Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han flämtade ännu svagt, och långt förrän läkaren följande morgon hann ut från staden, var den gamle redan afsomnad.
Såsom man väntade det, blef Wallinder förordnad att förestå pastoratet under enkans nådår, och ingen tviflade derpå, att han ju skulle erhålla kallelse dertill; ty, med undantag af bruksherrn på Skallerbo, kunde Wallinder vara säker att enhälligt få rösterna i alla tre socknarne.
Under sådana utsigter kunde en ung man väl fria och förlofva sig, framför allt då den utkorade stod så väl hos allmogen, som Hilda; och emedan Wallinder hyllade den satsen, att man borde njuta af lifvets sällhet så mycket det erbjöds, samt börja så tidigt som möjligt, så friade han formligt till Hilda Borgensköld, fick ja, föräldrarnes samtycke och dessutom välsignelsen med all glädje.
På Neckens holme vexlade de unga sina ringar, och hvarje afton, så länge årstiden det medgaf, rodde Wallinder sin fästmö dit, tilldess den kulna hösten kom och af Neckens blomstrande holme bildade en öde graf.
Då blomstrade deras kärlek i hemmets fridfulla skydd, och med hvarje dag kände de sig lyckligare; ty de blefvo allt kärare för hvarandra, och vintern bar för dem idel rosor, ej skuggade af ett enda törne.
En blick på det Närvarande, och en ännu längre på det Förflutna.
Med läsarens tillåtelse göra vi nu ett språng af halftannat år i vår berättelse, och förlägga den till vår goda stad B***.
På en inbjudande, skön och treflig Majmorgon 1830, titta vi in i det nyreparerade skolhuset, beläget vid en af de bredaste och bästa gatorna, samt omgifvet på sidorna med små, nätta, väl ordnade trädgårdar.
Genom den höga, ljusa förstugan kommer man till venster in uti skolrummen, der de besökandes öron mötas af ett oerhördt sorl utaf läsande pojkar.
Här synes rektor Mannerstedt, med Strelings genomtuggade latinska grammatika i handen, gå fram och åter och förhöra gossarne sina lexor.
Men hastigt ropar en röst, hög nog att höras öfver halfva staden:
”Herr rektor, klockan slog 12!” – Rektorn ser på sitt ur, finner saken hafva sin riktighet, och ger gossarne lof, med tillsägelse att bättre läsa öfver syntaxis genetivi till i morgon, och med anmaning att icke stoja så fasligt, när de lemnade skolan, utan gå anständigt och beskedligt.
I ögonblicket voro alla gossarne på fötter, skrapade i chorus och rusade sedan med möjligaste största anständighet genom förstugan utför trapporna framåt gatan, hvar och en till sina enskilda förlustelser.
Leende såg
Mannerstedt efter den muntra skaran, tillslöt skolan och öppnade sedan den dörr, som ledde till de andra rummen.
Han genomgick en temligen stor och vacker sal, hvilken ledde till ett väl möbleradt förmak; derifrån inträdde han uti ett litet allra som täckaste kabinett, och sist i sängkammaren, hvarest han satte sig på den enkla soffan, lät sin blick sväfva omkring alla föremålen, och utbrast slutligen: ”Detta är allt hvad jag har att bjuda min Rosa!
Väl är det icke mycket; men har jag ej äfven ett hjerta, deri hon ensam skall bo och herrska?
Och huru mycket skäl har jag icke att lyckönska mig!
När jag, för något mera än tvenne år tillbaka, bjöd henne farväl i denna helgedom, dit jag för första och enda gången fick tillträde, hvarest min hulda ros lofvade mig sin tro, huru långt var jag icke då ifrån att ana, det jag så snart skulle stå vid mina önskningars mål!
Ack, huru nådig har icke Försynen varit emot mig!
Den bergtagna
GUSTAVE ALLAND.
LOUISE STRANDBERG.
ERNA WALLDÉN.
LILLY WALLDÉN.
VIGGO PIHL.
HENRIK RYBERG.
BERGSTRÖM ⎫
JOHANSSON ⎬ m. fl. konstnärer
LIND ⎭
VÄRDINNAN.
KAMRER MÖLLER.
FRU KNUTSON.
FRÖKEN KNUTSON.
