Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
56 § i samma grundlag och sålunda återremittera betänk, med åtskilliga, i form af gemensamma tankar, gjorda anmärkn:r.
Skälet för BondeSt. att sä göra, var helt enkelt, att ordalydelsen i den 56 § är för det sednare behandlingssättet lika tydlig som ordalydelsen i den 81 § är klar för det förra.
Orden i den 56 § 2 mom. lyda nemi. sålunda: ”Frågor om förändringar af stadgandén i grundlagarne varda på följande sätt behandlade:
Tillstyrker Const.Utsk. hvad en riksdagsman hos detsamma i sådant afseende föreslagit, eller utlåter sig Utsk. med till- eller a/styrkande ä en af Konungen i lika ändamål gjord propos.; varde Utsk:s yttrande vid samma riksdag öfverlemnadt till R.
St., hvilka vid densamma må derom kunna öfverlägga; men icke vid densamma besluta.
St:s plena icke några anmärkmr emot ConslUtsk:s yttrande, hvile detsamma såsom ett R.
St:s utlåt., hvaröfver först vid nästa riksdag, och då endast med ja eller nej, skall kunna beslutas, och gälle då föreskriften i 75 § Riksd.Ordn.
Göras åter i RiksSt:ns plena emot Utsk:s yttrande anmärkningar (det var hvad som skedde i BondeSt. ); blifve de, hvilka hvarje RiksSt. särskildt förklarar utgöra dess gemensamma tankar, till Const.Utsk. hänvisade.
Utsk. åligge då att samtlige RiksStms tankar till ett helt utlåt, i möjligaste måtto sammanjemka, och, om oförenliga oskiljaktigheter finnas, dera derjemte till samtlige RiksStms behandlande anmäla.
Förena sig derefter samtlige RiksStm om ett enahanda utlåt., hvile det till slutligt antagande eller förkastande, på tid och sätt som ofvan föreskrifna äto.
Blifva åter något Stånds tankar i någon eller några delar Den 5 April e. m. 119 skiljaktiga från de öfrigas, och samma
Stånd 8ig icke efter de öfriga fogar; varde Const.Utsk. genom val af RiksSt-.ns plena, till slutlig jemkning förstärkt till ett antal af 20 personer af hvarje Stånd, hvilka genom samfälld omröstning skiljaktigheterna förena, och” etc.
Följaktligen lärer R. o. Ad. finna, att, enligt 56 §, är en Konungens propos. underkastad samma äfventyr, som en enskild motion, den Const.Utsk. behandlar.
När nu Const.Utsk. fick tillbaka återremissen ifrån BondeSt., så kom det derpå an, huruvida Utsk. skulle förklara, att 56 § Reg.F. gällde framför den 81, eller tvertom.
Men detta val var för Const.Utsk. högst betänkligt, enär det heter, att grundlagen skall efter ordalydelsen tolkas, och det lika litet är Const.Utsk. som någon annan tillåtet, att gifva företräde åt den ena § framför den andra, Const.Utsk. undvek derföre att göra ett sådant val, och yttrade blott i sitt betänk.
N:o 25, följande ord: ”1 anledn. häraf får Const.Utsk. gifva tillkänna, att, enligt ankomna prot.utdr. af d. 28 sistl.
Dec. samt 11 och 18 innevar. månad, de tre öfriga BiksSl:n förklarat berörde nåd. propos. böra, för slutlig grundlagsenlig behandling, hvila till nästa riksdag, hemställande Utsk. fördenskull, om icke Hederv.
BondeSt. må finna skäl att foga sig efter Medståndeus beslut och enahanda åtgärd i målet vidtaga”.
Utsk. yttrade sig följaktligen icke hvem sorn hade rätt i valet af grundlags-§, utan anhöll blott, att BondeSt. måtte foga sig efter de andra Stånden, och sådant skedde.
Denna stridiga behandling visade emedlertid mer ån tillräckligt hvad Const.Utsk. väl visste förut, nemi. att det var nödvändigt söka förlika stridigheterna mellan den 56 och 81 §.
