Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hilma var hans hustru, och han kunde naturligtvis inte gissa, att hennes ankomst behöfde vända upp och ned på systerns hem, hon kunde värkligen ta emot »hvem som hälst», det hade han sagt henne otaliga gånger, under den tid han bodde hos dem, innan han gifte sig, och äfven sedermera, ty Karl brukade komma ner och hälsa på dem en gång hvart annat, hvart tredje år.
Men Hilma hade aldrig varit med, och fast fru Linde hvar gång beklagande sagt: »Käre Karl, hvarför få vi aldrig se din hustru hos oss», hade hon dock inom sig varit glad öfver att så ej varit förhållandet.
Och nu kände hon sig häpen och orolig vid tanken på svägerskans besök.
De hade ingenting att bjuda henne på, de voro så enkla och hon var van vid så mycken lyx, hade en af de allra elegantaste våningar i Stockholm, ja, inte för att fru Linde sett den, men det sade ju alla.
Linde brukade vanligtvis skryta med sin »enkelhet», men nu, då det plötsligen bragtes i utsikt att Hilma skulle komma, vaknade hennes fåfänga och intalade henne, att särskilda anstalter voro af nöden.
Elin, yngsta dottern, tröstade med »att morbror Karl ju var så nöjd med allting på Sjövik», och som hon ganska riktigt anmärkte, »han var ju också van vid den fina våningen och lyxen.»
— Ja, Karl ja, han är alltid snäll.
Men Hilma, hon har nog helt andra pretentioner.
— Ja, hvilket som, inföll brukspatronen, så få de hålla till godo med, hvad vi ha att bjuda, vi ha ju inte skickat efter dem, och äro de inte nöjda, få de gå i leken.
— Säg bara inte det till Hilma, så fort hon kommer inom dörren, så att jag också får det att skämmas för! utbrast hans hustru i en ej alltför älsklig ton.
Det var konversationen samma dag anmälningsbrefvet ingick och från och med den dagen räknades allting:
»före Hilma har varit här», och »efter Hilma har varit här».
Det första fru
Linde var öfvertygad om, var att de resande omöjligt kunde hämtas i gamla halftäckaren, som den såg ut, »den måste nödvändigt repareras».
— Faller mig inte in, det är just tider för onödiga utgifter, med det här eviga rägnandet, så skörden står och ruttnar bort på åkrarne, svarade brukspatronen första gången nämda förslag bragtes å bane.
Han var vid det allra miserablaste humör, där han stod och knackade på barometern, som ideligen föll, liksom rägnet.
— Tycker du värkligen vi kunna skicka ner det där åkdonet och hämta Hilma?
— Ja visst, om hon inte vill gå upp, men det vill hon väl inte.
— Jag kan ju ta’ af mina egna pengar, sade fru Linde lite spetsigt.
— Ja, var så god, om det roar dig.
Fruns »egna pengar» spelade på senare tider en stor roll i de husligt-ekonomiska tvistigheterna.
Hon hade nämligen för några år sedan efter en gammal faster ärft tusen kronor.
De sattes ögonblickligen in i sparbanken och hade sedan dess ej vidrörts annat än samtalsvis, då Pehr var »för snål» och fru Agatha genast passade på med ett försmädligt: »jag kan ju ta’ af mitt arf», hvilket alltid hade sin åsyftade värkan, nämligen att Pehr gaf med sig.
Det var således ett skrämskott äfven nu.
Men vare sig att Pehr verkligen tyckte, att halftäckaren var god nog åt Hilma eller att skördeutsikterna voro för dåliga, han upprepade endast vid hvarje förekommande allusion rörande reparationen och »att ta’ af de egna pengarne» sitt vänligt gillande:
— Var så god, om det roar dig.
Hans hustru blef betänksam, det var alldeles icke meningen.
Hon lät emellertid hämta ut en sadelmakare från staden och öfverlade med honom och smeden.
— Hur mycket skulle det gå till att få åkdonet repareradt, så att det blef så godt som nytt?
