Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Ditåt står mest alla flickors håg", menade i tvunget allvarlig ton en af sällskapet, "men den resan företages aldrig allena."
Nu utbrusto alla de andra i skratt och Erik, förlägen för sin tankspriddhet, visste ingen annan utväg än att deltaga i munterheten och gifva samtalet en annan riktning i det han frågade:
"På tal om resor, har någon af er sett till vår finne i dag?"
"Menar du Birger Ros", svarade X., "så får jag upplysa att han gör dig ressällskap i morgon; han återvänder till sitt Finland igen."
"Det vet jag", sade Erik, "och det var roligt att få en finne till reskamrat.
Ros är dessutom en intelligent man.
Han lofvade mig i går att här sammanträffa med oss."
"Det är en underlig man, vår vän Ros", menade doktor B., "han har rest mycket, men det ser nästan ut som skulle han inte ha ro någonstädes.
I Upsala tycktes han inte riktigt trifvas."
"Är han då folkskygg?" frågade någon.
"Åh nej", genmälte doktorn, "inte just det, ehuru han dock i allmänhet är ganska sluten.
Han är bestämdt en stor entusiast och der framskymta ibland nästan vilda blixtar af inre glöd, kanske tvifvelsmål om hans fäderneslands politiska framtid.
Jag tror att han är en af de der så kallade fennomanerne."
"Så vidt jag känner honom", inföll Erik, "är han det ända till fanatism, ehuru han här i Sverge inte gerna bär sina åsigter i denna väg till torgs.
Jag håller nästan med B.; han lider verkligen af sorg och tvifvel öfver Finlands möjliga öde."
"Ja", återtog B., "det är en alltigenom djup och allvarlig karakter och under den ofta kalla ytan glöder en inre brand, som förr eller senare skall i förtid förtära honom om han inte finner någon praktisk afledare för sin verksamhetsdrift.
Vore han skald, så vore han bestämdt en liten finsk Almqvist, men hans håg ligger inte egentligen åt parnassen.
Med all sin fosterländska entusiasm förenar han likväl alltför mycket lugn beräkningsförmåga för att kunna skåda Finlands framtid i alldeles ljusa färger.
Men jag tror att der samverkar en ännu bittrare känsla af mera individuel beskaffenhet, ty hans verldsåskådning är verkligen något dyster, en känsla, hvars natur jag inte kan förklara och inte vill gissningsvis uppgifva."
Trots Eriks tankspriddhet började dock samtalet intressera honom och han meddelade sina vänner hvad han kände om den egendomliga personlighet, som var i fråga.
Erik hade, på en af sina resor med tant Agatha och Jenny, i Skotland sammanträffat med den unge finnen.
De hade der företagit flera turer tillsammans samt genomlefvat en ganska njutningsrik tid af några veckor.
Ros vistades i Skotland för att studera det skotska skolväsendet.
Han var för öfrigt juris doktor och finsk publicist samt beklagade mycket att han icke fått öfvervara, Finlands första landtdag.
Men ett reseunderstöd af allmänna medel tvang honom att en bestämd tid vistas utrikes.
Hvad som då förefallit vår vän mest besynnerligt i finnens väsende var dennes bestämda afvoghet mot engelsmännen i deras historiska förhållande till Skotland.
Få Eriks öppet uttalade beundran för det stora öfolket hade Ros, som i öfrigt skänkte det britiska folkets frihetssinne allt erkännande, icke utan bitterhet frågat om han, Erik, också beundrade engelsmännen derföre att de tillintetgjort Skotlands sjelfständighet och öfverflyglat dess ursprungliga nationalitet.
Det är en lögn, hade han ofta sagt, att ett folk som alldeles ur sig sjelf skapat en så egendomlig diktverld som Ossians sånger, icke inom sig skulle ha egt förmåga att arbeta sig upp till en sjelfständig och nationel bildningsform.
Men såsom historien skiftat lotterna, bär nu imellertid all bildning i Skotland en engelsk pregel och det rent skotska elementet har blifvit undertryckt i tidernas lopp, dess språk undanträngdt från den högre kulturens sferer och ansedt såsom ett halfbarbariskt idiom.
För allt detta har Skotland att tacka engelsmännen -- och likaså, brukade han tillägga, hade det väl äfven gått med
Finland och finnarne gentimot den svenska kulturen och dess inflytande, om icke de politiska händelserna i början af detta sekel lösryckt
Finland från Sverge och anvisat detsamma en helt ny och nationel utvecklingsbana.
