Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För resten – fortsätter han ifrigt – veta vi nog alla, att det hvarken är den svarte eller den lede, vi ha att tacka för de nymodiga påhitten – som alla syfta till införande af ordning och besparingar i förvaltningen.
Nej, det är nog en helt annan person, och jag är icke rädd för att nämna hans namn.
Jag säger tvärtom med fullaste hjärta:
Lefve Struensee!
Det blir ett stort oväsen.
Studenterna dricka, jublande, skålen, men alla borgersmännen låta stopen stå orörda och protestera med stora ord och åthäfvor.
Emellertid har en ny gäst inträdt i salen.
– Hej, madam Larsen – ropar han – ge mig en stånka!
Den skålen vill jag vara med till att dricka!
Studenterna bereda honom plats vid sitt bord, och sorlet stiger åter omkring dem.
Men bagare Jockumsen fnyser till och kastar en föraktfull blick på den nykomne:
Gabel har sina goda skäl att dricka skålen för Struensee.
Den djäfvulen har nyss köpt själfva grefve Schulins hus på Østergade!
– Nej – fan? – frågar Povelsen intresserad.
– Hvar i all sin dag har han fått pengar ifrån till ett så gentilt köp?
– Säg det den som kan! – hviskar Jockumsen hemlighetsfullt, och alla de närmast honom sittande sträcka nyfiket fram sina hufvuden och lyssna.
– Jag vet bara, att Gabel har en dotter, som varit kammarpiga på slottet – och att denne Struensee där fått ett godt öga till tösen.
Det kostar min själ att ha ett godt öga till fruntimmer – och Gabel är en listig djäfvul, som förstår att tappa en tunna.
– – Och nu är han på det torra – och håller på att inreda
Schulins gård till ett fasligt fint ställe – där det är meningen, att hela den gentila världen skall komma tillsammans om kvällarna för att förlusta sig – – och till den ändan lär han ha införskrifvit sjutton vackra engelskor, som ska gå herrarna tillhanda med litet af hvarje – – –
– Jössus!
Jössus! – utbrister Povelsen, synbart betagen på samma gång af omoraliskt intresse och sedlig förfäran.
– Kan något sådant verkligen vara möjligt?
– Ja, de herrarna! – instämmer skomakare Börresen.
– De lefva nu som riktiga svin!
För se – tillägger han fundersamt – till ett så fint ställe får en simpel handtverkare väl icke komma?
(5 Maj.)
Söndagsstillhet hvilar öfver staden, det är tidig morgon och tyst.
Inne i sitt rum sitter Esther Gabel med sitt barn vid bröstet.
Hon är mager, som om hon svultit, dragen ha blifvit genomskinligt bleka, som om hon tärts af en sjukdom eller sorg, ögonen glänsa så stora och mörka under de tunga ögonlocken.
Barmen häfves och sänkes fort, hon ser på den lille och tänker:
Sof sött, hjärtebarnet mitt.
Väx dig stor och vacker och stark.
Pappa kommer kanske i morgon – kanske kommer han aldrig mer ...
Kyrktornens klockor begynna ringa, klangen blandar sig in i tankarnas gång, kläpparna tala klart som tungor, malmen dånar och sjunger:
Böj dig blindt under Herrans tuktan, människobarn!
Tung är Guds hand, tung är Guds dom, dock känner han bäst din själs behof.
– Saknaden bränner, hjärtat hungrar, synden var salighet – minnet lefver alltjämt i ditt blod ...
Tre månader ha snart gått sedan den kvällen, då han plötsligt kom och bad att ofta få återvända.
En gång för länge, länge sedan kallade han henne sin vårblomma.
Nu står vårblomman glömd och fryser.
– Döm mig icke som andra – sade han.
– Jag har stora mål!
Mångt och mycket tager hans tid, men hvarför sänder han icke ett bud för att få veta någonting om sitt barn?
Esther skakar sitt hufvud trött.
Hon förstår ingenting.
