Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anders var allt för glad af hvad han fått höra och dertill af naturen för öppenhjertig, för att han icke skulle omtala historien om ringen och sitt hopp till tyske grefvens hjelp.
Men när han nämnde dennes namn, betraktade honom de andre, helt förvånade.
— Stackars min gosse! — sade åldermannen.
— Den mannen lär inte mer få någon dom bruten.
— Hvad menen I, fader Grijs? — utbrast Anders, stirrande på honom.
— Såg du inte nyss hur de buro bort honom?
Långe kaptenen vid gardet, han som bor här snedt öfver, råkade ju här om dagen att sticka till honom något för djupt under jackan.
De ha' nog länge kifvats om kjortlarne, för si förstås.
— Så synd det måtte vara om den förnäma grefvinnan? — inföll jungfru Brita suckande.
— Jag såg tydligt, hur hon vred sina händer, när de buro ut kistan genom porten.
— Hvad henne anbelangar — återtog åldermannen — är hon lika kavat som någonsin.
Senast i går var hon uppe hos drottningen för att bedja om straff på Sparren.
Fast aldrig fick hon komna ur bärstolen en gång.
Men hvad går åt dig, gosse, inte var väl grefven far din heller... se så, värre skaddöd har händt förr, för si förstås.
— Kan hända mäster Schultz behöfver mig, — sade Anders tankfullt och reste sig upp.
— Det var kanske stor excess der nere.
— Jo, lita på det; minst tjugu blanka klingor på hvardera sidan.
Hör du, hustru, minst tjugu, säger jag, för grannen, som nyss var här inne, räknade dem, sa' han, och de vispade nog vackert omkring sig, vill jag lofva.
Men nog var det nesligt, för si förstås, af den långe kaptenen att icke lemna grefven i fred, se'n han var död.
I ha'n för ett godt hjerta, Anders Barberare! — sade jungfru Brita med ett smäktande ögonkast, då Anders strax derefter tog afsked.
— Så hade nog inte tjocke Gudmund gjort, eller Mats Hake eller någon af de andre barberaregossarne.
De hade nog fylt sina stop flere gånger än, innan de låtit dem stå tomma efter sig, för att hjelpa sin nästa!
Anders svarade ingenting.
Han tycktes icke heller finna hennes handtryckning ovanlig, eller märka någon ovanligare glans i hennes blickar, fastän hon oafvändt stirrade på honom.
Det mörka stadshuset aftecknade sig skarpt mot den månlysta himmelen.
När, tänkte han, skulle olyckan tröttna på att förfölja henne, som satt fängslad der, och som han nyss varit så säker på att kunna rädda.
En vacker vårmorgon ställer den menskliga tillvaran under gynsammare belysning än den sena qvälltimmen, då sinnet är uttröttadt af dagens äflan.
Sådan verkan tycktes åtminstone den tidiga morgonstunden öfva på Anders Barberare, medan han vandrade ned åt staden.
Om grefvinnan hade ett godt hjerta, hade han tänkt, skulle hon nog söka hjelpa
Elsa och derigenom godtgöra de olyckor hennes man orsakat genom sin gåfva, allra helst som han kunde bevisa henne, att Elsa var oskyldig.
Han hade derför skyndat att kläda sig, för att så fort som möjligt söka grefvinnans beskydd.
Det var ju blott en dag qvar att verka på —
— Så förnäm kunde inte sjelfva drottningen se ut — tänkte han, då han en stund senare infördes af Bertil Hofmästare i grefvinnans rum och såg henne, lång och majestätisk komma sig till mötes.
— Aldrig förr hade han känt sig så underlig till mods.
Hans bugning för den gamla svartklädda damen var derför allt annat än sirlig.
Men hon hade icke ens ett leende för hans tafatthet.
Ingen min ändrade sig i hennes stela anlete, när hon tilltalade honom.
Rösten lät dock ovanligt mild och vänlig.
— Du tarfvar någon hjelp, kan jag förstå? — sade hon, när han uppgaf sitt namn och yrke.
