Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla ha de emellertid en viss likhet i gester och uttryck på grund af den nervspänning, som äfven den lugnaste natur känner vid spelbordet, men blott den, som sjelf ej deltager i striden, kan märka, huru svettdropparne drypa utefter brännande kinder, hur västknapparne knäppas upp, händerna darra och stämman efter hvarje förloradt slag blir hesare.
Trente- et qvarente-rummet, som ligger innanför roulettsalarne, utmärker sig genom sin ljusa dekorering, sin luftiga skönhet, och de röda sammetspuffarne och väggarnes målningar – halfläckra budoirstycken – passa förunderligt väl till publiken härinne, men sjelfva skådespelet kring borden är föga olikt det kring rouletterna – enda skilnaden består deri, att här gå vida större kapital.
Det vore att taga läsarens tålamod alltför mycket i anspråk att söka skildra sjelfva spelets krångliga maskineri.
Jag vill blott antyda, att det spelas med kort och af kännare anses för kronan bland alla hasardspel, dels derför att en spelare här i hög grad kan koncentrera sitt kapital, dels derför att han kan assurera sig för vissa ogynsamma fall.
Inne i spelsalarne råder en i hög grad dof, irriterande luft.
All denna ofantliga lyx i sjelfva salarne, öfverdådet i toiletterna, alt detta behandlande af penningen som en leksak utan värde måste stöta hvarje känslig person.
När vi hemma i Sverige se Odette, hafva vi svårt att föreställa oss det samfund af spelare, som författaren der sökt teckna; vi äro böjda att kalla det hela öfverdrifvet, orealistiskt – men man behöfver blott kasta ett flyktigt ögonkast på lifvet i Monte Carlo, för att inse, att Sardous skildring tyvärr icke är blott en fiktion utan en förfärande verklighet.
Silhouetter.
Jag gick en qväll på en af terasserna utanför Monte Carlo.
Mörkt var det rundt ikring, beckmörkt; förgäfves ansträngde jag mig att urskilja hafvet, hvars dofva böljslag mot sandstranden och hamnkajerna i Condamine hördes ändå upp, men det var omöjligt.
Framför mig låg det, sjelf förkunnade det sin dervaro, men det låg der som ett hemlighetsfullt, mörkt fjerran, hvarifrån man aningsvis, instinktmässigt drager sin fot tillbaka.
Här och hvar mellan trädgrupperna strålade en lykta med sitt vibrerande gassken, som upplyste en bit af en sandgång med en bred, dallrande ljusstrimma och lät konturerna af en lyktstolpe och grenarne af en palm lysa fram midt i det omgifvande dunklet.
Bullret från Kasino-huset nådde en otydligt, dämpadt som surrandet af en aflägsen bisvärm, annars var det tyst och ensligt som på en af folkvidskepelse skyddad plats, der jag stod lutad mot balustraden och blickade ut i dunklet.
Men plötsligt närmade sig någon från en sidogång, jag hörde knarrandet af sulor mot sanden och ett släps kattfotsmjuka snuddande mot stenar och grus, så döko två gestalter fram vid närmaste lykta, upplystes ett ögonblick, ett ögonblick kunde jag urskilja en groflemmad karl och en högväxt qvinna, gående arm i arm, men strax derpå sveptes de in igen i dunklet och försvunno, som de blott varit fantasibilder, som jag sjelf skapat.
Men de voro mer än så; jag hörde dem samtala, och jag lyssnade.
Först en karlstämma, af naturen sträf, brutal och obehaglig, som den talande nu med hörbar ansträngning sökte göra smekande och inställsam, i det han litet vårdslöst, litet tvärsäkert tilltalade sin följeslagerska, som det han skulle säga var onödigt, öfverflödigt, och hans fråga redan blifvit jakande besvarad.
»Du går således till honom i qväll?»
»Är det nödvändigt, Arthur?»
»Nödvändigt, det behöfver du väl icke fråga om!