Men klockorna dåna:
Böj dig blindt under Herrans tuktan, människobarn, dina tankar äro synder – alla – alla.
Sakta reser hon sig, lägger försiktigt sin sofvande son i vaggan och kläder sig färdig, knyter silkesduken under hakan, sveper sin svarta schal omkring sig, virar en hvit näsduk omkring psalmboken och går utför trappan.
Det regnar smått, och luften är råkall.
Hon springer öfver gatan, hon vill höra högmässan i S:t Petri.
Det ringer samman öfver hela staden; Vår-Frukyrkans storklocka dånar doft, och Helge- Andskyrkans lilla dödsklocka klämtar gällt, och husens väggar och gatornas stenar tyckas genljuda af den dallrande malmklangen, som om yttersta dagen och domen vore förhanden.
Hon sätter sig längst tillbaka under läktaren, böjer sitt hufvud och sjunker i bön.
Andakten fyller henne, alla tankar sväfva uppåt, jordelifvet med dess sorg och saknad ligger som ett mörkt minne djupt under henne.
Psalmen tonar, och hon blandar sin späda, darrande röst med de tusen stämmorna, som lofva och prisa Gud, anropande Hans nåd och barmhärtighet.
En förnimmelse af värme och trygghet faller öfver henne; hon känner sig hägnad af Herrans hand.
Men på predikstolen stiger den vördige prosten Balthasar Münter med bister uppsyn och rynkad panna.
Styf som halsfjädrarna på en retad fågel sitter den hvita pipkragen omkring hans ännu ungdomliga ansikte, som blossar af helig vrede, ty han predikar lagen, icke evangelium.
Hård som en domares ljuder hans röst, då han talar om tecknen, som tyda på, att den yttersta dagen snart tör vara förhanden.
Gudlösheten breder sig, höga och låga lefva som hedningar, de där af ingen Gud veta, i sus och dus, i synd och öfverflöd, och alla Guds bud föraktas, det sjette icke minst; men redan är nöden och pestilentian i landet och örlig stundar.
Därför omvänder Eder nu, gören bot och bättring, i morgon kan det redan vara för sent!
– Församlingen snyftar, alla falla på knä och bedja bönerna, som prosten läser, först Fader
Vår och sedan förbönen för drottningen.
Då ljuder ett svagt jämmerrop från en kvinna långt tillbaka under läktaren; hon gråter högljudt, medan prästen nedkallar Herrans välsignelse öfver församlingen, och snyftar ännu öfvergifvet i den djupa tystnaden, som följer, tills ändtligen psalmen, tonande från de tusens bröst, öfverröstar den ensammas klagan.
Hon ligger på knä med ansiktet doldt i händerna, och tårarna sippra fram mellan hennes fingrar.
O, Gud, o, Gud, af barmhärtighet tag denna kalken ifrån mig!
– Nu är den gamla smärtan ny inom henne, alla brännsårens hinnor ha brustit, och sorgen sluter henne så hårdt mellan sina vingar att hon flämtar efter luft.
Hon reser sig sakta och smyger sig ut.
Å, Gud, allt annat var ingenting, jämfördt med detta, att också hon, den andra, skulle bli mor, och att den andra lilla, som snart skall födas, också är hans barn – kanske liknar honom mera, än den son, som hon gifvit lif.
Hon har drifvit omkring på gatorna utan att veta, hvart fötterna förde henne.
Nu hör hon plötsligt munter hornmusik och finner sig själf på torget utanför rådhuset.
Himmeln har klarnat, solen lyser, och många människor hasta henne förbi.
Hon följer mekaniskt med folkströmmen genom Friedrichsberg-gade och Vester-port, går vidare genom den norra allén mot Friedrichsberg.
Vinden från väster fläktar ljum kring hennes kinder, och hon får kramp i bröstet, ty hon tänker på den sista vårdagen, då hon satt vid hans sida i den täckta vagnen, som rullade långt, långt bort från människorna till en liten hydda i skogen vid stranden af en sjö. Å Gud, å Gud, hvad lifvet då var skönt, och hvad syndens straff har drabbat henne tungt!
