Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En plågsamt het Junidag samma år färdades en tom, gammaldags kalesch, fordom grönmålad, nu afnött och försliten, så till det yttre som inre, uppför den evigt långa och tröttsamma Gylticke lid, belägen ett par mil från Halmstad åt Småländska gränsen.
Kaleschen åtföljdes af ett par väldiga packlass, dragna af de oxar, som der finnas att tillgå, för att framhjelpa resande.
För denna gång stodo dessa ännu i synbar obeslutsamhet qvar vid stugan nere i dalen, och syntes djupsinnigt begrunda den oundvikliga plågan, att på bästa sätt komma uppför alla dessa sammanhängande små kyrktorn.
Att sitta uti åkdonet, var ingen möjlighet; att gå upp, blef förfärligt tröttsamt; ty Gylticke lid är ingen vanlig backe.
Det kunna alla intyga, som färdals denna väg.
De resande voro tvenne oss välbekanta damer, fru Borgensköld och Hilda, som nu stodo på resan till Lindfors, den egendom, på hvilken löjtnant Borgensköld erhållit inspektors-befattningen.
Sjöresan hade gått lyckligt, och med glada och rörda känslor emotsågo de den annalkande stunden af makens och faderns återseende; men nu upptogs deras uppmärksamhet helt och hållet af den omätliga höjd, som låg framför dem, och hvilken de, för att komma fram, ovilkorligt måste passera.
Så väl Hilda som hennes mor voro föga vana vid resor och dess besvärligheter; således icke underligt, att samtalet helt och hållet vände sig omkring närmaste föremålet för desamma.
”Min söta Hilda,” sade fru Borgensköld, hvilken nyligen kommit ut från stugan, der hon svalkat sig med ett glas mjölk, ”huru menar du, att jag någonsin skall komma upp här?
Det var icke rätt, att vi ej följde med på samma gång som sakerna.
Om jag nu skulle digna på vägen af trötthet, och få svindel vid åsynen af de ofantliga djupa sidorna, hvem skall då hjelpa dig?
Jag är riktigt bekymrad; det går aldrig väl.”
”Mamma gör mig helt hjertängslig,” svarade Hilda; ”det blir väl icke så farligt heller.
Vi skola ofta hvila oss; men då får mamma för all del icke se ned i djupet, utan stödja sig väl och stadigt på min arm.
Jag är stark, lita på det.
– Då Hilda uttalade de sista orden, hördes ett friskt körande på vägen bakom dem.
”Stilla, ptr!
Stanna, Polle!” ljöd en välklingande, manlig röst.
Litet nyfikna vände fruntimren sig om, och fingo se en rätt vacker och välstoppad trilla, ur hvilken i samma ögonblick en ung man hoppade ned.
Med resmössan i ena handen, gjorde han för damerna en bugning, hvilken vittnade om en närmare bekantskap med det finare sällskapslifvet, under det han med näsduken borttorkade de heta dropparne från sin panna, och litet jemkade på polissongerna och kragen.
Efter detta lilla koketteri, vände han, till utseendet, sin uppmärksamhet från fruntimren till den vackra, eldiga hästen, hvilken otåligt gnäggade i trillans fängsel.
Sedan den blifvit frånspänd och af egaren åtskilliga gånger med flata handen struken öfver den stolta halsen, och slutligen tilldelad ett godt foder, var icke vidare att göra med honom.
Den resande vände sig nu åter till fruntimren, och fru Borgensköld tog sig mod vid åsynen af halfsamarian, då fremlingen ledigt kastade af sig en vid blus, som han burit deröfver, att, med den rådighet äldre damer ega i brydsamma fall, fråga herr pastorn, om han möjligen ernade färdas samma väg, uppför denna afskyvärda backe, i hvilken händelse det vore alltför lyckligt att få sällskap, emedan både skjutsbönderna och vagnen voro förut.
”Det är just min väg,” sade den unge andlige, med en förnyad bugning, så ledig och behaglig, som trots en verldslig elegants.