— Mellan 150 och 200 kronor, men då blir vagnen riktigt gentil, svarade sadelmakaren, i det han kände på stoppningen.
— Det var förskräckligt, jag hade tänkt allra högst fyrti kronor.
— Jo jag tackar, det får frun det icke för.
— Och om vi inte göra det så grundligt?
— Under hundra är omöjligt, men då blir den inte som ny, fortsatte sadelmakaren, som om han funnit lösningen på gåtan.
— Hvad säger du, Pehr? frågade fru Linde sin man, som händelsevis gått förbi, funnit vagnboden öppen och kommit in midt under rådplägningen.
— Jag säger, att vagnen är bra som den är, och att jag inte tänker kosta ett öre på den.
Nej, Pehr var omöjlig.
Hon måste också ha nya gardiner i förmaket, och då Pehr inte heller ville ge ut ett öre för att anskaffa dem, så återstod intet annat, än att värkligen ta’ till de egna pengarne.
Och hade man en gång gjort den uppoffringen, så var det väl också bäst att få halftäckaren i anständigt skick, — så att man slapp skämmas för Hilma, innan hon väl kommit upp.
Så blef det fråga om hvilket rum Hilma skulle ha’.
— Hvilket som hälst — bara inte mitt, sade Pehr, som anade oråd.
— Vore det då omöjligt för dig att för några dagar flytta in i Gunnars rum.
Jag skulle göra det så trefligt för dig, du skulle få din soffa och skrifbordet och hvad du vill; käre Pehr, det gör du nog.
— Nej, det gör jag visst inte.
Hon kan ju få röda gästrummet, där ha lika fina damer som hon legat.
— Att du kan vara en sådan egoist, Pehr?
— För att jag inte låter köra ut mig, ja en sådan egoist är jag.
Hvarför bråkar du förresten så förskräckligt?
Vi ha väl haft gäster förr, hon är ju ingen prinsessa, din svägerska.
— Nej, det är hon visst inte, hon är bara min svägerska.
Men det är ju naturligt, att när jag en gång i lifvet får den glädjen att se de mina hos mig, så skall jag ha ledsamheter och obehag.
— Sa’ du glädje, Agatha?
Jag tycker det bara gör dig bekymmer!
— Hvad du talar!
Visst är jag glad, och det bevisar jag bäst genom att försöka göra det litet trefligt för mina gäster.
Fru Linde begaf sig direkt upp på den stora, ljusa vinden, där Louise och Elin sutto vid stickbågen; de höllo på med ett nytt täcke åt Hilmas säng.
Det gamla sidentäcket hade kaptenen bränt ett hål på, då han sist gästade Sjövik.
— Det är ett förfärligt arbete, mamma, sade Louise.
— Ja, nog få vi vara flitiga, om vi skola få det färdigt!
Om bara
Maja kunde hjälpa oss, men hon skall ju med i tvätten.
Att mamma brydde sig om att ställa till tvätt nu, innan moster Hilma kommer.
— Det är just därför.
Brudlakanen ha legat och gulnat och stora damastduken också.
Vi få allt bjuda grannarne till middag på våra främmande.
Det värsta blir ändå med maten, ja, jag menar inte maten på den middagen, men alla frukostar och andra mål när vi äro ensamma.
Inte kan jag bjuda
Hilma på husmanskost, och något annat kan väl inte gamla Lena laga.
Jag får väl vara ute själf så mycket som möjligt.
Smågossarne hade det mycket otrefligt.
De fingo inte gräfva på sin vanliga plats framför byggnaden, där blef sådana djupa hålor och såg så skräpigt ut; och så var mamma mot vanligheten så rysligt ond, när de fläckade ned sina kläder.
— Hvad skola ni ha på er, när de främmande komma, om allt dras ner nu?
Gossarne brydde icke sina hjärnor med den saken, men gamla Kristin, den ena af familjens trotjänarinnor, mumlade:
— De kunna väl inte gå som små grisar till dess.
Jag vånne den där främmande ... resten var ohörbart och mamma »forskade» inte.
