråk på R. o.
Ad:s sanna uppfattning af dess egen betydelse i denna lid af upplösning till anarkiens förberedelse.
Jag utber mig att först få framställa min enskilda öfvertygelse i afseende på lagligheten af den förhandlingsmethod, som förehafves.
Vid 1815 års riksdag deltog jag för första gången i öfverläggningarne på detta rum och hörde då förordas det förslag till ändring af 56 § Reg.- F., som skulle vara ett tillägg till den 81.
Det fans ingen då, som ansåg någon stridighet äga rum mellan dessa begge §§. 1815 försvarade man förslaget till tillägget på den grund, att man sade, om inom ett RiksSt. man fann något litet tillägg af blott ett enda ord behöfvas för att göra meningen tydligare, och Const.- Utsk. äfven skulle finna det, så blifver det dock icke möjligt, som den 81 § nu är skrifven.
Så uppfattades saken då, och ända till 1834 års riksdag höll man sig noga derefter.