”Kan jag vara till tjenst,” tillade han vänligt småleende, ”så sker det med utmärkt nöje.”
Härunder hade hans svarta, blixtrande ögon halkat emellan de ofantliga skyggena på fru Borgenskölds stora reshatt och sidan af Hildas parasol, och slagit rakt ned på den sköna, förlägna flickans ansigte.
Rodnande och brydd öfver mammas behändiga sätt att göra bekantskaper på landsvägen, stod Hilda der och lät parasolen skugga hvad den behagade; men ansigtet blef det icke, förrän hon upplyftade ögonen och varseblef pastorns blickar fästade på sig, med ett uttryck, hvilket tydligen vittnade om interesse för det unga resande fruntimret.
”Ack, min herre,” återtog fru Borgensköld, ”det skulle vara att visa oss den största tjenst, att göra oss sällskap här uppföre.
Men törs jag fråga, med hvem jag har den äran att tala?
– Gamla fruar glömma icke ens i ångsten öfver en sådan backe, som Gylticke lid, att vara nyfikna.
”Rätt gerna, min fru,” svarade fremlingen småleende.
”Mitt namn är Wallinder, vice pastor i B–by pastorat, beläget i Småland.”
”Åh, kors, är det så lyckligt!
Gud vare lof derför!” utbrast fru Borgensköld fryntligt och belåten.
”Herr pastorn är då bekant med löjtnant Borgensköld, inspektoren på Lindfors?
Jag vet att egendomen ligger i B–by pastorat.”
”Ja, jag har den äran att ofta röka en pipa hos löjtnanten, och tager mig nu friheten att gissa, det jag har den lyckan att se hans fru och dotter, hvilka han väntade till sig i slutet af denna månad.”
”Ja, Herre Gud,” utbrast fru Borgensköld, ”det är alldeles rätt gissadt!
Ack, så roligt och trefligt detta var; jag kan riktigt säga, att det var en Försynens skickelse, att vi så skulle råkas här.
Det är min dotter!
Så angenämt, Hilda lilla, att få sällskap för hela resan!
Jag erinrar mig nu, att pappa flera gånger i sina bref omnämnt pastor Wallinder; men aldrig trodde jag, att vi i vår andlige lärare skulle tillika lära känna en så ung och artig man.”
Ändtligen stannade forsen af mammas vältalighet.
Hilda neg för pastor Wallinder, och denne försäkrade, i den mest öfvertygande ton, att han ansåg sig serdeles smickrad, att blifva damernas beskyddare på den återstående delen af resan.
Sedan man ytterligare utbytt några vänskaps- och lyckönskningsfraser, spände pastor Wallinder före, och nödgade fru Borgensköld att stiga upp i hans trilla, under artiga försäkringar, att han skulle stanna så snart det var omöjligt att åka längre, och nu gick det så smått uppåt.
Hilda spatserade förut, och pastorn gick bredvid trillan, vexelvis delande sin uppmärksamhet mellan fru Borgensköld och Polle; men blickade han framåt, så egnades den åt Hildas utmärkt behagliga vext och lilla förtjusande rock, så lätt och fin af blommigt moll.
Pastor Wallinder hade en synnerlig smak för välklädda flickor.
Sedan han kommit till det något ensligt belägna B–by, njöt han mera sällan denna anblick, ehuru han såsom kännare medgaf, att moderna i W**, hvilka fruntimren i den trakten troget följde, icke voro att förakta; men de klädde sig sällan till parad, utom vid högtidliga tillfällen; i hvardagslag voro de belåtna med sina egna landtliga moder.
”Nej, nej, min söta herr pastor,” afbröt fru Borgensköld
Wallinders tysta betraktelser öfver Hilda, hennes vext, rock och hatt, ”min söta herr pastor, för Gud, om det går längre an!
Låt mig komma ur, jag ber; jag dör af förskräckelse!”
Pastorn höll artigt stilla, och ropade uppåt höjden, till en af skjutsbönderna, som der stod och gapade: ”Kom ned och tag emot hästen!”
