Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då denne åter fattade i Ellen, öppnades dörren, och Adolf visade sig för sin fars vredgade blickar.
Han hade hört Ellens rop och utan vidare betänkligheter, i trots af länsmannens varning, skyndat in.
– O, han är här, ropade Ellen, slet sig för andra gången lös, hvarvid gårdsfogden fick en del af hennes klädning i handen, och ilade med den sönderslitna drägten fläktande kring sina blottade skuldror till Adolf, som beskyddande slog sin arm kring hennes hals och med harmens rodnad på pannan vände sig till sin far och sade:
– Blygs ni icke, min far, att misshandla detta värnlösa, oskyldiga barn?
Lagman Johan förmådde i början ej besvara denna förebråelse med annat än en obeskriflig blick af öfverraskning och vrede.
– Huru? sade han slutligen med tillkämpadt lugn, – har jag ej befallt, att ingen får komma hit in?
Huru vågar du trotsa min uttryckliga befallning?
– Jag lyder en röst, hvars myndighet är större än er, min far.
– Det är djefvulens, mumlade Suenonius och ämnade upphäfva sin stämma, för att å Herrans vägnar och i namn af de pligter, en son har till sin far, visa den unge Skytte på dörren, då denne med en ljungande blick på presten fortfor:
– Det är ni, eländige, som anstiftat detta.
Ni har att inför mig aflägga en svår räkenskap ...
Lugna dig, Ellen!
Jag är här, för att försvara dig.
Den gamle mannen var förfärlig att åse i sin otyglade vrede.
– Usling, ropade han, – du vågar med en fräckhet utan like ådagalägga din syndiga böjelse för denna vanryktade flicka ... du vågar fråga din egen far, om han blyges ... ja, han blyges öfver en uppstudsig, ogudaktig, förtappad son ... du vågar hota denne Herrans tjenare, din fordne lärare ... du rufvar på mordiska planer mot hans lif ... kanske äfven mot mitt.
Bort från mina ögon, missfoster!
– Nådig herre, inföll Suenonius och lade sin hand på lagmannens arm, – stilla er vrede och kom ihåg, att herr Adolf ej är tillräknelig för sina ord och handlingar!
Han är vansinnig, förhexad ...
Kom ihåg, att han handlar under inflytelsen af en trolldryck!
– Ni har rätt, och han skall ännu denna afton föras till dårkistan i Stockholm, fortfor lagmannen, darrande i alla lemmar.
– Jag skall hitkalla mina drängar och låta slå honom i jern.
Gårdsfogde, ryck hexan ur hans armar och piska henne i hans åsyn!
Med dessa ord fattade lagmannen klocksträngen och drog så häftigt, att den brast.
Länsmannen, som hört hvarje ord, visade i dörren sitt förskräckta ansigte och befalldes att anskaffa handboja och fotblack samt kalla upp drängarne.
Emellertid hade gårdsfogden tvekande närmat sig Adolf med orden – Käre herre, det går väl icke an att streta mot nådig lagmannens befallning ... men Adolf, som krampaktigt omfattades af Ellens armar, stötte honom tillbaka.
– Min far, ropade Adolf till lagmannen, som nu med rynkad panna och korslagda armar åter nalkades honom, – förnedra icke er sjelf och er son genom ett så ovärdigt beslut!
Kunde ni skåda in i mitt hjerta, skulle ni finna, att jag för er hyser all den vördnad, en son är skyldig sitt lifs upphof.
Men aldrig skall jag tillåta, att detta värnlösa barn misshandlas.
Må lagen döma ...
Låt det vara nog för er, att den menskliga rättvisan, förblindad af de menskliga fördomarne, helt säkert skall befläcka sig med hennes blod, om hon än är oskyldig och ren som en engel!
Är ej detta tillräckligt?