— Det skall bli roligt att få se hvad som är modernt utrikes, det är väl bäst, att vi vänta med att sy våra brudtärnedräkter tills efter besöket, sade Louise en morgon.
— Ja, det har du nog rätt i, och jag tror också, att jag ger er edra julklappsklädningar nu.
En af er kan följa med mig in i staden om tisdag och så låter jag modernisera min svarta siden med detsamma.
Jag får åtminstone ha höga ärmar.
Hilma lär vara så rysligt fåfäng med kläder.
I början af Augusti kom ett bref från Karl:
Den 20 tänkte de vara på Sjövik.
Ville inte på något vis göra besvär.
Ämnade därför ligga i staden öfver natten och fara till Sjöviks station på morgonen.
Kunde de bli hämtade kl. 8,40?
— Det vill säga detsamma som att hästarne skola fara härifrån vid femtiden.
Det är för trefligt, när stadsbor arrangera för att inte göra besvär på landet.
Det hade väl varit mycket bättre, om de kommit ut med sista tåget, sade brukspatronen.
— Hade de gjort det, så hade du tyckt, att det varit sämre.
Således den 20.
Då kan jag börja med rengörningen i nästa vecka.
— Skall här bli rengörning också?
— Hvad menar du med också?
Huset vändes upp och ned.
Skurmadamer och skurlukt i alla rummen, fönster utan gardiner och fönster med halfuppsatta gardiner, sängkläder och täcken ute till vädring på gården, linnepersedlar hängande till torkning på alla häckar och buskar, n. b. när det var uppehållsväder, hvilket mycket sällan hände.
I rummen lågo hvita gångmattor öfver de nyskurade golfven.
— Kan du inte ta’ bort det där sattyget? sade brukspatronen förargad.
— Nå, om du inte går genom alla rummen, när det är nyskuradt, så kan det ju vara lika trefligt.
Det kan du i alla fall inte göra sedan ...
— När?
— Å, det är detsamma, det vet du förresten lika bra som jag,
— Hör på ett allvarligt ord, Agatha.
Du talar så mycket om den där visiten, att det snart går med oss alla som med Hjalmar.
De stora barnen skrämma honom med att säga: »Hilma kommer», i stället för »busen kommer».
Lyckligtvis är jag hvarken rädd för den ene eller den andre, men du har gjort pojken så nervös, att du bestämdt inte får honom att hälsa när Hilma kommer.
Det var då också ett förbaskadt rägnande!
— Det gör mig ondt om dig för rågens skull.
— Det var det enda förståndiga ord jag hört från dig på länge, men hvad hjälper det.
Jo, om ditt medlidande kunde torka en enda kärfve!
Den nittonde var en sannskyldig Tycho Brahe dag.
Det hade varit några dagars uppehåll och rågen skulle köras in.
Morgonen var mycket lofvande och vacker, barometern hade inte fallit utan »stod på samma fläck», och det var ju ändå något.
Bärgningen var i full gång.
Och så vid elfvatiden kom det häftigt åskväder med skyfall.
Rägnet stod som spö i backen.
Det såg ut att bli dagsrägn, barometern sjönk ideligen och långsamt.
Brukspatronen kom in mycket förargad och ond.
— Den här dagen kostar landet millioner, sade han.
— Ja, jag är nöjd, om vi bara få godt väder i morgon, då tar sig allting annorlunda ut, råkade fru Agatha säga.
— Det hjälper inte med i morgon, det blir förstördt idag.
Jaså, du tänker bara på det där välsignade besöket, men om hela årets möda och omtanka gå förlorade för mig, det frågar du minsann inte efter.
— Han gick in i sitt rum och slog dörren häftigt igen efter sig.
— Ja, men käre Pehr, jag kan väl inte hjälpa att det rägnar!
— Herre Gud, hvad var det nu?
Ett misstänkt skrammel hördes från röda gästrummet.
— Ja kära frun, det kunde jag inte rå för, det slant rakt ur händerna på mig, hördes en ömklig röst därinifrån.
Det var hjälp-Johannas.
— Hvad var det som gick sönder?
