Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag minns, att jag under de första minuterna hade ett intryck af, att de liksom föreföllo mig förändrade, sedan den dag, då jag första gången trädde inom deras dörrar, hemförande den unga flickan, som vrickat sin fot.
De voro då uppskrämda, oroliga, deras gester voro häftiga och deras tal hastigt.
Nu smälte intrycket af de båda gamla på ett egendomligt sätt samman med den stämning, som den lilla våningen gjorde, medan julisolen sken in genom de öppna fönstren, och detta intryck växte, när vi slagit oss till ro, och den första tystnaden, afbruten af de sedvanliga höflighetsfraserna, hunnit försvinna, och samtalet kom i gång.
I början var jag alldeles förbryllad öfver de båda gamlas tacksamhet för en i sig själf så obetydlig sak, som att jag hade mött en ung flicka, hvilken skadat sig, och fört henne hem i en vagn.
Adjunkten återkom oupphörligt till denna händelse.
Han talade kort och i afhuggna satser, nästan som om han varit rädd att yppa sin egen rörelse, och han strök sig gång efter annan öfver sitt gråa, starka skägg, medan ögonen syntes fuktiga på båda sidor om den krökta näsan.
Den gamla frun behärskade sig bättre, talade lugnare, såg ut, som om hon från den låga emma, i hvilken hon satt, hade en öfverblick öfver allt hvad som händer och sker, hvilken af intet kunde störas.
Men hennes röst var lika vänlig, och hennes ögon mönstrade mig visserligen en smula, men uttryckte det slags välvilja, hvilken man alltid känner så välgörande, när den kommer från en människa, som lefvat länge och lefvat väl.
Det var ett underligt intryck och en underlig dragningskraft, som hela detta hem redan från början utöfvade på mig.
Jag minns, att jag först mindre lade märke till den unga flickan, och att det mest var de gamla, som väckte mitt intresse.
Själfva syntes de ej kunna förstå detta, och jag kan mycket väl tänka mig, att mitt intresse skulle synas dem sällsamt.
De kunde ju ej veta, hur olika jag i själfva verket var mot hela min yttre människa, och att jag måste harmoniera med denna omgifning, som var så vidt skild från min öfriga värld.
Det var därför med ett slags misstro, de hörde mig säga, att jag trifdes ibland dem.
Gubben satt i sitt soffhörn, strök den ena handen öfver den andra och sade:
»Här är ju inte mycket att bjuda på.
Här är allting så gammaldags.»
Och den gamla frun såg upp från sin virkning, medan hon svarade: »Det är litet ombyte kanske för den, som är van vid annat.»
Jag smålog och tänkte på, hur föga jag längtade efter något annat.
Jag så att säga sjönk ned i det lugn och den stillhet, som strömmade öfver mig i dessa tysta rum, och i början – innan jag blifvit hemmastadd hos de gamla – hade jag riktigt svårt att afhålla mig från att komma för ofta.
Det tilltalade mig genast, att jag där aldrig träffade några andra än familjen.
Den blef för mig en afslutad värld, hvilkens dagliga glädje och småbekymmer fyllde mig med ett intresse, som jag förut icke trott, att man kunde hafva för någonting i hela världen.
Det var så godt att sitta i en vrå hos dessa gamla och tala om allt, som händt och hände i världen, liksom om detta ej kunde hafva någon betydelse för oss, att känna denna stillhet, hvilken ej kunde rubbas, men ändå var så full af tankar, intressen och behag.
Det var, som om här funnes ett mål för hela lifvet, en mening i hvarje händelselös dag, som gick förbi.
Här var själfva enformigheten icke tryckande, den var endast naturlig, som om den hängde samman med ensligheten och fick sin förklaring af den.
I hvarje rum hängde porträtt, bleka daguerrotyper och moderna kabinettsporträtt.
»Det är underligt att veta ibland,» sade den gamle, »att så många af ens vänner äro döda.»
