Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Felix kunde icke undgå att sakna något i den kärlek Nora egnade honom, hvad det var visste han inte, men det föreföll honom som om ett af hufvudelementen i hennes kärlek gått förloradt.
Och häri hade han icke orätt.
Mot Noras vilja och beräkningar skedde sålunda småningom en yttre förändring i hennes förhållande till Brauner, ett gradvis aftagande i hans känslor så väl som i dessas yttringar.
Han skylde detta på sitt giftermål, men kunde ej fatta, att Noras kärlek genom lidandet gått förlorad.
Han sökte orsakerna utåt, der han ej kunde finna dem annat än i påtagliga saker såsom till exempel i don fördelning af tiden mellan nöjena och familjefesterna, som hans giftermål underkastade honom och som hade till en gifven följd, att han numera ej kunde tillbringa så stor del af sin tid hos Nora som förut.
Nora lät sitt förstånd regera med för stor konseqvens.
Hennes girighet trädde fram i dagen för mycket.
Det der att efter hvarje kärleksmöte kräfva kontant liqvid måste ju störa illusionerna, äfven om hennes ömhet varit aldrig så väl spelad.
Och vid sitt tiggeri lade hon stundom i dagen en fräckhet, som kunnat anstå en djupt sjunken varelse.
Hon gick alldeles för långt och glömde att hennes penningebegär, när det ej längre försvarades af ett synligt slöseri, måste förefalla Brauner motbjudande i hög grad.
Nora upptäckte inom kort, att Felix kom till henne mera sällan än som kunde försvaras af det hemlif han för skenets skull måste iakttaga.
Hon kände sig orolig häröfver; ty hon insåg, att den uppmärksamhet han nu egnade henne var den artighet, som föregår en fullständig brytning.
Hon kunde konstatera att äfven hans kärlek var på god väg att slockna.
Den praktiska Nora experimenterade förgäfves.
Hennes hycklade kärlek kunde ej mera utöfva något inflytande öfver honom.
Och hon räknade dagarne till dess hon skulle vara alldeles öfvergifven af Brauner.
Nå ja, det kunde ej hjelpas.
Hon tog det jemförelsevis lugnt.
För framtiden var hon obekymrad.
Hon var ännu ung och skön.
En ny »guldfågel» skulle väl ej vara omöjlig att fånga, och de penningar hon sparat räckte mer än väl att lefva på till dess.
Hennes dyrbara bo skulle inbringa en rätt vacker summa.
Men det grämde henne, när hon hörde, att Brauner redan inledt en ny förbindelse.
Och mången gång önskade hon, att hon låtit hatet fått sin vilja fram, när det ropade på hämd.
Nu föreföll henne en hämd minst sagdt löjlig.
Pengar! var hennes lösen vid de sista med temligen långa mellanrum återkommande mötena.
Och Felix betalade gerna; ty han köpte sig ju på detta sätt fri från henne.
Deras skilsmessa hade gått långsamt.
Hon kunde räkna dess början från hans giftermål, han först ett halft år senare, då han märkte den förändring hon undergått.
Sedan hade han sökt en förevändning, ett lämpligt tillfälle till brytning; men alla dylika försök strandade mot det tålamod, som girigheten ingaf Nora.
Han förolämpade henne för att framkalla ett vredesutbrott, men Nora blef icke ond.
Han lät henne veta, att han inledt andra förbindelser, men hon blef icke svartsjuk.
Med en annan qvinna skulle han ej gjort så många omständigheter.
Men han kunde ej frigöra sig från en egendomlig fruktan för Nora.
Han kände hennes klokhet för väl och hade flera gånger fått nog inblick i hennes hjerta, för att veta att farliga passioner slumrade derinne.
Sjelfva hennes lugn föreföll honom misstänkt.
Dessutom kände hon Arnold Lindqvist och kanske af denne invigts i vissa för Felix komprometterande hemligheter.
Tiden utför i regeln sina uppdrag med en berömlig säkerhet, fast oftast med en långsamhet, som kan komma den som har brådt om att förlora tålamodet.
Den behöfde tvenne långa år, för att skilja Felix och Nora åt.
Och den hade ändå ej lyckats fullständigt.
År 1890 blef ett minnesrikt år för Nora.
Det gjorde sitt inträde med tvenne händelser, hvilka hon ej så snart skulle glömma.
