Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Det skulle väl inte vara fru Löfberg sjelf jag har den äran att tala med?»
»Jo», svarade frun med en blick full af huldhet i det hon kråmade sig och drog hufvudet tillbaka liksom ansträngde hon sig att, trots sin magerhet, framkalla en antydning om en matrona-värdig dubbelhaka.
Han lyfte hatten af med en ännu elegantare handrörelse än den första, och fru Löfberg besvarade hans artighet med en nigning så djup och sirlig som hade hon lärt den af en balettmästare vid Gustaf III:s hof.
»Men jag stör visst», insinuerade han med älskvärd inställsamhet.
»När kunde det vara lämpligt att jag möjligtvis sökte herr fabrikören?
Fånggevaldigerns fru hade känt sig helt bortkommen i denna atmosfer från ett högre sällskapslif, men nu började hon förnimma det rent af som en skyldighet att visa, hur också hon var hemma i finare folks umgängesformer, hvarför hon vände sig åt sidan med en värdig böjning på hufvudet åt den verserade främlingen.
»Jag stod just färdig att gå», sade hon och räckte handen åt sin väninna till ett sista farväl.
»Adjö, söta du, kom snart igen», sade fru Löfberg med flöjtlik stämma, hvarpå hon började egna sin uppmärksamhet odelad åt den nyanlände gentlemannen.
»Min man är just hemma; det går an att stiga in och tala med honom strax.»
Hon öppnade dörren och gjorde en elegant inbjudande rörelse med handen.
Men den artige främlingen kunde icke förmås att taga emot en så stor uppmärksamhet.
»Damerna först!» sade han i det han besmyckade sitt anlete med ett galant småleende: »Damerna först – det är mitt valspråk!»
Af idel ridderlighet höll han sin lilla bristfälliga hatt sväfvande ett par tum ofvanför det tofviga håret, som kunde det aldrig falla honom in att stå med betäckt hufvud inför en så högt uppsatt varelse som fru Löfberg.
Hans sätt och väsen hade gjort ett särdeles behagligt intryck på skofabrikörskan, och när hon kom in i verkstaden med främlingen i släptåg, förestälde hon med synbar stolthet sitt fynd för mannen.
Efter den officiella presentationen böjde hon sig ned öfver Löfberg och hviskade: »hör – han är bestämdt af bättre folk.
Han har sådana fina manérer».
Detta, att få en gesäll som var »af bättre folk», hade länge varit fru Löfbergs dröm.
Det kunde ju vara så der en förlorad son ur en ansedd familj – och han kunde ha kommit en smula på sned i verlden – det hände ju så många; och om man så tog sig af honom en smula och om han hade rika slägtingar och skomakeriet kunde drifvas fram en smula och det blef en bra karl af honom och slägtingarne kände tacksamhet och
Virginie växte upp och gesällen blef kär i henne, så kunde det bli ett par af dem, och svärsonen kunde bli kompanjon och hans slägt betala bosättningen, och de unga börja umgänge – och så kom man naturligtvis med – unga fruns föräldrar!
Och så skulle hela verlden få veta, att man inte var något vanligt skomakarherrskap, fast man lefvat i tillbakadragenhet och stillhet till följe af vissa omständigheter.
Fru Löfberg var en ifrig romanläserska, och hon drömde alltjemt om denne prins i skomakar-gesälldrägt, oaktadt hennes framtidshägring gång på gång blifvit söndersliten af den råa verkligheten, i det hon gjort den desillusionnerande upptäckten, att den nye gesällen var en »knöl» – som hon brukade uttrycka sig – att han alldeles icke var af bättre folk och totalt saknade rika slägtingar.
Fru Löfberg var fullt och fast öfvertygad om, att hon hittills förföljts af en förskräcklig otur.
Det var ju en gifven sak att det fans bättre mans söner som råkade komma på sned och bli skomakaregesäller; hvarför skulle då icke en af dem någonsin kunna förirra sig till deras hus för att realisera hennes dröm.
