Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter 1870 hafva alla staters artillerier försett sig med nya bakladdande kanoner — i Frankrike har detta skett till och med två gånger —, hvilka till följd af dess utmärkta material, gjutstål, vanligen förstärkt med påpressade stålband, förträffliga bakladdningsmekanism, Krupps rundkil eller de Banges skruf, och goda konstruktion i öfrigt möjliggjort utgångshastighetens uppdrifvande ända till nära 500 m., på samma gång träffsäkerheten så ökats, att t. ex. vår svenska kanon på 2000 mrs afstånd sätter halfva antalet afskjutna projektiler i en qvadrat af föga mera än en meters sida.
Till dessa kanoner begagnas öfver allt järnlavettage af bästa konstruktion och sorgfälligaste tillverkning
Till kanonerna användas nu mera icke såsom 1870 endast granater, hvilkas rör tände vid anslaget mot marken eller mot ett fast föremål, och hvilka då verkade uteslutande medelst de bitar, i hvilka omhöljet sprang sönder, och som kastades ett stycke omkring åt alla sidor, för så vidt de icke fastnade i mjuk mark.
Nu fylles granaten närmast inom skalet af en stapel ringar med bugtig insida, hvarigenom den springer i en mängd bitar, men denna projektil träder dock allt mer och mer tillbaka för den efter 1870 införda granatkarteschen, hvilken dock användes I Sverige redan på de slätborrade kanonernas tid.
Denna innesluter i
tunna skal 150 — 250 små kulor af hårdbly.
Till projektilen begagnas ett s. k. dubbelrör, hvilket antänder sprängladdningen så väl vid nedslag som vid det afstånd, för hvilket projektilen blifvit » temperad ».
Om man t. ex. skjuter mot trupper och funnit afståndet uppgå till 2100 m., temperas röret för detta afstånd, d. v. s. det ställes så, att det tänder i luften omkring 75 m. framför det på 2100 m. befintliga målet.
Projektilen springer då och de små kulorna fortsätta vägen, spridande sig så, att den af ungefär halfva antalet bildade nedslagskonen får en större axel, i skoftriktningen, af omkring 150 m.
Inträffar krevaden icke på
*) Hela det packade kanonfordonet väger utan uppsuttet manskap omkring 2000 kg.
Kanonens kaliber vexlar mellan 8 och 9 cm.
och projektilens vikt mellan 7 och 9 kg.
Det ridande artilleriet har dock öfver allt lättare materiel.19 MODERNA VAPEN.
rätt ställe, synes häraf, att den förorsakade skadan ändock blir rätt stor.
Måste man med redan temperade granatkartescher öfverflytta elden på kortare håll, springa dessa vid nedslaget och verka då såsom granater.
Genom förbättrade rörkonstruktioner kan granatkarteschelden nu mera utsträckas på 3 — 4 tusen meter.
Till själfförsvar på kort håll finnas i de flesta artillerier ännu vid hvarje kanon några karteschskott — ett antal runda blykulor, inneslutna i en blecklåda, som springer sönder vid skottlossningen.
Härtill har under den senaste tidén kommit ett nytt slags s. k. brisanta granater, granater, laddade med något mycket starkt sprängämne, hvarigenom de verka såsom en mina eller ock med stor våldsamhet kasta sina bitar omkring åt alla sidor.
Sådan är i stora drag fältartilleriets materiel för närvarande.
Huruvida denna eller någon del af den samma kan komma att utbytas mot snabbskjutande, automatiska kulsprutor eller mindre snabbeldskanoner, hvilka med tillhjälp af goda afståndsmätare — såsom t. ex. den af kaptenen Unge uppfunna telemetern, den bästa nu kända — kunna upptaga striden med det nuvarande, mera blottade fältartilleriet, tillkommer framtiden att afgöra.
Under den närmaste tiden måste vi dock räkna med den nuvarande materielen.
Denna är ytterst fullkomlig, men ganska invecklad och fordrar stor skicklighet vid ledning och handhafvande, om den våldsamma verkan skall kunna påräknas, hvilken man väntar och fordrar af artilleriet.
Vare sig artilleriet är försedt med nutidens eller någon möjlig framtids vapen, kommer det att i ännu högre grad än infanteriet kunna tillgodogöra sig det svagt rökande krutet, hvilket aflägsnar flera af de största svårigheterna, med hvilka artilleriet hittills haft att kämpa.