– Plötsligt kommer hon att tänka på sitt barn och blir orolig.
Den lille kan ha vaknat och är säkert hungrig nu.
Hon vänder och går tillbaka till staden.
Nära bron, hör hon stampande hofvar och rullande hjul under porthvalfvet, två kungliga jägare komma ridande i svindlande fart och efter dem åtta hvita hästar spända framför en guldglänsande kaross.
– Ser hon, lilla jungfrun – säger en fet hyrkusk, som stannat vid sidan om Esther och börjat plira galant med ögonen – så åker man, när man är gentilt herrskap.
Det där är själfvaste wurstvagnen!
Hästar och vagn susa förbi, men som i skenet från en blixt ser Esther fyra profiler bakom glasrutorna, och den ena var hans.
Han satt på baksätet, midt emot drottningen.
Å, Gud, hon har den trösten att få känna honom nära sig under den tid, som stundar – kanske att få hålla hans hand i sin, när den förfärliga smärtan kommer.
– Stackars Esther fick ensam bära både smärtan och skammen.
– Se på de där harkrankarna, lilla jungfru! – den galante hyrkusken pekar skrattande på de fyra löparna, som med andan i halsen springa efter vagnen – jesses, hvad de få gno!
Ja, Gud nåde dem, om de sacka!
Drottningen lär icke vara att leka med, nuförtiden, sedan hon börjat gå i karlkläder – innandess skall hon ha varit både vänlig och gemen.
– Tror jag det! – säger en röst bakom honom, och han vänder sig bort från Esther, stucken af hennes otillgängliga min.
– Det var som om alla bondungarna varit hennes egna den sommaren hon var på Frederiksborg!
– God dag, Börresen!
Vet du af att prästerna bedt för henne i kyrkorna i dag?
– Jag hörde det, ja.
Och hvem som är far till det barnet vet jag med!
– Ja, det är väl denne Struensee.
Esther står fastvuxen vid jorden, darrande och blek af blygsel, som om hon hört sin hemliga skam omtalas offentligen på torgen.
Alla veta det således – alla!
– Natyrligtvis!
Därför är han nu också som ett slags kung – alla lyda honom redan.
Och när kungen dör – stackaren! han lär väl icke ha långt igen! – så gifter drottningen sig med Struensee – och så dör väl den lille kronprinsen med.
– Nej, nej, nej-då! – ett par borgare, som lyssnat skocka sig omkring Börresen – kan någonting sådant vara möjligt?
– Jo då!
Jo, det kan I sätta er på!
– Och då blir här ett djäfla-regemente, när han får styra och ställa som han vill.
Alla höga och förnäma personer, som kunde morra, ha ju redan fått lämna stan, och för oss småfolk generar han sig min själ icke!
All landsens rättvisa har han nyligen gjort kål på – alla våra rätter har han afskaffat – – och vid den stora domstolen, som nu skall döma oss, går natyrligtvis allt som han vill.
– Men Herre Gud skall det då icke längre finnas lag i landet?
Det var det värsta, jag hört i all min tid!
– I kommer nog att höra ännu värre ting!
Här ska natyrligtvis införas nya moder på alla håll och kanter.
I har kanske aldrig ens hört, att barn hädanefter icke behöfva lyda sina föräldrar, som det står i Guds bud?
– Hva – hva?
Ska barnen icke lyda, säger I?
– Åtminstingen har
I ingen rätt att sätta dem i tukthuset, om de tredskas.
Och tredskas göra de ju alltid, så tukthuset var bra att ha.
Men dit ska föräldrarna väl i stället skickas.
Och begrafna i vigd jord bli vi aldrig hädanefter!
När vi dör, ska vi köras ut om natten af rackaredrängar och stoppas i korgar och sänkas i hafsens djyp utan att en präst får läsa ett Guds ord öfver oss.
Det är det allra nyaste.
– Men Herre du min Gud och skapare!
