Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han kunde sitta långa stunder moltyst, för att plötsligt, oförmedladt, omotiveradt, skråla upp en slagdänga med sin omöjliga röst, eller istämma ett långt, hårdt, liksom framtvingadt skratt, dansa som en hvirfvelvind genom rummet, välta stolar, uppföra turkisk musik med händer och fötter.
I nästa ögonblick var han igen som före utbrottet, tyst, frånvarande.
Det var en kropp och ett ansigte af idel viljekraft: en liten, elastisk kropp, fjedrande i alla muskler, ett rundt välformadt hufvud, ett fint, hårdt ansigte, med böjd näsa, grå, hotande ögon samt en linie kring munnen som sade: jag vill.
Han representerade inom gardet galenskapen och jernfliten.
Han kunde vecktals tumla rundt i excesser, i yrsel, i absolut glömska af allt; så en dag stängde han sig inne, läste dagen i ända, läste natten igenom, vecka efter vecka, med boken uppslagen vid sidan, när han spelade biljard eller låg hos flickan.
Han kastade då pengar ut till höger och venster, till kreti och pleti, till alla vindar och i alla pölar, likgiltig för hvar de föllo eller hur mycket som föll, när anden kom öfver honom.
Stämningen var i stigande.
Det sjöd och bubblade i sinnena, liksom i vattnet, när det skall till att koka.
Anna kom och gick, gick och kom: ett batteri tömda flaskor ut – ett batteri fulla flaskor in.
Rummet var fullt af rök och sorl.
Ordet «Köpenhamn» sköt upp som en raket.
Ett ögonblicks tystnad, stumt minspel mellan grannarne, utvexlade blickar öfver bordet.
Och så, som på kommando, alla börsar och plånböcker upp och innehållet tömdt på bordet.
75 kronor pr. person i genomsnitt.
«Duger inte!» Åter sorl och rök.
Någon ropar: «Bror skall lyfta lån i morgon.»
Plötslig tystnad; alla blickar spörjande fästa på Malm.
Han nickar, småler: «Disponibelt; för två veckor.» Rasande jubel, trummande med knytnäfvar, stampande med fötter, ett nytt batteri in, Anna svängd rundt af Pelle, tjocka Josua pirouetterande med sina elefantfötter, Malm sjelf utförande en vild indiandans öfver bord och stolar.
Då höres plötsligt Cyréns härliga tenorbaryton:
«Här är gudagodt att vara» –
Cyrén står vid pianot, gardets fräjdade pianist ackompagnerar honom; såsom en bred, stilla flod klyfva sig de djupa, fylliga, klangfulla brösttonerna fram igenom det frenetiska ljudvimlet.
Man sätter sig, man blir tyst, allvarlig, lyssnande.
Blott melodien, mjuk, smekande, och rösten, oförliknelig, i afton utan ett grand af skroflighet, stark och full.
Sången dalar, som en sol en sommarkväll, dör hän, som ett eko inne i skogarne.
Den är borta; det är tyst, som då den första skymningen faller.
Cyrén står ännu orörlig; hans fula, röda guttaperkaansigte är också orörligt, uttryckslöst, mörkt.
Plötsligt gör han en tvär, afbruten gest, och lutar sig öfver pianot med ansigtet i sina händer.
Mannen gråter!
Hvarför?!
Jo, hans lif är ur led; han vet, att om så eller så länge skola hans vänner, alldeles som förr en gång, sticka en biljett i hans hand och sätta honom på ett emigrantfartyg, och så får han begynna på nytt igen den gamla struggle – for – life i det nya landet, som gatsopare, som konsertsångare, som ditt och som datt, sedan hans hemland icke accepterat honom hvarken till skådespelare, emedan han icke kunde röra sig ledigt på scenen, ej heller som prest, derför att han med förkärlek reste direkt från gillet till nattvardsförrättningen.
En paus har uppstått, en minut – en evighet; en engel går genom rummet.
