Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Begära nu Ständerne en dylik åtgärd, tviflar jag cj att den ju äfven blir verkställd, och Hr Gripenstedts förklaring att, huru många svårigheheter än må möta, han likväl skall göra allt hvad på hohonorn beror för att bringa saken i skick att kunna afgöras under nästa riksdag, är visserligen ganska tillfredsställande, och jag önskar all framgång åt denna berömvärda afsigt, men med den erfarenhet jag eger om ärendens handläggning i allmänhet och i dylika frågor som denna i synnerhet, är dock min fasta öfvertygelse den, att, huru och med hvilket nit, Hr Gripenstedt, som föredragande än må förbereda delta ärende, vågar jag dock anse det för omöjligt att intill nästa riksdag bringa frågan i det skick, alt Sländernes begäran i punkten litt.
B skulle kunna upfyllas.
När nu så utan tvifvel mäste blifva förhållandet, så hemställer jag till detta H.
Stånd, om det kan vara lämpjjgt att till Konnungen frambära en anhållan, af dylik beskaffenhet.
Ar det då icke bättre att B.
St. endast anhålla om föreskrifter till vederbönde, att vidtaga alla för ändamålet nödiga förberedande åtgärder, så fort som möjligt, så att vid en kommande riksdag, ärendet må kunna till St:ne öfverlemnas?
Derigenom sättes icke Konungen i den obehagliga ställning, att nästa riksdag nödgas förklara, det Regeringen icke medhunnit hvad som begärts och Ständ:ne undgå att hafva gjort sig skyldige till en begäran, som påtagligen är omöjlig att verkställa.
Afven detta föranleder mig alt begära återremiss af betänk.; och då Hr Gripenstedt icke med ett enda ord vidrört än mindre bestridt det förslag jag gjort, nemi. att i st. f. små-persedlarnes förvandling lill fix penninge-skatt, ett markegångspris för 20 år i sender skulle å dem bestämmas, så synes mig äfven deruti ligga ett skäl att något afseende borde fästas på denna min framställning, emedan den, som mig synes, öfverensslämmer med hvad StatsUlsk. tillstyrkt och Konungen i Sin nåd. propos. åsyftat, nemi. grundskatternes förenkling.
Ad. bifölle hvad Utsk. under litt.
A tillstyrkt ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. förklarade det han funnit ja öfvervägande.
Hr Printzensköld begärde votering samt alt återremiss måtte blifva conlrapropos:n dervid.
Den, som bifaller hvad StatsUtsk. uti dess utlåt.
N:o 167 under Litt.
A. tillstyrkt, ang:de grundräntornes förenkling, voterar ja; den det ej vill voterar nej; Vinner nej, anser R. o. Ad, de emot samma utlåt, i denna 326 Den 5 Juli f. m. punkt gjorde anmärkmr föranleda till densammas återremitterande till StatsUtsk.
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit som följer Ja 50.
Nej 10.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, tillkännagaf att plenum komrae att fortsättas kl. 6 e. m.
Hr von K ra; mer, Anders Robert:
I anseende till förestående afresa från hufvudstaden, får jag härmedelst äran afsäga mig att numera vara ledamot af Ekon.- och Ridd.Ulsk:n äfvensom Bänkman, under anhållan att vid min riksdagsmanna-rätt varda bibehållen. R. o. Ad. lemnade härtill sitt bifall.
Afdeln. litt.
B. ang-.de ändring i sältet för de indelde hemmansräntornes och Kronoliondens utgörande.
Jag inser visserligen, att StatsUtsk:s förslag jemväl i denna del skall af R. o. Ad. varda antaget, enär Utsk. varit nog lyckligt att vinna en så stor majoritet för första punkten, som det^nyligen uplästa voter:s-prot. utvisar; men detta skall likväl icke hindra mig, att, uttala min öfvertygelse om hvad som är det enda rätta och sanna, och att, efter förmåga, söka förhindra allt som strider deremot, hvilket sednare förhållande jag anser vara för handen i det förslag som här framställes.
Utsk. hemställer nemi. i punkten litt. <?) ”att alla de åt embets- och tjenstemän på lön indelde räntor och tiondeanslag, de allmänna verk och inrättningar, kyrkor och fromma stiftelser tillhörande dylika indelningar och anslag, samt de, såsom ersättning för vissa hemman eller lägenheter åtföljande besvär, anvisade ränte- eller tiondeanslag, jemte de vissa städer tillerkände anslag af dylik beskaffenhet, må, likasom de kronan behållna, af räntegifvarne få lösas med penningar efter ett, hvarje år för de nästförflutna tio åren bestämdt, medelpris, utan rättighet för räntetagarne, att något af dessa anslag till leverering in natura upsäga”.
