Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För öfrigt pratar och skrattar och äter och sofver jag lika bra om icke bättre än någonsin, och ämnar i trots af Romanverldens bruk och plägseder, händanefter som hittils njuta af all den stora oförskyllda lycka mig blifvit beskärd, och den enda förändring som måhända skulle hos mig kunna komma att upptäckas och den jag knappast tror att du anser mig förlora på, är att jag kanske icke mer med samma säkerhet försvarar mina satser om tycken och sådant nu, som då jag trodde mig vara alldeles ”hård” – och se så – – innan jag helt och hållet slutar detta längesedan afslutade ämne vill jag blott berätta att Maria, som tyckt sig vara mig skyldig ett tacksägelsebref, har skrifvit detta innelyckta, tjusande – hvilket du snart skickar mig tillbaka, och att Pappa som redan fått flera ganska långa och rätt tråkiga, både randiga och rutiga skrifvelser från Rys välbeställda Arrendator, lofvat mig att på allt sätt understödja honom, när han nu snart skall formligen fria till Marias Farbror, och sedan måtte jag sent omsider kunna ändtligen anlända till det, som jag i dag egentligen vill med dig afhandla.
Du kan aldrig tro hvad jag plågas af för stora tankar.
Vill du nödvändigt berömma mig, så vänta åtminstone, tills jag meddelat dig dem, och sjung så mitt lof.
Ja, jag plågas verkligen af stora tankar, och af anledningen till dem, som du kan föreställa dig iklädd skepnaden af en trettonårig Edvard Nordenspets, hvilken tillbringar här ett slags ferier någon smittosam sjukdom ibland hans pensionskamrater förskaffat honom.
När Pappa för ett par veckor sedan förkunnade mig hans hitkomst, blef jag ganska glad.
En gosse, tänkte jag, som tämligen nyss haft sina Julferier, och nu åter hugnas med sådana på obestämd tid, och tillika får passera dem på ett vackert landställe hos slägtingar – en sådan gosse måste vara glad som den frigjorda fågeln.
Jag nekar ej att jag som för evärdeliga tider bär märken efter fall på isen, ifrån frukträd m. m., och till och med ett djupt ärr vid tinningen efter den gången jag välte så vackert, för det jag glömde att en kusk får hålla i tömmarne, så vida hans hästar ej skola skena, (hvilket äfventyr inom parentes sagdt blef mitt sista, ty Pappas sätt att uppfatta det lärde mig begripa, huru mycket af hvad jag på lek gjorde syntes andra mäkta allvarligt) – med hemligt behag rekapitulerade en värdinnas alla skyldigheter, i kraft af hvilka jag hoppades kunna komma att anse mig förbunden hjelpa min unga anförvant ur och i ett och annat pojkstrek, men den angenäma villan varade ej stort längre än till min förväntade lekkamrats inträde i vår salong.
Hans sirliga bugningar nedstämde mig genast något, men jag ville icke strax misströsta.
”Han är höflig” tänkte jag, ”höflighet skadar aldrig och han har icke sett oss förr – för öfrigt är han nog icke blyg – första komplimenterna öfverståndne, kommer väl allt att gå bra.”
Högst galna tankar!
Edvard sätter sig, börjar af sig sjelf tala om tapisseri (olyckligtvis sydde jag just på en eldskärm, som – åh ännu så länge behöfver du ej veta något om den) brukar ganska konstmässiga termer.
Pappa går ut – hade han imponerat på gossen, så är jag ingalunda imposant, och väntade att nu få se honom litet mindre tam.
Men alldeles icke.
Edvard blir sittande, fortsätter tapisserisamtalet, berättar att han fyllt åtskilliga bottnar af sin Mammas salongsmöbel – icke under att han af den eviga bottenfyllningen sjelf blifvit tom – öfvergår sedan på sällskapsnyheter, spektakler.