Då kallelsen blifvit hörsammad, bjöd Wallinder fru Borgensköld armen, och efter otaliga mödor hann sällskapet slutet af den besvärliga, aldrig af fru Borgensköld, Hilda eller Wallinder glömda Gylticke lid.
Sedan fruntimren, med pastorns tillhjelp, lyckligen blifvit instufvade i den gamla kaleschen, hoppade den unge mannen upp i sitt eget vackra åkdon, och så gick det raskt hela dagen.
Man rastade endast som hastigast på ett par ställen, för att intaga litet förfriskning, förnämligast kaffe, tillagadt af Hildas egen hand.
Klockan 9 om aftonen ankom sällskapet till Skens gästgifvaregård, der man skulle taga nattqvarter.
Här jemrade sig fru Borgensköld förfärligt, att hon icke skulle få sofva en blund, för strömmens fasliga buller, men sof det oaktadt förträffligt, och hade ännu icke vaknat, då Hilda, tidigt på morgonen, smög sig ned, emedan hettan i det qvafva rummet plågade henne, och hon längtade efter frisk luft.
I förstugudörren mötte hon pastor Wallinder, som röd och varm återkom från en vandring i den sköna trakten.
”Ämnar fröken
Borgensköld sig ut?” frågade han artigt, då han såg henne klädd i hatt och shawl.
”Ja, jag skulle verkligen vara road af att se mig litet omkring.
Utsigten är icke utan interesse, och de små holmarne i ån synas förtjusande.”
”Så låt oss då njuta deraf,” sade Wallinder okonstladt.
”Denna trakt liknar fröken Borgenskölds tillkommande hem.
Lindfors har en oändligt vacker belägenhet, men innan vi hinna dit, få vi passera många fula trakter, och inom ett par timmar äfven Ljungbys ofantliga, flacka hedar.
Det är derföre så godt att passa på det sköna vi nu ha för ögat.”
Wallinder bjöd
Hilda armen, hvilken hon utan all tillgjordhet emottog, och nu vandrade de uppåt Skens vackra herrgård.
Morgonen var herrlig; allt var så lugnt, stilla och fridfullt i naturen.
Några slag gingo de tysta upp och ned; då kom ett bud, med underrättelse att frun var vaken och väntade på fröken och kaffet.
De unga återvände skyndsamt.
Klockan 10 var sällskapet på Ljungby, der de skulle frukostera; men, med en liten orolig hjertklappning för kassan, gjorde fru Borgensköld den anmärkningen inom sig – ty hon fick ej tillfälle att hviska till Hilda – att det icke passade sig att taga fram matsäcken på en gästgifvaregård, som kunde skryta med så många i ögonen fallande herrligheter, som Ljungby.
Suckande kastade fru Borgensköld, liksom tillfälligtvis, kappan öfver den af skjutsbonden uppburna matsäcken, och begärde frukost för tre personer; men då vår goda fru erhöll räkningen, var hon nära att dåna af förskräckelse, så ytterligt skamlig var den tilltagen.
Men det gick ej an att pruta, och med tungt hjerta beredde hon sig att, i frånvänd ställning, uppdraga den väl gömda, lilla plånboken, för att liqvidera sin skuld.
Innan hon hann verkställa det, anlände ett bud med helsning från frun, att räkningen redan var betald af pastor Wallinder.
Med känslor midtemellan glädje och lindrig förödmjukelse, stack fru Borgensköld den lilla reskassan tillbaka på sitt ställe, hvarefter man packade in och afreste.
Följande middag var ändtligen målet för den långa resan hunnet.
”Här går min väg,” sade pastor Wallinder, och tog, efter en artig helsning och vänliga tacksägelser för godt och angenämt ressällskap, vägen till venster.
”Damerna hafva nu icke mera än en fjerdedels mil fram; och om det är mig tillåtet, vill jag i morgon afton komma och se åt, huru herrskapet befinner sig efter resan.”
