Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Himlen bevare mig från att i mitt bröst skulle uppstå en slik känsla som förakt för någon moster Ulrikas åtgärd!
Jag vördar och älskar Gud, jag tackar honom för det han gifvit mig ett hjerta, men jag beder honom i all ödmjukhet att han icke måtte sända i min väg någon hustru, som ej besagde egensinniga hjerta sjelf utkorat."
"Dina ord klinga bra, men jag låter ej afspisa mig med ord.
Vill du om söndag följa med till prostgården och visa dig artig mot flickorna?"
"Jag vill visa mig artig mot alla verldens flickor, men om moster Ulrika med denna fras menar något annat än -- ingenting, så säger jag nej!"
"Du stöter dig då med mig ... begriper du hvad det vill säga, min käre systerson?"
"Ack, jag törs icke tänka på någonting så sorgligt!"
"Men det inträffar bestämdt -- och Gud vet ändå bäst hvad allt jag velat göra för dig!
Besinna dig dock, medan tid ännu är ... du behöfver icke göra dig besvär att vara med om fisket i afton!"
"Huru, älskade moster -- förvist?"
Fru Ulrique-Eugenie antog en stolt uppsyn.
"Jag har då bestämdt fallit i onåd?"
"Ja, jag vill icke neka att du är på väg att göra det, och jag hoppas att den helsosamma fruktan, som du kommer att erfara, nog bringar dig på bättre tankar!"
"Det tviflar jag på, värdaste fru moster!" mumlade Gottlieb, sedan hans tant med majestätiska steg lemnat rummet...
"Men besitta, är det icke ändå en stor dumhet att ej fresta lyckan...
Ack, hvarföre är icke min vackra najad i dalen i stället begåfvad med en och en half tunna guld ... den der lilla flick-ungen -- hm -- hon är alldeles för mycket söt!"
Venern, den stormiga Venern, hade denna afton antagit sin lugnaste yta.
Dess klara spegel upptog den fjerran belägna Kinnekulle, och öfver denna gigantiska spegelbild gled sakta fram den ena skutan efter den andra, tills ett brusande ångfartyg kom och uppslukade alla spegelbilderna i sitt häftigt gungande kölvatten.
Det var en särdeles romantisk strand den der, på hvilken Almvik låg, och lekande fiskar hoppade ständigt kring små-båtarne, som här och hvar vaggade vid sin kedja eller ock, rodda af raska händer, smögo ut att lägga sig i försåt för hafsfruns underlydande.
Men den stolta herrskarinnan, som från sin kristall-sal såg faran nalkas, kommenderade höger-omvänder-er, och dervid försvann hennes till vattubrynet uppstigna garnison, hastigt dykande ned i de förskansningar, dit fienden ej kunde intränga.
Det var i följd af denna hafsfruns taktik som patron Fabian, vid de krig han ofta förde med henne, nästan alltid förlorade.
Och visst var han illa ute, stackars karl, der han ställd mellan sin hustrus och hafsfruns olika jernviljor, ständigt såg sig tillbakadrifven på samma punkt: den ena ville ingenting gifva i skatt, och den andra fordrade med en envåldsherrskarinnas maktspråk att denna skatt måtte lefvereras, hvar helst den än togs.
Efter dessa förutskickade underrättelser må man dömma om patronens känslor, då han -- hvilken beredt sig på att den förbrytelse, som Gottlieb begått, skulle för hela aftonen upptaga den förtörnade fru Ulrique-Eugenie -- helt tvert fick bud att båten var klar och metspöen nedburna.
Fiske utgjorde just ett af vår patronessas älsklingsnöjen, ehuru hon sjelf aldrig försökte det oftare än då hon, i förtrytelsen öfver sin mans dumma otur, häftigt slängde bort parasollen och ryckte metspöet till sig.
