Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När nu pastor aflider, skall enkan komma i åtnjutande af pastorats-förmånerna; men då inträffar vanligen att hon, för att slippa från allt bråk, utarrenderar pastoratet.
Ilon, för sin del, åtnöjer sig merändels med samma rättigheter, som hennes bortgångne man haft, men den åter, som arrenderat pastoratet, finner allt skäl uti att updrifva pastorats-arrendet till den högsta möjliga inkomst.
Ingen lärer väl kunna neka, att detta år ett både beklagligt och inveeldadt förhållande, som ock naturligtvis orsakar mycket missnöje och derföre hyser jag ock det största intresse för Utsk:ts förslag och skulle endast dertill vilja göra det tillägg, att församlingen icke skulle vara skyldig utgöra andra utgifter än dem, som utgjorts till pastor under hans lifstid.
Sålunda upställdt skulle detta förslag icke kunna sägas göra något intrång på närvule förhållanden, utan snarare supplera de författningar, som hittills i ämnet utkommit.
Med afseende å frågans vigt anser jag för alla fall skäligt yrka bifall till Betänkandet.
För mig synes frågan vara så klar och tyd lig, att jag endast vill, efter hvad jag förut i ämnet anfört, med några ord bemöta de af Gr.
Hamilton uttalade åsigter.
Jag får således till en början nämna att mig synes obestridligt, att, då en prestman i lifstiden åtnjutit vissa bestämda lönevilkor samt hans hustru och barn få nådåren som en slags pension, så borde dem tillgodokomma, under denna tid, samma förmåner, som den aflidne haft.
Utgår man från andra åsigter, så förbiser man all billighet, såväl hvad församlingens som enkans rätt beträffar.
Här är mycket ordadt om den nya löneregleringen; men denna lönereglering hafva vi ännu icke fått.
Vi veta icke om och när den blir gifven.
Dessförinnan kunna vi ju behöfva en författning rörande ifrågavarande fall.
Om detta förslag bifalles, upstår icke derigenom flera hinder för en sådan reglering, än dem, som förut förefunnits.
Det egentliga hindret för den ifrågav:de löneregleringen skulle väl ligga deri, att enkan får 1 å 2 nådår; men den tidsutdrägt för löneregleringens tillämpning, som möjligen härigenom på ett eller annat ställe åstadkommes, ersättes ju till fullo genom (len större säkerhet mot obilligt prejeri, som på detta vis beredes så väl för en afliden kyrkoherdes enka som för fd^sornlingen.
Jag 20 Den 7 M a r s. kan sannerligen icke fatta de svårigheter, man upställer, då det år fråga om ett förslag af så påtaglig nytta sorn det förevarande.
Jag begärde ordet för att uttrycka den önskan, att R.
St:r mätte uti denna underd. anhållan gå längre än hvad af "Ctsk:t blifvit föreslaget; men får, efter Hr Adelborgs yttrande i ämnet, till alla delar instämma uti do af honom uttalade åsigter.
Gr. Anckarsvärd, Carl Henrik; Mig vill det synas, som borde det vara en grundsats, att så litet som möjligt lagstifta, så vidt ej ett afgjordt, för handen varande behof deraf förefinnes.
Denna fråga har förekommit mig utgöra en rättsfråga, hvilken jag icke anser man bör förblanda med andra och hänskjuta till administrativa myndigheter.
Jag kan icke föreställa mig möjligheten deraf, att en enka efter en afliden pastor kan inträda uti någon annan, hvarken bättre eller sämre, rätt ån den hennes man haft; och anser det icke ens böra kunna komma i fråga, att hon skulle kunna, under nådårstiden, upbära större rättigheter från pastoratet, än dem hennes bortgångne make i lifstiden åtnjutit.
Jag tillstår upriktigt att, för den händelse något sådant fall egt rum, som väl kan vara en möjlighet, så betviflar jag doek att en domare skulle, uti berörde hänseende, tillerkänna henne ett annorlunda åtnjutande af ifrågavule rättigheter, än det hennes man i lifstiden egt.