Det ligger obestridligen uti Konungens och R.
St:s lagstiftningsmakt ?tt afhända blifvande embets- och tjenstemäns rättigheter, dem de nuvar:de innehafva, ty då desse sednare orubbadt bibehållas vid de dem tillförsäkrade förmåner, så länge de innehafva sina tjenster, och ej heller lagligen kunna, med deras bestridande, beröfvas den upsägningsrätt, hvars borttagande nu är i fråga, så hafva deremot deras efterträdare, som emottaga sina befattningar med nya villkor, ingen rätt till klagan deröfver och således har jag mot förslaget, hvad Statens embets- och tjenstemän beträffar, intet att erinra.
Men ett annat förhållande upkommer serdeles för kyrkor och fromma stiftelser, jemte de hemman och lägenheter som för vissa dem åliggande besvär hafva spannemålsräntor sig anslagne.
Beträffande kyr - Den 5 Juli f. m. 327 kor och fromma stiftelser, så hafva de sina rättigheter, åtminstone i fråga om liondeanslagen, sig tillförsäkrade genom PresteSt:s privilegier af år 1723.
Det skulle således vara ett intrång i dessa pri. vilegier, om R. o. Ad., utan förbehåll af PresteSt:s samtycke, be slöt en förändring, sådan som den föreslagna; och jag hemställer fördenskull, hvad denna del af frågan vidkommer, om ej R. o. Ad. skulle behaga upskjula med sitt beslut, intilldess sig visat hvad PresleSt., rörande densamma, funnit för godt att tillgöra.
Hvad angår de åt vissa hemman och lägenheter anvisade räntor, vill jag förmoda alt i dessa äro inbegripne rusthållsräntorne i riket: om så är, förekommer det mig som skulle det vara ett ingrepp i eganderätlen alt besluta, det rusthålls-stammen skall vara skyldig alt emottaga och upbära sin augments-ränta i annan ordning än indelningsverket och nu gällande författningar bestämma.
Inträffar nu att Konungs och Ständers fattade beslut, skulle framkalla en protest af ruslhållarne mot efterlefnad af den nya författningen, så hemställer jag, om man väl skulle kunna bringa den i verkställighet, med mindre än att kränka de rättigheter, som genom Konungs och Ständers förut sammanstämmande beslut blifyit ruslhålls-stammens innehafvare tillförsäkrade, och att så lill sägandes, förändra beskaffenheten af den egendom, som för en viss prestation blifvit den rustande tillagd.
Måone väl Konung och Ständer, handla rätt, om de begagna sin makt-fnllkomlighet för att stifta en sådan lag.
Jag tror det icke, jag tror att det bör ankomma på rusthållshemmansegarens eget bepröfvande, huruvida han vill underkasta sig en sådan författning.
Konung Karl d. XI med hela Sin envåldsmakt, ansåg Sig icke, utan Sina undersåtares hörande, så vidt de voro hemmansegare, kunna ålägga dem det besvär, som åtföljer rust- och rolhålls-indelningen.
Ilan ansåg nödigt, att med dem afsluta kontrakter för att upnå det mål till hvilket Ilan ville komma, — skulle man väl nu, sedan envåldstiden är förbi, vilja tillåta sig hvad icke ens den omförmälde Store Konungen ansåg sig berättigad att göra!
Ett sådant handlingssätt vore ju att öfverskrida de gränsor, som lagstiftande makten bör vara angelägen att bibehålla.
På denna grund hemställer jag, alt R. o. Ad. täcktes göra den inskränkning uti förevar:de punkt, alt det må bero på alla de vederbönde, som enligt privilegier, eller gällande författningar, innehafva räntor, hvilka dem lagligen icke kunna afhändas, huruvida de vilja underkasta sig efterlefnaden af den författning, som för embets- och tjenstemän, så vidt de hafva indelta löner, kan varda utfärdad.
I Sådant fall hafva Konung och Ständer handlat på ett sätt, som icke allenast är dem värdigt, utan jemväl öfverensstämmer med den strängaste rättvisa och med de moraliska begrepp, som böra för all lagstiftning, ligga till grund.