— Du vill börja din vandring i främmande land?
— Ers nåd! — stammade Anders, förlägen hur han skulle börja sin berättelse.
— Eller kan hända du är en frimästare! — återtog hon, när hon märkte hans förvirring — som arbetar utom yrkena, och du vill här utprångla dina falska varor?...
Det kunde jag ej tro, när jag såg ditt unga anlete.
Men om så är, har du här ingenting att vänta, ty det heter i ordspråksboken:
“En god mästare gör ett ting rätt, men den en klåpare leger, honom varder det förderfvadt”.
Hon vinkade åt honom att aflägsna sig.
Men Anders dröjde.
Han framtog ringen, som han vände på alla sidor, och gick derefter med säkra steg rätt inpå henne.
Innan hon hunnit hemta sig från sin förvåning, hade han öfvervunnit den svåraste delen af sin berättelse, som var inledningen, och i stället för att afbryta honom tycktes hon för hvarje ord varda allt mer intresserad.
När han slutat, gaf han henne ringen.
— Det var ärligt gjordt af dig, min vän, — sade hon — och jag skall icke spara på hittelönen!
— Ack, om Ers nåd kunde lägga ett godt ord för Elsa!
— Du håller då mycket af denna flicka?
— Skulle jag inte det, Ers nåd, då hon lider så oskyldigt?
— Men man har sagt mig, att hon skall vara både dålig och elak?
— Ack, Ers nåd.
Elsa är den bästa flicka jag känner.
— Han riktade härvid sina trofasta ögon mot grefvinnan.
— Ja, det är då visst och sant, att Elsa är en både god och hederlig jänta.
Hvad de andra sagt om henne är endast sagt af afundsjuka och förtal, ty hon har, förstås, alltid hållit sig för god, att löpa omkring med dem i vakstugorna.
Derför kallade de henne ock för förnäma
Elsa eller fina Elsa, förstås.
Medan han talade, hade grefvinnan stått med blicken mot höjden, liksom försjunken i bön.
När han slutade, utbrast hon andäktigt:
— Min Gud, jag tackar dig, för det du förgätit min synd, för din stora nåds skull!
Hon lofvade Anders, att hon skulle söka att på allt sätt hjelpa Elsa.
Hennes ifver och de frågor, hon gjorde, förvånade honom nästan.
Så mycken godhet hade han icke väntat sig, och han var derför mycket glad till sinnes, när han lemnade henne.
Det borde vara en lätt sak för en så mäktig dam, som grefvinnan, att hjelpa Elsa, om hon verkligen ville det.
Blott det komme till en ny ransakning, skulle de två farligaste bevisen, ringen och murgenombrytningen förklaras till Elsas fördel, och dermed vore ju saken vunnen.
Men följande dag hörde han ingenting af, och mäster Hvittlock, som han frågade, bad honom endast läsa på stadshusporten, der exekutionen redan var utsatt till dagen derpå.
Denna dag var han tidigt uppe och han var ej den ende, som var det.
De mörka, långsträckta molnen i öster hade knappt kantats af den tidiga morgonens violetta färgbrytningar, då öfver allt, i gator och gränder, större och mindre, sorlande menniskohopar rörde sig i girig väntan på det ohyggliga skådespel, som denna dag skulle komma till uppförande.
Allt efter som molnen ljusnade i öster, vordo hoparne tätare, bredde de mera ut sig, tills de slutligen, när den glänsande solskifvan majestätiskt höjde sig öfver sin bädd af guld och purpur, alldeles fylde den öppna platsen framemot stadshuset och den trånga gatan mellan qvarnbron och slussen.
Från hörnhuset vid qvarnströmmen var en god öfversigt af detta oroliga och mångskiftande haf af fjädrade hattar, skinnbrämade taftshufvor, för att icke tala om karpuser och simpla bindmössor, som rörde sig nedan för.
Från taket ned till gallerverket framför bottenvåningens fönster var också hvarje fotsbredt rum upptaget.