På senare tider trodde Erik sig dock ha märkt att en stor förändring höll på att försiggå i Ros' åsigter i detta afseende, men till hvilken ståndpunkt denna inre kamp skalle leda hans vän, kunde han ännu icke bedömma.
Så långt hade Erik hunnit i sina meddelanden då han plötsligen såg sig föranlåten att afbryta desamma med ett:
"men se der ha vi vår finne."
Den person som nu framträdde till det bord, vid hvilket Erik och hans vänner suto, var en välväxt, kraftfull gestalt med ett något blekt men själfullt ansigte.
Han helsade frimodigt på de närvarande, af hvilka han kände de flesta.
I hans tal röjde sig denna egendomliga brytning hvarpå finnen, äfven då svenska språket är hans modersmål, alltid igenkännes; det var Birger Ros. "Grod afton, reskamrat", helsade Erik glädtigt, "är du nu klar att dricka ett glas punsch här och sedan på Hasselbacken intaga en liten afskedssexa med oss?"
"Tack!" blef svaret, "men uppriktigt sagdt, har jag ännu ett och annat att uträtta och skyndade hit hlott för att säga till det jag sannolikt något senare skall infinna mig på Hasselbacken.
Farväl alltså tillsvidare."
-- De öfriga af sällskapet broto också upp och begåfvo sig med ångbåt till Djurgården.
Muntert glam, skämtsamma tal och afskedsskålar hade snart helt och hållet skingrat Eriks tankspriddhet.
Väl stördes glädjen något deraf att Birger Ros icke infann sig, men å andra sidan var man van vid hans egendomligheter.
Den helsning till Finland som en af talarne haft för afsigt att adressera till Ros uppdrogs nu åt Erik att frambära.
Med den sista båten begåfvo sig denne och hans glada kamrater till staden och Erik gick ombord och till hvila, för att i sömnens armar för några timmar förgäta alla hemlighetsfulla kusiner och skämtande vänner, skålar och bålar.
På förhoppningarnes kyrkogård.
Men hvart hade
Ros begifvit sig då han lemnade sina vänner i Strömparterren?
Klockan var ännu icke nio och i den ljusa sommarqvällen kunde med lätthet alla föremål urskiljas.
Den unge finnen ställde med en viss brådska sina steg åt norr.
Han gick öfver Gustaf Adolfs torg, Malmtorgsgatan och Brunkebergstorg samt beträdde den långa Malmskillnadsgatan.
Ju mera han dock nalkades Johannis kyrkogård, i samma mon saktade han ock sina steg.
Han såg på sin klocka; den var straxt nio.
Det var som hade han kännt bly i sina fötter och hans gång blef ännu långsammare.
Djupa och ingalunda glada tankar uppfyllde hans själ.
Men då klockorna i kyrktornen gällt förkunnade att den nionde timmen förlidit, for han plötsligt upp ur sina drömmerier och liksom för att bättre draga sig någonting till minnes eller ock uppmuntra en svigtande vilja, sade han halfhögt för sig sjelf: "sidoalléen till höger", och började påskynda sina steg.
Ankommen till den plats i hufvudgången der en sidoallée i rät vinkel leder till höger stannade
Birger ett ögonblick.
Tvekade han väl ännu?
Solen hade gått ned och mystiska halfdagrar hade lägrat sig under de höga, lummiga träden på kyrkogården, men den nordiska sommarqvällens långa skymning qvardröjde ännu öfver den tysta, ensliga platsen och tillät ögat att äfven på något afstånd urskilja alla föremål.
En blick af Birger inåt alléens dunkel visade honom en qvinnogestalt, sittande på en af de längst bort ställda bänkarne till höger.
Hans hjerta klappade våldsamt och om någon i detta ögonblick skådat djupt in i den unge finnens dunkla öga, så hade han der mött en blick som talade om ganska stridiga känslor.
Plötsligen tycktes dock en tanke uttränga alla de andra och denna var lika enkel som tillfyllestgörande att häfva all vidare tvekan:
"det är ju jag som bedt henne komma och hon har beviljat min bön."
Med ett slags förtviflad beslutsamhet i de af en svår inre strid krampaktigt upprörda anletsdragen beträdde nu Birger sidoalléen och ställde sina steg fram till det på bänken sittande fruntimret.
Då Ros nalkades steg fruntimret upp.
Det var en ung dam med nästan sylfidisk växt.