Då tutar det i domkyrkan och slår: tolf gånger, midnatt.
Det löper som en befriande flägt öfver de församlade bröderna, man andas upp igen, och tager upp fader Bellmans oförgängliga visa:
«Drick ur ditt glas!
Se döden på dig väntar.»
Och nu känner Truls, att här hör han hemma.
Medan man som bäst med midnattens och grafvens allvar drack på sången, flyger dörren upp, och i öppningen står källarmästaren, rund, rödbrusig, med glasögon och Victor-Emanuels-mustascher.
Gardet mottager honom med ett helvetiskt skrän, hvilket källarmästaren förgäfves söker genomtränga: han lider af konstant heshet.
Han intager embetsmannapose: han är husets herre, öfverhetens ögon hvila på honom, han representerar lag och god ordning, stängningstiden skall öfverhållas i hans hotell.
Han gapar, men får intet ord, han grimaserar konvulsiviskt, men får intet uttryckt, tills slutligen «domhafvanden» reser sig med sin berömda krämtning och bjuder tystnad med en stor gest à la romersk orator.
Domhafvanden är också en gammal jubilar, som i åtta år idkat de vetenskapliga studierna till prillen.
Hans specialitet är att tillstuka nerrullade upsaliter med stockholmsfasoner.
Så snart en dylik herre med stallknektselegans och påfågelsvada kommer inom hans horisont, känner domhafvanden sig ha en mission, tager gossen i vingbenet med skåningens orubbliga flegma och med fackvirtuosens öfverlägsna tvärsäkerhet, vänder honom rundt inför det församlade sällskapet, tills stockholmaren hoppar kråka i raseri öfver att vara utgrinad som löjlig, slår med ett slag hans hufvudstadsdryghet platt, så som man stukar en cylinder, samt mottager den nerrullades aldrig uteblifvande obegränsade, nästan vidskepliga respekt, med värdighet, såsom en naturlig gärd.
Domhafvanden har äfven en annan specialitet: nemligen att hålla tal till källarmästaren på «Skandinavien».
Medan den senare borta i dörren använder stora gester och hesa rop utan att få fatt så mycket som ett lillfinger af gardets uppmärksamhet, utvecklar domhafvanden i ett lugnt, långt anförande situationens allvar inför det högtidligt lyssnande laget samt inbjuder i dettas namn den värderade värden att hedra gillet med sin närvaro.
Den senare hoppar af protest, vänder om i protest, rullar med ögonen, kastar hufvudet bakåt; men i nästa ögonblick håller domhafvanden honom i armen, förande honom fram till bordet med mildt men bestämdt våld, respektfullt, som man behandlar en öfverordnad, en kvinna, en ömtålig porslinspjes, medan Josua omöjliggör reträtten.
Anna bringar porter och champagne, och när gardet kl. 2 bryter upp, är lagens och den goda ordningens representant full som en alika, utan annat ljus i sin dimmiga hjerna än den glåmiga talgdanken af en obehaglig aning, att i morgon kommer han att böta 50 kronor.
Med hattar ned i nacken och hattar ned i ögonen, med uppslagna rockkragar och händerna nerstuckna i fickorna, lomar emellertid gamla gardet åstad ut för att afkyla punschhettan vid porter.
Det är liflig trafik i natt: ungdomen har supit sig full å Nordiska Festen till Fädernas minne och har ej haft förstånd gå snällt hem och lägga sig, utan skränar rundt i gatorna.
Gardet passerar midt igenom och förbi svärmarne, utan att värdiga gröngölingarne med ett ord eller en tanke, samt stannar utanför Kjerstis fönster.
Det är folk inne.
Tjocka Josua applicerar sin knölpåk, hvilken till omfånget afmätts enligt egarens proportioner, å rutan, gardinen föres till sidan, och Kjerstis pojkansigte blir synligt i öppningen.
«Jösses, är det du, tjocka Josua!»
«Go aftan, tösen!» svarar Josua på oförfalskad skånska.