Öfverst på trappan stod en kavaljer i långrock, med höga spetsmanschetter och finlockig peruk.
Han stödde sig vårdslöst mot sin moderna käpp af bresiljeträd, medan han då och då upptog en liten silfverspegel ur fickan och granskade spetskråset och de nästan försvinnande små mustascherna.
Bredvid honom satt en stor qvinna i blå bindmössa och röd stickad kjortel, sysselsatt med att förse sig för dagens stundande mödor ur ett väldigt matknyte.
Då och då såg hon med afundsam min upp till den förnäma damen i fönstret ofvan henne.
Hade hon kunnat läsa, hvad denna dam tänkte, skulle hon dock troligen icke för mycket i verlden velat vara i hennes ställe.
Grefvinnan Schlangenfeld, ty det var hon, hade på sista tiden allt djupare fått tömma lidandets bägare.
Allt vissare, som hon blifvit, om att Elsa verkligen var hennes dotter, hade hon sett sig maktlös när det gälde att rädda henne.
Icke nog med att hon fåfängt sökt företräde hos drottningen, för att utverka hennes förbön.
Hon hade icke glömt den ringa tacksamhet, grefvinnan visat för hennes godhet och öfverseende, då hon var hoffröken.
Äfven hos sina fränder hade hon ingenting kunnat uträtta.
Deras vidskepelse hade varit starkare än deras slägtkärlek.
Hon ville gerna offra hela sin förmögenhet för Elsas frihet, men tiden var ute och hjelpen icke lätt att finna.
Nu ville hon åt minstone en gång se sin dotter, som hon icke sett på så länge, bruste än hennes hjerta dervid.
Den förnäme kavaljeren hade riktat sina blickar upp till hennes fönster.
Dessa mörka uttrycksfulla ögon, denna höga, hvita panna, öfver hvilken sorgen och lidandet tycktes hafva för alltid tryckt sin stämpel, kunde icke annat än tilldraga sig äfven den ytligaste menniskokännares uppmärksamhet.
Och hvilken ängslan, hvilken oro uttryckte icke dessa ädla drag!
Vid minsta rörelse i folkhopen nedan för bleknade de, handen grep konvulsiviskt om fönsterbågen, medan ögonen med feberaktig skärpa stirrade åt det håll, derifrån tåget väntades komma.
— Monsieur kan må hända säga mig, hvem den damen är? — frågade qvartermästaren, hvilken armbågat sig fram till trappan, i det han slog kavaljeren förtroligt på axeln.
— Jag trodde mig rätt väl känna alla damer af condition här i residenset.
— Här harklade han och tog på sig sin vigtigaste min.
— Hm!... men denna damen är mig i sanning obekant.
Kavaljeren hade vid första ordet lagt handen på värjfästet, men qvartermästarens lappade uniformsrock och trasiga filthatt bildade i sjelfva verket en så löjlig motsats till den förnäma hållning, han sökte antaga, att kavaljeren började skratta.
— Nej, min gode man — svarade han — ma foi, om jag känner den damen, fast jag som ni är rätt curieux att veta, hvem hon är.
— Och visste han det ock — hördes strax bredvid mäster Fibigers basstämma — kan du lita på, käre bror, att han vore för förnäm att säga dig det.
Men maka åt sig nu, mor Kerstin — fortfor han och trängde sig närmare — här ha' vi alla lika rätt till diskvattnet, kan tänka!
Nu hördes höga rop upp ifrån backen, blandade med trumhvirflar.
Det var den gamle slottsfogden Hircinus, som uppmanade menigheten att hålla sig lugn och ställa sig höga öfverhetens bud och befallningar till efterrättelse.
— Nu får hon sin sista förmaning, — sade mor Kerstin andäktigt, — ja, Gud vare hennes arma själ nådig.
Aldrig trodde jag väl, att den flickungen skulle ha' så mycket ondt i kroppen på sig, men envis och svår var hon dock, så långt jag mins till baka.
— Och när voro qvinfolken annat?
