Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror icke att denna vederläggning är fullt riktig, ty de extra Statsinkomsterna som nu för tiden äyo de Den 3 December f. m. 49 de betydligaste, såsom Tullen, Chartae-Sigillatee-afgiften m. fl. äro någorlunda jemnt fördelade på bela året, och visst
Sr åtminstone att förhållandena ingalunda gestalta sig såsom Utsk:s tablå utvisar, men på andra sidan kan icke nekas, att de 2:ne siste talarne hafva ganska rätt deri, att det är af stor vigt att förekomma kapitalets hopande i de allmänna kassorna.
Det är icke blott de i StatsUtsk:s Betänk, uptagne, till Statskassan ingående ordinarie skatter utan äfven de lill enskilda låntagare disponerade indeldta räntorna som samtidigt måste utgå från de skattdragande.
Således under tiden från den 1 Oktober till medlet af Februari ingå omkring 3 0,000,000 Rdr i Statens kassor, hvaraf följden är, att vid denna tid spanmålspriserne falla till skada för landtbrukaren, som då måste erlägga dessa skatter och räntor.
För att afhjelpa detta onda torde det blifva nödvändigt att 2:ne upbördsterminer inrättas, hvilket alldeles icke är något nytt, ty sådant fanns redan under förra seklet, och till något sådant måste vi återgå, och detta synes mig just vara grundtanken i Utsl;:s Betänk.
Svårigheten att införa 2:ne upbördsterminer bör icke anses oöfvervinnerlig, ty det är väl egentligen icke sjelfva upbördstämman, men indrifningarne af restantierne som förorsaka upbördsmännen största besväret, och denna indrifning såväl som sjelfva redovisningen torde icke behöfva företagas mera än en gång om året, såsom nu.
En dylik åtgärd torde måhända böra vidtagas och jag rekommenderar till Utskts begrundande huruvida det icke kan vara skäl att tänka på den saken.
En annan talare har sagt, att ställningen är förtviflad.
Visserligen inverkar den upkomna förvirringen i större eller mindre grad förlamande eller tillbakahällande på alla affärsförhållanden, förtviflad torde den dock jemförelsevis endast kunna anses vara för några få personer, men alldeles icke för hela landet.
Den kan blifva det om man förlorar hufvudet och låter skrämma sig, ty vi veta, att skrämsel mera än andra känslor verkar elektriskt på menniskor, och sålunda kan visserligen en förtviflad ställning upkomma.
En hvar lärer kunna göra sig reda derför, huruvida ställningen må anses förtviflad för landets innebyggare i allmänhet om man eftertänker orsakerne till den upkomna oredan.
Våra köpmän hafva i allmänhet handelsrelatio ner med några få handelshus utomlands, vanligen i Hamburg och London hvilka till följe af det förtroende våra under åren 1854 och 1855 förvärfvade rikedomar tillskyndat och lemnat våra köpmän en obegränsad kredit (Blankokredit) hvilken vi, på'
Svenskt vis, öfver höfvan begagnat.
De olyckliga förändringarne i penningomarknaden hafva likväl förändrat förhållanderne i utlandet och haft till följd att de omsättningar som förut låta verkställa sig genom utfärdade vexlar, vexelvis på London och Hamburg, måste uphöra.
Man kan väl derföre påstå att detta har framkallat ett förtvifladt tillstånd, så snart en eller flere af de köpmän på endera af nämnde handelsplatser, hvarmed våra köpmän hafva förbindelser, inskränkte eller alldeles indrog den beviljade krediten.
Detta har inträffat i allmänhet.
Visserligen är det en sanning, att X H. 4 f>0 Den S December f. m. f. n. det är ondt om kapitaler, och orsaken härtill ligger i den för tillfället hämmade rörelsen, men härifrån bör icke hämtas skäl, att vidtaga åtgärder, som antingen menligt inverka på för handen varande kreditanstalter eller inleda Riksbanken i företag, hvilka i sina följder kunna åstadkomma en myntförsämring.