Och han tillade: »Vid mina år träffar man sällan nya.»
Jag kände mig så besynnerligt berörd af dessa ord, som om de yppat mig en hemlighet, hvilken i hela mitt lif varit mig fördold, och under denna tid kan jag minnas, att jag för första gången kände mig betryckt, orolig och längtande, när jag en afton satt ensam hemma.
Men allt som dagarna gingo, vande jag mig vid att finna mina besök i familjen naturliga, jag märkte, att jag var välkommen, och snart kom jag där hvarje dag.
Under hela denna sommar glömde jag att begagna mig af min rättighet till semester och resa utomlands, och jag kan säga, att jag egentligen lefde i det lilla lusthuset på terrassen af den inbyggda gården.
Jag såg rosornas blad falla, vissna och dö bort, jag såg penséer och reseda efterträdas af löfkojor och luktärter.
Jag såg dessa efterträdas af solrosornas praktfulla blomningstid, följda af astrar och dalier.
Äfven dessa såg jag försvinna, då den första frostnatten kom, och det ej längre fanns något mera att glädjas åt än det klara solskenet, som lekte bland den gamla almens fallande blad.
Ja, jag minns äfven den dag, då den stod afbladad och kal, och vi af kylan stängdes ute från sommarens älsklingsplats och förvisades till rummen i de gamles hem.
Men det var för mig nästan icke någon saknad, när de kalla höststormarna kommo, och vinden från hafvet hven kring staden och stängde oss inne med hvarandra.
Det var icke längre någon saknad.
Det var endast ett ombyte af årstid, hvilket kom så omärkligt och tyst, att jag knappast märkte att något i vårt lif hade förändrats.
Att sommaren kom efter våren, och hösten följde på sommaren, och vintern skulle hölja sin snö öfver höstens sommarminnen – hvad låg det för underligt i detta, då hvarje dag hade sin betydelse, hvar timme som gick, var fylld af en mening, en tanke, ofta en glädje?
Jag kände nu de gamlas lif ut och in.
Jag visste, att det rymde ingenting annat än en mängd små bestyr, att när middagen var öfver, kom eftermiddagen med sin kaffekopp och sin pipa, att när aftonen var inne, skildes man med tanke på att nästa morgon i glädje träffas igen.
Resten var en liten plantering, en mängd blommor inomhus, en stor fågelbur, som fyllde entréen med jubel och sång.
Åtminstone trodde jag så till en början.
Men jag märkte snart, att det var något annat, som i detta hem betydde mera än de gamla vanorna, de dagliga omsorgerna, stillheten, ja, själfva minnena af döda vänner.
Jag förstår efteråt ej, att jag ej märkte det förr.
Jag lefde en hel sommar bland dessa människor, utan att jag förstod, hvad det var, som gaf deras lif sin lugna glans och deras hem sin prägel.
Men jag såg det ej.
Jag såg ej henne.
Jag trifdes bland dessa stillsamma människor så väl, att jag ej visste, att deras ålders sol hette Margit, den unga flicka, som först fört mig in i detta hem, icke visste det, förrän hösten kom, och jag redan vant mig att vara som en bland deras egna, hvars frånvaro numera skulle märkas, äfven om jag själf försökt att komma bort.
Jag hade kanske icke ens märkt det då, om ej Margit blifvit bjuden bort till släktingar, och det en vacker dag berättades, att hon verkligen skulle resa till Stockholm för att vara borta en hel månad.
Jag minns, att det gick som ett styng igenom mig vid denna nyhet, och för första gången i mitt lif såg jag på den unga flickan och såg, att hon var vacker.
Lång, smärt, med mjuk, hvit hy och ett uttryck af glädje i hela sitt förväntansfulla, nyfikna ansikte stod hon framför mig.
Jag såg hennes fina, smala hand, som grep om karaffen, medan hon frågade, om hon fick servera mig ett litet glas till kaffet.