När jag slutligen frågar, om det icke skulle roa honom att gå i trädgård eller stall, ger han sig åstad på en liten stund, men kommer strax tillbaka, och börjar tala om Pappas hästar och Mammas vagnar, och om det ändamålslösa i att utom under bärtiden vara ute i trädgårdar.
Nu kunde jag icke hoppas längre.
Men det skulle bli allt värre, och jag orkar icke detaljera allt.
Vare nog sagdt att han sedan dess varit här fjorton långa dagar, ridit ut med Pappa att bese hans egor, och suttit inne hos mig – utan att någonsin af sig sjelf taga sig före eller ens tänka på något muntrande, hvartill första propositionen icke kunde décemment komma från någon annan än honom, och olyckan är just att jag tydligt ser att det är endast och allenast denna första proposition, som felas, ty jag bedrager mig mycket, om den stackars gossen icke både nu och framdeles, utan ringaste tvekan vore färdig till hvad som helst, som en annan bara ville ha besvär att för honom upptänka, och derföre kan jag icke försonas med hans skenbara vishet.
Annars att t. ex. du aldrig lekt eller varit yr kan jag lätt begripa, och så god tanka har jag verkligen om mig sjelf, att jag tror det jag, om lyckan att få se dig tillfallit mig under våra barnaår, äfven då skulle älskat dig genast, och lika litet ett enda ögonblick funnit det visa öfver lekar och löje blickande Gunnilla-barnet ledsamt och tråkigt, som jag nu kan afhålla mig ifrån att af själ och hjerta under alla ögonblick finna dem odrägliga, som vare sig stora, halfstora eller små, kortdockor lika, endast röra sig så länge någon blåser på dem, och öfverlemnade åt sig sjelfva, såsom Edvard här, flytta sig från en stol på en annan, ur ett rum i ett annat – gäspa och somna midt på ljusa dagen.
Och jag försäkrar – jag har verkligen blåst på min kortdocka, så mycket lungorna förmått!
Sedan jag funnit honom för odygdlös för att trifvas ute, har jag i rummen lagt böcker, papper, kartor, ritstift och sådant mera i hans väg, och till och med försökt att slå in i lärorika, uppbyggliga samtal, men läsa och arbeta får han nog i skolan menar han, och hvilar nu riktigt ut medelst att göra ingenting jemt upp det tröttsammaste jag vet i verlden.
– Nej – – jag gör honom orätt.
Spela kort skulle han vilja ifrån morgon till qväll med mig eller tjenstfolk, lika godt hvem, blott den har händer att ta i korten, med, men här i huset äro de för beskedliga och sysselsatte för att spela med honom, och jag för beskedlig samt för stor haterska af kortspel, att mer än en eller högst två timmar om dagen förunna honom det nöjet.
Akta dig nu komma de stora tankarna!
Jag har nämligen jemfört min belefvade, af rika Föräldrar födde, i pension uppfödde Kusin med våra bondpojkar och de trasiga tiggargossar jag här och der träffat på.
De äro muntra, raska, odygdiga, hvar och en med sin karakter, god eller mindre god, men dock en gifven – de plågas icke af ledsnad eller af sig sjelfva, hitta som de säga alltid på något, på någon utväg – man känner de blifva män för sig – Han är orklös, hjelplös, håg- och färglös, matt och stapplande – och likväl om de vid tretton års ålder känna bokstäfverna, är derföre icke alltid säkert att de rätt kunna stafva, men få de än icke lära så mycket i skolan äro de åtminstone glada att slippa derifrån, då Edvard deremot kan uppräkna jag tror hundra vettenskapers namn, som jag knappt vet hvad de betyda, och ännu knappare hvad de tjena till, om de hvarken kunna väcka deltagande eller ens afsky för sig – och jag har frågat mig hvad är orsaken till allt detta, hvilken fråga uppväckt en annan och denna en tredje och så vidare, tills jag slutligen blifvit så omringad af frågor, att du får hjelpa mig till ett svar, så framt jag icke skall alldeles förvandlas i ett frågtecken.