Nora fick ett barn och skilsmessan mellan henne och Brauner blef bestämdt afgjord.
Den lilla oskyldiga varelsen, som kom till verlden i Januari detta år, var den synliga orsaken till att föräldrarne bröto med hvarandra.
Brauner fann tillfället lämpligt för en »slutuppgörelse» med Nora.
Han gaf henne en jemn summa på en gång till barnets uppfostran, underrättade henne om, att hon egde att förfoga öfver boet i hennes våning, som hon sjelf ville, men lät henne på samma gång veta, att han nästa qvartal icke komme att betala hyran för våningen samt att hon ej vidare hade något att vänta af honom.
Jo, det förstås, om hon råkade i nöd, eller om barnets framtid kräfde några penningeunderstöd, så kunde hon vända sig till honom.
Och så var det slut dem emellan, för alltid.
Just vid samma tid som barnets födelse enligt en sundare moralisk ordning bordt draga dem närmare tillsammans.
Eva var icke länge i paradiset.
Men Felix Brauner hade skäl att vara förvånad öfver sig sjelf.
Ty att hafva underhållit en kärleksförbindelse med en qvinna i fyra hela år var något enastående i hans lif.
Nora var ju beredd på hvad som skulle hända och motsåg uppgörelsen med en viss lättnad.
Om hon ej var så särdeles glad öfver sitt barn, så var hon å andra sidan ej heller ledsen öfver att hafva det.
Hur det än var för tillfället, så såg hon i barnet liksom en försäkran om att ännu hafva Felix till en del i sitt våld.
Hvad hon ej kunde förmå honom till, kanske barnet skulle kunna uträtta.
Det lågen känsla af hämd i dessa obestämda framtidstankar.
Den lille stackaren, som sett dagens ljus under så sorgliga förhållanden mellan fader och moder, bortackorderades genast efter sin födelse.
Nora kunde knappt säga, att hon sett sitt barn.
Så begynte åter ett nytt lif för Nora Gullbrand.
Det var icke fattigdomens från vindskuporna vid Norra Smedjegatan, icke heller rikedomens från hennes eleganta våning, utan ett mellanting mellan dessa båda.
Det var icke den fattiga spotska skönhetens drömmar om ett lif i lycka och rikedom, icke heller den erfarna, öfvergifna qvinnans missräkning och förtviflan om framtiden, utan äfven här ett mellanting mellan dessa båda.
Den praktiska Nora!
Hon började sitt nya lif med nya principer, förnuftiga, praktiska.
Hon realiserade sitt bo.
Det gälde att vara klok nu.
Så hyrde hon en liten anspråkslös dublett, som hon inredde förtjusande utan allt för stora kostnader.
Hon kunde dock lefva ganska komfortabelt; ty hennes kapital var icke så litet.
Hon hade råd att hafva två rum, att behålla Magda, att äta godt och att då och då unna sig ett litet nöje.
Och så såg hon framtiden an med godt mod.
Af en så god början ansåg hon sig kunna vänta en god fortsättning, eller med andra ord: ett förverkligande af hennes vyer.
Ty naturligtvis ingick det ej i Noras program, att låta sin ungdom och skönhet gå förlorade i ett obemärkt lif i det tysta, att låta hennes egentliga kapital ligga oräntadt.
Hon hade inga anlag för att blifva nunna.
Hennes hopp var att fånga en ny »guldfågel».
Men denna gång skulle hon endast låta sin klokhet leda sig.
Felix Brauner hade varit för vacker och för slug för henne.
Hon hade ej kunnat herska, utan hon hade blifvit kär i honom.
Och detta skulle aldrig mera få hända.
Skötte hon sig väl, handlade hon riktigt affärsmessigt, så skulle hon i en icke alltför aflägsen framtid få se den dag randas, då hon skulle hafva nog utan att behöfva gå ut på jagt efter »guldfåglar», den dag randas, då hon sjelf vore rik.
Hennes praktiska anlag firade en stor triumf den dagen, då hon »placerade» sina penningar.
Det lät så trefligt detta: »placera.»
Hvad hon var klok!
Att sätta in sitt lilla kapital i en bank mot fyra eller fem procent, ja, herre Gud, nog vore det säkert, förstås; men det skulle tvinga henne till en svältkur på fem- eller sexhundra kronor om året.