— inföll qvartermästaren, med en menande blick ur sina röda ögon.
— Se så man, — sade mor Kerstin, barskt, i det hon makade honom åt sidan, — intet pjosk så här dags.
Ej ska' han tro att jag kräfver honom mindre för det jag hållit honom undan för gamle Grijs, om han spökar sig så der!
Qvartermästaren skulle helt säkert fått höra mången mustig speglosa för sin misslyckade kurtis, om icke den allmänna uppmärksamheten nu dragits åt annat håll.
Något särdeles vigtigt måste hafva tilldragit sig, ty ett hotande sorl gick igenom folkhoparne, och borgarvakten hade all möda att hindra de längst fram stående från att intränga på sjelfve fängelsegården.
Snart spred sig också den märkliga nyheten, att Elsa Larsdotter fått nåd.
En dammig ryttare hade kommit sprängande ned för Hornsgatan, i samma ögonblick som hon skulle antvardas åt mästermannen, och han hade fört med sig bref till rätten, deri det måste hafva stått om hennes befrielse, trodde man, ty strax derpå hade gamle slottsfogden, i rättens namn, uppmanat menigheten att åtskiljas.
— Är icke den trollpackan i förbund med den lede, har då ingen varit det, — ropade
Fibiger med en ed, i det han trängde sig ut ur folkhopen.
Det samma som han tyckte äfven mor Kerstin och för öfrigt något hvar af de församlade.
På krogar och ölstugor hördes sedan under dagens lopp mer än en förbannelse öfver de förnäme, som togo bort fattigt folks nöje och narrade hederlige handtverkare att stå ute natten öfver, utan att sedan få se någonting.
Hvad verkliga orsaken var till denna hastiga omkastning i rättens tänkesätt, kände emellertid ingen.
Men småningom spred sig det ryktet, att kungen sjelf hade tagit Elsa Larsdotters försvar och befalt, att ny ransakning skulle hållas.
Som detta emellertid var allt för osannolikt, då kungen var långt ned i Skåne och krigade med danskarne och då dess utom mäster Hvittlock varit den, som först utspridt ryktet, ville ingen riktigt tro derpå.
På gränsen mellan Småland och Skåne löper landsvägen ett stycke utefter en låg, skogbeväxt bergås.
Uppe på sjelfva krönet var, år 1676, en uthuggning gjord i skogen, knappt så stor att en låg stuga, uppförd af obarkade stockar, der kunde få rum.
Det var en mulen, regndiger morgon.
Röken spirade upp ur det förfallna torftaket och uppsögs nästan omärkligt af den töckenfylda luften.
Långs vägen stodo ett hälft tjog hästar tjudrade, att döma af munderingen, tillhörande något svenskt ryttarparti; hvilket förmodligen var ute på jagt efter upproriske bönder, hvilka på sista tiden gjort denna bygd allt osäkrare.
Inne i stugan värmde sig hästarnes egare framför en sprakande risbrasa, under muntert glam.
De voro storväxte, skäggige karlar, alle samman bärande den svenske fältbindeln om armen.
Längst bort i spiselvrån, och hållande sina blåfrusna händer oafbrutet framför elden, satt en yngre qvinna, med mörkt hår och lifliga ögon.
— Nå bussar! — ropade en af ryttarne, med ett ansigte som, tack vare åtskilliga skråmor, mest liknade en sprucken tegelsten, — viljen I höra hur jag fick jäntan der?
»Jag går på grafvens brädd när jag skrifver dessa rader.
Jag känner att det icke skall förunnas mig att lägga sista hand vid det arbete jag hoppats kunna lemna fullfärdigt ifrån mig och till hvilket planen låg så klar i mitt hufvud fast sjukdomen hindrade mig att med den flit och den kraft som till sådant arbete kräfvas gifva form åt arbetets tanke.