Hon tänkte på den rad af demaskerade knölar, som representerade hennes förflutna lifs svikna förväntningar.
Hon såg dem framför sig, en efter en, i en lång, ändlös rad.
Der var Blomsterqvist med de gula mustascherna, och Carlsson, den lille svarte, och Johansson, som var så ful i mun, och Hektor – den oförskämdaste af dem alla.
Det var han som en gång, då hennes hatt råkat falla på golfvet, sparkat den in i andra rummet med den utlåtelsen, att han hellre ville gå med huckle i all sin dag än sätta en sådan skrålla på sitt hufvud.
Det hade han sagt, ordagrant.
Och den karlen hade hon verkligen ett ögonblick antagit för en bildad herre!
Men hon hade gett honom svar på tal.
Hon hette i sig sjelf Riis – det var en gentil slägt – och hon hade draperat sig i sin värdighet, sägande att hon »var född med hatt och med Guds hjelp också skulle dö med hatt!
Denna gången hoppades fru Löfberg att försynen ändtligen sändt den rätte i hennes väg.
Virginie hade för längesedan vuxit upp, började närma sig 20-talet; och hvad värre var, hon hade börjat intressera sig för en bagaregesäll vid namn Larsson, hvilken alldeles icke var af bättre folk utan tvärtom känd som en af ortens argaste slagskämpar – »den värsta knöl i verlden», enligt fru Löfbergs terminologi.
Den nya skomakaregesällen artade sig i början godt.
Hans namn var visserligen endast Pettersson, men detta uteslöt ju icke möjligheten af en rik onkel.
Han hade så fina manérer, att fru Löfberg i början blef flat; men så satte hon sig in i rollen, och under den första veckan lefde skomakarfamiljen ett slags hoflif enligt den nye gesällens stränga ceremoniel.
Han började nästan hvarannan mening med ett: ursäkta, och han kunde icke säga tre ord utan en bugning med åtföljande fotskrapning eller åtminstone en förbindlig, ormlik böjning på den långa halsen med det utstående struphufvudet.
»Ursäkta», sade han vid middagsbordet i det han galant hänvände sig till den tjuguåriga ungmön, »hur står det till i dag?»
Men fröken Virginie var, trots sin afstamning från den gamla slägten Riis, ingen anhängare af cirklade talesätt utan svarade honom näsvist:
»Jo – ursäkta – bra!» – hvilket modern både fann opassande och komiskt, men dock mera komiskt än opassande, ty hon beundrade i stillhet sin trubbnästa tös, som var hennes enda barn.
När herr Pettersson lika artigt hänvände sig till frun, föll det deremot i bättre jord.
Ursäkta – skulle jag möjligen få be om något mera sill – helst ett stycke af nederdelen...»
Och fru Löfberg tog nederdelen sirligt på spetsen af sin knif och lade den på hans tallrik, i det hon föresatte sig att hädanefter så mycket som möjligt undvika det mindre passande ordet stjert och i stället begagna den bildade gesällens mera salongsmessiga »nederdel».
Gubben Löfberg var i början rasande öfver hvad han kallade »det förbannade komedispelet», men han hade ingenting att säga utanför verkstaden; der var det frun som rådde.
Under arbetstiden tog han emellertid sin skada igen, svor och tornerade och berättade mustiga historier för gesällen, som då å sin sida liksom Alkibiades hos Thrakerna aflade sin salongspolityr och uppträdde så ohyflad och råbarkad som tänkas kan.
Detta anade fru Löfberg icke, och gubben, som tyckte att
Pettersson var en treflig krabat, ville sedermera ingenting röja af fruktan för, att den glade gossen skulle få respass, sedan han väl afslöjats.
Det var nemligen fru Löfberg som af- och tillsatte gesällerna i huset; och de stannade derför i allmänhet icke länge.