Du har förlorat, jag har förlorat, och ockrarne dernere vilja icke låna mig ett öre mera – de uslingarne, men får jag bara fram en enda fattig serie i morgon, så skall packet nog ångra sig, det vill jag lofva.
Nödvändigt!
Det måste du väl veta.
Hvad skola vi annars lefva af?».
»Ack, Arthur, låt mig slippa!
Låt oss resa.
Jag är med om hvad som helst, men jag kan icke med honom, ser du, icke för mitt lif – och jag håller så mycket af dig.»
»Nåja, just derför!
Eller vill du kanske, att jag skall gå och förödmjuka mig och bedja banktjenstemännen om en lumpen spottstyfver att resa hem på, jag, som skänkt de der herrarne tusental på tusental.
Nej du, tusen gånger nej! ...
Åh Clarisse var inte barnslig nu ... för resten kan jag då rakt icke begripa, hvad det är för dygdiga ideer, som med en gång kommit öfver dig; jag har sannerligen icke märkt förr, att du var så rigorös.
Hm, när jag tänker på, på, de föregående kan jag precis icke säga, att du visat dig synnerligen kräsmaga.»
»Arthur!
Nåja, tag ut din rätt.
Du har ju köpt dig den.
Ha, ha, ha, var lugn, ha, ha, ha, jag skall gå, jag ska’!»
»Ja, jag visste väl, jag, att du skulle ta skäl: du är då alltid förståndig.»
»Såå!
Du tycker det?
Och så skrattade hon igen med detta pinsamma, staccaterade skratt, som skar mig i hjertat och kom mig till att rysa, som det kommit från en vansinnig eller en dödsdömd, och medan jag sakta smög mig min väg och sakta gick trappsteg efter trappsteg ned till jernvägsstationen för att invänta tåget, som skulle föra mig till Mentone, skorrade detta skratt alltjemt för mitt öra, och ännu när jag stod dernere på perrongen bland stimmande och brådskande folkhopar, tyckte jag mig höra dessa egendomliga, konvulsiviska tonfall, som läto som de på trots pressats ut af förtviflan ur ett dödsbeklämt bröst.
Kan man – och det kan man verkligen – stundom läsa en historia i en blick, hastigt afsänd under skuggande ögonfransar, få en bekännelse genom en häftig, hängifven handtryckning, finnes det också ögonblick, då tonfallen i en stämma med klarheten hos volymer mana fram för ens ögon en lifshistoria, och en eländig, sorgetyngd lifshistoria är det, som ter sig för en, då man hör en qvinna skratta så, skratta, emedan hon icke längre kan gråta.
På en soffa i ett af sidogallerierna i roulettsalen kom jag händelsevis att slå mig ned sida om sida med en liten flicka, en tio år gammal.
Derinne i gången var det jemförelsevis mörkt, och det tog sig underligt ut, sedt derinne från dunklet, när man sjelf stod utanför trollcirklarne, vimlet derute, mängden, som trängdes kring spelborden, och croupiererna, som oaflåtligt pinglade med sina klockor, alt detta huller om buller, som man icke hinner att iakttaga, då man sjelf söker kalkylera slumpgudinnans kapriciösa nycker.
Men flickan såg icke utåt, det var tydligen en van syn för henne.
Hon höll sin lilla behandskade hand för munnen för att jag ej skulle se att hon gäspade.
Hon var sömnig, och det var ej att undra på.
Klockan visade på 11 ¼.
Med medvetet eller omedvetet koketteri hade hon ordnat sig i soffhörnet.
Hon hade lagt de runda, i silkesstrumpor höljda barnbenen och de små, med genombrutna skor täckta fötterna på soffkuddarne, och hennes hufvud hvilade trött och tungt mot soffkarmen.
Det var tydligt, att hon var fransyska, man kunde se det på hvarje småsak i hennes toilette, på den gendarmblå sjömansdrägten med sitt smakfulla snitt såväl som på den lilla hatten à la Kate Greenway, som förträffligt passade till hennes ovala ansigte.