O, min far, ni, som annars är så rättvis, så samvetsgrann, ni skulle ej göra er skyldig till ett dylikt öfvervåld, om ej denne ursinnige, blodtörstige prest, denne ovärdige tjenare åt kärlekens och barmhertighetens Gud, förledt er dertill!
– Förlåt honom!
Han är vansinnig.
Jag tillräknar honom intet, inföll Suenonius och riktade sin blick mot taket.
– Har du talat ut?
Eller är ännu din mun full af hädelse? sade lagmannen.
– Hvad jag gjort, du ovärdige, har varit af kärlek till dig.
Jag har velat få denna qvinna att upptäcka ett motgift mot den dryck, med hvilken hon tagit din själ fången ...
Det lyster mig se om du i det vanvett, hvarmed du för dina kätterska tänkesätt blifvit straffad, vågar lägga hand på din far; dermed vore ditt mått rågadt.
Släpp flickan, fortfor han, i det han fattade Ellens arm, – eller skall jag med våld behöfva skilja henne från dig, vanvettige?
– O, min far, haf medlidande! bad Adolf. – Jag lemnar henne icke, förrän ni lofvat mig att låta er vrede hvila, tills den hunnit väpna sig med lagens svärd.
Edra misstankar ...
– Släpp henne, ropade lagmannen, – eller jag lägger hand på dig, uppstudsige!
– Aldrig!... O se! fortfor Adolf, – se, den arma varelsen har förlorat medvetandet.
Hon skulle falla, om jag ej hölle henne i mina armar ...
Se hennes dödsbleka ansigte, och haf medlidande!
Huru kan ni tro, att denna menlösa flicka ...
I den tanke, att det var de efterkallade tjenarne som kommo, skyndade den uppretade fadren till dörren och slog den upp på vid gafvel.
Under tiden lade Adolf den afsvimmade flickan i den närmast stående länstolen och ställde sig framför henne, beredd att försvara henne och sig sjelf till det yttersta.
Men lyckligtvis hade länsman Askelin, innan han gick att uträtta lagmannens befallning, skyndat till damernas rum, underrättat friherrinnan och fröken Maria om hvad som var å färde och begärt deras råd, huruvida han borde fullgöra en order, som förekom honom så förhastad, att lagmannen enligt hans åsigt vid lugnare besinning måste ångra den.
Den förskräckta friherrinnan bad honom afvakta hvad hennes bemedling kunde uträtta, och skyndade, åtföljd af Maria, till uppträdets skådeplats.
Det var de båda damerna, som i detta ögonblick, bleka af ångest, störtade in genom den af lagmannen öppnade dörren.
Hos Maria tillbakaträngdes alla andra känslor af förskräckelsen för lagmannens vrede och deltagandet för dess föremål.
Friherrinnan, som älskade sin son med all den ömhet, en mor kan egna sitt enda barn, använde tårar, böner och knäfall, för att blidka sin man, Maria förenade sin med henne, och äfven Suenonius rådde lagmannen att uppskjuta verkställandet af sitt beslut, tilldess det närmare och med mera lugn hunnit öfvervägas.
Lagmannen, som fann, att han under dessa förhållanden måste afstå från sitt försök att aftvinga henne den förmenta hemligheten och ville aflägsna de obehöriga vittnena till detta sorgliga familjeuppträde, befallde länsmannen och gårdsfogden att föra henne till det rum i flygelbyggnaden, i hvilket Ingrid förvarades.
Men att åstadkomma en försoning mellan far och son förmådde ej friherrrinnans böner och föreställningar.
Adolf förklarade, att han ämnade använda hvarje medel, som möjligen stode honom till buds, att rädda de begge qvinnor, som vidskepelsen och fanatismen utsett till sina offer, och att han ej skulle afstå att utkräfva en efter omständigheterna lämpad räkenskap af förföljelsernas upphof.
