Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men visast anbefaller man: ”Känn Förhållandet”!
Ty vi känna ingenting, utan i den mån, som vi, af det Hela, känna μετρoν ἀριστoν; måttet i Natur och Konst; Harmoniens Proportion och Proportionens Moment.
Real-förhållandet i det lefvande Helas real-ideal är, att hvarje varelse lefver och verkar i rigtig relation till det Ena och till Allt, förmedelst det i allting bestämda Tantum – eller Så Mycket – af Vara och Verka.
Såsom insedt eller insigt, är detta real-förhållande Förnuft; det vill säga: det Helas förnimmelse är då till förnuft upphöjd, genom en rigtig all-jemnförelses gudablick.
– Härefter följer en ”Anmerkung” till sidd.
45, 65, 82.
Den utgår först på att uppvisa flertydigheten och förvirringen af det spel, som drifves med termen ”form” – detta troll-ord, som gör Metaphysikens hela illusion, och hvilket man låter betyda, än det Tillvarandes huru och sätt, än dess blotta gestalt.
Sedan angripes orimligheten, att utur formen, såsom sådan, förklara innehållet, väsendet, verlden: ty huru än ”form” må anses, så äro dock Form, Materia, Essens alltid Yttre, Inre, Innerst, eller Minimum, Medium, Maximum; och förryckt är således, att vilja förklara det i all företeelse inre och innersta just ur det, som är det Yttre och Yttersta deraf.
Slutligen anföras till vederläggning vissa af Transcendentalismens grundpåståenden: t. ex. ”Sinn zeigt uns nichts Nothwendiges; Erfahrung kennt nur das Einzelne; Vernunft ist absolut”; hvaremot anmärkes, att just Erfarenheten, förmedelst Sinnet, gifver oss det Helas i sina arter lefvande Ena; att Förnuftet, i sin verklighet, är förhållande, är alla conditioners conditionale; att allt är Nödvändigt, som är grundadt i väsendets förhållande och i dess genom förhållandet bestämda art.
Den crasse Empiristen, den abstracte idealisten åtskilja sig genom ståndpunkter, som äro ”zwey Extreme der höchsten Fatuität: das äusserst Einzelne, und das äusserst Eine; beydes nur ein Minimum der Ansicht”.
Midt emellan dem båda står Totalisten, såsom den sanne Naturkännaren: som i sin ”Blick des Ganzen, das Maximum der Einsicht”, fattar ”das All des Einen und das Eine des Alls; von der roben Weltform an, durch alle Momente der innern Natur, bis zum göttlichen Wesen”).
Detta andra häfte afslutas med två små afhandlingar, af hvilka den förra sjelf kallar sig en ”bilaga”, ehuru den sednare, som har egen paginering, kan tyckas ännu mer vara det.
Den förras titel är:
”An Deutschlands Philosophen, über die Speculation; eine Beylage zur N. II der Gelehrtenwelt”; den sednares: ”Panorama der Philosophie, oder Kritik der reinen Unvernunft”.
Om dessa bägge må fördenskull något tilläggas.
I den förra frågas: hvad är äkta Speculation?
Att betrakta tingen från någon ljus höjd (specula); icke ur någon dunkel håla (specus).
Den äkta speculativa ståndpunkten är en mathematiskt panharmonisk.
Man kan säga – såsom ock blifvit sagdt – att den vetenskapliga sanningen är trefaldig: historisk; philosophisk; mathematisk.
Men denna utsaga är blott i den mening sjelf sann, att af Sanningen, som är evigt en, äro de tre nämnda arterna grader; hvaraf följer, att det, som redan på den första graden är sannt, likväl endast genom upplyftandet på de bägge andra blir fullsannt.
Den historiska sanningen är: så förhåller det sig – i saken; den philosophiska är: så förhåller det sig – enligt orsaken; den mathematiska är: så förhåller det sig – till det hela.