Stora förvecklingar skulle deremot upstå, om man lyckades i sin räddhåga bibringa allmänheten den öfvertygelse, att våra enskilda Banker äro skadade genom nuv:de förhållanden.
Dessa Bankers förbindelse är endast, att inlösa sina sedlar med Riksbankens, och så länge de såsom nu, äro i tillfälle att upfylla denna förbindelse, kan jag icke inse någon anledn. till en dylik farhåga.
Jag tror således, att det tillkommer hvarje sansad man att motarbeta villomeningar och öfverdrifna, förtroendet störande farhågor, ty eljest kan i sanning en förtviflad ställning upkomma gemensamt för hela landet.
Hvad angår Gr.
Sparres påstående, att orsaken till de beviljade löneförhöjningarna numera uphört, så må jag bekänna, att om än skulle så hända att under blifvande statsreglerings-period de så länge på svältkur satte tjenstemännen kunde få någon lisa, sådant skulle vara högst önskvärdt, och om jag också gerna medgifver att de böra deltaga i det allmänna lidandet, har man likväl ännu icke visat, att ett sådant lidande skall inträffa.
Jag förmodar således, att StatsUtsk. icke lärer lägga på hjertat denna åtminstone för tillfället något öfverdrifna fosterlandskärlek.
Slutligen må jag anföra det jag finner den 7:de punkten i Utskrs Utlåt, innehålla ett förslag, som leder till förbättring, och jag önskar, att man i Riksg:sKont:s reglemente intager det af Utsk. tillstyrkta stadgande, att detta embetsverk icke må upköpa utan endast belåna obligationer.
Erfarenheten har redan visat oss olämpligheten af att Riksg:sKont. köpt obligationer, i stället för att belåna dem, så att derom kan ej vara två meningar.
Då jag anser grundtanken i Utsk:s Betänk, riktig, nemi. alt de i Statens kassor under långliga tider hopade skatter må kunna åter utlemnas i den allmänna rörelsen, måste jag, ehuru jag ogillar Betänk, i öfrigt och har mig bekant, att 2:ne
Stånd redan afslagit detsamma, likväl förena mig med dem som yrkat återremiss.
Ämnet är nära nog uttömdt, men jag anhåller dock att få fästa mig vid ett par punkter i Utsk:s Betänk., och uttala mina åsigter om deras innehåll.
Man har här framställt många anmärkn:r emot Utsk:s förslag och de fleste af dem gillar äfven jag.
Jag erkänner, visserligen att Utsk:s syftemål är godt, men mig synes, att hvad Utsk. menat det icke blifvit utfördt så väl som jag skullo önskat, och jagskall nu äfven söka visa det.
I fråga om Otte punkten har Utsk:s Ordfnle sökt ådagalägga, att Utsk:s afsigt icke varit så förkastlig som man här påstått, men jag måste dock bekänna, att punktens redaktion gifver anledn. till ganska väsendtliga anmärk:r, ty i denna punkt säges, att icke blott öfverskottsmedlen utan äfven tillfälligtvis upkommande besparingar
Den 8 December f. m. ftl skola af StatsKont. öfverlemnas till Riksg:sKont.
Verkan häraf på Statsverket förbigår jag, men Utsk:s förslag innehåller otvetydigt ett bemödande att få de Statens tillgångar, hvilka uti Riksbanken ligga räntelösa, öfverflyttade på Riksg:sKont. för att utsläppas i rörelsen.
Man har ganska riktigt anmärkt, då vid 1844 års
Riksdag proportionen bestämdes emellan utelöpande sedelmassan och metalliska valutan, man i den förra inräknade äfven hela det till flera milbr
Rdr upgående belopp som på deposition i Banken fanns innestående, och en rubbning härutinnan skulle ovilkorligen upkomma, om, såsom det af Gr.
