Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Jag har alltid tänkt på henne», sade han okonstladt, och tårarne stego honom i ögonen, »der har blifvit gjordt allt, hvad i menniskoförmåga står, men det har inte hjelpt.»
»Det är hårdt, när modern i ett hus skall vara sjuk», sade frun utan att se upp.
»Jag tror väl det», svarade han och skakade sorgset på hufvudet, »men kan frun tänka sig, att, så dålig hon är, har min qvinna sjelf väft de här kläderna.
Med öm stolthet höll han fram sin ena rockärm, och frun strök med handen deröfver.
»Det är ett mycket vackert tyg», sade hon.
Hon såg honom nu i en annan dager, och uppmuntrad af hennes vänlighet började han berätta – oförbehållsamt, som landtbefolkningen gör det – om hustruns långa sjukdom, om sina pröfningar, sina sorger och förhoppningar, och allt som han talade, greps han af sin egen känsla och hågkomsten af, hur han lidit och arbetat samt alltid sökt att hålla sig uppe.
Blicken miste småningom sin slöhet och hållningen blef säker.
Men ibland måste han kämpa mot de frambrytande tårarne, ty ruset gjorde honom ännu lättrörd.
Så gick han, efterlemnande ett vänligt minne och ett talande vittnesbörd om en sann tillgifvenhets förmåga att höja och förädla allt, som deraf genomtränges – till och med en drucken man.
Från Ramlösa.
Det var söndag.
Helsingborgs hamn låg spegelblank, och från balkongen, der vi sutto, hade man en förträfflig utsigt öfver sundet, som gick i små glittrande vågor, skarpa och snabba, så att det skar i ögonen.
Längst bort syntes danska landet och Helsingör med sitt stolta Kroneborg, allt insvept i detta lätta, solvarma töcken, som på klara sommardagar kommer det att synas på en gång så lockande nära och så långt borta.
Närmast oss, vid bryggan, låg en folktom ångare, rikt prydd med flaggor och vimplar.
»Hvad står på?» frågade jag och pekade på ångaren.
»Den har kommit hit med en dansk arbetareförening, som rest ut till Ramlösa för att roa sig.»
Ramlösa – om vi skulle resa dit ut för att äta middag?
Körsbärskorgen och vinbuteljen tömdes i en hast, och så bar det åstad.
Vägen gick mellan täcka sommarboningar och ståtliga villor, och er ödmjuke tjenare gungade fram i det vackra ekipaget så bekymmerslös, som om han kunnat resa ända in i efterverlden på älskvärda vänners bekostnad.
Vi styrde naturligtvis först våra steg till societetshuset för att se våra stofthyddor till godo.
Man höll just på att äta middag, och taffelmusiken larmade som bäst.
Vi valde vår plats så långt ifrån den som möjligt på verandan, derifrån man hade en präktig utsigt öfver det rörliga lifvet.
Det är gräddan af brunnsgästerna, som här bildar en verld för sig, en skimrande brokig verld med salongsleenden och nya sommartoaletter, muntert prat och gamla historier.
De unga damerna sågo i sanning så blomstrande ut, der de vandrade i den varma belysningen och sina svala drägter, att – hvad de än hoppats finna vid badorten – inte var det helsan, de behöfde söka der.
Och rundt omkring, nere på planen och uppe på berghällarne, stodo gamla träd, höga och ärevördiga, som de stått der många år, gröna och solbelysta, medan under dem vandrat generation efter generation.
Blommor som vissnat.
Fjärilslif – förgängelse!
Det lär ha blifvit på modet hos våra grannar, danskarne, att sköta sina sommarnöjen på denna sidan sundet, och danska hörde man också talas, hvart man vände sig.
Efter middagen begåfvo vi oss ned till källan, der vattnet sipprar fram ur den branta, rostfärgade klipphällen och serveras af unga flickor.
