Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Min tredje anmärkning mot juryn i allmänhet hvilar på en erfarenhetssats, hemtad från hvad sig obestridligen såväl i Sverige som i andra länder tilldragit ; jag menar den hos jnrynämnder så ofta förefunna benägenhet alt åsidosätta sin egentliga pligt att, hållande sig till saken, med ja eller nej besvara den framställda frågan, om den åtalade skriften eller handlingen efter den uppgifna § är brottslig eller icke, att, säger jag, frånträda denna pligt och, i stället följande ledningen af en missförstådd miskundsamhet, utöfva en anticiperad benådningsrätt.
Jag ber att af denna anledning få omtala ett exempel, hemtadt, icke alltför länge sedan, ur en tidning från ett af de länder, der jury finnes inrättad.
En stöld var begången.
Tjufven, lagligen öfverbevisad, inställdes för rätten.
Juryn sammanträdde.
Stölden var af qualificerad art och straffet således svårt.
Juryn glömde, att den endast hade att sysselsätta sig med den frågan, huruvida den tilltalade var brottslig eller icke.
D«n 17 October e. jn.
Juryn lät öfverväldiga sig af medömkan med den tilltalade för straffets svårhet, och den med lagliga skäl öfverbevisade frikändes.
Någon mäste likväl vara ägare till tjufgodset.
Tjufven var frikänd, således bona fide possessor, och rättens ordförande måste, emot sin egen öfvertygelse, i den rätta ägarens närvaro till tjufven återställa det honom fråntagna godset.
Är detta lagskipning?
Min fjerde anmärkning hemtar jag från det olika sätt, hvarpå jurynämnder ibland behandlat likartade eller t. o. m. alldeles lika mål.
Mer än en gång har det handt, att en tilltalad blifvit frikänd för en förbrytelse och att en annan blifvit fälld för en alldeles lika beskaffad.
Sådant bör och kan undvikas, om nemligen målen behandlas af allmänna domstolarna.
Underrätterna kunna visserligen döma olika; men appel gifves då från den ena domstolen till den andra, och slutligen måste i högsta instansen enhet kunna finnas.
Jag ber, att då jag snart kommer att särskildt tala om den Svenska tryckfrihetsjuryn, vidare få utveckla detta ämne.
Jag gör slutligen, för det femte, mot jury i allmänhet den anmärkningen, att dess ledamöter icke stå i någon ansvarighet för sina domslut.
Huru ofta hafva vi icke hört omtalas behofvet af domaremagtens och administrativa myndigheternas ansvarighet inför lagen.
Hvarföre skola då endast tryckfrihetsmål afdömos af icke ansvariga domare?
Jag ber här att få ställa den anmärkningen till dem af R. o. Ad:s ledamöter, som möjligen kunna dela de åsigter, jag haft äran framställa, att dessa juryns allm. olägenheter endast torde kunna afhjelpas genom [juryns fullkomliga afskaffande.
Ett annat förhållande inträder måhända i afseende på de särskilda anmärkningar, jag nu går att framställa mot juryn, sådan den här i Sverige finnes inrättad.
Jag anmärker mot denna jury, för det första, att den är en undantagslag.
Dessa, jag erkänner det öppet, älskar jag icke blott derföre, att de äro undantagslagar.
De medföra dessutom i sin tillämpning mångfaldiga olägenheter: misstroende hos den, på hvilken lagen skall tillämpas; osäkerhet hos den, som skall tillämpa lagen.
De förvandla mål af en ganska vanlig art till stora och vigtiga derföre, att, då de i ovanlig form behandlas, man alltid är böjd att se dem genom förstoringsglas.
De blifva sålunda, ofta ganska oförskyldt, hvad man kallar causes celebres.
Jag kan dessutom svårligen inse, hvarföre sådana undantagslagar skola finnas blott för tankeyttringar i tryck.
Jag kan icke fjnna annan skillnad emellan tankeyttringar i tal och skrift och tankeyttringar i tryck, än att de sista hafva större auditorium och derföre ku,.na göra mera skada och således fordra större garantier mot missbruk; ty i sjelfva i5 H.
14 io6 Den 17 Octobcr e. m. saken mäste det vara detsamma, om jag såsom instrument för mina tankars meddelande nyttjar penna oell bläck, eller press och trycksvärta.
En af formiddagens talare medgaf, att Svenska folket, på dess närvar, odiingsgrad, måhända ännu icke vore moget för juryinrättningen.