FRÖKEN SVENSSON.
FRÖKEN JÖNSSON.
FRÖKEN TORNSTRÖM.
BOTILDA.
BREFBÄRAREN.
Solig majdag i Paris.
En atelier på nedre botten.
I bakgrunden ett stort fönster och ett par glasdörrar, vettande till en trädgård, som inhägnas af en hög mur.
I trädgården står ett blommande körsbärsträd; syrener och murgrön klänga upp öfver muren.
Rummet är glest möbleradt: en chäslong, ett bord, ett antikt skåp och några stolar.
Här och der på väggarne hänger en kvarlemnad studie.
På högra sidoväggen är dörren till entréen, på venstra dörren till sofrummet, och strax der bredvid en kamin.
Louise ligger på chäslongen med kuddar bakom ryggen och en filt öfver fötterna.
Henrik sitter framför kaminen med armbågarne på knäna och en pipsnugga i munnen.
Erna sysslar med att laga té vid en spritlampa på kamin-frisen; går fram till skåpet och tar fram koppar, sockerskål m. m.; lyfter i förbigående upp en flik af filten, som fallit från chäslongen ner på golfvet.
LOUISE.
Tack, Erna lilla.
Det värsta med att ligga sjuk är nästan det, att man är till så mycket besvär för sina vänner.
ERNA.
För det jag kokar litet té åt dig?
Kallar du det för besvär?
Tänk på allt annat, som du gjort för mig under hela tiden jag legat sjuk.
Det är just lönt att tala om nu, sedan allt är öfver!
Om ett par dar är du så kry, att du kan promenera omkring på gatorna.
Det ska’ bli en känsla, det!
Till Henrik, i det hon stöter honom på axeln.
Lån’ mig din pipa.
HENRIK.
Nej, jag vill ha den sjelf.
Du ska’ få igen den.
Nej, jag vill ha pipan sjelf.
ERNA
till Louise.
Se här, hjertesnoppen, håll i det här så länge, så ska’ jag gå efter grädde och bröd.
Huset är inte så förmöget, att det äger en bricka.
tar emot tékoppen.
går hän till skåpet och kommer igen med grädde och bröd.
Tack, tusen tack.
sätter sig på chäslongkanten.
Nå, smakar det?
Åh, så skönt.
smeker henne.
Lilla bleknäbb!
Lilla kraftmenniska.
reser sig och går fram till Henrik.
Du vill väl också ha en kopp?
Seså, gör dig inte till!
Jag vill inte ha.
böjer sig ned och talar som till ett elakt barn.
Usch hvad han är otäck i dag!
Rifver rundt i hans hår.
Vill han ha kaffe i stället, så skall jag koka.
Jag vill ingenting ha.
Igelkott!
Går fram till Louise.
Om jag kunde begripa, hvart Viggo och Lilly tagit vägen!
Vet du inte, hvart de gått?
Jo, naturligtvis!
Till Mairie du Louvre för att se på Besnards målningar, men det kunde de väl ha gjort för längesen.
De ta nog vara på hvarandra.
Ja, med Viggo kan min lilla tuttenutta få gå så mycket hon vill.
Med de andra är det en annan sak: man kan inte veta, hvilka dumheter de kunna hitta på att prata för henne.
Det är alldeles som om du vore hennes mor och inte hennes syster.
Jag är tolf år äldre än hon – – och det är på mitt ansvar, hon får vistas i Paris.
småleende.
När det rör henne, tycker jag nästan, att du är sipp.
Bättre det, än låta henne vara för fri.
slår ned ögonen.
Jag ser hvad du tänker, men – lågt och lidelsefullt – Tror du, jag skulle vilja, att hon blef som jag?
Högt.
Nej, nu skall du ha en kopp té till.
Ha vi råd?
Du har inte sjelf druckit.
Jag behöfver ju bara späda vatten på – detder murmeldjuret vill ju inte ha något.
Knuffar
Henrik i hufvudet.
Du somnar ju öfver pipan!
Kan du inte så väl låna mig henne, snåljobb?
Älskvärdaste träbeläte!
Jag afgudar dig – men lån’ mig din pipa.
Bara ett enda tag.
Gud, hvilken karaktärsfasthet!