Kjersti spejar genom fönstret för att se närmare efter, hvem de andra äro.
«Gamla kända,» upplyser Josua.
«Här är främmande,» storskrattar flickan.
«Ut med dem,» jublar gardet i kör.
«Ja, vänta lite,» ler hon.
«Strax,» kommenderar Bror som hållit sig undan.
Vid ljudet af denna stämma blir flickan med ens stilla, allvarlig, lyssnande.
Hon torkar med handen imman från glaset och stirrar ut.
«Nej, är du också med,» säger hon märkvärdigt blidt och lågt.
Inom fem minuter är gardet bänkadt i de begge rummen.
Porter och bier bäres in massvis.
Kjersti berättar, att på vindsrummet tagit in en positivspelare, som går ikring på landsbygden: mannen nedhemtas tillika med sitt instrument, kurir utskickas rundt i staden efter mer flickor, och det arrangeras bal, dans «mit hindernissen».
Man vet icke längre af tiden, har ingen förnimmelse af den; det är fullt af ljus i rummen, och man tänker icke annat än att det är natt derutanför.
Men Truls har af en händelse kommit att se igenom tvenne dörrspringor och blifvit varse ett grått, kallt, glåmigt morgonljus.
Han reser sig och ber om ursäkt, såsom sig bör, för det att han bryter laget; men han måste tyvärr, ty – kl. 11 skall han i tentamen.
Följande eftermiddag sitter gardet mangrant i röksalongen å Köpenhamnsångaren, drickande vermouth för att skaffa sig aptit till den festmiddag å Neiendam med fem rätter mat och lika många slags vin, hvarmed det samma enligt gammal god sedvänja plägar öppna gasken i Kongens By.
Man sitter hvar i sin vrå och hyggar sig; man säger icke stort, lyfter blott då och då på glasen mot hvarandra; men det ligger stilla, strålande humör i luften, och när Josua, som ligger hopkrupen i sitt hörn som en kolossal hundvalp, dricker Pelle till, glimtar det i hans ögon bakom pincenez’en: – man har utsvettats gårdagens och nattens punsch romerskt i Malmö, och Brors stora riksbankslån har späckat gardets alla plånböcker.
Truls reser sig och går ut på däck.
Han har sutit, han också, i sitt hörn och skaffat sig aptit han som de andra.
Han har egentligen dubbel anledning till att vara förnöjd, ty hans tentamen har gått godt, och han har nu, ehuru student bara sedan i våras, blott tvenne ämnen kvar till sin filosofie-kandidat-examen.
Men han har dock rest sig och gått ut på däck, emedan han icke kunde hålla det ut derinne hos gardet.
Det kom så der öfver honom från tid till annan; det kändes honom med ens så tomt och äckligt bland gardet, att han måste ut, bort, till sig sjelf, till sina egna känslor och tankar.
Han står lutad mot relingen, den tidiga skymningen faller redan öfver sundet, båten närmar sig Köpenhamn, och stadens torn och spiror stå i svarta skarpa silhouetter mot den rökigt röda fonden af aftonrodnaden.
Det är tomt på däck; man hör blott maskinen arbeta och vattnet fräsa kring fören.
Truls stirrar ut i den stora dunkla ensamheten, som om der ute detta något skulle uppenbara sig, hvilket han hört liksom kalla på sig, när han nyss satt derinne ibland sina vänner, – nu såsom förut så många gånger –, detta något som icke var helt väsen och icke helt ljud, icke bild och icke röst, icke något yttre och icke något inre, bådadera och intetdera, men som rörde upp i honom, så att han i oro, i beklämning, i ångest måste upp, ut, bort, för att se efter, lyssna efter, hvad det kunde vara.
Och nu, när han står så här, ensam i ensamheten, tyst i det tysta, stiger det upp i honom, skälfver i alla nerver och böljar genom alla ådror, denna oupplösta känslokomplex, som är ungdomsvitaliteten: saknad och längtan, melankoli och salighet, vällust och asketism, minne och framtidsdröm, i ett varmt, sugande, ymnigt helt.