Fru Borgensköld tackade hjertligt och förbindligt, och bad herr pastorn tusen gånger vara välkommen.
Hilda blef väl icke så ordrik som mamma; men hon sade enkelt, att det skulle vara ett nöje att återse deras treflige och muntre reskamrat.
”Ödmjukaste tjenare, mina damer!” ljöd det från pastorns läppar, och i ett nu hade trillan svängt om krökningen, och Wallinders höga, ståtliga figur försvann i ett moln af damm.
Länge blickade
Hilda efter honom, och mamma sade: ”Herre Gud, sådan hygglig karl!
Det är visst, jag hade aldrig kunnat föreställa mig, att man på landet hade en så behaglig prest.
Jag kan just undra, om han är gift; det kom jag mig aldrig till att fråga honom.
Prestgården skulle då blifva ett ganska hyggligt grannskap.
– Inom sig sjelf önskade likväl fru Borgensköld hjertligt, att pastorn ännu vore ungkarl.
”Åh, han är icke gift,” menade Hilda; ”han är så ung!” – Men fru Borgensköld ville veta bättre besked.
– ”Hör, far lille,” och härvid knackade hon skjutsbonden i ryggen, ”är pastorn i B–by gift?”
”Åh, ja kors, han har varit gift i många Herrans år.”
”I många Herransår?” afbröt fru Borgensköld förundrad.
”Han är ju icke så gammal, tycker jag.”
”Icke så gammal?” återtog bonden.
”Jo men, han är ingen dufunge.”
”Nå, hur gammal kan han vara då, kära far?”
”Ja, inte vet jag så noga; men jag tänker han är väl bortåt mellan 50 och 60 år.
Ja så bortåt.”
Fru Borgensköld och Hilda utbröto i ett hjertligt skratt, och, något förtretad öfver detta afbrott, återtog skjutsbonden: ”Det må väl jag veta, som känt honom sen han vexte upp; och det skall inte skilja mycke på, att äldsta sonen är så gammal som magistern.”
”Hvilken magister?” frågade
Hilda hastigt, emedan hon började ana meningen af misstaget.
”Kors, magistern, vet jag, som nu reste; honom känner väl herrskapet, efter de hade honom med sig?”
”Nå men, far lille,” yttrade fru Borgensköld blidkande, ”var icke det pastorn?
Han förestår ju B–by pastorat?”
”Ja, nog gör han det,” förklarade bonden; ”men han är magistern likväl.
Det är så, att prosten är gammal och blind; derför skickade konstorium, för tre år sedan, hitned den här Wallinder, som rätt är en dråplig predikant, och omtyckt af både höga och låga.
Men pastorn här i B–by, det är förste kommanistern,”
Hilda smålog, och fru Borgensköld var nöjd med misstaget; men samtalet med bonden roade henne, och hon frågade vidare: ”Nå, prosten har väl många vackra döttrar?”
”Ja bevars, fyra stycken, vackra som en dag.”
Fru Borgensköld fann detta säkert mindre interessant än det föregående; åtminstone skulle en uppmärksam åhörare funnit en icke obetydlig tillsats af oro i hennes ton, då hon ytterligare gjorde den frågan, om någon af dem var förlofvad.
”Ja, det är längesedan de blefvo förlofvade,” menade skjutsbonden skrattande; ”den sista af dem hade bröllop för två år sedan.”
”Så, kors, äro de redan försörjda alla fyra?” smålog fru Borgensköld så fryntligt.
”Men det är kanhända Lindfors, kära far, som skymtar derborta mellan löfdungarne?”
”Åh nej, det biar lite än; den der herrgården tillhör befallningsman.
Lindfors ser nu just inte så ut heller.
Det är gammalt och förfallet; nu på sista åren alldeles för illa.”
Fru Borgensköld suckade, och som skjutsbonden förmodade detta vara en följd af vägens längd, tröstade han fruntimren dermed, att det skulle ”stå öfver i rappet.
– Nu klatschade piskan, hästarne trafvade på, och man for fram mellan vackra gärden och ängar.