Hon tycktes icke vara brydd öfver att jag mönstrade henne, och sedan vi ömsesidigt tegat några minuter kommo vi i samspråk.
»Har ni spelat?» frågade hon efter en stund.
»Nej, icke i dag!»
»Det var rätt», svarade hon lillgammalt, med en min af erfarenhet, som gjorde mig beklämd om hjertat »det var rätt, jag ska’ säga er, att det kan nog hända, att man vinner, men så förlorar man det alltid igen och mera till.»
»Åh, hur vet du det?»
»Jovisst, jag ser väl på mamma, jag, hon vinner och så förlorar hon och så vill hon vinna det tillbaka igen – kan undra just hur det gått för henne i qväll ... hon hittade ett tjugofrancstycke, en lyckoslant – hon måtte väl hafva vunnit?»
Och så gäspade hon, utan att dölja det, så der riktigt hjertinnerligen sömnigt, att jag kunde se, hur hon längtade efter att få komma hem och taga af sig alt sitt bjefs och få lägga sitt trötta hufvud på ett mjukt örngott.
Ett ögonblick spanade hon inåt salen, men ingen nalkades.
Så lade hon sig tillbaka igen i sin förra ställning, halfgråtande med darrande läppar, och jag kunde ej afhålla mig ifrån att sakta smeka hennes kind, innan jag lemnade henne och soffan derinne i det halfskumma galleriet.
Se der kommer en bekant till mig ut ur spelsalen, det är en ryss, en helt ung man.
Jag menar mannen der med de utmärglade dragen, som vacklande med darrande lemmar vankar genom vestibulen och ser ut som han frös midt i sommarhettan.
Omsorgsfult har han knäppt damrockens stora perlemorknappar och öfver de framåtskjutna axlarne har han kastat en plaid, hvars snibbar han håller tätt kring midjan med de utmagrade, blekhvita händerna, hvilka skälfva som i en frossatack.
Hyns fina genomskinliga teint, med de körsbärsröda ringarne midt på kinderna, och de små bruna fläckarne på båda sidor om näsbenet, tyda på lungsotspatienten, och den skygga blicken från de sammandragna pupillerna på morfinisten.
Det ser ut som han ginge i ett halfrus, som det susade för hans öron och flimrade för hans ögon, der han stapplande, framåtlutad vankar ner till sin vagn, som håller nedanför Kasinobyggnaden.
Hans livréhöljda betjent öppnar bugande vagnsdörren, nervöst springer han in, i det han med darrande, sluddrig stämma gifver betjenten order, denne bockar sig ännu en gång sirligt, djupt och klifver med en välbelåten min på sitt elastiska guttapercha-ansigte upp bredvid kusken, som sätter de fettglänsande fuxarne i rörelse, beskrifvande en spiral i luften med den välsnodda pisksnärten.
Men derinne i vagnen hukar sig husbonden samman, krypande längst in i ena hörnet och lutande sitt hufvud mot schaggväggen tar han fram ur sitt fodral ett litet instrument, det enda som håller hans lif uppe, det enda, som han ännu med längtan kan trakta efter – Pravaz’ injektionsspruta.
Några minuter efteråt är hans utseende som förändradt, ögat har fått en klar, ehuru något feberaktig glans, det har kommit en viss spänstighet öfver hela hans förstörda, aftärda kropp och med trånmatt välbehag sjunker han in i en halfdåsig slummer, medan vagnen bullrande, slamrande rullar fram på Cornichevägen, upprörande moln af hvitgult dam.
Jag hade ofta sett hans bleka ansigte i Nizza och Mentone, men bekant blef jag med honom häromdagen i Monte Carlos spelsal.
Han hvilade sig på en soffa efter en häftigare batalj vid trente- et quarente-bordet.
Han talade om för mig, att han var student och hade legat en tid i Göttingen, innan han skickades ner till Rivieran.