En af dem hade nyligen vid en »skönhetstäflan» tagit första priset, något som icke tycktes oförtjent, ty hon var verkligen vacker, och den hvita tyllduken, så bruklig hos vår allmoge, klädde henne förträffligt.
Det var icke tiden för ordinarie drickning – förstås – men serveringen gick friskt undan, ty vattnet är kallt och smakade godt i sommarvärmen.
Der inne i grottan var det dessutom svalt som i en källare.
Hvad Etretat är för parisaren, det har Ramlösa i många år varit för den skånske bonden.
Hit kommer den välgödde slättbon för att få sin mage några tum mindre i omkrets, och hit komma de rika åbodöttrarna för att visas för verlden.
Detta är en societet för sig, dryg och exklusiv som trots någon annan.
Men hit sända också kommunerna på fattigvårdens bekostnad sina värkbrutna sjuklingar, och jag har aldrig sett så många af mina likar släpa sig fram på kryckor som här.
Vi gingo vidare, upp för de branta trappor, som leda upp till »fjellet», en rätt ansenlig backe på andra sidan källan.
Här råder det egentliga folklifvet och hit reser landtbefolkningen om söndagen för att göra sig en glad stund.
På planen uppe på backen var det redan ett folkstim som på en marknad.
Karusellen gick för full musik, oxhufvudet fick sina tunga slag, och ackompagnerad af sitt eget hvinande oljud gjorde en dresserad gris sina konster.
Men ännu hördes lass på lass rulla fram på vägen utanför, och folkströmmen tätnade beständigt.
Skåningen roar sig gerna.
Arbetaren trälar som ett lastdjur hela veckan, men på söndagen vill han ta sin skada igen.
Då genljuder hvar skogsbacke af dragharmonikans sträfva toner, och bastanta fötter svänga om på dansbanornas tilltrampade mark.
Men här var det ett strå hvassare.
Här fans en inhägnad bana, stor i omkrets och med ordentligt brädgolf, fast under bar himmel.
Musiken utgjordes af en gnällande orkester, tre man stark, och afgiften var tio öre pr dans, något som borde tillförsäkra banans egare en vacker nettovinst, ty tilloppet af danslystna var stort och orkestern sörjde nog för, att danserna ej blefvo för långa.
Att stå och hvila midt i en dans kunde således ej komma i fråga.
Man ville naturligtvis ha full valuta för pengarne och dansade, så att svetten lackade.
Hellre stupa än ge sig!
Jag vet ej något nöje som kan mäta sig med att för en stund stå som åskådare vid en dansbana; och många måtte tycka som jag, ty den var omringad af skådelystna i flerdubbla led.
Men inte tycktes det genera de dansande.
Det uppfriskande – jag hade så när sagt det uppbyggliga – i att betrakta sådana naturbarn består just deri, att de äro så fria från all tanke på, hur de taga sig ut.
De hänge sig åt stundens njutning med en grundlighet, som är oss kulturmenniskor nästan ofattlig.
Och det är det, som gifver deras råa lifsglädje en omedelbarhet, som kunde komma en att afundas.
Sjelfkritiken – detta, att liksom ställa sig utom sig sjelf för att med främmande ögon granska sig och sitt uppträdande – är någonting för dem helt okändt.
Hos de bildade klasserna har denna kritik bortrensat alla i ögonen fallande oregelbundenheter och gifvit individerna en yttre likformighet.
Skiljaktigheterna äro nyanserade och gå på djupet, hos de obildade framträda de bjert och på ytan.
Ja, man behöfver ej gå längre än till en dansbana för att iakttaga detta.
Individualiteten har fritt spelrum, och ni skall ej finna två par, som dansa lika.
Här fans det ju till på köpet danskar och svenskar om hvartannat, hvilket gjorde kontrasterna ännu skarpare.
Medlemmarne af den danska arbetareföreningen voro alldeles outtröttliga och stucko af med sin pratsamma liflighet emot våra trögare slättbor.