Nu satte hon in alltsammans i en visserligen ny och opröfvad affär; men ett företag, hvars »direktör» tillförsäkrade henne en säker afkastning af tjugo procent första året, ja, hon fick till och med lyfta denna ränta i förskott, och femtio procent när affären blefve mera upparbetad.
Det der att få räntan i förskott tilltalade henne mycket, prospekten erbjödo de mest lofvande utsigter och direktören kände hon personligen.
Några risker kunde således ej befaras.
Månaderna gingo och »guldfågeln» var ännu ej inom synhåll.
När Nora beslutade sig för, att i afvaktan på denne, lefva enkelt och sedesamt, hade hon ej tagit med i räkningen den omständigheten, att de fyra årens vällefnad i rikedom och nöjen gifvit henne vanor, som ej voro så lätta att bortarbeta.
Hon brann af begär efter nöjena, helst dem, som moralisterna fördömde, och lifvet blef henne snart outhärdligt utan dem.
Hon förestälde sig, att hon blef ful af återhållsamheten, att hennes ursprungliga munterhet förlorades af bristen på tillfällen att skratta.
Och en dag beslöt hon sig för att återvända till det berusande, bullrande lifvet i nöjenas verld.
Noras vidare öden, om än i sig sjelfva kanske förtjenta af en utförligare skildring, måste här skisseras i största möjliga korthet.
Med ett enda undantag sammanhänga de ej i något afseende med de händelser, som omnämnas i denna berättelse.
När Nora för fem år sedan på egen hand deltagit i maskeraderna, i all hemlighet besökt varietéerna, hade dessa nöjen för henne haft nyhetens behag.
De hade roat henne och hennes ungdomliga sinne hade blifvit tillfredsstäldt af dem.
Men under hennes förbindelse med Felix Brauner hade hennes smak betydligt förädlats.
Det var derför hennes återinträde i de glada hvirflarne blef henne en ganska svår missräkning.
Med år 1890 hade den dekadens-smakriktning, som erhållit namnet »fin de siècle», fått fotfäste i vår vackra hufvudstad.
I saknad af den parisiska esprit, som kan förklara, ja till och med försona, ytans barocka öfverdrifter, tedde den sig, för en så pass fordrande varelse, som Nora, onjutbar.
Men hon hade intet val, om hon en gång beslutat sig att deltaga i nöjena.
Och så sänkte hon sig och sina pretentioner.
Hon kunde ej återfinna de kavaljerer hon sökte och hon måste antingen taga till nåder dem, som funnos, eller också blifva utan.
Bevars, de voro icke så oäfna dessa unga män, som svärmade för henne.
De hade penningar och om de än voro löjliga i sitt uppträdande som i sin klädsel, så voro de åtminstone frikostiga.
Nora kunde nästan få dem till hvad som helst.
Och hon tänkte för sig sjelf, att hon på det hela taget hade det lika bra med denna svärm af beundrare, som hon skulle haft det med en dum, svartsjuk, kanske gammal och ful, rik beskyddare.
De »snälla gossarne», som Nora kallade dem, voro egenkära odågor, som hvar och en smickrade sig af att stå hennes hjerta närmast.
Hon visste nog, att de alla för hvarandra skröto af att hafva njutit intima kärleksbevis af henne; men den tillfredsställelse skrytet skänkte dem var ju också den enda valuta de fått eller fingo af henne, medan hon systematiskt plockade dem på alla de penningar de ärligt eller oärligt kunde åtkomma.
Ty nogräknad var hon icke, när det gälde att förtjena.
Det var ett lustigt kamratlif, som numera fördes i hennes lilla våning.
Der var alltid främmande.
Nora och Magda hade roligt och lefde ett sorgfritt lif.
Afståndet dem emellan var icke mera så stort som förr i tiden.
Kammarjungfrun var mera väninna än tjenarinna.
Nora stod icke ensam ut med all kurtis och kände sig uppriktigt glad, när Magda lyckades afleda en eller annan beundrares uppmärksamhet från henne till sig.
Gossarne sörjde så väl för alla deras behof.
En betalade hyran, en skaffade toaletter, en »lånade» dem penningar och så vidare.
Oftast buro deras presenter ett omisskänneligt slägttycke med deras eget vitæ genus.
Men sådant kan ju hända utan att behöfva gifva anledning till något förtal.
