Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För att uppnå det mål man eftersträfva!', måste man förutsätta en sammanjemkning af dé olika äsigterne och rättigheterna; denna måste först ske, och det beror på en fast vilja hos dem som skola göra dessa medgifvanden, och alldeles icke på längre eller kortare intervaller mellan riksdagarne.
Harmonien mellan styrelse och folk skulle väckas om det behöfdes, det är sant; men jag finner icke densamma vara störd, tvertom, jag finner den vara god.
Som inga skäl blifvit anförda, som öfverv.äga dem som emot förslaget blifvit framställda, afstyrker jag detsammas antagande. 2 H. 49 386
Den 21 September e. m.
Hr Lagerhjelm har nyss nämnt hvad jag förra gången glömde alt anföra, nemi. den förlust, som hvarje enskild man lider, hvilken för riksdagarnes skull måsle vara från sitt hem och sin rörelse.
Denna förlust, sammanräknad öfver hela landet, är icke obetydlig och bör läggas till den som jag förut omförmält på statsförvaltningens sida.
Man har sagt och trott, att ju oftare Sländerne skulle sammankomma, ju fortare skulle det gå med deras öfverläggningar.
1 det fallet hänvisar jag till våra riksdagar, pä den tid, dä de skulle hållas hvart 3 är.
Aldrig hafva vi haft dem så långa, så våldsamma, så olyckliga som den tiden.
Se vi till brödrafolket, der de ordinarie sammanträdena ske hvart 3 är, der representanternes antal icke stiger till mer än 100, der enkammarsystemet väl icke är infördt, men der likväl begge kamrarnes öfverläggningar sammanfalla till en gemensam, der med eli ord representationen är i möjligaste måtto enkel, — hurndant är då förhållandet derstädes?
Jag gjorde under förliden riksdag d. 20 Juni 1840 f. m. en uträkning i det hänseendet, hvilken jag anhåller få uppläsa: ”Under vår sednast genomlupna riksdagsbana af 30 år, dä jag undantager våra organisationsmölen 1810, och derefter räknar t. o. m. 1840, samt innevar. riksdag till slutet af Sept., så belöpa sig på dessa 30 år 7 riksdagar samt 5 års och 10 månaders riksdag.
Detta är precist lika lång tid, som Norrmännen hafva haft storting under 25 år.”
Således hafva Norrmännen, med deras enkla representation, med deras treåriga sammankomster, likväl på 25 år användt lika mycket tid på storting, som vi användt på riksdagar under 30 år.
Detta bevisar, att man får mer och icke mindre genom de tätare sammankomsterne.
Likväl har, såsom jag vill minnas, ett af stortingen blifvit upplöst, innan ärendena voro tilländabragta, hvilket ej hos oss inträffat.
Man har å andra sidan sagt, alt ju oftare man kommer tillsammans, ju blidare varder man, om raan än vore af olika mening.
Mig synes motsatsen vara troligare, ty det är svårt att tvista med den, som icke är tillstädes; men med dem, som man både hör och ser, råkar man lätt i tvist.
Man har likaledes sagt, att näringarne icke skulle vara utsatta för någon större osäkerhet genom de tätare riksdagarne.
Men månne icke näringsidkaren är säkrare på en författnings bestånd, när han vet att riksdag icke kan återkomma förrän om 5 år, med mindre Konungen sådant särskildt befaller, än när han vet, att riksdag skall inträffa hvart 3 år, antingen Konungen vill eller icke.
Man har påstått, att representationsförändringen lättare skulle åstadkommas om riksdagarne infölle tätare.
Hr Lagerhjelm har redan anmärkt hvad som fordras att komma till öfverensstämmelse i afseende derpå, nemi. jemkningar och medgifvanden å ömse sidor.
Månne för att komma derhän, det icke behöfves att man glömmer något, att det blifver något afbrott i tvisterna om förslagen till ny representation?
Man har gått så vida, att man sagt: när så mycket ondi härrörer af de tätare riksdagarne, vore det då icke bättre att fullt ut säga sin mening, att man icke vill hafva några riksdagar alls.
Till den värde ledamoten, som sålunda yttrat sig, Den 21 September e. m. hemställer jag, om det icke förhåller sig med riksdagar som med middagar, att om de blifva allt för långa och täta, så äro de osunda.
Inträffa de deremot i rällan tid och icke äro för långa, så äro de nyttiga.
Ingalunda kunna de afskaffas.
