Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den lärde mannen kunde med sina närsynta ögon ej urskilja hvad som upplockades.
Han såg blott, att det noggrant uppsamlades och att folket, som arbetade, hade ett högtidligt, nästan dystert utseende och tycktes förrätta sitt åliggande med en viss afvoghet.
Biskopen hann ej fråga kusken hvad som var å färde, innan vagnen svängde in på gårdsplanen och stannade på den nykrattade gården utanför corps-delogis’et.
Friherrinnan stod på trappan för att taga emot honom.
Hennes ögon voro rödkantade och hade ett förskrämdt utryck.
— Jag är oändligt tacksam, att ers högvördighet är kommen.
Kanske det ger honom lugn.
— Inne i Visby ha vi försport att landshöfdingen är så svåra sjuk.
— Det är sinnet som är sjukast.
Friherrinnan strök med handen öfver ögonen.
Gud hjälpe oss!
— När jag för några veckor sedan råkade landshöfdingen inne i staden ...
— Det var sedan, vid hemkomsten.
Han hade blifvet uppehållen därinne längre än han förmodat, och förvaltaren skötte sig på egen hand.
Min man hade gifvit order om att strax vid östra gafveln af klosterkyrkan låta uppkasta en stor grop till iskällare, hvilket arbete dock icke ville lyckas —
— Kunde detta så förtryta landshöfdingen, att han däraf ...
— Ack nej.
Men det bar så sorgligt till, att ur gropen utförde arbetarna af förseelse en stor hop af de dödas ben tillika med jord och sten till den nya vägens fyllning.
Då han beträdde den första aftonen, fann han dessa ur grafven upptagna lämningar, inblandade i gruset.
Och nu ser han munkarna jämt för sig.
Han påstår, att de leta efter sina ben, som äro strödda för vinden.
Försök att trösta och hugsvala honom.
Han har dessa sista dagar ständigt bedt att få råka herr biskopen, som han tror kan hjälpa honom till frid.
— Jag skall försöka, sade biskopen.
Friherrinnan gick före honom upp på trappan, som ledde till öfre våningen.
Innan hon öppnade dörren till sängkammaren, stannade hon med ett förläget utseende, liksom upptagen af ett hemligt bekymmer.
— Ers högvördighet har ej någon tro på att människor så kunna vredgas och hämnas efter döden? frågade hon.
Man kan ej undslippa den tanken att här skett dem stor orätt.
— Jag tror ej, att de gå igen för sina bens skull, svarade biskopen.
Hade de makt att störa sin ro, så hade de gjort det redan den stund, då deras klostermurar brötos neder och kyrkan gjordes till fähus.
Men som de verkat i lifvet, så verka de ock efter döden, genom öfvertro och vidskepelse.
De gingo båda in i sängkammaren.
Där, i en framför den stora himmelssängen placerad länstol, satt landshöfdingen.
Hans afmagrade och hopsjunkna gestalt var insvept i en indisk nattrock; ögonen hade en stirrande, fjärrseende blick, och de magra händerna skälfde oupphörligt.
Tjänarinnan, som suttit framme i fönstret vid sin knyppeldyna, reste sig upp och gick ut ur rummet.
Den sjuke tycktes ej varseblifva de inträdande.
Biskopen gick fram och lade sin hand på hans arm.
Landshöfdingen såg upp.
Det kom ett flyktigt ljus i hans halfslutna ögon.
— Lämna oss allena, Malin, sade han.
— Hvad sägen, I herr biskop?
Sätten Eder där bredvid, närmare, så att jag får hviska det till Eder.
I haden rätt: jag slulle icke ha rört hvad deras var.
Nu hafva deras ben blifvit ofredade.
Och de äro öfver mig och vilja hafva igen det som tillhört dem — allt, hvart ben och hvar sten.
En vill ha sitt hufvud, en ropar efter sina armar.
Men de, som banna, äro de värsta.
I synnerhet han.
— Sen I dem icke?