Lagerbjelke förordade förslaget åsyftar, en stor del af de depositionsmedel som från Stats- och Rikg:sverket blifvit i Banken insatte åter skulle utsläppas i rörelsen.
Denne talare har äfven till stöd för sin mening sagt, att depositionsmedlen stundom vida öfverstiga det belopp, hvartill de år 1844 upgingo.
Detta har dock endast inträffat vid tillfällen, då landet haft ymnig tillgång på rörelsemedel, så att behållningar som icke på annat sätt kunnat göras fruktbärande, blifvit i Riksbanken insatta, och enl. min åsigt handlar man i landets intresse då man under sådana förhållanden af ymnig penningetillgång inskränker medlens utsläppande i rörelsen och icke söka utvidga dem genom utlåningar.
Jag tror derföre, att depositionsmedlen i Banken böra der qvarblifva, emedan man eljest frångår det enda möjliga sättet att uprätthålla myntvärdet och penningeställningen i landet, bibehållandet af det stadgandet att efter år 1844 ingen ökning af sedelstocken skulle -ifrån Banken få utgifvas, som icke motsvarades af en metallisk valuta, hvilken på samma gång till Banken ingick.
Man har sagt, att det är penningebrist i landet, men man gör sig icke reda för, hvari denna brist består.
Enl. mitt förmenande härleder den sig icke från någon brist på bytesmedel, vare sig mynt eller metalliskt kreditpapper, ty upgiften öfver beloppet af utelöpande sedlar af RiksBanken och Enskilda Banken utgifna visar, att i denna stund detta belopp är högre än det mången gång tillförene varit.
Då bytesmedeln icke fattas, finnes således ingen annan orsak till penningebristen än att förlagsmedel och de kapitaler hvarmed rörelsen behöfver förläggas blifvit densamma fråndragne.
Förlagslillgångarne äro uttömde och försvunne och derigenom har en väsendtlig tryckning på penningeställningen inträdt.
Dessa förlagskapitaler för en stor del af vår handelsrörelse hafva hittills brukat komma från utlandet, men de finnas numera icke för oss att tillgå, och härigenom har efterfrågan å kapitaltillgångar här i vårt land blifvit så mycket starkare och vållat den upkomna penningebristen.
En värd talare har sagt, att nu rådande penninge-förlägenheten vore inskränkt till endast några få personer.
Jag önskar högligen, att detta må vara en sanning, och i sådant fall skulle äfven jag anse, att från det all männas sida intet borde göras, men beklagligen kan jag icke medgifva riktigheten af detta påstående, ty den nuv:de bristen på förlagskapital är så stor att den måste verka förlamande icke blott på några få individer utan pä hela vår handelsrörelse så väl i år som, f>2 Don 3 December f, m. ock, om den icke afhjelpes äfven under den kommande tiden, hvilket
Ster inverkar pä hela landets rörelse.
Kunde sådant förekomrnas genom någon det allmännas mellankomst direkt eller indirekt, s§ vore det i sanning väl, och derföre anser jag det vara af vigt att antaga punkten 7 i Utsk:s förslag, som enl. min upfattning
;ir till sin syftning fullkomligt riktig.
En utväg att söka i någon mån afhjelpa den rådande förlägenhelen, vore visserligen all
Fullmäktige tillåtas att utlemna befintliga öfverskoltsliIIgångar af Riksg:sKont:s medel i den allmänna rörelsen emot fullgod säkerhet, den Fullmäktige må pröfva.
Under förutsättning, att punkten 7 i Utskts förslag måtte antagas, anhåller jag derföre om återremiss af Betänk.
Hr Frih. och Ordftden tillkännagaf att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Jag har begärt ordet för att försvara Utskts Utlåt, och anhåller att få genmäla den siste talarens yttrande, emedan de satser, på hvilka han lade vigt, ligga till grund för frågans lösning.
Han sgde till en början, att det betänkligaste i hela förslaget vore att det innefattar en rubbning i de af R.