Hon gick några steg imot den kommande och, slående sin slöja tillbaka från ett vackert och kanske blott för tillfället litet stolt ansigte, talade hon med sakta men lugn stämma i det hon räckte den vördsamt helsande unge mannen handen:
"God afton, herr Ros, hvarföre har ni begärt ett möte på detta besynnerliga ställe?"
"För att taga afsked af den enda förhoppning jag hyst att sällhet kunde förenas med min framtid.
Det var en ljuf dröm, hvars luftslott verkligheten krossat.
Men, min fröken, jag har inte haft styrka att gå denna glädjelösa framtid till mötes utan att taga afsked af er."
"Och hvarföre har ni inte besökt oss här i Stockholm?" sporde fruntimret med lindrigt sväfvande röst, "hvarföre undvek ni oss, herr Birger?"
"Af feghet.
Jag fruktade att duka under för min känslas makt..."
Det unga fruntimret rodnade djupt, de sköna dunkla ögonhåren sänkte sig öfver de ännu skönare ögonens förtrollande ljusverldar och i en knapt hörbar, mycket vek ton framsmögo öfver hennes läppar de orden:
"Och om nu denna er känsla..."
"O, säg inte ut er tanke!" afbröt
Birger nästan vildt och tillade sedan med våldsamt dämpad rörelse:
"Jag har en tröst i sjelfva tviflet på er, låt mig behålla detta tvifvel.
Vissheten att min kärlek är obesvarad skulle öka min börda och jag tigger fegt och egoistiskt om förskoning.
Det nästan otroliga åter -- och dock har jag stundtals trott derpå -- att min upproriska känsla funnit gensvar skulle försänka mig i ett kaos af förtviflan."
Han tillade efter en kort paus, och blick och ton tolkade bättre hans känslor än de frampressade orden:
"Låt mig derföre behålla mitt förtärande men saliggörande tvifvel -- en helig, orygglig ed binder mig i alla fall vid ett oblidkeligt olycksöde..."
"Jag känner den edens innehåll", sade den unga qvinnan mildt.
En ofrivillig skakning genomilade den starke ynglingens hela väsende och, fattande hennes icke undandragna hand, utropade han lidelsefullt:
"Du känner min ed -- farväl!"
Der glänste det liksom tårar i de ljufva, strålande ögonen.
Var det uppfriskande dagg på hans hjertas glödande sorg, var det en skön morgonrodnads löfte om sol och ljus för den kommande dagen?
Såg han denna blick?
En lätt kyss brann på flickans hand -- och bort ilade den olyckligt-lycklige mannen.
Hon stod der ännu en stund qvar, såg med ett egendomligt uttryck i de svärmiska ögonen på sin hand, der nyss hans läppar hvilat ett ögonblick, och hviskade:
"Jag tror inte på ett oblidkeligt olycksöde."
Med ljudlösa steg sväfvade hon bort från kyrkogårdens tysta rike, men öfver grafkullarne gick aftonflägtens stilla susning och tufvor och blommor drömde sin dröm om försoning och frid.
Litet politik.
Då vår vän Erik följande morgon uppvaknade i sin hytt befann sig ångfartyget redan på Ålands haf.
Han gjorde hastigt sin toilett och gick upp på däck för att andas frisk luft.
Den förste person han mötte var Birger Ros, som med stora steg promenerade af och an på akterdäck, såsom vanligt försänkt i djupa tankar.
Sedan vännerne helsat på hvarandra, frågade Erik hvarföre Ros i går qväll icke kommit ut till Hasselbacken.
Svaret var undvikande och den unge finnen tycktes öfver hufvud taget icke vara vid synnerligen godt lynne, åtminstone svarade han högst fåordigt på den andres många frågor, till dess denne omsider blef otålig och öfvergaf förhoppningen att med honom inleda ett ordentligt samtal.
Snart hade äfven den liflige Erik ibland ångbåtspassagerarne gjort en hel hop bekantskaper, med hvilka han genast inlåtit sig i ifriga samtal om de finska förhållandena.
På eftermiddagen sammanträffade han åter med den fortfarande mulne Ros.
"Hör på, bror Birger", började han, "du är inte vid godt kourage i dag; hvad går åt dig?
Jag tycker att du borde, för att tala poetiskt, på förhoppningarnes vingar ila till ditt liksom pånyttfödda fädernesland, isynnerhet som Finland verkligen med heder bestått sitt första och svåra prof på det konstitutionella statslifvets bana.
Alla dina landsmän med hvilka jag samspråkat under dagens lopp äro lifvade af glada utsigter för framtiden.