Ilan yttrade vidare, att tryckfrihetsmålen vore af en särdeles ömtålig natur, men kom likväl, nog obegripligen, till den conclusion, att just dessa ömtåliga mål voro de, som företrädesvis borde öfverlemnas till behandling af just den institution, för hvilken folket icke var moget.
Helt annorlunda coneluderade Frankrikes lagstiftare, utgående likväl frän alldeles samma premiss.
Brottmål i allmänhet hafva nemi. i Frankrike alltsedan första revolutionen afdörats af jury; men tryckfrihetsmålen hafva just derföre, att de ansetts af en ömtåligare natur, ej slått under jury förr, än efter Julirevolutionen, utan derförinnan varit af de vanliga domstolarna behandlade.
Min andra anmärkning mot vår tryckfrihetsjury är den, att densamma är vald för tillfallet, i hvilket afseende den nog mycket liknar dessa afskydda och med rätta afskaffade commissipnsdomstolar.
Min öfvertygelse är, att domstolen, som skall afdöma ett brott, alltid bör existera före brottets begående, emedan i motsatt fall, då domstolen väljes, sedan förbrytelsen är begången, ofta händer, att domslutet kommer att hvila på förut fattade meningar, hvilket i sjelfva verket innebär ingenting mindre, än att domslutet subjectivt föregår pröfningen och sålunda löper största fara att objectivt blifva orättvist.
Ytterligare får jag till bevis för olämpligheten af vår tryckfrihetsjury anföra, för det tredje, att den till -|delar är vald af parterna sjelfva, ett förhållande, som i intet annat land, der jury finnes, äger rum, utan äro der jurymännen på förhand att tillgå till ett visst antal, hvilket vid förefallande casus, genom af parterna å ömse sidor, efter vissa gifna reglor, anställd utvotering, inskränkes till ett bestämdt antal ledamöter, som afdöma det förevar, målet.
Ilar åter synes begreppet om compromissarier uti civila mål hafva föresväfvat lagstiftaren.
Skillnaden är likväl stor.
Uti civila mål kunna visserligen stridiga interesse!!, stundom härledande sig blott från misstag, genom compromissarier förlikas; men i brottmål kan ingen sådan jemnkning äga rum, emedan ingen medelväg gifves emellan brott och oskuld, tvenne begrepp, som helt och hållet upphäfva hvarandra.
Mot denna juryinrättning anmärker jag vidare, för, det fjerde, stadgandet om den dubbla p> I lira li te ten för att fälla den anklagade.
Vare det långt ifrån mig att någonsin önska sådana institutioner, att den anklagade skulle fällas annorlunda, än efter tydlig lag; men jag kan blott icke förstå, hvarföre den anklagade just uti dessa förbrytelser skall behöfva kringhvärfvas af andra eller flera skyddande for - Den 17 Octoher e m. mer, än uti alla andra rättegångsmål.
Det är temligen troligt, att parterna, mer eller mindre säkert gjort sig underrättade om de af dem sjelfva utvalda jurymännens åsigter, oell det är således lika troligt, att knappast någon kan blifva fälld med flera än 6 roster.
Det största maximum af röstantal, som troligen någonsin sålunda kommer aLt fälla en tilltalad, innefattar hos oss på siffran äfvenväl det minimum, som lagstiftaren fordrat för den tilltalades fällande.
Intet spelrum finnes således för opinionerna.
Vid vanliga domstolar dömes man dock efter enkel pluralitet.
Efter en rösts öfvervigt mister man der hufvud, ära, frihet och egendom; men i tryckfrihetsmål skall nödvändigt en dubbel pluralitet erfordras.
Någon giltig orsak är åtminstone för mig alldeles förborgad.
Jag förmår icke upptäcka den.
Jag anmärker vidare, för det femte, mot Svenska tryckfrihetsjuryn, att den voterar hemligt.
Uti en tid, då man fordrar offentlighet uti allt, då man t. o. m. i offentligheten tror sig finna garantier der, hvarest alla andra garantier skulle brista, bör det förefalla besynnerligt, att just den icke ansvarige domaren, och han ensam, får omgifva sig med hemlighetsslöjan.
Jag närande för en stund sedan om olika behandling af likartade mål.
Detta missförhållande har sin upprinnelse till en del från juryn, såsom jury, dels äfven uti våra särskilda institutioner.
Hvarje skrift måste nemi., enligt vår tryckfrihetslag, actioneras vid den domstol, under hvars domvärjo boktryckeriet lyder.