De danska »damernas» toaletter utmärkte sig stundom för en viss elegans, medan alla svenskornas buro samma landtliga pregel, men förnöjelsen var lika stor, och det syntes på alla, att de ville taga sin skada igen för veckans slit.
Se denna qvinna, ännu ung, säkert en modist eller sömmerska, man ser det på prydligheten i hennes egen drägt, denna enkla prydlighet, som förråder smak.
Det är öfvade händer, som ordnat dessa garneringar och monterat denna hatt, och hade hon haft råd att betala dessa öfvade händer, skulle hon aldrig ha dansat här.
Ett vackert ansigte, man kan säga intelligent, men blekt af nattvak och arbete.
Hon har stått der ute bland mängden och lyssnat till musiken, tills lusten att vara med har gripit henne.
Det är ju en fridag, i främmande land, ingen af hennes kunder skall se henne.
Och så dansar hon – hvad gör det?
I morgon skall hon börja i trampqvarnen igen, i dag vill hon vara fri och ha roligt.
Man måste länge, länge minnas ett sådant ansigte.
Kavaljeren?
– En vanlig halfherre, hvem tänker på honom!
Se, der kommer ett ståtligt par!
Båda ha föresatt sig att dansa bäst på hela banan.
Det är inte svensk vals.
Han niger och gungar, jemt, siratligt, och för med säkerhet sin dam.
Han håller i, utan att sakta af för ett ögonblick, utan ansträngning, utan trötthet och utan brådska; det ser ut som skulle han kunna hålla ut timvis.
Hans dam är rank och välväxt, det är en glädje att se på dem.
Filthatten med sin lilla fjäder vid sidan klär honom förträffligt, och han är solbränd; hvad kan han vara?
Ah – jägare på någon dansk herrgård!
Tror ni, att han blir trött!
Ni skall få se honom gunga fram öfver golfvet i hvarenda dans.
Men se der, ännu ett danskt par!
Man kan peka på dem, tala om dem, och vi skratta så, att vi knappt orka stå, men de se ingenting, höra ingenting, så försjunkna äro de i stundens njutning.
Icke en tanke på verlden omkring dem, icke en aning om, hur hjelplöst löjliga de äro.
Båda äro unga.
Efter moget öfvervägande kommer man till den slutsatsen, trots den fullständigaste frånvaro af hvarje ungdomens behag.
Hon är solstekt som en fiskmånglerska, han klumpig som en halfväxt hundvalp.
De äro stadsbor, intet tvifvel om det.
Från någon af bakgatornas eländigaste kyffen, från en eller annan utkant, der de dragas med något släpgöra hela året rundt, och detta är deras stora fest.
Ah – stadsbarn – jag håller tio mot ett, att de äro det.
Hos dem fins ingenting af landsbygdens sunda njutningslystnad, intet af den råhet, som ännu håller sig frisk.
Nej, det är en sjuklig sentimentalitet, som vrider allting på sned, och derjemte en komik, som försonar allt det snedvridna.
Men hvilken sjelfkänsla!
Träldjuren ha slagit sig lösa och tro sig uppträda med en viss glans.
Båda sätta näsan i vädret, han med cigarr i munnen och hattbrättet liggande ned åt ryggen, som han kröker i krum.
Och krokig går han i knäna.
Hon håller hakan öfver hans axel och stirrar halfblundande ut i rymden, medan hennes magra, smutsbruna hand håller en stor, hvit näsduk, som fladdrar på kavaljerens rygg.
Att vara klädd i näsduk är för henne höjden af elegans.
Och med små, trippande steg glida de dansbanan rundt.
Man kunde tro dem somna i hvar minut, och ibland bli de stående på samma fläck, ideligen trippande rundt.
Jag har sett flugor utföra en liknande dans, då de stått stilla i luften en vacker sommarqväll.
Och under allt detta håller kavaljeren hennes arm framsträckt som bogsprötet på ett fartyg.