Ögonen tindrade, och de hvita tänderna lyste bakom de leende läpparna.
Det låg som en dager af sol öfver hela hennes gestalt.
Hon nickade åt mig och sade: »Ja, jag ska resa bort.
Kan ni tänka er det?»
Jag kunde i själfva verket icke tänka mig det, och när jag gick hem, sysselsatte mig denna nyhet som en sak af den allra största vikt.
Margit reste, och jag blef ensam med de gamla.
De bådo mig komma ofta och besöka dem, och jag kände, att jag rodnade som en skolpojke, när den gamla frun sade:
»Nu kanske hr German tröttnar på oss båda gamla.» »Det gör han inte,» svarade Margit.
»Jag är säker på, att han kommer mycket oftare än förr.» Margit fick naturligtvis rätt.
Jag kom ännu oftare, jag kom hvarje dag, understundom två gånger om dagen.
Vårt samlif var under denna tid kanske ännu mera innerligt än någonsin.
Ty utan att vi gjorde oss reda därför, hade vi i den frånvarande fått ett gemensamt intresse, som på ett alldeles särskildt sätt bildade föreningspunkten i vår krets.
Våra samtal knöto sig kring
Margits bref, och då dessa kommo nästan hvarannan dag, gåfvo de oss merendels tillräckligt att tala om, till dess att ett nytt hann anlända och gifva oss nya ämnen för öfverläggningar och samtal.
Dessa bref voro för öfrigt verkliga små dagböcker, och hon bad föräldrarna gömma dem noga, så att när hon kom hem, hon skulle kunna återerinra sig allt det härliga hon upplefvat.
Hon hade verkligen ej behöft bedja därom.
Ty det fanns ingen, som tänkte på att förstöra dessa små bref, hvilka innehöllo hela friskheten hos en ung kvinna, som första gången ser något af världen och känner sig lycklig af allt, hvad hon ser.
De berättade om promenader och utflykter, om teaterbesök och musikaftnar.
De skildrade intryck från muséer och utställningar.
När hon berättade om en afton på Grand Hotell eller en middag på Hasselbacken, fick hon ett visst gäckeri öfver brefvets hela ton, och jag minns, hur det gladde mig, när hon visade sig smått ironisk i sin uppfattning af det yngre manliga släktet.
Men när hon talade om sina intryck af konst, blef hon allvarlig, som hade hon skådat in i nya världar af lif, hvilka gåfvo ökad glans åt hennes egen.
Aldrig tyckte jag mig hafva sett Stockholm så som nu, aldrig hade jag vetat, att denna stad, där jag var hemvan som i min egen, rymde alla de härligheter, hvilka jag återfann i dessa bref. Jag tyckte, att hufvudstaden fått en helt ny betydelse, som var vida förmer än allt, hvad jag någonsin kunnat ana.
Ett litet ord, en vändning i stilen kastade solstrålen af den unga flickans lyckliga leende öfver dessa platser, nöjen och personligheter, hvilka för mig voro gamla bekanta, och detta leende följde mig, så att jag lefde denna månad i och med Margit, lifligare och fullare kanske, än om jag vid hennes sida sett hvad hon såg, och värmts af den lyckliga glansen från hennes unga ögon.
Jag tror, att föräldrarna måtte hafva känt något likartadt.
Ty det var påtagligt, att
Margits frånvaro icke nedstämde dem, som jag först trodde skulle blifva fallet.
Tvärtom voro de båda som föryngrade.
De logo vid hvarje minne, som dessa bref väckte hos dem, de berättade om forna hufvudstadsbesök, som de själfva gjort, och det såg ut, som lefde de under denna månad sin egen ungdom om igen.
»Hon roar sig,» sade den gamle och gned sina händer.
Han lät munter, som om han stode i begrepp att begå dårskaper för egen del, när han uttalade dessa ord, och vi kände oss alla till mods, som om vi deltagit i hennes ungdoms festmånad.
