Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De flesta skramlade åstad i bondkärror eller redo på magra rosinanter, som, utpinade af en långvarig foderbrist, knappt kunde släpa sig ur stället.
Andra, bland hvilka befann sig författaren, begagnade egna ben.
Ingen ceremoniel ordning iakttogs i den långa raden.
Den nyvalde konungen sjelf åkte i en simpel öppen vagn, förspänd med olika färgade hästar, och ingen annan yttre prakt förkunnade det kungliga tåget än en liten skara ridande jägare, som omgåfvo vagnen.
Ceremoniens enkelhet var en bild af den tron, som Norges konung bestigit; och den egna blandningen af alla klasser utan synliga spår af någon ståndsskilnad utgjorde bilden af det förakt för dessa företräden, som är kännetecknet på den norska författningen ...
En mild sol log på denna vackra vårdag mot församlingen, men vintern visade ännu sina spår i de af käl-lossningen gungande vägarna.
Efter kröningens slut intogs en frukost i prestgårdens trädgård, hvarifrån dock många, som ej kunde hålla sig framme, foro, efter hvad de sade, hungriga tillbaka ...
Härmed var ståten ändad.
Sinnesstämningen på Eidsvold blef härefter särdeles tillfredsställande, och med lyftadt mod gjorde man sig redo till återresan.
Vid intåget i Kristiania anmärktes med ledsnad ett förebud af obehaglig art.
Det bestod deruti att en del af den äreport, genom hvilken hans maj:t skulle passera, nedramlade innan han hunnit igenom den.
För öfrigt gaf Kristiania en präktig anblick med sina massor af jublande folk – de fattiga fingo denna dag också stor traktering – illumination, tal, kanonskott och dylikt.
Tjugufyra unga flickor beströdde konungens väg med blommor.
En af dessa flickor räckte honom en eklöfskrans, åtföljd af de tvänne orden: ”Förtjent heder.”
En annan öfverlemnade åt honom ett dokument, hvilket innehöll tillbudet af en betydande penningegåfva, sammanskjuten af Kristianias borgerskap.
Med ridderlig artighet och förbindande hjertlighet gaf hans maj:t de unga damerna detta svar: ”Det hulda könet förskönar hvarje fest, förskönar lifvet tacksamt skall jag erkänna hvarje blomma, som det vill strö på min väg.”
Efter dessa åtskilliga afbrott gick tåget direkte till kyrkan, der åter igen utanföre och innanföre ceremonier och tal egde rum.
Konungen satt – såsom det heter – på en upphöjd stol, som skulle föreställa tron.
Man har eljest berättat att vid detta brådskande tillfälle en tron från teatern, i brist af någon annan, blifvit hemtad – och var det så, då kan man säga att den tronen var mer än profetisk ...
Högtidligheten förhöjdes deraf att den inträffade på årsdagen af hans maj:ts ankomst som ståthållare till Kristiania samt slutligen genom en af borgerskapet gifven folkfest i trädgården utanföre residenset.
I de närmaste dagarne var allt lif, förhoppning och hänförelse.
Under den allmänna berusningen af frihetens stora sak skola damerna visat sig till och med så starka i patriotiska tänkesätt att – enligt uppgift af en senare författare – icke mindre än 400 flickor bildat sig till ett amasongarde.
Dessa ”Norges sköldmör” anfördes af en prestdotter, hvilken samme författare låter gälla för Kristian Fredriks älskarinna, en ny Agnes Sorel, som eldat honom för frihetens strid.
Hvad grund detta kan ega, lemnas derhän.
Ingenting derom hördes i grannriket.
Snart slog emellertid bladet om.
Till en början fann man anledning till missnöje deruti att konungen utnämt för många kammarherrar – det var ej tid nu, under landets närvarande bekymmer, att tänka på ståt.
Sedan kom svårare hufvudbry i och för de olyckliga gesantskapen vid främmande hof, der man alltjemt ingenting ville veta af det nykrönta majestätet – och slutligen de ständigt inlöpande underrättelserna om Carl Johans armé, icke blott den hemmavarande under fältmarskalken Essen, utan den än betydligare, som återvände från Tyskland och hvilken skulle kommenderas af Carl Johan sjelf.
Allt detta var hotande.
Men en ännu svårare fiende stod inne i dörrarne – det var den hotande hungern, och den skulle naturligtvis dristigt träda allt närmare och närmare, då Norges hamnar fortforo att vara blokerade.