Jag har aldrig sett två varelser med större känslolöshet emottaga sina knuffar, ty icke ett ögonblick vek det stereotypa lycksalighetsleendet från deras ansigten.
Vår egen kusk, som är uppe och svänger sig.
Hans hållning är oklanderlig, der ligger en viss medvetenhet i hans min.
Det är icke det blinda hängifvandet åt nöjet, det är redan en viss reserv, en gryende sjelfkritik.
Kulturen smittar.
Och se – der ha vi den fullt utbildad!
En svensk student, som dansar med sin lilla syster.
Han ler under dansen med en ironisk min, som skall säga, att han dansar för hennes skull, icke för sin egen, att han hyser ett sublimt förakt för det hela.
Han glömmer icke ett ögonblick, att han har åskådare.
För honom är det icke heller något nöje.
Men nu blir det för brokigt, och man tröttnar äfven på det.
Vi stufvade således in oss i vår beqväma vagn och rullade derifrån, bort från Ramlösas gamla träd, mot sundet, som blinkade framför oss, och mot den vänliga lilla staden på dess strand.
Hednatur.
Det är tyst här ute på heden, och icke ett ljud når ert öra – jo, der borta på vägen bullret af en skraltig vagn, men den aflägsnar sig allt mer, och nu är det åter stilla.
Icke alla förstå att uppfatta skönheten hos ett landskap sådant som detta, icke alla veta att njuta af denna naturens storslagna hvila.
Och dock är den så öfverväldigande stämningsfull.
Den, som en gång med öppna ögon och vaket sinne sett ett sådant hedlandskap, som man kan finna dem i norra Skånes skogsbygder, han förstår att man kan älska en dylik karg natur.
Men så måste man också ha sett det, icke som en resande, den der endast längtar efter målet och i förbifarten kastar en blick på omgifningarna, icke heller i sällskap, förande med sig konvenansens stela former och meningslösa pladder, utan ensam som heden och fri som den.
Helst en sensommardag, när ljungen skiftar från djupaste brunt till sammetslik grönska.
Enen växer i frodiga knippor mellan mossgråa stenar och lingonriset breder sig ut med rodnande bär.
Man kastar sig i det korta gräset på någon backsluttning, öfverskuggad af ett par vilsekomna björkar, och blickar ut öfver nejden!
I kullar och dalar höjer och sänker den sig, och öfver allt har den magra grusmarken klädt sig i samma yppiga skrud.
Mörka färger, men dess bättre afteckna de sig mot den blåa himlen.
Mellan ett par höjder synes den stolta skogen, och långt i fjerran spetsen af någon kyrka.
Icke ett spår af odling i hela grannskapet, icke en mensklig varelse; men nere i en dalsänkning, der ett källsprång framkallat en smula gräs, gå några kor och hästar på bete; genom sin lugna välmåga göra de taflan mindre ödslig än den annars skulle ha varit.
När man ligger så der, försjunken i tankar och sysslolöshet, kan det ibland förefalla en, som om tiden stod stilla, och all den oro, som annars drager en med sig, plötsligt släppte sitt tag, och alla små sjelfviska bekymmer fölle bort, och man endast kände en djup, allt öfvervägande glädje öfver att vara menniska och lefva.
Då lär man sig att älska tystnaden och heden, då vänjer sig ögat vid att uppfatta dessa i hvarandra förtonande färgskiftningar, som äro denna natur så egna och hvaraf den just har sin skönhet.
Mellan taggiga enbuskar och steniga tufvor slingrar sig den smala gångstigen, hårdt tilltrampad.
Se på det der fölet.
En sådan liten skojare!
Se, hur han rullar sig i gräset och sträcker sig i solskenet, under det han med det samma håller utkik efter oss med sina klipska ögon.
En sådan sammetslen nos – och hvilken smidig böjning på halsen!
Ni har kanske aldrig sett verklig brist?