Fru Löfberg, född Riis, var mycket ömtålig om sin värdighet; och så snart någon af de inbillade bättremans-sönerna kom att trampa på denna hennes liktorn, följde oeftergifligt en uppsägelse, och syndaren blef snarast möjligt jagad på porten.
Med den nye gesällen tycktes emellertid – som sagdt – allt gå godt och väl.
Han hade redan så smått börjat göra sig hemmastadd i huset, och den unga Virginie började finna honom treflig, ty så snart han träffade henne utanför moderns synvidd, var han allt annat än cirklad.
Hans sätt fick en rikskurtisörs hela säkerhet och mustiga qvickheter flögo honom ur munnen, så det var rakt omöjligt att hålla sig för grin.
För bagaregesällen såg det redan betänkligt ut; hans aktier hade sjunkit för hvarje dag sedan Löfbergs fått sin nya gesäll.
Men bagaren tog saken lätt.
Han hånlog slugt och sade: »Det varar min själ inte länge innan han blir bortsparkad».
Han kände fru Löfberg.
Det var en söndagsmorgon, tre veckor efter den nye gesällens antagande.
Fru Löfberg satt i sin söndagsklädning, styf och rak, med Familje-Journalens romanbibliotek framför sig, ifrigt sysselsatt med att studera.
Virginie kom in från köket, gick omkring ett par slag i rummet och såg ut som om hon hade mycket tråkigt.
»Hvar är far och Pettersson?» frågade hon till sist.
Fru Löfberg såg upp från sitt romanbibliotek:
»Herrarne ha gått ut i byn för att taga sig en promenad», sade hon.
Tre veckors hoflif hade utvecklat hennes anlag för det ceremoniella till en sådan grad, att hennes väninna, fånggevaldigerns fru, numera nästan icke vågade besöka henne af fruktan för att bryta emot etikettens lagar.
Hon hade redan fått åtskilliga tillrättavisningar vid sina visiter, och som hon i grund och botten var lika svag för att vara fin som sjelfva fru Löfberg, kunde hon icke fördraga dennas öfverlägsenhet och det obestridliga försprång hon i detta fall hade framför henne sjelf, hvars man dock var ett slags embetsman och följaktligen stod högre på rangskalan än en byskomakare.
Det falska i denna situation pinade fru fånggevaldigerskan och gjorde att hennes besök hos fru Löfberg under den sista tiden blifvit mindre täta än förr.
Fru Löfberg satt hela denna söndagsförmiddag ensam, stel och styf af fruktan för att skrynkla helgdagskläderna och få sin elegans derangerad.
Virginie hade också gått ut i byn; men fru Löfberg saknade icke sällskapet.
Hon var midt inne i den intressanta historien – den förlorade sonen, som varit en svår fyllbult innan han kom in i den aktade handtverkarfamiljen – hade sedermera artat sig briljant; och kärleken mellan honom och den unga dottern höll på att blomstra fram i vackra ord, medan våren bredde sig öfver jorden, solen lyste, fåglarne sjöngo och blommorna doftade.
Och bakom allt detta hade man redan börjat ana den rike slägtingen, den ädle välgöraren med en guldpåse i hvar hand, beredd att taga sig af de unge, föra dem ut i verlden, inrätta allting åt dem på bästa sätt och taga frun i den aktningsvärda handtverkarfamiljen i sina armar, hviskande: »O kusin, hvad jag är lycklig!
Under ditt hägn har min slägting blifvit en ädel menniska.
Hur skall jag kunna tacka dig.»
Och fru Löfberg ser på den gamle noble, hvithårige mannen – ty hela den sista delen af historien förskrifver sig naturligtvis från hennes egen fantasi – och hviskar: »Genom att tillsammans befordra de båda unges lycka!»
Då hör hon stöfvelklackar slå mot stentrapporna utanför, dörren öppnas och Löfberg och Pettersson träda in.
