Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till Åbo, till Åbo, låt oss gå att förjaga Flemingen och hela hans anhang.
Ned med tyrannens näste, ned med Åbohus.
Med tänderna skola vi rifva ned det, att der ej blir att stå sten på sten.”
Och stormen växte ut öfver en stor del af landet, och åter framgick härjning och mord och brand i de rasande hoparnas spår.
Mot Lappfjerd tågade en skara.
Här lågo ryttare i borgeläger.
De blefvo öfverfallne, bundne och stoppade i en vak, men vattnet var för grundt, det lyckades icke att dränka dem, men med stänger och stafvar neddrefvos de bundne männen under isen, och byns qvinnor slogo, i furielik vildhet, de döende med sina ämbaren och byttor i hufvudet, för att påskynda mordet.
Ju djupare vatten, dess starkare skakas det af stormen, dess våldsammare vågor gå på dess yta.
Ju djupare sinne hos ett folk, dess värre svalla dess vågor, då stormen engång drifvit dem i rörelse.
Gräsligt är minnet af klubbekrigets fasor!
I sin vrede reste sig nu Klas Fleming.
Tid var ej längre att skona.
Trupper samlades och i spetsen för dem tågade Fleming sjelf mot de upproriske.
Här oppe vid Ilmola å träffade nu Enevald ändteligen herr Erik Liljeholm och fick aflemna sitt bref. Herr Erik läste det, skakade på hufvudet och sade:
”Väl torden J dock hafva haft onödigt besvär, ty det synes mig vara på nog lösa grunder, som hon låtit skrämma sig.
Dock vill jag ej taga på mitt samvete, att icke härom underrätta herr Klas.
Han må sedan anse varningen värd hvad han sjelf vill.
Hur slapp ni dock oskadd fram hit?”
”Ungefär såsom om jag skulle hafva rest i en ödemark.
Säg mig dock nu, herr Erik, huru detta uppror nu åter brutit löst och hvad som skett.
Rykten gå så mångahanda, man berättar att Abraham Melcherson med en krigshär tågat hit till Österbotten, härjat, mördat och bränt, och att detta föranledt denna nya resning.”
”Har Abraham haft något fel, så får han det nu troligen med sitt lif umgälla, ty han är nu i den omilde hertig Carls händer, och han plär icke skona.
Abraham har lyckats få mig ett bref tillhanda och deri skrifver han att, sedan han hade straffat de värsta anförarne och upprorsstiftarne, hade han lyckats att efter sitt bästa förstånd med råd och förmaningar lugna de oroliga, men vågade dock ej resa ensam, utan tog med sig en eskort af femtio man.
När han hade förmanat bönderna att hålla den ed och trohet de voro sin konung skyldige och undervisade dem att de icke skulle låta förföra sig till uppror och lifsfara för dem sjelfve; då hade bönderne svarat:
Gudskelof, att vi nu få veta hvad som är det rätta, och lofvat att icke vidare låta förleda sig.
Och så sände
Abraham bref med lugnande ord till de norra orterna.”
”Nå, och påföljden blef blott en ny resning”, frågade Enevald.
”Ja, hertigen hade redan, det Gud må förlåta honom, sändt nya anförare till de upproriske, och de togo brefvet som Abraham skrifvit till bönderne och uttolkade det för de oförståndige, som ej sjelfve kunde läsa, och sade att der stod att Abraham skulle komma med sexhundra man, för att förlägga hos dem i borgeläger.
Frågade dem ock sedan om de ville tåla detta, eller med lif och blod försvara sig emot öfvervåld.
Och, rasande öfver det svek de trodde Abraham hafva begått emot dem, togo de brefförarne och kastade dem i en vak på isen.”
”Nå än Abraham sjelf?”
”Han visste häraf intet, men bönderne lade sig i försåt för honom, ihjälslogo och plundrade hans knektar och släpade honom sjelf fången till Sverige.”
”Man säger att upproret nu är allmänt öfver alla de norra orterna?”