Serverar té åt Louise och sätter sig åter hos henne på chäslongkanten.
När jag tänker på, att
Lilly skulle kunna få gå igenom detsamma som jag, så kan jag bli alldeles tokig.
Men du är ju alltid så glad och belåten.
Nåja – hvarför skall man hänga läpp.
deltagande, skyggt.
Men – – – du har det ju bra?
Du talar som ett barn, min vän, och det är du också – ett stort, sjukt barn.
Lågt och lidelse.fullt Lycklig?
Ja, man kan öfverlefva allting.
Det är det som gör verlden så usel och futtig.
Man tröstar sig med en pipa tobak och – – ser hän till Henrik.
Nej – afbryter, reser sig hastigt upp och går ett slag öfver golfvet – men det är underligt i alla fall, att inte barnen komma!
Stannar i närheten af spiseln, der Henrik sitter.
Du har varit hos Bergström i dag.
Med blommor!
Det kan man kalla gentilt.
Du ger aldrig mig några blommor.
Du har inte brutit benet.
Vill du inbilla mig, att det är för benets skull?
Visst inte, det är för hela karlens skull!
Han är en snäll pojke.
Hade han varit här, skulle jag inte ha behöft sukta för tobak.
Du erkänner således – –
Söta herr Adonis, han ska’ få dubbelt så många blommor som Bergström.
Han ska’ få allt hvad han vill, bara han är snäll.
gnolar och går fram till Louise.
Nej, vet du, hade jag kunnat bli fri för Lilly utan att ta henne hit till Paris, så hade jag helst velat, men hon tiggde och bad i hvartenda bref, och när hon nu kunde ha godt af att lära sig franska riktigt ordentligt, så tyckte jag, att jag inte kunde säga nej.
Kära du, hvad skulle hon ha för ondt af att komma till Paris?
Åh du!
Lifvet bland oss artistslarfvar är inte nyttigt för en sådan der liten familjeflicka, som skall lefva hela sitt lif derhemma i snusförnuftigheten.
Härute ha vi lösare tyglar på allting – och det går många underliga djur i vår Herres hage.
HENRIK
utan att vända sig om, med kufvad förbittring.
Sjelf är du ett af de allra underligaste.
Tycker du?
vänder sig om.
Tror du inte, jag märkt, hur du lägger an på honom?
Lägger jag kanske inte också an på dig?
– – Lån’ mig din pipa.
reser sig och går emot henne.
Jag tål det inte längre!
Du gör mig galen med dina konster.
Så bryt!
Du har din frihet.
Du tycks önska det!
Jag hvarken önskar eller fruktar.
Men är det din mening att plåga lifvet ur oss båda med svartsjuka, så är det bättre, att vi gå hvar åt sitt håll.
Alltid hotelser!
Men du drifver mig till det yttersta!
Hvad är det yttersta?
medlande.
Så – så – så, inte vara häftiga!
Han gör mig ursinnig med sin småaktighet.
Hon döljer allting för mig.
Jag är vänlig mot mina vänner, och mot Bergström derför, att han är en af dem.
Om han blir mer för mig, skall jag säga dig det ärligt.
Du förutsätter möjligheten!
Jag har sett så mycket, att jag inte längre tror på omöjligheter.
Ja, du har visst sett mycket!
Inte ens ditt förflutna känner jag.
Kan jag veta hur många – – –
Tig, eller det kan aldrig bli godt mer!
Om jag inte sjelf berättat dig om den ende, som jag inte kan nämna, hvad hade du vetat?
Det är just det, som gör mig vansinnig!
Jag kan möta honom på gatan, vid hvart hörn kunna vi stöta på hvarandra.
Jag misstänker alla!
Åh, detta är ett helvete!
Du möter honom aldrig.
Jag har ju sagt, att han är som död.
Som död!
Men han är inte död!
Det är inte min skull.
Det höres steg utanför dörren.
Seså, nu ha vi Lilly och Viggo här.
hastigt till Henrik.
Inte ett ord så att hon hör det!
VIGGO
kommer in från entréen med en blomsterbukett i handen.
går emot honom.
Hvar är Lilly?
VIGGO.
Hon kommer strax.
Går hän till Louise och lemnar henne buketten.
