Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Annorstädes predikas en jemnlikhet, som visserligen äger rum inför Gud och bör äga rum inför Domaren, men som i Staten, i politisk mening, icke kan stå tillsammans med sådana institutioner som de, hvilka i århundraden grundlagt och, — numera utbildade, i framtiden, så länge de äga bestånd, — skola utgöra en borgen för Engelska folkets lagbundna frihet, för Stora Brittaniens makt och framskridande, — i trots af alla de svårigheter och inre faror, som fordna fel beredt, som tidernas lopp bringar med sig.
Dygd, genius, hög talent, ihärdigt arbete kunna i England bana väg äfven för den i ringa vilkor födde; men vägen upåt är icke, såsom annorstädes, 252 Den 17 December. vidöppen för alla dem, hvilkas enda förtjenst är pennans eller ordets inbilska tilltagsenhet.
Sä står Englands Statsförfattning under kontinentens stormar, — en klippa, mot hvilken böljan bräckes.
Afven klippan, — resande veta det, kan af vågorna urholkas, småningom genombrytas; evigt står intet jordiskt verk.
Jag frågar: bör man derföre hygga endast korthus?
Men om fastheten af Englands statsförfattning härrörer af inrotad aktning för det positiva, så befordras den, derjemte, genom upmärksamhet på de refvor, som tiden åstadkommit i den vördnadsbjudande byggnaden.
När tillvaron af sådana en gång blifvit erkänd, skrider man i England, — icke såsom hos oss plägat föreslås — till nedrifning af huset, utan lill den omlagning, som för liden pröfvas oundgängligen nödig.
Man slår icke omkull; men ej heller sofvel' man till dess att väggarna sjelfva ramla och krossa husets invånare.
Ar en bjelke förruttnad, så skäres lian med varsam hand bort, och ersättes af det friska virke, som i skygd af de gamla murarna har upväxt.
J håfven redan gissat, mine Hrr, att jag liäntyder, förnämligast ehuru icke ensamt på den i vår lid verkställda reform af Underhuset.
Det hörer ej hit att undersöka, om vid denna reform noga träffades det rätta måttet: jag häftar ögat på grundsatsen, på methoden; på dessa önskade jag jemväl fästa Eder upmärksamhet.
Jag skulle önska att åvägabringa den öfvertygelse att, då National-representationen ostridigt betarfvar stora rättelser, vi böra följa ett mönster, lemnadt af det folk, som står främst i politiskt förstånd, och rättfärdigadt af resultatet; alt vi deremot böra fly de exempel, som visa följderne, närmare eller fjärmare, af po litiskt oförstånd, af blind efterapning, af obetänkta rön i nydaning.
Sverige torde numera vara, nära nog, det enda land i Europa som, lika med England, ur tidernas svall räddat grundvalen af en urgammal National-representation.
Den heter der Parlament och består af tvänne hus, hos oss, Riksens Ständer och består af serskilda Stånd.
Vaktorn oss att icke utbyta olägenheter emot faror, dem vi ej förmå beräkna.
— Låtom oss ej härma de misslyckade efterapniugar, — utan taga England sjelft men blott så vida, till mönster, att likasom Engelsmän, vid hvarje reform, låta England förblifva England, vi — icke upskjuta all reform, men verkställa den sfi, alt Sverige förblifver Sverige.
Vakiom oss, sade jag, alt utbyta olägenheter emot vådor.
Dermed har jag medgifvit, att fyrdelning är en olägenhet; men man har i hög grad öfverdrifvit dess vigt.
Hvad som, i värt riksdagsväsende, med skäl öfverklagas, hvad som kan, utan grundens uprifvande, afhjelpas, anser jag inskränka sig till tre ting: l:o Uteslutningen af de, genom fast egendom och samhällsställning berättigade, 1111 orepresenterade medborgare.
Om billigheten af deras anspråk äro alla i hufvudsak ense; mer än ett sätt gifves, att lemna dem rum. 2:o Organisationen af vårt eget Stånd, som i följd af oförlåtliga fel, än mera styrelsernas än Ståndets, under tidernas loppblif - Den 17 December. 253 vit bristfällig.