”Ja, bönderne och deras ombud hafva tågat omkring och rest opp man ur huset.
De der anförarne, som Abraham lät afstraffa och stegla, hafva de nedtagit och begrafvit, och rysvärda mord och deras gamla brännande och plundrande, ha de åter vidtagit.”
”Hvem anför dem nu?”
”Hertigen har nu skickat dem till fogde en oduglig köpman från Hernösand, han anför den hop som ligger här emot oss.
Den är ock den största.
Öfverallt ströfva mindre troppar.
De bränna alla adelsgårdar, men jag tänker de sjelfve skola få näsbränna.
Herr Klas har skickat dem bud på bud, och bjuder dem nedlägga vapnen och lofvar förlåtelse, blott de hädanefter vilja hålla sig stilla, men de bli allt mera förmätna och tro att han är rädd för dem.
Ja Gud sig förbarme!
Ja rädd skulle han vara!”
En stund sednare inträdde herr Erik hos ståthållaren, som tagit qvarter på Ilmola prestgård.
Fleming gick fram och åter med stora steg. ”God afton, herr Erik, intet nytt?
Ännu intet bud om underkastelse från bönderna?”
”Intet.”
”Nå så må herren förbarma sig öfver de arma nötena, ty nu kan jag det ej mera.
Och dock vore det hederligare att få vända sig emot den förrädiske hertigen och klappa krontankarne ur honom.
Dock hvad lönar sig prat.”
Fleming meddelade nu åt herr Erik åtskilliga order för morgondagen, och sedan allt det vigtigaste var aftaladt, berättade herr Erik om det budskap, han ifrån sin fru hade erhållit.
”För böfveln”, sade Fleming skrattande, ”tre käringar i en stuga, det är mer än en ärlig krigsman kan stå emot.”
”Slå dock icke varningen alldeles i vädret.
Nog veten J, herr Klas, huru ofta man säger att de österbottniske trolla lifvet af folk och fä, och sällan är ändå så stor rök utan eld.
Akta er för allehanda okändt folk, och gerna kunnen J ju hålla edra hårstrån inom egen mössa.”
”Käre herr Erik, icke ta de österbottniske så lätt lifvet af mig, nog är jag dem för seg.
Icke
vore det heller nu tid på för mig att dö, ty jag tror att jag dock kan göra min konung och herre nytta på den plats, der han ställt mig, och visst skall jag bjuda till att stå på hans rätt, emot hans furstliga onåde.”
Klar och kall uppgick vinterdagen öfver nejden.
Klubbehären stod uppställd.
Israel Larson, ehuru af hertigen lärd att anföra bönderne, egde dertill hvarken mod eller kunskaper, och öfvergaf saken innan ännu slaget ens var börjadt.
Ingen förstod att befalla, ingen visste lyda.
Mod och beslutsamhet skulle icke felats bönderne, men bristen på ordning, samhållighet och tillochmed på vapen, var så mycket större.
Bågar och pilar, klubbor och störar, utgjorde de flestes beväpning, men alla voro ifrige att slåss, att på Fleming få hämnas det förtryck knektarne utöfvat, hämnas sina vänner och fränder, hvilka fallit offer för
Flemingens mordlystnad och tyranni, som det hette.
Nu stod den fruktade och hatade mannen sjelf emot dem, och hans, om möjligt, än mer hatade knektar, desamme som legat hos bönderne i borgeläger, som förtryckt dem, som tagit dem brödet ur munnen.
Och huru liten var icke denna hop, som ställde sig emot böndernes tusenden!
De förnyade uppmaningarne af Fleming, framställdes af anförarne endast såsom bevis på hans fruktan för deras öfverlägsna mängd.
Nu lät
Fleming sina ryttare upptåga längs båda stränderna af ån, en tredje afdelning placerades på sjelfva isen.
Fleming sjelf, med några officerare, stod på en kulle invid ån.