Och vare sig då att herrskarinnan på nedra bottnen ville visa en artighet mot regerande drottningen i öfra regionerna -- man känner att damerna sins emellan äro fallna för ceremonier -- eller att någon liten ströfkår blifvit efter och sålunda råkat falla i fiendens händer ... allt nog: fru Ulrique-Eugenie hade vanligtvis tur; men hon nyttjade icke sin förmånsrätt, för att ej, såsom hon sade, komma sin man att rodna.
Då patronen hann ned, stod hans ömma maka redan färdig med lille Jean-Ulrik vid handen, och för den äkta mannen återstod ej annat än att hjelpa sina skatter i båten och att sedan han rott ut så långt som hans hustru funnit lämpligt, släppa årorna och fälla metrefven.
"Det är då bra besynnerligt, min käre Fabian, att du jemt förhåller dig som en automat, när du fiskar!"
Med denna förebråelse öppnade patronessan sina klagoslussar, hvilka synnerligast under alla promenader fingo sin fulla frihet.
"En automat, min vän?"
"En stock, en verklig stock ... du vänder ej ens på hufvudet -- det är precist som om du vore ensam i båten och din hustrus sällskap vore det tråkigaste du visste!"
"Men, kära du, jag måste ju vara uppmärksam på när det nappar!
Ifall jag jemt vände mig om..."
"... så förlorade du väl derföre icke känseln?
Men du tycker om att det för folk, som vi kunna möta, ser ut som om du vore herre åtminstone i båten, i brist på bättre -- stackars man, så enfaldigt!"
"Kära Ulrique-Eugenie, blir det jag som skall uppbära hvad du sparade din systerson -- jag tycker..."
"Nå, hvad tycker du?"
"Åh, bara det att jag har tillräckligt med den vanliga tyngden af ditt lynne, utan att denna tyngd behöfver ökas med någon främmande börda!"
"Tyngd ... börda ... lynne -- är karln tokig ... är det till mig, din hustru, du ställer sådant tal, din hustru, som med ett helgons tålamod fördrager din sömnaktighet, din lojhet, din brist på kärlek och ömhet ... åh, detta är alldeles utomordentligt, det är ovärdigt, det är skändligt!"
"Se så, Ulgenie, blif icke så häftig -- du vet väl om jag är tålig!"
"Än jag då?
Att vara gift med ett sådant våp till man!
Om din hustru kurtiseras midtför din näsa, låter du det passera: du ser ingenting, du hör ingenting -- jag kunde vara dig otrogen, och du sofve ändå.
O öde, o tid, o lif af bitterhet, en slik karl kan bringa en hustru till förtviflan, och från förtvillan är blott ett enda steg till vansinne!"
"Nå, hvem är det då nu som kurtiserar dig?"
I detta nu låg liksom ett tillkännagifvande att saken ej var så alldeles ny.
Och ny var den ej heller, ty som hvar och en har sina svagheter här i verlden, så hade fru Ulrique-Eugenie den, att inbilla sig det hvarje karl, som talade med henne, genast blef kär; och visade han den minsta smula artighet, så benämdes det kurtis.
Men nu var det en olycka framför andra, att hvad helst den medgörlige mannen kunde förmås till, förmåddes han dock ej att spela Otello -- och likväl, om han förstått sin sak, kunde det hafva legat i hans egen makt att svinga sig upp på den äktenskapliga thronen.
En svartsjuk tyrann skulle hafva böjt den förtjusta patronessan som ett rör: han hade kunnat trampa henne under sina fötter, och hon skulle hafva kysst dem.
Men nu kysste han i stället hennes, och derföre trampade hon honom; och om hon ej rättfärdigade de förebråelser, som gjordes Desdemona, var det just icke så helt och hållet hennes eget fel.
Men hvartill hade det i alla fall tjenat?
Ack, hvarföre var hon ej sjelf född med samma lugn?
Hvarföre plågade hon sig stundom med svartsjuka inbillningar, till hvilka hon, enligt hvad hon trodde och visste, icke hade ringaste anledning.