Ty ser du om man kommer längre med okunnighet än med bildning, hvarföre då bråka så mycket?
Och om slutet på allting ändå vore ledsnad och dåsighet, så för min del tycker jag tusen gånger bättre om den okunnige, som ärligt gäspar mig uppi ansigtet, än den margkunnige, som med så mycken konst och skicklighet förställer sig, att jag kanske tror honom gråta af idel rörelse, ömhet och andra höga känslor, när i sjelfva verket vattnet står honom i ögonen af de gäspningar han qväft.
– – Nej om så vore, vet jag icke hvad som kan afhålla mig och andra rättänkande från att tända eld på alla bildningsanstalter, särdeles folkskolor, ty måste nu de oförderfvade, vid naturens bröst ännu liggande bönderna blifva lärda och bildade, så skall väl också allt hvad som ännu är Land, småningom blifva Stad, och då betackar jag mig för Jorden allra ödmjukast, och seglar ut på hafvet eller kryper upp på något af de högsta bergen i Thibet, dit stadsluft, skolrum – samt studerkammarluft väl icke måtte kunna tränga och – – men frälsa mig från mina frågor.
Du ser nog hur yr de göra mig i hufvudet.
Skrif för all del snart och försvara bildningen om du kan, annars skall jag af ren öfvertygelse arbeta på att obilda mig – Kan du icke, så rif ned Sjöröds skolhus, hör upp med dina Pensionärer och kom hit, der i alla möjliga fall och händelser en finnes, som aldrig skall upphöra att gå i skola hos dig.
Din Eva.
Hvad skola vi göra med nyfikenheten om det icke blir värdt att lära någonting?
Man må säga hvad man vill, så är dock detta vårt slägtes såkallade attribut det samma som vettgirighet, fastän kanske i slitna kläder.
Pappa har ännu icke fått del af mina stora tankar.
– I det hela taget äro ändå Herrar litet underliga!
Klaga öfver vår ytlighet och när vi så – oftast måhända för att behaga dem – börja tala om allvarsamma, ja djupsinniga ämnen, så svara de icke alls eller bara med ett leende, som säger: ”Det der är icke för dig” – eller ”Det der förstår du dig icke på.”
– Men jag skall likafullt en af dagarne trotsa Pappas leende.
Det är besynnerligt, nu har jag talat så länge om Edvard att det begynner göra mig ondt om honom – Tror du han kunde hjelpas med att ett par år släppas ut att tigga.
Om så – är det rätt dumt här icke som i böcker vandrar folk omkring som stjäl barn eller ock blott emottager stulna.
Men kära Gunla, om du förklarar lärdom obehöflig och bildning öfverflödig så må väl ändå ingen ångälskare komma att tänka på Omars bedrifter med Alexandrinska bibliotheket, hvarom jag just nyligen läst i en af de böcker Edvard icke velat vidröra och jag i förtreten börjat sjelf på med.
Hellre än att den gemena ångkraften, hvars mening väl till slut befinnes vara att göra menniskorna till maschiner, för att sedan få dem så mycket fortare framåt, skulle komma att draga någon nytta af den allmänna
Bok autodafé, jag icke varit så långt ifrån att vilja anställa – låter jag allt förblifva som det är, och min nästa sköta sig sjelf.
Vill hon bara göra det rätt, så tänker jag hon i alla fall icke får så mycken tid att gäspa på – Men – jag tror – jag hör riktigt Edvard snarka ute i salongen.
Nej – jag får verkligen gå och väcka honom.
Biljett instucken i detta bref.
Gunla, jag tackar icke för ditt bref!
Jag hvarken kan eller vill – snarare skulle jag kanske vilja bemöda mig om att framdeles litet bättre förtjena det.
Men det kan jag ju heller aldrig.
Hvad återstår då?
– Älska dig, det är ju så lätt, så simpelt, så oundvikligt!