Då det material, jag egde, syntes mig för värdefullt att utan vidare kastas bort under rengöringen af mitt literära dödsbo, valde jag den utväg att i hast och endast med flyktiga drag sätta upp stommen till hvad jag velat utföra, och då detta är gjordt lemnar jag mejseln åt den, som är ung och som har den kraft jag saknar.
Må han ge lif åt det döda råämne, jag härmed öfverlemnar åt honom.
Då det icke är första gången vi arbeta tillsammans och det icke fins någon punkt der ett förstående oss emellan vore en omöjlighet och der den ene måste förkasta hvad den andre utfört, så hoppas jag att han icke finner skäl att vid detta mitt literära testamente göra sig urarfva.»
Med dessa ord, som finnas bland Ernst Ahlgrens efterlemnade papper å ett par lösa blad, inlagda i ett omslag å hvilket i skifferskrift läses:
Efter min död – öfverlemnar jag
Modern i allmänhetens händer.
Köbenhavn i November 1888.
AXEL LUNDEGÅRD.
I Centralstationens vestibul stodo två unga män och sågo ut i den grå oktobermorgonen som gaf den öppna platsen derutanför en pregel af kulen ödslighet.
Glesa snöflingor dallrade ned, fäste sig halfsmälta på fönsterrutorna och letade sig i slingrande rännilar utför det daggiga glaset.
»Det pinar mig», sade den ene af de två, som fortsättning på ett förut påbörjadt samtal.
»Bara derför, att hon är min mor skall hon anse sig ha rätt att tränga in i mina angelägenheter.
Hon skall ha anspråk på förtroenden och förtrolighet, denna främmande menniska, som jag inte känner; hon skall begära ömhet och tillgifvenhet och hvad det heter allt det der, som mödrar fordra af sina snälla gossar.
– För hon tror naturligtvis jag är en snäll gosse! det tro mödrar alltid – – och hon känner mig inte.
Jag har inte sett henne på många herrans år och hon är mig lika främmande som mulattskan, hon har med sig.
Säg – begriper du nu att det är pinsamt?»
»Ahja ...»
»Det blir att plocka illusionerna från henne, den ena efter den andra.»
Kamraten såg upp med en skälmsk blick och ett litet smil.
»Du säger att du inte känner henne», sade han.
»Men när allt kommer omkring är det kanske en liten hygglig mamma du får såhär till skänks på gamla dar.»
»Liten?
Hon är tre alnar lång.
Och hon har rest omkring med ett anatomiskt museum.
Kan du tänka dig hur en menniska måste bli af att i tjugo år flacka verlden rundt och förevisa ett anatomiskt museum!
Ladyn – till det yttre.
Men i bottnen?
Det ryser i mig.
Kanske som kärna denna storstadsfräckhet, som man finner hos cirkusartister och liknande individer.
Och så kanske penningdryghet på köpet!
Den der som är dräggen, sedan rikedomen tagit slut.
Hu! ...
Detta att skryta med allt hvad man egt och haft och ätit och druckit och varit med om ...»
Den andre hörde på med samma godmodiga smil:
»Det är rätt!
Måla bara hin håles mamma på väggen.
Dess mer angenämt öfverraskad blir du om du finner, att hon är en mycket vanlig liten dussinmamma, som inte gör en katt för när.»
»Jag mins att jag förr i verlden kände en viss häpen beundran för hennes toaletter och tyckte att hon såg mycket utländsk ut.
Inte hade jag då förstånd på, att allt det der mycket väl kunde gömma tomhet eller kanske råhet – – – Det är vidrigt med sådana der band, som hela ens natur uppreser sig emot.»
»Nå – herre Gud – band?
Man är väl inte bunden för hela lifvet, fast man råkar till att ha en mor.»
»Ja, men när hon nu inte har någon annan än mig!» kom det i irriterad ton från den vrångsinte sonen.
»Hennes far är död – och andra anhöriga har hon inte.»
»Nå-ja!
Det fins många som få vara ensamma och lefva ändå.»
»Ja, men om hon nu inte kan!
Det är barnsligt, men jag skall anse det som en skyldighet att ta mig af henne.