"Min Fabian", plägade hon tröstande säga till sig sjelf, "skall aldrig kunna bli mig otrogen: han är för trög att tänka på annat än soffan och tobakspipan"...
"Hvem är det då nu som kurtiserar dig?" frågade mannen.
Fru Ulrique-Eugenie höjde en vädjande blick till himlen:
"Han frågar mig hvem -- han har icke ens sett det!"
"Nej, min själ jag det har!"
"Och likväl har just under hela denna dag" -- hon vände rodnande bort hufvudet...
"Kors, här har ju icke varit någon annan än adjunkten, som följde hit prestgårds-mamsellerna och reste före dem!"
"Ingen annan ... än om det vore nog: om denne intressante och upplyste man, som eger en förtjusande samtalsgåfva, om han, säger jag..."
"Än se'n?"
"... hänförd af de ringa behag, som du aldrig förmått uppskatta, intagits af en stilla och mild passion?"
"Adjunkten -- huru: tror du att han fattat en hemlig böjelse för dig?"
"Jag sade icke böjelse: jag sade passion -- du begriper icke det ordet, du!"
"Nej, det är sant!" stammade patronen, och det var nu hans tur att rodna.
"Beskedlige Josef!"
Derefter återtog hon:
"Jag är mycket villrådig om jag bör låta honom märka att jag genomskådat hans känslor.
Men i samma stund nödgas jag förbjuda honom huset, hvilket vore att låta allmänheten få del af detta grannlaga förhållande."
"Om jag finge ge dig ett råd, min vän..."
"Hvarför icke, min käre Fabian -- du är ju i alla fall min man och har som sådan rätt att yttra din tanke."
"Då är mitt råd: låt allt gå som det går!"
"Men fruktar du då ingenting, bäfvar du ej för möjligheten af en olycka?"
"Åh, min bästa Ulgenie, kan jag glömma din sinnesstyrka, din dygd?"
"Det är sant: jag eger dessa vapen -- och jag tackar dig, dyre Fabian"
... (efter vanligheten följde några smekande solglimtar på det kyliga ovädret) ...
"jag tackar dig, dyre Fabian, för det du gör mig rättvisa...
Emellertid förlåt, min vän, att jag upprör din känsla!
Men det finnes ögonblick, då äfven den starkaste kan vara svag."
"Icke du, min vän, aldrig du!"
Denna förargliga tillförsigt hade så när retat vår patronessa på nytt.
Men hon upptog hastigt en ny idé, som gjorde nödvändigt för henne att bibehålla sitt sentimentala utseende.
"Låt oss lemna den beklagansvärde unge presten!" sade hon.
"Jag har ännu ett förtroende att gifva dig."
"Ännu ett?"
"Denna bekännelse rör så att säga ett barn, och jag fruktar för detta älskade barns väl."
"Förklara dig!"
"Du får icke fatta hat till honom, Fabian!
Ty på min heder -- jag ansvarar derför vid mitt lif -- den stackars gossen förstår sig ej sjelf, och det är alltsammans ingenting annat än en af dessa platoniska lågor, som uppstå i ynglingens sinne, då han händelsevis träffar i sin väg någon person, hvilken erinrar om dragen af det besmyckade ideal, som lefver i hans unga inbillning."
"Du skulle väl icke med denna målning vilja hänsyfta på Gottlieb?"
"Fabian ... hvarför tager du denna hånfulla ton?
Skulle du, som visat undseende med så många, just för din hämd utse detta oskyldiga offer, som -- jag upprepar det -- icke känner sin skuld?
Det var blott en tillfällighet som gjorde mig bekant med hans hjertas hemlighet."
"Törs jag fråga efter den tillfälligheten?"
"Gerna...
Jag har, oss emellan, i mitt sinne utsett en af prostflickorna till hans hustru.
Jag bjöd dem hit i dag, han flydde dem: han återvände till denna enslighet, som han hvarje afton söker, antingen före eller efter våra promenader ... det är en instinkt som tvingar honom att lemna huset, då du icke är närvarande.