Men kan det verkligt vara att du håller af mig.
Du säger ju så sjelf.
Och tala se’n om hvad man skulle ha beröm för!
Hvad borde väl vara omöjligt för den, som Gunnilla sjelf säger att hon älskar.
Nej – mig förundrade icke en gång, om jag med Vårens vindar flöge bort till dig, och förmådde yttra något af det som gör mitt hjerta så fullt, att rum icke är för ord.
Guds välsignelser öfver dig min goda, goda Gunla!
Ekholmen d. 25 Nov. 1833.
Lyckönska mig nu o Gunnilla Weilingk!
Just nu – i detta ögonblick satte Adolf den gyllene länken på Marias finger och hon – hon tyckte bojan var lätt.
– Men jag begriper ändå icke, att hon när vigselstunden nalkades, icke förlorat modet och gjort om allt ihop.
Jag är verkligen orädd, fullt ut så tapper som Maria, och jag har ännu aldrig sett en brud föras till brudpallen, utan att jag darrat – alltid starkare, ju mindre darrande offret sjelf varit.
Och så den dumma moden att sedan Presten funnit det ytterligare ord endast skulle predikas för döfva öron – att sedan, säger jag stå qvar och niga och räcka sin hand och tacka och buga sig!
Så orimligt och enfaldigt är det bruket, att jag som både lärt att dansa och hålles för att dansa bra och niga ganska väl, ehuru det sednare kanske i allmänhet litet för djupt, det oaktadt aldrig kunnat framför något brudpar göra en försvarlig gratulationsnigning.
Och alldeles icke af tafatthet, men af oförmåga att förställa mig och önska lycka, der som oftast bäst passade att beklaga.
Men jag tror icke att Adolf och Maria hemsökas med denna Ceremoni.
De vigas i kyrkan, och som jag nästan ville svärja på att en snufva hindrat Friherrinnan af L att följa dem dit, äro troligtvis
Kammarherren när han får vara på egen hand, samt Adolfs Föräldrar och Syskon icke just så mycket för nigningar.
Maria är nog också så vida lycklig att hon slipper kalas.
Litet mat med sig, när tåget hem skall anträdas är bättre för ett Arrenderande Herrskap än många rätters uppätande vid bröllopsbordet, tänker förmodligen och med rätta Friherrinnan af L.
Men kära Gunla, om den förfärliga Hofmarskalken fått Maria i sina klor, hvad för bröllop hade då ej blifvit!
Jag är säker att oset spridt sig ända hit . . . .
Men nej – ett sådant kunde ju icke blifva.
Den ljufva flickans hjerta hade brustit innan dess.
Och att hon nu är lycklig!
Jag just som håller ännu mer af henne för det.
Och Adolf sedan!
Näktergalen borde i sanning sjunga deras brudsång i Södra Lunden.
Att för deras skull taga miste om årstid, vore icke något underverk.
Gerna vore jag i dag på Svenslund, men hvarken Pappa eller jag äro bjudna, och objuden far man icke utom till Sjöröd, i hvilket fall man urskuldar sig med en bjudning a priori.
Men o himmel hur kom jag på det ordet.
Ack jo nu vet jag . . .
Det kom tryckt någonstädes med posten i går och jag plågade
Pappa en hel qvart med att få det förklaradt, och då det så nyligen krupit in i hufvudet, får man förlåta att det icke än satt sig till ro, utan vill litet ut i verlden – äfven med fara att icke råka dit det vill.
Men du hjelper nog fram det.
Vet du väl – man blir ändå sjelfsvåldig af att umgås med dig.
Emedan du förstår allt och ställer till rätta, bryr man sig icke om att sjelf göra det.
Men Gunla jag tror du ler.
Jag tror du har, utom ditt egna leende, ännu ett.
Gud välsigne dig derför, äfven om det nu gäller sjelfsvåldet jag får lära hos dig.