Skepnaderna där i munkkåpor och med skallota hufvuden.
Jag hör deras trötta flåsande och ledbraket af deras ömkeliga sammanhang.
Det är abboten Johan Bonsack, I veten.
Han är den värste.
Han vill, att jag åter skall resa taket på kyrkan och bygga upp klostermurarna.
Men för att jag skall kunna göra det, måste jag ju rifva ner det jag själf byggt upp, det som varit mitt lifs stolthet och ära.
De andra kan jag möjligen tillfredsställa, men icke honom.
Trettio daglönare äro tillsagda att noga samla ihop benen.
Om de ej skulle finna allt, om det möjligen skulle saknas en hand eller en fot, så kan detta väl ej räknas mig till evig fördömelse, herr biskop?
— Jag tror ej att de dödas andar sådant kunna förtryta, ehuru de påfviske dikta sådant om den döde biskop Wilhelm uti Roskilde och flere, sade biskopen tveksamt.
Han var ej allt för säker, ville gärna trösta, men kände sig hemsk till mods.
Den döende såg så tydligen de skepnader, om hvilka han talade, och munkarna hade alla skäl att gå igen för baron Grönhagen.
Biskopen visste hur djupt den nedbrutna kyrkan och de förstörda klosterbyggnaderna förtrutit honom själf.
Från platsen, där han satt, kunde han se de präktiga portalerna på flygelbyggnaderna.
Han visste från hvilka delar af det gamla klostret de blifvit tagna.
Han såg upp mot takrännan på hufvudbyggnaden.
Där satt ett grinande ansikte, liknande det, som fanns på taket af hans egen S:ta Maria i Visby.
Det var borttaget från klosterkyrkan på samma gång som taket.
Skulle de kräfva allt tillbaka — sannerligen —
Men han var här för att trösta.
Det var den andres makt att se, som kom honom att frukta för att det var något att se.
Den döende slog med handen för sig, som om han förde undan något.
Säg ett tröstens ord!
Biskopen svarade med mild röst, som han lyckades göra fullkomligt stadig:
— Det är blotta fantasier, endast däraf härrörande, att herr landshöfdingen uti hälsans dagar som oftast tänkt på detta slags folk, bott på deras grund, besökt deras kvarlefvor och många trötta fjät trampat i deras spår.
Hvad vilja de mig?
Jag har älskat detta ställe som de; jag har sökt förkofra det som de.
Men nu säger han, att jag förgripit mig på det de lämnat efter sig åt efterkommande att vårda, och att andra i sin tid skola förgripa sig på mitt — det jag byggt upp och lämnar efter mig.
— Intet blir bestående.
Allt är förgängligt.
— Han säger, att det jag uppbyggt skall snart ligga förfallet och i vildmark.
Hönsen skola hafva sin bostad i mina flyglar, likasom oxar och kor haft bostad i hans kyrka.
Ingen skall vårda sig om mina trädgårdar — af orangeriet därborta skall ej finnas ett spår.
Häckarna skola vara utgångna, gärdena upprifna.
Ingen skall nämna mitt namn till berömmelse, utan man skall nämna mig såsom den, hvilken ref neder hvalfven i kyrkan, förstörde det munkarna uppbyggt och gräfde upp deras ben ur vigd jord.
Där stå de igen i sina hvita kåpor med de spetsiga kapuschongerna dragna öfver dödskallarna.
Långa, långa rader.
Sen I dem icke?
Där är abboten med sin staf.
Han skakar den under ögonen på mig.
Han säger, att denna gård skall så förfalla, att mina snara efterträdare ej skola värdigas bo där.
Hören
I icke hur han fördömer och kräfver räkenskap?
O herr biskop, kunnen I icke bygga upp Roma kloster så att det står!
I som veten hvarest hvarje sten fanns, hvarje pelare stod!
Resen åter upp klostermurarna och spännen hvalfven öfver kyrkan!