Och ej nog härmed: då jag förebrår honom detta fel och förklarar min mening i afseende på det förmånliga partiet, tager han sig mod att förklara mig tillbaka att han vill ha sitt hjertas rättigheter för sig sjelf."
"Och du har trott, min vän, att det är du som är skulden till allt det der?"
"Jag har beklagat att så är -- ingenting vidare!"
"Nåväl, kära Ulgenie, från denna samvetsbörda skall jag befria dig!"
Vår patron, som knappt kunde hålla sig allvarsam, talade med ovanlig liflighet, hvilket härflöt deraf att han nu såg ett förträffligt tillfälle att, utan beskyllning för elaka afsigter, få göra sig af med en person, hvars närvaro utgjorde ett hinder rör honom sjelf.
"Hvad är det du pratar -- hvad vet du om min systerson?"
"Åh, bara det att han har en liten kurtis för sig, och att det är den som upptager tiden både under hans för- och eftermiddagsvandringar."
"Han -- han ha en kurtis?"
"Jo, så står det till!"
"Men det är icke möjligt -- det är icke sanning!"
"Jag säger jag att det är sanning, och ifall du frågar honom hvarför han ständigt går till dalen, tror jag knappt att han skall våga neka att han der sitter i all sköns förtrolighet med gamle Lönners dotter, den lilla täcka Nanny, för hvilken han läser skaldestycken, emellan det han, under förevändning att lära henne spela gitarr, fattar hennes händer."
"Om detta eger grund, om han under vistandet i mitt hus sysselsätter sig med en så usel intrig, så skall jag, som anser mig vara i mors ställe för honom, i morgon dag sönderslita detta förhållande...
Men huru vet du det?"
Han skulle då hafva omtalat att, redan samma afton som han genom Calles uppträdande så snöpligt måst lemna den väna Magda, han på hemfärden tagit en omväg, hvilken fört honom nog nära dalen för att kunna urskilja de der sittande personerna -- och allt sedan hade han omsorgsfullt bespejat Gottlieb, glad öfver att sålunda ega vapen i hand emot den, som möjligtvis kunde bespeja honom på krokvägarna åt dalen...
Alltså var det en händelse som öppnat patronens ögon för ynglingens fel, och han hade ej trott sig böra spela angifvare, emedan dylika små kurtiser vore så vanliga för unga karlar...
"Icke något försvar, min herre -- det förbehåller jag mig!" svarade fru Ulrique-Eugenie vredgad...
"Vacker historia, minsann, om den ej slutar i tid!
En mors förebråelse på ena hållet, en gråhårig fars förbannelse på det andra ... en ung förförd flicka -- måhända ett barn-mord ... en kriminalhistoria, en skandal, hvari kanhända vårt hus och våra personer komma att figurera...
Nej, så sant jag heter Ulrique-Eugenie, detta måste ha ett slut, och det hastigt ändå!"
"Men huru?"
"Det blir min sak!
Han har ju talat om att göra en vandring öfver Dals-fjällen åt Norge -- nåväl, må han resa öfver till Åmål och derifrån börja sin färd.
Penningar skall han få, men lyda måste han också!"...
Följande afton, sedan vår patronessa med egna ögon förvissat sig om att hennes man talat sanning, togs Gottlieb i ett förhör, hvilket så när gjort slut på allt det tålamod, som den unge mannen egde.
Följden deraf blef att han sjelf beslöt sig för den omnämda vandringen.
Han oroade ej
Nanny genom att förtälja orsaken till sitt hastiga uppbrott.
Deras sista samvaro egnades i stället åt ljufva förespeglingar om återkomsten och att uppräkna och uträkna allt hvad
Nanny under tiden skulle hafva förvärfvat sig i vetande äfvensom i skicklighet på gitarren, hvilken Gottlieb inryckt i fredskontraktet med sin tant och hvars eganderätt han åter transporterat på Nanny.