Men blott då, när den första gradens sanning upplyftes inom den andras, och den andras inom den tredjes, är dymedelst allt Datum upphöjdt till Ratum, eller all Relatio utredd till Ratio, d. v. s. till den noggranna och bekräftande förnimmelse, som utgör hvad vi kalla förnuft, och som i allting skönjer, ”wieviel daran sey”.
Att skönja detta, är att – både theoretiskt och praktiskt – skönja det rigtiga allförhållandet af både alla Qualia och alla Quanta.
I den lefvande verkligheten är det endast genom sin egenskap af quale, som allting blir förnimmbart, – d. v. s. skenbart, synbart, skiljbart, urskiljeligt; det rentaf qvalitetslösa är det rentaf otänkbara.
Men om samma verklighet gäller tillika, att der äro icke blott alla quanta äfven qualia, utan ock alla qualia äfven quanta: ty de äro qvaliteter, som öfverallt befinnas ställda i förhållanden.
Uppstiger philosophen – såsom han visserligen bör – från den historiska sannings-graden (som ock är den physiska), men utan att mäkta lyfta sig till den mathematiska: då hamnar han i en falsk Metaphysik, ett blott Möjlighets-drömmeri och Tank-fantasteri; ett slags Poesi, som dock i sig sjelf är blott en den råaste fantasis bländ-och skuggspel.
”Wahn ist sein Behaupten ohne den ersten Grad (Historie), und Wuth ohne den dritten Grad (Mathesis)”: ty blott till dessa bägge grader hör bestämningen ”så är det och så skall det vara”.
Stannar han åter vid Historia utan Mathesis, så gifver han Philosophien afsked redan vid begynnelsen: ty då stannar han vid ett Datum non Ratum, eller vid Sinne utan Förnuft.
Å andra sidan skulle en Mathesis utan Historia vara ett Förnuft utan Sinne.
Detta är i Philosophien, liksom i Universum, en pur tomhet och orimlighet; men lätt skulle man kunna tro, att den vanliga Metaphysiken åsyftar något sådant.
Ty hon flaxar beständigt i en tom rymd emellan Sinne och Förnuft, – ja, synes hittills varit blott det allmöjliga försöket att formaliter förakta bägge: det förra genom Abstraction; det sednare genom Absolutism.
Gör man dock vid all påstådd absoluthet den enda frågan: quatenus? så inser den äkta Philosophien genast, att utan aktgifning på detta ”huru långt” erhålla vi ett Absolut, som möter oss, icke såsom det högst Fullkomliga, utan såsom det högst Råa; det är: en ändlös O-form, ett Chaos.
I det
Qvalitativa utan det Qvantitativa, gifves icke någon Form; och att der vilja se den, är att i sjelfva det Sväfvande vilja se det Bestämda, eller att stanna vid en determination, som är ett Modus utan Metron, ett Så utan Så Mycket.
Ett quale utan quantum vore uppenbart ett datum non ratum; en förnimmelse utan förnuftighet; en bestämning utan bestämdhet.
Men fulländad form är hvad vi kalla Individuum; och detta är just ”das Quantum des Quale”, genom plus eller minus på det vis, som ock verkligen hvart och ett ting visar oss.
Icke sjelfva viset eller arten, det allmänna första Så, det råa ursprungliga Datum, är eller gifver vetenskap; dertill fordras det insedda måttet af arten, eller föremålets bestämda Så Mycket; ty endast detta gör föremålet till det speciella, som det verkligen är.
I följd häraf är den vid hvarje speciellt fall återkommande vetenskapliga hufvudfrågan: huru långt Så? eller: quantum Dati?
Allt är visserligen, från begynnelsen, för Sinnet – genom dess känsla – uppfattligt, emedan det är, från begynnelsen, ett både för och i Sinnet Gifvet: men detta Gifna skulle, i hvarje sin rigtning eller yttring, alltid för oss vara en dimmigt böljande ändlöshet, en måttlös storhet, en obegränsad kraft, om ej i Sinnet innebures en förmåga att märka och urskilja, att från blott sinning höja sig till be-sinning eller Förstånd, som gör att det nyssnämnda dimm-tillståndet upphör.