Detta och intet annat föranledde Utsk. att ingå med förslag derom till 11.
Om nödvändigheten af en förlikning mellan begge dessa §§ var ingen skiljaktig mening inom Utsk., tvertom, alla voro derom ense, men man var af olika tänkesätt om sättet, hvarpå förlikningen skulle göras.
Till bevis på enigheten om sammanjemkningens behöflighet, torde jag få uppläsa första raderna i llr Waerns reservation lill Consl.Utsk:s mern.
N:o 33, så lydande: ”Om jag äfven mäste medgifva behöfligheten af att söka bringa föreskrifterna i Reg.F:s 56 och 81 §§ i närmare öfverensstämmelse med hvarandra, och af ett närmare bestämmande i öfrigt af sättet för grundlagsfrågors behandling i allmänhet, kan jag dock ej godkänna Utsk:s härtill gjorda förslag elc.” och i detta bans yttrande hafva, enligt sista raden, Utsk:s öfrige ledamöter af Borgare- och Bondesen instämt.
Således alla de ledamöter, som önska förbättring af våra grundlagar i allmänhet, och i vårt representationssätt företrädesvis, hafva ansett jemkning och rättelse härutinnan nödvändig.
Delta var sålunda endast en tanka derom inom Utsk. utan skiljaktighet mellan de ledamöter, som varit af olika tankar om sättet alt förändra representationen.
En talare har sagt, att det varit den förseglade sedeln, som utfallit emot denna, likasom ofta förut mot andra af Borgare- och BoudeSt:n önskade förändringar.
Jag torde till vederläggning deraf få åberopa, att den ledamot, som utdrager sedeln inom Utsk., mångfaldiga gånger reserverat sig, mot de beslut till förändringar, 120 Den 5 April e. m. som Utsk. framställt.
Följaktligen har han varit olycklig i sin lottdragning, ty i annat fall hade han icke behöft reservera sig mot pluralileten, såsom förhållandet är t. ex. i betänk. iSjto 34, som kommer näst härefter.
Man säger, att derest mitt förslag till grundlagsförändringar vidtoges, så skulle aldrig någon förändring vara att hoppas.
Alin tanka är tvertom den, att så vida grundlagsförändringar blifva på det sammanhängande sätt förberedde, sorn jag tagit mig friheten föreslå, sä kunde man hoppas alt de skulle bli godkända vid påföljande riksdag; men sä länge gruudlagsförslag uppgöras så på måfå, som hittills, genom gemensamma tankar inom de särskilda Stånden och genom voteringar i förstärkt Const.Utsk., så blifva de sä illa uppställda, att om än ändrings- och förbällringsbegäret lillfredsställes vid den första riksdagen, sä varder det alldeles motverkadt vid den påföljande, emedan de förhastade innehållen eller ordslällningarne afslås, såsom erfarenheten lärer.
Nu uppstår genom detta sätt icke annat än mycket besvär, mycket talande och mycket bråk, men ingen verkan.
Vill man fortfara på samma sätt, så må man det; men man kommer sällan till förbättring, knappt till förändring.
Man säger, att förändringarne icke böra försvåras till ytterlighet; jag anser dem just genom vära nuvarande former vara till ytterlighet försvårade; och om R. o. Ad., jemte de öfrige RiksSt:n fortfara med del sätt, hvarpå man hittills gått till väga, så är jag öfvertygad att de få det ångra, ty deraf blifver behållningen intet.
Det första man klandrat i mitt förslag, är, att jag -ej velat medgifva s. k. gemensamma tankar.
I afseende på deras olämp lighet torde jag kanske få taga ett exempel af ställningen för det närvarande.
Ståndet har nu 6 särskilda förslag till sådana.
Om de alla blifvit hänvisade till Utsk., så hade det haft att jemföra dem sig emellan och tillse huruvida något i sin helhet, eller liera sammanjemkade kunde bringa till ett godt förslag; men hvad blumi händelsen?