Så läste vi om hennes sista bref – det var ofta jag, som fick läsa dem högt för de gamla, och det hände stundom, att de gömdes obrutna, så att vi gemensamt finge njuta den första doften af hennes beskrifningar – vi afbröto läsningen för att anmärka, hur väl hon skref, eller hur fint hon förstod, och jag tror, att vi ömsesidigt icke visste, hvem af oss tre som gick längst i barnslig beundran för vårt förtjusande barn.
Så kände vi oss till mods, och jag minns, att jag blott en enda gång upptäckte ett spår af misstämning hos mig själf.
Det var, när hon i sitt sista bref skref: »Ja, nu är alltsammans slut.
Och nu kommer jag snart hem igen.» »Alltsammans slut», tänkte jag.
»Hon har glömt oss, hon längtar icke ens att se oss igen.» »Det är helt naturligt,» tänkte jag vidare, »hvad ha väl vi gamla att bjuda, som för henne kan uppväga hela den stora vida världen och all dess härlighet?
Men inom mig kände jag som en stor svidande tomhet och det lyckades mig ej att tyda hennes hjärtliga sluthälsningar som annat än ett svagt försök att hålla modet uppe i det sista.
Jag tyckte mig se, hur hon grät, när hon sista kvällen satt ensam på sin kammare, grät sig till sömns kanke som ett olyckligt barn, hvilket vaknat ur en vacker dröm och ser sig åter förflyttad midt i den kalla verkligheten.
Som om jag haft frossan, gick jag omkring och frös den dag, då jag visste, att hon åter skulle komma hem.
Jag tänkte på, att hon kanske var helt annorlunda nu, när hon kom åter.
Jag önskade nästan, att hennes hemresa skulle uppskjutas, önskade, att några dagar af det lif, som blifvit mig så dyrbart, ännu måtte stå mig åter.
Jag tyckte, att hon själf, när jag åter fick se henne, skulle störa min lycka, ställa mig utanför den glädje, hvilken jag njutit.
Ja, jag var rädd för att återse henne själf, rädd som en gosse, hvilken tror, att han skall förefalla ung och barnslig, när han talar med en jämnårig flicka, som fångat hans fantasi.
Allt detta förstod jag ej då, så som det var.
Jag endast kände, som om allt hvad jag länge gladt mig att kunna få äga, plötsligt skulle försvinna.
Jag var den ende öfverflödige i denna krets, där händelsen gjort mig till en tolererad medlem, och jag önskade tusen gånger, att jag aldrig låtit narra mig att bryta igenom det skal, som hittills skyddat mig för hvarje beröring med andra människors lif.
Jag hade emellertid så lifligt föreställt mig mina egna känslor, nar jag skulle återse Margit, att själfva mötet föreföll mig helt annorlunda, än hvad jag egentligen hade väntat.
Min första känsla var egentligen den, att allt nu var som det varit, att ingenting blifvit annorlunda, och jag delade nästan de gamlas glädje, öfver att vi nu hade henne åter.
Jag hade förnimmelsen af, att lifvet, min vilja förutan, gled in i ett nytt spår, och jag följde denna underliga känsla, full af den oförklarliga förnimmelsen, att en obeskriflig lycka väntade mig.
Nu var det, som min gamle vän en afton berättade mig om Margit.
»Du tror säkert, att hon är vårt barn,» sade han.
»Och det är också helt naturligt, att du icke kan tro annat.
Men,» tillade han, »det är den enda lycka, jag icke erfarit af lifvet.
Min hustru och jag ha aldrig haft några egna barn.»
Jag satt och tänkte på hvad jag hade hört, jag tyckte icke, att det var underligt, att han först nu berättade mig detta, jag tyckte endast, att jag hört det förr, och att det var naturligt.