Jag har tagit en helsning från sommaren med mig till vår lilla sjukling.
Åh, hvad ni alla äro snälla mot mig!
till Henrik.
Der ser du!
Viggo bär också blommor till en sjuk – inte tycker någon det är besynnerligt.
till Erna.
Lilly gick till Maison blanc för att köpa något, som jag inte skulle få vara med om.
Det var väl en tournyr, kan jag tro.
Men jag tänkte nästan, att hon skulle ha hunnit hit redan, för jag var inne på Café de la Regence och tittade i tidningarne – vänder sig till Louise – och det är sant, jag har en öfverraskning åt dig.
Från tidningarne?
Nej, men kan du gissa, hvem jag träffade på kaféet?
Pelle?
Nej, en storhet, du!
En storhet?
Prinsen?
Hade det varit så märkvärdigt!
Nej, en konstnär.
Ja, det var just en upplysning!
När det vimlar af konstnärer.
Ingen af de vanlige.
En som du beundrar!
Jag beundrar så många.
Ja, men – mer än alla andra.
Det vet jag ingen.
En skulptör.
Alland!
Gustave Alland!
nickar.
Är han i Paris?
Efter två års frånvaro.
Hur har han kunnat vara borta?
Från salongen och allting?
Han har gått tillbaka i sin konst, och andra ha gått framåt.
Han skäms.
Hvem säger, att han gått tillbaka?
Alla.
Hans sista arbete var svagt.
Och sedan dess har han inte utställt något.
Det har han visst.
På sista salongen fans ett par byster.
Javisst – ja.
Kungliga högheter!
De äro väl menniskor de också!
skrattar föraktfullt.
Nej, men öfverraskningen var den, att han kommer hit.
LOUISE och ERNA
samtidigt.
Alland.
Hit?
Han har träffat Karl i Finland.
De blefvo mycket goda vänner, och när han hörde, att Karls syster var här och legat sjuk, så ville han besöka dig.
mellan tänderna.
Vänliga själ!
Jag får upp.
Nej, blif liggande.
Han vet ju, att du varit sjuk.
har gjort sig beredd att gå.
Inte ämnar du gå?
Som du vet afskyr jag storheter.
Åh, men så blif här och hjelp mig!
Hvad skall jag tala med honom om?
Är hon inte rent förtviflad!
Och jag som trodde, jag skulle göra dig en glädje!
Adjö med dig, lilla bleknäbb!
Blif nu bättre till i morgon.
Tittar du inte in i kväll?
Det gör jag väl.
Jag kan nog inte vara borta från min sjukling så länge.
Kysser henne på pannan; till Henrik.
Går du med?
reser sig långsamt, knackar ur sin pipa och följer efter.
De gå.
Hvarför är du rädd?
Han bits inte.
Jag talar dåligt franska – och när jag blir förlägen, är det ännu värre – –
Du talar mycket bättre än jag.
Ja, det var just en tröst!
Han talar svenska.
Du narras.
Han är ju en blandningsmenniska, och har språksinne som en ryss.
Han är född kosmopolit.
Hans mormor var finska och hans morfar polack.
Och han har bott i Finland tre somrar.
Ja, men – en fransman som talar svenska – – ?
Han bryter naturligtvis förskräckligt, men han förstår parfaitement – småleende – han säger, att han förstår mig mycket bättre när jag talar svenska än franska.
småler.
Jag tänker på din franska.
Jag tänker på, att jag skall resa, jag.
sträcker handen ut emot honom.
Är du ledsen för det?
Det blir så tomt.
Efter Lilly?
Efter hela lifvet härute – mest efter henne kanske – – Jag vet inte.
Tack för allt hvad du gjort för mig under denhär tiden.
Åh, det är ju ingenting – –
Är det ingenting, att du skött mig och vårdat mig och varit nästan som en mamma för mig under sjukdomen?
Du och Erna.
Just derför tycker jag det är tråkigt, att resa ifrån min patient, som kanske kunde behöfva mig ännu.
Åh, nu är jag ju rask.
Du är svag ännu.
Du behöfver ha vänner omkring dig.
Jag har ju Erna.
Och för resten – – – Jag vänjer mig nog af med att vara pjunkig, när jag inte längre har dig, som klemar bort mig.