Om således samtidigt samma skrift utkommer från flera under särskilda domstolar lydande boktryckerier, måste densamma underkastas flera juryrs pröfning.
Det har också handt, att den tilltalade på ena stället blifvit fälld, men på det andra frikänd för samma förbrytelse; äfvensom det inträffat, att samma person, för en ny upplaga af en skrift, af jury blifvit frikänd på samma ställe, hvarest han för förra upplagan af annan jury blifvit fälld.
Dylika missförhållanden kunde icke inträffa, om målen behandlades af allm. domstolarna.
Den sjette anmärkningen, jag skulle vilja anföra mot vår jury, angår frågans alltför mycket begränsade uppställning.
Actor bör visserligen alltid, såsom basis för åtalet, åberopa bestämd §; men i inga andra fall är domaren af detta åberopande bunden i sin tillämpning af lagen.
I tryckfrihetsmålen åter mäste jurymannen, om han ej vill bryta den förfärliga eden, fria den brottsligaste skrift, otn actor åberopat oriktigt lagrum.
Jag slutar dessa anmärkningar mot den Svenska tryckfrihetsjuryn med att angifva det förhållande, att det snart torde blifva svårt, om icke rent af omöjligt, att få jurymän, som skola pröfva förefallande tryckfrihetsmål.
Icke så sällan liar det nemi. visat sig, att den valde jurymannen redan Den 17 Octolicr «. m. före domens afkunnande blifvit föremål för hotelser och efteråt för ganska skarpa förebråelser.
Följden blir, att de flesta undvika att blottställa sig för dylika obehagligheter, och neka derföre att inträda uti jurymanna-befattningen, och i sednare tider har handt, alt domstolar, lill följd af afsägelse!', måst 5, 6 å 7 gånger sammanträda för att välja ny jurvmam
Dessa anmärkningar mot Svenska juryinrättningen äro likväl, med undanlag af den första, af den natur, att de skulle kunna till någon större del afhjelpas genom en modifierad juryinrättning.
Derom har har visserligen icke an< norlunda än discussionsvis varit fråga; men jag tillåter mig likväl att åtminstone tillsvidare betvifla möjligheten-af en dylik fullständigt förbättrad juryinrättnings tillvägabringande här i Sverige.
Med den ringa håg, som hos folket i allmänhet visar sig för municipala befattningar, skulle jag knappt tro det vara möjligt att i' landsorterna tillvägabringa någon stående jury, åtminstone icke af den egenskap, att tryckfrihetsmål åt dess pröfning och afgörande lämpligen borde anförtros.
Det vigtigaste inkastet mot den närvar. tryckfrihetsjuryn tror jag vara, att den namnes för tillfället.
Botemedlet skall då ligga uti en stående jury; men, såsom jag nyss nämnde, troi- jag den vara omöjlig i landsorterna att åstadkomma.
I hufvudstaden och större städer vore det kanske möjligt; men följden blefve då, att alla tryckfrihetsmålen skulle, till största besvär för den anklagade parten, dragas till hufvudstaden eller någon af de större städerna, der en så beskaffad jury kunde tillvägabringas.
Jag tror således, att, åtminstone under närvarande förhållanden, åstadkommandet af en sålunda förbättrad jury .näppeligen vore möjligt.
Jag öfvergår nu till ett annat ämne, nemi. indragningsmagten, grundad i närvar, tryckfrihetslags 4 § 8 mom.
JVIycket bar blifvit ordadt om denna magts ursprung och tillkomst; men i någon undersökning härom hvarken behöfver eller vill jag för det närvar, inlåta mig.
Jag skall endast vidröra denna s. k. magt ur en mera practisk synpunkt, och jag erkänner då öppet, att jag, för min del, finner den alldeles otillräcklig för att hejda de missbruk, som den varit ämnad att återhålla.
Det kan dessutom för ingen af IL o. Ad:s ledamöter vara okändt, på huru mångfaldiga sätt denna indragningsmagt kan kringgås och eluderas.
Denna konst har till den grad stigit, att indragningsmagten, ämnad att verka suppressivt, nu endast verkat suspensivt, och ofta icke ens detta.
Huru obetydligt än återstår af den lilla ursprungliga kraft, den garanti mot missbruk, densamma i sin första tillvarelse ägde, är detta lilla likväl något.
Skall den borttagas, mäste likväl, efter min tanka > någon af de qvarstående garantierna på ett motsvarande sätt förstärkas.