Mörk, som en höstnatt, var Klas Flemings blick, då han öfversåg de till strid färdiga massorna.
”De hundarne äro dock, på sätt och vis, oskyldige, de äro landsmän och konungens undersåter, det är otäckt att börja.”
Nu steg herr Erik Liljeholm fram och frågade: ”Vore det icke rådligt att ännu en gång försöka med godo förmå dem nedlägga vapnen.
Åsynen af truppernas hållning och ordning, inverkar möjligtvis på dem.”
”Förgäfves, de vädra blod som vargar.
De skulle nedskjuta en hvar, som skulle nalkas dem.”
Nu framsteg Enevald Fincke, bugade sig och sade: ”Tillåt mig att försöka.
För sådant pack skall ingen säga att en adelsman skyr.”
”Välan”, svarade Fleming. ”Ännu ett försök.
Förlåtelse åt alla, utom åt anförarne och uppviglarne.”
Fincke red fram mot bondehären, åtföljd af några få ryttare.
Han upptog sin näsduk, fäste den på spetsen af sin värja och red sedan närmare, ropande med hög röst: ”Ännu en gång, den sista, bjuder herr Klas Fleming, ståthållaren, konungens högst betrodde man, på hans majestäts vägnar, nåd och förlåtelse åt dem af eder, som äro vilseledde.
Nedlägges vapnen, gån till edra hem, och eder skall intet ondt vederfaras.
Endast edra anförare och dem, som uppviglat eder att strida emot eder konung, skolen J utelemna, för att de måga straffas såsom lag bjuder; men fortfaren J att vilja strida emot eder konung och gören uppror och upplopp, då skolen J straffas såsom J förtjenen, och med skott och svärd utrotas till sista man.”
Mycken rörelse märktes bland bönderne; det syntes att mången velat lyssna till förslaget, men brådskande gingo från man till man, just de, hvilka hade mest att frukta, och desse bjödo till att elda böndernes ifver och motstånd.
Enevald märkte rörelsen och utropade: ”Skynden eder, gripen edra förledare, det äro de, som äro edra verkliga fiender.”
Han hade väl sett att en af dem, som syntes ifrigast uppmana bönderne till motstånd, hade lagt an med sin bössa på honom, men med en blick af stolt förakt på bonden, fortfor han att tala.
Nu small skottet, en kula for genom tröjan och rispade huden vid venstra sidan.
I detsamma lossades flere skott från böndernes led, fem af Enevalds följeslagare föllo, han sjelf med de få återstående red tillbaka.
”Är ni svårt sårad”, frågade Fleming.
”Nej, eders herradöme, dock för mycket för att vara det af en vanbördigs kula.
I detsamma gafs på alla punkter tecken till anfall.
Rytteriet störtade fram.
Israel Larson hade flytt.
Utan dugliga anförare kämpade den oordnade hopen modigt, men på det mest ändamålslösa sätt.
Tyngden af kavalleriet bragte dem innan kort att vika.
Snart voro bönderne omringade, de stredo förtvifladt för sina lif.
Ingen pardon gafs, och innan dagens slut lågo fyra tusende döda på slagfältet.
I massor kastades liken i ån, tolf och tolf hopbundos och nedstörtades lefvande, säger en berättare af hertigens anhängare.
Hvarifrån de dertill behöfliga repen togos, säger ej berättaren.
Dagen efter slaget befallte Fleming att sammanföra alla fångarne; de uppställdes nu inför honom, och tydligt syntes, att de alla ansågo sin sista dag vara för handen.
Med vilda åthäfvor och hårda ord tilltalade dem Fleming och hotade alla med död och straff.
”Såsom trolöse, Gud- och äreförgätne skälmar”, utbrast han, ”hafven J gjort uppror emot eder konung med olydnad och tredsko.
J hafven förvägrat kunglig majestäts krigsfolk, som varit förlagde i borgeläger hos eder, deras nödtorft, J hafven fängslat, piskat, ihjälslagit dem J kunnat öfverkomma.