Du är inte pjunkig.
Du är ömtålig.
Du har finare skinn än vi andre – du tål inte att knuffas som vi.
Allt griper så djupt fatt i dig.
Stryker smekande öfver hennes hår.
Du är så exalterad.
småleende i det hon besvarar smekningen.
Ja, men nu kommer jag ju snart hem.
Och så kommer du och helsar på oss i sommar – Botilda och mig – och så kan ni få pyssla om mig så mycket ni vill.
räcker fram handen.
Afgjordt!
Ja, farväl då.
ängsligt.
Inte skall du gå nu?
Käre Viggo, stanna, så är du så snäll.
Jag har inte packat en bit och inte köpt en smul af allt det, jag skall ha med mig.
Och tåget går klockan sex.
bevekande.
Ja, men du får inte gå nu!
Vänta åtminstone till monsieur
Alland kommer.
Jag vet inte – inte alls hvad jag skall tala med honom om.
Han är ingen tysk kälkborgare.
Du behöfver inte alls vara ängslig.
Var bara enkel och naturlig – – det är allt hvad som behöfs.
ALLAND
kommer in om dörren.
vänder sig emot honom.
Min sjukling här ligger just och beklagar sig öfver, att hon inte kan föra någon konversation.
går fram till Louise och räcker henne handen, enkelt och vänligt.
Reser sig i sittande ställning.
ALLAND.
Nej, för all del i verlden!
Blif liggande!
Ni har varit så sjuk, hör jag.
Och derför kommer ni på sjukbesök.
till Viggo.
Strandberg kan ju konversera.
Förhasta er inte i ert omdöme.
muntert.
Det der var ju också en riktig konversationsreplik.
Till viggo.
Skall ni gå?
Är det jag, som skrämmer er?
Men jag reser till Berlin med aftontåget och jag har inte packat än.
Blir ni länge borta?
Troligen.
Det blir ju tråkigt för er – hur heter det? – uttalar ordet med svårighet – fostersyster.
Leende till Louise.
Icke sant?
Ni är ju herr
Pihls fostersyster?
Det är ett lustigt ord!
– – Blir det icke tomt för er, när han rest?
Jo. Förskräckligt.
Men när jag bara får gå ut, så blir det bättre.
räcker Louise handen.
Farväl med dig nu, kära lilla Lisa.
Farväl, Viggo!
Lycklig resa!
Och skrif!
bugar sig för Alland och går.
ser på henne småleende och upprepar med Viggos tonfall.
Kära lilla Lisa.
rodnar, förlägen.
Det låter så lustigt.
Det betyder Ma chère Louise – icke sant?
Det är ett lustigt språk, svenskan.
Men jag tycker om det – – Skall ni icke lägga er ner igen?
Jag kan godt sitta.
Låt mig nu först se på er riktigt.
Det är inte mycket att se på.
Edra kinder ha blifvit tunna och bleka.
Jag har haft tyfus.
med tydligt konstnärsintresse.
Sitt – jag ber – alldeles tyst ett ögonblick, så att jag får se ert ansigte i ro.
De betrakta hvarandra.
Sådana ärliga ögon ni har.
i förändrad ton; retligt.
Trodde ni, att jag ville säga en komplimang?
Det gör mig ingenting, om ni är ful eller vacker, om ni har runda kinder eller håliga.
Men jag tycker om eder, sådan som ni är.
Ni känner ju min bror?
Han är en duktig konstnär.
Ja, inte sant!
Han är lika mycket värd, som sitt namn.
Det kan man icke säga om alla.
Betraktar hennes ansigte.
Men se huru ni lyser upp!
Ni är stolt öfver honom.
Det är väl han, som gifvit er en smula lif.
Ja – förr.
Då voro vi mycket tillsammans.
Han var hemma om somrarne, och när han var borta, skref han ofta.
Men nu?
Nu är han gift.
leende.
Ja, det förstör alltid en menniska.
Men så är det i alla fall – – Berätta mig någonting om er sjelf.
Det fins nästan ingenting att berätta.
Alltid finnes det väl något – – fastän – – ja, egentligen har ni väl aldrig lefvat?
Hvad skall man eljes kalla det?
Att vegetera.
Tar hennes hand.