Ingenting verkligt eller sannt är någonting
Mindre, än det är; men det är icke heller någonting Mera.
Detta, ehuru allt sundt förstånd ser det, är hvad all transcendent spetsfundighet förgäter: trogen sin gamla method, att ”alltid se så litet som möjligt, och alltid det ena utan det andra”; hvarigenom, när det ändtligen uppnådda ”minimum af sedt” (än hvilket ingenting ”idealare” eller ”renare” kan finnas) sedermera skall genom hvarjehanda tankdikter utvidgas och utdanas till ett metaphysiskt verldsallt, ganska rigtigt uppkommer ett nytt chaos – men ett artificiellt.
– För den verklige tänkaren är och förblifver derföre ”Tantum” allt förnufts noggrannaste perception, all sannings exactaste uttryck.
Hvadan han ock inser, att äkta Historia och äkta Philosophi städse förhålla sig inbördes såsom Mathia och Mathesis, d. ä. såsom Datum och Ratum, Tale och Tantum, Förnimmelse och Förnuft; – det Förnuft nämligen, som är medvetandet af den graduella all-continuitetens urmått (Archimetron), genom en totalblick, hvars all-visshet bekräftar sig såsom philosophisk medelst den all-uppmätning, som är denna visshets theori, och den all-tillmätning eller all-anpassning, som är dess praktiska sida.
Öfverallt förblifver härvid ”quantum dati”? den vetenskapliga principal-frågan; och ”vide quantum”! den vetenskapliga principal-regeln.
Genom en så inrättad forskning utrönes: att all Materia (så vidt verklig) är bestämd Form 205; att all Form (så vidt verklig) är bestämd Gestalt af Totalitet (nämligen af allt Väsendes, all Materias, eller samtliga Formernes); att all Idee (så vidt verklig) är bestämdt Minimum af Form, – men ett Minimum, hvarest dennas Maximum innefattas eller inneslutes 206.
Men deraf inses ock, att Philosophiens sanna princip, såsom en realt ideal, består i sjelfva harmonien af det lefvande Hela, och icke i blotta ideen deraf.
Likväl, och emedan den verkliga ideen är tankans skådebild eller contour-teckning af ett verkligt Maximum: så gifves det en Ideernas idee, eller (i praktisk hänsigt) ett idealernas ideal; som är det eviga Enas Allt, ej endast i en möjlig föreställning, utan i en verklig framställning af alla de momenter, medelst hvilka det Enas Allt utgör det Hela.
Detta Hela, såsom ett och odelbart, är det enda sannt vetenskapliga grundbegreppet; hvilket, såsom utveckladt till system, blir den gudomliga visheten återspeglad i mensklig.
Det Hela har inga delar: men det har grader, intensiva och extensiva, såsom momenter af sin uppenbarade allförmåga.
Det högsta uttrycket af dess Maximum är det högsta uttrycket af den Gud, hvars fulla uppenbarelse det Hela ämnats vara.
Detta högsta uttryck är det Väl, hvaraf menniskan och samhället komma i besittning genom en vishet, som har i Religion, Sed, Lag, Stat objectiverat sin gud-enlighet, – eller sin gudomliga naturkonst och skönhet.
Den andra bilagan, som sjelf kallar sig ”Kritik der reinen Unvernunft”, tillkännagifver ock derigenom sjelf, att den polemik, som i den föregående öfverallt beledsagar de anförda hufvudsatserna, nästan uteslutande fyller de med denna titel betecknade bladen.
Det ”rena förnuft”, som först gör allt till rent tomt, och sedermera gör allt (eller verlden) möjligt genom från tingen afdragna skugg-former, hvilka det dessförinnan gjort möjliga genom – hugskott, visas här vara ingenting annat än ”rent oförnuft”.