Man har önskat, alt de som tala om sparsamhet, dä fråga är om riksdagar, ville iakttaga samma dygd, då fråga blir om statsanslag.
För min del ville jag, sä vidt det på mig beror, alltid sätta mig emot onödiga utgifter; men att motsätta sig de nödiga och nyttiga, det vore motsatsen af sparsamhet, det vore alt äta sig sjelf, och det är en sjukdom.
Man har yttrat, alt beskattningen ökats för hvarje riksdag sedan 1809.
Jag hoppas att minnet för de fleste räcker till och alt de således icke eller glömt, hvad StatsUtsk:s ledamöter, som böra hafva vitsord, kunna upplysa, nemi. att skätterne i Sverige då nedsaltes med ett belopp af 7 lill 800,000 r:dr ärligen.
Man har äfven åberopat ett yttrande af aflidne Prosten Gr. von Schwerin, huruledes riksdagarne under Konung Carl XI voro täta och att landet då var utmärkt väl styrdi.
Manne icke detta lyckliga förhållande härrörde deraf, att Konung Carl XI, glorwyrdigst i åminnelse, styrde sjelf och icke tillät Ständerne sig dermed befatta?
En talare liar äter velat framkalla Konungens rådgifvare, för att i denna fråga gifva deras mening tillkänna.
Derföre att de äro Konungens rådgifvare, hafva de icke åtagit sig pligten att äfven vara våra.
Gm de likväl vilja vara det, sä gälla deras röster hvad de kunna.
Skulle de åter icke vilja meddela sina meningar i förekommande frågor, så lärer väl II. o.
Ad:s ledamöter, nu sorn tillförene, fä hjelpa sig sjelfve.
Den fördel som åsyftas med det nu föredragna förslaget, kan icke vara någon annan än utvecklingen af det conslitutionella slatslifvet, hvars grundidé är samverkan emellan regeringen och folkets representanter.
Alt denna ide skall komma närmare sitt mål ju oftare representationen sammanträder, är en sak, som genast faller i ögonen; hvarföre ock i de flesta conslitutionella stater folkets representanter ärligen sammankomma.
Det har likväl ännu icke inom vårt land blifvit yrkadt, att gå så långt; man har blott önskat, alt den tid af 5 år, som hittills varit bestämd såsom intervall mellan riksdagarne, skulle Inskränkas till 3 år, således 3 gånger den tid, som man på andra ställen anser vara den rätta, och man tyckes således hafva bort vänta, att hvar och en, som är vän af det representativa statsskicket, skulle medverka till förändringen, äfven om den skulle medföra någon större kostnad i och för riksdagarne, än som hittills ägt rum.
Annu vigtigare lärer det vara, alt representationen tätare än hvad hittills ägt rum kan komma i tillfälle att samverka med Styrelsen, då, såsom fallet är hos oss, reformer af nästan alla möjliga slag äro af behofvet påkallade och en längre lid hafva varit uppskjutna.
Man säger, att sådant påskyndas icke af tätare riksdagar, ty vi befinna oss nu på samma punkt, som vi voro för 30 år sedan.
Sådant saknar beklagligtvis icke sin riktighet, när man kastar ögat tillbaka på de sednare decennierna 388 Den 21 September e. m. men anledn. dertill är ingen annan än den, att folkets framsteg på reformernas bana äro små, till dess att Regeringen sjelf sätter sig i spetsen och leder samt ordnar företagen; då först är det, som man kan emotse betydligare praktiska resultater.
Då, för att vinna det äskade ändamålet, det likväl fordras representationens samverkan, skulle jag tro, att jag handlade orätt mot mitt fädernesland, om jag genom min röst icke understödde förslaget.
Man har ganska litet fästat sig vid det stora ändamål, som reformen afser; man har deremot egentligen talat om de olägenheter, som af densamma skulle uppkomma, och hvilka skulle vara dels allmänna dels enskilda.
De allmänna skulle vara större statsutgifter i och för riksdagarne.
Måhända blefve följden sådan, men jag tror likväl ej till synnerlig betydlig grad.
Jag hyser den öfvertygelsen, att riksdagarne i den mån de blifva tätare, äfven blifva kortare.
Jag tror, att motionsraseriet skulle förminskas; jag tror nemi., att det har sitt upphof just uti den omständigheten, alt tiden för motioners väckande infaller så sällan, hvarföre man tycker, att man skall begagna sin rätt och motionera allt hvad motioneras kan, ty i annat fall kan man ej göra det på 5 år.