Vi hafva hittills sysselsatt oss med de båda vapenslag, hvilka arm i arm genomkämpa striderna, och hvilka kunnat i fullt mått draga nytta af alla de stora förbättringar, som vapentekniken undergått under de senaste tjugufem åren.
Det tredje vapnet, kaualleriet, framgent såsom hittills ridderlighetens vapen, hvilket söker fatta stridens lager på sabelspet-sen, har icke endast icke kunnat hämta någon fördel för sitt uppträdande i striden af de nya vapnen, utan har tvärtom i dessa alltid funnit en bitter fiende.
Härmed må dock icke vara sagdt, att kavalleriet icke fortfarande har en viktig uppgift att lösa på slagfältet och en ännu viktigare därutanför i den spanande och skyddande tjänsten rundt om den i rörelse eller hvila stadda armén.
Under den själfständiga verksamhet, sSm härvid tillkommer kavalleriet, har det kunnat|tillgodogöra sig de förbättrade eldvapnen.
För att erhålla ökad styrka i sammandrabbningen har Tysklands kavalleri nu mera återtagit den nästan allestädes bortlagda lansen, riddarnes vapen, fast än dess verkliga värde är ganska omtvistadt.12
Utom i fältkriget göra vapnen sig gällande på flera andra områden, såsom i kriget om fästningar eller befästa ställningar och i sjökriget, på hvilka båda områden stora förbättringar med afseende på vapnen äfvenledes blifvit gjorda.
Dessa kunna icke nu bringas till tals, utan må vi för denna gång nöja oss med att hafva kastat en blick på de vapen, som äro verksamma i striden på land och på jämförelsevis öppet fält.
Må vi nästa gång taga själfva striden i betraktande.
C. N — n.
For sent.
Jeg stod blandt Pompejis Ruiner, Da feiredes der som bedst Om Napolis blomstrende Strande, En brserndende Sommerfest.
Jeg sad i de tause Gårde, Og gik i de Dödes Gade, Men ' s alle Neapels Studenter Gav Dronningen Serenade.
Og medens jeg stod og beskued Pompejis begravede Gåde, Gled hen over Golfens Vande En lysende Trylleflåde.
&lt;380°
Forgæves jeg stod og grundet, Men da jeg fik Vognen vendt, Var alle Både forsvundet, Og alle Raketter bræn&amp;t.
Jeg mödtes af leende Spörgsmål: Hvorfor jeg havde mig gjemt, Da alle Fakler var tændte, Og alle Strenge var stemt?
Ja, I har ret i at sige, Det var en Synd jeg begik, At glemme for Dödens Rige Det lysende Öieblik.
Mens Livet og Sommeren jubler Om Jordens skjönneste Hav, At stå med.sænkede Blikke Og stirre ned i en Grav!
Helena Nyblom.Viktor Rydbergs filosofi.
Att söka ådagalägga den ofta bestridda, men i själfva verket för en fördomsfri betraktare lika påtagliga som djupgående öfverensstämmelsen mellan den nyare naturforskningens resultat och en personligt idealistisk riktning inom spekulationen, endast båda fattas till sin sanna innebörd, detta utgör onekligen, särskildt i vår tid, en af de största uppgifterna, ej mindre för vetenskapsmannen än för den, som vill göra forskningens frukter bekanta för en större allmänhet.
— I och för sig är följaktligen hvarje bemödande i sådan riktning af stort intresse.
Men intresset mångdubblas, när bakom försöket står en man, som genom mångfaldiga föregående arbeten i mänsklighetens viktigaste frågor, alla utmärkta genom en tankarnes adel och en formens konstnärliga fulländning, som söker sin like bland samtida, förvärfvat sig ett namn så kändt inom allt Sverges land och ej så litet därutöfver som namnet Viktor Rydberg.
Att närmare ingå på hans äldre skrifter förbjuda oss tid och utrymme, så frestande det än vore att lämna en samlad bild af den världsåsikt, han där framställer eller på ett eller annat sätt söker stödja.
Att den städse gått i idealistisk riktning i den mening, att den velat häfda en på personlighetsprincipen bygd världsåskådning, torde vara allmänt bekant, likasom att den, på samma gång den som få sökt häfda den personliga individualitetens och frihetens rätt, fattat personlighetens rike såsom ett lefvande, organiskt helt.- Ändtligen har den, trots ali sin opposition emot den ortodoxa dogmatiken, städse stält sig på kristlig grund, i kristendomen, endast rätt förstådd, städse sett den högsta blomman af mänsklighetens andliga lif, i Kristus det i tidén uppen-barade människoidealet.