Jag är stolt öfver det leendet.
Aldrig har jag sett Gunnilla småskratta åt någon annan än mig.
Kunde jag blott vara rätt löjlig.
Se bara hur långt af Ls uraktlåtenhet att bjuda oss, fört mig.
De ohöfliga menniskorna!
Och det med exemplet de hafva framför sig!
– Jag försäkrar dig – midt upp i sin glädje äro Adolf och Maria artiga nog att minnas, det andra äfven finnas till på jorden – men till och med det väcker icke de gamles ambition.
Somliga äro rent af oförbätterliga, och det skulle få bli deras egen sak, om jag icke derigenom förlorade tillfället att se dessa båda allralyckligaste varelser på deras lyckas invigelsedag, och troligen förgå många sekler innan ett dylikt brudpar åter helgas, och mer än allrahögst åtti eller nitti år kan man ej räkna att få lefva och – ja det är ganska illa att Kammarherrens icke tagit allt detta i öfvervägande.
Men Lika godt – Lika godt.
Låt dem hindra mig från att se – de kunna icke afhålla mig från att tänka på mina vänner, fastän utan misslyckad nigning, lyckönska dem, bedja för dem och hela dagen tala endast om dem.
Pappa talar i dag icke heller stort om annat, och du, du tänker på dem, och ber Gud välsigna dem, det har du lofvat din
Hvad tror du väl Maria finner på Ry hvarom hennes Herre och Man försummat att taga kännedom?
Jo – när hon hunnit genom matsalen och den för dem gagn- och betydelselösa salongen in i det rum som skall blifva deras hvardagsrum, står der ett Fortepiano med sina valda notor och ett bokskåp med en del goda Svenska och Fransyska böcker uti, och när hon slutat att derföre tacka Adolf, och han att undanbe sig hennes tacksamhet – (ty att säga sanningen har ingendera af Friherrinnan af Ls Arrendators Herrskap tänkt på dessa möbler –) samt inträder i sängkammaren finner hon der en Chiffonnier eller hvad du vill kalla dem – i dess öfra afdelning allt möjligt till skrift hörande, hvaraf endast må särskilt nämnas åtskilliga inbundne böcker hvitt papper, för den unga husmodern att skrifva sina annotationer uti – Och som man icke af dig kan begära att stadna, för att se på hvad klädningstyger och sådant mer, der torde finnas i Chiffonierens undra lådor, så får jag deristället be dig gå genom rummen tillbaka öfver farstun inpå Adolfs sida.
Hvad tror du väl kommer att vid inträdet i sitt innersta rum träffa hans ögon.
Några bössor och jagtredskap?
Åh Fy!
Hvarföre skulle han numera jaga? han har ju en gång träffat rätt.
– Nej – utom kanske också en skrifbyrå, men hvilken, på det Maria icke måtte få några opassande idéer om jemlikhet, är dubbelt så stor som hennes, med mångfaldiga gånger mera papper och annotationsböcker uti – (detta för att icke reta mannen, som nog kommer att inbilla sig få det vigtigaste att uppteckna –) egentligen och egentligast en präktigt inbunden Bibel.
Den kan göra godt derinne.
I Marias bokskåp är ingen sådan för – O hvad hade jag så när sagt – – – och dessutom, såg jag på Svenslund i verlden i Marias rum, det minsta och trefligaste der på stället, hur hon på sitt lilla sybord hade alllid under sykorgen ett Nytt Testamente liggande.
Vill hon läsa det Gamla, kan hon gå in och låna sin Mans Bibel.
Är nu icke allt bra i ordning?
Det enda dumma är att på ena lådan med postpapper och Skriftyg uti, der äro blott två sådana i Marias skrifbyrå och stort mer behöfver hon icke på många år, efter hon nog icke kommer att korrespondera med sin Man, står någonting med förgyllda bokstäfver om att det skall nyttjas upp till Eva Nordenspets’s förmån, hvilket kan föranleda öfverflödiga gissningar.