J hafven öfverfallit kunglig majestäts fredlige och trogne undersåter, både adel och oadel, med mord och brand, och skulle ödelagt hela landet, om icke i tid hinder blifvit satt för eder.
J hafven brukat sådant tyranni, som ännu aldrig någon utrikes fiende gjort, och som de grufligaste hedningar, men icke kristet folk bruka emot dem de få till fånga.
Och ändock tänkte jag låta det blifva dervid, såsom ock vid Nokia skedde, och gjorde mig den mening, att oförstånd och förrädiske intalanden hade förledt eder; och tänkte efter Sveriges lag och rätt lagföra eder, när Gud skulle foga hans kunglig majestät i sitt rike igen.
Men J hafven fört eder lag och rätt på spjutuddar, bågar, pil och bössa; derföre har jag varit nödsakad att, på kunglig majestäts vägnar, bruka samma slags lag och rätt emot eder igen!
Och dock skulle jag icke velat handla så tyranniskt emot eder, som J haden gjort, huru god fog jag än hade dertill; och skulle icke hafva skadat ens en man till lifvet, blott J haden öfverlemnat dem, som voro roten och upphofvet till detta oväsendet, och sedan gått, stilla och fredligt, hvar och en till sitt och gifvit eder troget under eder konung.
Men J hafven stått efter mord och blod, och derför har det öfvergått eder sjelfve.
Hvem är kung Carl, den J omtalen?
En sådan har på flere hundrade år icke funnits.
Sigismundus är vår rätte herre och konung, och honom tjene vi, som krigsmän, och tänke icke låta slå eller mörda oss af någon, utan slå igen och afvärja uppror och förräderi, liksom vi ock hafve försvarat eder mot utrikes fiender, då J fått sitta hemma i eder varma stuga hos hustru och barn och sköta om eder.
Då hafva krigarne legat i fält emot fienden, och för eder slitit ondt och offrat lif och blod, eller blifvit förderfvade.
Och dem, som öfver lefvat, sedan de för eder utstått fara och vedermöda, dem viljen J mörda och förderfva.”
En gammal bonde tog sig nu mod till och steg fram, bedjande ödmjukeligen, att hans nåde icke ville utrota de fattige bönderne för den trohet, de hade visat hans fursteliga nåde, hertig Carl, hvilken sändt dem många bud och bref, synnerligen med Hans Hansson och Hans Fordeel, bjudande dem, på konungens och rådets vägnar, att gå man ur huse och strida emot hvar och en, som dem förtryckte, och åläggande dem att sköfla alla adelns gårdar, utom några, dem han befallt skona.
”Hafve än icke mellanlöparne sjelfve varit de, som skrifvit sådana bref, hvilket troligt är, så skolen J veta, att, om än fursten sjelf hade varit med eder emot hans kunglig majestät, så hade vi, för vår trohetseds och pligts skull, icke kunnat skona ens hans egen person, så mycket mindre eder, som i hans namn gjort uppror.
Mig borde, på hans majestäts vägnar, att bruka rätt emot eder och låta utöda eder, med hus och grund.
Bättre vore att straffa sådana missdådare, än lemna dem fria att skada och förderfva oskyldiga menniskor.
Och dock har jag medlidande med eder, för eder egen fåvishets skull, för eder egen uselhets skull.
Det var ni, som skulle intaga Åbohus, taga mig till fånga, och hvad ni allt skulle uträtta, det var ni, som med tänderna skulle rifva ned Åbohus!
Stackare, som J ären.
Kunnen J ens så mycket, som rifva ned den der spiseln med tänderna?
Försöken sjelfve hur godt det är, så fån J se hurudana skräflare och stackare J ären.”
Ett drag i tidens lynne var en viss naiv, handgriplig humor ofta midt under de allvarligaste och bekymmerfullaste tilldragelser.
Hos hertig Carl framstår den ofta bjert, stundom grofkornig.