— Nu blir väl frun alldeles ifrån sig, — det var.
— Väl inte kannan till det nya tvättstället?
— Nej, det var det visst inte, nej så galet var det inte, det var fatet.
Fru Linde sade blott:
— Plocka upp bitarne!
Nog var det harmligt; det nya stället med rosenmönstret, hon köpt enkom för Hilma, var spolieradt.
Nu fick hon taga ner det gamla från vinden igen.
När hon gick förbi förmaksdörren, såg hon Kristin ligga i ena hörnet och skura.
— Hvem har varit här och smutsat ner? frågade hon.
— Frun får inte bli ond på honom, han kunde inte rå för det, stackarn; pojkar ä’ ju pojkar, han visste inte att han var smutsig om fötterna.
— Vänta du mig, när det här väl är öfver, sade fru Agatha bortåt barnkammaren, där ett litet ljuslockigt hufvud satt nedhukadt öfver en stor smörgåstallrik.
Nu har jag inte tid, men vänta du!
Det såg inte ut, som om Erik var särdeles bedröfvad öfver utsikten att »vänta».
Fram på eftermiddagen, under det fru Linde stod ute i köket och öfverlade med kokerskan, också ett gammalt trotjänarinneexemplar, kom kusken in.
— Kan jag få tala med patron?
— Svensson kan gå in till honom, han är i sitt rum.
— Brunte haltar på venstra bakbenet, det är ingenting farligt, han har bara blifvit lite sömstött, men jag vågar inte ta ut honom på eget bevåg i ett sådant väglag, så patron får allt komma ner och se på honom.
Brunte var den ena af vagnshästarne.
Om en stund kom brukspatron tillbaka.
— Det gör mig ondt om ditt vackra ekipage, Agatha, men vi få ta en af arbetshästarne till stationen i stället för Brunte, han är alldeles halt.
— Det väntade jag, svarade fru Linde med en förtviflans resignation.
— Väntade du?
— Ja, allt går så motigt som möjligt.
Jag har inte kunnat skaffa någon annan fisk till i morgon än gädda, det är just något trefligt att bjuda Stockholmsbor på — och barnen äro så svåra — och ja — och det här förfärliga vädret; alla mina blommor äro förstörda och ett sådant väglag och hur allt ser ut.
Hilma blir väl alldeles melankolisk af att sitta midt i djupa skogen i störträgn.
— Henne är det ingen nöd med, hon kommer under tak, sade brukspatronen försmädligt vid tanken på det som inte kom under tak.
På eftermiddagen höllo Louise och Elin på med att ordna blommorna i vaser.
Fru Linde tog fram silfret.
Samtalet rörde sig naturligtvis kring Hilma.
Flickorna undrade om hon var vacker.
— Ja, hon har varit en riktig skönhet, det kan man då se på alla porträtt.
Blond och förnäm med en charmant figur, mycket lång.
— Jag undrar hur hon annars är?
— Tråkig och stel, sade pappa torrt.
Han satt och läste tidningarne borta vid fönstret.
— Därför att jag känner henne.
Jag har varit hennes gäst, och den stackars Karl står under toffeln så det är lust och glädje; det har han för att han gifte sig med en rik arftagerska.
— Det är då bestämdt ett af dina påhitt.
Det tror jag inte att Karl gör.
— Du får väl se i morgon.
Hon dominerar som ett kyrktorn.
En illa undertryckt fnissning hördes från barnkammaren, hvars dörr stod öppen.
— Pehr, hur kan du ... barnen!
Köksan, gamla Lena, stod röd och varm i spiseln, när fru Linde vid sjutiden följande morgon kom ner.
— Får jag se på baket?
— Tycker frun inte att brödet ser bra ut?
— Jo visst, men Lena har bakat för mycket.
— Ja, nog har jag hållit på sen klockan fyra, men inte är det för mycket.
Hvem vet, hur länge de främmande stanna?
— Nej, det är nog sant.
Lena har ju reda på hvad vi skola ha till frukost: chokolad, omelett, stekta ägg och skinka och biffstekar — och så det kallskurna.