Jag anser sålunda att de af K.
M. för pastoraliers utgörande fastställda stadganden varit afsedda att gälla lika väl för nådårstiden som för pastors tjenstetid, samt att följaktligen ett mellan pastor och församling ingånget aftal bör ega fortfarande kraft och verkan äfven efter hans död.
För min del kan jag icke inse, att ifrågav:de förhållanden kunna ordnas efter andra grunder än dem jag nu upgifvit.
Att hänskjuta denna fråga till K.
M:ts speciella afgörande anser jag föga lämpligt och litet nog öfverensstämmande med lagstiftningens principer i allmänhet.
På dessa skäl anser jag förslaget obehöfligt och, endast från denna synpunkt betraktadt, finner jag anledning nog att yrka afslag å förev:de Betänk.
Anckarsvärd har yttrat, det han anser ifrå gav:de förändring, sådan den blifvit föreslagen af Utslct, aldeles obehöflig; och, såsom skäl derföre, anfört, att, efter hans förmenande, denna rättsfråga likväl ej kan på annat sätt utredas, ån som skulle varit händelsen, om berörde förslag ej tillkommit.
Med föranledande häraf anser jag mig ej böra uraktlåta att omnämna, det jag varit vittne till åtskilliga sådana fall, der konvention med pastor under hans lifstid varit upgjord, men, detta oaktadt, då vid pastors död pastoratet blifvit utarrenderadt, inträffat, att likväl pastoralierna utarrenderats efter tionde-författningen.
Jag är således icke af samma tanke, sorn den adle Gr:n, att denna rättsfråga år så decideradt gifven, då sådana konventioner icke åro upgjorda genom Consistorii ombud eller på den lagliga väg, som författningarna föreskrifva.
Under sådana förhållanden tror jag icke att en sådan upgöreise ha?
I> e n 7 Mars. längre varaktighet mer att K
M. särskildt förunnat enka efter afliden pastor ett eller flere nådår, så skulle man icke vänta sig att få höra, det inkomsterna under dessa år skola beräknas på annat sätt, än som skedde under pastors lifstid.
Det må för öfrigt vara hur som helst med denna fråga såsom rättsfråga; men hvad vi med säkerhet känna år, att det förfaringssätt i ifrågav:de hänseende, hvilket af mig blifvit omförmäldt, utölvats åtminstone i de nordligare delarne af vårt land.
Jag tillstyrker bifall till Betänk.
En värd talare har hem ställt, att R. o. Ad. måtte besluta en underd. skrifvelse till K.
M. med förslag att de upgjorda öfverenskommelserna måtte komma att gälla intill dess nya sådana ingås.
Jag anser mig dock böra fästa upmärksamheten derpå, att, som K. M., efter mitt förmenande, icke kan fatta ett sådant beslut, bör icke heller K, o. Ad. derom anhålla.
Om det nemi. redan är beslutadt, att en konvention skall gälla under viss tid, har K.
M. icke makt att förordna det konventionen skall fortfara, ty hvarken K. M., i administrativ väg, eller domaremakten kan, utan parternas begifvande, ändra en i vederbörlig ordning dem emellan träffad öfverenskommelse.
Diskussionen utvisar, att man egentligen har afseende å de redan träffade konventionerna, emedan för framtiden förhållandena komma att råttas efter den nya löneregleringen.
Det af Utsk:t i ämnet afgifna förslag synes äfven häntyda på samma åsigt, enär Utskrt hemställer: »att R.
St:r må i underd. skrifvelse hos K. M. anhålla, det K.
M. »täcktes föreskrifva, att, då emellan en pastor och hans församling »öfverenskommelse blifvit i vederbörlig ordning träffad etc.»
Väl är det K.
M:ts rättighet att besluta, det de konventioner, hvilka framdeles ingås, skola träffas på de vilkor, att de fortfara under nådåren; men, på sätt jag förut nämnt, anser jag det ligga utom K.