Endast friherrinnans och Marias närvaro och kanske ännu mer den utmattning, som hos den gamle mannen följde på det våldsamma utbrottet af hans vrede, kunde hindra honom att ånyo råka i raseri öfver sonens trots, det han på rent allvar ansåg härflyta ur ett slags vansinne, förorsakadt af den förmenta trolldrycken.
På hans hotelse att låta inspärra Adolf på dårhuset, svarade denne, att han var en myndig och fri man, stående under lagens värn, och att det fordrades något mer än en enskilts vilja, äfven om denne vore hans fader, för att på detta sätt beröfva honom hans personliga frihet.
Slutet på uppträdet blef, att lagmannen befallde sin son att före morgondagen lemna huset och icke visa sig för hans ögon, innan tiden och en förr eller sednare sig inställande sjelfpröfning kommit honom att inse och ångra sin förvillelse.
– Intilldess, så slutade lagmannen denna pinsamma ordvexling, – intilldess har du af mig intet godt att vänta.
Jag lemnar dig åt ditt öde i den förhoppning, att sorger och motgångar skola återgifva din själ dess helsa.
Du har beröfvat mig en son, som jag öfverallt på jorden älskade ... du har gjort mer, ty du har gjort mig till en olycklig far, hvilket är en hårdare lott än att på sin ålders dagar vara barnlös.
Om du en gång återvänder såsom den förlorade sonen, ångerfull och förbättrad, skall du ock såsom han blifva emottagen i din faders hem.
Men intilldess ...
Lagmannen vinkade till Adolf att gå och sjönk utmattad tillsammans i sin länstol.
Adolf ville fatta lagman Johans hand, men denne drog den tillbaka.
Ynglingen visste, att fadrens förlåtelse endast kunde köpas med en eftergift, hvilken hans förstånd och hjerta oemotståndligt motsatte sig; och så bedröfvad han var öfver den sorg han förorsakat sin far, var han dock stark nog att qväfva en känsla, som ett ögonblick gjorde honom benägen att böja sin vilja under dennes.
Han sade med sorgsen röst farväl och aflägsnade sig ur rummet, för att genast träffa anstalter att lemna Signildsborg.
Det vilkor, på hvilket denna vapenhvila, om den så får kallas, blef sluten, afpressade den goda friherrinnan bittra tårar.
Åtföljd af Maria begaf hon sig efter Adolf till dennes kammare, för att höra hans planer och gifva sina råd beträffande hans framtid.
Adolf, som midtunder sina känslor af melankolisk art, erfor en viss tillfredsställelse med att utbyta sin halftvungna vistelse i hemmet mot en fri sjelfbestämmelse, förklarade sitt beslut vara att begifva sig till Stockholm och der genom sin farbroder riksrådet Bengts bemedling söka erhålla någon sig passande verksamhet.
Friherrinnan gillade detta beslut, emedan sonen derigenom ej aflägsnades från hemmet längre, än att hon kunde underhålla en lätt brefvexling med honom, förse honom med det nödvändiga och någon gång personligt råka honom.
Sedan hon gifvit sina farhågor luft i ömma böner till Adolf att ej genom ett oförsigtigt deltagande för de begge anklagade qvinnorna gifva lagmannen ytterligare anledning till harm och bedröfvelse och folket i allmänhet skäl till besynnerliga och för hans familj kränkande misstankar, gick hon med tungt hjerta att träffa anstalterna för Adolfs ombyte af vistelseort.
Maria var nu ett ögonblick ensam med Adolf. Känslor af den mest motsatta beskaffenhet rörde sig i hennes bröst.
Smärta och blygsel blandades med den dystra tillfredsställelsen af en lyckad hämd.
Hon var ett ögonblick färdig att kasta sig till Adolfs fötter, påbörda sig hela skulden till denna olyckshändelse, hvars utbrott hon blott varit ett medel att påskynda, och emottaga hans afsky och hat såsom ett välkommet utbyte mot den likgiltighet, som en älskande minst af allt kan fördraga.