Skulle man åter få denna rätt hvarje är, så skulle man deraf ej så mycket begagna sig, ty man skulle tänka som så, att hvad man icke gjort i år, kan göras nästa är.
Afven tror jag, att tätare riksdagar skulle medföra mera stabilitet i våra ekonomiska och (mandelia författningar.
Om vi kunde hafva riksdagar hvarje är, skulle man visserligen icke företaga sig att hvarje gång göra om tulltaxan, göra om bränvinsförfattningarne; man skulle göra få förändringar, man skulle uppskjuta till andra år, och dessa andra år skulle understundom blifva 50, 60, kanske 100 år derefter.
Nu är visserligen icke fråga om att riksdag skall hållas hvarje år, utan blott hvart 3 år, men i samma män som riksdagarne blifva lälare, i samma mån är jag öfvertygad, alt vederb. motionärer skulle gifva sig något mera tålamod med väckande af sådana förslag, hvilka de icke finna oundgängligen af behofvet påkallande.
Man har vidare talat om de olägenheter, som företedde sig för embetsman då riksdag inträffade, emedan de genom riksdagsmannakallets utöfning voro hindrade i sina embetsbefattningar.
Jag för min del skulle tro, att, med undantag af de valda representanterna, hvilka icke kunna afsäga sig sina uppdrag utan mäste resa til!
Stockholm, hvarje embetsman, som har elt embete, som påkallar vigtigare åtgärder, icke låter derutinnan störa sig af ett riksdagsmannakall, som är frivilligt.
De embetsman inom delta Ständ, som innehafva vigtigare embeten i landsorten, föreställer jag mig icke lemna desamma när deras närvaro är nödvändig; det är likväl en sak som jag icke kan bedömma.
Jag erkänner dock, att det alltid hos mig väckt förundran, när jag sett embetsman med så vigtiga befattningar som landshöfdingarne, lemna desamma, för att under hela år och derutöfver bevista riksdagarne, och detta sannolikt till stort mehn för länen, utan mähanda motsvarande fromma för riksdagarne.
Man har vidare talat om de olägenheter, som skulle föranledas af tätare riksdagar, och man har dervid Den 21 September e. m. 3S9 liemtat förespeglingar från frihetstiden.
Det förundrar mig, att man kan här framkomma med sådana förespeglingar, då det likväl borde vara hvar och en och i synnerhet den värde ledamot, som gjorde jemförelsen, väl bekant, att den tidens olyckliga förhållanden härrörde af helt andra orsaker, hvilka jag icke vill upprepa, så mycket mindre, som det måhända icke skulle behaga R. o. Ad. att höra dessa anledmr framställde.
Att alltid sålunda lala om politiska vådor, såsom man en afton här gjorde, då fråga var om Statsrådsledamölernas ansvarighet, dervid man ordade om afhuggna hufvuden ehuru ingen fara var på färde, det är ett sätt att argumentera, som icke är passande och som förefaller mig särdeles besynnerligt, då man talar inför en samling af till mannaåldern komne män, och af hvilka en stor del hörer till det yrke, som gör till pligt, att icke låta förskräcka sig.
Sådana spökhistorier tyckas vara mera passande för barnkammaren än för R. o. Ad.
Man har vidare talat om de stora ekonomiska olägen heter, som skulle uppkomma för individerne genom de täta riksdagarne; man har talat om huru dyrt det skulle blifva för henderne, för kyrkoherdarne, äfven för borgaren, alt skicka sina ombud till riksdagen.
Della utvisar onekligen bos R. o. Ad. en vacker broderlig omtanka för dess Medstånds ekonomiska bästa; men då dessa likväl öro fullmyndiga, så hemställer jag om ej deras tankar i saken kunna anses mera förtjenta att tagas i betraktande än R. o. Ad:s.
Dä nu alla dessa 3:ne
Stånd hafva antagit den ifrågavar. §, så tror jag att man får låta dem deruti för deras egen ekonomi hafva handlat så orätt eller så rätt, som de må hafva det gjort, men att R. o. Ad. visserligen icke behöfver göra sig till ombud för principaler, som hafva sina egna ombud, hvilka i deras namn hafva beslutat.
Återstår således de ekonomiska olägenheterna för medlemmarne af detla Stånd.