Man har i mom. litt. b föreslagit att innehafvare af tiondeanslag skulle få ersättning för den borlmistade forsellönen; och det är icke mer än rätt, att gifva en hvar ersättning för hvad han utan eget vållande förlorat; men om, hvad denna ersättning beträffar, det 328 Den 5 Juli f. m. skulle inträffa, att den, som innehar räntan finner en väsendtlig fördel uti att upsäga den del deraf lill lefverering in natura hvarmed en sådan åtgärd nu kan vidtagas, månne han då funne sig fullkomligen ersatt med de IG sk:r pr T:a, som han af Staten i st. f. den förlorade upsägningsrätten skulle erhålla.
Manne det ej kunde vara för honom af större vigt och betydenhet, att, med begagnande af denna upsägningsrält, undfå sitt tiondeanslag och sin persedel-ränta in natura, än att nödsakas emottaga ett värde, som han anser vida understigande det verkliga.
Jag föreställer mig att deruti icke ligger någon billighet; jag föreställer mig, alt en rättighet, som man redan eger i lag, den bör man icke försöka att på något sätt förminska eller förändra utan innehafvarens eget begifvande.
Erhålles detta af nuvande ränteägare, så är ju målet upnådt på ett tillfredsställande sätt, ty de, som efterkomma hafva ingen rätt att öfver förändringen föra någon klagan.
Jag anser således denna fråga vara af så grannlaga beskaffenhet, att man icke bör obetingadt bifalla förslaget, utan önskar alt densamma måtte till StatsUtsk. återremitteras, på det icke delta Stånd måtte blottställa sig att fatta ett beslut, som i sjelfva verket innebär en inkräktning på eganderättens helgade gebiet.
Mom. litt. c innehåller en föreskrift, som i sin verkställighet torde blifva ganska svår att efterlefva.
Der stadgas nemi. ”att alla räntegifvares nuvarande rättighet att upsäga räntorna och tionden till lefverering in natura må, så snart den i mom. litt. a omförmälda förändring träder i verkställighet, inskränkas endast till spanmål och till de år, då årets markegång är lägre, än det för lösen af spanmålen bestämda medelpris, med skyldighet likväl för räntegifvarne att, vid spanmåls lefverering in natura, erlägga skillnaden emellan spanmälens värde efter årets markegång och det högre medelpriset.”
Hvem skall emottaga upsägningen af räntegifvaren i sådant fall?
Ar det räntetagaren, som skall mottaga den?
Är det denne, som sedan skall upgöra liqviden med upbördsmannen?
Hvilken är den vederbörande upbördsmannen, som skall godkänna upsägningen?
Hvem skall kontrollera att denna i behörig tid och ordning blifvit verkställd?
Om allt detta är ingenting föreslaget och det är således för mig, ännu åtminstone, icke möjligt att kunna begripa, huru med denna upsägningsåtgärd skall tillgå.
Hvem skall debitera och upbära prisskillnaden af räntegifvaren ?
Skall detta ske af räntetagaren sjelf eller någon annan, som sedan skall lefverera beloppet till räntetagaren?
med ett ord detta stadgande är upställdt i så obestämda ordalag och leder till så mycket trassel i verkställigheten, att man stannar i största ovisshet huru och på hvad sätt dervid skall tillgå.
Det förefaller mig också, som skulle man icke hafva tillvägabragt den jemnlikhet i mellan Kronans behållna och icke behållna räntegifvare, som påstås vara åsyftad med det ifrågavarande förslaget.
Den förra räntegifvaren har, enligt nu gällande författning, den rättighet sig tillagd, att, i händelse han så önskar, npsäga sin spanmål till lefverering in natura och är ej skyldig att betala någon diffe - Den 5 Juli f. m. 32t> rens; hvarken mellan årets markegång eller medel-markegången: nu vill man införa det stadgandei, att om den räntegifvare, som är indelad, önskar upsäga sin ränta till lefverering in natura, så skall han jemväl betala skillnaden mellan medel-markegången och det ärliga markegängspriset.
Upkommer icke derigenom en bestämd olikhet i rättigheter och skyldigheter mellan de indeldle och Kronans behallne räntegifvare?
ligger icke deruti ett frö till politiska tvister?
Skall ej ett sådant förhållande framkalla nya motioner och skola ej nya klagoljud höjas deröfver, alt den indelte räntegifvaren icke är ställd i parité med den Kronan behållne, emedan den förre får betala mera i lösen för sin säd än den sistnämnde?