Äfven » den siste Athenaren » erkänner till sist, att hans kamp varit * ej blott fruktlös, utan äfven oberättigad, att kristendomen bär ej blott framtiden, utan äfven sanning i sitt sköte och hans dotter, en af de skäraste kvinnogestalter vår literatur äger, föres, från hat mot kristendomen småningom öfver till att blifva en trosvarm medlem af Kristi sanna församling.
Huruvida den uppfattning af kristendomen, Rydberg här och i sina exe-getiska skrifter söker göra gällande, är i allt historiskt trogen, är en fråga, på hvilken vi här ej kunna inlåta oss.
Hvad som här företrädesvis tilldrager sig vår uppmärksamhet, är den världsåsikt, man finner i hans nyaste uttalanden, hans inträdesföreläsning som professor i estetik vid Stockholms högskola — hvilken vi dock beklagligen endast känna genom ett tidningsreferat, som, ehuru det äger alla kriterier på att vara fullt exakt, likväl näppeligen gör anspråk på stenografisk noggrannhet — samt hans såsom efterskrift till Samuel Laings » Vår tids vetande och tänkande » publicerade dialog » Om ting och fenomen ».
I sin inträdesföreläsning egnar hr R. mycken uppmärksamhet åt frågan om skillnaden mellan människan och djuren.
Hans ståndpunkt härutinnan ' är den, att han erkänner sannolikheten däraf, att människan leder sin härkomstH
VIKTOR RYDBERGS FILOSOFI.
från djuren, men i likhet med flere andra tänkare både inom och utom fäderneslandet, som uttalat sig i denna fråga, bestrider han med mycken bestämdhet, att detta antagande kunde medföra som sin konsekvens något förnekande af väsentligheten hos det för människan specifika.
Det specifika ser han hufvudsakligen däri, att människan såväl i teoretiskt som praktiskt och estetiskt afseende söker nå eller rättare närma sig idealer, idealer af fullkomlighet, hvilka, huru aflägsna de än må vara, dock alltid äro ledstjärnor för hennes sträfvan.
De åsikter, Rydberg uttalar i sin ofvan omtalade » efterskrift », ansluta sig i mer än ett afseende till dem, han i förutnämnda föreläsning framställt, men synpunkten blir af lätt förstådda skäl.i mycket en annan.
Han intager här väsentligen den realidealistiska ståndpunkten och påminner i ett och annat om den yngre Fichte, delvis äfven om Fechner.
Det fysiska förloppet har väl sin själfständiga betydelse inom sitt område, men själfva detta område är blott en sida af tillvaron-i det hela.
En annan röjer sig i det psykiska lifvet, och allt är i grunden lefvande, har en psykisk sida.
Öfver båda och såsom förmedlande dem står det absoluta själft eller Gud, det eviga världsförnuft, ur hvilket allt ytterst framgått och som leder allt emot det mål, det själft en gång utstakat.
— Först i detta världsförnuft äger människan en borgen därför, att hon med sitt förnuft, i dess ändliga kategorier fattar det sanna, ty i hennes öfvertygelse om detta oändliga förnuft grundas ytterst hennes visshet om den ideella och den reella världens öfverensstämmelse.
Utan denna tro vore denna visshet omöjlig, detta söker författaren visa och vill därmed under anslutning till flere äldre och yngre föregångare ådagalägga Gudsbegreppets nödvändighet för hvarje teoretisk öfvertygelse liksom ock för hvarje praktiskt handlande med ideellt mål och ideellt syfte.
Ehuru författaren sålunda vill gifva full rättvisa åt tidens realistiska riktning genom att gifva den kroppsliga världen en fullt objektiv existens, framlysa dock i mer än ett afseende hans idealistiska tendenser.
Detta sker i den preponderans, han alltjämt gifver tillvarons andliga sida, såsom hennes företrädesvis väsentliga sida, som det adekvata uttrycket för hennes väsen.
Allt är enligt Rydberg i sin innersta grund lefvande och andligt, något som han framhåller med vida större eftertryck än den motsatta, den reella sidan.
Denna senare, det säger han alldeles uttryckligt, måste fasthållas egentligen därför, att individualitetens väsentlighet i annat fall skulle hotas.