— Ska vi inte ta in sill och potatis?
— Jo, det är kanske bäst, det tycker min bror om.
Ja, det blir allt tillräckligt.
Och så ha vi middag klockan tre.
Fru Linde gick in i linnerummet och tog fram duktyget.
Maja, husjungfrun, en ung bondflicka, som nyss kommit ut för att »lära» på herregården, hade aldrig sett ett fint bord, långt mindre dukat ett, så frun och fröknarne fingo hjälpa henne.
Det såg ståtligt ut, när det väl var färdigt.
Blommor på bordet, en särskild liten bukett vid Hilmas plats.
Bästa servisen, bästa glasen och det gamla silfret från fru Lindes föräldrahem.
Hon var belåten, riktigt belåten.
Naturligtvis hade Hilma det finare och modernare, men i alla fall, för att vara hos enkla människor och utan pretention på landet ...
— Nu få vi snygga oss litet själfva, flickor, vi ha dem snart här.
Om det bara ville hålla upp, tills de hunnit ur vagnen.
— Det är inte värdt att önska, mamma, det rägnar redan, sade Elin, som höll ut handen genom det öppna fönstret.
— Vet någon, hvar pappa är?
— Han är visst i ladugården.
— Gunnar du, spring ner och säg till pappa, att nu ha vi genast de resande här; han måtte väl inte tänka på att ta emot Hilma i de grå kläderna.
Äro gossarne färdiga, Kristin?
— Ja, men jag tycker att det inte är värdt att släppa ut dem, förr än jag hör vagnen.
— Nej, det har du nog rätt i.
Maja, ta in smöret!
Nej, lägg inte upp så rågadt med bröd i korgarne, det brukas inte.
Hvar står saltet?
Jaså, hon är redan gången.
Lena, ta på dig ett annat förkläde, ifall fru Stråle vill gå ut och se på köket, och glöm inte, att min bror tycker om lök på biffsteken!
Och Gunnar, för all del rör inte vid bordet, medan jag är uppe och klär mig.
Hvad sa’ pappa?
— Att han hinner tids nog; vagnen kan inte vara här på ännu en half timme.
Fru Linde hade tagit på sig sin nya grå klädning och såg mycket fin och treflig ut, där hon stod och kastade en blick på anrättningarne.
Trött var hon, men det var ändå skönt att veta, att »stunden» nalkades.
Ju längre det dröjde, ju mer hittade man på.
— Får jag se, hur ni se ut, flickor?
Jag tycker klädningarne sitta bra och det är en vacker röd färg; stryk upp håret litet mer, Elin.
Snälla gossar, akta er nu, bara denna lilla stund!
Att pappa inte kommer!
Gå och hör hvar pappa är.
— Han är uppe och tar på sig en annan rock.
— Nå, det var då för väl, det var mer än jag vågade hoppas.
Men vi skola inte låtsa om, att vi observera det, det tycker han inte om.
— Hör, det var bestämdt vagnen!
Se efter, Gunnar!
Nej, Erik och Hjalmar få inte springa ut i rägnet, hör ni inte, hvad mamma säger!
— Det var bara Sven med mjölkkärran.
— Jaså, ja nu kunna de när som helst vara här för mig.
— Hvad du har bullat upp, Agatha, sade brukspatronen, som i detsamma kom in.
Kan du hålla i med det under hela besöket?
— Ja, det vill jag nog försöka.
Tycker du att det ser trefligt ut?
— Javisst, och det kommer att smaka ännu trefligare.
Komma de inte snart, så tar jag mig en smörgås!
— För all del, Pehr!
— Nå, vi ha dem väl här i rappet.
Jag hör vagnen.
— Klättra inte upp i fönstret, Hjalmar, du smutsar ner dig.
Ja, det är vagnen!
— Mycket bagage ha’ de inte med, så länge stanna de inte, sade brukspatronen.
— Det står ju inte en ask, långt mindre en koffert, hvarken på vagnslådan eller kuskbocken.
De stanna kanske bara öfver idag.