Sl:r vid 1844 års
Riksdag beslutade grunder för förhållandet emellan Bankens metalliska kassa och dess utelöpande sedelstock, hvilket skulle föranleda dertill, att depositionsmedlen i Banken komme att minskas, nion sedelmassan deremot ökas utöfver bebofvet för allmänna rörelsen.
Utslcs afsigt har icke varit någon annan än att i möjligaste målto öka penningecirkulationen, och alt göra sättet ändamålsenligt hvarpå Riksg:sliont. må kunna hålla allmänheten sina medel tillhanda, vid hvilket förhållande utelöpande sedelstocken måste ökas utöfver hvad den egentligen skulle vara.
Återstår således att tillse, huru 1844 års stadgande bör tolkas.
Vi veta alla att före år 1844 var förhållandet emellan Bankens metalliska valuta och utelöpande sedelstocken varierande såsom 8 till 5 och 5 till 3.
Man bestämde då, att utöfver metalliska valutan skulle Banken få utgifva 20,000,000 Rdr.
Man hade trott sig finna, att denna summa aldrig skulle komma att i Banken invexlas mot silfver, så att Banken skulle vara solvent.
Bestämmandet af en sådan siffra kan endast ske derigenom, alt man rådfrågar erfarenheten och gör sig reda för, huru mycket penningar i den allmänna rörelsen erfordras för I iq v ider man och man emellan, så att dessa penningar icke ingå till Banken för att der utbytas emot silfver.
I England, mönstret för oss, hade man bestämt, att 14,000,000 £. skulle vara det högsta belopp, hvarmed sedelstocken fick öfverskjuta metalliska valutan.
Man har likväl funnit olägenheterna af delta system, ty så snart allmän penningebrist upkommit, har det visat sig, att man räknat för knappt, och Direktörerne för Engelska Banken hafva derföre bemyndigats att utsläppa mera sedlar.
Detta visar att i England var denna siffra icke don rätta, men hafva vi väl träffat den rätta?
är behofvet för rörelseliqvider
Den 5 December f. m. man oell man emellan sådant, att endast 20,000,000 Rdr erfordras, eller är detta belopp för ringa?
Delta kan endast erfarenheten visa.
Man har sagt, att då man i Sverige år 1844 bestämde siffran lill 20,000,000 Rdr, hade man beräknadt, att i Banken deponerade model alltid skalle finnas till ett bestämdt belopp, som under do goda åren likväl öfverstigits, men att i samma ögonblick penningebrist upstår, skulle depositionsmedlen försvinna.
Den siffra, som BankoUtsk. vid 1844 års Riksdag lade till grund för sina beräkningar i detta afs:de, utgjorde nära 6,000,000 Rdr.
Jag håller mig vid denna siffra.
Tillser man nu, huru förhållandet varit med desse deponerade medel efter 1844 års Riksdag, så finner man, att intill år 1856 de icke nedgått till 6,000,000 Rdr, att de sistnämnda år utgjort 8,528,729
Rdr och alt högsta beloppet var år 1855 eller 14,142,687 Rdr.
Om man nu efterser i hvad förhållande dessa depositionsmedels belopp stått till sedelstocken, så visar erfarenheten, att den här i detla afsrde upgifna siffra icke håller streck.
Förhållandet är, att då från år 1844 till år 1850 Bankens utelöpande sedelstock utgjorde
Rdr, upgingo depositionsmedlen till
Rdr och i detta ögonblick upgå de endast till Rdr, men sedelslocken deremot öfverstiger Rdr.
För närv:de är såsom vi veta stor penningebrist, men om vi se efter, huru denna brist stått tillsammans med sedelstocken under föreg:de år, då ingen sådan brist åtminstone varit omtalad, så befinnes att utelöpande sedelstocken utgjort under följande år: 185 1852 22,574.484: 33, 6. >. 1853 27,585,015: 21, 6. » 1854 33,312,796: 33, 6. » 1855' 33,451,951: 46.— » 1850 34.972,809: 44.— » Sistnämnde år upgingo depositionsmedlen till 8,500,000 Rdr.