Allt hvad som kunde göras för afhjelpande af denna olycka, d. v. s. för införsel af säd, berodde på det svar, som en till London afgången deputation i och för denna fråga der kunde erhålla.
Men efter de många äfventyr, som nämde deputation hade att utstå, innan den hann så långt, måste den, sedan den framkommit, utstå det allra hårdaste, nemligen att återvända utan att ha haft företräde.
Engelska ministéren lät de utsända veta att Englands politik för närvarande icke tillät något mera än att låta dem obehindradt fara hem till sitt land igen.
Så började då molnen skocka sig allt mörkare och mörkare, och likväl gjordes oupphörligt tillrustningar för försvarskriget.
Bland de förordningar, som vid denna tid utkommit, lärer äfven varit den rättsinniga, att konungen inom armén afskaffade prygelstraffet såsom oförenligt med menniskans värdighet och rättigheter.
Men hvad som icke låg inom hans förmåga att afskaffa var den förfärliga penningbristen, hvilken vållade att truppernas utrustning skedde så ömkligt, att soldaterna måste påöka sin packning med sina enskilta kläder för att vid högtidligare tillfällen icke se alltför trasiga och paltfarna ut.
Rustningen liknade helt och hållit 1808 års i Sverge, och kanske funnos flera likheter, som ännu icke lågo för öppen dag.
Armén besteg sig till 30,000 man, förlagda på alla de punkter, der fienden kunde mötas.
Det berodde nu endast på att något ville låta tillskapa sig, innan det ringa munförrådet var förtärdt och hungern slöt förbund med fienden.
Men långt ifrån att
Norges herrskare såg att hans kungastjerna lutade mot nedgången, såg han den lysa i sjelfva mörkret och spårade förhoppningar öfverallt.
Till och med när en engelsk gesandt inträffade, medförande den underrättelsen att England ej förr kunde åtaga sig norska folkets sak än detta underkastat sig Sverges suveränitet, såg han äfven i detta ett tecken, som skulle gestalta sig till en bättre förening än den åsyftade .....
Vi lemna nu Norge för att i Strömstad få se huru följderna af Norges sjelfständighetsförklaring tecknade sig i gränsorten.
Strömstad från sjösidan.
Vid den tidpunkt, hvartill vi kommit i föregående lilla öfversigt af Norges ställning, hade Strömstad redan under långa månader varit, så att säga, öfverspoladt af krigsfolk från högsta till lägsta graden, liksom krigsfolket i nejderna vidt deromkring overksamt väntande på att de långvariga kabinettsunderhandlingarne skulle framskrida så mycket att ett resultat blefve skönjbart, hvilket vidare kunde utveckla den kommande verksamheten.
Och väntade trupperna och befälet, hvad skulle då staden göra – staden, som, hvart än blicken vändes, hade framför sig ett ändlöst perspektiv, så länge Norge stretade emot, ty vare sig att pennkrig eller svärdskrig blefve öfvervägande, finge staden ändå behålla sina ovälkomna gäster långt efter det beslut tagits om krig eller fred skulle komma till stånd.
Och dertill rådde nu, då ”matfrierier” icke behöfdes, då inga sjuka halfnakna landtvärnister togo omsorgerna i anspråk och inga ”cirklar” för spinnande af politiska hemligheter voro af nöden, en anda af positivitet, stundom öfvergående ända till öfversitteri, som om man befunnit sig i fiendeland.
Kronprinsens rykte och segrar, jemte det anseende hvartill Sverge åter lyftat sig, utgjorde förenadt något, som visst var godt och väl för både krigaren och patrioten – och hvilken ansåg sig ej för patriot – men det var en mäkta stor skilnad på att i all sköns ro hålla tal om dessa lysande förmåner på orter, der ingenting annat förspordes än sådant som rörde sakernas grannaste sida, mot att hålla tal på de orter, der man, så godt som kastad ur hus och hem, såg hela sin yttre, stundom sin inre existens flyga bort lik röken för vinden.
Här kunde jubelropen öfver den 14 januari – Norges lofvade förening med Sverge – icke skrikas alldeles så högt som på andra ställen, icke ens på den dagen, då man särskilt fick befallning att öfver denna lycka jubla i sky, d. v. s. på den 6 mars 1814, då fältmarskalken Essen hade sitt högqvarter i Strömstad.