Mitt förslag, som är det första, skall just derföre troligen få de flesta emot sig, emedan alla de öfrige författarne naturligtvis vilja rösta för sina egna, emedan alla andra, som i vissa fall hafva betänkligheter vid mitt, men tycker mer eller mindre om några delar af de andras, skola göra likaledes.
Likaså förhåller det sig med hvarje förslag, som kommer framför något annat, så att det egentligen vore det sista, som borde hafva de flesta rösterne för sig.
Men det menskliga tålamodet tager slut; och om alla 6 författarne yrka votering, så räcka öfverläggningarne troligen öfver denna till nästa plenidag, och dessförinnan blir man ledsen vid saken och hon kan derigenom få en belt annan utgång.
Nu är förhållandet med mitt förslag, att somlige ledamöter säga: den delen duger, den vilja vi godkänna, men hvad som förekommer i nästa stycke, det är alldeles oantagligt.
Ville jag under sådana förhållanden söka att förskaffa bifall lill mitt förslag, så skulle jag anhålla hos Hr Gr. o. Landtm., att hvar - Den 5 April e. m. 121 hvarje punkt särskildt föredroges, på det att jag måtte få fram den ena punkten efter den andra.
Möjligen komme votering att begäras öfver hvarje punkt, tröttheten skulle uttaga sin rätt, många ledamöter borlginge, omröstningarne utfölle i motsatta riktningar, och sammanhanget förlorades.
Det kunde då komma derpå an hvad Utsk. slutligen erhölle af hela förslaget.
En talare har sagt, och andra hafva upprepat detsamma, att om ej gemensamma tankar uttalas, så får ej Const.Utsk. veta hvad ett Stånd verkligen menar och vill rör:de ett lagförslag; ty de som tiga de hafva ock sin mening, hvilken man får derigenom alt de votera, ty då afslå de hvad de icke gilla.
Detta vare nu godt och väl; men jag frågar de värde ledamöter, som så yttrat sig, huru får LagUtsk. veta hvad alla de ledamöter länka t. ex. om criminal-lagförslaget, hvilka icke deröfver uttalat någon mening?
Elvad får BancoUlsk. veta om de ledamöters tänkesätt, sora icke tala om penningeväsendet?
Hvad får StalsUtsk. veta om deras mening, som icke yttra sig i anslagsfrågor?
Likväl blifva betänk:n i dessa ämnen återremitterade utan gemensamma tankar.
Man förutsätter, att den, som har en mening, den han vill göra gällande, han omtalar henne äfven, då fråga är om återremiss, på det att Utsk. deraf malte få anledn. att taga sitt förslag i närmare öfvervägande och dervid göra de jemkningar, som det kan finna skäliga.
Deremot utgör en af något
Stånd fattad gemensam tanka ett olämpligt band på Ulskts förberedande myndighet; ty Utsk. ålägges alt välja mellan den ena eller den andra gemensamma lankan, om det än ogillar dem allesammans.
Detta är ett grundfel i de gemensamma tankarna, och lill dess undanrödjande är det, som Utsk. föreslagit, att det skulle blifva oberoende af dem.
Men då kommer man åter lill den orikligheten, som förut är anmärkt, nemi. att det blifver 2:ne gånger fråga om gemensamma tankars förening.
Man gör för många instanser.
Men låtom oss tänka efter hvad som vinnes med _ dessa gemensamma tankar, när de omsider kommit till Utsk.
Ar det någon säkerhet för ett
Stånd att få sin tanka fram?
Alldeles icke; ty när den skall sammanjemkas med andra Stånds, så kan den blifva förändrad, och då omröstning skall anställas, och i fall skiljaktigheterna äro oförenliga, så kan det hända, att hela tanken går förlorad, liksom vid sisth riksdag, då fråga var om representationsförändringen, och 3:ne
Stånds tankar gingo under för det 4:de Ståndets.
Delta skulle ej kunna hända, i fall R. o. Ad. gillade det förslag jag gjort, att 3:ne Stånds mening gäller; men bibehåller man gemensamma tankar, så utsätter man sig för undergången af 3 Stånds mening och framgången af det 4:de Ståndets.