Men det föll mig icke in att tänka, när jag lät sätta de enfaldiga orden.
Se nu hur jag pratar igen – Det är visst värdt försöka tiga.
Vill du ej lära mig den konsten.
Pappa är grufligen verldsligt sinnad.
Bara duktyg och sådant vidare tycker han löna mödan skicka till Ry.
Ekholmen d. 16 Juni 1834.
Min fria min älskade Gunla!
Sätt dig nu ner hos mig – tag dig god tid och hör på min långa berättelse.
Jag blir icke riktigt lugn igen, innan du hört allt.
Du vet ju att Friherrinnan af Ls svåger Major T. med sin ganska talrika familj bor alldeles utanför . . . . . ping, på ett litet ställe han efter sin hustru kallat Beateborg.
Vi umgås icke mycket oaktadt slägtskapen, men nu föll dem in att på Fjerdedag
Jul göra stort kalas, der man skulle äta både middag och qväll och dansa på köpet.
Jag hade icke dansat på länge, men hade just icke stor lust att fara, utan hänsköt saken till Pappa och Pappa sade det berodde på mig.
Slutligen foro vi, och som jag icke ville komma skrynklig fram, klädde jag mig i . . . . ping hos vår gamla goda Prostinna, i en hvit slät nättelduksklädning, ingenting på håret, och af alla årets Julklappar endast en stor tjock, ovanligt vacker guldkedja om halsen, hvilken jag tycke så mycket om att jag ämnade bära den både hemma och borta.
Nu vet jag knappt om jag någonsin mer brukar henne.
Min paryr lyckades bra.
Prostinnan sade jag var söt och liknade Mamma.
Pappa sade ingenting, när jag kom klädd in till honom, men höll på att få tårar i ögonen, men sedan blef han munter, och då han tyckte, jag nästan var väl enkel, försäkrade jag att der vi skulle passera dagen funnos nog flera, som voro granna både för sig och mig . . . . . . och vid ganska godt lynne inträdde vi slutligen i Major Ts salong, der många redan voro samlade och värden i fullt höflighetsarbete.
Jag kan intyga att jag – ute på fältet – sett tröjor tagas af för mindre.
Jag gick genast till de andra flickorna, som tillbörligt admirerade min kedja – det enda admirabla jag hade – och vi pratade om Julklappar och allahanda.
Efter en stund hörde jag värdinnan fråga om alla voro komna, och värden svara, att de, och de, och de ännu felades, samt dessutom unga Grefve B . . . , och nu fingo vi, Majorens redan ankomna gäster höra, huru han på förmiddagen – nyss – träffat på Grefven, som stadd på en utrikes resa endast för dagen uppehöll sig i . . . . . ping, men likvist lofvat komma till Majorens middag, och jag kunde ej för mig dölja att ju vår artiga värd tycktes anse oss andra högst obetydliga emot sista telningen af vår rikaste och förnämaste slägt, såsom den tämligt senfärdiga unga gästen af honom benämndes – Men då för mig en Grefve blott är en Grefve och hela Grefve- Herr- och Svenslägtet dessutom alldeles likgiltigt, fästade jag ingen vidare uppmärksamhet vid Majorens märkvärdiga nyhet, hvilken annars i en och annan del af rummet gjorde mycken sensation, och jag började tala med min lilla favorit Charlotte R. syster till Amina R. men lika egen, söt och näpen som Systern är det föga – Midt upp i vårt prat stötte hon mig på armbågen och sade:
”Ack se det är visst Grefve B . . . . . som kom in.
Nå hvad han ser bra ut.” – Charlotte hade rätt.
Det var Grefve B . . . . , som verkligen såg bra ut, men af det slags utseende, man ser på taflor eller läser om.
– Jag är säker, Gustave de Linar såg så ut.