Då ropade Hilda hastigt:
”Håll, håll, kära far, i Himlens namn!
Kör icke så fort; jag ser pappa derborta på gärdet!
Stanna, att jag får komma ur!”
Vagnen höll stilla, och med ett lätt språng stod Hilda på backen, och flög sedan, lik en liten ande, snabbt öfver åkrar och ängar till en äldre herre, af medelmåttig längd, med ett långlagdt och solbrändt ansigte, der han stod och talade med arbetsfolket.
Han var insvept i en lång, grå lärftsrock, serdeles beqvämlig för sommarpromenader, och hela hans utseende bevittnade, att han tillhörde en af dessa icke sällsynta små själar, om hvilka ej är vidare att säga, än att de vegetera nästan på samma sätt, som deras materiella hälft; menniskor, hvilkas hela ståndaktighet och fasthet beror derpå, om deras envishet kommer med i striden, i hvilket fall de kunna vara lika fasta, som annat folk af öfvertygelse.
Vidare hörde löjtnant Borgensköld till det slag af karlar, som äro endast ofullständiga exemplar, då deras hustrur såsom bihang ej finnas vid deras sida, tillreds med råd och dåd, förutseende och efterseende, en kalender, der de kunna slå upp hvarje omständighet, som deras klena minne eller slöhet hindrar dem att sjelf erinra sig.
Så utrustad af den stundom stjufmoderliga naturen, kan läsaren lätt föreställa sig, huru angenäm ankomsten af hans efterlängtade hustru och innerligt älskade dotter måste vara för löjtnant Borgensköld.
Då han fick ögonen på den gamla kaleschen, ett fragment från
sällare, från bättre dar,
då man ännu på baler var,
störtade han, med den grå lärftsrocken fladdrande omkring sig och med utbredda armar, emot sin afgud, sin lilla, kära Hilda; ty fadershjertat klappar lika varmt, antingen det bröst, som omsluter det, höjer sig stolt och kraftfullt, eller ock allenast är ett skyddsvärn för den ädlare delen.
En lång och innerlig omfamning slöt fader och dotter intill hvarandra.
Den skäggiga hakan hade skrapat
Hildas fina kinder, och halft leende och halft gråtande under återseendets glädje och fröjd, sade hon: ”Pappa får ej vara så oordentlig med rakningen, ehuru vi bo på landet.
– Hon höll handen mot den vanligen bleka, men nu högröda kinden.
”Ack, det hade jag glömt!” svarade pappa, och drog flatsidan af sin egen hand öfver hakan.
”Aj aj, min flicka, det var en stygg kyss: men bara du erinrar mig, skall jag ej underlåta att snygga upp mig.
Men hvar ha vi mamma, mitt barn?
Det var hög tid att hon kom.”
Och vid dessa ord sattes den grå rocken åter i fladdrande rörelse, och löjtnant Borgensköld hade snart uppnått slutet af det lilla mellanrum, som skiljde honom från sitt andra jag.
Hans ansigte strålade af glädje, då han återsåg sin egen, kära Elisabeth, och äfven fru Borgensköld kände sig så glad och säll, då hon hvilade vid sin mans hjerta, som det varit på sjelfva bröllopsdagen.
Arm i arm gick det äkta paret nu fram till sjelfva gården, hjertligt och förtroligt pratande under vägen om trefnaden på landet, gödning af svin och nötkreatur, potates’ rifning till mjöl, samt det parti spannmål, som var bestämdt till stat för inspektoren.
Öfver alla dessa ämnen och minst ett hundrade andra, skulle löjtnant Borgensköld inhemta sin hustrus tanke, och glad och hjertligt förnöjd, att se de älskade föräldrarne åter utbyta sina tankar och meningar i ett lifligt samtal, hoppade
Hilda bredvid, och böjde sig som oftast ned till dikeskanten, att plocka någon af de vackra blommor, Wallinder visat henne under resan.