Jag vill visa er den.
Icke denna »ädla» fattigdom, som poeterna besjungit, utan den handgripliga nöden, som uppkommer af mannens superi och qvinnans slöhet.
Bakom denna trädgrupp ser ni huset – ty det är verkligen ett hus, detta stenruckel, och här bo menniskor.
Der fins icke en tillstymmelse till trädgård, icke så mycket som ett potatisstånd, intet spår af menniskofot eller menniskohand, annat än denna slingrande gångstig och denna boning.
Gråstensväggarna äro icke fogade, utan löst tillsmetade med ler på insidan, halmtaket är upprifvet af väder och vind, ena gafveln borta, och huset, som förr haft tvenne rum, har nu endast ett, som kan brukas.
Flera af fönsterrutorna äro sönderslagna och gråa trasor stoppade i hålen.
Det är som om denna smutsgråa färg vore fattigdomens uniform.
Det lönar sig icke att gå in, ty det inre svarar fullkomligt emot det yttre: ett jordgolf, der vattnet står i pussar, när det regnar ned genom det otäta taket, en säng eller ett ide, med smutsiga paltor, ett omåladt bord, två rankiga stolar, en yxa, ett skrin, ett skåp och två träskor, se der bohaget, familjens hela egendom, alla dess tillgångar.
Invånarne får ni väl näppeligen se, ty om sommaren äro de sällan hemma annat än om nätterna.
Barnen få sitt förråd af svart grofbröd, kanske några kalla potatis och, om ställningen för tillfället är riktigt god, en slump sur mjölk i ett lerskrälle.
Och så få de sköta sig sjelfva bäst de vilja, d. v. s. de äldre taga vård om de mindre.
Der ser ni tre af dem ligga på marken och leka.
Fula, smutsiga ungar med breda munnar och smala ben.
Den äldsta af dem har ett förfärligt ärr på ena kinden, hvilket vanställer hela ansigtet.
När hon var liten, hade modern en gång gått ifrån henne, och hon hade fallit på kakelugnen.
Det var på vintern, och ugnen var het.
Till hvilket lif skola dessa barn växa upp?
Pojkarne till släp och dryckenskap, flickorna till det som är ännu sämre.
Men deras yttre är så motbjudande, att man känner mera vedervilja än medlidande.
Det hela gör ett obehagligt intryck.
Det är, som tyngdes man sjelf af en skuld.
Bry er icke om att ge dem penningar, ty det tjenar ingenting till.
Kan ni icke taga dem ifrån föräldrarne, är ingenting vunnet, och vi kunna ändå icke med en allmosa köpa oss från tanken på deras framtid; den skall ihärdigt förfölja oss under hemvägen, ända tills det rörliga lifvet åter utplånar den.
Der möta vi ju modern.
Hon har varit i byn och sålt qvastar, nu kommer hon igen med bröd.
En tung, men kraftfull gestalt, ett själlöst uttryck.
Brunstekt, osnygg, vämjelig.
Hon känner mig, och jag måste gifva henne något, men jag vet att – – – .
Ja, är det inte otäckt, när de böja sig ned för att i krypande ödmjukhet kyssa en på handen!
Sjelfva deras föreställning, att man skulle önska och tillåta ett dylikt hyckleri, tycks på en gång innebära en förolämpning och ett hot.
Hon har sett, att jag hvarje gång rycker handen undan, och dock vill hon icke tro mig, tänker kanske till och med, att jag gör det af högmod.
Och jag erkänner, att jag ryser vid blotta förkänningen af hennes läppars vidröring.
Kanske har hon ännu så mycken instinkt qvar, att hon känner det, hvem vet?
Hennes intressen och sträfvanden äro annars just de samma som djurens, hvarken högre eller rikare, ja, stundom förefalla de nästan lägre.
Der fins icke ett spår af intelligens hos henne, och om den funnits, har den ohjelpligt gått förlorad i den atmosfer af råhet, som utvecklar sig i ett hem sådant som hennes.