Särskildt borde dock just du med din varma fosterlandskärlek och dina utpreglade specielt finska idéer, ty jag vet att du är en riktig 'fennoman', glädja dig åt det erkännande som till exempel det finska språket numera vunnit och dess nästan fullkomliga likställande med svenskan."
"Min vän", svarade Ros mycket allvarligt, "jag är också verkligen rätt belåten med den gåfvan."
"Nå, hvad kan du väl önska mera?" återtog Erik, "nu är fältet fritt för en nästan obegränsad utveckling af alla folkets inneboende krafter."
"Och", inföll här Ros dystert, "hvad vill du att jag skall tro om djupet och halten af krafter, hvilka nu såsom en gåfva imottagit hvad dem rätteligen tillkommit redan för århundraden sedan?"
"En gåfva?
Du betonar för andra gången detta ord; hvad menar du dermed?" frågade Erik.
"Jag menar helt enkelt att den bästa egendom är den", genmälte finnen, "som man sjelf förvärfvat sig och att en sådan är vida att föredraga framför hvilken gåfva som helst."
"Du kan väl inte neka att i Finland just en påtryckning ifrån sjelfva massan af folket hufvudsakligen framkallat denna sakernas vändning", utbrast den unge svensken med värma, "så har åtminstone jag alltid uppfattat hela den fennomanska rörelsen och äfven den så kallade 'språkfrågan'.
Det finska folket har ändtligen vaknat till fullt medvetet lif och går nu med sjelfförtroende sin nationella utveckling till mötes.
De djupa lederna ha genomträngts af ett stort och ädelt sträfvande."
Erik tystnade och Ros förblef svaret skyldig.
"Nå, men så tala då, gillar du kanske inte min uppfattning?" sporde den förstnämde ifrigt, "just du vore då, besynnerligt nog, den förste finne jag råkat, som numera inte tror på sitt folks pånyttfödelse!"
"Huru många finnar har du råkat sedan du kom till Finland?" frågade
Ros sarkastigt.
"Men se der", fortfor han och utpekade med handen en vidlyftig skärgård, imot hvilken de styrde kurs, "de der öarne tillhöra Finland, det är Åland, -- nåväl, huru många af dess sextontusen invånare tror du förstå ett enda ord finska?
Var öfvertygad derom, inte många hundra, och alla, jag säger alla, förklara att de inte äro finnar och skulle blygas", tillade han kallt, "att anses för sådana."
"Åland är ett undantag", genmälte Erik, "och ett undantag gör inte regeln.
Hos oss kalla sig också Gotlands invånare inte svenskar, utan gotländingar."
"Du misstager dig betydligt, broder Erik", svarade
Ros med ett bittert leende, "gotländingarne äro dock svenskar, men åländingarne äro verkligen inte finnar, de äro svenskar..."
"Nå, så låt dem då i Guds namn vara svenskar, de äro ju i alla fall finska undersåter, dessa högvigtiga sextontusen åländingar", inföll Erik skrattande.
"Ja, men", återtog Ros, "nyländingarne och en del österbottningar äro också svenskar och hvad som vill säga vida mera än dessa par hundratusen menniskor, det är, att en ganska stor del af de så kallade 'bildade klasserna' jemväl är och ännu mera anser sig vara af svensk härkomst.
Svenskan är i alla fall deras modersmål.
Och", tillade han dystert, "säg mig då, broder, hvad återstår såsom genuint finskt?"
"De djupa lederna!" utropade svensken med värma.
"De djupa lederna", återtog finnen i nästan skärande ton, "de djupa lederna under svensk eller svenskfinsk ledning.
Ha, ha! -- hvad äro dessa svenskfinnar, som tro och påstå att de inom sin klass ha sammanfört all landets, hela folkets intelligens?
En ädlare race kanske?
Ve min tunga, som ens uttalat ett sådant ord!
Våld och list!
De ha öfverväldigat oss i sömnen och nu sitta dvergarne mysande, ja hånleende på den fjettrade folkresens skuldror, -- men en gång skall en annan tid komma och ur den nu sömndruckna massan skola andar framgå som, utjemnande historiens orättvisor, skola rycka kulturens, bildningens banér ur fåtalets klor och återställa det i den rättmätige ärfvingens hand.
Och då, först då skall man kunna tala om ett verkligt Finland.
'Svenskheten' skall icke mera beherrska vårt land, bort derföre, bort! med alla half-finnar och svensk-finnar.
Vi skola bli ett enda och enigt folk."
Ros tystnade och afiägsnade sig hastigt åt fören.