Hos Arvid Eriksson Stålarm, som den mest trefliga fryntlighet; bönderna visa en ansatts dertill under sjelfva klubbekrigets vilda scener, då de, till exempel, ställa de slagtade kreaturens hufvuden att grina i fönstren, och tillochmed hos den allvarlige och oböjlige Fleming framsticker ofta detta samma drag.
Äfven nu, sedan han med strängaste allvar hållit sin straffpredikan, grep honom denna håg för det lustiga oemotståndligt, vid tanken på huru bönderne skulle med tänderna rifva ned muren.
När nu ingen rörde på sig för att göra början dermed, skrek han häftigt:
”fort deran, eller det eder bödeln annamma.
Ner med spiseln, edra okynnesfän, så fån J försöka hur lätt det går.
Nils Jönsson, skynda dig, du hade mun att skälla med, då du skulle till Åbo och slå ihjäl mig, visa nu ock att du kan bita, som du kan skälla.
Olof Persson, du var lika stor i mun du.
Hej, bit raskare.
Så der ja.
Nå sen J nu, edra gläfsare, huru långt J kommen med edra tänder.”
Bönderne refvo och sleto med tänderna i stenarna i stor ångest och bäfvan.
De beto högre opp, de beto lägre ner, de grinade och sleto af hjertans grund, så svetten perlade i pannan, och Fleming ropade och manade på, under hotelser och hån.
Slutligen brast han ut i ett så häftigt skratt, att alla vapenstyckena skramlade mot hvarandra och ropade: ”Nå, nu sen J, huru mycket J kunnen uträtta ens mot denna lilla skorsten, lär er härnäst att hålla inne med edert fåvisa skrål.
Tag eder nu till vara, och må denna skrämseln vara eder en varning, och må de fallnes öde lära eder, att man icke ostraffadt gör uppror emot sin konung.
Om J nu heligt och ärligt lofven att, som hans konglig majestäts trogne och lydige undersåter, lefva i stillhet hvar på sin ort och edra skyldigheter uppfylla, så skall jag, ännu denna gång, låta nåd gå för rätt och låta eder, som öfverlefva, utan vidare näpst få gå hädan.”
Med uppräckta händer ropade bönderne: ”det lofva vi alla ärligen!”
”Gån hem, låten detta blifva eder en allvarlig lexa.
Men minnens, och sägen edra socknemän detsamma: att der någon understår sig att hädanefter höja hand eller fot emot laga ordning och rätt, han skall icke skonas, utan öfver honom skall svärdet tungt falla, och att jag, Klas Fleming, har sagt det.
Dragen nu hädan.”
Att bönderne ej läto säga sig de orden två gånger, torde ej behöfva nämnas.
Men i ett afsides pörte funnos ännu någre män, bevakade af krigsmän, hvilka der väntade sin dom, och nu först, på Flemings befallning, till honom framfördes.
Desse voro prester från de kringliggande socknarne, hvilka, långt ifrån att intala sina socknebor lugn och fridsamhet, just hade manat dem till uppror.
Af fruktan att
Sigismund skulle gynna katholska läran, hade de slutit sig till hertig Carls parti, och voro ofta de ifrigaste förkämpar för läran att ”orätt med våld vräka”, som uttrycket föll sig.
Fleming hade låtit hemta dem, hvilka ej redan voro tillstädes vid bondhären.
Främst i spetsen inträdde nu herr Simon Johannes Slurk, med stolta steg och ställde sig inför Fleming, med ett utmanande utseende, i det han sade: ”Herr Klas, är eder icke nog att söla edra händer uti tusendes blod, viljen J ännu förgripa eder på herrans tjenare?”
”Djefvulens tjenare ären J, och icke herrans”, ropade Fleming med vredgad röst, ”och vakter och ser eder före, att det icke må gå eder, som med presten i Rautalampi, den jag nu håller fången, och om än bönderne hafva sluppit fria, så är dock eder dom ännu icke fälld; de voro fåren, J de falske herdarne.