Har denne Struensee då ingen aktning hvarken för Gud eller människor?
– Det ser min själ icke så ut!
Svir och dobbel och liderlighet stå nu under allerhögsta beskydd – den nya polisen får icke gå in i husen och se till hur det lefves – har icke ens rätt att knipa en tjuf och kältring i hans bostad – men vi, som ä’ hederliga, ska när vi dö, kastas i vattnet utan välsignelse!
– Herre Jesus! – jämrar sig en käring, blek af ångest och med ögon som stirra stelt.
– Det här tar en ända med förskräckelse!
– Det gör det säkert – säger en annan ur hopen – men det onda ska väl ha sin tid.
– För min del tror jag nu – anmärker en tredje – att den yttersta dagen är förhanden.
Ett så syndigt lif, som nu, har aldrig förr existerat i Danmark.
När Esther går öfver bron, tycks det henne som om plankorna böljat under hennes fötter; med ångestsvetten pärlande på sin panna, kommer hon hem, faller på knä framför sin sons vagga, lyfter honom upp och gömmer honom vid sitt bröst.
Bakom det öppna fönstret i sitt kabinett står Rantzau, mörk i hågen, och ser ut öfver de glittrande vågorna omkring Lange-bro mot den solbelysta grönskan bakom sundet.
Nära en månad har han känt sig som ett högdjur, hetsadt af hundar – hela detta koppel af fordringsägare, agenter och handtverkare, som Struensee släppt lös emot honom genom det fördömda kansliplakatet af den 8:de april, hvarigenom bestämdes, att lagen i skuldfordringsmål gäller också för grefvar.
Detta plakat var tydligtvis tillkommet uteslutande i afsikt att fördrifva honom från hofvet och hufvudstaden.
Han har icke velat unna de maktägande nöjet att se honom fly; på trots har han stannat kvar, och man har icke vågat öppet förvisa honom, som man förvisat grefve Danneskjold-Laurvig.
Men hans ställning har blifvit ohållbar.
Han måste vika, ty han unnar icke världen det uppbyggliga skådespelet, att en Rantzau fängslas för skuld.
En gång förr har detta händt, i Berlin, berätta släktens annaler; efter den betan knep kungen af Danmark grefskapet.
Hvem vet, hvad som kan ske, om en Rantzau ånyo låter sig internera? – och denne hänsynslöse Bodenhoff är i stånd till allt!
Bättre att draga sig tillbaka medan det ännu finns tid, sätta sig i säkerhet för att i lugn och ro taga sitt parti.
– Någonting måste göras för att stäfja öfvermodet hos den djärfve lycksökare, som nu regerar.
På konungens befallning – he!
Rantzau vet alltför väl, hvad de orden betyda.
För några dagar sedan, då han passerade slottsplatsen, såg han kungen träda ut på altanen i sällskap med sina lekkamrater negerpojken Moranti och den lilla cirkassiska prinsessan i husaruniform, och kasta ner på gatan allt hvad han kom öfver.
Folket stimmade och hurrade först, trodde att det hela var ett lustigt infall – men då en bagarpojke fick en sèvrespjes i hufvudet så att blod flöt, började mobben vädra allvar och ropa på bröd och pengar.
M:t kastade sig i stället i allas åsyn öfver Moranti för att strypa honom.
På kungens befallning!
Nej, detta är ett piskrapp riktadt af den forne vännens egen hand direkt mot hans ansikte.
Nu kastar en Rantzau sin handske och försvinner tills vidare från skådeplatsen!
Han lutar sig ut genom fönstret och andas djupt.
Han längtar efter att trampa sin egen mark, höra Plönersjöns böljor sorla mot sin egen strand, känna sig som härskare, hälsas djupt af sina underhafvande – röka sin pipa hemma på Ascheberg i fred och ro, i stället för att hetsas af förföljande kreditorer.
Han ringer på sin kammarlakej och befaller att allt skall göras i ordning för afresan.
(13 Maj.)