Om det blir gjordt, skall måhända mitt bestå —
Biskopens ansikte ljusnade.
— Herr landshöfdingen skall ej gräma sig öfver detta.
Det skulle vara till föga gagn, om
Roma kloster i verkligheten åter blefve upprest och munkvälde och munkemörker åter vidtoge.
Men den ära, som munkarna tillkommer för det verk de här lämnat efter sig och hvilken ära herr landshöfdingen törhända förminskat och skattat lågt, den vill jag gifva dem.
Jag skall söka bygga upp Roma kloster med ord och likaledes noga beskrifva denna kungsgård, på det att, om så illa vore det munkarnas spådom dessrörande skulle gå i uppfyllelse, kommande tider må få klar insikt af det verk herr landshöfdingen här har öfvat.
Ty det som bygges upp af ord, det kan stå, när murar och hvalf fallit i ruiner och när släktled efter släktled, som efter hvarandra trampat samma jordtorfva, ligga hvarftals därunder.
Landshöfdningens trötta hufvud sjönk ned mot bröstet.
– Och de som köpte sig förmånen att ligga i klostrets mull och hvilkas ben blifvit strödda för vinden, suckade han, i det han grep efter biskopens hand.
Läs välsignelsen öfver dem, herr biskop, för min själafrids skull!
Signa dem väl, så att de få ro och lämna mig i ro!
Biskopen tvekade ett ögonblick, reste sig så långsamt upp och sträckte ut den hvita handen, som han brukade göra det i kyrkokoret i Visby.
Öfver de osynliga skarorna och öfver den döende mannen, som allena såg dem, läste han med skälfvande, högtidlig röst Herrans välsignelse.
HVARFÖR?
Jag hade en lång stund stått framför porträttet med en irriterande känsla af att ha känt personen det föreställde, fast jag för ögonblicket ej kunde påminna mig hvar jag sett detta förtjusande ansikte med de strålande ögonen, hvilkas skiftande uttryck jag så väl mindes.
På detta kabinettsporträtt, som i en enkel elfenbensram stod litet afsides från de andra fotografierna, sågo ögonen rakt fram med en nästan förklarad blick af lycka, som om målet legat nära, kunnat gripas med händerna.
Så mindes jag dem ej; däremot hade jag sett dem gnistrande af öfvermod — sett dem med något drömmande, fjärrskådande i blicken — med något förskrämdt i uttrycket — sorgsna — förtviflade.
Porträttet föreställde en hvitklädd, spenslig flickgestalt med regelbundna och fina anletsdrag, upplysta af ett par något närsynta ögon.
Möjligen är det blott en tillfällig likhet med någon jag mött under mina många resor, tänkte jag
Men ju mer jag såg, dess tydligare mindes jag henne.
En fläkt af sydländsk luft med orangedoft och hafsbris liksom strök mig förbi.
Ur ett blått, solbelyst haf höjde sig en ö — ett sagoland — med milslånga lunder af citron- och apelsinträd, följande kuststräckans konturer, landtgårdar, byar och städer på lavagrund vid den snötäckta vulkanens fot — grekiska tempelruiner — höga palmgrupper — yppiga vilda klängrosor, som slingrade sig utför stenbrottens afsatser.
Personligheten kom allt tydligare fram mot denna bakgrund: jag såg de snabba, graciösa rörelserna och hörde den lifliga rösten med dess sjungande tonfall.
Namnet skälfde på mina läppar — ett ögonblick.
Jag vände mig hastigt om: det var min värdinna, som kom in.
Också hon var en bekantskap från en resa.
Vi hade för ett tiotal år sedan råkats vid en tysk badort och ömsesidigt lofvat att söka upp hvarandra därhemma, om omständigheterna skulle föra oss i hvarandras närhet.
Nu hade jag på återfärden från en resa i Norge kommit till den stad, där fru Melby bodde, och genast nästa förmiddag sökt upp henne.
Men synbarligen var visittimmen för tidig; jag hade redan väntat en kvart i hennes förmak, då hon trädde in.