Visserligen må det vara dyrt att ofta komma till riksdagen och der hålla sig sjelf; men deremot är ä andra sidan ingen af R. o. Ad:s ledamöter nödsakad alt resa hit om han det icke vill.
Jag får då hemställa, huru det skulle se ut för de andra Stånden, om R. o. Ad. afsloge den föreslagna förändringen, derföre att det för R. o. Ad:s ledamöter vore olägligt och dyrt att så ofta komma och utöfva en rättighet, som R. o. Ad. likväl anser sig vilja bibehålla.
Jag skulle i sanning tro, att det skulle hafva ett högst besynnerligt utseende.
Cederström, Jacob, har, såsom det tyckes, afstyrkt förslaget, emedan han ansåg att riksdagarne urartat till ett slags lalöfningar, som icke medförde någon nytta.
Jag vill ingalunda bestrida Friherren att vara behörig domare i den saken, då han alltsedan 1809 talat i nästan hvartenda plenum; jag anser honom tvertom fullt behörig att fälla detta omdöme, såvida nemi. det rörer honom sjelf.
Alla de anmärkmr, som för öfrigt blifvit mot förslaget framställde, hafva, icke annat än jag kan påminna mig, redan varit upptagne och vederlagde, och då de fördelar, som förslaget medförer äro stora och omisskänliga, så röstar jag för detsamma.
Utan att underkänna vigten af de flere 390 Den 21 September e. m. svårigheter, sora af åtskilliga talare blifvit framställde mot ett kortare mellanrum emellan riksdagarne, och hvilka svårigheter uti materielt afseende synas vara af särdeles betydenhet, såväl hvad kostnaden för landet, som äfven hvad den stagnation beträffar, hvilken onekligen i lieie förvaltningens grenar under ofta och länge fortgående riksdagar måste uppkomma; nödgas jag dock, då frågan från en annan sida äfven kan betraktas, yttra en motsatt tanka.
Jag har nemi. sett denna förändring från en moralisk synpunkt; det höga syfte, som vi hafva alt eftersträfva, är samdrägt emellan Styrelsen och nationens ombud samt bland nationens ombud sinsemellan, på det att icke ett olyckligt split må förhindra alla goda åtgärder och förlama våra förehafvande!!.
Det är ur denna synpunkt belraktadt, som jag trott, att ett oftare representationens sammankommande skulle genom närmare bekantskap, genom afnölning af alla kantigheter, om jag så må yttra mig, vara för fäderneslandet af stor nytta.
Annu en annan moralisk synpunkt framställer sig i denna fråga.
Vi kunna nemi. icke förneka, det må vara förvillelse eller sanning, att i denna punkt är opinionen inom landet nästan enhällig; man önskar ett oftare sammankommande af 11.
St.; skälet må nu vara, för att oftare komma i beröring med Styrelsen, eller för att oftare fä sina besvär afhulpna, eller det må sluligen vara intriger, jag vill lemna det derhän, men man önskar det likväl.
Då dessutom i denna fråga en K. propos. vid föreg:de riksdag blifvit afbiten, och man således känner, att Konungen från sin högre ståndpunkt äfven skulle anse en sådan förkortning af tiderymden emellan riksdagarne önskelig, så tror jag mig derutinnan förefinna skäl, att R. o. Ad. går de öfriga Ståndens önskan lill mötes, medelst antagande af den föreslagna förändringen.
Hvad i öfrigt angår en föregtde talares anspeglingar på den föga fromma för riksdagarne, som härvar. embetsman från landsorten skulle åstadkomma, så tillhör ett sådant spoltskt språk visserligen icke barnkammaren, ulan snarare en annan kammare, men ingalunda Sveriges första RiksSl:s representationsförsamling.
Jag har begärt ordet i anledn. deraf, att man under discussionen citerat ett yttrande af mig frän förlidne riksdag, ett yttrande, som skulle jag gå ännu längre än hvad som nu är föreslaget, medelst hysande af den åsigten, att riksdag borde hållas till och med hvart annat år.
Jag utgick i denria mening från den åsigten, som jag ännu har, att ett oftare sammanträffande emellan Styrelsen och representationen icke kan annat än vara nyttigt, särdeles i ett land, der onekligt mycket är att förbättra; men det är att anmärka, att då jag sålunda yttrade mig, var det med den bestämda restriction, att riksdagarne icke skulle få i något fall räcka utöfver 6 månader.