Mits makt att fatta något särskildt beslut i afseende å de konventioner, som redan blifvit träffade.
Vid sådant förhållande kan jag icke annat än tillstyrka afslag å förev:de Betänk., och detta med så mycket mera skäl, som den ifrågaställda förändringen icke synes mig särdeles af behofvet påkallad.
Hr von Koch, Nils S amuel:
Ehuruväl jag vill medgifva, att fall kunna inträffa, då det vore önskligt att man hade stadganden uti nu föreslagna riktning; och man har så mycket mera fog för denna önskan, som man, i enlighet med hvad åtskilliga talare nu upgifvit, väl kånner, att pastoraterna under nådårstiden utarrenderas till lekmän samt erfarenheten torde vara allmän nog, att dessa lekmän, när de skola utkräfva pastoralierna, förfara med tämmelig stränghet, — så måste jag dock förklara, att jag, lika med föreg, talare, hyser stora betänkligheter, huruvida det skulle vara formenligt att ingå till K. M. och begära, att K.
M. skulle utfärda ett stadgande uti denna syftning.
Jag tror icke det vore rått, om K. M. i ekonomisk väg skulle förklara, att öfverenskommelser, som redan åro träffade för en viss bestämd tid eller framdeles träffas mellan 22 Den 7 Mars. vissa personer, äfven skola sträcka sig utom den tiden.
Det kan ock, efter mitt förmenande, vara tvifvelaktigt, huruvida pastors rätt att förfoga öfver pastoralierna sträcker sig äfven till tiden efter lians död.
Men, om denna fråga kan vara tvistig, så är det deremot intet tvifvel underkastadt, huruvida pastoralierna skola utgå under en tid, då de skola tillfalla Stiftens byggnadskassör.
En osäkerhet uti sistberörda hänseende skulle dock blifva följden deraf, att It.
St;r inginge till K.
M. med ifrågav:de underd. anhållan, för den händelse K.
M. densamma biföll.
På dessa skäl och tillika med afseende å hvad Hr StatsRådet och Chefen för EcklesiastikDepartementet anfört, anser jag mig böra instämma med dem, som yrkat afslag å Betänk.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att derunder yrkats dels bifall till och dels afslag å förev:de Betänk., hvarjemte en ledamot, som förmält sig helst önska Betänkandets afslående, föreslagit, att, för den händelse en underd. skrifvelse i ämnet skulle beslutas, densamma borde innehålla don begäran, att de öfverenskommelse!- om pastoraliers utgörande, hvilka emellan pastorer och församlingar blifvit i vederbörlig ordning träffade, måtte förklaras ega bestånd intill dess en ny reglering af presterskapets löner i laga ordning försiggått.
Härefter framställdes propos. å bifall till Utsk:ts Betänk., dervid svarades starka nej, blandade med ja, hvaruppå propos. om afslag derå gjordes samt besvarades med starka ja tillika med mångå nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Taube begärt votering, anmälde sig och yttrade Hr Ribbing:
Jag anhåller att mitt förslag måtte blifva kontra proposition.
I anledning häraf förmälte II.
Exc. Ilr Gr. o. Landtm , att, då den af honom framställda propos. om afslag &
Betänk, förklarats blifvit med öfvervägande ja besvarad, komme detta beslut att utgöra en af proposina vid den begärda voteringen; och ville IL Exc. nu inhemta R. o. Ad:ns tanke, huruvida bifall till Betänk, eller bifall till Hr Ilibbings förslag borde i don andra proposm ingå; hvarefter H.
Exc. hemställde, huruvida R. o. Ad. ansåge bifall till Betänk, böra innefattas i den sistberörde proposm, och då dervid svarades många ja, jemte ett eller annat nej, förklarades ja haft öfvervigten.
Härpå uplästcs till justering och godkändes följande voteringspropos. : »Den, som bifaller Allm. Besv.- och Ekon.Utsk:ts Betänk.