De förefalla ovanligt upprymda och vid första ögonkast märker fru Löfberg att de tagit sin promenad grundligt – taga sig en promenad betydde enligt ceremonielet: gå på gästgifvargården.
Fru Löfberg hade under sin lifstid alltför ofta haft tillfälle att studera rusets inflytande både på Löfberg och hans gesäller, för att denna syn skulle inverka störande på hennes lugn.
Hon var – så länge den nye gesällen ännu icke blifvit afslöjad – en afgjord optimist, och hon hade bildat sig en kammarteori, enligt hvilken ett lindrigt rus kunde vara något ganska fint, så snart det icke framstod som resultat af bränvin och öl och dylika simplare drycker. »Drufvans ädla safter» hade hon ofta läst om i romanerna, och hon sökte öfverföra detta begrepp på den verklighet, hon hade framför sig; hon idealiserade under denna optimismens period såväl sin egen gubbes som den ännu icke afslöjade gesällens florshufvor, i det hon då alltid sökte inbilla både sig sjelf och andra att den »lyftade stämningen» hade sin grund i någon af de mera acceptabla glädjekällor, som dolde sig under den mystiska rubriken »champagne och fina viner».
Icke heller nu uppgaf hon denna sin tro, när hon såg dem inträda på svigtande ben.
Herr Pettersson hade i alla händelser så mycket själsnärvaro, att han gjorde en tillstymmelse till en hofmannabugning, och gubben hade så pass sjelfkännedom, att han snarast möjligt gled in i verkstaden, der han lade sig till ro i ett hörn att sofva ruset af sig.
Detta borde Pettersson onekligen också ha gjort; men i stället satte sig denne våghals på en stol midt emot fru Löfberg, som derigenom rent af tvangs att börja ett samtal, då det ju enligt hennes ceremoniel icke kunde gå an att fint folk sutto tigande midt emot hvarandra.
Hon inledde således konversationen, älskvärdt småleende och inom sig helt belåten öfver att ändtligen en gång på närmare håll få göra bekantskap med det eleganta ruset, det fina vinets rus, som bars med en viss värdighet och som borde bedömas med öfverseende:
»Herrarne ha varit ute och tagit sig ett glas vin i förmiddag», sade hon.
»Ja-a, min själ har vi fått vin – – rigtigt äkta pantoffle-brännevin.
..» sluddrade den förr så hofmannalike herr Pettersson medan ett idiotiskt leende upplyste hans drag.
Fru Löfberg kände som ett styng i bröstet.
Han hade med ett par ord sönderslitit alla hennes illusioner om det finare ruset.
Emellertid visste hon ju mycket väl att också en eljes fin natur under rusets inflytande kunde förgå sig; hon tänkte på att han ju i grund och botten ännu var den förlorade sonen och att förädlingen ännu icke kunde anses ha börjat (då hon icke anade att den unge mannen på sätt och vis redan börjat älska
Virginie – hade hon vetat det hade hennes dom öfver honom otvifvelaktigt redan nu blifvit betydligt skarpare).
– Hon låtsade sig derför icke ha lagt märke till det grofva och stötande i hans svar utan fortsatte konversationen med samma öfverseende blidhet som förut:
»Säg mig, herr Pettersson – – Jag har nog märkt att herren är af hvad man kallar bättre folk, för se folk som har det i sig – det hör och ser man strax på dem...»
»Jo-o», försäkrade Pettersson trovärdigt, men repliken skar fru Löfberg i öronen, ty Pettersson hade under rusets inflytande fullständigt aflagt sitt cirklade hofmannasätt.
»Ja – se – jag har också haft många fina fästmör», fortsatte han i det han vaggade framåt med öfverkroppen.