Att föreslå riksdag hvartannat år med obegränsad tid för deras fortfarande, kan icke falla mig in.
Hvad den frågan angår, som nu är till afgörande föredragen, så får jag säga, att jag verkligen dervid fäster mindre vigt, af det skäl, att del är temligen påtagligt, att vi på Den 21 September e. m. 391 ett eller annat sätt hafva att förvänta frågan om ett förändradt representationssätt, i sammanhang hvarmed står frågan om tiden för riksdagars inträffande, och om således denna fråga nu skulle afgöras, så skulle den likväl återkomma inom kort tiderymd.
Att vi, i hvilket fall som helst, icke torde få vänta 5 år till nästa riksdag, torde man efter alla menskliga beräkningar kunna förutse.
Med afseende derpå, att Konungen i sin nåd. propos. vid sista riksdagen äfven yttrat den åsigt, att riksdag borde hållas hvart 3 år, ehuru delta visserligen var under vissa förbehåll i afseende på urtima riksdagar, sä ämnar jag för min del rösta för förslagets antagande.
Då öfverläggningen om det fallna representationsförslaget förevar, torde Hrr.ne påminna sig, att äfven bland alla andra meningar, som yttrades mot förslaget, var den, att icke riksdags återkomst var föreslagen till hvarje är.
Jag skulle tro, att Europeisk erfarenhet i detta hänseende borde gälla för något; ja äfven Norrsk erfarenhet, ehuru en annan värd ledamot yttrat, att den borde gälla för ingenting, tror jag likväl i detta hänseende vara af mycken vigt.
Jag vill icke derföre säga, att om förslaget, äfven med en förändring af representationen, skulle kunna vara i fråga att antagas, att jag skulle, utan alt blifva öfverlygad om fördelarne deraf, vilja rösta för riksdag hvarje år; jag tror att i detta hänseende man borde och nödgas inskränka sig i afseende pä kostnaderna, som, för ett land sådant som vårt, icke böra lemnäs å sido, men jag tror äfven, att en mellanväg torde kunna finnas, och att emellan 5 och 1 år träffades den rättaste vid bestämmande af de hvart 3 år återkommande riksdagarne.
Man har yttrat, att regeringsmakten, att ärendenas gång förlamades så betydligt genom riksdagarnes tätare återkomst.
Jag kan omöjligen begripa huru förhållandet kan vara sådant.
Här har äfven yttrats, att i anseende lill mänga höga funclionärers och embetsmäns, lill och med häradshöfdingars vistande vid riksdagarne, skulle allmänna ärendena komma under en stagnation, som vore i högsta måtto ofördelaktig för sakernas gång; men om förhållandet vore sådant, så vet jag ej hvarföre ej de höga functionärerne och häradshöfdingarne icke förblifva på sina platser och sköta sina sysslor, ty otvifvelaktigt är, att i ett väl ordnadt samhälle får icke statsmachinen afstanna under hvilket villkor som helst.
Här har varit yttradt, att svårighet skulle uppstå för Styrelsen att hinna utarbeta alla de förslag, att promulgera samt gifva följd åt alla de beslut, som vid riksdagarne träffades, med mindre än tiderymden mellan riksdagarnes återkomst vore längre.
Detta bar jag äfven svårt att begripa, ty med den organiserade embetsmannahierarki, som är förhanden, kan jag icke finna att någon svårighet kan uppstå, att behörigen bereda, utarbeta och utfärda de beslut, som vid riksdagarne blifvit träffade.
Jag föreställer mig ganska väl, att det vore vida beqvämare för styrelsepersonalen att under loppet af 5 år få hvila på sina lagrar, och jag minnes mycket väl huru man i detta hänseende ut - 392 Den 21 September e. m. sträckte tiden öfver grundlagens bokstadiga föreskrift, då man här tillvägabringade det beslutet, att riksdag skulle återkomma 5 år sedan riksdag var slutad, hvilket beslut man dock sedermera fann för godt att gå ifrån och förändra.
Här har af en värd talare blifvit anfördt, att de Hesta riksdagar, sedan det nya statsskicket blifvit infördt, varit urtima; jag hemställer då till llrnne, om icke just deruti ligger ett af de största skälen för riksdags sammankallande hvart 3 år.
Det mäste icke kunna motsägas, att då Konungen funnit sig föranlåten att sammankalla R.