Här det fält, på hvilket R. och Ad., i sammanhang nied Irsta frågan, kan ådagalägga en ädel, men derjemte en förståndig, sjelfförsakelse, som afser rikets sanna väl och ej blifver endast en eftergift, af vår svaghet, åt andras begärlighet. 3:o Allt det reglementariska i Riksd.-Ordn.
— Redan min. jemföjelsevis högst ringa riksdagserfarenhet har öfvertyga! mig om talrika och vigliga fel i denna grundlag hvars stadganden, till icke liten del af aldeles nytt ursprung, ingalunda höra till grundvalen af vårt stats-skick.
Inom detta område finnes vidsträckt utrymme för erfarnare riksdagsmäns bemödanden; i dessa stycken är det äfven nödigt, att icke aldeles lemna ur sigte hvad den nyare erfarenheten, annorstädes, visat lända till ärendernes raskare och ändamålsenliga behandling.
Det har blifvit ett mod att tro det nu mera vara för sent, att till afhjelpande af dessa brister inskränka vår reform.
Sannt är: dc hade bort afhjelpas för trettio år sedan; men lika sannt, trots modets språk, som antager det obevisade, ofta inpreglade, såsom ett axiom, — att ännu i dag dessa tre förbättringar äro de enda, som kunna ske utan stor och, hvad värre är, oberäknelig fara, utan obotlig skada.
Af motsatta påståendet kan blott den tredje sanning härledas, att förbättringarna, numera böra ske med fördubblad omtanka och göras mera genomgripande, än de behöft blifva för 30 år tillbaka.
— Andra tider kunna bringa andra behof, andra sorger.
Men vill man i nuvar. tid, vid den grad af kultur, hvartill vi hunnit, föra oss in på de vägar, som ledt andra (ill förderfvet, då skall jag för min del icke följa.
— Jag trängtar icke efter Representanter, sådana som vi sett dem annorstädes framkomma utur allmänna valens urmörja: icke efter Ministrar, som af en, genom sitt ursprung och sin sammansättning snart allrådande, National-församling, skola Konungen påtrugas och som vid hvarje riksdag, äfven dess emellan, under prutningar och ränkor en eller flere gånger ombytas ; icke efter ouphörliga skuffningar om dessa platser emellan dugliga och odogse; icke efter programmer i ljudande fraser ; icke efter frågvisa interpellationer samt, dygn och veckor slukande, debatter om stafvelserne i en onödig adress; icke efter ständiga, stundom rättsvidriga, rön i lagar och författningar; icke efter en glatt bana, utan arbete eller förtjenst lätt tillgänglig för en hvar som vågar — pessimo cuiquc: icke efter lättsinnig, halsbrytande behandling af rikets yttre förhållanden, åvygabragt af improviserade Statsmän: icke efter de, bestämdt förestående; vådor, som dymedelst skulle beredas.
Och om vi sjelfve, i rikt mått, uplefvat dylikt i andra länder; om vi ännu, dagligen och stundeligen derstädes se och uplefva detsamma; om, till yttermera visso, våra fäder här kunna; under öfverdrift och, — numera lyckligtvis omöjligt, missbruk af en då urartad Ståndsförfatlning, hafva uplefvat, visst icke detsamma, men likväl sådant, som med detta icke saknat ali likhet; — då, — mine Hrr! säger jag:
Festigiu ter rent! och lägger i vigtskålen, för att väga hvad det kan, det sista jag äger att erbjuda åt fäderneslandet: mitt
Mångå ledamöter hördes härtill yttra bifall. 254 Den 17 December.
Klingspor, Mauritz Staffan Philip, uplästé följande :
Den politiska lagstiftningen spelade alltid en röle i nationernas annaler om ock icke så stor man vanligen föreställer sig den.
Den politiska lagstiftningen, svarar då först mot sin bestämmelse dä den harmonierar med vissa inom samhället befintliga förhållanden.
Men äfven härigenom motiveras icke ovilkorligt den nya lagstiftningen, då den icke allenast bör föregås af motsvarande föreställningssätt, seder och vanor, utan de opinioner dessa framalstrat måste dertill concentrera sig kring en viss bestämd form innan liden kan anses vara inne för den nya lagstiftningens införande, emedan den dä först upfyller sitt ändamål.
Den menskliga otåligheten förbiser gerna dessa sanningar, och opererar således helst på ett nästan motsatt säll, fas'än man sett att äfven de våldsammaste revolutioner ingen ting uträtta då man våldför den ordning i lagstiftningsväg erfarenheten visat vara den enda sanna och rälta.