Emellertid ville det sig till grannlåternas förhöjande så väl, att i samma vefvan ett norskt ombud, general Schmettow, kom till staden för att å norska regeringens vägnar tala några bevekande ord med den svenske öfverbefälhafvaren.
Exellensen
Essen kunde då, i följd af alla de trupper, som högtidligheten till ära blifvit beordrade in i staden, gifva Kristian Fredriks ombud en honom värdig emottagning, hvad ock skedde.
Men det är mycket troligt att den norske generalen skulle hafva föredragit den största enkelhet framför denna pomp och ståt, som erinrade om det förskräckliga, hvilket nog ändå var kändt, att Norge genom ett penndrag blifvit kastadt från Danmark till Sverge.
Ambasaden gällde isynnerhet att skaffa dåvarande regenten ett möte med fältmarskalken, hvarhelst denne ville bestämma det.
Men Kristian Fredriks gesandter voro alltid olyckliga – så äfven nu, och det i trots deraf att generalen med stark sjelfkänsla på egna och norska nationens vägnar uttalade denna ridderliga fras:
”Ni kan tro på mitt ord, att Norge aldrig uppgifver sin oafhängighet och aldrig skall underkasta sig Sverge!”
I ett bref, dateradt Strömstad i mars, skref exellensen Essen till kronprinsen Carl Johan om detta möte och fördolde icke att han med en viss skämtfullhet behandlat sakerna samt att han fullkomligt afslagit den tilltänkta konferensen ....
Men vi vända oss nu till sommaren och sjösidan för att se en den vackraste anblick, som kan erbjudas på en glänsande junidag med genomskinlig luft.
Vid de kala Långöarne – den södra omkring en fjerdedels mil från staden – låg i den så kallade Långörännan på det klara blå vattnet den öppna kanonslupseskadern, bestående af omkring 60 kanonslupar, jemte en hel del mörsarefartyg och däckade kanonslupar, så kallade snällseglare, att icke nämna alla öfriga fartyg för rekognoskering, proviantering, sjukvården, m. m., utom chefsjakterna.
Det var en liten stad på vattnet.
Längre bort fick man senare se den lilla stadens gungande palatser, de ofantliga linieskeppen, med ”Gustaf den store”, chefsskeppet, såsom kungligt slott, hvad det så mycket mer blef den dag, då Carl XIII steg ombord för att taga kommandot, åtminstone i en vision derom.
Till tjenstgöring på kanonslupseskadern hade en del af infanteriet blifvit beordrad; och i famnen på de gräsbevuxna dalfördjupningarne, som finnas mellan södra Långöns fasta klippväggar, voro en myckenhet tält uppslagna, der sista afdelningarna af dessa stackars menniskor, hvilka för icke längesedan på ett par hundra bondkärror, neddammade och förstörda, ankommit till Strömstad, hvarest några lador gifvit dem tak öfver hufvudet, ändtligen funnit en skäligen angenäm tillflyktsort, emellan det de voro beordrade till tjenstgöring på sluparne.
Huru grant lyste ej i solen både de större hemmen på vattnet och de små hvita hemmen på land, som så vackert afstucko mot det gröna gräset och de grå klipporna!
Utom tälten funnos der äfven provisionella boningar af andra slag.
Derom vittna ännu en mängd lemningar.
Icke dess mindre hade man det mycket enformigt, och det var små högtider, då tvänne gånger om dagen signal gafs från koksluparne att backarne fingo afhemtas.
Nu blef en liflig korsande rörelse mellan de gifvande och hemtande sluparne.
En båt afgick från hvar division, och då backarne – stora glänsande träbunkar, i hvilka maten var upplagd – ankommo till land, emottogos de med förtjusning af de derstädes väntande, hvarvid likväl vissa ordningsmän togo hand om arrangemanget.
Derefter bildade sig de trefligaste backlag af de gladaste backlagskamrater, och det var helt förtjusande att på afstånd se dessa små middagar eller supéer så pittoreskt fördelade i den lilla gräsöcknen, medan bullret af ilande båtar, kommandorop och signaleringar genljöd på vattnet.
Men man kunde, som sagdt är, icke ha dessa angenäma förströelser mer än två gånger om dagen; och exercisen, målskjutningen, ja till och med kyrkparaden om söndagen, allt blef enformigt i längden.
När så den ena kommenderingen efter den andra gjort sig förtrolig icke allenast härmed, utan äfven med signalplåten, på hvilken man fick studera alla flaggors olika betydelse, tröttnade äfven den och önskade någon dissipation.