Icke finnes häruti någon rättvis grund!
Man söker att ställa dem båda i jemnlikhet med hvarandra och likväl införer man en bestämd olikhet dem emellan.
Ett jemkningsförslag af denna beskaffenhet kan icke vara tillfredsställande, ulan innefattar, på sätt jag nyss Dämnde, uti sig anledning lill nytt tvistefrö och lill fortsatt påstående, att de indelte räntegifvarne skola sättas i fullkomlig likhet med de oindelle.
Må man då häldre, utan afseende på de högst betydliga upoffringar, som derigenom, om icke straxt, åtminstone efter några år skola förorsakas, genast skrida till verket och införa fullkomlig likhet mellan de båda slagen af räntegifvare.
Att Staten för vinnande af della mål betungas med en årlig utgift af 60,000 r:dr, det tycker StatsUlsk. vara af ingen betydenhet; men beräknar man hvad frågan innebär, så finner man, förändringen leda derhän, att hvarje skattskyldig får 3J procds tillökning i sin bevillning.
För den som är road af alt betala ökade skatter för andras skull, betyder sådant ingenting; men för den, som anser lagliga rättigheter böra bestå, samt ait icke den ene medborgaren bör befrias från skyldigheters utgörande, på den andres bekostnad, skall det alltid falla sig tungt att få en skalletillökning från hvilken han enligt rättsgrund bordt vara befriad.
Man har under diskussionen af förevarande punkt omtalat huruledes åtskilliga andra eftergifter redan skett och jag känner att det så sig förhåller; men för det man tillförene en och annan gång begått en orättvisa, så är det icke tillbörligt att dermed oafbrutet fortfara, samt at pä detta sätt öfverflytta skatter från den ene medborgaren pä den andra.
Och Mine Hrr!
Hvem skördar nyttan af eftergiften?
Jo, ensamt de nu varande indelningsgifvame, ty i samma stund som dessa fått nedsättning i sin skatt, i samma stund höjes också hemmanens värde, hvilket, då dessa öfvergå i annan hand, nog kommer att tagas i beräkning så att en blifvande egare icke af eftergiften har ringaste förmån, och det må förlåtas mig om jag icke kan inse det Ständme äro skyldige att tilldela de nuvarande hemmans-innehafvarne någre presenter.
Detta inträffade visserligen 1840 genom passevolance-afgiftens öfverflyttande på Statsverket likasom vid ett föregående tillfälle, då salpeterskatten, hvilken åtföljde jorden blef afskaffad, men ingalunda innefatta desse, mot andre medborgare begångna orättvisor, något skäl att nu på enahanda sätt förfara. 330 Den 5 Juli f. m.
Hvad beträffar den omtalade eftergiften af Lagmans- och Häradshöfdingeräulan, så låg i denna eftergift ingen orättvisa, emedan besagde ränta icke åtföljde jorden utan personerne; och andra deremot svarande utskylder som ålågo andra samhällsklasser, dessutom vid samma tillfälle eftergåfvos, så att i det fallet billighet var fullkomligen iakttagen.
Jag tillstyrker för min del att betänk, i dessa mom:r måtte återremitteras, på det alt StalsUtsk. må taga i öfvervägande de orättvisor som ega rum mot en del skattdragande medborgare genom en lag som skulle beröfva åtskillige indelningshafvare den dispositionsrätt öfver sina räntor, hvilken efter nu gällande författningar är dem tillagd, och ej kan, utan deras eget begifvande, dem afhändas.
Så framt här vore fråga om alt beröfva indelningshafvare eller innehafvare af augments-räntor eller dem som kunna räknas till samma kategori, rättigheten att tillgodonjuta och sjelfva upbåra ifrågavar. räntor, så skulle jag för min del visserligen icke understödja denna del af förslaget; men jag ber alt få fästa upmärksamheten derpå, alt uttrycket endast och allenast angår sättet för ifrågavar. räntors utgörande, endast afser Augmentsränlor, samt till kyrkor och fromma stiftelser anslagne räntor skulle, i st. f. alt såsom hittills utgå i en mängd olika persedlar, hädanefter komma att upbäras, efter den för räntor i allmänhet fastställda grund, d. v. s. att alla hufvudpersedlar komma att bibehållas, men alla småpersedlar alt sättas i penningar. R. o. Ad. torde således finna att bär endast är fråga om sältet för upbörden, men ingalunda någon verklig förändring i afseende på rältighelen att upbära dessa räntor.