De unga åtskiljdes således under goda förhoppningar, och den afskedskyss, som Gottlieb utbad sig och erhöll, bidrog ej att bringa Nanny i glömska.
Dagen efter den unge mannens afresa ankrade Jon Jonsons skuta i den vik af Venern, dit vår lilla historia är förlagd.
O, när randas den gyllne dag, Då, för sorger och mödor fri, Mig besöker en trofast vän?
I gudars namn, hör upp mitt tålamod att pröfva!
Hvad förbehållsamhet, som min förtviflan gör?
O, himmel, hör jag rätt -- månn' örat mig bedrager?
Sorgen.
Nära tvenne månader hade förflutit efter den märkliga dag, på hvilken Nanny bortgifvit den första kyssen och Magda erhållit den kärkomna underrättelsen om Jon Jonssons ankomst.
Också stod glädjen högt i taket, då alla Ragnars skatter väl blifvit lefvererade i hennes vård: hon ansåg att allt dermed var bestäldt.
Men hur bedrog hon sig ej, den stackars Magda!
Det fans en person, den Magda med sin köld ständigt förolämpat, och som, då han led det nederlag vi bevittnat, i afskedstunden gaf henne en blick, hvilken på henne gjorde samma verkan som om hon trampat på en orm -- det var också på ett slags orm i menniskohamn hon hade trampat.
Hon skulle snart få känna det fördröjda stynget.
Ännu aldrig hade man hört omtalas något beslag i gamle Lönners hus: de varor, hvarmed han fordom handlade, togos helt enkelt hos köpmännen i Göteborg.
Men på sednare tiden var förhållandet annorlunda: den driftige Ragnar fann bättre uträkning vid att sjelf hemföra bidragen till den lilla handeln, och dermed hade han fortfarit år från år.
Men -- säger ordspråket -- krukan går så länge till vattnet, att hon en gång måste gå sönder...
Likväl hade tullbevakningen minsta delen i denna olycka ... ja, förmodligen skulle ingen medlem af detta slags polis någonsin hafva drömt om ett besök i den lilla strand-dalen, derest icke en bestämd påpekning, att icke säga hotelse om angifning, föranledt ett sådant.
Tyvärr visade sig nu att tullkammarens helgdgifvande stämpel saknades på både garn-bundtarna, duk-packan och allt det öfriga, af hvilken anledning de arma sågo sig icke blott beröfvade sina varor, utan äfven hotade med böter, som öfverstego deras krafter.
Vid allt detta var dock förfärligast att den lilla familjens unge, starke beskyddare -- han, som snart skulle hafva redt allt -- i samma dagar afseglat till Brasilien.
Magda och Nanny greto, endast då de voro ensamma eller i sällskap med hvarandra: för gubben dolde de sina suckar, ty hans lif skulle ej förtyngas.
Ack, det var tungt nog ändå!
Det lilla välstånd, som man påräknat, var ju nu för lång tid förloradt.
Gamle Lönner såg sina döttrars hemliga smärta och sade för sig sjelf: "Stackars barn, I anen ej det värsta!"
Men han, som tänkte på att den obetydliga handeln gick i hans namn, han anade det.
"Vi ha haft så mycken lycka, lugn och trefnad alltsedan Ragnars giftermål, att vi väl få finna oss, mina barn, om det någon dag bär emot -- menniskan är icke skapad för en ständig medgång."
Så uppmuntrade han dem.
Men de smålogo sorgset och fördubblade sina arbetskrafter: det var så mycket man nu måste ersätta, så mycket man borde företaga, för att lindra bekymren.
Bland alla var likväl Calle den outtröttligaste.
Han, som med så stor tjenstaktighet låtit grannarne förfoga öfver sig, han, som gått hand ur hand, hade numera knappt tid att sticka foten utom dalens område.
Han var allting och gjorde allting, så att man icke mer behöfde gifva penningar eller föda för något slags dagsverke vid det lilla gårdsbruket, och detta i trots deraf att han en tid bortåt känt sig ganska kraslig till helsan, den han föga vårdade sig om, utan gick våt eller torr, hur det föll sig.