Mången svarar mig kanhända: det behöfves ejj Den 17 October e. m. 109 vål’ tryckfrihet, sådan den är, behöfver icke mot möjligen inträffande missbruk några andra garantier än de, som uti lagen oell vår ägande juryinrättning redan förefinnas.
Detta påstående torde likväl snart vara vederlagdt £tf erfarenheten.
En blick på tryckpressens närvarande alster, en annan blick på dess stigande inflytelse, och svaret torde snart vara gifvet, om starkare garantier behöfvas eller icke.
Man har längesedan sagt, att opinionen vore verldens regentinna, och man har sagt sannt.
I tankens verld finnes ingen mägtigare hafstång; men denna regentinna är nu kanske nära att sjelf få en öfverherre, och denne öfverherre är den periodiska tryckpressen, sorn i början anspråkslöst kallade sig opinionens tolk. men nu går bredvid opinionen och kanske framför henne, i obeslöjad skepnad framträdande såsom dess mögligaste beherrskare.
Tryckpressen är i våra dagar uti den intellectuelfa verlden, hvad ångkraften blifvit uti den materiella.
Hvarföre, då dess inflytelserika ställning icke kan annat än medgifvas, för detta enda fall göra ett undantag från den i våra dagar så allmänt följda, i vår politiska lagstiftning så allmänt tillämpade regeln: ju större magt, ju större motvigt.
Jag liknar denna tryckpress vid kunskapens träd på godt och ondt.
Må de goda frukterna frodas, bevaras, begagnas!
Ingen kan önska det mer än jag, ingen kan åt deras utveckling önska en större frihet; men denna frihet mäste vara lagbunden.
Må deremot de elaka frukterna borttagas; må de onödiga sidoskotten borthuggas!
Jag tror således lika med Constit.Ulsk., att det rätta vore, att godtycket, kommet från hvilkendera sidan som helst, må tillbakaträda, samt att lagen i dess ställe må med sin ensamma kraft inträda, tillämpad af samma domare^, som tillämpa den vid alla andra lagöfverträdelser.
Beträf fande således Utskrs yttrade mening, att indragningsmagten och juryinrättningen samtidigt må utgå ur tryckfrihetslagen, och denna tryckfrihetslag sålunda återföras till hvad den ursprungligen var, delar jag
Utskrs mening och bestrider de framställningar, sorn af åtskilliga talare här blifvit gjorda derom att taga bort den ena af dessa institutioner och låta den andra qvarblifva.
Jag anhåller vördsamt, att R. o. Ad. behagade låta det af Constit.Utsk. väckta förslaget hvila lill grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag.
Denna debatt börjades af mig.
Af illamående tvangs jag att vara kortare, än jag ämnat, och att aflägsna mig.
Jag har således icke afbört alla tal och kan derföre icke heller till besvarande upptaga alla här i strid med mina yttrade åsigter.
Jag ber dock att få vända mig med några ord till erinran mot de talare, till hvilka jag talat.
Hr Cederschjöld har måhända med mycket skäl sagt, att de krafter; sorn i dag varit använda mpt tryckfvi - Ilo Den 17 October e. m. heten, varit svaga.
Denna gången träffar detta tillmäle icke mig, emedan jag icke talat mot tryckfriheten.
Det inåste gifvas en skillnad emellan bruk och missbruk; och gifves det en sådan skillnad, begär man en verklig' orättvisa, då man beskyllar den, som endast talar mot missbruken, att tala mot bruket.
Denna t a c t i k är likväl ganska ändamålsenlig.
Man rycker derigenom personer in pä det omdöme, att talaren har orätt, ty orätt skall livar och en hafva, som talar emot Svenska tryckfriheten; men jag tror, att jag uti mitt tal på f. 111. icke yttrade något, sorn kunde gifva anledning till den förmodan, att jag värderade Svenska tryckfriheten mindre, än Hr Cederschjöld.
Om jag skulle lefva oell befinna mig på detta ruin härnäst tryckfriheten angripes, är det visst, att jag, om än med svagare krafter, lika varmt sorn Hr Cederschjöld skall försvara tryckfriheten.
Vi äga, mina Hrr, en Corporation, som lefver af tryckfrihetens missbruk.
Det är naturligt, att alia de, som tillhöra denna Corporation, äga det gemensamma interesset att beskylla hvar och en, som talar mot tryckfrihetens missbruk, att tala mot tryckfriheten, hvarigenom man kanhända i och med detsamma ådrager honom hela allmänhetens missbiliigande.