I nästa ögonblick vek denna känsla för en annan.
Han lider nu, äfven han, så tänkte hon; kanske skall sorgens sympati närma våra hjertan till hvarandra, och jag i en öm vänskap finna lindring för min kränkta kärlek.
Men äfven denna tanke tillbakaträngdes af hennes stolthet.
Hon märkte, att Adolf ville vara ensam, och aflägsnade sig, för att biträda friherrinnan, sedan hon bedt honom vid sin ankomst till Stockholm framlemna ett bref till hennes far.
Innan Adolf gick till hvila, fick han genom den pratsamma Johanna, som biträdde med ordnandet och inpackningen af hans saker, tillfälligtvis en underrättelse, den han annars var betänkt att förskaffa sig på annat sätt.
Hon berättade efter hvad hon hört länsmannen omtala för gårdsfogden, att man följande dag skulle göra en allmän skallgång efter hexorna i socknen, samt att Ingrid och Ellen, så fort sig göra läte, skulle förpassas till slottshäktet i Stockholm.
Vid midnattstiden kastade sig Adolf på sin säng och sof en kort, orolig sömn, ur hvilken han före morgongryningen vaknade vid ljudet af röster, pisksmällar och hästtramp från gården.
Han klädde sig och kom ned just lagom, för att se den sista skymten af tvenne bortilande slädar.
Drängarne underrättade honom, att det var de begge hexorna, som nu under säker bevakning och tillbörligt försedda med fotblackar kördes till Stockholm, för att i slottshäktet derstädes afbida ransakning och dom.
Lagmannen, som velat se dem så fort som möjligt aflägsnade från Signildsborg, hade straxt efter uppträdet med Adolf, satt sig att skrifva till fångstyrelsen och befallt länsmannen att genast från närmaste skjutsskyldiga bondgårdar anskaffa hästar och åkdon för deras forslande till Stockholm.
En timma derefter lemnade Adolf Signildsborg.
Händelserna utveckla sig.
Vi hafva nämnt, att herr Gustaf Drakes egendom
Sjövik endast låg på tvenne mils afstånd från hufvudstaden.
Vanloo kunde således utan svårighet dela sin tid mellan dessa begge ställen, allteftersom hans intressen och planer kräfde hans närvaro på det ena eller det andra.
I sitt präktigt inredda hus vid Norrmalms torg emottog han talrika besök af den tidens förnämsta politiska personer, och som han umgicks med män af alla färger, dröjde det ej länge, innan han klart uppfattat partiernas ställning till hvarandra.
Att ett förbund fanns med riksrådet Bengt Skytte till hufvudman och med ändamål att insätta konungens farbroder, hertig Adolf Johan, i riksförmyndarestyrelsen, anades af många.
I trots af herr Bengts slughet hade hans förhållande till hertigen och åtskillige af dennes kända anhängare icke alldeles undgått spionerande blickar, helst hertigen sjelf ej förstod att iakttaga tillräcklig försigtighet.
Men hvarje bevis, på grund af hvilket regeringen skulle kunnat öppet uppträda mot detta förbund, saknades, och herr Bengt, hvars skarpa blick genast fann, att misstankar börjat vakna mot honom, lät derför ej bringa sig sig ur fattningen.
Han mötte med lugn sina medbröders inom riksrådet misstänksamma ögonkast och höll som oftast vid rådbordet, med ett halft satiriskt leende, långa uppmaningstal att noga bevaka hertigens åtgöranden.
Att han med dylika tal ej kunde föra regeringen bakom ljuset eller tillintetgöra de en gång väckta misstankarne mot honom sjelf, visste han allt för väl, men han tyckte sig tryggt kunna spela denna komedi till sitt eget nöje i medvetandet deraf, att hvarje fällande bevis mot honom saknades, och att misstankarne ej kunnat tränga till djupet af de afsigter, som han och hans parti hyste.