I sina nyaste yttringar, eller hos Kant och hans efterföljare, har det omsider lyckats förhäxa sig sjelft och den lärda allmänheten ända derhän, att för en stor vetenskaplig upptäckt gäller:
”förnuftet (det theoretiska) är egentligen blindt, och kan ingenting veta; men saken hjelpes dermed, att förnuftet (det praktiska) tror”.
De till slik förtrollning använda häxmästar-formlerne heta ”Als” och ”An sich”; – de renaste expressionerne af det abstract Absoluta och abstract Arbiträra.
Lika litet, som den verkliga Naturen, känner det verkliga
Förnuftet något rent ”Als” 207 och något rent ”An sich”: deremot känner det, i stället för ”Als”, idel ”Verhältniss”; och, i stället för ”An sich”, idel ”zum Ganzen”.
Theoretiskt, är Förnuftet derföre det Sannas naturkonst, genom nogaste bestämning; praktiskt, det Godas naturkonst genom nogaste instämning eller samstämning: såsom helt, är det alltså en insigt och konst af Rätt
Också hafva, bland de sopher som framgått ur Kants skola eller i allmänhet påverkats af honom, de klyftigaste redan, otillfredsställde af den dråpliga upptäckten, begagnat hans såkallade ”Förnuft-Kritik” till utgångspunkt för nya transcendental-färder.
Men när bevisade de sublimaste metaphysik-tänkare, från Plato till
Reinhold, någonsin annat, än ur-obevisligheten utur allt rent Tänkande, såsom sådant?
– Mellertid har inom sjelfva denna rymd af speculatift verlds-virrvarr bildat sig ett slags alltsystem, med sitt Minimum, Medium, Maximum; såsom trenne gradationer eller regioner, af hvilka den första divinatoriskt häntyder på den tredje, som ensam företer töcknens skingring och en verklig verlds anblick, – under det att den andras (eller mellerstas) enda värde består i egenskapen af en genomgångs-grad, som för det hela af Philosophiens utveckling varit oundviklig.
Dessa tre regioner förhålla sig derför såsom Varde, Chaos, Verld.
Den första är den renaste mysticism, den äldsta Orientens och den nyaste Occidentens: dess innehåll är den stilla evighetens zero-rena Ett, hvarur tidens Tal har flutit, och hvari det åter upplöser sig; det före-varande, eller prius, till allt Väsende.
I denna region, rymden af ett gudomligt Vardes begynnande flägt, vistas Jacobi, Bardili, Reinhold.
Den andra åter är det Enas Tvåklyfning, eller dess ”Zoroastrisirung und Manichäismus” till allahanda abstractions-skepnader af synthetisk Antithesis och antithetisk Synthesis (Förnuft och Sinnlighet, Jag och Icke-jag m. m.).
I denna region vistas Kant, Fichte, Schelling.
Och här ”tobt ein Chaos in rohen Bildungen”.
I den tredje, slutligen, öppnas all-anblicken af det Ena såsom ett verkligt Helt, – oskiljeligt i sig sjelft såsom ett i alla sina grader och graders grader lefvande sammanhang, men (med detsamma) urskiljeligt i progressionen af sina samtliga proportioner: der förhålla sig Tanke till Ting, Idee till Ideal, Väsenhet till Väsende såsom ett Minimum till ett Maximum, hvilket med hela sin liflighet fyller det och med hela sin sanning är deri spegladt.
Der framställer sig alltså en sann uppenbarelse af Guds Verld; och der vistas hvarje tänkaresnille af högsta ordningen eller storleken; ifrån Orpheus och Seneca till Herder.
Med Thorilds ”Gelehrtenwelt” finnes vidare sammantryckt ett förslag till en philosophiskt-social Humanitets- Orden, kalladt ”Theomelie der Genien, oder Allverein der höheren Geister”.
Mensklighetens All-Väl, eller att genom hvarje slags ”högre Physik, Technik, Harmonik” befrämja detta, skulle bli syftemålet för ett sällskap, der alla värdiga, alla ädla, alla gudomliga menniskor skulle förenas till ett förbund af skyddsandar för menniskoslägtet.