Det är dilemman.
Det skall pina mig att ta mig af henne – och det skulle pina mig att inte göra det.»
»Nå – jag medger att det är en förtviflad situation.
Men det går öfver, sa’ han som hade eld i håret.»
En tredje ung man kom i detsamma uppför trappan och helsade på de två, hvarefter samtalet tog en annan vändning.
I det uppgående snälltåget, som rasslade fram genom morgondiset, satt föremålet för detta samtal tryckt upp i hörnet af en andra klassens kupé.
Hon såg ut genom fönstret med en rysning af köld och drog sin svarta spetsschal högre upp kring halsen.
Hennes enda reskamrat var en gammal mulattska, som under många grimacer sökte få plädremmen att räcka ihop kring filtar och kuddar.
När detta ändtligen lyckats satte hon sig tyst på soffan midt emot sin matmor, stirrande också hon ut genom de gråtande fönsterrutorna.
Matmodern såg ut att vara i slutet af trettiotalet eller i början af fyrtiotalet.
Hyn var den jemna, bronsaktiga, hvars blekhet har en underton af orange.
Hennes utseende var ruggigt efter stenkolsrök och sömnlöshet, en svart resmössa af klädsamt snitt satt tryckt ned öfver den sträfva pannluggen och en slöja föll löst från nacken fram under hakan, som en krusflorsram kring det stränga ansigtet, ur hvilket ett par djupt liggande bruna ögon blickade fram med mörk, karg beslutsamhet.
Hon hade intet ytterplagg men bar en resdrägt af svart kläde.
Figuren var kraftig och gaf ett intryck af helsa och seghet, klädningen slöt tätt efter formerna och i hennes hållning sådan hon satt var der en viss invand otvungenhet och elegans.
När tåget stannade och dörrarne slogos upp hoppade hon vigt ur kupéen och såg sig omkring på perrongen med en sökande blick.
Sonen strök tätt förbi, men hon kände icke igen honom.
Han fixerade henne ett ögonblick uppmärksamt från sidan, vände sig derpå om och helsade.
»Mamma?»
»William?
De skakade hand som ett par bekanta, hvilka helt oförmodadt träffat på hvarandra.
»Du kände inte igen mig», sade han.
Skägget förändrar.»
»Jag har droska derute.»
De gingo i sällskap mot utgången och mulattskan följde efter med reseffekterna.
»Du tar väl in på Grand?» fortsatte sonen konversationen, medan de väntade på bagaget.
»Nej, ett billigare.»
»Brunkebergs torg då», sade han åt kusken» i det han steg in i vagnen och tog plats vid moderns sida.
Den svarta
Tjensteanden hade redan slagit sig ner på framsätet.
De två unga männen från vestibulen vandrade i sällskap uppåt staden.
»Hvem var det Wille Zimmermann tog emot?» frågade den sist ankomne, ett långbent exemplar med glosögon och en mun som hade svårt att räcka till om tänderna, hvilket kom honom att gå omkring i verlden med ett uttryck af stereotyp förvåning.
»Sin mor?»
»Sin mor?
Har Wille någon mor?
Det visste jag inte.»
»Det är mycket, som du inte vet.»
»Så-å.
– Hon såg för resten märkvärdig ut.»
»Ja, du menar naturligtvis negressen.»
»Nej, men hvarför reser hon med en sådan fågelskrämma», fortfor glosögat utan att på ringaste sätt generas af den andres sarkasmer.
»Fågelskrämma?
Du är ingen bildad karl, Pelle, som inte kan se, att det här var ett ovanligt distingueradt negerexemplar.»
»Nej, men du är väl bildad, du?»
»Jag är hungrig.
Jag kunde ha lust att slagta dig om clu inte var så rå.»
»Åh, hvad råheten beträffar ...»
»Ja, och så tycker jag inte om fårhufvud.»
Du som är så egenkär.»
Det är det värsta jag vet.
Har du aldrig märkt det?»
»Jo, när det är frågan om mat.