»Jag begriper inte, att jag inte sagt dig detta förr,» tillade han.
Jag tänkte icke på detta.
Jag satt ju endast och gladde mig åt, att detta på något underbart sätt hade skett, och att jag fått veta det.
Jag förstod det icke, men jag tyckte, att det på ett outransakligt sätt närmade Margit till mig.
Under tiden berättade den gamle en romantisk historia om en kvinna, med hvilken han varit på långt håll släkt, och som sändt efter honom i sin dödsstund, sedan hon gifvit lifvet åt en dotter.
Af den gamles berättelse fick jag för öfrigt det intrycket, att hon varit en annan kvinna, än hvad han i sin godhet trott.
Han sade mig, att hon varit olycklig och öfvergifven, och att hon ingenting annat önskade än att få dö lugn.
Han hade fört Margit med sig hem från denna dödsbädd, och han sade mig, att han inbillat sig se ett leende på det nyfödda barnets ansikte, när han första gången lutade sig öfver dess bädd.
Detta allt berättade han mig, och han såg förvånad ut, därför att jag, som intresserade mig för den minsta småsak, hvilken rörde dem eller deras lif, icke tycktes bry mig om att ens svara på detta.
Det var också märkbart för mig själf, att jag gjorde ett underligt intryck.
Men jag kunde ej rycka mig upp ur de drömmar, som behärskade mig, och öfver hvilka hon rådde med en styrka, som nästan vållade mig smärta.
Jag var så uppfylld af detta, att jag ej kunde stanna till kvällen som vanligt.
Jag sade godnatt och gick hem, och mitt hjärta skalf af jubel.
Att Margit var ensam i lifvet, var allt, hvad jag kunde tänka, ensam som jag själf och mera än det.
När de gamla en gång dött, skulle ingen fråga efter, om hon lefde eller dog.
Hon skulle då endast hafva mig att lita sig till, jag skulle vara hennes fader, broder och vän.
Allt annat försvann inför denna tanke, hvars lycksalighet var så öfverväldigande, att ingen musik någonsin syntes mig hafva klingat så skönt som detta tysta jubel, hvilket fyllde hela min varelse och lockade tårarna fram i mina ögon.
»Margit,» sade jag för mig själf. »Margit!»
Och jag gick omkring i mitt rum med en känsla af, att hon borde höra min röst och komma, när jag ropade henne.
Hela mitt lif drog mig förbi i denna stund.
Naket, tomt, glädjefattigt, mynnande ut i ett ofattbart jubel, skred det förbi mig i minnets och förhoppningarnas vemodiga, skälfvande dager.
Jag tänkte på de kvinnor, jag älskat, och dem, jag trott mig älska.
Tomma, kalla kvinnor, kvinnor utan hjärta och utan själ, fulla af beräkning, list och förställning, kvinnor, hvilka myntade ut sig själfva, sin skönhet och sin kropp, och hvilkas enda försonande drag var sinnenas oberäkneligt våldsamma nyck.
Jag såg dem för mig en efter en, och jag tyckte, att de flydde undan för min blick, flydde långt bort i det töcken, som skymmer det förflutna.
Jag tyckte, att jag lefvat, utan att se och utan att förstå.
Jag hade ej sett annat än dem i lifvet, och i min upphetsning trodde jag, att det var deras fel, att jag så länge gått liksom på sidan om mitt eget lif, deras fel, att jag var en onyttig människa, som endast lefde för mig själf.
Jag var full af lycka, kände ingen tvekan, ingen fruktan.
Ty för Margit kände jag intet af kärlekens begär.
Jag skulle hafva lett åt mig själf, om jag kommit på den tanken att kalla den känsla, jag hyste för henne, kärlek.
Jag var endast lycklig åt att få vara i hennes närhet, och jag hade icke förmåga att tänka vidare framåt.
Men vintern gick, och våren kom, och hela denna tid lefde jag mitt nya lif samman med dessa tre människor, som voro min lycka och min tillvaros ändamål.