Detta behandlingssätt kan leda derhän, att man får fram motsatsen af hvad som är förnuftigt och sant; ty förnuftigt är, efter mitt begrepp, alt uttrycka de flestas mening, och sant, att låta henne gälla för hvad hon är.
Vill man nödvändigt rösta i förstärkt Utsk., då skall man hafva gemensamma tankar; vill man åter undvika en sådan omröstning och hennes följder, så skall man öfvergifva den utvägen. 9 H. 16 122 Den 5 April e. m.
Man säger vidare det vara ett stort fel af mig, att icke vilja medgifva förändringar i det förslag, som Const.Utsk. uppgifvit; alt derigenom lägges i Ulsk:s händer en alltför stor makt, och att man hindrar ett Stånd att i det afseendet begagna den makt, sona rätteligen borde det tillkomma; men hvad är nu sakförhållandet?
Försl ansåg man Const.Utsk. allena böra hafva makt att göra förslag och Stånden icke hafva rätt att något deri ändra; sedan ansåg man Stånden böra kunna göra förändringar i detaljer, men denna obestämda förändringsrätt ledde derhän, att man äfven gjorde förändringar i hufvudsaken.
Så länge man tillåter förändringar, är man alltid utsatt för den ytterligheten, att nya motioner väckas ögonblickligen inom Stånden i form af anmärkmr vid ett Const.Utsk:s förslag, och att dessa nya motioner i form af gemensamma tankar gå till Const.Utsk., för att slutligen komma under omröstning i förstärkt Const.Utsk.
Sålunda har vid denna riksdag
Hr Ekholms förslag, som först väcktes och underkändes i Ulsk., blifvit i form af gemensam lanke upptaget i BorgareSt. och återgått till Const.Utsk.
På detta rum har ett förslag blifvit framstäldt, som insändts till en ledamot af Huset ifrån en förening af personer i Linköping.
Hade detta förslag blifvit af R. o. Ad. godkändt såsom Ståndets gemensamma tanka, så hade det jemväl kommit att utgöra ämne för omröstning i förstärkt Const.Utsk.
Pä detta sätt, och så länge J, mine Hrr, tilläten att Const.Utsk:s förslag antagas med förändringar; så utsälten J eder alltid för, att ögonblickligen fä nya motioner väckta, af den mest genomgripande och omstörtande art.
Hvarföre hade icke föreningen i Linköping kunnat föreslå, att Sverige skulle blifva republik?
Det finnes ingen gräns i sådant fall.
Cronhjelm har icke blott fästat sig vid tankar, utan äfven vid uttryck; han säger att ordet godkänna är bra, men ordet förkasta duger icke; utan emot godkänna borde man begagna ordet underkänna.
Jag åter tror, att ordet förkasta, som jemväl af Gr.
Frölich blifvit fördömdt, är det rätta på detta ställe.
Det begagnas af grundlagen förut och sådant med skäl, och jag anhåller att för eder, mine
Hrr, fä uppgifva detsamma.
Ett förslag af Const.Utsk. kan, vid första riksdagen, godkännas, men det kan då icke antagas.
Ett förslag af Const.Utsk. kan deremot vid första riksdagen förkastas, ty det kommer aldrig mera fram, om det blifver af förstärkta Const.Utsk. förklaradt onödigt eller onyttigt.
Cronhjelm har sagt, att väl står det i motiverna lill 1809 års Reg.F., ali det skall vara mer än ett tillfälligt, allmänt tänkesätt, som skall föranleda en grundlagsförändring, men deremot vore den 81 § Reg.F. af en annan lydelse; och man borde hälla sig till denna §, såsom ett säkrare uttryck af lagstiftarens mening, än till moliverne, hvilka ej vore så bestämda.
Jag skall i delta hänseende gifva Gr.