Hr Printzensköld har yrkat att frågan rörande de räntor som tillkomma kyrkor och fromma stiftelser icke skulle afgöras förr, än PresleSt. fattat sitt beslut, grundande han sin åsigt derom på den omständigheten, att denna fråga rörde nämnde Stånds privilegier: jag ber med anledn. häraf, alt få lugna den värde ledamotens farhågor med den förklaring, att, undantagande Lektor Wallman, som mot Irsta punkten reserverat sig och i öfrigt haft åtskilliga invändningar att framställa, hafva PresteSt:s samtlige ledamöter inom StatsUtsk. varit ense att bifalla såväl den första punkten som alla mom:n af den ifrågavar. och jag hoppas, jag uptepar det, alt hans farhågor häraf måtte lugnas, ty han torde, likasom hvar och en annan, kunna taga för afgjordt, att dessa i StatsUtsk. sittande ledamöter af det Högv.
Ståndet, ingalunda skulle hafva förbisett frågan om den i ringaste mån vidrört deras privilegier.
Hr Printzensköld i öfrigt behagat orda, skulle visserligen kunna af mig temmeligen vidlyftigt besvaras; men jag anser mig böra vara så kort som möjligt, derföre att talarens skäl hvila på tvenne falska praemisser.
Till en början har han åberopat Konung Carl XI, som skulle hafva varit så noggrann att iakttaga vederbörandes rättigheter att Han icke ålade, hvarken Rust- eller Rotehållareskyldigheten att rusta eller hålla soldat, utan efter förut upgjorda kontraktet': härpå svarar jag alt hvad roteringen beträffar eger upgiften sin riktighet; men att deremot ingenstädes i Svea rike rustningen grundar sig på kon - Den 5 Juli f. m. 331 trakt.
Nyssbemälte
Konung legaliserade endast den form hvarunder delta besvär de facto utgått och utbildat sig ända från 1500:talet.
Han fann likväl att ruslnings-skyldigheten, sådan som han vid sitt anträde lill regeringen befann den, var för de rustande nog tryckande.
Han ordnade densamma derföre på ett åndamålsenligare säll och tilldelade
Augmentsräntor åt större delen af rustningsstammarna på det dessa derigenom skulle sättas i tillfälle alt bättre fullgöra sina skyldigheter.
Men några kontrakter upgjorde
Han ej med rusthållen och deraf visar sig att Carl XI ingalunda föreskrifvit något som i ringaste mån kunde lägga hinder i vägen för den obetydliga förändring som här föreslås.
Hvarifrån nämnde ledamot hemtat skäl till den förmodan, att indeldte och kronobehållne räntegifvare skulle genom antagandet af betänk, komma i ett olika förhållande till hvarandra, kan jag icke förstå, ty om man genomläser betänk, så finnée nian ganska tydligt, alt så väl de förre som de sednare komma till hvarandra i fullt jemnlikhet, enär de ega rättighet alt upsäga sin spannmål till leverering in natura då årspriset understiger medelmarkegången, emot del att de erlägga mellangiften.
Det stadgande som delta mom. innehåller är lika gällande för den ena som den andra kategorien och uphäfver således den olikhet, som hittills egt rum dem emellan.
Beträffande öfrige invändningar, och ibland andra den att Utsk. ej föreslagit lill hvilken upsägningen borde ske, ber jag få åberopa hvad förut anförts, att nemi. här icke är fråga att ingå i några detalj-bestämmelser , ty dessas ordnande tillhör den administrativa myndigheten, sedan Ständerne i hufvudgrunden fattat sitt beslut.
För den värde talaren skulle det säkerligen hafva varit serdeles välkommet, om Utsk. ingått i dylika detajl-frågor, hvarigenom honom lemnats tillfälle att göra vida talrikare inkast mot förslaget än dem vi nu fått afhöra.
Om jag till besvarande uptoge något vidare af hvad
Hr Printzensköld behagat framställa, skulle jag måhända anses icke iakttaga tillräcklig grannlagenhet mot R. o. Ad., hvarföre ock jag inskränker mig att anhålla om propos. till bifall å förevar, punkt.
Ifrågavar. afdeln. af StatsUtsk:s utlåt, biet uppå härefter framställd propos. af R. o. Ad. bifallen.
C, ang:de grunderne för markegungsprisens bestämmande.