Under åberopande af den distillation, jag på f. m. gjorde emellan bruk och missbruk, och under förklarande, att jag, vid allt hvad heligt är, icke skall tillåta mig alt tala ett ord mot tryckfrihetens bruk, fortsätter jag mitt yttrande mot tryckfrihetens missbruk, alltför gerna lemnande åt mina motståndare att ännu en gång trycka ner mig genom att, utan urskilning af den skillnad jag gjort emellan bruk och missbruk, kasta in mig på andra satser och framställa mig såsom talande mot tryckfriheten, då jag blott talar mot missbruket deraf.
Skulle jag likväl för ett ögonblick kunna få hoppas, att denna distinction får gälla för något, skall jag ingå uti en närmare granskning af hvad Hr Cederschjöld yttrat.
Hr Cederschjöld har sagt, att det vore oriktigt, om åklagaren ej skulle rubricera målet.
Han har rätt deruti; men han har dervid förbisett det förhållande, som nu vidlåder vår juryinrättning.
Sunda förnuftet stadgar, att der förbrytelsen har olika grader med särskilda bestraffningsgrader, förbrytelsen bör generell angifvas, målet generell rubriceras, och till domarens pröfning öfverlemnas att afgöra till hvilken grad förbrytelsen hörer.
Vanligen händer det nästan i alla brottmål, att actor yrkar högre straff, än domaren ålägger, och då kommer domarens rättighet till nytta, att pröfva graden af förbrytelsen; men sådant är icke förhållandet i tryckfrihetsfrågor.
Der är actor ålagdt att uppgifva den §, efter hvilken han anser den tilltalade böra fällas.
Han behöfver således icke mer än uppflytta sitt påstående en grad för högt för att de facto befria den anklagade, emedan jurymännen endast hafva alt utlåta sig, hu - Den 17 October c, ra. 111 ruvida den anklagade efter den uppgifna §:n är skyldig eller icke, utan all slags rättighet att tillämpa det lagstadgande, sorn på förbrytelsen vore passande, hvaraf torde inses, att vår tryckfrihetslag har ett stort fel derutinnan, att den lagt i actors hand att, efter sitt behag, åberopa det lagrum, som han förutsett icke kunna blifva användbart, och hvarigenom han således kan förekomma den skyldiges fällande.
Hr Cederschjöld har gifvit vår jury namn af samvetsdomstol.
Må det förlåtas mig, att vår jury, så sammansatt som den är, af mig icke kan erhålla denna benämning.
Jag kallar den, hvad den är, nemi. en opinionsdomstol, för riktigheten af hvilken benämning jag hemlar bevis af hvad som tilldragit sig.
Det har nemi. handt, ' att en person uti en stad, tilltalad för tryckandet af en skrift, blifvit från ansvar befriad, då en annan, som blott eftertryckt skriften, uti en annan stad blifvit fälld.
Är detta lag?
JVej, endast opinionen!
Uti en tid, då opinionen skiftar med dagen, då ingenting är bräckligare, ingenting mindre säkert, än opinionen, hvad är väl den domstols auetori tet, som skall döma efter opinionen?
Jag öfvergår till en annan talare.
Jag kan icke till bals, a 11 å 11 a den djupa smärta, jag erfor, då jag hörde en man, som äger min odelade aktning, grundad på en icke missför stådd kännedom om hans personliga egenskaper och vittnesbördet att vara en rättskaffens embetsman på den höga plats, lian bekläder, om juryinrättningen framställa sådana omdömen, sorn, om de blefve gällande, skulle trycka ned Svenska folket till det förskräckliga öde att inför domstol ej njuta fullt personligt skydd.
Ehrenborgh har gifvit juryinrättningen ett loford, sådant, att man derefter skulle döma, att den står i värde så högt, att vi annu icke äro mogna för en sådan lycka som denna inrättning.
Hr Frih. har för denna åsigt icke anfört något skäl, men så mycket flera declamalioner.
Må det tillåtas mig att med skäl åstadkomma en vederläggning häraf.
Jag har icke trampat min juridiska bana med samma lycka och framgång som Hr Frih.; men det har varit nödvändigt för mig att samla kunskaper, och erfarenhet äger jag måhända lika mycken som Hr Frih., om jag i annat icke kan mäta mig med honom, och jag behöfver icke mer för att göra mina tankar gällande, än blott, att man här täckes följa mig i den jemnförelse, hvilken jag såsom bevis vill åberopa.
Wå väl, mina Hrr! ändamålet för brolt målsprocessen, sådan den i vår rättegångsordning förefinnes, måste vara densamma som ändamålet för juryinrättningen, nemi. att för den brottsliges dömande skall fordras säkerhet i bevisningen.