Cronhjelm rätt, men jag ber honom ihågkomma, att Ständernes lagstiftningsåtgärder icke stannade vid 1809, utan att de vid 1815 års riksdag tilläde 2 mom. af 56 §, som jag uppläst.
Då detta är en sednare lag, tillkommen för att förklara 81 §, så mätte det vara tydligt, att den 56 §:s lydelse bör Den 5 April e. m. 123 tagas lill efterrättelse.
När nu denna § fordrar, att det skall vara ett förslag, frambragt genom del slags pluralitet, sorn samma § antager för god, nemi. förstärkt Const.
Utsk., så måste man medgifva, att lagstiftaren i denna § förklarat, alt lian vill hafva 2:ne riksdagars sammanstämmande beslut.
Hr Axelson bar sagt del vara nog, om man vore ense vid den sisla riksdagen; och lian lägger ingen vigt på de tänkesätt, som äro rådande vid den första.
Om jag haft rätt i den utredning af ämnet, som jag förut gjort, och jag åberopar företrädesvis den historiska utredning af saken, som Hr Cederschjöld gjort denna f. m.; så lärer del väl falla af sig af sjelft, att Hr Axelsons tanka är vederlagd.
Nu säga Gr.
Cronhjelm m. fl., att när 2:ne
Stånd hafva godkänt Utsk:s förslag, sä bör det blifva hvilande, emedan 2:ne Stånd och Utskis sammanlagda utgöra pluralitet.
Delta kunde hafva skäl för sig, i fall Utsk. vore en Corporation, som funnes utom Stånden; men Gr.
Cronhjelm, såsom varande god malhematikus, erkänner utan tvifvel, alt delen hörer till det hela. 6 ledamöter af hvarje Ständ höra till Const.Utsk.
Om nu 2 Stånd stanna emot 2, så äro i hvardera hälften äfven brist, Utsk:s medlemmar inräknade.
Om dertill kommer, att Ståndens meningar inom Utsk. äro så jemnt fördelade, som nu inom Const.Utsk., alt i vissa hufvudfrågor alla ledamöter af Adel och Prester rösta pä en sida, och alla ledamöter af Borgare och Bönder på den andra, så är del på den aflagda sedeln allena som det beror, antingen den ena eller andra meningen får öfvervigten.
Det finnes således icke det ringaste tecken lill pluralitet, uppkommande genom Const.Utsk, Vill man åter lala om förstärkt Const.Utsk., så är förhållandet detsamma; ty om ledamölerne med samma tänkesätt väljas i det förstärkta, som i det oförstärkta Const.Utsk., sä blifver del jemväl i förstärkta Const.Utsk. den aflagda sedeln, som afgör huruvida den ena eller andra meningen vinner.
Rån man då säga, att det är ett öfvervägande eller allmänt tänkesätt, som är uttryckt genom 2:ne Ständ och delta Const.Ulsk. sammanlagda?
Grefven säger, alt de 2:ne ogillande Ståndens mening skall icke förqväfvas, ulan ingå såsom ett bihang i riksdagsbeslutet lill nästa riksdag, för att dä tjena såsom en varning eller en ledning för då beslutande Ständer.
Rån det pä något säll vara formligt, att uti riksdagsbeslutet införa bihang af reservationer eller af underkända meningar?
En sådan ordning finnes visserligen icke i något laud, och hvartill skulle den tjena?
Manne icke hvar och en, som vill taga någon kännedom om ärendena, kan göra del i protocollen?
Men blir ett
Stånds mening vid en föregtde riksdag införd i riksdagsbeslutet, sä skall delta möjligen komma att utgöra ett band pä samma Stånds beslut vid eli kommande riksmöte, och sådan kan väl meningen icke vara?
Den första riksdagens åtgärd är icke annat, än en förberedelse.
Vi hafva nogsamt sett huru litet Stånden låta sig af en sådan bindas; och jag säger, de böra det icke eller, ty det skall vara en fri öfverläggning under 2:ne påföljande riksdagar, som skall föranleda förändringen.
Hellre än 124 Den 5 April e. m. att antaga Gr.