Sårar jag er?
Nej, men det käns som om ni hade rätt.
Stackare.
Ni har ett uttryck ibland som ett barn – ett förskrämdt barn.
Lifvet har varit hårdt och elakt mot er.
Och ni är skygg och misstrogen.
Inte mot er.
Berätta mig då något.
ser på hennes klädning.
Ni bär sorgdrägt – och hvarför är ni här i Paris?
Jag skall berätta er allt hvad det fins att säga.
Jag är född i en svensk småstad.
Min far dog när jag var sjutton år.
Jag har inte flere syskon än min bror, en syster och så min fosterbror, Viggo, som ni känner.
För ett par år sedan blef min syster sinnessjuk.
– Vi ville gerna ha henne hos oss, mamma och jag.
Men det var så förfärligt, det slet ut oss alldeles.
Så blef mamma sjuk; jag kunde inte sköta dem båda, så måste min syster på dårhuset, och strax derefter dog mamma.
Min läkare sade, att jag borde resa och förströ mig.
Jag har alltid hyst intresse för konst och jag ville hellre resa hit än till Konstantinopel.
Konstantinopel!
Hade ni ämnat er dit?
Till harems-staden?
Karl reste ju dit – –
Det var förståndigt, att ni föredrog Paris!
Har ni aldrig varit här förr?
Då kände ni er väl som en lössläppt fågelunge i början?
Jag blef ju sjuk nästan strax.
Detta är er brors atelier, eller hur?
Han hade hyrt den på ett år, och efter den stod ledig, tyckte han, att jag kunde bo här.
går upp och ser sig omkring i atelieren.
Här är ju både vackert och rymligt.
Stannar i fonden och ser ut.
Och trädgård har ni också.
Vänder sig emot henne.
Var det inte tomt att ligga sjuk här – ensam i detta stora rum?
Inte låg jag här och inte var jag så ensam.
Här bo landsmän i huset:
Erna Walldén, målarinnan.
Bor hon här?
Jag har träffat henne – någon gång – – men det är längesedan nu.
Om ni visste, hur god hon varit emot mig!
Hur hjelpsam och uppoffrande!
Hur ömt hon vårdat mig!
Hvilken lofsång!
Aldrig hade jag trott, att fröken Walldén var en sådan engel.
Hon förefaller kantig och hård; men hon har ett hjerta af guld.
Hon gör intryck af någonting brustet – – Jag tänker så ofta, att hon måtte ha gått igenom någon förfärlig sorg.
som betraktat henne tigande medan hon talat.
Så stora ögon ni har!
Och när ni talar om sorgen, se de ut som när en krusning går öfver ett vatten.
Ni liknar icke er bror.
Slår ner ögonen.
– Hvarför slår ni ned ögonen?
Åh, för ingenting just.
Nu slingrar ni!
Var nu ärlig.
blygt.
Jag tycker ni ser på mig så underligt.
skrattar.
Allvarsamt.
Jag har känt en kvinna, som var mycket lik er.
Förklarar?
Inte behöfver den saken någon förklaring!
Inte gör man sig reda för, hvarför man ser på en person!
För mig är det lika naturligt som att andas – och af hvarje ansigte, som jag tycker om att se på, lär jag något.
Ett ögonblicks tystnad.
Hvem var hon, som ni säger, jag liknar?
Kan det intressera er att veta?
Det var en kvinna, som stått mig mycket nära.
rodnar.
– så nära som en kvinna kan stå en man!
rycker till.
hastigt.
Inte kan det förnärma er?
Det var ingen modell – af det slagets förbindelser vet jag mig aldrig ha haft mer än en enda.
Är ni målarinna?
Har ni något annat arbete?
Ja, jag menar icke knyppling eller broderi.
– Jag menar ett arbete att egna er åt.
Då skall ni väl gifta er?
Visst skall ni det!
Ni sade ju, att det förstör alltid en menniska!
Ja, en man – icke en kvinna.
Samhället är nu en gång sådant, att hon måste gifta sig.
En ensam kvinna blir gammal i förtid.
Det vore skada på er.
Tror ni?
Ni skulle helt säkert göra en man lycklig.
Leende.
Ni är god – icke sant?