Hon skickade då äfven ett vänligt minne tillbaka åt sin treflige reskamrat, och önskade att det redan vore den följande aftonen, på hvilken han skulle återkomma.
Men nu blef Hilda indragen i samtalet; ty ifrån hushållning, drängar, pigor och statfolk, hade pappa och mamma öfvergått till en mönstring af grannarne, och då skulle Hilda höra på och fröjda sig åt pappas sinnrika beskrifningar.
Åsynen af den rödmålade grinden afbröt likväl alla meddelanden.
Nu var man åter, med ett lätt språng, inne uti sin egen verld.
Löjtnant Borgensköld släppte sin hustrus arm, och öppnade ingången till det nya hemmet, hvilket tog sin början med en några famnars lång allé, vid hvars slut ett par grå, hvälfda portar förde in på gården, der boningshuset stod.
Den del, som fordom kallades mangården, var till hälften nedramlad och så förvittrad, att ingen vågade sig dit; den ena flygeln begagnades af tjenstfolket samt till skafferi, väfkammare och förvaringsrum af all spannmål, redskap, m. m; den andra utgjorde löjtnant Borgenskölds boning.
Det var således dit våra resande ställde kosan.
Denna flygelbyggnad hade fordom, liksom det öfriga, varit hvitmenad, men af ålder antagit samma grå färg, som sina kamrater.
Förstugudörrarne stodo öppna, och öfver de små bivägarne, på den med en hög gräsmatta betäckta gården, förde löjtnant Borgensköld sin hustru och dotter in i den så kallade salen.
Det var ett långt, men mycket smalt, likväl temligen ljust rum, ehuru fönstren voro små.
Väggarne befunnos hvitmenade och prydligt bestänkta med rödkrita och blåfärg, hvilken lyckliga tillställning af den ömme maken, för sin Elisabeths trefnad, likväl hade den olägenheten, att äfven golfvet fått sin del af bestänkningen.
Detta skyldes dock temligen af det friska björklöf, som var strödt deröfver.
Fönstren hade två rutor i höjden; men glaset var något grönaktigt, och gardinerna efter tid och lägenhet ”för en gräsenkling”, såsom löjtnanten förnöjd anmärkte.
Vid andra sidan af salen hade man en väldig spisel, prydd med en frisk gran, och på den öfversta kanten af spiselmuren var uppställd en tafla, som i kroppsstorlek föreställde en af Lindfors’ fordna egare.
Möblerna utgjordes samtligen af simpla, ostoppade soffor och dito stolar.
”Hvad menar du, min vän?
Tror du att du kan finna dig här?” frågade löjtnant Borgensköld, och såg vänligt frågande på sin hustru.
Frun hostade och nös, begagnande näsduken för att dölja den smärta, som blandade sig med återseendets fröjd.
Hon höll likväl alltför mycket af sin man, för att såra honom med anblicken af det missnöje hon erfor.
Sedan hon derför hemtat sig litet, svarade hon vänligt och godt: ”Visst skall jag finna mig, kära Herman; der du är, trifs jag alltid; det skall nog bli bra.”
”Ja, min Elisabeth, det är just hvad jag också tror.
Vi behöfva åtminstone ej sörja för dagligt bröd, och med det öfriga får man berga sig som man kan.
Men hvad säger du, Hilda lilla?”
”Åh, pappa, jag tycker det är landtligt och friskt hvart jag kommer, samt finner det hela vida bättre, än jag efter pappas beskrifningar vågat föreställa mig.
Jag tänker redan på, huru jag, med de saker våra packlass innehålla, skall gifva vår salong ett bättre utseende, och jag hoppas det skall lyckas.
Sedan skola vi nog efter hand upphjelpa det öfriga.”
”Nå, Gud vare lof, min flicka, du är rådig och förståndig, nu som alltid!
Men vi skola väl vandra vidare.”
Och sedan man tillräckligt sett sig om i salen, öppnade löjtnant Borgensköld dörren till ett litet, fyrkantigt rum, hvilket under fordna dagar varit gulmåladt och troligen passerat som förmak.