Efter att hafva mycket comme il faut helsat på värdinnan och bugat sig för det öfriga sällskapet, ärnade han visst draga sig tillbaka uti yttre rummet, när Majoren fattade tag i honom, förde honom bort till oss flickor samt bad – och troligen missade sig – att för Grefve R . . . . presentera en dotter – Det blef Mina, den vackraste af hans hemmavarande fem.
Den sjette och i min smak hyggligaste är nu, sedan Marias giftermål, hos Mostern på Svenslund, för att, säger Modern, derifrån få ett godt etablissemang, – på hvilket ord Majoren, som också kan Fransyska, häromdagen stötte sig och förklarade sin hustru, att huru rik hennes syster än kunde vara, vore dock hans dotter för god att gå i Ladugården, men allt detta blefve för långt att berätta . . . .
Imedlertid drog det ut med middagen.
Jag såg på Pappa.
Han gaf sig god ro, och så vet Gud hvad jag tänkte på om ej att undvika Amina, som jag tydligt såg läste öfver något samtal, när en af döttrarna i huset kom till mig och hviskade:
”Nå har du nånsin hört maken.
Vet du hvarföre Grefve B. . . . . . . . . reser?” – ”Nej” – ”Hans Föräldrar skicka honom ut för att förströ sig.
Du kan tänka han ville bli Prest,” – och vidare sprang hon med sin nyhet som kom mig att se efter Grefven.
Han hade stadnat qvar bredvid Mina T. men talade icke, utan hade fått ögonen på min guldkedja betraktande den med en besynnerlig blick.
Från kedjan såg han upp på hennes bärarinna, och i det han märkte att jag också såg på honom, rodnade han som en femtonårsflicka, men i hans stora, mörka, melankoliska ögon, strålade någonting så – så vildt att jag nästan förskräcktes.
Nu sedan – har jag påmint mig mycket annat, som allt ifrån hans inträde röjde en feberaktig spänning i hela hans väsen . . . men då . . . . var det ändtligen serveradt.
Ingen crime de lise-fullmakt begicks – jag vill åtminstone hoppas det – vid afpatrullerandet ner i undra våningen der middagen skulle intagas, förrän Grefve R . . . . i stället att, som meningen varit konfyera Mina T . . . , hastigt närmandes mig, bjöd mig sin arm, den jag så mycket hellre antog, som jag såg husets äldste son, den tjocka Göran nalkas i samma afsigt, och vi gingo ner till det stora hästskobordet, hvarpå ett litet utbygge för två personer, efter hvad man kunde se, nyligen tillkommit.
Dit förde Grefven mig, och förblef – under alla fram och tillbaka placeringar, der orubbligt.
Sent omsider sutto vi alla.
Vårt lilla bord, som nästan kunde anses för ett bord för sig, var tämligen nära värdens högsäte, och rätt väl för mig som jag sedan fann, icke långt från Pappa.
Hittils hade min Kavaljer varit tyst, men efter ett ganska kort svar på något värden skrek till honom, vände han sig till mig och sade:
”Ni tycker visst icke heller om att svara på dumma frågor?”
Jag skrattade – men innan jag hann svara på denna fråga, ropade den fasansfulla Hofmarskalken från andra ändan af bordet öfver till mig, kallande mig efter vanligheten Nådiga Baronessa, på det alla måtte märka att han rest i Danmark och Tyskland, och frågande efter Baron, det vill säga Pappa, som satt der ett par steg ifrån honom.
Jag svarade blott med en högst liten böjning på hufvudet.
I det samma kommo ett par halfhögt yttrade ord af min granne mig att se på honom.
Dystert stirrande framför sig sade han nu:
Baronessa – omöjligt – skulle kedjan – nej hon fängslas icke deraf . . . . . ”
Efter en stund tillade han högre och till mig:
”Hvad för en Baron talar den der stojande karlen om?”
”Om min Far.” –
”Visa mig honom.” –
Pappa såg just på oss.
Jag nickade åt honom och sade Grefven hvem han var.