Då man känner de Europeiska samhällenas råa utgångspunkt och dermed jemför den höga grad af kultur, hvartill de hunnit redan under tiel tidehvarf som säg den första Fransyska revolutionen utbryta, och man delar deras mening som vant sig att i revolutioner skåda fruktansvärda men välgörande tilldragelser, hvilka tvinga menniskorna att frånträda en falsk bana, för att beträda en annan som skulle ega en slags pånyttfödelsekraft, bör man i logisk slutföljd härmed förmoda, att otaliga samhälls-revolutioner utmärkt den långa bana nationerna genomvandrat.
Den historiska forskaren söker dem dock förgäfves, han finner många vilda excesser, mycken rå egoism, de svagares rätt förtrampad af de starkare, tallösa inländska och utländska fejder och krig med deras för massan olycksaliga följder, men inga spår till dessa slags revolutioner, hvilka, i likhet med den af 1789 och dess efterföljare, i Frankrike uprört och rubbat samhällets grundvalar.
Det finnes inom samhället en moralisk myndighet, som gör föga buller och bång af sig, som utöfvar det goda och nyttiga pä ett så tyst och anspråkslöst sätt, att dess vägar knapt kunna spåras, men sorn derföre icke är mindre rastlöst verksam, och som vid samhällsutvecklingen spelar en mäktigare röle än alla materiella och revolutionära krafter; denna myndighet heter nplysning.
Med hvarje tidehvarf riktade uplysningen menniskan med några nya idéer, som framalstrade nya vanor och nya seder, med hvarje tidehvarf kommo dessa eröfringar på barbariet allt flera samliällsindivider till godo.
Vid hvarje tidehvarfs slut märker den historiska forskaren med förundran huru mycket förändrat sig sedan tidehvarfvets början, man ser tydligt, att nplysning och humanitet vunnit insteg; att mången råhet hos den inre och yttre menniskan blifvit utrotade, mången fördom besegrad, många förut herrskande missbruk afskaffade, samt huru massan framgått i moraliskt äfven som i materiell hänseende.
Resultaterna ligga klart för ögonen, icke så medlen som framalstrat dem, de politiska och administrativa lagarne och ordningarne förete föga eller ingen yttre
255 förändring, man finnér dock vid en närmare granskning att de på samhället ingripande nya idéerna äfven verkat på lagarnes tolkare och verkställare.
Lagstiftningen, om ock till sin yttre form oförändrad, upträder på ett annat sätt än fordom på ett med den nya tidsandan mera korresponderande sätt.
Menniskans moraliska och materiella belägenhet har vunnit förbättring, samhället upfyller bättre sin bestämmelse, men några handgripliga, för den menskliga kortsyntheten mera åskådliga orsarker härtill, sökas förgäfves; och hör denna historiskt bekräftade erfarenhet tjena menniskorna som varning för deras förmätenhet att vilja gå civilisationens i otålighetens ögon något långsamma men alltid säkra framskridande i förväg, der framskridandet icke hämmas af de hinder våldsamma politiska brytningar ställa i dess väg.
Dessa hinder förmå visserligen icke helt och hållet hämma civilisationens oafbrutna verksamhet, men aflägsna dock de samhällsnyttiga resultater, som fortare kommit menniskorna till godo, om de icke lill följd af menniskornas eget förvållande blifvit försinkade.
De frön civilisationen utsår den ena generationen ge vanligen först frukt den derpå följande, mången gång ännu sednare men frukten konnner alltid ty aldrig var något utsäde pålitligare.
Europas tvenne mäktigaste nationer framställa i detta afseende anmärkningsvärda och uplysande exempel.
Den politiska friheten var det mål hvartill båda nationerna slräfvade men till ernående hvaraf de använde nästan rakt motsatta medel, hos det ena folket ansåg man sig uteslutande böra operera utifrån inåt, och förmenade sig kunna uträtta allt genom yttre ordningar och föreskrifter, hos det andra folket åter opererade man hufvudsakligast genom de politiska sederna.
De olika utgångspunkterna framalstrade dermot svarande olika resultater.