Emellertid tycktes ingen annan vilja erbjuda sig än den, som turvis tillföll dem, hvilka blefvo beordrade att deltaga i en förpostkommendering, som hvar vecka afgick till det midt emot nordligare belägna lilla fiskläget Seläter, ett hem för goda lotsar och skickliga fiskare, men ej gifvande synnerlig förströelse, om icke genom att under patrulleringarne nattetid iakttaga hvad som tilldrog sig åt norska sidan, och från den tilldrog sig just ingenting annat än att svenskarne fingo höra de norska patrulleringsbåtarne från Hvalöarne (en mil från Seläter) och stundom se en parlamentärflagg, hvilken bådade att man hade litet att snacka om, men så litet att det snart blef lika enformigt som nyss.
Dertill gick det vid denna tid en hungersnöd på litteratur genom land och strand, och då man icke hade annat att studera än reglementet och krigsartiklarne, gjorde det en verklig epok, när under denna sommar utkom en af de då så moderna röfvareromanerna, Mazzarino, Moraldino, Rinaldini ... någondera var det.
Denna skatt helsades af de uttröttade officerarne som en välsignelse och tröst vid mången tråkig bivuak.
Slutligen hittade eskaderns officerare, d. v. s. sjöofficerarne, hvilka icke hade det mycket roligare än infanterimilitären, på något, som gjorde en lysande diversion, och detta något härledde sig från den enda förströelse, som ännu icke blifvit omnämd, nemligen permissionerna och de derunder gjorda besöken i staden, der officerarne från båda eskaderna voro väl emottagna som trefliga gäster, särdeles hos damerna, om hvilkas ynnest de lyckligt täflade med landtarméns officerare.
En dag, kort före midsommar, inträffade en angenäm uppståndelse.
En nyhet hade spridt sig, snart bekräftad, att flottans kavaljerer skulle anställa en bal på södra Långön. O, himmel, hvilken brådska för alla fingrar, som kunde sy!
Hvem ville ej vara bland de elegantaste vid denna fest, om hvilken de intressantaste och färgrikaste rykten redan voro i omlopp!
Vid närvarande tidpunkt närmade jag mig med snabba steg mina sju år och fann denna ålder vara tillräcklig för att rättfärdiga det oafvisliga begäret att få se om än aldrig så litet af festen på Långön.
Flera barn skulle lyckliggöras genom att medfölja föräldrar eller syskon, och huru jag erhöll denna omätliga gunst mins jag ej, nog – med en känsla af bäfvande hänryckning förnam jag att jag på ett par timmar torde få se ståten, men derefter vända tillbaka med någon, gud vet hvem, som vid den tiden skulle vara i staden.
Emellertid har denna lysande tilldragelse icke qvarlemnat något annat tydligt intryck än ett hvimmel af båtar, derpå ett hvimmel af tält och slutligen ett alldeles omätligt hvimmel af granna uniformer på granna herrar och ståtliga baldrägter på granna damer, hvilkas uppfästade släp ständigt under dansen intrasslade sig i de svängande officersskärpen.
Öfver allt detta bullrade musiken, hvars toner ändå måste bortdö vid salutskottens dunder.
Om jag mins rätt, var jag så trött att jag utan bedröfvelse hörde nämnas om mitt uppbrott till staden och vet ej om jag med egna eller blott med andras ögon sett det ståtliga fyrverkeriet.
Emellertid har jag af en slägting i Strömstad, närvarande vid denna poetiska och pompösa bal, inhemtat några närmare detaljer.
Danssalen utgjordes af ett 50 alnar långt korstält, belagdt med brädgolf och invändigt prydt med alla nationers flaggor.
Orkestern, bestående af icke mindre än tre regementens musikkårer, hade plats vid ena långsidan, men icke inuti salongen.
Ena smalväggen bestod af en kolossal portik med 3 ingångar, en bred, i midten, och en smal, på hvardera sidan.
Från portiken gick en rak allé af granar ned till sjön, och i samma linie lågo kanonsluparne på ömse sidor, så att denna storartade allé, som tycktes genom de större fartygen fortsättas långt ut i fjerran, syntes inifrån salen lik vägen till en förtrollad sagoverlds – och allt detta öfvergjutet af midsommardagens sista solstrålar.