Margit blef vackrare med hvarje dag, och jag tyckte, att hon allt mera liksom närmade sig mig.
Hon vände sig till mig, när hon talade; det var kanske därför att efter sin resa, var det mycket hon ville veta, om hvilket jag kunde berätta.
Jag gjorde det också, och mellan oss blef det som en hel värld af tankar och intressen, hvilka spunno sitt nät kring mina känslor och drogo mig till henne.
Öfvergången från vinter till vår märkte vi aldrig, lika litet som jag någonsin märkte, när mina känslor för henne bytte form.
Men när våren kom, plägade hon göra promenader med mig ensam, därför att de gamla ej orkade gå så långt, och då sade jag henne en dag, hur innerligt jag höll af henne, och hur rikt hon gjorde hela mitt lif.
Jag blef helt bestört, när jag såg henne gråta, och ännu mera grep det mig, när hon tog min hand och utan ett ord höll den i sin.
»För Guds skull,» sade jag.
»Missförstå mig ej!
Ni får ej tro, att jag någonsin begärt något, som ni ej skulle kunna gifva mig.
Jag vill blott, att ni skall veta, hur gränslöst lycklig ni gjort mig.»
Då grät hon ej längre utan svarade:
»Och hvad är det, jag ej skulle kunna gifva er?»
Hennes röst, hennes blick, hela hennes gestalt syntes smeka mig.
»Margit!
Margit!» utbrast jag.
»Jag är en gammal man.» »Å!»
Hon skrattade åt mig, skrattade som ett barn.
Och vi vandrade vår vanda väg med armarna om hvarandras lif, medan den lilla fågeln kvittrade öfver våra hufvuden.
Denna stund är det, som jag skulle vilja rifva bort ur mitt lif, och när jag tänker på, hur lycklig jag då var, pressar sig mitt hjärta samman i kramp.
Men jag var lycklig då, lyckligare än människor äro, och inom mig var himmelen högre, än jordens himmel är, och solen och stjärnorna bytte där plats, så lätt som timmarna skifta för jordens barn.
Ack, jag gick omkring som en dåraktig människa.
Jag hade velat kyssa stoftet under hennes fötter, fållen af hennes klädning, jag ville bära henne på mina armar, lyfta henne högt upp, dit jordens ve icke kunde nå.
Jag minns allt från denna tid, och ändå tycker jag mig icke kunna minnas något.
Det är som minnet af stor musik.
Jag minns allt, och så komma takter, hvilka jag kan gnola, så försvinna de åter, och i minnet står en enda darrande känsla, hvilken gråter och jublar, klagar och ler, men är fylld af lif liksom kärlekens omfamning.
Genom denna lycka gled jag fram, glömsk af mina år, glömsk af allt, hvad jag lefvat, och så kom den dag, då klockorna ringde i kyrkan, och jag skulle möta min brud i det lilla förmaket, där vi nästan lefvat ett helt år med hvarandra, och där Napoleon och hans generaler ströddes af skiftande solprickar, medan på väggen midt emot ljuset bröts i kronans glasprismer emot madonnan med barnet, där hon stiger på himmelens skyar, omjublad af jordens och himmelens helige.
Men före denna dag upplefde jag en natt, hvilken på ett sällsamt sätt stod i motsats mot hela det lif, som så stilla och oväntadt hade blifvit mitt eget.
Det var natten före mitt bröllop, jag gick ensam i mina rum, som jag nu skulle lämna, och vemodigt dröjde mina tankar vid det förflutna.
Det var i slutet af augusti, föga mera än ett år efter den dag, hvilken hade begynt att förändra hela mitt öde.
Ljus och klar lyste augustimånen utanför mina fönster, det var tyst på gatan, och sakta gick jag fram och åter på golfvet, sägande farväl till mitt gamla lif.