Fru Löfberg kände sig illa till pass vid svaret; hon insåg att konversationen icke borde fortsättas och att hon borde drapera sig i sin värdighet, som en fin dam gör det, när man sårar hennes sedlighetskänsla:
»I min ungdom skulle man inte ha ansett det passande att tala i pluralis om den saken», sade hon strängt.
Men Pettersson märkte ingenting.
»Det var heller inte någon sak, för det var fefä-fästemör!» genmälte han med utmanande frivolitet.
Fru Löfberg ansåg sig icke böra bevärdiga detta i hög grad opassande yttrande med något svar.
Hon sköt blott hufvudet tillbaka och framstälde den antydning om en dubbelhaka, som alltid var hennes ultimatum vare sig någon angrep eller smickrade hennes värdighet.
Men den förr så hofmannalike gesällen tycktes rent besatt af det simpla bränvinets simpla och ogentila ande.
Han fortfor att kalfatra hennes sista yttrande med en rusig mans ängslan att det möjligen kunde dölja en försmädlighet, som han icke uppfattat.
»Hva’ var det frun sa’ – – tala i – tala i – – »
»I pluralis», svarade fru Löfberg med en tonvigt af den yttersta skärpa.
»Ska’ – – ska’ det vara meningen att jag är full?»
Nu förlorade fru Löfberg helt och hållet tålamodet.
Alla hennes illusioner om det fina ruset hade afdunstat och hennes tro på herr Pettersson som fin karl och förlorad son af en bättre familj var död på fläcken.
Dervid föll hon också sjelf ut ur sin hofmannaton; hennes raseri bröt sig oemotståndligt fram, hon reste sig upp med ögonen lysande af ilska, höll sin knutna hand rakt under näsan på gesällen, som förskräckt vek tillbaka, och sade med hes och skälfvande röst:
»Det ska’ betyda att han är en knöl – – och att du ska’ flytta i morgon – förstår du det, ditt svin!»
Efter att hafva utslungat denna förkrossande tirad reste hon sig upp och lemnade rummet med majestätisk hållning.
Och herr Pettersson måste flytta; det halp inga böner.
När han dagen derpå nyktrat till, återtog han sina hofmannalater gent emot fru Löfberg, men de gjorde nu icke längre något intryck.
Han var nu en gång för alla afslöjad som »knöl» – han var icke längre möjlig för älskarerollen i fru Löfbergs roman.
Men bagaregesällen log ett brandgult leende då han en vacker dag såg sin rival draga bort med stöflarne på ryggen.
Han hade vetat det hela tiden!
Hvar gång skomakare Löfbergs fick en ny gesäll i stället för den som sist blef bortsparkad, var det som en högtid i familjen.
Men det varade aldrig länge.
LÖSA BLAD.
På morgontripp.
Tuppen hade varit liksom tokig hela morgonen och hållit i med sitt galande värre än om han toge betaldt pr timme.
Solen hade gjort gemensam sak med honom, skinande på gardinen som vore det fråga om en födelsedagstransparang.
Följden var, att jag klockan half sju på morgonen i en något sjelfsvåldig marschtakt slängde af nedåt bygatan.
Det är en af Skånes mest välmående byar, stor som en af norra Sveriges småstäder.
Dess fashionabla verld – ty den har en sådan – sofver ännu bak nedrullade gardiner och alla förstugudörrar äro stängda.
Endast en och annan morgontidig bokhållare står på sin butiktrappa, barhufvad i solskenet, med händerna i byxfickorna, väntande på kunder.
Det är endast för bondhandelns skull, han behöfver vara så tidigt på benen.
Det raska jordbrukareslägte, som sjelft börjar sin arbetsdag klockan fyra på morgonen, skulle stämpla den köpman såsom en ohjelplig drönare, hvilken icke på pricken klockan half sju vore redo att betjena sina kunder.
Ty för dem är det ju redan ett godt stycke lidet på dagen.
Men här inne i byn, der det redan börjar smaka en smula af stads-seder, anses det ännu ganska tidigt.