Annars är du inte nogräknad.
När det inte syns.»
»Men det gör det.
– Han tittade hastigt åt sidan med en menande blick.
»Asch, det är så gammalt så.»
»Ja, det gör inte saken bättre.»
»Kan du hålla dig i skinnet så lång tid som det tar att berätta hvad du vet om Villes mor?»
»Jag får väl försöka.
Har du hört talas om Zimmermanns anatomiska museum?»
»Så stå stilla ett ögonblick, medan du får det i dig.
Vår Zimmermanns morfar reste omkring med ett anatomiskt museum, som han grundlagt och som man måste vara ung och okunnig som du för att inte känna till.»
»Hans morfar?
Hva’ hette han?»
»Zimmermann! Zimmermann!
Stå still, annars får du det aldrig i hufvudet.
Denne gamle – urZimmermann om jag så får säga – hade en medhjelpare, en ung medicinare, som reste med för att få se sig om i verlden och som till sist blef själen i det hela.
Den gamle Jannen hade varit gift med en kreolska, men var enkling och hade en enda dotter alldeles som i romanerna.
Det gick också alldeles som i romanerna: när hon var sexton år gifte hon sig med medicinaren.
Den gamle var trött af kringflackandet och lät de unge fara vidare med anatomi-lådan.
Sjelf slog han sig ner på en villa vid
Helsingborg och lefde i ro på sin del af inkomsterna.
For bekvämlighetens skull antog medicinaren – som kanske bara hette Pettersson förut – det stolta namnet Zimmermann; och det är visst för resten det enda, som Ville fått ärfva af hela herrligheten.»
»Är han död?»
»Han?
Begge äro döda.
Både nummer ett och nummer två.
Detta var ettans dotter, tvåans enka och treans mor.
Hon följde alltid med sin man, men sonen lemnades hos den gamle i Helsingborg för att inte hans uppfostran skulle bli alltför brokig.
Derför känner han inte sin mor vidare och fadern var han inte heller vidare bekant med.
– – Nu är muséet såldt och enkan ämnar bosätta sig här för att passa på sin Willy, som har dåligt att brås på.
Salig tvåan var visst en lättsinnig man: i alla händelser gjorde han af med allt hvad pengar han kunde komma åt; der lär inte vara mycket öfver.
– – Puh!
Begriper du nu?»
»Gudskelof!
Då kan jag anse mig ha gjort ett godt arbete på morgonkvisten – och så ska’ du få bjuda på frukost.» –
Uppe i hotellet hade mor och son fått allt bagage ordnadt och befunno sig nu på tu man hand i det kalla rummet, der en nytänd brasa motvilligt sjöd i ugnen.
Båda tycktes vara i förlägenhet för hvad som borde sägas.
Hon stod vid fönstret, stirrande ut på torget; han satt borta i rummet och betraktade henne med sammanknipna ögon och en ironisk min, som tycktes säga: detta är en familjetafla.
Hos ingendera märktes spår af något slags varmare känslor.
Han var tvärtom afgjordt fiendtligt stämd.
Han såg henne stå der mot den ljusa fönsterluften som huggen i ebenholtz och hufvudet reste sig så fast från hennes axlar, som om det aldrig kunde böjas.
Till sist vände hon sig om och såg på honom.
»Vi äro främmande för hvarandra.»
» Ja.»
Han satt och gungade upp och ned med foten, medan han betraktade henne med samma ironiska min.
»Det har varit mitt fel», fortsatte hon med sin lugna, tydliga röst, som talade en alltför korrekt högsvenska.
»För Guds skull låt oss slippa en uppgörelse!» afbröt han nervöst.
»Ord som fel och pligt äro nu en gång för alla bannlysta ur min tankegång.
Hvar och en måste handla efter sin natur.
Så gör jag och för mig är det inte det minsta besynnerligt i att andra göra så med.»
»Jag gick så helt upp i min känsla för din far, att der ingenting blef öfver åt dig.»
»Det skulle du göra, när det var det för dig naturliga.»