Det förra folket som med stormsteg anryckte i frågor, som icke kunna nog varsamt och nog långsamt behandlas, hafva icke närmat sig till målet, måhända till och med atlägsnat sig derifrån, då det andra folket, sorn endast fortgick med afmätt och sansad gång, aldrig behöft gå tillbaka utan oafbrutet närmat sig sitt föresätta mål.
Ingen nation har i sjelfva verket visat sig trögare i förändring af så väl sin politiska som sin kriminella och civila lagstiftning än den Engelska, hos ingen nation gjorde sig flera rättsvidriga lagar och coutumer gällande, rådde flera missbruk och ännu i dag ega ordningar och förhållanden rum, som högligen skulle såra hvarje annan nations politiska föreställningssätt, men det Engelska folkets samhällshistoria utvisar, all der andan är god, fosterländsk och sjelfupoffrande, och den politiska sjelfverksamhets-vanan ecb förmågan utgår från den kommunala, der göra framskridandets_ intressen sig gällande trots de absurdaste former och ordningar.
Afven med afseende på tidpunktens utseende för reformens genomdrifvande skilja sig Engelsmännen från Europas öfriga nationer.
Det Engelska folket hade alltid den urskiljning att afhålla sig från större reformer under de politiska passionernas svallnings-period, först sedan dyningarne häraf hunnit sätta sig oell samhällets normala sundhetstillstånd åter inträda, sattes reform-machineriet å nyo i gång.
Eng - 256 Den 17 December. lands till den första Fransyska revolutionen så framskridande samhällsrörelse afstadnade med densamma nästan helt och hållet.
Till följd af en slags tyst öfverenskommelse tycktes alla partier vara eniga om att lills vidare låta sakerna förblifva in statu epio, och att afhälla sig från alla politiska agitationer tills revolutions-febern hunnit afdunsta.
Ingen märkbar reform hvarken i politiskt, statsekonomiskt eller administratift hänseende egde rum under en längre period.
Först sedan Napoleon för en tid lyckats qväfva de revolutionära lågorna, och de uplysta klasserna hunnit öfvertyga sig om massans laglydiga hällning, började reformandan åter upvakna och utöfva någon verksamhet, som till en början varsamt framträdde men som sedan gick raskare till väga i bredd med de uplyste klassernas säkerhet för någon af massan utöfvad olaglig påtryckning.
I det öfriga Europa handlade man efter en alldeles motsatt method, styrelserna hade der för vana att släppa efter tyglarne ju mera de borde hålla dem inne, alt svagast försvara lagarne, ju meia de voro hotade.
Englands styrelse och maktägande klasser försvarade deremot aldrig lagarne med mera kraft, tillämpade dem aldrig strängare än under revolutionära epoker.
Under loppet af den första Fransyska revolutionen qväfdes således hvarje frän massan utgående folkrörelse med den yttersta energi och efter Februarirevolutionen förforo Engelska styrelsen om lagskipande myndigheter med en ovanlig stränghet med Chartisterna som under lugnare lider temligen ansvarsfrilt fått drifva sina agitationer.
Oaktadt de uppehåll de modfallande Fransyska revolutionerna gjorde i Engelsmännens reformbemödanden, förstod det Engelska folket att så vål begagna den goda tiden, att det för det närvar, intager en position så framskriden, att det Fransyska folket, efter all anledning aldrig hinner dit.
Genom jemförelse mellan de olika samhälls-positioner Frankrike och England för det närvar, intaga, inhemtas åskådligast och ovedersägligast huruvida samhälls-utvecklingen bäst befordras genom revolutioner eller genom ett af revolutioner ostördt civilisations-arbele.
Ingen lärer väl bestrida, att den politiska friheten är mera försäkrad i England än i Frankrike, der det segrande partiet, del må upresa den republikanska eller 1110- narkiska fanan, alltid måste stödja sig pä undantagslagar, och delden administrativa centralisationen med hvarje ny revolution förstarkes, och de kommunala friheterna inskränkas, således de institutioner som endast förmå alstra en genom sjelfverksamhetens vanor förvärfvad förmåga och erfarenhet att upfylla den politiska frihetens fordringar.