N:o 31, i anledn. af väckt motion med afseende a tiden för beståndet af enskildt ingångna öfverenskommelse!- om pastoraliers utgörande, röstar Den 7 Mars.
Ja; den det ej vill, rostar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. förenämnde Betänk.»
Föredrogs ånyo RiddarhusUtsk:ts den 29 sisth Februari och don 3 dennes bordlagde Utlåt.
N:o 9, i anledning af Gr.
Björnstjerna®, C. M., motion om tillägg i 7 § Riddarh.Ordn. llr Sandströmer, Carl Johan Albert:
Då jag anser, att denna motion ieke blifvit behandlad på det sätt, som är öfverensstämmande med Grundlagens föreskrift, får jag anhålla att densamma helt enkelt lägges till handlingarna.
Till stöd för denna min anhållan vill jag, tili en början, anföra att, då 18 § KiksdagsOrdn. uttryckligen upråknar de från Riksdagsmannarätt uteslutne personer, endast dessa böra dertill anses ovärdige.
Ytterligare förmenar jag, att 37 § RegeringsFormen upställer mot antagande af ifrågav:de förslag ett hinder, hvilket icke nu lärer kunna undanrödjas.
Åberopade § stadgar nemi.: »att Konungen eger att i Adeligt Stånd »uphöja män, som genom trohet, tapperhet och dygd, lärdom och »nitiska tjenster gjort sig af Konungen och Riket synnerligen för»tjente».
Om nu detta förslag antages, så skulle en följd deraf ovilkorligen blifva, att Konungen icke egde i Adeligt Stånd uphöja andra än dem, som tagit studentexamen, som egde Kongl, fullmakt eller som erlagt bevillning för åtminstone 1000 rdr rmts inkomst.
Att detta är en inskränkning uti Konungens ifrågav:de, grunlagsenJiga rätt, lärer väl ingen kunna med skäl bestrida.
Såsom en gifven följd af nu ifrågaställda förfaringssätt, skulle R. o. Ad. en annan gång kunna täckas finna för godt att bestämma, det endast juris- eller theologi* kandidats-meriter skola, uti kunskapsprof, berättiga inom Ståndet till riksdagsmannarätt o. s. v. Gr. Björnstjerna:
Innan jag öfvergår till Utsk:ts förka stelsedom öfver min motion, må det tillåtas mig omnämna de skäl, sorn framkallat mitt förslag.
Svenska Adeln har på ett lysande och oförgängligt sätt inskrifvit sitt namn i våra häfder.
Ur dess sköte har vår frihets grundläggare utgått; den har ledt
Svenska krigaren i den sagolika kampen för tankefrihet, som flätat så mången lager kring den blågula fanan-; den har färgat tusende slagfält med sitt blod under den olika strid, som Sverige, civilisationens förpost, under sekler kämpat mot det östra barbariet.
Vid rådsbordet har det ofta tillvunnit sig Europas beundran; den har odlat vetenskap och konst; den har framför alla utvecklat vårt jordbruk; som politisk korporation kunde man länge säga att dess historia var Riksdagarnes; ännu i denna stund försvarar den väl det första rummet inom representationen och en tacksam efterverld skall minnas att 24 D en 7 Murs. denna Adel, i tider af inre oro, alltid upträdt sorn frihetens försvarare mot förtrycket, såväl det i purpurn som det i trasor.
Den plats, Adeln innehar, är således både förtjent och för fosterlandet nyttig.
Historien visar öfverallt att lagbunden frihet icke kan bestå utan en dylik aristokratisk länk mellan Konung och folk.
Den är derföre af oskattbart värde; men, Mine Hrr! länken börjar att rosta, må vi i tid se till att den icke springer sönder.
Fel, stora fel vidlåda vår sammansättning, med hvarje dag framstå de bjertare, sunda förnuftet, ja den allmänna moralen fördöma dem, och botas de ej snart, fruktår jag att den i sig sjelf friska byggnaden kommer att utdömas, tack vare den murkna beklädnaden.