Cronhjelms förslag, skulle jag vilja biträda Hr Lagerhjelms och Gr. von Plåtens, alt rösta i förstärkt Utsk., ehuruväl äfven det är förkastligt, af skäl, som jag sökt ådagalägga.
Flera talare hafva särdeles fästat sig dervid, att mitt förslag innehölle en inskränkning af Konungamakten.
Det är icke länge sedan, som det af vissa ledamöter inom detta
Hus ingalunda ansågs för en dödlig synd, att föreslå sådana inskränkningar.
Det kan icke annat än fägna mig, att se royalislernes antal så betydligt hafva tillvuxit.
Men jag tror icke, ali de behöfva i delta fall hysa några farhågor; ty, på sätt Hr Cederschjöld utredt, och på grund af den §, som jag uppläst, äger Konungen sedan 1815, då 2 mom. af 56 § antogs, ingalunda den rätt
Han ägde före antagandet deraf; utan Hans proposrr äro underkastade samma behandling, som enskildes motioner.
Jag har deremot i mitt förslag bestämdt upptagit, att K. proposrr skola framgå lill Ständerne, antingen Const.Utsk. dem till- eller afstyrker, hvilket är samma förhållande, som hittills, enligt 81 § iakttagits med K. proposrr.
Om de värde ledamöterne nu blott vilja med ena ögat läsa hvad som står i den 81 § och tillsluta det andra, som skulle se på den 56 §, så är det omöjligt för mig alt med dem ingå i någon bevisning.
Men vilja de äfven läsa den 56 §, och erkänna, ali han stiftades sednare, än den 81, samt att den 56 är en förklaring af den 81 §, så nödgas de väl erkänna, att Konungens proposrr icke hafva bättre rätt, än enskildes grundlagsförslag.
Man får icke ändra en K. propos. säga de värde talarne.
Jag åberopar åter den 56 § och de exempel, som Hr Cederschjöld denna f. m. anfört, hvilka visa, huru Ständerne tillförene gjort och huruledes Konungen sjelf, vid afslag af Dess proposrr, gjort om dem, för att ernå det ändamål, Han åsyftat.
Frölich har ansett 56 och 81 §§ vara alternativa, och alt det icke/ vore väl gjordt alt laga hort dem; snarare borde man öka dessa 2me förut befintlige alternativer med ett 3:dje.
Mig synes det vilja säga detsamma, som alt öka oredan.
Raab har sagt, alt vissa ledamöter i Const.Utsk. hade för mycken conservalism; och alt, om man önskade några förändringar, så borde man gå in på förmedlande förslag.
Jag kan aldrig rätt förstå, hvad de ledamöter mena, som tala om förmedlande förslag; ty jag förutsätter, alt den person, som försvarar en mening eller uppgifver något förslag, är sjelf öfvertygad om dess riktighet.
Hvad vill då en förmedling säga, annat än en afvikelse frän sin öfvertygelse?
Har man åter en öfvertygelse, som sitter så löst, att hon rubbas, genom andras motsägelse, så går förmedlingen an, eljest icke.
Om nu t. ex. någon skulle säga:
Huru kan man vara så envis, att, efter förfädrens tro, vidhålla det 2 gångor 2 göra 4, när många andra nu för liden påstå, att det gör 5?
Borde man icke åtminstone vara så medgörlig och antaga den rätta mellanvägen, att det gör 4^?
sådant vore ett bevis derpå alt man vill någon reform; — så nödgas jag svara, att jag för min del ej kan villfara en sådan uppmaning.
Talare hafva sagt, att då R.
St. kunna, utan Konungens vet - Den 5 April e. m. 125 skap, lägga på deras bord hvilket lagförslag de behaga, så borde väl Konungens förslag också kunna läggas på Ständernas bord, äfven om de det icke godkände?
Sådan har lagen varit lill 1815, men han är icke längre sådan; R.
St. kunna väl lägga sina förslag på deras egna bord, men ej på Konungens; ty dit komma de icke förr, än Han medgifver, att de blifva lag.