Först då jag hörde klockan slå ett, märkte jag, att tiden hade flugit otroligt hastigt, under det jag, fördjupad i tankar, stått vid fönstret och sett ut öfver den klara, ljusa insjön, öfver hvilken en bro ledde till ön med dess rödmålade hus och dess hvita kyrktorn, inbäddadt i den friska, nordiska grönskan.
Jag spratt till, då dörren öppnades.
Jag var med mina tankar så fjärran från detta rum, hade så fullständigt glömt, att jag väntade och hvem jag väntade på.
— Välkommen, kära fru Rode.
Fru Melby hade på dessa åtta, nio år, som vi ej råkat hvarandra, blifvit helt grå: det var den enda skillnaden.
Hennes ansikte eller snarare dess uttryck, hörde till dem, som åren ej förvandla, utan förandliga.
Hennes hjärtliga hälsning försatte mig så plötsligt tillbaka till tunga, ansvarsfulla dagar i främmande land, under hvilka denna röst på mitt eget språk talat hoppgifvande och tröstande ord, att de senare minnen jag nyss försökt fasthålla fullständigt trängdes undan — —
Det var först, när fru Melby tog porträttet från det lilla bordet, där jag vid hennes inträde ställt det, och flyttade det öfver till dess gamla plats på den antika byrån, som jag åter kände intresset vakna och frågade:
— Hvem föreställer det här?
Det dröjde ett ögonblick, innan svaret kom — och det hade ett hastigt och dämpat tonfall, som om hon talat om någon, som legat farligt sjuk i nästa rum.
— En ung flicka, som stått mig mycket nära, Dagny Selmer.
— Åh, Dagny Selmer!
I detsamma jag hörde namnet, lyfte sig dimman, och jag kom ihåg allt, ända in i de minsta detaljer.
Jag svarade förströdt på fru Melbys fråga rörande mitt lif, sedan vi skilts.
Bilden formligen hypnotiserade mig och tvang mig att endast syssla med den.
— Förlåt, men kan ni säga mig hvad det blifvit af henne, af Dagny Selmer.
Fru Melby svarade med en annan fråga:
— Kände ni henne — har ni råkat henne?
Och hvar?
— På Sicilien för fem år sedan.
— Var hon också där?
Stackars Dagny!
Åter såg jag på porträttet med dess lyckliga, strålande uttryck.
Det låg något lyssnande i det lilla framåtböjda hufvudets ställning; det var, som om hon kunnat höra hvad vi hade att säga om henne.
— Hvad intryck gjorde hon på er? frågade min värdinna.
Tala om för mig hur hon var därnere, allt, allt, så är ni snäll!
— Det var den besynnerligaste flicka jag någonsin råkat, svarade jag.
Hon hade ensam stannat kvar i Taormina, under det hennes ressällskap återvändt till Neapel och Rom.
Hon bodde på hotellet, när vi kommo dit; och man talade genast om för oss, att där var en landsmaninna.
Vi voro naturligtvis ej så litet nyfikna på henne; en ung, vacker svenska, ensam på ett hotell, långt ifrån sitt hem och sina närmaste — det smakade ej så litet af äfventyrerska; och vi beslöto oss för att ej låtsa om landsmanskapet, åtminstone inte tills vidare.
Jag hade ett par unga flickor med mig och ansåg mig därför tvungen att vara särskildt kritisk.
Och det var jag också, tills hon som en hvirfvelvind kom in i rummet och tog mig med storm.
Jag blef tagen så där oemotståndligt, ni vet, som det händer en någon gång i ens lif, då man förlorar förmågan att döma klart och praktiskt och att räkna med yttre prosaiska förhållanden.
Det får lända mig till ursäkt, att jag var helt stämningsmänniska därnere.
Här hemma hade jag troligen sett henne mera nyktert.
— Det tror jag knappt — det gjorde inte en gång jag, som är mycket äldre och hade så många skäl att vara kritisk.