Hvad visa nu dessa siffror?
Jo! att behofvet af rörelsemedel för att verkställa liqvider man och man emellan vuxit i ganska stor skala, hvilket haft till följd att bestämmelserne år 1844 icke längre inom vårt land hålla streck.
Huru är det möjligt att under åren 1849—53, då man icke hörde omtalas någon penningebrist, sedelstocken var långt mindre?
Detta bevisar, att siffran är arbiträr och måste undergå en jemkning i samma stund landets behof af kapitaler blir större.
Hvad man bör taga i betraktande är förhållandet emellan Statens inkomster och sedelstocken.
Då alla liqvider till Staten göras med Bankens sedlar, så är klart, att ju större summor af statsmedel inkomma i Statens kassor och der skrinläggas, desto större blifva olägenheterna, såvida de icke åter utsläppas i den allmänna rörelsen.
Af den vid Betänk, fogade tablå öfver förhållandet vid 1823 års Riksdag emellan Bankens sedelstock och statsinkomsterne, finner man att da sednare utgjorde 6,819,896
Rdr, och sedelstocken 27,379,370
Rdr, deruti inberäknade Riksg:s-sedlar, och således upgingo statsinkomsterne under den Statsreglerings-perioden till j af sedelstocken, men nu till nära |. JU Den 3 December f. m.
Häraf inses nödvändigheten, att penningarna cirkulera lättare än hittills, och lägges detta till hvad jag yttrat om depositionsräkningen, skall klagomålet öfver skrinläggning af statsmedel anses fullt befogadt.
Med afs:de på för handen varande förhållanden är den gjorda jemförelsen emellan Statens inkomster och Bankens utelöpande sedlar för ringa uptagen, ty i tablån förekomma endast de beräknade inkomsterne.
Vi veta att beräkningen af dessa inkomster är alltför låg, så att i st. f. att bråket här är pY skulle, om öfverskotten jemväl intagas, bråket blifva JT.
Utsk. synes mig således haft allt skäl att göra hvad på detsamma kunnat ankomma för att befordra skyndsamhet i penninge-cirkulationen inom Stats- och Riksg:sKont:n. Dessutom har Utsk. ansett nödvändigt, att sättet, hvarpå penningar tillhandahållas Stats- och Riksg:sKont:n, förändras, och en föreg:de talare har sagt, att enl. nu gällando reglemente äro
Fullmäktige skyldige att endast emot obligationer utlåna de från StatsKont. öfverlemnade medel eller också att upköpa dessa obligationer.
Detta är en sanning, och föreskrifterna äro så minutiösa, att t. o. m. kursen är bestämd, till hvilken dessa obligationer få af Fullmäktige upköpas.
Nu är det ganska påtagligt, att om man icke vill lemna Fullmäktige fria händer att, hvilket jag anser rättast, utsläppa de s. k. Riksg:sKont:s medel, utan man vill bibehålla de nuv:de restriktiva stadganderne, böra de göras så förnuftiga som möjligt.
Att ålägga Fullmäktige att köpa obligationer, är väl det mest olämpliga man kan upfinna.
Det är före skrifvet, att dylika obligationer få af Fullmäktige köpas ända tili 91 proc. af deras nominela värde.
Om nu Fullmäktige på sådana vilkor upköpt obligationer men måste realisera dem, skall förlust ovilkorligen upkomma, enär obligationerna icke äro säljbara i Stockholm och i Hamburg hafva de fallit i värde högst betydligt, om de ens äro säljbara der.
Skulle Riksg:sKont. deremot nu upköpa obligationer, så kunna de säkerligen erhållas till ganska lågt värde, men följden deraf blir, att dessa papper förlora det förtroende de förtjena att hafva och under flera år förvärfvat sig.