Hon har berättat mig sin historia utan förbehåll, utan tillbakadragenhet; och under det hon i sitt minne återkallade svunna tider, såg jag för första gången en flägt af själ genomanda slöheten, hvilken smälte i en ström af tårar.
Hennes olycka började med en mesallians.
Ja, skratta icke, ty der råder verkligen en sträng kastskilnad bland de lägre klasserna, och »aristokrater äro vi alla».
Hennes far var ladufogde – hon sade det med stolthet – och hennes man endast en simpel arbetare, men han var ung, rask och såg bra ut.
Redan då hade han börjat supa, men hon trodde på sin förmåga att förbättra, gifte sig trots föräldrarnes föreställningar och blef af dem förskjuten i vredesmod.
Hade mannen öfvervunnit lasten, sparat och blifvit välbergad, skulle de tagit henne till nåder igen; men nu blef utgången den vanliga: äkta mannen var ungkarlen lik, endast mindre älskvärd.
Inom en vecka hade han supit sig full, inom en månad slog han henne, och inom ett år hade han sålt alla hennes tillhörigheter.
Nu ha de varit gifta i femton år och haft tretton barn.
Hon får stryk, så ofta han är drucken, och han är drucken, så ofta han har pengar.
Detta vill långt ifrån säga sällan, ty han är en dugtig arbetare.
Jag har frågat henne, hvarför hon icke rymt ifrån honom för länge se’n, och har fått till svar, att han är »den beskedligaste menniska som fins», när han bara är nykter – skada blott, att han då alltid är ute på arbete, så att hon ej får godt af hans beskedlighet.
De flesta af barnen äro döda, och hon tycks vara nöjd dermed.
Svält och stryk var ju det enda som väntade dem.
Men låt oss lemna allt detta och gå tillbaka öfver heden.
Den har fått något ödsligt öfver sig, nu sedan solen sänkt sig mot sin nedgång; men långt borta på en klint står en ensam ko och idislar i stilla belåtenhet, skarpt aftecknande sig mot aftonhimlen, som vore hon målad på guldgrund.
Jag lemnar er nu, kanhända led vid mitt sällskap, trött af vårt ströftåg och vred öfver det osköna i taflan, men, tro mig, sanningen är ändå det vackraste i lifvet – vore den än aldrig så ful.
Från Malmö.
Droskan väntar, stig upp!
Jag känner skjutsstallets vagnar och har bedt att få den här, som är den bästa, ty jag är svag för att åka godt – när jag icke får gå.
Kusken ser ju ståtlig ut i sin galonerade hatt med kokard; också var det han, som hade den äran att köra för Sarah Bernhardt, när hon gästade staden, och sannerligen tyckte jag inte, att han såg helt högtidlig ut den gången, kanske högtidligare än nu.
Allting klart.
Låt gå!
Så rulla vi då åstad för att se – jag aktar mig nog för att säga Malmö märkvärdigheter, ty dem kan inte jag föra till torgs – jag menar bara trakten, utsidan af tingen.
»Detta något, som ligger bakom», känner icke jag.
Vi köra igenom staden, ned åt Södergatan och öfver Gustaf Adolfs torg.
Det är ingen prydlig teater, de goda Malmöborna hålla sig med, men det törs jag väl inte säga högt: kusken kunde sqvallra.
Här ha vi kanalen, som annars doftar så, att man beskyller den för att sända rödsoten som en landsplåga till sin omgifning, men i dag är den vid goda vätskor och luktar icke.
Kör sakta här på bron!
Se så vackert!
Särskildt åt
Davidshallshållet, der den andra bron spänner öfver vattnet och återspeglar sig deri, omgifven af lummiga träd; platsen ligger så fritt, när man ser den härifrån, med Rörsjöstadens breda boulevard i fonden.
Jag har sett denna tafla så många gånger, men blir icke trött af att se den om och omigen.