Jag sörjde öfver att hon var sådan — men jag insåg, att just sådan som hon var – – Såg ni henne mycket, mycket exalterad?
— Inte då, inte den första dagen; tvärtom, jag mins så väl, hur hela hennes uppträdande harmonierade med hennes utseende.
Sådan, med denna sordin öfver det vibrerande strängaspelet såg jag henne aldrig mer.
Hon kom ut till oss på terrassen i månskenet och berättade något, som synbarligen gripit henne djupt, på ett sätt, så att det äfven grep oss.
Det låter helt enkelt, när det blott relateras; det blef till ett helt litet poem, så som hon berättade det.
Det var just under karnevalen; på förmiddagen hade hon varit ute i staden i sällskap med några bekanta från hotellet, en sjuk rumänier och hans unga hustru samt en österrikisk kapten, hvars ihåliga lungsotshosta just hördes ut till oss från rummet midt emot, under det hon talade.
Hon beskref för oss den lilla staden, som vi ej ännu sett, särskildt den långa hufvudgatan, hvarest det den dagen varit ovanligt lifligt.
De hade mött den ena skaran af maskerade människor efter den andra — sjungande och musicerande, hojtande och larmande grupper.
Plötsligt hörde de på afstånd tonerna från en musikkår och sågo ett långt tåg närma sig.
De stannade på en af trappafsatserna vid ett gammalt hus för att låta tåget gå förbi och i ro kunna iakttaga det uppsluppna karnevalsskämtet.
Tåget företräddes af en musikkår, som blåste en marsch.
Dagny och hennes sällskap sträckte på sig för att tvärs igenom den skara af bruna och trasiga barn, som utgjorde förtruppen, få syn på kostymerna i tåget, som kom närmare och närmare, långsamt och högtidligt.
Det föreföll ej mycket brokigt, utan tog sig snarare dystert ut.
Först kommo några egendomliga skepnader i långa, svarta dräkter med hufvud och ansikten höljda i ett slags kapuschonger, i hvilka stora, med hvita band kantade hål voro lämnade för ögonen; därefter några munkar med tända vaxljus, sjungande en entonig sång, som messingsinstrumenten öfverröstade.
Sist, på en bår buren af fyra bland de kåpklädda männen, syntes en likkista, på hvilken locket ej var påskrufvadt.
— Det var en begrafning.
När tåget kommit midt för trappan, där de stodo, lyfte de båda herrarne, enligt katolskt bruk, på hattarne, under det rumänierns ansikte blef allt blekare och blekare och österrikarens torrhosta ljöd genom sorgemusikens toner.
De stodo med nedböjda hufvuden — döende, som hälsade på döden.
Längre fram på gatan skymtade utstyrda karnevalståg — och samma bländande solljus lyste öfver allt och alla.
Dagny lade handen öfver ögonen som för att utestänga synen.
— Det hade varit ett ämne för — hon nämde en af våra lyriska stämnings- och känsloskalder — den där scenen på trappan, sade hon slutligen.
Om jag kunde berätta det som hon, skulle ni förstå hvilket intryck det gjorde på mig — ni hör ju, att jag inte glömt det än.
— Hela aftonen såg jag framför mig den dystra begrafningsprocessionen mellan karnevalstågen.
Under det hon, som varit så gripen af stämnin- gen, att hon försatt andra in i den genom blotta orden, tonfallet — som lagt så mycket i —
Med ett: ’Jag vill inte tänka på det mer — man skall inte grubbla på dystra och sorgliga saker, bara söka förströ sig’ gick hon fram till balustraden och ställde sig att betrakta Etna, i det hon i förbigående med ett skälmaktigt leende sade till herr Arian, rumäniern:
— År det inte löjligt att tänka, att det alltid brinner i hufvudet på den där istappen?
— Han kunde inte motstå tonen och leendet — hvilken man skulle väl kunnat det? — utan steg upp och gick fram till henne.