Hufvudgrader i denna orden blefve de tre nyssnämnda gradationerna; de bestämmas enligt måttet af hvars och ens förmåga att uppfatta och utöfva Själsstorhet; hvarvid alltså de ”Värdiges” förmåga motsvarar det Stora, de ”Ädles” det Större, och de ”Gudomliges” det Största.
Utrymmet nekar att nogare förtälja, huru enhvar af bemälta trenne grader sjelf inom sig innefattar tre, så att alla, tillsammans, utgöra nio; huru dessa bestämmas och förklaras; jemte hvad derefter förekommer om sällskapets inre författning 208, receptions-ceremonier, o. s. v.
Det endast må nämnas, att sjelfva ”högläran” om Natur, Konst, Väl, eller det högsta af Physik, Technik, Harmonik, skulle vara ordens-hemligheten; att hvarje bestående samhälls-ordning skulle respekteras; att hvarje grads sammankomst skulle heta ”Harmonion”, och samtliga gradernes ”Panharmonion”; att sammankomsterna skulle hållas på söndagen, såsom ”allväl-solens” dag; och att föreningens allmänna sinnebild skulle vara den store Humanisten Orpheus, med nio-strängad lyra.
Slutligen träffas – åtminstone i mitt exemplar – härmed sammanbundna två små uppsatser, som blifvit särskildt tryckta.
Den första (1803), som kallas ”Die Grösse des Geistes.
Ein Programm an seine Zuhörer von Thomas Thorild” (m. m.), synes på engång vara en återblickande öfversigt af ett akademiskt halfårs föreläsningar, och en inbjudning att fira Konungens födelsedag.
Dess innehåll är, att menniskoandens storhet uppstår af och består i – kraft, klarhet, höghet; hvilka tre, såsom ”génie, jugement, grandeur”, förhålla sig, ej mindre i hvarje särskild handling än i en hel lefnad, såsom Moment, Proportion, Harmoni.
Och härvid antydes, att själens äktaste kraft är en identitet af génie och héroisme (eller att samma kraft, som i känsla och tanka är snille, är i vilja hjeltemod); att denna enhet, i sin sanna yttring, alltid är klarhet, d. v. s. snillets omdöme; att högheten, eller den fullkomliga storheten, består i det möjligaste omfånget af kraftens och klarhetens förening.
– Det vackra slutet kan ej läsas utan en smärtlig känsla; i anledning af det rörande sätt, hvarpå vid dessa antydningar fastknytes en erinran om den så redligt välmenande, men så ohjelpligt olycksbringande Gustaf Adolfs valspråk 209.
– En anmärkning på sista sidan hänvisar till det fullständigare utförande af programmets ämne, som meddelas i de trenne under samma år utgifna dissertationerna Sublimitas ingenii humani, Lex Mundi universalissima, och Lux Vitae vera (synnerligen den sistnämnda).
Egentligen sprida dock dessa dissertationer mera i allmänhet ljus öfver den archimetriska läran, än enkom öfver det förevarande ämnet; särdeles innehåller den mellersta ingenting, som kan sägas omedelbarligen dithöra.
Thorild fann det snart sjelf; och gaf derföre, kort derefter, det verkliga fullständigare utförandet: i skriften ”Reform der Universitäten, durch eine Lehrstelle für Harmonie oder Conciliation” (1804).
Redan i det föregående programmet hade han med afseende på Universiteterna yttrat denna minnesvärda utlåtelse: ”Wir sind zur Grösse geboren: zur Grösse der möglichsten Wahrheit und des möglichsten Wohls; zur Grösse des Weltblicks und der Himmelsfreude.
Daher vorzüglich suchen wir die Universität, um eine Universalität zu erreichen.
Denn irgend ein Ort muss da seyn, wo man wirklich Mensch im Ganzen wird; welches auch Gustaf der Dritte (der mit Génie und Héroisme, mit hellem Jugement, jede Grandeur d’ame liebte) einst in Upsala so ausdrückte: ”Binnen dieser Mauern kann man nie zu frey seyn”.