De arbetande klassernas belägenhet i England är ojemförligt bättre än i Frankrike och vinner med hvarje år förbättring, kapitalet var aldrig större, arbetet förtjenade aldrig mera, moraliteten hos de styrande och högre samhällsklasserna bevarades aldrig bättre, laglydnaden hos arbetsklasserna var aldrig pålitligare, de politiska åsigterna aldrig sundare, fosterlandskänslan hos massan af nationen aldrig varmare utan att antaga en alltför egoistisk natur; ty den kosmopolitiska andan var aldrig mera vaken, då dess verkningskrets sträcker sig till alla verldsdelar, omfattar hela mensklig - Den 17 December.
257 lighelen; harmonien mellan samhällsklasserna var aldrig större, samhällskraften aldrig mera samlad, aldrig mera vuxen de stora värf, hvartill försynen synes hafva utsett det Engelska folket.
Endast i ett afseende torde det Fransyska folket stå framföre det Engelska nemi. i dess konstfärdighet att göra revolutioner, som endast kan jemföras med dess lika talangfulla oförmåga att draga nytta deraf.
Om man nu delar deras åsigt, som lägga en sä hufvudsaklig vigt pä formerna, borde man med blicken fästad på de lysande samhälls-resultater, det Engelska folket tillvunnit sig, förmoda, att de arbetat sig dit under skyddet af de rationellaste former och lagar, och under ett slags arithmetiskt noggrant afvägande af siffertalets rätt.
Förhällandet visar sig dock fullt olika.
Den Engelska kriminella lagstiftningen är ännu ungefär sådan medeltidens idéer framalstrade den, den qvarstår dock oförändrad, endast modifierad medelst en mängd prejudikater- man känner dock alt i intet land rättvisan bättre skipas utan afseende på person och samhälls-ställning.
Den politiska lagstiftningen åter är den gamla uråldriga.
Till reformbillens genomdrifvande styrdes parlamentet af en oligarkie, formerad af en handfull mäktiga och rika adels-familjer, och äfven med reformbillen hafva hufvudsakligast några valabsurditeter blifvit afhjelpla, men den oligarkiska andan, om ock försvagad, fortlefver dock, oligarkien har endast vunnit förstärkning af några mäktiga borgare-familjer.
Hundraåriga strider mäste dock utkämpas för alt vinna ett i hvarje annan nations ögon så föga tillfredställande resultat.
Engelska folkets anda och politiska seder ersatte dock alltid lagstiftningens brister, och oligarkien tvangs alltid deraf att kraftfullt och ärligt arbeta för det allmänna bästa, med äfventyr att i annat fall förlora sin uphöjda ställning.
De premisser, som här förutsändas, hafva sitt värde och sin tillämplighet äfven vid bedömmandet af Sveriges politiska förhållanden.
Framdragandet af fremmande länders politiska angelägenheter misstyckes ofta.
Vid utredandet af större politiska frågor götdock icke kännedomen och erfarenheten af egna förhållanden tillfyllest, emedan man då endast kommer lill en ensidig konklusion ; i sådant fall måste man med nationernas annaler i sin hand visa gången af samhällsutvecklingen samt huru olika samhälls-theorier i sin tillämpning slagit sig ut.
Den Europeiska samhälls-historien är dertill en sammanhängande kedja, der den ena länken ingär i den andra.
Ingen hvarken nation eller individ bör dessutom finna sig särad af att, på en mindre bevandrad väg, der således ingen egen erfarenhet af betydenhet kan åberopas, hemta lärdomar af de mera bevandrade, och ingen nation kan i detta afseende lemna en bättre undervisning än den Engelska.
Ståndsrepresentations-formen är visserligen i likhet med åtskilliga i samhället ännu qvarstående förhållanden ett testamente från medeltiden, som med en förändrad idéernas riktning förlorat sitt förra fotfäste.
Det var dock under skyddet af de inre och yttre förhållanden klassfördelningen framalstrade, som det
Europeiska samhället besegrade medeltidens inre och yttre barbari; banade väg för 1 H. 17 258 Den 14 December. uplysning och cvilisation, och upnådde den höga grad af kultur, hvarpå det befann sig vid den första Fransyska revolutionen.
Ståndsrepresentations-formen bibehöll dock i Sverige sin tillämplighet längre än i något annat land, genom stöd af befintliga förhållanden.
De särskilta klassernas afsöndring fortfor nemi. här längre, så väl med afseende på upfostran, och umgängsseder, som föreställningssätt yrken och sysselsättningar.