Mer och mindre lyckade försök hafva gjorts att på en gång afhjelpa det onda, alla hafva misslyckats och komma att misslyckas, emedan man begär för mycket.
England har blifvit hvad det är derför att det aldrig helt och hållet nedrifvit hvad förfädren upfört, men då någon brist yppas, drar man heller aldrig der i betänkande att öppet erkänna den, remnorna botas småningom och det gamla England står der åter starkare ån någonsin.
Borde icke vi handla sammalunda?
.lag vågar tro det.
Det är derföre jag nu inskränkt mig att påpeka den mest i ögonen fallande oegentligheten i vår sammansättning, den, att man här kan uptråda, sjelf eller genom andra, och afgöra landets vigtigaste angelägenheter, utan att besitta ens den första egenskapen hos en representant, den att kunna eller ega något.
Detta år en verklig afvikelse från Svenska Adelns grundval.
Vi veta alla huru denna Adel upstått.
Den var från början en besutten tjensteadel.
När jorden såldes och riddaren ej mera kunde tjena till häst, uphörde han i och med detsamma att vara frälseman.
Denna åsigt bibehöll sig ända till sednare hälften af 1600-talet; ända dittills torde blifva svårt att upleta någon slägt, som egde intet.
Sjelfva Riddarhusets upbyggande ger derpå ett märkligt bevis.
Ståndet beslöt nemi. att den, som ej dertill bidrog, var i och med detsamma sitt adelskap förlustig.
Carl XLs reduktion rubbade först denna grund; vi veta huru Adeln då behandlades, huru de ätter, hvilkas fäder mest gagnat fosterlandet, just i följd deraf grundligsst utplundrades; men ett ännu farligare sår gafs oss genom det adlande i massa, som flere regenter tillgrepo, för att dymedelst genomdrifva egna mindre vackra planer.
Så 'bortblandades den ursprungliga adels-idéen.
Att något litet återföra oss dit, se der hvad min motion afser; jag säger något litet, ty studentexamen eller tjenst samt inkomst lika med den lägsta skollärare, är i sanning ej mycket.
En konservativ tidning har förebrått mig, att jag ej gått längre; möjligen tycken J, Mine Hrr! att jag gått förlängt.
Om det rätta ligger midt emellan, månne jag då ej påträffat det?
Jag känner väl det rätt naturliga motstånd, som mitt förslag måste väcka, men tror mig kunna visa, att den omtalta utgallringen både år behöflig och lör Er, Mine Hrr! ingalunda farlig.
I min motion har jag redan medgifvit, att den, som aldrig tagit någon examen, kan vara långt kunnigare än den, som undergått en så obetydlig, som studentexamen, men det allmänna har ingen visshet derom och detta Den 7 Mars. 25 år har allt Jag har äfven medgifvit att en tiggare kan ega en karaktersfasthet, som många gånger upväger en viss inkomst, men afven här blir den allmänna meningen afgörande; man kan ej neka att behofvet är en farlig frästare för öfvertygelsen.
Må man dessutom betänka, att mitt förslag de facto endast beröfvar den obe» medlade rätten att begagna sitt adelsskap såsom inkomstkälla, med andra ord att sälja sin fullmakt, ty sjelf kan han icke här llptråda, bristande tillgångar förbjuda honom det.
Att jag sett fordringarne på kunskap för högt har ingen påstått, men väl de på förmögenhet.
Ar detta verkligen så?
1000 rdr år den lägsta civila embetsmanna-lön, den lägsta skollärare-lön, medeltalet af en komministers-lön, samt slutligen 2:dre löjtnants-lön vid värfvade arméen.
Man invänder att underlöjtnanter härigenom uteslutas.
Mångå dylika finnas lyckligtvis ej vid 25 års ålder och, om jag för dessas skull sankt siffran till 800, hade ju äfven underofficerarne blifvit berättigade till inträde.