Som om mina tankar och minnen fäst sig i möblerna, tapeterna, väggarna, ja, i själfva atmosferen i dessa rum, där jag bott under så många år, föreföll det mig, som om alla de tankar, jag förr tänkt, alla de obetydliga minnen, som mitt gamla lif gömde, hviskade till mig sitt tysta språk och vaggade mig in i obestämda drömmar, hvilka syntes mig fyllda af aningar om framtiden.
Jag var så vek om hjärtat, som när man känner sig tacksam och liksom går och söker någon, hvilken man kunde få visa detta.
Och jag tänkte på det som varit, i väntan på det, som skulle komma.
Då slog mig plötsligt den tanken, att jag under hela detta år ej lefvat som förr, jag hade blifvit en annan, och jag hade glömt mitt forna jag, som man glömmer en klädnad, hvilken man upphör att begagna.
Allt hvad jag varit, och allt som varit, steg upp ur skuggan af det förflutna, reste sig liksom hotande emot mig ur själfva tillvarons dunkel, och jag kom för första gången ihåg, att jag ej längre talade med den andre, när jag var ensam.
Denna upptäckt kom mig först att småle som åt en underlig barnslighet, men på samma gång kände jag mig på ett egendomligt sätt ängslig.
Det var, som om jag glömt något, hvilket jag ej haft rätt att glömma, som om lyckan gjort mig orättvis, försumlig.
Det var nästan, som om jag uraktlåtit en plikt.
Och medan jag tänkte härpå, ryckte jag plötsligt till.
Den stämma, hvilken jag så ofta förr hade hört ljuda inom mig, talade för första gången på hela detta sista år.
Tydligt och klart, som om jag ej varit ensam i mitt rum, hörde jag denna röst säga: »Gör det icke!
Gör det icke!
Gör det icke!»
Det kom öfver mig en känsla af namnlös förskräckelse.
Hvad ville han mig?
Hvad ville denna röst?
Hvarför lät den höra sin stämma just nu, när det förflutna var begrafvet, och jag knappt hunnit blifva lycklig?
Som om jag våldsamt vändt tillbaka till det förgångna, började jag tänka eller tala som förr och jag tänkte: »Hvad vill du mig?» »Jag vill rädda dig,» svarade rösten.
»Hvarför har du icke talat förr?» sade jag vidare.
»Jag har talat och talat.
Men du har icke hört mig,» ljöd svaret.
»Nu är det för sent,» genmälde jag.
»Det är för sent.» »Icke i dag, men i morgon,» svarade åter samma röst. »Res, res.
Försumma icke en minut.»
Så gick jag länge fram och åter, talande med mig själf utan ord.
Jag kan icke förklara hur detta var möjligt, vet blott, att det var så.
Rundt omkring mig växte skymningen, och månen gick i moln.
Jag tände lampan, det blef ljust, men stämman inom mig ville icke tystna.
Den talade så högt, att jag nästan tyckte, jag kunde höra rösten med mina yttre öron.
Jag vred mina händer i ångest, utan att tröttna gick jag, som om jag varit dömd att just denna natt ej finna hvila, timme efter timme fram och åter i mina rum.
Jag gick och stred emot mina egna känslor.
Men jag behärskade dem icke, och när jag ändtligen låg i min bädd, kämpande med de krafter, som sletos om herraväldet öfver min själ, liknade jag icke en man, som skulle vakna upp för att stå brudgum.
När jag om morgonen steg upp, var jag uttröttad som efter en lång sjukdom, jag var blek, och i det uppror, hvari jag befann mig, tyckte jag, att jag blifvit gammal på de få timmar, som förflutit, sedan jag sade min brud godnatt.
Men allt som jag klädde mig, sjönko nattens tankar åter tillbaka i glömskan, och när jag såg ut, låg solljuset öfver gatan.
Jag öppnade fönstret och lät den varma sommarluften strömma in.