Mot Gr.
Frölichs yttrande, att mitt förslag vore för litet upprätthållande, torde jag till qvittning få åberopa Frih. Raabs anmärkn.
, att det ginge för långt.
Hellre än att låta mitt förslag styckas, blottställer jag det att blifva förkastadt, i händelse R. o. Ad. skulle finna de öfriga förslagen mera förtjena dess gillande.
En värd talare har nu åter på e. m. mycket ifrat för bevarande af ett Konungens prerogativ, som han trott sig finna uti 81 § Reg.F., bestående deruti, att en K. propos. om ändring i grundlagen, hvilken blifvit af Const.Ulsk. tillstyrkt, ovillkorligen skulle hvila på R.
Sl:s bord till nästa riksdag, äfven om alla 4 RiksStm förklarade sig missnöjda med densamma.
Jag får i anledning deraf blott erinra, att vid de 7 riksdagar jag bevistat, ingen af Konungens rådgifvare någonsin yttrat minsta tecken till den tanke, alt detta vore ett Konungens prerogativ, hvilket ock ytterligare bekräftas deraf, att Konungen sjelf år 1815 sanctionerat 2 mom. af 56 § Reg.F. I Frankrike tror jag man har en egen benämning pä sådana representanter, hvilka ifra mer för de K. prerogativerne, än Konungen sjelf; man kallar dem nemi. ullras.
Under den lid jag varit riksdagsman, är della första gången jag funnit till fälle alt tillämpa denna benämning.
Samme värde talare har med mycken ömhet försvarat nu gällande stadgande om de gemensamma tankarne, hvilka skola till Const.Utsk. återremitteras.
Hr von Hartmansdorff har så fullständigt upplyst det oriktiga häruti, att för mig återstår ganska föga alt tillägga.
Jag anhåller dock fä fästa uppmärksamheten derå, att just genom ett sådant förfarande vid grundlagsfrågors behandling, gör man det möjligt att alldeles förvrida och förstöra hvarje äfven det hästa förslag till helt annat än hvad Utsk. åsyftat.
Det är derföre, som jag skulle önska, att man, i st. f. dessa s. k. gemensamma tankar, ville återremittera hela discussionen, på det att Utsk. måtte derpå kunna göra hvad afseende det behagar, men icke vara tvunget att förvrida sina egna idéer.
Man har såsom skäl emot återremiss af hela discussionen anfört, att Utsk. då blott skulle få del af deras tankar, som i ämnet talat, men icke af deras, som tänkt utan att tala.
Hela skillnaden är den, att genom de gemensamma tankarne får Utsk. del, icke blott af deras tankar som lala, utan äfven af deras, som yttra sig genom den tysta voteringssedeln, kanske utan att tänka.
Samma värde talare har vidare, i sin ifver för en representationsförändring eller för förändring i allmänhet af vår grundlag, antydt, att K.
M. skulle nödgas träda emellan för att göra slag i saken.
När man besinnar, att samme värde ledamot pä f. m. 126 Den 5 April e, m. och jag tror äfven på e. m. sagt, att det borde göras så mycket afseende på Consl.Ulsk., att öm det blott finge 2 Stånd med sig, skulle dess mening blifva hvilande till nästa riksdag; sä skulle man genom en enligt proportionsläran uppgjord jemförelse emellan Coust.Utsk. och K. M., kunna resonnera sig derhän, att nkr Const.UfSk. endast behöfde medhåll af 2 Stånd för alt vid första riksdagen få förslaget att hvila till nästa riksdag, så borde en af K.
M. gjord proposition vid andra riksdagar icke behöfva bifall af mer än 2 KiksSt. för alt blifva godkänd såsom grundlag.
Jag har med detta blott velat visa huru man genom sådane resonnemenler kommer in på en väg, sådan som den, hvilken förde till förhållandena är 1680, och kan jag för öfrigt icke annat, än tillstyrka bifall till Hr von Hartmansdorffs förslag lill gemensam tanka.