Ehuru aktningsvärda dessa i och för sig äro, tror jag dock cj att hår är deras plats.
En svårare anmärkning mot nämnda siffra är, att mången indeld eller pensionerad officer derigenom utcslutes.
Ingen skulle mer ån jag beklaga detta, men jag vädjar till dessa mina kamrater sjelfve; lefva de verkligen på sina löner, eller hafva de ej någon annan inkomst dertill?
Då nu all inkomst, enligt Bevilln.Förordn., skall upgifvas, torde ingen af nämnde
Hrr genom förslaget utestängas.
Eller finnes det någon bland Eder, Mine Hrr! som kan lefva på mindre ån 100 0 rdr årligen; må han då säga det och jag skall genast medgifva att siffran är för hög; intill dess betviflar jag det.
Då härtill kommer att hela afgiften för 1000 rdrs inkomst icke upgår till mer ån 10 rdr, förefaller den så obetydlig, att den, som ej kan erlägga den, säkerligen ej heller här kan uppehålla sig.
Nu några ord till den siste värde talaren.
Jag tror att de utmärkte män, hvilka sutto i Konst.Utskit, vid Grundlagens stiftande, väl visste hvad de företogo sig då 12 § Riksd.Ordn., i stället för en lång redogörelse om Adelns representationssätt, endast helt kort kom att innehålla, det B,, o. Ad. representeras efter lliddarh.Ordn. och denna deremot upgöres af Ståndet sjelft jemte Konungen.
Man insåg troligen redan då behofvet af en ombildning häri; man insåg äfven huru mycket lättare saken kunde gå, om ingen annan än Adeln sjelf hade rätt att deri inblanda sig.
Jag skulle på det lifligaste beklaga om B. o. Ad. någonsin läte förmå sig att afstå från denna, en af dess dyrbaraste rättigheter, den, att ensam besluta om sin sammansättning.
Göra vi det, är det i och med detsamma slut med allt hopp om någon förändring häri.
Vi veta ju, att ett eller annat MedStånd hyser en liflig åtrå efter radikala representationsförändringar; vi veta äfven, att Adeln med skäl anses vara det kraftigaste hindret deremot.
Är då den tanken långt borta: sju sämre Adeln år, desto båttre, ju förr måste den ramla.
Vi medgifva aldrig den ringaste förbättring i dess sammansättning.»
Hafva vi ej vid denna Riksdag sett samma taktik begagnas mot PresteStåndet?
Förvägrades ej det att, efter önskan, förstärka sig?
Då jag deremot hoppas, att ännu mången lysande sida i R. o. Ad:ns Sfi Den 7 Mars. historia återstår att skrifva, förmodar jag att Hr Sand strömers anmärkning lemnäs utan allt afseende,.
Nu till Utskits Betänk.
I förbigående måste jag uttrycka min' förundran, att Utsk:t icke tyckts fatta, det jag för riksdagsmannarättens utöfvande fordrat både kunskap och förmögenhet, ej blott endera delen.
I 7 § Riddarh.Ordn. upräknas 8 morn., hvilka hvar för sig utgöra hinder att uttaga polett.
Jag har föreslagit 2:ne nya, hvilka således äfven hvar för sig skulle förhindra riksdagsmannarättens utöfvande.
För att sitta här skulle således hädanefter fordras både examen och inkomst lvu till enskildtheterna.
Stadgandet om studentexamen anses mindre lämpligt, dä denna examen möjligen kommer att borttagas.
Kan man stifta lagar för andra än bestående förhållanden?
Dessutom: månne ej alltid en examen kommer att finnas, hvilken berättigar att blifva student.
Om denna examen aflägges vid akademien eller vid annat läroverk, kan just göra detsamma.
Anmärkningen torde icke erfordra vidare vederläggning.
Derefter framkommer Utsk:t med en ännu egnare åsigt.
Då ingen bevillning efter inkomst betalas för egendom, skulle, säger Utsk:t, alla fastighetsegare, efter förslaget, uteslutas.