, Kå väl! på hvilkendera sidan finnes denna säkerhet.
Efter våra brottsmålslagar frågar man ej vittnet: hvad är ditt omdöme (denna fråga gör man jurymannen), ulan: hvad har du sett, hvad har du hört?
Och om i den - na Den 17 Octobcr e. m. na bevisning förelöpa omständigheter, som hunna olika, möjr ligen oriktigt bedö'mas af underdomstolarna, äger den tilltalade såväl som actor en annan domstol, och så hela vägen igenom, hvarvid bevisningen kan fullbordas.
Bevisningen, pröfvad af alla domstolarna, måste varn mera granskad, måste hafva genomgått en större skärseld, när i å 4 domstolar pröfvat densamma, än när den varit en följd af ögonblickets impuls hos några jurymän.
På en annan omständighet torde jag äfven få fästa uppmärksamheten.
Enligt våra gällande brottmålslagar är domaren ansvarig för sin dom, icke blott inför den Evige, utan äfven efter verldslig lag.
Jurymannen ansvarar deremot blott inför den förre.
Då lian uppträdt från rätten, går han har lika fri, om han dömt uppsåtligen rätt eller orätt.
Nå väl, mina Hrr! på hvilken sida står säkerheten.
Jag skulle med flerfaldiga exempel kunna upplysa och bevisa, hvad jag yttrat.
Jag vill blott nämna, att man ofta ser omtalas i Engelska dagbladen, att sedan juryn fällt en tilltalad och denne blifvit hängd, man några dagar efter kommit den verklige brottslingen på spåren.
Ilan hänges äfven, och den förre, sorn var oskyldig, har blott erfarit den lilla obehagligheten att blifva hängd af misstag.
Nå väl! om säkerheten till lif, ära och gods är det mål, hvartill lagstiftaren bör komma, på hvilkendera sidan står den?
Ehuru det af en värd talare på f. m. blifvit yltradt, att redan den förste talaren uttörnt ämnet och sagt allt, hvad derom kunde sägas, åtminstone allt, hvad han derom visste, hvilket torde vara detsamma som allt, hvad derom kan sägas, har likväl dis— missionen blifvit uttänjd till den grad, att mycket återstår att säga för att vederlägga de satser, som i strid med mina blifvit yttrade.
Hvad den talaren angår, som näst efter mig yttrade sig, har han genom sitt eget exempel visat, huru petrificerad man någon gång blir i former, då man tror, att allt lif består i förmer.
Den synpunkt, hvarifrån jag utgått, att nemi. domstolarna icke äro lämpliga att döma i tryckfrihetsärender, just derföre, att de äro för mycket beroende af former, har icke kunnat få en mera påtaglig bekräftelse, än af Hr Strussenfelt.
Han är ännu en ung man och har således icke ännu kunnat hinna så långt på domarebanan som de äldre domarne; men när man ser denna frukt på det friska trädet, hvad skall man då vänta sig på det torra.
Hr Strussenfelt bar sökt att uti en lång lärd juridisk afhandling vederlägga de juridiska grunder, från hvilka de utgå, som önska juryinrättningen.
Jag bestrider icke Hr Strussenfelts förmåga att ur åtskilliga afhandlingar compilera, hvad han yttrat; men jag tror, att man icke går för iDen 17 October e. ta. för långt, om man anser Hr Strussenfelts auetoritet icke lietyda mera, än sådana länders som England, Frankrike oell Nordamerika, der man funnit sig väl af juryinrqttnifigen, så att de enstaka exempel, som blifvit anförda och hvilka icke torde förtjena vitsord, äfven om de skulle vara grundade, kunna hänföras till så sällsynta undantag, att de icke kunna nämnas i bredd med det allm. förhållande, till bevis för motsatsen hvaraf de blifvit framdragna.
Idr Strussenfelt^ auetoritet i afseende på principen om juryinrättningen torde äfven uppvägas af Lagcommitte'en.
Jag förmodar, att R. o. Ad. har sig bekant hvilka ledamöter utgöra denna committé', och jag hemställer, om icke de tilläfventyrs tåla en jemnförelse med Hr Strussenfelt, i hvilket fall jag i förevar, afseende endast hänförer mig till deras auetoritet, enär här icke är stället att undersöka, hvad som ligger utom gränsen för öfverläggningen, huruvida nemi, juryinrättuingen är nationell juridiskt riktig eller icke.