Men allt ondt glömdes vid ett vänligt ögonkast, en förtrolig nick af Magda.
Och sade hon nu:
"Du arbetar ihjäl dig, min Calle!" då föll Calle i ett högt skratt, och blef sedan så stark att han trodde sig vara en jätte.
När han så stökat undan det nödigaste hemmavid, hittade han slutligen på att lemna dalen, men ej mera för att blifva barnpiga, utan för att låta leja sig till utarbete; och då han vid hemkomsten lade dags-penningen på Magdas väfstol, kunde man ibland se huru någonting "klart" skimrade på den smutsiga sedellappen.
Det var en glädjetår.
Magda sade ej något.
Hon vågade ej mer berömma honom: hon hade sett hvad verkan det hade.
Men sedan pingstliljorna och syrenerna tagit slut, kom turen till "träd-rosorna", tulpanerna och lavendeln, och hur trött än Magda om aftonen var, satte hon dock med egen hand en ny qvast i Calles mugg.
Sent omsider, eller rättare alltför snart -- efter sju veckors rättegång -- föll domen angående det i beslag tagna godset, och som herr
Lönner ej kunde erlägga de ådömda och för den värnlösa familjen ganska betydliga böterna, inmanades han i häkte.
På denna dag, på denna förtvillans dag, var det ingen som egde mod mer än gamle Lönner sjelf.
Han hade insett hvem som i hemlighet dref spelet, men han kände ingen fruktan: han var en gudfruktig man, och visste dessutom att Magda skulle göra allt i verlden för att få upplånt den erforderliga summan.
Tyvärr hade Magda redan, gubben ovetande, pantsatt det lilla silfret för att betala några små skulder, som hon åsamkat sig på våren.
Vi skola icke närmare skildra det ögonblick, då gubben steg i båten -- häradshäktet, dit han tills vidare fördes, låg snedt öfver viken.
Både Magda och Nanny ville nödvändigt följa med till andra stranden, men han afböjde det med en så allvarlig ton att de ej vågade motsäga honom.
Det var rörande att se de båda unga qvinnornas ifriga och omfattande omsorger midt under deras dödande ångest.
Ingenting glömdes till gubbens beqvämlighet, och då kronorättaren slutligen med någon otålighet lät skjuta ut farkosten, hängde ännu de arma varelserna snyftande fast vid relingen för att tillhviska far att de om några dagar skulle besöka honom.
Ändtligen var den bittra stunden förbi, båten redan långt ute, men så länge en skymt syntes af gubbens hvita fladdrande hår, stodo qvinnorna och de snyftande barnen qvar på stranden.
Calle hade dem alla ovetande förut gifvit sig öfver till andra sidan.
Der mötte han fadern och lemnade honom helt triumferande en tio-riksdalerssedel -- det var en omätlig skatt, och Calle hade förskaffat sig den genom försäljning af sin enda egendom, silfverklockan, den han ärft efter mor, som sjelf sagt att Calle skulle ha den.
Då han om aftonen återkom hem, sade han blott:
"Det skall ingen nöd gå på far: han kan i arresten må som perla i gull, ty det var en beskedlig herreman som erbjöd sig att låna honom tio riksdaler."
Hur välsignades ej denne herreman af Magda och Nanny!
Hvad skulle de göra, hvad upphitta i denna nöd?
Deras fattiga grannar hade inga kontanter -- de rika skulle fordra säkerhet.
Nanny tittade ofta med orolig hjertklappning nedåt vägen till den minnesrika källan.
Om blott hennes vän återkomme -- han skulle nog veta något råd.
Tre dagar hade nu förflutit efter gubbens afresa, och många voro de planer som rört sig i Magdas hufvud; men den enda, som hade utsigt att lyckas, var just den hon ej kunde förmå sig att tillgripa.