Att jag släppt dem, har jag gjort af christeligt medlidande och för att skona oskyldigt blod, ehuru både mig och krigsfolket alltför mycken anledning är gifven, att icke längre hafva fördrag.
Längesedan hade jag kunnat låta nedlägga dem allesamman, men bland dem funnos oskyldige, som blifvit förledde, och jag har haft betänkande vid att deras blod skulle gjutits med de skyldiges, och jag har blott velat straffa de förrädare, som dem förledt.
Såsom röfvare och själamördare hafven J förfört eder hjord, att de nu äro slagne och nederlagde.
Eder hade tillkommit att lära folket lefva som kristne män, och J hafven lärt dem att blifva förrädare mot sin konung och ed.”
Men Johannes svarade: ”Är icke bonden en menniska, skall icke äfven han äga rätt att befria sig från öfvervåld och tyranni.
Herr Klas, också J skolen engång komma att stå inför Guds dom, huru viljen J då svara för allt det myckna blod och elände, som J öfver detta land dragit.
Då hjelper eder icke edra många höga embeten.”
”Svaren blott J, herr Johannes Slurk, för edert samvete, med Gud vill jag hoppas att kunna svara
för mitt, och tror stadeligen att de mångas blod, det jag nödtvungen gjutit för min konung och min trohet, icke skall falla på mitt hufvud, utan på dens, som allt detta elände vållat, och på dem, som varit uppviglare och förfört den okunnige allmogen.
Och just J, herr Johannes, som här pöser inför mig, liksom om det vore prestens kofta, och icke hans hjerta, som gjorde honom helig, J hafven varit en af de värsta.”
Äfven med presterne blef slutet af förmaningen detsamma, som med bönderne.
Mot högtidligen afgifvet löfte om att hädanefter förhålla sig troget och stilla, fingo de alla sin frihet att återvända hem, endast herr Johannes Slurk straffades med att få hos sig en mängd knektar förlagde, emedan han ej ens nu visade någon håg att foga sig.
Klas Fleming hade återkommit till Åbo, sedan nu äfven de många spridda uppresningarna i olika trakter af landet efterhand blifvit dämpade och strängt bestraffade.
Hertig Carl och hans anhängare utöste nu öfver Fleming all deras vredes bitterhet.
Köttmånglaren, blodhunden, voro de vanliga benämningar, hvarmed han omtalades, och hvarje i striden fallen bonde omtalades, som ett nytt bevis på hans blodgirighet och tyranni.
I ett bref från denna tid säger Fleming huru, oaktadt böndernes löfte att förhålla sig stilla, de dock, eggade af prester och andra hertigens ombud, åter rest sig, huru de vildt härjat och huru de sedan i striden mot krigsmännen kommit till korta, och beklagar bittert, att sålunda många hundrade menniskor blifvit ihjälslagna, hvilka, om de icke blifvit förledde, skulle hafva i lugn sutitt i sina hem.
En af hertigens män yttrar härvid med salfvelse:
”se huru många herr
Klas sjelf säger sig hafva slagit ihjäl!”
Som vanligt hållande alla styrelsens trådar i sin hand tillbringade Fleming nu en kort tid i Åbo under arbete åt många håll.
Otaliga bref, som ännu finnas qvar, bevittna hans rastlösa nit och verksamhet, och deraf ganska många uppsatta och skrifna af hans egen hand.
Huru många herrar kunde på denna tid göra detsamma, och dock talar man sällan om Klas Fleming, utan att orda om hans brist på bildning.
Utgifvaren af en stor samling svenska urkunder, säger: ”Man nekar ej att Klas Fleming var mycket obildad, men ej i jemförelse med sina embetsbröder.
Stilen är vida bättre än mången af rådsherrarnes i hans tid.”
Efter slutadt dagsarbete inträdde han en afton till fru Ebba, för att en stund i förtroligt samspråk glömma dagens ledsamheter.