Ett verkligt ordrytteri.
Hvar och en vi t, att just den inkomst, en egendom gifven, ligger till grund för taxeringsvärdet.
Den, som betalar bevillningen för egendomen, betalar ju då tydligen bevilln. efter inkomst.
Vill man ej förstå en så enkel sats, afhjelpes saken lätt om den får följ. lydelse: »Adelsman, som icke under sednast förflutna året erlagt bevillning för fast egendom eller för minst 1000 rdr rmts inkomst.»
Men, invänder Utsk:t, motioner hafva varit väckta att ali bevillning skall försvinna.
Afven detta vet jag, men svarar blott, att, om än afvita motioner kunna framkastas, kunna de dock aldrig gonomdrifvas.
De stanna der de förtjena, eller under bordet.
Att bevilln. kan ökas, detta är tänkbart, men att den någonsin kan försvinna, hörer val till de fromma önskningarne.
Förslaget skulle, säger Utsk:t vidare, verka inskränkande på K.
M:ts rätt att adla. 37 § 11.
F. bestämmer, att »K.
M. eger till adligt stånd uphöja de, som gjort sig af Konungen och Riket synnerligen förtjente.»
Ar det tänkbart att denna bestämmelse kan inträffa på någon okunnig eller någon, som ej är i Konungens och rikets tjenst?
Skulle åter en verklig utmärkthet befinna sig i sämre förmögenhetsvilkor än en komminister, då fruktar jag att K.
M. gjorde bättre att skänka honom dagligt bröd, än en rätt, hvaraf han icke kunde begagna sig; han kunde ju då ej betala int.roduktions-afgiften.
Utskits tankegång hvilar således åter på omöjligheter och med dylika behöfver man ej uppehålla sig.
Utslct framhåller sedan den stora nytta, som Adelns talrikhet medför, samt anser att antalet genom förslaget skulle betydligt nedsättas.
Nyttan af ett stort antal, utan motsvarande förmåga, torde kunna betviflas; men månne för öfrigt minskningen blefve så stor?
Alla civile embetsmån, alla jurister, prester, samt tjänstemännen i Ständernas verk hafva ju alla tagit studentexamen.
Alla officerare, både i och ur tjenst, hafva Kongl, fullmakt.
Tngen enda bland alla dem uteslutcs således af 9:de morn.; märken väl, Mine Hrr! ingen enda.
Återstår således 10:de Dun 7 Mars. 27 mom. ollur förmögenhetsafgiften.
Jag liar nyss visat att troligen ingen enda här derigenom utestånges.
Men om så år, hvartill tjenar då hela saken, säger man.
Jo, Riddarh.Ordn. föreskrifver, att fullmaktsutgifvare skall hafva samma egenskaper, som representanten.
Förslaget förhindrar således de vanhedrande, af allmänna omdömet sa rättvist fördömda fullmaktsköpen.
Fget nog tinner dessa, om ingen annan försvarare, dock en i Riddarh.Utsk t. »Om de borttagas, säger Utskit, förhindras mången kunnig ledamot att här intaga säte och stämma.»
Afven denna bedröfliga sats bestrider jag.
Om man genomgår förteckningen pä de 124 ätter, hvilka vid denna Riksdag utlemnat fullmakter, skall man finna att föga mer än deraf skulle, enligt mitt förslag, förlora sin rätt.
När man sedan ser huru manga välmående och aktade slagtar finnas, hvilka hvarken sitta sjelfva eller utgifvit fullmakt, ser man huru lätt de, hvilka förlorade sina principaler, skulle finna andra och bättre i stället, och dermed är äfven motionens hela ändamål upfyldt.
Må man ej invända, att då de klandrade fullmakterna äro så få, är hela saken onödig; må man ej säga, att 30 röster betyda ingenting
Detta är ett stort misstag; kastade i den ena eller andra vågskålen kunna de afgöra allt.