Godnatt, min käre öfverste!
Som sagdt, hästgardets par skvadroner af paradhjältar kosta för mycket.
Låt oss afskaffa hela härligheten!
Struensee talar i en ton, som om han vore arméns generalissimus.
Falkenskjold hälsar militäriskt, öppnar dörren och försvinner ut i korridoren.
Vaxljusens lågor flämta i draget från den korpulenta energi, hvarmed konferensrådet återvänder till arbetet.
Nu fortsätta vi! säger han myndigt.
Men justitsrådet Karl August Struensee reser sig upp, sträcker på sig och gäspar:
– Nej, det är sent.
Du får verkligen tillåta, att också jag rekommenderar mig!
– Vi ha ännu mycket att handlägga, och affärerna tåla intet uppskof!
Justitsrådet ser konferensrådet in i ögonen och skrattar respektlöst åt hans allvarliga statsmannamin.
Det är ett påtagligt syskontycke mellan de två djärfva profilernas uttryck af viljekraft och njutningslystnad.
– Nå, nå, vi ha redan fått ett godt stycke arbete gjordt!
Två herrar Struensee hinna på ett par timmar mer än andra på lika många dagar.
– Mot din vilja skall jag icke hålla dig kvar.
Emellertid väntar jag redan om ett par dagar ett utkast till reskript om upprättande af detta finanskollegium.
Konferensrådet talar alltjämt med samma befallande röst, hårdnad af vanan att i koncisa uttryck formulera den regerande konungens vilja; men härskarelaterna imponera alldeles icke på hans äldre bror.
Justitsrådet svarar skämtande:
– Du skall få det.
Men hvarför sådan hast?
Hela regeringsmaskineriet arbetar för häftigt.
Detta konvenerar alldeles icke den danska nationen, som älskar långsamheten och misstror all fart.
Vi torde göra klokt i att härutinnan lägga mera an på det nationella!
Struensee rynkar sina ögonbryn och skakar sitt hufvud dystert.
– Vill man uträtta någonting stort, måste man arbeta medan dag är.
Snart kommer kanske natten ...
Natten är redan nära, därför skall jag gå nu.
Lyd också du mitt råd och lägg armarna i kors för en stund.
Det är osundt, att viktiga kungliga förordningar följa för tätt på hvarandra.
Låt folket få tid att draga andan.
Man finner det otroligt, att den bleke unge gubben på tronen uträttar ett slikt Herkulesarbete.
Och alla samhällets drönare, som fått afsked, knorra.
Vill du verkligen låta dem behålla illusionen om envåldshärskaren som den styrande, får du vänja dig vid den danska takten.
Godnatt, min bror, jag måste gå nu – en förtjusande dam väntar mig till supé.
– Tack för dina råd, men jag känner ställningar och förhållanden här bättre.
Akta dig för lilla Sophie Gæhler.
Hennes hjärta är ett stycke rödt vax, fullklottradt af kalkyler, och själf har du hustru och barn hemma i Schlesien!
– Godnatt med dig, Friede!
Låt bli att moralisera.
Efterlef dina egna förordningar!
Om en af två äkta makar hoppa öfver skacklorna, har endast den kränkta äkta parten rätt att påtala detta.
Inne i sofrummet skymtar den breda, bäddade sängen fram mellan tjocka, guldfransade sidenomhängen.
Men där framför står kammartjänaren och anmäler högtidligt:
– Hennes Majestät drottningen har skickat flera bud.
Struensees ansikte mulnar; med en vink befaller han Wolff att försvinna.
Sedan sätter han sig tungt i en stol, tänder sin pipa och röker en stund.
Han liknar icke en eldig älskare, brinnande af begär att skynda till mötet med sin hjärtans kär, men han känner sig bunden af omständigheternas makt och vet, att han måste lyda, när hon drager i länken, hvarmed han en gång i lättsinne smidt sig fast, och som han aldrig skall kunna slita.
Om han dröjer mycket längre, skall hon i egen hög person komma och öfverraska honom.