Det är som bad för hans väsen och som spännkraft för hans väsen, – något renande, något stärkande, – något rent och starkt, – vilja och förmåga på samma gång, – sjelfva den värme, ur hvilket allt lif utgår, varelserna och verken – – –
Han vaknar icke upp, förrän ångbåten gör kurvan kring Tre Kronor och styr rakt in i den upplysta hamnen.
Middagen har blifvit afäten, och likören afdrucken, och en famös samhumörets anda har denna dag herrskat i gardet.
Som en förstörande gräshoppssvärm har det farit ifrån lokal till lokal, efterlemnande upplifvade kypare och indignerade smörgåsätande danskar och batterier af tömda punschbuteljer.
I samma mån som kvällen skridit fram, har det hunnit allt längre ut på Vesterbro, och just som det lider mot midnatt, har det mangrant fallit in i en liten variété-knejp långt ute mot Frederiksberg till.
Kyparen, som genast luktat drickspengar, har i hast gjort rent hus på en stor terräng midt i salen, utan hänsyn till gästerna, hvilka knotande dragit sig in mot väggarne; tre, fyra af småborden ha skubbats samman framme vid rampen, och det disponibla förrådet af svensk banco har beordrats upp.
Och så har
Pelle med ens blifvit fullständigt oregerlig, ostyrlig, och absolut velat upp på scenen för att visa danskarne, hur man skall sjunga; och sångerskan har fått punsch, och ackompagnatören har fått punsch, och så vidare den ena af de kränkta myndigheterna efter den andra, ända tills gardet fått sin vilja fram; och så har gardets pianist satt sig vid det ostämda klaveret och Pelle från scenen tagit «Hvita ben» och andra visor med sin allra dejligaste tenor samt under publikens odelade och rasande applåder.
Fram emot morgonen har så gardet placerat sig i droskor, hvilka i fil passera genom de utdöda gatorna i det sofvande Köpenhamn, och gjort en afstickare in i Farversgade, för att i det berömda numret 23 få sig ett sista glas Carlsberg, innan man tog hem till «Skandinavisk Hotel» för att sofva.
Ma’m Clausen är i sjunde himmelen öfver att ha de gamla gossarne hos sig igen; hon har i hast gjort rent hus efter några danskar, som utsväfvat i bierdrickning, samt kommenderat samman i «salongen» alla sina flickor, både de som voro uppe och de som voro i säng.
Flickorna, trötta, yrvakna, medtagna så der långt fram på morgonkulan, krya också på sig under punschens och vinets inverkan.
Det är icke fråga om något slags oanständigheter: man sitter bara helt gemytligt tillsamman, – de som hålla af det, med en flicka hos sig, de andra utan.
Truls har också fått sin.
Hon hade kommit ned, för sig sjelf, sedan alla de andra redan voro församlade, och som Truls icke gjort min af att vilja ha någon af flickorna, hade han ock fått bli sittande allena.
Hon hade kommit helt ljudlöst, hon stod i dörren utan att någon märkt det, helt stillsam och begrundande.
Truls var den förste, som fått syn på henne; det gaf ett ryck i honom: hennes stora, grå ögon hvilade med ett så underligt uttryck på honom.
Hon var icke i kostym, såsom de andra, utan klädd i en vanlig drägt, en tarflig, mörk drägt, som om hon nyss kommit hem utifrån.
De hade – Truls visste icke hur länge – betraktat hvarandra utan en min eller en gest; så hade hon, med blicken fortfarande hvilande på honom, kommit och satt sig vid hans sida.
Det hade varit, som om denna flicka burit med sig en främmande stämning, en stämning från en annan verld och en annan själ, in i sällskapet; och när hon skred fram genom rummet, ljudlös och stillsam, i sin mörka drägt och med de stora grå ögonen i det bleka, ovala ansigtet, blef det plötsligt utan grund så tyst i kretsen, att en engel skulle ha gått fram genom rummet, om icke tjocka Josua passat på att i detta olämpliga ögonblick välta omkull sitt bierglas.