För att blifva befriad från den farlige mannen, innan rikets ständer hunnit sammanträda, beslöt regeringen att under någon hederlig förevändning aflägsna honom.
Herr Bengt fick en vacker dag veta, att fråga vore om att utnämna honom till president i Wismarska tribunalet.
Han skyndade att undanbedja sig förtroendet, men De la Gardie öfverlemnade honom fullmakten under många smickrande ord, i det han försäkrade, att det behöfdes en man med riksrådet Skyttes kraft, för att afskaffa de oredor, som vid nämnda tribunal inrotat sig, hvarjemte han uppmanade honom att genast begifva sig till sin post.
Först hindrades han af en hastigt påkommande sjukdom att lemna hufvudstaden, och då han med sitt rörliga väsende snart nog ledsnat att spela patient, hade han åtskilliga andra skäl att framdraga, som beklagligen nödgade honom att qvarstanna i Stockholm och tillsvidare öfverlemna det redlösa Wismarska tribunalet åt sitt öde.
För att lifva herr Bengts håg för resan, utnämnde honom nu regeringen dessutom till Sveriges legat i Tyskland.
Detta var en ärofull befattning, och herr Bengt tackade för förtroendet, men påminde derom, att sysslans anseende fordrade en högre lön än den hitintills anslagna.
Han ville ej ikläda sig en sådan värdighet, innan han visste, att han med all yttre heder kunde uppbära den.
Regeringen skyndade att betydligt öka lönen och uppmanade nu herr Bengt för andra gången att med det aldraförsta begifva sig på väg.
Herr Bengt lofvade det, men stannade qvar i hufvudstaden.
Efter några veckors förlopp, hvarunder herr Bengt ej vidtagit andra förberedelser för sin resa, än den att han hos hofskräddaren beställt en varm resepels, blef regeringen otålig öfver dröjsmålet, uppmanade honom för tredje gången att skyndsamt begifva sig åstad och underrättade honom derjemte ... allt för att sporra hans reselust ... att han bredvid sina andra befattningar blifvit utnämnd till lagman öfver Ingermanland.
Herr Bengt tackade förbindligast för förtroendet, lofvade att med görligaste första resa och – stannade helt lugnt qvar i hufvudstaden.
Då regeringen efter nya veckors förlopp för fjerde gången anbefallde honom att draga åstad, inlemnade han en förfrågan, om det icke inginge i hans rättigheter eller skyldigheter såsom legat i Tyskland att föra Sveriges underhandlingar med Lüneburg, Holstein o. s. v. och begärde utförliga instruktioner i detta hänseende.
Någon tid förflöt, innan styrelsen hunnit afgöra denna fråga, hvarefter den för femte gången förnyade sin uppmaning.
Men nu upplyste riksrådet Bengt, att han under tiden olyckligtvis blifvit invecklad i en högst vigtig rättegång, som ovilkorligt kräfde hans närvaro i Stockholm, och för att styrka sin utsago, inlemnade han till regeringen en stor lunta rättegångshandlingar.
Frågan gällde verkligen så stora summor, att regeringen ej kunde vägra honom att någon tid uppskjuta resan, i hopp, att processen, som ej syntes serdeles invecklad, snart skulle vara afgjord.
Ju längre rättegången räckte, desto mer intrasslad blef den; herr Bengt visste att undanhålla handlingar, undandraga sig kallelser (detta alltid med förebärande af talande skäl) och anföra en oändlighet af klagomål och domqval.
Eftersom han således ändå nödgades qvarstanna i hufvudstaden, ansåg han sig böra begagna tiden, till att få några andra frågor afgjorda, innan han aflägsnade sig till Tyskland.
Han framställde nu derför åtskilliga anspråk på staten, hvilka han ansåg sig ega till följe af drottning Kristinas och konung
Karl Gustafs förläningar.