Upplöstes allt i tankar och känslor, så blefve, menar han,, den enes tanke och känsla identisk med den andres — hvad han tänkte vore den andres tanke, hvad han kände vore dennes känsla, så snart han riktade sitt förnimmande på den senares själslif.
Det är hufvudsakligen för att rädda sin individualitet, det är för att väsentligen skilja sitt väsende från andras, som hvarje personlighet måste binda sig och dem vid rummet eller åtminstone vid någon med detta analog form.
undgå panteismen måste vi gifva ett visst berättigande åt realismen.
Så skulle vi i allra största korthet vilja angifva grundtankarne i Viktor Rydbergs filosofi, sådan den i hans nyaste skrifter föreligger.
Nu uppstår frågan: har Rydberg i allo beträdt den rätta vägen i sitt i och för sig mer än lofvärda sträfvande att förena naturforskningens nyaste resultat med en idealistisk spekulation?
Mycket kunde sägas i denna fråga, i hvarje fall mycket mer än som kan rymmas inom ramen af en kort tidskriftsartikel.
Vi måste inskränka oss till några allmänna antydningar eller egentligen till i korthet framställda tvifvelsmål.
— Först och främst i fråga om den af Rydberg som väsentlig och viktig fasthållna skillnaden mellan människa och djur.
Till en början må viVIKTOR RYDBERGS FILOSOFI.
gifva några erkännanden åt dem *), som härutinnan hylla Rydbergs åsikter.
Sannt är, att människans adelsbref ej får mindre värde därför, att hon själf efter den Eviges diktamen skrifvit det.
Anorna kunna ju ock tyckas långa nog för att man ej bor afskräckas, om de en gång taga slut.
Detta är nog sannt, och obestridlig förtjänst hos den, som sådant framhåller.
Men det är i alla fall fråga om ett adelsbref \ hvilket liksom hvarje annat sådant i mycket får sitt värde, då det jämföres med privilegiebrefven för rikets öfriga samhällsklasser.
M. a. o. människan skulle mista eller röna minskning i sitt värde, i den mån det skulle ådagaläggas, att .hon står nära öfriga naturvarelser, icke blott med hänsyn till härkomst, hvilket få, som följt med sin tid, numera bestrida, utan äfven med hänsyn till sin faktiska beskaffenhet.
Det bör kanske härvid anmärkas, att detta kan ske, såväl genom att sänka uppfattningen af människolifvet som äfven genom att höja uppfattningen af det lif, som dock obestridligen i mycket står under människans.
Vi kunna ej underlåta att i detta sammanhang erinra om följande strof af Tegnér, som här likasom i många andra afseenden har sin lätt funna tillämpning.
" Väl dväljas gudar, Helge, i disarsal,
Men ej som snäckan dväljes i slutet skal.
Så långt som dagsljus skiner, som stämma ljudar
Så långt som tanke flyger, bo höga gudar.
Det är ganska vanligt, att, när man vill bestämma människans väsen i psykiskt afseende, inledningsvis förutskicka en karaktäristik af djurens själslif och sedan i denna belysning göra reda för människans.
Vi förmena, att den belysningen är väl matt, den må nu framkallas i syfte att visa den stora skillnaden mellan människa och djur, som vanligt är hos dem, som vilja fasthålla den själfständiga betydelsen hos människolifvets högre sida, eller i motsatt syfte, vanligt hos dem, som drifvas af motsatta tendenser.
Hvilket själslif känna vi bäst?
Själfkännedomen må vara en svår sak i vissa afseenden och i vissa fall, men ser man saken i det hela, så svara vi utan tvekan: vårf eget.
Om andras själslif, t. o. m. om de personers, som stå oss nära, känna vi i själfva verket mycket litet, mindre än vi vid flyktigt påseende tro.
Vi känna det alltid blott genom analogier från oss själfva och nästan alltid, om man undantager lifvets allra närmaste förhållanden, blott i några få, abstrakta sidor.
Otaligt mycket i deras lifsinnehåll finnes, till hvilket vårt öga aldrig fått eller kunnat tränga.
Men hvilken grupp af människor känna vi väl bäst?
Den, som står oss närmast i ålder, samhällsklass, kon, intressen o. s. v. I den mån vi gå utom denna sfär, växa svårigheterna.
Den mognade, bildade mannen af en civiliserad nation har redan svårt att förstå andra åldrars o.eh samhällsklassers själslif.
Svårigheten växer, när det gäller små barn eller vildar.
Och hvad skola vi då väl tänka, när vi rent af lämna det mänskligas, sfär?