När skålen för hans kongl. höghet kronprinsens namnsdag föreslogs, dånade en dubbel salva från alla fartygen, så att mången af de unga damerna i förskräckelsen nödgades emottaga biträde af de tjenstvilliga officerarne.
Balen varade till full dager, då en elegant frukost intogs på chefsskeppet Gustaf den store ...
Om samma lysande högtidlighet berättar en af de på kanonsluparne beordrade infanteri-officerarne bland annat:
”Sammanhängande med danssalongen och med fri utsigt öfver densamma var anbragt ett större rundt tält, på hvars inredning och prydnad man användt desto större omsorg som det utgjorde ett slags budoar, särskilt ärnad för damerna.
Vid sidan deraf fanns ett mindre tält för toaletten, hvartill ingången doldes af ett förhänge.
Af korstältets båda armar var den ena upptagen af spelbord, och i den andra serverades förfriskningar.
Midt öfver tältet svajade svenska flaggan och vimpeln.
Gästerna från staden afhemtades i roddslupar, täckta med blått kläde och åtföljda af officerare.
Andra officerare emottogo de ankommande vid landgången och ledsagade dem till danslokalen.
Allt var festligt och lifligt, glädjen stod målad på alla ansigten, och intet oangenämt afbröt den muntra dansen, som fortgick med lust och gamman ända till morgonen, då gästerna med samma omsorgsfulla uppmärksamhet åter fördes hem.
När skymningen inföll och kronprinsens skål under fanfarer och bravorop föreslogs af eskaderchefen, öfverste Wirsén, drogos förhängena framför ingången undan.
Längst i bakgrunden ett stycke ute på sjön visade sig den vackra skonerten ”Experiment”, förd af löjtnant Tibell.
Den var för tillfället prydd med flaggor och skeppslyktor, och för hvarje kanonskott, som dånade från dess mot tältet vända sida, framblänkte en vacker fyrverkeripjes.
Verser till firande af dagens hjelte, författade af den både såsom umgängesvän och predikant värderade pastor Gentschein14, afsjöngos på en känd melodi.
Sedan damerna afrest blef glädjen efter vanligheten mera bullrande.
Skönhetens välde var förbi, vingudens inträdde.
Stora kopparkittlar fyllda med punsch framburos på dansgolfvet, champagnekorkar smällde, tal höllos, brödraband knötos, muntra visor uppstämdes – på infall, sång och upptåg ville det aldrig hafva någon ända.”– – – – – – – – – – – – – – – – –
Efter detta glänsande afbrott i flottans annaler sjönk den tillbaka i sin förra overksamhet, oupphörligt väntande på order att få lemna sin station vid Långöarne.
Men derpå fick den vänta ett godt stycke tid.
Ännu lefde konung Kristian inne i Kristiania på hoppet om sina eviga förhandlingars lyckliga utgång, och ännu gick vidt omkring i Sverge den ljudande basunen om allt det norrmännen tänkte göra för att värna sin sjelfständighet.
Detta basunande blef slutligen så högljudt, att det, liksom allt annat högljudt, skaffade sig gehör – och svenska armén, hvilken allt tätare sammandrogs, trodde på fullt allvar att norrmännen ärnade kämpa till sista man.
Strömstad från landsidan.
Medan flottan fortfor att utsträcka sina linier i den grönblå hafsviken, medan dess vimplar fläktade för vinden och dess slupar korsade hvarandra, för att om morgnarne hemta från staden det under natten tillverkade brödet och drickat, och medan landt- och sjöofficerare foro fram och åter på visiter hos hvarandra, är det tid att kasta en blick på sjelfva staden.
Här hvimlade det som i en bikupa, hvimlade af alla slags uniformer och genljöd af allt slags buller: musik, kanonskott, exercis, transporter, ridande kurirer, löpande adjutanter, skyldrande vaktposter, pustande embetsmän och springande tjenstandar, med andan i halsen förkunnande ny inqvartering och skaffande sig dubbelt gehör genom någon positiv röst, som bakom ropade på skyndsamhet.
Det var högst eget att hvarje nykommen officer trodde på den egna lyckliga ingifvelsen att han var väntad med allt, uppbäddad säng och uppassning först och främst.
Ja, han behöfde blott vilja för att, i likhet med de gamla sagornas vandringsmän, medelst någon talisman få framtrolladt allt möjligt.