Jag uttryckte min förundran öfver, att han, som såg så pass klen ut, vågade sig in i spelsalens eggande, inciterande luft, och då smålog han matt, slöt ögonen sakta, hopplöst, men svarade icke.
Och det behöfdes heller icke, jag förstod honom mer än väl.
Sedan fick jag höra talas om alla hans excentriciteter och nycker, om hans vilda lif, hur han slängde med guldhögarne som en vansinnig på Monte Carlos gröna dukar och tillbragte nätterna i Nizzas spelcirklar tillsammans med spelare af tvifvelaktig hederlighet eller tillbragte dem i ännu sämre sällskap – alt med morfinsprutan i fickan, lefvande ett lif, hvars ångtryck var uppskrufvadt till explosion, ett lif som icke ens den friskaste skulle kunna stå ut med.
Sannerligen en usel lefnad måste det vara, som han för, ett ynkligt lif, hvartill han födts med sjukdomen som tvillingsbror, en af dessa eländiga existenser, för hvilka man icke ens är sin moder någon tack skyldig.
Nåja, detsamma kunde det vara, blott det oundvikliga kom snart, ju förr dess hellre borde hans dödstimma slå, ty han var trött, åh, mycket trött, han kunde icke längre hålla en hel tanke fast i sin hjerna, han kunde icke nära en vingstark känsla i sitt bröst, han behöfde sofva ut, sofva i en lång slummer, en riktig sjusofvarsömn, som var tryggare, bergfastare, än den all verldens morfin kunde gifva.
Han hade en bäsk smak i munnen åt alt, lifvet förorsakade honom äckel, han gat ingenting, han var bara sjuk och trött, trött.
Och nyligen hade han fyllt sitt tjugonde år!
Han är svensk, mannen der med sitt välvårdade ljusa helskägg, de små med glacehandskar höljda händerna och det slappa, gulbleka ansigtet.
Här om dagen, då jag satt i Monte Carlos tidningslokal och bläddrade i en revue, kom han fram till mig, gaf mig sitt kort, vederbörligen prydt med en grenig krona och slog sig i samtal med mig.
Naturligtvis kommo vi snart in på ställets specialitet, spelet, och han tog en öfverlägsen, blaserad min på sig, i det han vårdslöst sade:
»Ja, hvad som nu förargar mig mest är att se folk spela så der på höft utan all beräkning.»
»Såå, ni tror sålunda på ett system.»
»Ja visst, sjelfva slumpen har sina möjligheter, sina sannolikheter.
Sjelf spelar jag alltid efter en viss gång, alltid.
Se här ska’ ni få se.»
Han tog fram en bok ur sin bröstficka, der många invecklade beräkningar stodo uppskrifna, ordade och förklarade och slutade med att föreslå, att vi skulle göra ett försök samman; »han var villig att afstå sin hemlighet, mot att jag satte in tre fjerdedelar af insatsen, men vinsten skulle vi naturligtvis dela lika.»
Jag bugade mig, beklagade, att min tid ej tillät mig att fresta på och gick min väg glad öfver att hafva sluppit lös.
Det var lätt att gissa hans profession, han hörde till dessa spelkommisionärer, af hvilka Monte Carlo öfverflödar, hvilka narra oerfaret folk till att spela i kompani med dem, då deras egna medel tryta.
En egendomlig äfventyrarexistens har han fört för resten, hela hans lif är knutet till spel: börsspel, kortspel, men framför alt hasardspel, snart sagdt alla hans minnen äro fästa vid Wiesbaden, Spaa och Homburg, och nu för tiden tillbringar han regelbundet vintrarne i Monte Carlo, åtminstone så länge kassan håller stånd och det ännu fins några godtrogna själar, som inlåta sig i affärer med honom, lefvande ett ögonblickslif, ena dagen åkande upp i sitt ekipage till ställets gentilaste restaurant, andra dagen spisande bröd och ost till surt Bordeauxvin inne på en buvette bland bärare, soldater och arbetare.