Om de deremot belånas, så, utan att deras värde nedsättes, bör Riksg:sKont. få lemna 70 å 80 proc. of deras nominela värde.
Dessutom bör man ihågkomma att, såsom en talare sagt, endast få personer uplåna dessa medel, hvilka man vill hålla allmänna rörelsen tillhanda, och då är det väl lämpligare, att medlen utlemnas i landsorten än till några diskontörer i Stockholm, som sedan spri da dem i landsorten emot vida större ränta än de sjelfva erlägga.
Jag har genomläst Riksg:sKont:s probr för flere år och deraf funnit, att der tillgängliga medel uplånats på några få händer.
Om man derjemte ihågkommer, att räntan inom Sverige är bunden och icke fri, i hvilket sednare fall penningerörelsen i landet skulle lätt kunna regleras, så, enär Privat- och Filialbankerne, hvilka uti sina oktrojer fått bestämd den ränta de få taga, icke kunnat uplåna dessa medel i Riksg:sKont. emot den der föreskrifna räntan, utlemnas de i stället till personer, hvilka under namn af courtage Den 3 Deoember f. m. 55 och provision betinga sig af andra den ränta penningeställningen lil låter.
Man har sagt, att afsigten med förslaget vöre att bereda Filial- och Privatbanker fördelar, stridande emot 1824 års Banklag.
Detta Sr ett fullkomligt misstag, utan afsigten
Sr endast att underlätta rörelsen, och jag vill nu bevisa nödvändigheten deraf. Dessa Bankers verksamhet består deri, att de hvari sin ort skola hopsamla kapitaler för att under form af Kreditiv och lån bålla dem allmänheten tillhanda, och de måste vara beredde på, att då vid en inträffande kris vårt land måste utlemna silfvor till utlandet, och Bankens sedlar blifva eftersökte, inskränka sin kreditivoch lånerörelse.
Hvad skall icke detta verka på landsorten, der knappt nog någon affärsman har kassa, utan har den i Privatbankerne.
I den mån desse Banker minska sin kreditiv- och lånerörelse, måste affärsmännen komma i en betryckt ställning.
Det är således af vigt för orterne att Bankerne kunna få de penningar Fullmäktige i RiksgrsKont. kunna lemna, så att de må blifva för allmänheten tillgängliga.
Jag hemställer till Hrrrne, om, derigenom att dessa Banker få låna penningar i RiksgtsKont. för att tillhandahålla allmänna rörelsen, de försättas i annan ställning än enskilde personer, hvilka uti nämnde Verk uptaga lån.
Dessutom skola Fullmäktige pröfva den säkerhet, som för lånens erhållande erbjudos.
Man har sagt, att det varit långt bättre om Dtsk. icke framkommit med sitt Betänk., som väckt så mycken oro.
Tillkomsten af detta Betänk, har likväl icke berott af Utskrs fria vilja.
Enl. 30 § Riksd:sOrd:n åligger Utsk, att upgifva Stats- och RiksgrsYerkens tillstånd, förvaltning och behof.
Utskrs förslag innehåller förvaltningsåtgärder, som tillkomma Riksg:sKont. och det har således varit Ulsk:s skyldighet att framlägga dem för R.
Att de blifvit föremål för ett särskildt Betänk, är en följd icke blott deraf, att i motioner uttalats önskningar att Utsk. måtte så tidigt afgifva förslag till en ändamålsenlig förvaltning af Riksg:sKont., att R.
St:r måtte kunna pröfva detsamma fullständigt, utan äfven af den omständigheten, alt man ansåg af vigt, att under den nuv:de brydsamma ställningen R.
St:r måtte göra hvad på dem ankommer för att underlätta penninge-cirkulationen och icke bidraga lill att öka penningeförlägenheten.