Detta rum hade klara fönster och en gudomligt skön utsigt.
”Häraf skall blifva något,” tänkte Hilda, och såg sig redan i andanom stående på en ställning, med målarekruka och borste.
Härifrån ledde en dörr till sängkammaren, hvilken var mörk och otreflig, och slutligen inkom man i köket, der man ytterligare stannade vid nya öfverläggningar, och löjtnanten sade:
”Nu har ni sett hela herrligheten, på tvenne små vindskamrar när.”
”Jag finner det icke så rasande, kära Herrman,” försäkrade hans hustru.
”När jag nu gått igenom alltsamman, inser jag, att det med litet arbete och möda kan bli rätt bra.
Var viss, min gubbe, att innan kort skall du icke känna igen det gamla rucklet.”
”Det tror jag visst, kära Elisabeth,” försäkrade löjtnanten, hjertligt förnöjd.
”När din hand får styra och ställa, vore det väl f-n om jag sedan skulle känna igen det här skräpet.
Nej, jag är öfvertygad, det jag kommer att se allt med andra ögon hädanefter; och så vet jag ju, att vår lilla Hilda kan göra trefligt hvart hon kommer.”
Och häruti hade den gode mannen rätt; ty följande aftonen, då man väntade pastor eller magister Wallinder, såsom han allmänt kallades, stod salen så skurad, fejad, blomsterprydd och ren, som en midsommarsbrud.
De från staden medförda gardinerna, så hvita och nystärkta, voro smakfullt uppsatta, och framför soffan, med brunt bombasinsöfverdrag, mammas egen gamla, kära soffa, stod det välkända thébordet, med de äkta kopparne, som varit med sedan Hildas födelse, och, vid den stora auktionen på det öfriga lösöreboet, inropades af professorn för Hildas räkning.
Från midten af bordet lyste så inbjudande en fin videkorg med färska kringlor, bakade af Hildas egna vackra händer; ty, långtifrån att hvila ut efter resans besvärligheter, hade hon varit uppe redan klockan tre på morgonen, och styrt och ställt om allt; men också hade hon den tillfredsställelsen att se allting i någorlunda ordentligt och trefligt skick.
Klockan var redan sex på aftonen; Hilda satt vid det ena fönstret och sydde på löskragar åt pappa; men vid hvart tredje styng blickade hon utåt vägen.
Denna väntan började blifva lång.
Fru Borgensköld, fryntlig och nöjd, hade slagit sig ned i ena soffhörnet, sysselsatt att rensa spenat för aftonen, och pappa sjelf vandrade, med händerna på ryggen, upp och ned på golfvet, berättande små stumpar ur en afhandling om landthushållningen, den han nyligen fått låna af länsmannen, och hvilken var serdeles interessant och nyttig för den, som endast var praktikus.
Midtunder den starkaste forsen af löjtnantens framställningar, läto fasta, manliga steg höra sig i förstugan, till Hildas stora förtjusning, som obarmhertigt gäspade vid pappas vältalighet öfver kål, potates och rofvor.
Dörren till den löfvade förstugan var öppen, och i ett nu stod vår magister från resan, klädd i en lätt, vacker jagtrock, med bössa och skjutväska öfver axeln, och en fin rund halmhatt i handen, bugande midt i rummet.
”Jag tror att någon fé på ett enda dygn förvandlat
Lindfors’ gamla ruckle till ett palats åt gudarne,” sade magister Wallinder småleende, och kysste, så gammalmodigt det också var, mammas hand, för att sedan kunna kyssa dotterns.
”Ja, är jag inte en lycklig man?” inföll löjtnant Borgensköld ifrigt, glömmande alla de nya rön, för hvilka han nyligen ifrat.
”Allt detta hafva mamma och Hilda åstadkommit sedan i går.
Men låt mig ej förgäta att på det allra högsta tacka magistern, för den vård han godhetsfullt behagat lemna mina fruntimmer under resan!”