Hon var som förvandlad utan någon öfvergång: en helt annan människa, liflig, uppsluppen nästan till öfverdrift.
Hon retades med honom, gjorde narr af honom och lät honom säga de mest otroliga artigheter, synbarligen utan den ringaste tanke på hvilket intryck hennes uppträdande skulle göra på oss, utan det minsta försök att hemlighålla eller öfverskyla sitt koketteri.
Man nästan tvekade att kalla det koketteri: det var så öppet och på samma gång så litet naturligt, så forceradt.
Och det var som om hon koketterade, icke för att behaga, utan för att sysselsätta och förströ sig.
— Hon gjorde inte endast då, utan allt igenom, intryck af något hetsadt, förföljdt.
Hon gaf sig ingen ro, hvarken kroppsligen eller andligen.
Hon kunde inte sitta många minuter på samma plats; än måste hon ner i staden för att köpa det ena eller det andra, som aldrig fanns (Taorminas bodar äro mycket primitiva); än gjorde hon långa promenader — om ensam eller i sällskap, var henne öfver hufvud taget likgiltigt; än begaf hon sig ner till stranden, lånade en båt och rodde ut på hafvet.
Samma oro visade sig i alla hennes sysselsättningar och intressen.
— Stackars min flicka, sade fru Melby sakta.
— Hvad hon var märkvärdigt talangfull!
Men det var ingen ihärdighet, ingen ro öfver det hon företog sig, åtminstone inte de dagar jag såg henne där nere.
Än spelade hon ett stycke af Grieg, under det herr Arian hängde öfver pianot och vände noterna; än sjöng hon en siciliansk fiskarevisa, som hon snappat upp; och när vi så skyndade oss ner för att höra henne, satt hon redan på terrassen med sin akvarelllåda och höll på med en skiss — som hon lämnade halffärdig för att plocka vilda blommor till middagsbordet.
Jag har aldrig sett något så fulländadt konstnärligt som hennes sätt att ordna dessa blommor.
Taorminas mångskiftande, exotiska flora lämnade visserligen ett utmärkt material; men hur hon visste behandla det!
Det låg en oändlig poesi öfver de blommor som blefvo sammansatta af hennes hand —
Fru Melby nickade.
— Det kan jag föreställa mig, när jag minns hvad hon gjorde af våra enkla ängsblommor.
Så full af hugskott hon var — en sådan stämningsmänniska!
I Taormina finnes en härlig gammalgrekisk teater i ruiner; den ligger högt på en bergssluttning med underbar utsigt öfver haf och nejd.
Ni skulle sett henne en afton, då hon i antik dräkt trädde fram ur en af nischerna i de där ruinerna!
Det var en flammande solnedgång öfver Etna; hafvet glänste som i eld, och de sista solstrålarne belyste henne, där hon stod i den hvita klädningen med det rödbruna, luftiga håret högt uppbundet och sammanhållet af ett bredt guldband.
Hon var bedårande.
— Eller den gången, då hon under de blommande mandelträden nedanför terrassen ställde till fest för bybarnen och gaf hvart och ett af barnen ett guldmynt till minne!
Jag skämtade med henne öfver hennes »rikedom», och hon svarade med ett underligt leende: »rik, nej — jag gör det bara för att söka öfvertyga mig att det finns lyckliga människor i världen: men det finns det inte — möjligtvis små, små barn — som de där — —.
Eller den aftonen, sista karnevalsdagen, då hon lät en af sina många beundrare nere i staden inbjuda sig och oss och några andra hotellbekanta till en bal, som en förening ställt till i en liten primitiv lokal!
Hon dansade vildt hela aftonen och formligen gnistrade af lif och lust — koketterade för apotekaren, förvred hufvudet på Cataniastudenterna.
Jag minns också, att när jag, efter hemkomsten från balen, gick in i hennes rum för att hämta henne ut — vi sutto och pratade i det härliga månskenet — då satt hon där inne i mörkret och grät, som om hennes hjärta velat brista.