Han har ingen ro i denna våning; den är som ett öppet torg, dit många vägar leda.
Gäspande reser han sig, lägger pipan bort och försvinner genom en tapetdörr, därifrån en hemlig gång leder direkt till drottningens budoar.
En half timme senare öppnar han åter samma dörr, men ryggar tillbaka, då han ser en främmande kavaljer nonchalant placerad i länstolen.
– Se icke så förskräckt ut! – ropar Brandt i falsett.
– Jag sitter och väntar på er.
Jag antog, att den ömma tête-à-têten icke skulle räcka så länge.
– Har ni någonting särskildt viktigt på hjärtat?
– Viktigt?
Nåja – Brandt rycker på axlarna.
– Det är det gamla vanliga.
Jag behöfver pengar.
– Men min käre vän – kungen har nyss skänkt er tio tusen riksdaler!
– Jag hör ni säger så, ja, men jag förstår icke hvart de tagit vägen.
De äro spårlöst försvunna, och mina skulder växa mig öfver hufvudet.
– Märkvärdigt.
Ni har dock goda inkomster och få personliga utgifter, eftersom ni lefver på kungens bekostnad.
– Jag skulle snarare vilja säga, att kungen lefver på min bekostnad, åtminstone aktar H.
M:t icke för rof att hvar månad plocka både mig och Amalie på betydande belopp.
Det är ett martyrium att höra till kungens spelparti.
Trots de tio tusen – för att icke tala om de tre tusen till fru Holstein?
– Trots allt detta?
Det behöfs en mycket större plåsterlapp för att täcka alla såren i min ekonomi.
Jag måste därför bedja er utverka af H.
M:t en gåfva af ytterligare femtio tusen riksdaler åt hans trognaste tjänare.
Gör ni detta, skall jag å min sida också denhär gången laga, att ni själf hugnas med ett liknande belopp.
– Är ni från vettet, käre vän?
Femtio tusen riksdaler!
– Än sedan!
Det kostar kungen lika mycket – bara en vink eller en nick!
Ni har själf nyckeln till kabinettskassan.
Ni ger mig guldet, och jag är räddad.
– Det är orimligt säger jag er!
Ni är värre än Holck, käre vän, ni är ju en riktig Moltke!
– Med undantag af grefvekronan!
Nå, den kan få komma sedan!
Och med den lilla skillnaden, att jag aldrig vunnit något Bregentved på ruter nia.
Eljes är ju också jag en konungs skugga och bör som sådan ha rätt till apanage.
– Skämt åsido, min käre vän – säger Struensee allvarligt – drottningen var i afton mycket missnöjd öfver det spektakel, kungen nu åter ställt till på slottsbalkongen.
Hennes Majestät anser, att ni icke gör er plikt.
– Jaså, verkligen! – utbrister Brandt ironiskt.
– Vill ni då hälsa Hennes Majestät från mig, att jag när som helst med nöje skall ställa min post som den galne gemålens väktare till Hennes Majestäts eget förfogande!
Han reser sig, intager en plastisk ställning i närheten af dörren och frågar i utmanande ton:
– Vill ni eller vill icke skaffa mig dessa femtio tusen riksdaler?
– Min käre vän, ni talar om summan som vore den en spottstyfver.
Tycker ni icke själf, att man också kan draga för stora växlar på kungens bevågenhet?
Och jag kan icke fatta er obstinata finkänslighet i detta fall!
Saken är ju så lätt arrangerad!
Ni disponerar själf hela kungens partikulärkassa.
Det gäller bara att göra ett litet grepp, med kungens samtycke.
Och hvad är det för konst för er att utverka kungens samtycke!
Ni behöfver bara se på honom så här.
Brandt spänner med otrolig ansträngning sina två pepparkorns-ögon i ett imaginärt majestät.
Sedan fortsätter han bittert:
– Men jag har märkt, att er forna vänskap för mig svalnat betydligt.
Ni trakasserar mig, blandar er i mina göranden och låtanden på ett för mig mycket kränkande sätt.