Här åter vill han närmare utveckla, hvad ”Universitet”, enligt sitt äkta begrepp, bör vara; och det såsom ett sjelfgifvet corollarium, så af hans allmänna lära om Grad och Harmoni, som af hans särskilda om Själs-storhet och dess rätta gradation.
Uppsatsen är, med ett säudebref, rigtad ”an die Curatoren der Universität zu Göttingen”210.
Derefter följer en ”Einleitung”, der de nödigaste partial-reformer, som kunna föregå eller inleda total-reformen, angifvas; de röra: ”I.
Vorlesungen; II.
Examiniren; III.
Disputationen; IV, Disciplin; V. Eleganz”.
Sedan börjar sjelfva afhandlingen, med en krigisk hänblick på de isolerande begrepps-spöken, som, jemväl då de äro så välmenta som Augustini sola Gratia, eller Luthers sola Fides, eller Kants sola Ratio, endast afbrytande och hämmande inverka på all harmonisk menniskobildnings fortgång.
Sådana böra fördenskull undanrödjas från hvarje universitet, som har klar medvetenhet af Universitets-inrättningens ursprungliga åsyftning: att vara ett fritt forskande samfund, som af allt, hvad såsom kunskap erbjuder sig, inhämtar, pröfvar, behåller det bästa, – d. ä. det profhaltigaste, det vigtigaste, det till fäderneslandets och mänsklighetens
Väl mest ländande.
Härvid uppkommer, af sakens egen natur, en indelning i fyra Faculteter, som, i stigande ordning, äga till syftemål: den philosophiska, Lifvets ljus, eller det högst Sanna; den medicinska, Lifvets kraft,
eller det högst Naturliga; den juridiska, Lifvets säkerhet, eller det högst Menskliga; den theologiska, Lifvets salighet, eller det högst Gudomliga.
– Besynnerligt förekommer, att de praktiska förslagen blifvit ställda i inledningen.
Afhandlingen sjelf har intet enda sådant; med undantag af den i slutraderne anbefallda lärostolen för ”Conciliation des Widerstreits in Allem”; en lärostol, från hvilken – såsom titelbladet antyder – total-reformen sedan egentligen skulle utgå.
Vända vi oss nu omsider enkom till sjelfva boken ”Archimetria”, för att deraf taga en öfversigt: så har läsaren, såsom det synes, blifvit förd till urskriften på en omväg genom commentarier.
Men vid gjord bekantskap, antingen (hvad bäst är) omedelbart med boken, eller åtminstone med öfversigten, skall han troligen finna, att den skenbara omvägen varit – en genväg: utan hvilken, i förra fallet, hans uppfattning af det helas mening skulle försvårats eller fördröjts genom methodens och föredragets flerfaldiga egenheter; i sednare fallet, min framställning ej kunnat undvika en kanske tröttande vidlyftighet.
Numera torde, utan att äfventyra någon afbräck på tydligheten, den möjligaste förening af korthet och fullständighet kunna vinnas, om vi till ett litet helt sammanställa vissa egna tillägg ur boken med de angifvanden af dess innehåll, som blifvit meddelade af författaren sjelf; dels såsom index på bokens sista sida, dels på ett par ställen i ”Gelehrtenwelt” (N:o I sidd, 2–5, och N:o II sid. 112).
Då i den underrättelse, der Thorild sjelf på förra stället beskrifver sin bok, dess form angifves vara ”Sokratischer
Dialog mit Verulamischer Instanz und Wolfischer Bindung”: så måste dervid anmärkas, att denna form väl alltigenom vill uppnå en mathematisk renhet, klarhet, stränghet i sats och satsföljd; men både för de flesta läsare blifvit mera snarfattlig, om den kunnat nöja sig med att lysa af snille, – i stället för att oupphörligt, från begynnelsen till slutet, blixtra deraf.