Innan tillkomsten af en ofrälse ståndspersons klass, så länge Adel och bönder nästan uteslutande voro egare af jord och bruksegendomen, embetsmännen lmfvudsakligast utgjordes af Adeln, representerade vår politiska form personer så väl som intressen och yrken bättre än något annat lands represenlationsform, och är Sverige nästan det enda land, der sjelfva arbetsklassen uråldrigt personligt representerades, och är det efter all anledning denna tidiga hyllning åt demokratien, som försäkrat den Svenska representations-formen en lefnadslängd utöfver alla likartade, och med afseende på hvilket förhållande den Svenska representationsformen ännu kan anses mera rationel än de representations-former, som förträdesvis så benämnas med afseende på den större eller mindre gärd de lemna ät arbetsklassens representations-anspråk.
Vanligen beskyller man nuvande representations-forui att vara serdeles anthipatetisk mot tidens anda och fordringar, och hinderlig för alla tidsenliga reformer så i administratift, juridiskt, statsekonomiskt som i politiskt hänseende.
En opartisk granskning vitsordar icke detta förhållande, då, trots det tunga riksdags-machineriet, och de svårigheter som härigenom upkomma att samsas i ett gemensamt helgjutet och sammanhängande beslut, vår Stånds-representation varit i stånd att uträtta åtskilligt godt och nyttigt och i ganska mänga fall förstått sätta sig i harmoni med tidens idéer och fordringar.
Ar icke mera uträltadt i detta afseende, är felet mindre att söka hos representationen än i bristande understöd å den andra statsmaktens sida.
Under Carl Johans Regering togs initiativet lill alla reformer nästan uteslutande af Ständerna, och då man tager i betraktande den starka Konungskheten, som vanligen afhåller Svensken från att framkomma med något som saknar sympathi hos Konungen eller är misshagligt för densamme, och derjemte icke förbiser den nimbus af personlig storhet, hvari Carl Johan framträdde, de krigiska lagrarne som prydde den segerkrönta hjelten och hvarmed han naturligtvis skulle imponera på en krigisk nation, inser man att vår representations-form, äfven i sitt närvar, oförbättrade skick, ingalunda saknar framskridandets elementer, eller förmåga att genomdrifva något positift.
Ett nytt förändradt förhållande i detta afseende började med Konung Oscar, som älskade' att i reformväg sjelf taga initiativet.
Det vore att beklaga om styrelsen, som i sjelfva verket njutit föga tack för sina liberala bemödanden af den opinionsfraktion sorn bort visa sig mest tacksam, skulle rygga tillbaka för sitt en gång antagna förståndiga moderata och uplysla amalgamationsförsök mellan de gamle och nya idéerna, ett system, som visserligen icke råkat att hehaga någon af de politiska ytterligheterna, ett system det man ansett sig brännmärka med epitetet grått, men som alltid Den 17 December.
259 blifver det enda statsmannamessiga, så mycket mera som hela verldshistorien utvisar alt det tyckes vara de politiska cxcentriciteternas hufvudsakligaste bestämmelse att bana väg för de mera sansade opinionerna, oell att göra dessa så mycket mera gällande och segrande.
Man anmärker visserligen vid mänga af de under närvar.
Regering dels genomdrifna dels föreslagna reformer, att de föga uträttat och förändrat i sak.
Man tager härvid icke tillräckligt i betraktande, att sä vida man vill undgå vådliga rubbningar i bestående förhållanden, detta system på en gång är det rättvisaste, det slatsklokaste och det enda verkställbara, och resultaterna, de må inför den kortsyntes ögon framstå som aldrig så obetydliga, äro mången gång ganska vigtiga; ty om man ock icke genast lyckats införa saken är redan ^mycket vunnet då man lyckats införa idéen.
Annu mera hade måhända varit ulrältadt i reformväg om lika så många ädla och mäktiga krafter uteslutande koncentrerat sig kring en enda fråga, hvars lösning man dock ännu icke förmått åstadkomma.
Våla Svenska refomvånner med sina i allmänhet rena, fosterländska och aktningsvärda afsigter, fästade vid behandlingen af de stora reformfrågorna icke nog afseende på den historiska erfarenhetens lärdomar, de förstodo icke att till den grad som erfordrades skilja kärnan från skalet.