Och så har han lefvat år efter år, spelarens feberaktiga lif, utan att dessa bortrullande årsskiften gifvit honom annat än fåror i pannan och slakt neddragna mungipor, ett utseende af utrucklad sjuklighet, som han förgäfves söker demaskera med en viss gammal borgerlig hedersmannamin.
Han bor helst i små, lugna familjepensioner, der han kan blända med sina anekdoter, kortkonster och öfriga sällskapstalanger, och der han söker inbilla verlden att han reser till Monte Carlo för att höra på musiken.
Spellifvet har gifvit honom en aldrig svikande kallblodighet och ännu sista qvällen, då hela hans omgifning vet, att han måste flytta på grund af penningebrist, hofverar han om, huru nödvändigt det är att i Monte Carlo röra sig med stora kapitaler, om man också blott vill spela för sitt nöjes skull.
Han tar fram sin tomma plånbok, slår på den med flata handen, och medan hans pensionskamrater hafva all möda att undertrycka ett fnitter, säger han helt ogeneradt:
»Jag reser derför aldrig till Monte Carlo utan att hafva minst 22,000 frcs på mig, och de ligga här.»
Vete Gud, hur han kan hålla sig uppe och alltid förskaffa sig medel, men bäst han försvunnit, dyker han åter upp likt en annan Banquos vålnad och stryker ikring på Monte Carlos terrasser med sitt glåmiga ansigte och sitt friserade polkahår och besvärar sina landsman genom att erbjuda sig att göra dem en massa onödiga tjenster, anbud, hvilka regelbundet sluta med en önskan om penningelån.
Han talar gerna med tårar i ögonen om sin familj, och han visar hela verlden sin hustrus porträtt.
Jag vet verkligen icke, hur det är med hans äktenskapliga förhållanden hemma i Sverige, men jag vet, att det är långt mellan Stockholm och Monte Carlo, och att jag sett honom fara ut till en kapplöpning i Nizza med en af Nizzas mest firade och – mest bekanta damer.
Hon skulle just satsa ut, hon sträckte handen full med klingande guldmynt öfver duken för att riktigt starkt besätta det första fyrtalet, men plötsligen ryckte hon till, drog tillbaka den fina med långa ljusbruna handskar betäckta handen – handskar som gingo ända upp till armbågen – och stirrade ett ögonblick framför sig förvirradt, frånvarande, som hon varit långt, mycket långt borta från spelatmosferen.
Hennes stora ögonglober, som glänste nu med svartbruna pupiller under de bågiga ögonbrynen, stannade orörliga och vidöppna i sina ögongropar, en synbar blekhet trängde sig fram trots sminklagret öfver kindernas fylliga rundningar, de tjocka, utböjda läpparne darrade med sin köttiga fibermassa, och hela det lättfärdiga subrettansigtet förvandlades för ett ögonblick till den svärmiska profilen hos en af Riberas i extas hänsjunkna qvinnor.
Han måste hafva liknat någon, gubben der, som kom henne att rysande hoppa till, när han gick förbi med sitt rödfnassliga förpaktaransigte, de valkiga breda jordbrukarhänderna korslagda på ryggen och ett halft föraktligt leende kring munnen med de gula, vinstensbesatta tänderna.
Han måste hafva liknat någon och någon, som väckte halfförgätna bilder till lif i hennes minne.
Nära Medelhafvet stod huset, fyrkantigt, hvitrappadt, utan alt anspråk på stil, omgifvet af orangedungar stod det der och nedanför på de kuperade terrasserna voro långa oöfverskådliga rader af vinstockar stock vid stock med gröna rankor, hvilka höstetiden tyngdes ned af täta, mörkblå klasar.