Och om aftonen, när gasen är tänd och lyktorna på bron spegla sig der borta, kunde man tro sig vara i Stockholm eller Venedig.
Denna enda punkt, och så är det slut.
Nu bär det af igen, förbi det fritt liggande elementarläroverket och St.
Paul, genom Rörsjöstadens breda gator och ut på landet, mellan en dubbelrad af täcka landställen och prydliga villor.
Hvem bor i dessa villor?
Folk, förmodar jag.
Rika köpmän och fabriksegare.
Jag sade er ju, att jag icke känner till »detta något, som ligger bakom».
Jag är bara en fattig bokhandlare, f. d. fotvandrare, blifvande tidningsskrifvare, eller hvad ni vill kalla mig, och när jag berättar er allt hvad jag vet, bör ni icke förebrå mig för hvad jag icke vet.
Nu äro vi emellertid utom villorna, och det ser ut, som om vi skulle köra rakt ned i hafvet, så tvärt svänger vägen.
Hvad det käns godt med denna salta, friska vind.
Man säger, att den, som är född i närheten af hafvet, kan gripas af en förunderlig längtan derefter, och jag kan tänka mig, att det måste vara så.
I mitt barndomshem kunde man visserligen från någon höjd se Östersjön som ett glänsande band vid horisonten, men ute på dess yta hade jag aldrig varit förr, än jag en gång fick följa med min far till ett litet fiskeläge i närheten af Trelleborg.
Hvad jag mins den dagen!
Vi hade åkt dit ned, min far och jag, och jag hade kört.
Det var hans stolthet att utbilda mig till kusk.
Nu stodo öländingarne spända från vagnen, mumsande i sig nytorkadt hö och läcker hafre.
Det lät aptitligt, när det knastrade under deras starka tänder; man kunde nästan afundas.
De sågo så belåtna ut, och solen sken på deras glänsande små kroppar.
Jag slog armarne om den enes hals och kysste honom just på den sammetslika fläcken vid nosen, och det kändes så lifsvarmt att trycka kinden intill den, under det mina armar fastare slöto sitt tag.
Ett stadsbarn kan icke fatta, med hvilken ömhet en liten vilde kan fästa sig vid ett sådant djur, men min far log, då han såg det, ty hästar, hundar och sport voro hans passion.
»Vill du ut och ro?» frågade han, och jag släppte hästen, i det jag såg upp, oviss om han talade allvar.
»Nå?» upprepade han.
»Ack ja», svarade jag, men endast hviskande, ty min mor hade – skrämd af min fars vågstycken – förbjudit mig att gå i båt.
Men hvad betyda mamman och förbuden å ena sidan emot pappan och anlagen å den andra!
Man samtycker naturligtvis; hela skilnaden är, att man gör det hviskande.
Vi gingo således ned emot stranden.
Der stodo en del fiskare och sysslade med sina fiskedon, breda, otympliga sjögastar med brunstekta ansigten och gulbruna skägg, en typ, som man återfinner längs hela kusten.
Och så denna blandade lukt af tjära, fisk och tång!
För mig var det något ovanligt, ty jag kom sällan ända ned till sjön, och jag tror, att jag såg med både ögon och öron, och munnen med.
Och jag såg allt.
Den flacka stranden, utan ett träd eller en buske att skänka den skugga, ett timmerupplag och några tjärade fiskarkojor med tångtak, sanden, i hvilken jag stod till ankeln, och så hafvet – vidt, lugnt, omätligt – knappast krusadt af en vindflägt, samt ett bländande solsken, som stupade ned öfver allt med en brännande hetta.
Men den tycktes icke besvära någon, allra minst mig, ty det hela var så nytt, att mitt hjerta nästan stod stilla af lutter förväntningar.
Min far klargjorde en af båtarne, och jag såg, att fiskarena midt under sitt arbete egnade honom en viss uppmärksamhet.