St., sä har ett behof varit för handen, och jag tager mig dä friheten underställa Hrrmes besinning och pröfning, om det icke dä är vida lämpligare att på en i lag stadgad väg afhjelpa detta behof och förebygga nödvändigheten för Konungen att tili särskilda fall sammankalla en urtima riksdag, hvarigenom möjligen äfven allmänheten skulle uppskrämmas.
Här är anfördt såsom ett skäl för riksdagarnes uttänjande till 5-åriga, att näringslifvet fordrade denna säkerhet, och man har dervid särskildt anfört de täta förändringarne i bränvinsbränningsförordningarne.
Jag lager mig friheten hemställa till Hrr:ne, bland hvilka ganska många näringsidkare finnas och säkerligen ändå flere statsmän, om en 5-årig säkerhet verkligen kan anses utgöra någon säkerhet för hvilken näring som helst?
Jag tror, och min erfarenhet har åtminstone fört mig till en sådan slutsats, att om riksdagarne tätare sammankallas, så blifva förändringarne mindre; man besinnar sig innan man inom 3 år gör en ingripande förändring i sä beskaffade författningar.
Man är mindre nogräknad på 5 års tid, och läge det någon verklig säkerhet uti denna liderymd, då vore det ett stort skäl att sälla ut riksdagarne till hvart 10 eller 15 år, och kanske slutligen komma derhän, att det vore förmånligast att icke hafva några riksdagar alls.
Jag är sjelf i denna cathegori af näringsidkare, att jag tror mig med säkerhet kunna bedomina, att 5-ärig säkerhet är lika liten som 3-ärig, så att deruti anser jag ej ligga någon grund för förslagets förkastande.
Samma skäl gäller i den financiella lagstiftningen, och jag tror i allmänhet, att de der kastningarne i lagbud, i näringsförfattningar och financiella lagstiftningen skulle blifva mindre, om riksdagar oftare inträffade.
Allt hvad som här blifvit anfördt mot riksdagarnes tätare sammanträden, har icke bevisat någonting annat, än det oformliga i sammansättningen af vår representation, hvilken oformlighet säkerligen icke afhjelpes genom 5-äriga riksdagar.
Jag fäster äfven i detta hänseende ganska mycken vigt dervid, att Konungen har i ämnet afgifvit en nåd. propos., och det måtte icke kunna motsägas, alt dä den ena statsmakten, nemi. den verkställande, funnit att ett sådant behof vore för handen, så mäste det vara grundadt på skäl och pä stora anledmr att fä förhållandet förändradt.
Jag är äfven af den tankan, att ju tätare R.
St. sammankomma, ju mera man kommer att nöta sina ide'er mot andras, ju mera mäste nödvändigheten inses af en annan representationens sammansättning, än den under hvilken vi befinna oss, och således detta Den 21 September e. m. 393 detta tätare sammanträffande komma att utgöra den enda utvägen till en representationsförändrings ernående, hvars nödvändighet vid snart sagdt hvarje discussiou af någon genomgripande art lätteligen inses.
Att nu vilja uppskjuta med en sådan förbättring, derigenom att man frånskjuter sig de medel, hvilka enligt min förmening i så väsendtlig mån kunna bidraga till det önskvärda resultatets ernående, det anser jag åtminstone för min del vara orätt handladt.
Man har påstått, ali det icke är genom så beskaffade lagbud, som något godt uträttas, utan genom studier.
Hvad detta yttrande beträffar, mine Hrr, så tror åtminstone jag, som bevistat så mänga riksdagar, och som uppnått en temligen hög ålder, att vi samt och synnerligen äro för gamla skolgossar, för att genom några speciella och särskilda studier inöfva oss, för att åstadkomma de förbättringar, som äro nödiga för vårt land.
Jag tror, atf; det är gnidningen med våra ideer, att det är tidens samverkan med menniskorna, som ensamt kan åstadkomma detta.
Jag tror, att medlen till vinnande af en öfverensstämmelse i styrelsesystemet under en constitutionel författning, den må vara mer eller mindre god, och till ernående af ett nödvändigt samband emellan styrelsen och folkets representanter, ligga uti bådaderas tätare sammanträden.
Jag vill på intet sätt ingå i någon försäkran, att riksdagarne på minsta vis under vårt nuvar. representationsskick komma att förkortas; men jag tror likväl, att genom ett tätare sammankommande skulle i någon mån det önskvärda resultatet vinnas, alt man kommer till öfvertygelsen om olämpligheten af den massa af motioner, som här väckas.