Det låg något i hans ansigtsuttryck liksom skulle han lia ångrat hvad han yttrat, men ännu känna sig alltför upprörd att vilja eller kunna återtaga sina ord.
Erik Stenrot blef förvånad öfver detta sällsamma utbrott af nationel bitterhet.
Men han ansåg, vid mognare eftertanke, hela det om en viss hätskhet vittnande utfallet, blott såsom en öfvergående yttring af en något kittslig nationalfåfänga, som kände sig sårad till och med deraf att se sig tvungen erkänna imottagandet af goda gåfvor från en annan nation, med hvilken det finska folket likväl i flera århundraden lefvat i trogen endrägt samt villigt delat både lust och nöd.
Han uttalade för sig sjelf i all tysthet den förhoppningen att icke alla fennomaner, en benämning hvilken han för öfrigt ogillade, skulle vara lika "vilda" som denne hans äldste finske vän nu visat sig vara -- och han blef rätt glad då han efter en stunds förlopp såg
Ros återvända och med molnfri blick nalkas honom.
"Det var ett föga gästfritt välkommen, min gode svenske vän och broder, de der orden jag nyss yttrade", sade Ros.
"Se så, kom, låt oss dricka ett glas svensk punsch tillsammans!
Jag helsar dig hjertligt välkommen på gamla Suomis bölja, skål!"
Glasen klingade och snart var all bitterhet försvunnen ur de två vännernas hjertan och samtal.
Ros meddelade den uppmärksamme
Erik flera värderika, ofta äfven rätt pikanta upplysningar om ställ ningar och förhållanden i Finland, hvarvid den i vissa kretsar sig utbildande byråkratiska andan ingalunda förblef onäpst.
Men ett visst svårmod tycktes dock hvila öfver den unge finnens hela väsende, så själfullt och ofta snillrikt hans samtal än var.
Imellertid plaskade den ståtliga "Aura" fram genom den åländska och åbolänska skärgården och uppnådde den gamla Aurastaden Abo.
Med ett visst allvar i sin för öfrigt glada sinnesstämning beträdde Erik Stenrot för första gången i sitt lif denna historiskt minnesvärda, nu för Sverge i yttre afseende förlorade mark.
Finska paralleler.
Vi förbigå alldeles Eriks korta vistelse i Abo, hvilken stad han hade för afsigt att egna mera uppmärksamhet på sin återresa till hemlandet, och följa honom der han nu fortsätter resan till Helsingfors, dit hans håg också mest stod.
Der skulle han ju med ens försättas i sjelfva medelpunkten af det offentliga lifvet i Finland och der ansåg han sig allra bäst kunna lägga grunden till sina studier om och öfver brödrafolkets senaste utveckling.
Han tillsporde sin vän Ros härom och uttalade den förhoppning att denne skulle införa honom i några litterära kretsar, såsom varande de sidor af det allmänna lifvet der han tydligast och klarast finge se det allmänna tänkesättet afspegla sig, i synnerhet hvad den för
Finland egendomliga dualismen imellan det svenska och det finska folk-elementet vidkom.
Men Ros' svar utföll till en del imot hans förmodan.
"Jag skall med nöje", sade denne, "presentera dig för några af våra framstående personligheter, såvida jag är bekant med dem och de vistas i Helsingfors, men utan ringaste afseende på hvilket parti de tillhöra eller om de öfver hufvud taget alls tillhöra någon bestämd riktning.
Om du från början blefve införd i vissa litterära, hos oss ofta äfven qvasipolitiska kretsar, så skulle måhända det första intrycket utöfva ett afgörande inflytande på din lifliga själ.
Må du sjelf välja, ty hvardera sidan har ganska aktningsvärda förmågor att förete.
Du skall säkerligen träffa mera värme och entusiasm hos medlemmarne af det specielt finska partiet, hvilket också är vida talrikare om man nämligen räknar dertill hela den stora kohorten af egentligen principlöst folk, men som gerna flyter med strömmen.
Detta parti har i sig upptagit, bredvid män med verkligt snille, äfven en mängd medelmåttiga förmågor, som på fosterlandskärlekens breda och tålmodiga basis ha lätt att bringa rökelseoffer åt sin fåfänga, emedan de i allmänhet icke ha att befara en nagelfarande kritik och röna stort undseende för sina, såsom det heter, i alla fall välmenta produktioner, -- en för öfrigt ganska vanlig och äfven lätt förklarlig företeelse, i synnerhet på det litterära arbetets område, hos unga eller hittills på ett eller annat sätt undertryckta och förbisedda nationaliteter.