Men redan i nästa ögonblick hade stojet af röster och skramlet af glas åter vidtagit, högljudda samtal, skallande skratt, rop och visstumpar.
Truls och den nykomna suto nästan tysta eller i fåmält, lågmält samtal, liksom i en verld för sig.
Var det han sjelf, som födt stämningen, eller var det flickan?
Han visste det ej rigtigt sjelf.
Var det flickans underliga ögon, sorgsna, brännande, grå ögon, som fylde honom med denna underliga medlidsamhet, och hennes stillsamma liksom bedjande sätt, hvilket gjorde hans känslor för henne så varma och rena?
Eller var det bara, såsom ofta, såsom alltid, hans eget verk alltsammans?
Han visste det ej; men han fördjupade sig i de två stora grå ögonen; och den unga flickans bild aftecknade sig i hans kärleks allraheligaste upptill de andra, förra bilderna, och minnet af henne frambragte i honom den smärtsamt ljufva vibration som är kärleken, vare sig den fortvarar och lefver en dag bara eller ett helt lif.
Den följande dagen gick kotteriet ur fogarne.
Det brukade alltid gå så den andra gaskdagen: disciplinen slappades, och den enes vägar voro icke den andres vägar.
Man kom och gick utan sammanhållning i duschen i Tordenskjoldsgade och till kaffet eller «Spejlæggene» hos à Porta.
Derpå samlades man visserligen igen vid det ungerska vinet hos Bauer; men så gick allting ohjelpligt i sönder; den ene åkte promenera å Langelinie, den andre på «förmiddagsvisit», den tredje och fjerde slogo sig samman till sitt geschäft.
Icke ens den aftalade gemensamma middagen i privatrum å Skydebanen öfverhölls ordentligt; och efter kaffet och avec’et infunno sig återigen de centrifugala tendenserna.
Truls och domhafvanden ströko långsamt upp mot Vesterbro till.
Det hade varit en guldimmig dag, ljum och stilla; gaslyktorna lyste glåmigt.
När de båda vännerna hunnit ned till Tivoli, funno de sig begge vara trötta; domhafvanden hade lust till ett stilla deux à deux vid en enda halfbutelj Caloric och tyckte de kunde gå in på «Kisten».
Det var ännu på blanka eftermiddagen, långt före tiden, der var tomt och halftändt i salen, allenast direktören och pianisten sutto stumma och melankoliska i den senares hörn uppe vid scenen.
Domhafvanden vädjade till gammal bekantskap; och direktören- visdiktaren med sitt jovialiska toddyansigte tog emot invitationen till punsch.
Det blef ett hyggligt och allvarligt samtal.
«Hvis jeg kunde begribe, hvor Svenskerne ta’r deres Penge fra,» undrade direktören.
Domhafvanden såg skälmsk ut.
«Bruger vi da saa mange
Penge?» sade han.
«Om de bruger mange Penge! de kan sidde her og drikke Champagne, og give Pigebörnene Champagne, som var de Millionærer!
Men hvor Fanden ta’r De Deres Penge fra, Mænd?»
Domhafvanden tog sig om sina små mustascher och hakan samt blängde ironiskt hemlighetsfullt på direktören.
«Ungdomen är lättsinnig» menade han.
Direktören syntes icke nöjd med svaret och såg nästan indignerad ut vid tanken på dessa svenska studenter, som kunde kasta så många pengar på hans institution.
Tiden gick; det begynte bli rörelse bakom ridån.
Ett flickansigte kikade ut vid sidan af densamma, log åt direktören, betraktade de tvenne främmande utbölingarne och drog sig tillbaka.
Direktören reste sig: det var tid att göra arrangementen för aftonen.