Det synes på allting: på de sofvande husen med sina slutna ögon, de folktomma gatorna och de nymornade handtverksgesällerna.
Brådskande vandrare styra öfver torget, alla i en riktning.
Ah, det är endast spritförsäljningslokalen, som just öppnat sina dörrar, och det är lördag i dag.
Man skyndar att omtänksamt uppköpa sin buteljerade söndagsglädje, innan man går till arbetet, ty lokalen stänges tidigt på aftonen nu, efter den nya förordningen, och på söndagen får ingenting säljas.
Man kan ofta göra de märkvärdigaste upptäckter, när man så der sysslolöst drifver omkring på gator och stigar, bligande på sina medmenniskor.
Min upptäckt denna morgon var, att det gifves många olika sätt att bära en bränvinsbutelj, men att man – hur man än bär den – alltid gör det med en min, som om denna butelj vore den likgiltigaste sak i verlden, nej, hvad säger jag! med en likgiltighet så stor, som sväfvade man sjelf i den djupaste okunnighet om denna buteljs tillvaro.
Se bara på den der målargesällen med rocken löst kastad öfver sin arbetsblus, händerna i byxfickorna och läpparne spetsade till en liten hvissling.
Inte har han något medvetande om, att ett tungt föremål slänger fram och tillbaka i hans venstra rockficka, inte!
Ni ser en svart buteljhals sticka upp derur, men sjelf har han totalt förgätit hvad det är.
Och den der, rakt framför oss!
Ett äkta piglejon!
Jag vill slå vad, att det är en skräddaregesäll; hans kläder sitta så väl och han har hvita manschetter.
För honom är det omöjligt att bära en flaska i fickan, han måste ha den i handen, och han bär den med en egendomligt vårdslös elegans, hängande rakt ned, som om den fäst sig sjelf vid hans fingrar alldeles som en synål vid en magnet.
Han har totalt glömt bort den, också han; han går i djupa tankar och svänger ledigt med handen, ni väntar hvar minut, att flaskan skall falla till marken, men det gör den icke: magneten är stark.
Jag ber er observera, att det icke är en vanlig simpel butelj, det är en långhalsad flaska med kognaksetikett.
Men mig lurar man icke; färgen är vattenklart hvit, det är inte kognakens gulaktiga glans.
Kuggad!
Det är bränvin rätt och slätt, trots den skrytsamma »öfverklass»-etiketten – ett vanligt halfstop på femtio öre.
Seså, nu är byn slut, endast här och der ligger en ensam bondgård, inbäddad i sin lummiga trädgård och omgifven af stora sädesfält, böljande i mjuka vågor.
Solen gassar, men vinden har morgonens friskhet ännu.
Vid en grind stå två »töser» och språka innan de gå hvar till sitt.
De ena är från byn och har endast varit der ute och hemtat mjölk, man ser det på hennes klädsel, på den blanka lilla bleckpannan, på allting.
Hon har dragit den hvita hufvudduken ned för att skydda sig mot solen.
Båda vända sig om vid ljudet af steg och nicka ett god morgon.
Hvilken nick under den hvita hufvudduken!
Mörka, djupa och så underligt klara ögon, ett lungsigtigt, brådmoget allvar i ett sjuttonårigt, likblekt ansigte.
Vår låglandsluft har kvällsdimmor, som verka förhärjande på sjuka lungor.
Det är som om ett moln dragit förbi solen med en kylig skugga.
Småningom bär vägen uppför; stigningen är nästan omärklig, så långsluttande är höjden, och ändå är den rätt ansenlig.
Ändtligen!
Der dyker heden upp – heden med sin ensamhet och sin ljung, heden med sin tystnad och sina mörka sammetsfärger.
Det är efter denna enformigt vilda natur, jag längtat så brännande, och det är denna längtan som dragit mig hit.