Ehuru dessa anspråk lågo hardt nära oförskämdhetens gräns, fann den svaga regeringen det vara bäst att gilla dem; han fick besittningsrätten till en hop gods på Munsön och Adelsön förlängd, fick löfte om nya gods och derjemte under någon förevändning en skänk af 12,000 riksdaler ur statskassan ... allt detta, för att han ej efter processens slut skulle hafva anledning till ytterligare krångel och tidsutdrägt.
Men den fördömda processen tycktes aldrig vilja taga slut.
Riksdagen nalkades med stora steg, och riksrådet Bengt var qvar i hufvudstaden.
Af Bengt Skyttes samtal med Gustaf Drake vid dennes besök i jagthuset känner läsaren, att den förre hade gjort Vanloos närmare bekantskap.
Det låg kring den holländske magnaten en mystisk nimbus, genom hvilken han på herr Bengt utöfvade stor dragningskraft.
Hvarför hade den rike utländningen under den ogästvänliga årstiden valt Sveriges hufvudstad till vistelseort, om ej något hemligt ärende, utan tvifvel af politisk beskaffenhet, fört honom dit?
Riksrådets första afsigt, då han lät presentera sig för Vanloo, var att söka utforska denna hemlighet, som möjligen kunde bringas i ett lyckligt sammanhang med hans egna planer; men sedan han någon tid umgåtts med Vanloo, måste han erkänna för sig sjelf, att om dennes vistelse i Stockholm verkligen afsåg något hemligt politiskt mål, var han dock en alltför omtänksam spelare, för att låta någon, om ock den skarpsyntaste, snegla i sina kort.
Emellertid uppstod emellan de båda herrarne en viss förtrolighet.
Om herr Bengt ej fann hvad han först sökt hos Vanloo, fann han deremot, hvad han hos den lysande verldsmannen minst väntat: en omfattande kännedom af hans begge älsklingsvetenskaper, filologien och alkemien; och detta, jemte Vanloos rikedom och intagande umgängessätt, var tillräckligt att göra äfven herr Bengt till en af hans många beundrare, så föga fallen han annars var att beundra något annat än sig sjelf.
Vanloo å sin sida hade skäl att gå herr Bengts nästan påträngande förtrolighet till möte, alltsedan han upptäckt, att denne sednare stod i närmare beröring med Gustaf Drake.
Genom riksrådet Skytte erhöll Vanloo småningom de underrättelser, han önskade, om Drakes karakter, böjelser och lefnadssätt, och genom inköpet af jagthuset blef Vanloo hans granne och ett å ömse sidor önskadt tillfälle öppet till närmare beröring mellan den holländske magnaten och herren till Sjövik.
Drakes återväckta, genom utsigten till en snar lösning ytterligt stegrade passion för forskning i det stora magisteriets gåta, samt det etheriska band, som, knutet af fordna förhoppningars brustna trådar, nu förenade Agnes’ och Vanloos hjertan.
Hos Agnes verkade ungdomsminnenas makt, tjusningen af det hemlighetsfulla, som omgaf Vanloo, det tomma, glädjelösa i hennes belägenhet och en tärande fruktan för det kommande, derhän, att hon i Vanloos plötsliga uppträdande var benägen att se en öfvernaturlig uppenbarelse, en hjelp, som hennes böner nedkallat från himmelen.
Alltsedan den afton, då Vanloo förevisade sin amulett, hvars hemliga historia endast han och hon kände, hade hennes dagar förflutit i svärmiska drömmar, ur hvilka hon blott någon gång väcktes af sin mans närvaro.
Hos Vanloo brann ungdomskärleken med lugn, dämpad låga, men med oförminskad värma; han hade trädt under Drakes tak med en osynlig följeslagare, den straffande Vedergällningen, bakom sig; han hade efter en blick på Agnes vinkat denne följeslagare att stiga öfver tröskeln, och det gällde nu att rädda henne, medan hennes tyrann störtades i den afgrund, hans egna lidelser öppnat.