Nog var hon öfvertygad att patronen på Almvik ville tjena henne, men han skulle göra det blott alltför gerna, för att sedan låta henne känna att hon stode i skuld hos honom.
"Men", frågade hon sig i ångestfull villrådighet, "hvilket är rättast, antingen att jag underkastar mig det, eller låter far sitta qvar i arresten och sucka efter luft och frihet, det enda goda som han begär, stackars gamle man?...
Hvad", öfverlade hon vidare, "skulle Ragnar sjelf råda till?
Han älskar gubben som sin ögonsten, men han älskar mig som sitt eget hjertblod -- och om han kunde inbilla sig att patron ... store min gud, sådant allarm det då blefve...
Men åter att icke kunna hjelpa far ... nej, det står jag aldrig ut med!"
Och ingen hade den bedröfvade Magda att rådföra sig med.
Hvilka råd skulle väl den stackars Calle kunna ge?
Och med Nanny, som ju var bara barnet, kom Magda sig ej före att tala i en så brydsam angelägenhet.
Hon hade gjort ett försök hos prosten i församlingen, men ehuru han visade mycket deltagande, var det dock omöjligt att få låna penningar af honom, ty han var lika snål som rik.
Och nu kunde Magda likväl ej längre uppskjuta det utlofvade besöket hos far.
Hela den lilla slägten skulle ge sig af på denna pilgrimsfärd, för hvilken de kärleksfullaste tillredelser gjordes i matsäcksväg.
Magda bakade pannkakor och Nanny rån, och om någonsin ett småleende stal sig öfver de unga svägerskornas läppar, så var det då båda träffades af samma tanke: hoppet att den lilla välfägnaden skulle smaka far.
Ändtligen var stunden inne för inskeppningen.
Till och med lill-Kerstin och Karo skulle vara med, för att få en skymt af husbonden.
Barnen stampade af glädje -- de tänkte blott på rodden öfver de gungande vågorna.
Magda hade plockat ned allt, men hennes hjerta var så tungt, att det hotade brista: hon kom ju utan hopp.
Nanny, som hela morgonstunden gjort våld på sina känslor, syntes nu, när de skulle stiga i båten nära att svimma.
Hon tänkte sig sin gamle älskade far lidande och förfallen och ändå med ett jobs-leende på läpparna färdig att trösta dera, hvilka kommo endast för att efter ett par timmar åter öfvergifva honom ... öfvergifva honom åt ensamheten, hopplösheten, tystnaden.
Det arma veka barnet led redan på förhand det nya afskedets marter.
"Det är aldrig värdt att du följer med, mitt barn!" sade Magda i moderlig och resolverad ton...
"Gå in tillbaka du!"
"Ja, jag tror nästan att jag blir tvungen till det"
... (hennes häftiga darrning förrådde hennes svaghet)...
"Helsa honom ... låt honom veta"
... (nu ändtligen frambröts de qväfda snyftningarna) ...
"att det ej är af kallsinnighet som..."
"Tyst, tyst, din stackare -- jag vet nog hvad jag har att säga...
Gud vare med dig...
Se så ... der har du nyckeln ... lås väl igen stugan om dig...
Tag årorna, Calle!"
Just som Magdas båt passerade Almviks-stranden, syntes på denna strand tvenne personer promenera fram och åter.
Den ena var patronessan, och den andra Gottlieb, nyss på stund hemkommen från sin långa trefliga vandring i norska fjällen.
Då båten sköt om udden, der de samtalande stodo, utbrast Gottlieb, vid det han ifrigt och vänligt helsade på den lilla familjen:
"Kors, hvart skola de alla ta vägen -- de sågo så bedröfvade ut!"
"Bedröfvade", upprepade patronessan -- "du kan tacka Gud att du slapp dela det patraskets bedröfvelse!"
"Men ifall de ha någon sorg, vet jag sannerligen icke hvad som skulle hindra mig att dela den!"
Moster Ulrique-Eugenie skakade missnöjd på hufvudet.