Här fordras en ytterlig försiktighet för att ej draga förhastade konklusioner.
Den vetenskap, som kallas djurpsykologi, har onekligen sitt stora intresse och kan nog i flere fall vara upplysande för kännedomen om vårt eget själslif.
Men sotn jag bäst känner människans, särskildt den normala och fullt utvecklade människans själslif, så är det ock i första hand därur, genom jämförelse därmed jag skall förstå djurens.
Ett motsatt tillvägagående är ett försök att förstå det jämförelsevis mer bekanta ur det mindre bekanta, ja, man skulle kunna säga ur det rent obekanta.
Till dessa har äfven den, som skrifver dessa rader, i sina äldre skrifter slutit sig och själf betonat skilnaden mellan människa och djur såsom väsentlig.
Likaså Prof. Pontus Wikner i skriften om den materialistiska världsåskådningen.
Sålänge man laborerar med objektivt idealistiska tendenser, blir den ståndpunkten ^alldeles naturlig.
Men jag har småningom sökt göra mig fri från dessa och därigenom kommit att betrakta hela denna sak i en ej så litet annan dager än förut.16
Med hvad vi nu anfört, vilja vi naturligtvis ej förneka, att emellan människans och djurens själslif förefinnes en mycket djupgående skillnad.
Men värdet af den högre sidan hos det förra beror ej på om den klyftan är stor eller liten.
Och för öfrigt tro vi, att * gränserna i dylika fall i verkligheten äro mindre fixa, än mången förmenar.
Den högre sidan behöfver på ett lägre stadium •ej fullständigt saknas därför, att den där framträder mindre själfständigt, den kan finnas där i slumrande form.
Det är ej genom framkomsten af något rent - af nytt, som utvecklingen fortgår.
Detta sker genom en fortgående differense-ring.
Det högre och det lägre blifva allt mer skilda; det högre framträder allt bestämdare som från det lägre specifikt skildt, men då blir detta senare också mer afgjordt fixeradt som ett lägre.
Hos ett djur utför instinkten i många fall det mänskliga förståndets funktioner, desto bättre, ju mindre djurets for-stånd är utveckladt.
Det samma se vi hos barnet.
Hos den genomreflekte-rade människan sker ej detta.
Instinkten kan blott i vida mindre grad leda henne.
Exempel på dylik differensering skulle vi från naturens olika områden kunna anföra i hart när otalig mängd; men utrymmet förbjuder detta.
Hvad vi fasthålla är blott detta: på abstrakta gränsers fixerande beror intet mänskligt intresse, och lifvets verklighet känner dem ej.
Härmed är vår ställning till Rydbergs världsåskådning äfven i allmänhet angifven.
Hans filosofi går i idealistisk riktning, det är oförnekligt.
Den föregående, onekligen mer genomförda idealismen har tvifvelsutan sina brister, och som en af dessa hafva vi redan påpekat benägenheten att gifva en allt för väsentlig betydelse åt abstrakta kategorier och grupperingar af verklighetens skiftande former, m. a. o. tendenser till objektiv idealism.
I namn af den moderna forskningens resultat har därför en opposition, framträdt, som lagt i dagen, att dessa kategorier ofta äro alster af tillfälligheten, godtycket eller okunnigheten, och tvifvelsutan har denna opposition i - mycket bidragit att ställa hela den idealistiska spekulationen i misskredit.
Rydberg vill nu gent emot en i abstrakt riktning gående idealism gifva verklighetens reella sida dess rätt, och af allt hvad vi anfört torde framgå, att vi erkänna, att ett berättigadt intresse ligger under.
Men vi tro ej, att det är genom prutande på idealismens fordringar, utan fast mera genom dess strängare genomförande som detta intresse skall tillgodoses.
Vill man rädda det konkretas rätt, vill man fasthålla individualitetens väsentlighet, vill man undvika afgudadyrkan med abstraktioner — nå väl, hvar finner man individualiteten?
Just i personligheten.
Jag finner mina tankar och känslor såsom just mina, ej därigenom att jag skiljer dem från i rummet utanför mig placerade varelsers, jag finner dem så genom att fatta dem såsom moment i mitt personliga lif.
Individualiteten, svår att fixera inom naturen och detta mer i den mån jag aflägsnar mig från det personliga lifvet, är däremot gifven just i detta personliga lif.