— Det vore förskräckligt, och jag som gjort i ordning sängkammare och allt och vårt kalas i morgon och — —
— Nå, det är inte värdt, att du oroar dig för det nu, det ger sig snart.
— Mamma, mamma, Svensson kör till stallet!
— Det är inte möjligt, spring genast ner och hör efter.
— Skall jag ta in omeletten eller biffstekarne först? hördes Lenas röst från köket.
— Vänta ett ögonblick, så skall jag ge besked.
Gunnar kom rusande tillbaka från stallet, svängande ett papper, som han höll i handen.
— De voro inte med!
Svensson fick det här telegrammet vid stationen.
— Pappa öppnade kuvertet långsamt, förfärligt långsamt och läste.
— Det har bestämdt händt dem någon olycka på järnvägen, sade mamma.
Man hör ju aldrig något annat.
Säg då, Pehr, hvad det är?
— Jag vet inte, om det är någon olycka, men de telegrafera så här: »Fortsätta direkt Stockholm, till följd af missgynnande väderlek.
Hilma ber hälsa.
Karl.»
— Ja, efter som de inte komma, tar jag af mig det här eländet, fortsatte han, i det han började knäppa upp västknappen, och så få vi äta.
Mamma stod med telegrammet i hand.
»Hilma ber hälsa», sade hon långsamt och bittert.
ETT EFTERMÄLE.
Värden, byråchefen Arvidson, satt i gungstolen, redaktör Berg hade slagit sig ner i ena soffhörnet, båda rökte.
— Apropå dödsfall, utbrast byråchefen, i det han utsträckte handen efter ett tidningsblad, som låg bredvid honom på läsbordet, är det du, som skrifvit nekrologen öfver Falkman?
Jag tycker jag känner igen din stil.
— Att döma af biografien tyckes det varit en mycket sympatisk människa.
Kände du honom personligen?
— Nej knappt.
Jag råkade honom i Upsala några gånger, men han var då mycket grön, så något bestämdt intryck fick jag inte af honom, annat än att han var en glad kurre, en kvick, öfverdådigt kvick visdiktare och en stor fruntimmerskarl.
Men vår redaktionssekreterare var mycket intim med honom, och det är han, som gifvit mig de personliga detaljerna.
— Det här till exempel; »Man kan säga om Wilhelm Falkman, att han inga fiender hade.
För mången annan behöfde ej dessa ord vara något beröm, för honom utgöra de en ära.
Till och med hans mest lössläppta kvickhet hade aldrig någon stickande gadd, och de privata visor, han så frikostigt strödde omkring sig och som gnistra af lif, förråda på ett beundransvärdt sätt den hjärtegodhet, han annars blygt undandrog världen.
— Ja, det är nästan ordagrant, hvad han sade.
Jag skref nekrologen för den litterära karaktäristikens skull, det är mitt fack mer än hans.
Kände du Falkman?
— Nej, jag hade inte den äran.
— Du talar i en ton, som om du visste något ofördelaktigt om honom.
— Det gör jag kanske.
— Något, som går på heder och ära?
Du kan lugna dig med, att jag inte hört vare sig att han mördat, stulit eller förfalskat.
Det var bara något, som föll mig i sinnet, när jag läste din panegyrik öfver det goda hjärtat, som aldrig ville såra.
Sedan jag hört det där »något», förekom mig alltid Falkmans personlighet osympatisk, ja, jag erkänner till och med, att jag sedan dess ej rätt kunnat goutera hans författarskap, hvilket är mycket dumt, man bör ju skilja sak och person.
Men det gjorde väl ett så djupt intryck på mig, därför att min sagesman var den det var.
— Är du säker på din sagesmans trovärdighet?
— Ja, det är jag, fullkomligt säker.
— Berätta, jag börjar bli nyfiken!
— Jag har verkligen lust att göra det, om inte för annat så för att bevisa, att vill man skrifva en sa odeladt vacker nekrolog som den där, är det bäst att inte forska alltför noga.
Ser du, jag har haft andra källor än du.
— Jag förstår, en personlig ovän, någon fiende.