Gustaf Drake befann sig i ett tillstånd af yttersta öfverspänning.
Han tillbragte dagarne med grubblerier, nätterna med alkemistiska undersökningar.
Vanloo deltog stundom i dessa sednare och gaf dem vid hvarje slutpunkt en ny riktning, som hos Drake återtände hoppet att snart hafva gåtans lösning och dermed nyckeln till all verldens herrlighet i sina händer.
Hvarje qväll stod han allt blekare, allt mer utmärglad af sömnlöshet, tankeansträngning och slitning mellan hopp och fruktan, framför ugnen och såg med ångest innehållet af den föregifne rabbinens flaska minskas, ty med hvarje droppe, som han ur densamma lät falla i degeln, var hans storhet eller hans förderf förknippadt.
Han hade med Vanloos tillhjelp uppgjort ett vidlyftigt scema för sina undersökningar, och experimenternas resultater antecknades noggrannt ... ty, hade Vanloo sagt, – alkemien är ett i hemlighetens natt vexande träd med många grenar, men endast en blomma; på hvilken gren denna finnes, derom är frågan; med vetenskapens hand trefva vi längs den ene efter den andre, för hvarje misslyckadt försök försigtigt återgående till stammen, från hvilken de alla utgrena sig, tilldess vi slutligen träffa den rätta.
– Så underhölls, i trots af mångfaldiga misslyckade rön, hos Drake den inbillning, att han med hvarje dag, hvarje timme närmade sig sina forskningars mål.
Han gaf sig knappt ro att undanstjäla dem ett ögonblick af den flyende tiden, för att i hvilan hemta nya krafter; då öfverspänningen efterträddes af förslappning, fann han i starka drycker ett medel att reta sina nerver till ny verksamhet.
Ehuru han kände, att hans själsförmögenheter genom denna öfveransträngning förslöades, hans kroppskrafter voro på väg att förstöras, så hvarken ville eller kunde han hejda sig på sin bana.
Han hade satt allt på ett kort och fortgick, i hopp, att vändpunkten i hans öde ej skulle vara fjerran.
Så förflöto vintermånaderna af året 1662.
Hemligheternas ugn kräfde stora offer; den omättlige degeln lemnade icke ett uns guld, men slukade destomer.
En alkemist hade nyligen under sina forskningar upptäckt ett ämne af besynnerliga egenskaper, hvarom ryktet snart flög genom Europa till alla män, som sysselsatte sig med „vetenskapernas vetenskap.“
Man ansåg det såsom ett det verksammaste medel att ur de oädla metallerna utdraga perfektionstinkturens beståndsdelar.
Men det sätt hvarpå detta märkvärdiga ämne kunde kemiskt erhållas, var kostsamt och kändt af få; ett lod af detsamma betalades med två lod guld.
Vanloo fäste Drakes uppmärksamhet på nämnda ämne, och i trots af de svårigheter, vintern lade i vägen för förbindelsen med utlandet, visste denne sednare att inom en temligen kort tid förskaffa sig en qvantitet deraf från Tyskland.
Men efter några få nätters experimenter var den förbrukad utan annan verkan än att hafva betydligt medtagit herrens till Sjövik penningtillgångar.
Detta hemlighetsfulla ämne är numera väl bekant och betydligt billigare än den tiden: det var med ett ord – fosfor.
Det är förut antydt, att föremålet för Drakes lystnad ej var guldet i och för sig sjelft, utan den makt, guldet förlänar.
De drömmar om storhet och välde, åt hvilka han redan som gosse öfverlemnat sig, följde honom såsom yngling och läto ej skingra sig, då han, vaknande ur sina barnsliga fantasiers verld, fick blicken öppen för verkligheten och alla de hinder, denna lade i vägen för deras uppfyllande.
Men dessa hinder förbittrade hans sinne.