I detta mjuka täcke af enris, ljung och mossa ha inga odlingsförsök slitit rispor.
Det är så helt hvad det är, och så naturligt, att det gör godt i själen.
Ett hörn är afskuret som en lång spetsig kil; skuret bort med ett djerft, rakt snitt, som sträcker sig tvärt öfver.
Ah, snittet är den påbörjade jernvägen!
Så väl, att den icke skurit längre in i ödemarken! – det är min första egoistiska tanke.
Man kan se långt in i skogen, bort genom skogen, in i dess ensliga stillhet, och morgonsolen lyser så lockande på denna släta, nyanlagda väg, der det hvarken finnes sleepers eller skenor ännu.
Förr stod skogen der med täta buskar, så täta att det nästan skulle varit omöjligt att komma fram, tyckte man.
Nu är den genombruten af denna enda linie, och det ligger en frigörande känsla i att låta blicken löpa ut så långt den kan, efter detta ändlöst långa perspektiv.
En nyfiken ströfvare ex professo är naturligtvis genast färdig med den frågan: hur ser det ut der inne?
Hvad finnes det på andra sidan?
Inga vagnar ha kört här, inga snattrande damer ha vandrat fram med parasoll öfver hufvudet, ingen har trampat här mer än ingeniören och hans »rallbusar».
Vid hvart litet egoskifte fins det visserligen stängsel tvärs öfver vägen, upplagdt af nybarkade spiror – se, ni kan se dem utåt hela linien – men hvad gör det!
Mjuk i ryggen bara; under eller öfver, se der!
Och så bort från landsvägen med dess tramp och dam.
Arbetarne ha hunnit fram mot banans andra ändpunkt, vi kunna gå alldeles ostörda; gå och gå, ända tills vi tröttna.
Ett sådant landskap, der man kan vandra timvis utan att se en mensklig varelse, har någonting rent – jag ville säga kyskt – öfver sig; i synnerhet der naturen, som här, synes på en gång yppig och blid, omvexlande och täck.
Ibland sänker terrängen sig vid en af sidorna, och vägen går fram på en skarp ås, ibland sänkes den ned i en skärning, och björkar med fina grenar hänga ut öfver sluttningen.
På ett ställe har en vår-rännil fördröjt sig i skogen och skurit sig en ormande väg nedför en grönklädd backe, pladdrande och sqvallrande mellan alla stenar, tills den med ett skutt hoppar ned i jernvägskanalen.
Här, genom dalsänkningen, öppnar sig utsigt öfver slätten, som lik en vid terrass sträcker ut sig, vågig, med böljande sädesfält och inströdda skogsdungar.
Mönstret i duken utgöres af enstaka bondgårdar, och öfver allt ligger ett glittrande gulaktigt solljus, längst bort förtonande sig till ett genomskinligt flor i blått.
Tänk på frukosten!
Se här, det har blifvit lifligare på landsvägen medan vi varit borta.
De första vi möta, äro två af det slag amerikanerna så betecknande kalla »tramps».
Hade jag mött dem alldeles ensam och ute på jernvägslinien, så skulle jag beredt mig på att få vända ut och in på alla fickor, ty dessa landsvägspassagerare kunde möjligen ha misstänkt mig för att ega mynt, hvilken misstanke kunde varit förlåtlig, då man betänker, att jag icke bär ordet »litteratör» stämpladt i min panna.
Hvilken typ, den der ena!
Tro den karlen, om han i sina paltiga kläder och trasiga skor icke räknar sig till »öfverklass» så godt som någon!
Med hvilken sarkastisk blick han mätte min oansenlighet, när jag strök förbi!
Han hade haft en kort strid med sig sjelf, om han skulle helsa eller ej, men så befans jag höra till »underklass», och var icke värdig.
Icke den mest raffineradt moderna pessimist kan förfoga öfver ett djupare medvetande om eget värde och en mera genomgående skepsis gent emot andras.