På ett sådant sätt är det jemförelsevis lätt att skära lagrar.
I följd häraf räknar nu vårt finska parti ett antal författare och litteratörer, hvilka skulle göra mera gagn om de till exempel skulle egna sina krafter uteslutande åt folkundervisningen och söka förvärfva sig de kunskaper som erfordras för detta högvigtiga kall, i stället för att äflas med egna produktioner och öda sin tid på klumpfingrade bardalekar och en med föga uddhvassa vapen förd polemik, der elakhet får ersätta qvickhet och simpel grofhet skall föreställa frimodighet.
Du ser häraf att jag dömer strängt öfver det parti jag sjelf allmänt anses tillhöra, men dem man älskar dem agar man."
"A andra sidan åter", fortfor Ros och hans ton antog en något försmädlig skärpa, "skall du i det svensk-finska lägret finna flera ganska intelligenta personligheter som, eleganta så väl i sitt yttre som ock i sitt inre, icke utan en viss anstrykning af kosmopolitism, se sakerna, om jag så får uttrycka mig, un peu en gros, och hvilka, det medger jag, på sitt sätt äro goda patrioter, men som antingen icke eftersträfva eller till och med le åt ett specielt finskt Finland.
De äro dugtiga kämpar för allt hvad frihet och rätt och socialt framåtskridande heter, men", och talaren blef mera lifvad, "de brista i den sanna fosterlandskärlekens förnämsta trosartikel: nationalitetsprincipen.
De framställa såsom sitt ideal ett dimdunkligt, dualistiskt fantom, ett mellanting af en finsk stat med svensk kultur, en historisk orimlighet, snarlik en stark finsk hufvudskalle med svensk hjerna uti.
Detta politiska hjernspöke tro de ha sig anvisadt en viss mission i nordens framtidshistoria.
Måhända hägrar också för deras inbillning i fantastiska konturer något slags union med de skandinaviska länderna -- en alltigenom oklar skapelse af de svenska sympatier som genomtränga dem och från hvilka de icke kunna eller ens vilja frigöra sig.
Jag högaktar flera af deras ledare personligen, men jag beklagar deras ståndpunkt, ty ett uteslutande finskt
Finland är en tanke som de icke kunna fatta."
"Och kan du sjelf, broder Birger", inföll Erik, "fullt klart fatta tanken om ett uteslutande finskt Finland?"
"Sjelfva tanken står klar för min själ", svarade entusiasten med blixtrande öga, "och det är just på de 'djupa lederna', såsom du kallat dem, som denna tanke stöder sig.
Det är den enda förnuftiga utgångspunkt för att grundlägga
Finlands framtid, men", och den stolta blicken sänkte sig och han tillade i tviflarens dofva ton -- "men förverkligandet af denna höga tanke har ännu hvarken funnit sin man, eller ens sina män, ja knappast ett..." han tystnade tvärt och en dyster skugga gick öfver de manliga dragen.
Erik räckte sin vän handen och tryckte den stillatigande, men inom sig tänkte han:
"Han vågar icke säga det bittra ordet rent ut, det ordet att den stora framtidstanken ännu icke funnit för sig ett moget folk, i stånd att af egen drift och kraft ensamt fortsätta och befästa det påbegynta verket."
Så tänkte den unge svensken, men samtalet intresserade honom djupt och han ville icke låta detsamma falla.
Han yttrade derföre efter en liten paus i frågande form:
"Och det ryska inflytandet, fruktar du inte det?"
Ros kastade en lång blick på sin vän.
Slutligen sade han i lugn ton, och det lät som en liknelse, följande ord:
"Du har manat fram en ny demon i vårt samtal, bror Erik, men jag bekänner uppriktigt att jag inte så mycket fruktar djefvulen utom, som djefvulen inom mig, min egen svaghet, disharmonien i min egen öfvertygelse.
Jag tror att min sak är sann och min vilja god, men min tro är dock inte så stark att den kan förflytta hälleberg.
Jag tror att det finska folkelementet inträdt i en helsosam jäsningsprocess, men tviflets djefvul inom mig hviskar att hela denna process skall förkolna i sig sjelf, om inte en liten tillsats af ett främmande element bereder de bundna andarne tillfälle att utveckla sin inneboende kraft."
"Och", utropade Erik med värma, "för att fortsätta din liknelse, denna ovilkorligen nödvändiga lilla tillsats är -- var man, min finske vän -- och säg rent ut, är..."