Men gick man ett stycke nedåt mellan de stela lederna, skimrade det något der längst borta, något blått, som var härligt att låta ögat hvila på, det blef större och större, det glittrade mer och mer och längst nere vid dikesrenen, der vingården slutade och landsvägen tog vid, kunde man se hela Medelhafsytan.
Men deröfver på sluttningen öfver huset växte cypresserna med sina mörka, taggiga kronor och oliver sedan – knotiga, solida gamla hedersmän, hvilkas stammar voro breda och knöliga, och hvilkas lummiga, yfviga bladqvastar vacklade under tyngden af de silfvergrå löfven.
Der var skönt att gå, när solen gassade med förbrännande strålar nere i vingården, och sjelfva marken var brunbränd och het och såg ut som ville den spricka i tusen remnor af bara torka.
Men hon måste taga sig i akt, när hon gick deruppe utan arbete, att icke pappa sjelf fick se henne sysslolös, ty då sparade han icke på näfvarne, och hon skälfde i hela kroppen, då han – just som gubben der – kom emot henne med händerna på ryggen och ett egendomligt uttryck i sitt rödbrusiga ansigte ...
Så kom en annan tid, då hon gick deruppe i annat ärende än blott för att svalka sig, då hon gick der med blodet i brand och hetta i kroppen som pådriven af en dunkel åtrå, som hon icke kunde stå emot, för att möta honom, som för henne var hela den brokiga verlden, alt det der oförklarliga, lockande, som hon visste skulle finnas utom den trånga dalsänkningen, der hon lefvat långa dagar, som verkeligen så småningom blifvit månader och år, fast det förekommit henne, att de aldrig skulle taga slut.
Och alt detta nya såg hon förkroppsligadt hos honom, som ju kom derutifrån och förde med sig en fläkt af hela den brusande verldsrörelsen derute – denna typ för snobben i en småstad med sina ljusa polisonger, guldbågade binocle och blå byxor med mörka reverer ...
Och så blef hon till slut ändock kastad ut i det böljande lifvet, detta lif, der en skeppsbruten simmerska måste hafva goda armar för att hålla sig uppe, med våld drifven bort från dalkjusan der, hvarur hon aldrig trodde, att hon skulle komma, bortkörd från fädernehemmet, der det stod i orangernas midt, fyrkantigt, hvitrappadt, utan alt anspråk på stil ...
»Deux, noir pair», ropade croupieren, pekande på tvåan med spetsen af sin raka.
Hm, Herre Gud, hvad man ändock är barnslig ibland, der hade hon ju kunnat göra ett riktigt godt kap. Så skakade hon på hufvudet, skrattade till för sig sjelf kort och hest och gick fram och lade sin hand på axeln af en lång blond engelsman, som satt i en fåtölj vid spelbordet.
Han steg ögonblickligen upp, lemnade henne platsen, och ett par minuter derefter var hon helt och hållet inne i spelet, punkterade och satsade, medan hon med uppspärrade näsborrar och ett frivolt leende kring Bachantläpparne hörde på de artigheter hennes kavaljer sade henne i örat, der han stod bakom henne och syntes inbegripen i ett noggrannare studium af hennes hvita, framåtböjda nacke.
Min vän Cordier är visserligen, hvad fransmännen nu för tiden kalla »un gommeux», men en högst oskadlig och förståndig sådan.
Hans lif är jemförelsevis regelbundet, han ingår aldrig någon ny förbindelse utan att bryta den förra, han spelar, men icke öfver en viss summa, såväl då det gäller vinst som förlust, och det är vackert nog, då man är enda son och arfvinge till en parfymfabrikör i Dijon, som är bottenrik och icke begär bättre, än att hans »kära gosse» skall slösa bort penningar.
Nå, vi sutto en dag, Cordier och jag, på ett kafé snedt emot spelhuset och läto vimlet, som kom från jernvägsstationen passera förbi oss och försvinna genom Kasino-portiken.
»Hur har ert spel gått i dag?» frågade jag.