— Falkman hade inga fiender, säger du ju.
Nej, det var det häller inte, du skall få höra.
Möjligen tycker du, att jag öfverdrifver, att det hela är en bagatell, men när du hört det, kommer du i alla fall att förstå, hvarför det inte kunde vara en bagatell för mig.
Arvidson gick till skrifbordet och tog fram en portfölj ur den lästa lådan.
— Har du skriftliga källor?
Och en sådan lunta.
— Intresserade han dig så mycket?
— Det är endast helt obetydligt af det här, som handlar om honom.
Det är min hustrus bref från Mentone.
De bodde i samma pension sista vintern där nere.
— Lägg bort dem igen!
Det upprör dig bara.
— Å nej, jag får väl bevisa hvad jag sagt, i synnerhet som jag sagt något ofördelaktigt om död man.
Det är för öfrigt intressant som psykologi.
— Det kan jag tänka.
Din hustru var en ovanlig kvinna.
— Du får inte döma efter de här brefven.
Hon var sjuk då, mycket sjukare än jag anade, annars hade jag väl i trots af allt slitit mig lös för att tillbringa sista året med henne.
Men det var inte det jag ville säga!
Se här, det är skrifvet första veckan efter ankomsten.
Jag vet inte, om det handlar om Falkman, han kom visst senare, men det ger en inblick i Pension Marius, som är kuriös nog.
Det var en skandinavisk pension, som professor Block rekommenderat, och jag kan bara hoppas, att lefnadssättet där icke är typiskt för lifvet vid Rivieran.
Säg till, om jag läser för fort.
»Sedan du nu hört om resan och ankomsten, vill du väl ha reda på, hur jag har det.
Ännu är jag för klen att deltaga i pensionens sällskapslif.
Jag går inte ens ner till måltiderna.
Jag vistas nästan uteslutande på balkongen till mitt rum, där jag sitter eller ligger hela dagen, men balkongen vetter åt trädgården och där är ständigt lif och rörelse.
Damerna sitta med sina arbeten eller läsa och skrifva.
Herrarne promenera, kurtisera och spela.
Alla pensionens »begivenheder» får jag höra af Louise, och besynnerligt nog intressera de mig.
Det är väl i brist på annan sysselsättning.
Ditt val af ressällskap har lyckats utmärkt, däremot är jag ej så säker på, att vår professor genom sin anbefallning af Pension Marius skaffat mig det idealhem, han utmålade för oss.
Läget är visserligen utomordentligt, skyddadt af bergen, på tillräckligt afstånd från hafvet med en stor vy öfver det, men vårt värdfolk tilltalar mig ej.
Det ligger något äfventyraraktigt öfver så väl doktorn som doktorinnan, så förtjusande den sistnämnda än är och så utmärkt husmor, hon hittills visat sig vara.
Och mot mig särskildt är hon ytterst välvillig ... et pourtant!
Att han är skicklig, tviflar jag inte på, men jag ser och hör åtskilligt, som jag inte tycker är förenligt med hans kall som läkare och förstyre i en sjukkoloni.
Ty det är vår pension i alla fall, fast vi endast ha tvenne farligt sjuka, en dansk, rektor Balle, och en ung svenska.
Ingendera af dem ha vi sett, däremot ser man så mycket mer »doktorns kotteri», de s. k. vildarne.
Detta kotteri består af en tre, fyra unga män, sjuka äfven de, men icke värre än att de både vilja och kunna fortsätta det glada lefnadssätt de fört, innan de kommo hit.
Och denna glädje liknar så föga ungdomsglädjen, med hvilken du vet att jag så innerligt sympatiserar, därför att jag alltid varit glad själf, att den verkar plågsamt på dem, som bevittna den; det är något jäktande, feberaktigt, sjukligt i all denna munterhet, som ej sällan slår öfver.
Hvad tycker du t. ex. om följande!
Unge Molén fick hålla sig inne en dag förliden vecka, han är den klenaste af »vildarne», och vet du, hvad han roade sig med i sin ensamhet?