De begge svenskarne drucko ur och bröto upp.
Truls gick och tänkte på flickan sedan föregående kväll: hon hade hela dagen gått vid hans sida, och de stora grå ögonen hade icke vikit ifrån hans ansigte.
När han omsider vaknade upp ur sitt drömmeri, tvärstannade han: domhafvanden hade fört honom på en sådan underlig stråt och stod vid ingången till ett hus, som vände ut till Vestervold, der kvarnarne stodo stilla med utspetade vingor uppe i dimman, likt spöklika spindlar.
«Här bor min Dulcinea» upplyste domhafvanden.
Hon bodde på «1 Sal», hade entrée, salong, kabinett, sofkammare, kök och öfriga bekvämligheter.
Hon var en mogen kvinna af obestämd ålder, af de mjuka magra.
Domhafvanden ironiserade salongsbeteende, var understruket ceremoniel som en svensk i frack, men hade tillika sina fruktade skefva blickar «von oben herab», alla stockholmares och flickors gêne.
Lydia var förlägen.
Men så fick hon syn på Truls.
«Men hvad er det for en Uskyldighed, De kommer med?»
Det lyste upp i hennes ansigte, och hon ryckte in på den unge mannen på ett oroande intresseradt sätt.
Det var en oförutsedd vändning af saken, och domhafvanden fick en häpen min.
Han förebyggde resolut alla eventualiteter genom ett nervöst adjö till sin följeslagare, hvilken genast slog till reträtt, töfvande följd af fröken Lydia.
Truls såg på sin klocka: bara nio.
Han var led och rasande och obeslutsam; först kl.
12 skulle gardet mangrant möta i Figaro; men under allt låg något som drog och drog, lockade och smekte, värmde och drog, – Camilla! hur hade det namnet fått denna klang af hemlandsvisa, så att det kunde skälfva igenom hela hans väsen!
Det var fullständigt tomt i Farversgade n:r 23, ma’m Clausen gick i negligé och styrde och stälde, och de par flickor som voro hemma, lågo i soffhörnen och njöto den tidiga aftonstundens dolce far niente.
Alla damerna sågo honom an med oförstäld förvåning: hvad i Jesu namn ville det stillsamma manfolket här så dags!
«Banco» kommenderade Truls.
Ma’m Clausen såg honom tacksamt an:
«En ha’l?» sporde hon – hon var tydligen icke säker på sin man, om han också verkligen var en af det rätta gardet.
«En hel, naturligtvis,» fräste Truls kränkt.
Det gick som en ljusning öfver sällskapet, man andades lättare, och damerna sågo betydligt mera sympatiskt-respektfullt på Truls.
Men stämningen var dock tryckt, ty Camilla var icke att se, och Truls var skum i humöret.
«Hvar är Camilla?»
«Camilla er ude,» svarades i korus.
«Camilla maa øieblikkelig være her,» rättade ma’m Clausen.
Truls tråkade sig, gjorde i romantisk ironi, kurtiserade dumt och var dumt oförskämd, allt medan han i raseriet slog glas efter glas i sig.
«Den Herre er forelsket i Camilla,» konstaterade ma’m Clausen i nästan omärklig ironi, full af resignation.
Ändtligen kom Camilla, alldeles som igår, blek och i mörk drägt, med sina två grå stora ögon, – men kall och likgiltig, tyckte Truls.
«Den Herre har ventet paa dig, Camilla,» upplyste ma’m Clausen.
Damerna sågo ostentativt likgiltiga ut.
«Ska vi saa gaa op,» sade fröken Camilla.
Truls reste sig och följde.
De gingo en trappa upp, genom en korridor, till hendes nummer, och kommo in i ett litet kyffe i den vanliga genren.
Hon kastade af sig öfverplaggen och satte sig i hans knä.