»Åh dåligt», svarade han, slående af askan på sin cigarett mot tallriken på ett tändsticksställ, »ordspråket har rätt, då det säger: rouge on noire Blanc gagne toujours – nåja, i morgon går det väl bättre.»
»Men tröttnar ni icke på att ligga här och vinna och förlora.»
»Tröttnar, nej hvarför det?
Jag frågar er, fins det väl någon plats i verlden, som öfverträffar Monte Carlo.
Paris, säger ni, nåja, men lifvet der är så förtvifladt bråkigt.
Jag är der ett par månader, men föredrar Nizza.
Kom bara i håg hvad som alt fins vid Monte Carlo, åh, det är en riktig mikrokosmus, försäkrar jag er, som ger en hela verldslifvet i miniatyr.
Härigenom går ju hela reslifvet med allt sitt vagabondage, här ligga friska och sjuka, qvicka och dumma af alla nationer, och alla dras de vid näsan på ett eller annat vis.
Ser ni engelskan der, som med en piska i handen lär två hundar att gå gravitetiskt uppför en trappa.
Tror ni att man ser detta någon annan sta’ns.
Nej, min vän, Monte Carlo är det mest individuella samhälle i verlden, sjelfva penningen mister här sitt värde.
Här är bara att husera som man vill, här styra inga lagar af något slag.»
»Än hederns då?»
»Hedern, hvem tänker här på så antidiluvianska inrättningar, nej gudbevars.
Monte Carlos filosofi är högst enkel, antingen vinner man, och då stannar man och njuter af sin tillvaro, eller också förlorar man, och då begifver man sig antingen hem, stadgar sig, skaffar sig hustru, barn och medborgerligt anseende eller också kilar man af till den s. k. andra verlden, alldeles efter behag, det enda dumma är, att man icke kan få köpa tur- och returbiljett dit, men man får välan hoppas, att der icke blir alt för tråkigt.
– Nej se Marguerite, farväl då, kära vän, jag måste säga henne ett ord; vi råkas ju i middag i hôtel de Paris.»
»Ja visst!».
Adiö då! A bientôt!
KARNEVALSBILDER.
Introduktion.
Karnevalen3 daterar sig icke från i går; den har tvärtom ett gammalt stamträd med många, uråldriga anor och är ytterst, liksom sin ädlare slägting, komedien, förknippad med den från orienten kommande Dionysoskulten.
Vid festerna till Bachus ära, de s. k.
Bachanalierna eller Anthesterierna, då män och qvinnor under skallande rop af evoë, evoë med vin-löfkransar, virade kring hjessorna, och thyrsos-stafvar i händerna sprungo jublande ikring, förekommo också improviserade upptåg, sedermera äfven brukliga vid de motsvarande latinska glädjefesterna:
Saturnalierna och Lupercalierna.
Liksom de egendomligt nationella romerska lustspelen – mimen och attelanen – lefde qvar ända in i medeltiden och vid femtonhundratalets början fingo nytt lif i »commedia dell’ arte», fortforo också dessa glädjefester att existera in i medeltiden, och de kristna gjorde sig inga samvetsbetänkligheter att med lif och lust deltaga i den genomhedniska guden Pans fest, utan dessa dagar, egnade åt yrande nöjen, åt öfversvallande lifsglädje, då man riktigt af sitt hjertas uppriktighet utropade »må köttet lefva», »vale caro», ur hvilka latinska termer ordet karneval lär kunna etymologiskt förklaras, stå som egendomliga kontraster till all den sjukliga asketism, som man träffar på snart sagdt hvarje sida i medeltidens häfdaböcker.
Särskildt förekommo dylika festligheter ofta i Frankrike; bekant var sålunda Aix en Provence för sin årliga, högtidliga folkprocession, hvari en mängd masker uppträdde, mestadels utstyrda i allegoriskt syfte, men äfven de flesta andra af landets städer hade likartade högtidligheter, företrädesvis under veckorna mellan jul och tre konungars dag (6 Jan.).