Fru Ebba omnämnde nu, att hennes döttrar jemte
Sigrid slutat sitt arbete med mattan, och omtalade dervid de ord, som mäster Sigfrid tidigare hade fällt om den och hvilka förekommit alla fruntimren så olycksbådande.
”Ja”, sade Fleming, ”detta påminner mig om, att äfven jag blifvit hotad med trollskott.
Kära min Ebba, håll du väl vård om att ingen får lugga mig, ty derpå beror alltihop.
Emellertid måste jag nu, till en början, ta bort min lugg ifrån din vård, ty utan den kan jag väl ändå svårligen resa, och jag måste i morgon företaga en färd österut, i angelägenheter i konungens och landets tjenst.
Unge herr Enevald
Fincke torde jag medtaga.
Han har redan engång visat sig villig att för min skull göra sig möda, om än den saken var ett lappri.
Han är dock en konungens man.
Krångliga tider att lefva uti för mången.
Vår konung och herre hotar, som rätt och tillbörligt är, med strängt straff en och hvar, som sällar sig till förrädarne och är upprorisk, och hertigen vrider och vränger och hotar äfven med strängaste straff alla förrädare.
Men i hans mun betyder en förrädare den, som är sin laglige konung huld och trogen.
Menniskorna synas ej veta, hvartut de skola luta sina hufvuden; luta de det åt höger, så göra de mot tro och ära och hotas med straff af hans konglig majestät, luta de det åt venster, så sker dem samma hotelse af hertigen.
Men mig synes, att hufvudet dock må veta hvad samvetet säger, och detta kan väl ej föra mer än ett tal.”
”Blir resan långvarig för dig, min herre och man?”
”Troligen icke, jag måste skynda hit åter.
Flottans utrustning börjar brådska, att den må vara i skick att begagnas i hans kunglig majestäts tjenst.
Det blir snart vår.”
”Måste du nödvändigt göra denna resa?
Jag vet ej hvarföre den skrämmer mig.
Du har så mången gång varit ute för farlighet, jag rädes du slutligen ej kommer med lifvet från dina färder.”
”Nå, i sanning, jag tror att min Ebba vill stänga mig i kakelugnsvrån.”
”Och mången gång har du gått ut i farlighet; och en gång kan väl faran drabba!”
”Vore det än så, så går jag äfven denna gång i konungens ärender.
Men nu är ju allt fredligt och ingen fara för handen.
Dock skulle det än så vara, så skulle jag alltid med öppet sinne gå den emot, ty lifvet har aldrig varit mig så kärt, som själens salighet och äran.
Men”, tillade han leende, ”hvartill sådana allvarliga ord, som äro alldeles för mycket nu.
Det är ju blott på en kort resa jag far.”
Följande morgon afreste Klas Fleming; fru Ebba stod länge och såg efter honom och sade slutligen: ”Ebba Stenbock, Klas Flemings maka, är hon ett barn, som gråter när sköterskan går i nästa rum.”
Doft gick ett rykte ut öfver landet.
Klas Fleming är död, hviskades det först tyst, hemligt, från mun till mun, liksom om ingen velat uttala ordet, af fruktan att den väldige ännu skulle uppstå och straffa den, som om honom talat osanning.
Snart blef ryktet högljuddare och tusende tungor omtalade nu nyheten.
Hertig Carls anhängare jublade, och hertigen sjelf skref: ”Vi förnimme att Gud hafver den blodhunden Klas Flemings grofva missgerningar straffat och honom genom en hastig afgång uti sin grymhet falla låtit.”
Konungens trogne åter klagade, ty deras och den kungliga sakens starkaste stöd var krossadt, och ingen kände sig ega en kraft, som kunnat ersätta hans, den oböjliges.
Bittert klagade en af Finlands ädlaste män: ”Gud allsmäktig hafver tagit hans herrlighet ifrån denna onda verlden, hvars själ Gud evinnerligen hugsvale.”
Alla stodo som förlamade af ett åskslag.