Har också ni märkt, att det bara är egennytta, när menniskorna predika för hvarandra att vara goda?
De goda bli alltid olyckliga.
Man gör alltid klokare i att slå ihjäl en menniska än att älska henne.
Det vore visst svårt för mig att slå ihjäl någon, i synnerhet just nu.
Ni menar, att ni har intet val?
Åh – fy – – ni talar så styggt.
Ni tror visst inte på kärlek, ni.
Men jag tror icke på kvinnorna.
Det är icke många af dem, som tåla vid att älskas.
Tåla vid?
Jag menar tåla vid det alldeles som en man – så att det blir endast en episod i deras lif.
Om så är – – det länder väl vårt kön till heder!
Är ni så säker på det?
Jag har känt en.
Hon var målarinna.
Hon lefde i två år tillsammans med en af mina vänner.
Han var också konstnär, och de hjelpte hvarandra med råd och dåd.
Men hon var yngre och obetydligare.
Det gick som det alltid går.
Se icke så häpen ut.
Kärleken är bara en blomningstid, derför är den så kort.
Min vän och hans väninna bröto med hvarandra.
De hade tröttnat båda.
Också hon?
Skrämmer det er?
Ja, också hon – –
Men hon hatade honom sedan, som en kvinna alltid gör, då hon icke älskar längre.
Alltid?
Ja, alltid.
Deri ligger det låga hos ert slägte.
En man behåller alltid välvilja för den, han älskat; en kvinna aldrig.
Alla äro inte lika – – Men hur gick det med henne – målarinnan?
Det gick henne utmärkt på alla sätt!
Hon hade målat sitt sjelfporträtt på hans atelier.
Det porträttet var ett mästerstycke – djerft, kraftigt, hänsynslöst sant.
Det inbringade henne en medalj på salongen och det inköptes af franska staten.
Det var den första vindfläkten i hennes segel, och den gaf henne hvad som för en konstnär är nödvändigare än allt annat: sjelftillit.
Men sedan – – ?
– – har hon utställt hvarje år, och om jag inte visste bättre, skulle jag svära på att en mans hand utfört hennes arbeten.
Jag tänker inte på det der yttre – jag tänker på hennes inre historia.
Den ligger ju bakom de verk, hon skapat; och om jag inte misstar mig, kan den tolkas i två ord: hon hatar.
Kärleken var blott en episod i hennes lif, och smärtan gjorde henne till en konstnär af rang.
Stackaren!
Det skulle ni icke säga, om ni visste, hvad det är att kunna arbeta
– Reser sig upp.
Men nu skall jag gå – Plötsligt oreflekteradt.
– Hvarför säger ni »stackaren»?
Under den tid, de lefde samman, utförde båda det bästa arbete, de någonsin gjort.
Han också.
Var det hennes förtjenst?
För mig åtminstone betyder hvarje kvinna, som jag verkligen älskar, ett nytt arbete.
Hur har det varit de sista åren?
Det har varit för många.
Derför har det icke blifvit annat än porträttbyster af.
Bugar sig till afsked.
Hur länge stannar ni i Paris?
Egentligen borde jag redan ha varit hemma igen, men jag blef ju sjuk.
Hvad skulle ni hemma att göra?
Åh, ingenting just – –
Hur kan man tveka i valet mellan Paris och – med svårighet – Kråkvinkel; heter det icke så?
Min bror har inte ateliern längre än till den 1:sta Juli.
Så har ni ju mer än en månad att bo här.
Ser ut.
Och ni har trädgård, en sådan förtjusande gammal trädgård – öfvergifven, förfallen, undangömd.
Der är ni ju borta från verlden.
Jag tycker om alltsammans här.
Hvad ateliern kunde göras vacker!
Men ni är en spartan.
Man ser det på hela er drägt, på håret, på allting.
Så sträng ni ser ut!
Hvilken hård dom afkunnar ni icke i ert hjerta öfver mig, lättsinnige man!
I era ögon är det synd att njuta af lifvet.
Vill solen skina, skall man spänna parasollen upp eller krypa i skuggan!
Jag rullar mig der det är varmast i sanden.
– Ni tycker att jag är lättsinnig – icke sant?
långsamt och dämpadt.
Nej – – men det käns som om er verld inte vore min.
LILLY