Mekaniskt, alltför påtagligt mekaniskt, märkte han; – först stelnade han i sin reaktiva kyla; så föll han öfver henne, kramade henne, kysste henne, som för att sätta värma och rörelse i henne; derpå blef han helt sentimentalt stämd, bottenlöst svårmodig, med det skäraste, nästan slumrande spel i själen, och tryckte henne sakta intill sig, med sina ögon i hennes, som om han ville se efter i dessa själens speglar, huru en kvinnas känsla kan fördjupas och förinnerligas.
Med ens satte han henne från sig.
«Jag vill er ingenting.
Rakt ingenting,» – han slog ut med händerna.
«Ni må inte vara ond, för att jag kommit hit upp med på rummet.
Men det kan jag icke – – ser ni, det är bara era ögon.
Hvar har ni fått sådana ögon ifrån?
Ni passar ju rakt inte hit!
Får jag ännu en gång se på era ögon – – Jag vill er ingenting.
Ni må inte bli ond, men det kan jag inte.
Låt mig gå.»
Han trefvade i fickorna efter sin portmonnä.
«Kom hit, så ska ni få hvad jag har.
Det är inte mycket; det är förstördt det mesta, ser ni.
Men hvad jag har, ska ni få.
För ögonens skull.
Se här – det är allt!»
Han hade kränkt ut och in på sin portmonnä, och hon hade som en vind farit hän till bordet samt genomgick slantarne med giriga, räknande blickar.
På tredje dagen, ut på eftermiddagen, kom gardet tillbaka till Lund, mera upplagdt än någonsin till gask – par dépit.
De andra gingo upp på «Jernvägen» för att med en sista kraftansträngning supa sig till en rigtigt grundlig leda vid punschen, på det att man ändtligen måtte bli nog slö för att kunna plugga; men Truls slank undan och gick hem till sig, innerligt äckelsjuk redan.
Allt stod som han lemnat det: boken uppslagen på samma sida och sängen uppbäddad sedan första natten, då han icke kommit hem, efter att ha rest sin väg utan att säga ifrån.
Han hade ett elegant rum hos en gammal till Lund inflyttad prestenka.
Det var råkallt derinne; städerskan hade tydligtvis icke lagt in under de båda sista dagarne.
Truls bankade på i köket, – ingen hemma; gick rundt med en känsla, som om han ingenstädes kunde sätta sig till ro, som om något saknades honom, – stannade, lyssnade, och hörde midt igenom en gräns- och bottenlös tystnad, hur det susade i hans öron, sjöng i hans öron – blef orolig och begynte på nytt sin rastlösa vandring.
Han tog en bok och satte sig i gungstolen: skymtade bokstäfver men grep ingen mening, hörde skratt från gårdagen och bilder från gårdagen, huller om buller och i svindlande fart, samt, öfverdöfvande allt, sina egna nervers skälfning, kände tomhet i sin varelses midtersta punkt, tomhet rundt omkring, behof af ansigten och röster omkring sig samt af intensa känslor, hvilka bara väntade på att lösas inom honom.
Han tog åter rocken på sig och gick ut, stannade villrådig utanför gatporten och öfvervägde: till gardet – det vände sig i honom – eller till Bengt Hansson?
Bengt Hansson var hans köttsliga kusin och intimaste vän.
Han bodde på ett vindsrum med utsigt till Östra Promenaden.
Han satt med nedrullad gardin i gungstolen framför brasan, mediterade och drömde, samt mottog sin vän med en framtvungen beskäftighet, som om han blifvit störd, men sjelf icke rigtigt visste, om han dock egentligen icke helst önskade just att bli störd.
Samtalet ville icke gå i gängorna.
Öfverhufvud taget var det icke så lätt att få ett samtal med
Bengt till att gå, ty han var fåmält, sade ingenting, när han ingenting hade att säga, och blef i regel dubbelt sluten, när känslorna trängde på för att få ord.
Bara när de begge voro fylda af samma stämning och suto i en innerlig têteà-tête, kommo de hvarandra nära, och från Bengts sida visserligen med möjligast få ord och möjligast långa pauser.