Den omtalade oron finnes i penningeställningen för dagen, men är icke föranledd af Utsk:s Betänk., och till en väsendtlig del är den framkallad af de stora dimensioner, hvari betänkligheterna emot Utskrs förslag upenbarats.
Detta förslag är, som en talare sagt, oskyldigt och detta är just dess största fel.
Vi hafva sökt afhjelpa långsamheten i penninge-cirkulationen genom postremissvexlar m. m„, men att detta skulle uträtta mycket stort, har jag likväl aldrig trott, ehuru fördelarne deraf äro påtagliga.
Uti Utlåt.
N:o 32 yttrade BankoUlsk. vid förra Riksdagen: »Utsk., som vid pröfning häraf funnit något hinder från Bankens sida icke böra möta för ordnande af den föreslagna rörelsen, hvars ändamålsenlighet i och för sig synes vara upenbara, inser väl att syftemålet icke fullständigt kan vinnas, utan att 50 Dan 8 December t m. från Statens sida genom anlitande af såväl LandlRänterierna, som Statens förvaltande verk, nödiga åtgärder i nämnde afs:de vidtagas; men då det endast tillkommer Utsk. att förev:de angelägenheter behandla såvidt den genom R.
St:rs Rank och dess lånekontor kan befrämjas, har Utsk. skolat hemställa, att i Banko-reglementet följande föreskrifter må få på lämpligt ställe införas <&c.»
Hvad var väl naturligare, än att, då R.
St:r godkände Utslcs förslag, man vid denna Riksdag framställde ett på dessa af li.
St:r godkände grunder bygdt förslag, och att verkliga summor nu befinnas på landsvägarne, kan med siffror bevisas.
Här har blifvit yttradt, alt genom införandet af poslremissvexlar endast en skillnad emellan ligga och åka skulle upstå.
Om jag föreställer mig, att K:s Befhde i Jönköpings
Län skall till Stockholm upsända 50,000 Rdr Bko, kan detta ske derigenom, att K:s Befhde hos Privatbanken i Jönköping köper en vexel på detta belopp och med posten öfversänder den till det embetsverk i Stockholm, till hvilket medlen bordt öfverlemnas, för att lyftas antingen på Privatbankens deposilionsräkning i Riksbanken, eller hos det handelshus i Stockholm, sorn bar sig anförtrodt Privatbankens vexelaffärer.
Häremot invänder man, att Privatbanken måste för detta ändamål hafva liggande en summa penningar, men detta är enl. min åsigt oriktigt.
Privatbankerne måsto hafva en viss summa penningar för att dermed ombesörja deras vexlingar i Stockholm, och denna summa går ut ur Banken och in i densamma igen och i alla fall neutralisera de inkommande summorna de som utgå för vexlarne.
Det är således gifvet, att de penningar, som insättas i Privatbanken i Jönköping, kunna utsläppas i Stockholm, sedan underrättelse om den blifvande utbetalningen hit ankommit.
Peningarna hafva kommit både Privatbanken och den allmänna rörelsen til] stor nytta.
Vill man vidtaga åtgärder i större skala för att åstadkomma den hjelp, som nu är så behöflig, så är väl Utsk:s förslag med afside på de förvaltande verken det lämpligaste.
Äfven är här yttradt, att Utsk:s förslag skulle medföra en motsatt verkan till den man åsyftat.
Jag får erinra, att genom Utsk:s förslag vinnes icke ändamålet utan man måste vidtaga andra åtgärder, och jag tillåter mig att omnämna, huru som jag tror förenklingen i de förvaltande verkens arbeten skulle kunna ega rum.
Jag föreställer mig nemi. att intet förvaltande verk skall hafva några kassor utan endast RiksgisKont., som till de förvaltande verken utbetalar de erforderliga medlen, och att de förvaltande verken alltså blifva Riksg:sKont. underlydande i afside på penningeförvaltningen.
Då man nu har 3 å 4 olika Generalkassor, är det klart, att dessa måste vara mycket större än om man endast har en enda.