StatsUtsk. häri dennapunkt föreslagit några jemkningar i det förslag som K. M. afgifvit; och då jag anser att desamma måhända kunna lemna någon ännu större garanti, för en rättvis prisbestämmelse, som är af så stor vigt både för räntegifvare och räntetagare, så hyser jag för min del ingen betänklighet vid att tillstyrka bifall lill Ulsk:s förslag i denna del.
Ehuru, efter min tanke, och enl. den erfarenhet jag eger, alla de omvägar, som blifvit föreslagna för priskuranters uprättande icke leda till något säkrare resultat än det som 332 Den 5 Juli f. m. f. n. eger rum, da vederbörande embets- och tjenstemän, som äro inför sina förmän och domare ansvarige för sina handlingar uprätta sådane handlingar, vill jag likväl icke emot förslaget i denna del göra några anmärkn.-r, helst utgången nog skall visa, i hvad mån man kommer att upnå det mål som eftersträfvas; men hvad fäster min upmärksamhet är det, alt man till grund för priskuranternes uprättande icke vill laga någon annan lid än de 3:ne sista månaderne af det förflutna och de 3:ne första af det derpå följda året.
Sker då ingen handel under de öfriga 6 månaderne af året?
vore det icke med rättvisa mera öfverensstämmande att jemväl uprätta priskuranter för de 6 månader, som förflyta från April intill Oktober, hvarigenom roan kunde erhålla ett medelpris på räntepersedlar, sådant det under hela årets lopp varit gällande.
För min del skulle jag tro att sådant vore desto mera rättvist, som räntepersedlarne hufvudsakligen bestå af matvaror och förnödenhets-artiklar och dessa äro lika behöflige under vår-och sommarmånaderne, som under den öfriga delen af året.
Visserligen kan häremot invändas, att handeln med ifrågavar. artiklar är lifligast under de 6 månader, som nu äro föreslagne; men att all handel med varu persedlar skulle vara inskränkt till dessa 6 månader, det är hvad jag vågar bestrida.
Således vill det synas mig som vore det rättast, för att finna ett verkligt medelpris, om man inhemtade prisförhällanderna under årets alla månader från Oktober det ena, till Oktober det påföljande året.
Något skäl mot en sådan åtgärds vidtagande synes mig icke vara för handen, ty ostridigt är, att, om mången säljer sina produkter under de 6 månader af året, som äro föreslagne att tagas lill grund för priskuranternes upgörande, så finues deremot en stor mängd personer, som icke verkställa en sådan försäljning den tiden, utan npskjuta dermed till de öfrige 6 månaderne af året; — och det händer understundom, hvad spannmål beträffar, att handeln derom är lika liflig under April, Maj och Juni månader och intill dess nästa skörd inträffar, som den varit under de 3:ne förutgående månaderne af året.
Jag hemställer alltså till StatsUtsk:s härvarande
Hrr ledamöter, om de ej skulle anse det vara lämpligt, då det icke leder till den ringaste förändring i hvad för öfrigt blifvit föreslagit, icke heller till någon slags förändring i hvad Konungen ansett vara nödigt och nyttigt, att en sådan utsträckning, som den jag nu ifrågaställt, uti tiden för ifrågavar. priskuranters bestämmande kunde ega rum, då deraf det förhållande blefve en följd, alt ett medelpris för hela året komme att bestämmas.
När man fastställer detta pris att gälla i 10 år, då synes mig rättvisa och billighet påkalla, att till grund för dess bestämmande taga de priser som under hela året varit gällande, helst deputerade icke ens ega rättighet att annorlunda, än i vissa fall, afvika från de upgifne priserne.
För öfrigt har det Höglofl.
StatsUtsk. gjort ett tillägg till den K. propos., hvilket jag anser icke hafva bort ifrågakomma; och kan ej undertrycka min önskan att detta tillägg icke blifvit af en Konungens rådgifvare som här yttrat sig, tillstyrkt, nemi. införande af ed - Den 5 Juli f. m. 333 gang vid markegångssältningen.
Hvar och en, som känner vigten af en ed, känner ock att edgång så sparsamt som möjligt bör användas; ju mer man begagnar ett medel, sådant som det ifrågavar., för att inverka på individens rättskänsla, ju mindre blifver verkan deraf i längden.
Ar man ej säker uppå att individen är bunden af sin heder och sitt samvete, utan att dessa band skola genom edgång ytterligare befästas, så betviflar jag att ändamålet på detta sätt kommer målet närmare.