Ni har blifvit otroligt despotisk.
Jag frågar er: är jag intendent des menus plaisirs eller är jag det icke?
Jaså, det är ändå jag.
Men i så fall måtte jag väl också vara den ledande själen i hofvets nöjen?
Blandar jag mig någonsin i politiken?
Eller har jag någonsin försökt ställa min personliga älskvärdhet mellan er och drottningen?
Ni däremot kommer alltid till mig med era pedantiska förhållningsorder och yrkar på en sparsamhet i hofhållningen, som gränsar till skandal och girighet.
Ingenting får göras för den högre konsten och för smakens odling.
Så fort det gäller pengar, har ni de löjligaste skrupler.
Är det nu någonting så oerhördt, att kungens närmaste tromän hugnas med en eller annan liten dusör?
Jag vädjar till historien!
Jag tror mig verkligen ha full rätt att af kungen kräfva godtgörelse för de utgifter, till hvilka jag absolut tvingas genom min ställning.
I annat fall måste jag träda tillbaka, och jag gör det gärna, det är icke så afundsvärdt att hvart ögonblick riskera lif och lem, om det skulle falla kungen in att kasta sig öfver mig.
Ni vet, att han redan mer än en gång försökt strypa mig!
Kort och godt – får jag icke pengarna, drager jag mig tillbaka, och ni får skaffa er en annan väktare.
Struensee sitter tyst, med pannan rynkad och blicken sänkt.
Han räknar icke så noga med förebråelserna, som rikligen flödat i detta anförande.
Han vet, att Brandt trots allt är en pålitlig vän.
Men han vet sig också själf ha gjort allt för att förtjäna denna vänskap.
Han erkänner, att han icke kan undvara Brandt, men det gör honom ondt, att vännen så hänsynslöst vill sätta honom knifven på strupen.
– Tag icke så häftigt i! – säger han efter en stund.
– Jag måste ha tid att tänka på, hur detta skall kunna arrangeras.
Ni vet, att jag har händerna fulla af arbete och hufvudet fullt af planer.
Kungen förebrår mig, att jag försummar honom – men hvad vill ni jag skall taga mig till?
I kabinettet hopa sig inlagorna så, att regeringsmaskineriet håller på att stanna.
Jag måste ju göra allting själf.
Rantzau har, sårad, dragit sig tillbaka, Gæhler börjar bli kylig, därför att han icke kan tåla Falckenskjolds inflytande – allting måste jag själf öfverväga och förutse – – och ni kommer ständigt med nya kraf.
– Min käre vän – Brandt rycker på axlarna – allt detta gör mig ondt, men jag måste ha pengarna under de allra närmaste dagarna.
Mina fordringsägare äro icke att leka med!
– Jag skall tala med drottningen i morgon.
Den vägen bör det gå.
Men uppriktigt sagdt, min käre vän, det bär mig högeligen emot att nu återigen brandskatta kabinettskassan.
I betraktande af kungens sinnesförfattning är det verkligen nästan ett bedrägeri att låta honom skänka bort så stora summor på så kort tid.
Lugnad till sinnes, sätter Brandt sig åter bekvämt tillrätta i länstolen, kastar det ena benet öfver det andra och gendrifver skrattande vännens betänkligheter:
– Ni är alltför skrupulös, men det felet växer ni väl ifrån.
Jag skulle vilja föreslå er att läsa en smula historia.
Hvarför skulle vi vara mera blygsamma än stamfäderna för våra mest lysande ätter.
Ett penndrag af kungens hand, och vi äro grefvar, med hvar sitt grefskap.
Detta har alltid förekommit mig som höjdpunkten af mänsklig lycka – och hvarför skulle man icke taga emot, hvad man kan få?
Människorna äro nu en gång sådana, att de böja sig endast för yttre prakt och glans.
Högadliga titlar och förmögenheter äro ingenting annat än allmosor, som mindre nogräknade lycksökare aflockat ett majestät!