Den talisman, som här begagnades var skarp ton och grandiosa fasoner, ända tills det ej fanns annat råd än att, såsom det tarfliga uttrycket lyder, ”sticka pipan i säcken” och humant vänta på hvad de jägtade borgarne och deras fruntimmer kunde arrangera.
Sedan första uppträdandet var öfver, blef det vanligen annorlunda.
Då gjorde man sig till god vän, komplimenterade frun, var resonabel mot mannen tolererade sönerna, kurtiserade döttrarne och svor på paroll att man aldrig under inqvarteringen i någon gränsstad kunde få det bättre ....
Men hvad mera – ett folk går bort, ett annat kommer åter, och så började samma bråk på nytt, förutom det rent af omenskliga mellanbråket af soldat-inqvarteringarne, hvarvid det icke gick per man, utan per skock.
Vindar, bodar, uthus och inhus sågo ut som om de varit uppstaplade med soldat-trafvar.
Ibland fingo sjelfva spanmålsmagasinen, jemte de stora loften, der sjöskadadt kaffe, risgryn och andra specerier voro utbredda på golfven och der jag fann det så gränslöst roligt att springa omkring, utan prut släppas till, hvarvid kanske bodbetjenten i knapp nöd hann undan med den gigantiska qvasten, som, farande kring golfvet, skulle både skilja och ordna i högar de olika varorna, hvilka måhända, ifall halmen ej räckte till, fingo tjena en trött krigsman till lägerstad.
Detta inom staden.
Om vi nu följa landsvägen från stadens båda tullar, blir ögat äfven här villrådigt hvar det skall stanna.
Utgå vi från södra sidan den väg, som leder åt Kollekinds gästgifvaregård, så finner man här en verld bråkande för sig sjelf.
Först och främst mötes man af marscherande kompanier, soldater dammiga som mjölnare, omornade och trötta efter den klena hvilan i en lada.
Derpå komma stora karavaner, af bondkärror och grindvagnar, ur hvilka uppsticka än ett bräkande får, det matmodern i korgstolen förgäfves söker educera till tystnad, än ett par grisar, grymtande mot fåret, och än en korg höns, hvarifrån ett kacklande utan hejd låter höra sig, ända tills några väldiga kalkontuppar eller högt snattrande gäss från andra åkdon befallande bjuda tystnad åt hönsseraljen.
Men allt detta ljuder endast som sorlet från en bäck, då man jemför det med ljudet från den karavan, som följer efter, bestående af klampande och råmande oxar och kor ...
Vill man härtill lägga alla stadens pigor, ute på språng för att i förväg få uppköpa några landtmannaprodukter, samt en mängd så kallade småfruar, uppvaktade af tjenstaktiga fältväblar och sergeanter såsom hjelpredor att pruta pris, och allra ytterst i kedjan en bataljon yrande pojkvaskar, hvilka mot premium åtagit sig krögarmadamernas sak och, lika qvickt som en stockholmspojke knuffar sig fram till teaterluckan för att i triumf återföra några biljetter, lika qvickt tränga sig in mellan folket och kärrorna och eröfra sig några tjog ägg och ett par bundtar smör – så har man scenen komplett.
Om vi nu gå ut åt norra vägen, så ha vi snart framför oss en annan scen, vacker, intressant och på sitt sätt lustig, notabene sedd på afstånd, vare sig i sol- eller månsken.
Icke särdeles långt från Eist’s gästgifvaregård, hvilken är belägen en mil från Strömstad, reser sig utefter en temligen vild skogstrakt en hel pittoresk by af en mängd små inventiösa hyttor, uppförda af jord och ris, alldeles icke kastade om hvarandra, såsom vi se i våra verkliga byar, utan helt ordentligt ordnade i gator och qvarter.
Kan detta verk vara våra svenska soldaters?
Knappt nog – men har man ett tvifvel härom, häfves det genast, då man nalkas platsen, ty ett det orimligaste, lifligaste sladdrande, vida värre än det åt Kollekindssidan, äfven då man tar kalkonerna, grisarne, och pojkarne tillsammans, möter här den besökande; och han får veta, ifall han ej förut känner det, att han befinner sig midt ibland den sammanrafsade skara, som under titel af royal svedois, blifvit från Tyskland, der regementet uppsattes, beordradt till Sverge och vestra kusten, för att jemte de öfriga återvändande trupperna slå sig ned i trakterna kring
Strömstad under väntan på de order, som skulle bestämma öfver färden till Norge.