Den stenstils-lakonism, hvari egentligen sjelfva hufvudsatserna äro uttryckta, erhåller genom alla dessa blixtar, som oaflåtligt korsa hvarandra, en belysning, som visserligen ofta på slående sätt bevisar genom att visa, men också ej sällan mera bländar, än uppdagar.
Dock – sådan var nu engång denne mans natur: ty för flärd, för behagsjuka, för tillgjordhet skulle han blott med högsta orätt beskyllas.
Gnistrande af den ursprungligaste själseld, framkommer hos honom allt, – det ena med det andra, – ständigt lika osökt, lika i blinken ingifvet, lika gladt, lika modigt – och öfvermodigt; hvarvid jemväl dess inre sammanhang ingenstädes förnekar sig.
Honom sjelf tycktes dock detta sammanhang vara i hans äldre skrifter blott fragmentariskt eller med för många luckor framställdt: derför ämnades ”Archimetrien”, att – åtminstone utkastvis – afhjelpa nämnda brist; derför skulle ock, i detta allt-omfattande utkast, det hittills i formen (mer eller mindre) desultoriska rentaf lemna rum för en strängt genomförd methodisk undervisning.
Härvid är en hufvudvigt lagd på den ”real-kritik”, som i sjelfva Språkets beteckningar, såsom sådana, innebor; och hvars verkställning här åsyftas genom den sällspordaste fyndighet af etymologiska ljudspel och combinationer.
Men om dessa ock äro långt ifrån, att alltid vara lika profhaltiga, som qvicka: så har likväl försöket, ehvad än derom i objectif hänsyn må dömmas, i subjectif lyckats till fullo.
Och har man engång bemäktigat sig grundtanken af Thorilds verldsåsigt, så erfar man vid förevarande boks läsning ett trefaldigt nöje: af genialiteten i författarens egendomliga sensualism; af sinnrikheten i hans egendomliga formalism; och icke minst af hans naiva tro, att, genom denna, omsider hafva för alltid tyglat Poesiens och Qvickhetens andar, eller ändtligen hafva bragt dem att i Vetenskapens, i Vishetens tempel göra tjenst med all dertill erforderlig laglydnad, tukt och stadga.
Genast efter titelbladet, som helsar oss med det betydningsdigra valspråket εκ παντων ἑν και εξ ἑνος παντα, följer Cap. I:
Ratio (Förhållande, Rigtighet, Förnuft); hvari visas nullam rationem dari nisi mathematicam, seu divinam rationem Tanti et Totius.
Derefter Cap. II:
Fides (Redlighet och Tro; den på Rigtighet211 grundade Uppriktigheten); – nullam fidem dari nisi mathematicam, seu ipsam sanctitatem rationis.
(Dessa båda capitel tillsammans innehålla, säger Thorild, Archimetriens Logica realis, theoretica et practica).
Cap. III:
Mundus illucens et illudens (Verlden, såsom föremål för Anblick och Åsigt); – errari per vagarn similitudinem, sophicam, poäticam, politicam; et, contra divinam rationem Tanti et Totius, humanum illud Abstracti et Absoluti, quia ecstaticè et sine modo, ipsam esse transcendentiam somnii et furoris.
(Archimetriens Ontologia realis).
Cap. N. Sensus (Sinne, eller Sinne och Känsla); – solo sensu ideam omnem intelligi, nec Sensum transcendi nisi per id, quod non intelligitur; ideale et reale nil esse, nisi minimum et maximum ejusdem Cogniti; attamen a dato dati videri ”a priori”, et, ad nihil usque, parum videri ”purum”.
(Archimetriens Psychologia realis).
Cap. V:
Methodus (Lärosätt); der framställes Archimetron Minimi ad Maximum; unde omne patet sublime, et Mundi et Naturae et Numinis. (Archimetriens Cosmologia realis).
Cap. VI:
Scientia (Vetenskap); – ipsa ratio divina Tanti ac Totius observata; unde cyclopae)diae illa clara magnitudo.
(Archimetriens Didactica realis.
Cap. VII:
Theologia:
– Theomelos Harmoniae Totalis.