Sin individualitet förblandar ingen normal människa med en annans, här är en bestämd och fix gräns gifven, ej godtyckligt fixerad, och blott genom sin omedelbara erfarenhet af denna sin individualitet kommer människan därtill att tillämpa samma begrepp äfven på andra personer och föremål, först därigenom ser hon i naturen något annat än en oordnad massa.
Vid dessa antydningar måste vi här stanna.
Deras närmare utförande skulle kräfva ojämförligt större tid och utrymme än det, som för tillfället stått oss till buds.
H * Å.Universitet och studenter i Amerika.
Strödda reseintryck af Nathan Söderblom.
Af de mer än 350 läroanstalter, som inom Nordamerikas förenta stater utlofva en undervisning högre än den statens bottenskola ger, kunna knappast mer än ett tiotal göra anspråk på namnet universitet i vår mening.
De Öfriga äro dels specialskolor, såsom teologiska seminarier eller medicinska institut, dels lemna de inom ett vidsträcktare kunskapsområde, uteslutande undervisning i mer eller mindre begränsade kurser utan plats för fri, vetenskaplig forskning.
Till den senare klassen höra en del institutioner i de Östra staterna, som ursprungligen anlagda på en bredare basis under årens lopp råkat in på en slentrianmässig metod.
» Här i östern ha ' vi blifvit för gamla », sade mig en ung tidningsredaktör i New Haven, » vill ni se något af Amerika, måste ni resa ut till västern. »
Därute växa » universitet » som svampar ur jorden.
På den plats, som i dag ej kan ge den resande skygd Öfver natten, annonseras om få år tomter till salu; och bland de härligheter, som prospektet har att bjuda på, befinner sig sannolikt jämväl ett college med många studenter och i lärarekåren vetenskapsmän af rang.
En närmare undersökning visar måhända, att » studenterna » till stor del ej trampat ut barnskorna, och att lärarne äro några unge män från Yale eller Harvard, som efter slutad akademitid ett par år fungera såsom » professorer » i västern under väntan på någon plats som tidningsmän eller bokhållare.
Men sådana exempel höra numer till undantagen.
Västern är framtidens land.
Därute finnas för närvarande många institutioner, som ännu ej nått den stadga och utveckling, som kan göra dem jämförliga med Europas och de Östra staternas stora universitet.
Men de äga penningar till fylles och, hvad mer är, outtömliga fonder af lokalpatriotism och ungdomskraftig energi.
Snart skola de uthärda jämförelse med samtidens bästa bildningsanstalter.
Det tiotal, som vi betecknat såsom universitet i vår mening, är sålunda stadt i hastig tillväxt.
Det sårade mig djupt, när jag träffade bildade amerikanare, som om Upsala visste antingen intet eller ock endast, att där fanns en gammal dyjrbar bibelkodex.
Att jag själf samtidigt sväfvade i djupaste okunnighet om allt, hvad amerikanska högskolor hette, föll mig då ej i hågen.
Boston kallar sig Amerikas Athen.
Det är tvifvelsutan, hvad än Boston-bildningens belackare i fjärran västern påstå, Amerikas intelligentaste, lika väl som dess mest europeiska stad.
I Cambridge, en af Bostons förstäder, ligger unionens äldsta ocft största universitet.
Grundlagdt 1638 räknàr Harv ar ds universitet föi * närvarande mer än 2100 studenter, 62 ordinarie professorer och en hel del andre lärare.
Longfellow och Lowell äro öfverallt kända namn, som utgjort dess prydnader.
Svensk Tidskrift 1891.
218 UNIVERSITET OCH STUDENTER I AMERIKA.
En i flere hänseenden mer konservativ anda kännetecknar det lärdomssäte, jag under min vistelse i Amerika hade tillfälle att bäst lära kännå.
Yale i New Haven, Connecticut, är Nya-Englandsuniversitetet par préférance.
I dess inrättningar igenkänner man mer än vid någon annan af de större högskolorna den gamla, trofasta Nya-Englandstammen, ättlingar i släktled och tänkesätt af de enkla puritaner, som för sin tros skull flydde på Majblomman till ett nytt England.
Yales lärarekår eger i vår tid flere män meä stadgadt europeiskt rykte.
Jag nämner endast språkforskaren Whitney, geologen .Dana och Harper, bekant för sin betydelsefulla tillämpning af den induktiva språk-metoden vid undervisningen i hebreiska och grekiska.
Är Boston intelligensens stad, så är New York penningens.
Columbia college, jättestadens universitet, betalar si^ia professorer större löner än något annat.