Hon var, som sagdt, fullkomligt oberäknelig. midt under det lifligaste samtal, under hvilket hon själf var den gladaste, kunde hon plötsligt gå sin väg utan ett ord till förklaring, som om vi djupt sårat henne; vi kunde aldrig fundera ut på hvad sätt.
Hvad som på mig isynnerhet gjorde ett egendomligt intryck, var hennes starka, häftiga antipatier och sympatier.
Hon fick ibland på en gång den fruktansvärdaste aversion för någon af de nykomna gästerna i hotellet; hon kunde inte tåla den karlens utseende, det fruntimrets ögon, den flickans sätt att hålla ut lillfingret, när hon åt, den personens organ, den andres skratt; hon blef hjärtängslig, när hon hörde det skrattet — och så gick hon plötsligt upp på sitt rum och stannade där, tills personen i fråga rest, eller också skaffade hon sig en annan plats bakom en af matsalens många pelare för att slippa se eller höra »otäckheten».
Lika häftiga voro hennes sympatier, som för mig till exempel.
— Det känner jag till, utbrast fru Melby.
— Hon påstod, att hon känt sig dragen till mig från första ögonblicket.
Hon visade det en förmiddag, då vi voro ensamma uppe på teatern.
Vi sutto på ett par kullfallna pelare däruppe, alldeles bredvid hvarandra.
Det blåste den dagen kyligt från hafvet; jag tog min schal och svepte omkring henne.
Hon föll på knä, tog min hand, som låg öfver hennes skuldra och smekte den, kysste mig upprepade gånger samt brast till sist i häftig gråt, i det hon hviskade: »ack, håll af mig litet, smek mig, som ni smeker de andra flickorna!
Jag är så ensam; jag har ingen som bryr sig om mig — ingen — och jag är så olycklig, så förtviflad.»
Jag kan ej säga hvad detta våldsamma utbrott skrämde mig och berörde mig obehagligt.
Jag hade så helt nyss från mitt fönster hört henne skratta och prata på det mest uppsluppna sätt med rumäniern och hans hustru, och jag tänkte ovillkorligen: när spelar hon komedi, nu eller då?
Det kom öfver mig en känsla af att inte allt stod rätt till, en ängslan för att denna unga, ensamma flicka hade ett förflutet att förtro mig, som det var angenämare för mig att inte veta.
När man haft mycket ansvar i sitt lif, vill man helst slippa bekymmer för tillfälliga bekantskaper.
Jag kände mig på samma gång dragen till henne och frånstött af henne, och jag fann ej något annat att säga än:
— Fröken Dagny, för all del, lugna er — var inte så exalterad!
Hon spratt till och såg på mig med ett ångestfullt uttryck i ögonen.
— Tycker ni jag är mycket exalterad?
Är jag mycket olik andra unga flickor?
Åh, om ni visste hur det käns, när någon säger mig det, eller när jag tror att någon tycker det!
Jag tycker så ofta själf, att jag inte är som andra; och det är det, som gör mig alldeles förtviflad.
Har ni aldrig råkat en ung flicka sådan som jag?
Hon grät inte mer; men hon höll mig krampaktigt fast.
Jag försökte slå bort det i skämt.
— För det första är ni mycket talangfull, mer än de flesta unga flickor; det är genast en skillnad.
Och så är ni mycket varmhjärtad och en impulsmänniska — det är inte heller alldeles vanligt.
Ja, jag tror verkligen att ni är olik andra unga flickor.
Men jag har svårt att bedöma det; jag känner er ju så litet eller rättare sagdt inte alls.
— Jag skall tala om för er, utbrast hon ifrigt.
Innan jag hann hejda henne, hade hon berättat, att hon var född i Antwerpen af svenska föräldrar, att hon knappt känt sin mor, som dött, när hon var helt späd, och att hon var enda barnet.
— Talade hon inte om sin far?