Om kontoristen för en vinfirma skickade henne viner, om bokhållaren i en galanterihandel försåg henne med alla möjliga s. k. kortvaror, så kunde det ju komma sig helt enkelt af den omständigheten, att dessa unge män voro så »invanda» med dylika varor, att i deras trånga hjernor ej inrymdes tanken på ett lämpligare val af presenter än just sådana artiklar, som de dagligen handskades med.
Det var ett bullrande, berusande lif, en vild hvirfvel af nöjen, men ett lif utan känslor.
Nora älskade icke sina beundrare, hon gaf icke vika för deras enträgna böner, hon tyckte icke »synd» om dem, fast hon dock visste, att många af dem för hennes skull urspårat och nu vandrade på en väg som måste föra dem till en katastrof.
Ah, hon behöfde inte vara deras förmyndare!
Ville de göra sig sjelfva olyckliga för hennes skull, så vore det deras ensak.
Det vore för resten endast rätt åt dem, de »narrarne», som kommit utan att hon bedt dem, som i sin gränslösa egenkärlek trott att hennes hjerta skulle vidga sig för sådana öfverdådigt löjliga saker som ett verldsrekord på vida byxor, eller i kanotrodd.
Dock kunde hon inte underlåta att känna ett behof efter något.
Hon kunde icke gifva detta något ett namn; ty hon visste icke hvad det var.
Kärlek kunde det ej vara – och likväl ...
Då hon midt under ett rendez-vous med någon af de unga slösande sprättarne helt plötsligt försjönk i drömmerier, önskande att hos dem finna åtminstone något annat än egenkärlek och fåfänga, dröjde månne icke då hennes tankar vid den tomhet hon måste känna i sitt hjerta?
Eller då hon omotiveradt kastade sig i armarne på sin förvånade Magda och grät som ett barn, kom sig icke detta månne af känslan att i detta öfverflöd af beundrare dock vara ensam, öfvergifven?
Men detta skulle hon aldrig hafva förmått att tillstå.
Och hade hon öfverraskats med förebråelsen att på nytt längta efter kärleken, så skulle hon på det ifrigaste hafva bestridit detta.
Kanske det icke heller var längtan efter kärlek utan endast njutningslystnaden hon kände otillfredsstäld?
Nora hade ju bannlyst kärleken.
Hennes förstånd hade ju fått till uppgift att bortjaga den objudna gästen, om han någonsin mera vågade visa sig i närheten af hennes hjerta.
Men sinligheten?
Hade hon också dödat denna?
Utför.
Ödet förde i hennes väg en ung blond man.
Hans ljusa hår, hans friska röda hy och hans kraftiga gestalt, proportionerlig fast något groft tillyxad, sqvallrade om en förmögen bondson.
Men hans ljusblå, trofasta ögon och hans stora panna talade om en intelligens, som man, om än med orätt, företrädesvis vill igenkänna hos stadsbon.
Han var också ett stockholmsbarn.
Han hade fått en omsorgsfullare uppfostran än Noras »gossar» och uppträdde med mindre egenkärlek och sjelfmedvetenhet än dessa.
En egenhet hos kavaljerer af det slag, som omsvärmade Nora, är att de ej finna den högsta lyckan i egandet af den qvinna de älska eller tro sig älska utan fastmera i den omständigheten att andra hafva kunskap om den eröfring de lyckats göra.
Det är icke deras kärlek utan egenkärlek, som söker nå sitt mål.
Derför ådagalade Noras samtliga beundrare ett sjukligt begär att vilja exponera henne för deras bekantskaper, och då detta ej lyckades utomhus, släpade de sina bekanta med sig hem till henne, obekymrade om huruvida Nora väl upptog det påhäng, som på detta sätt tillfördes henne.
Den blonde unge mannen hade förts till Nora af någon af hennes beundrare.
Denna gång hade hon ej tagit illa upp den nya bekantskapen, som i mycket bildade en bjert kontrast mot de öfriga kavaljererna.
Visserligen var han klädd på samma yttererade sätt och tycktes angelägen om att efterapa deras oförskämda sjelfkära uppträdande; men lika litet som hans kropp trifdes i den ofasonliga toaletten, lika litet tycktes hans personlighet vara anlagd för kamraternas fria vanor.
Hans framträdande var liksom en frisk flägt i den unkna atmosfären i Noras hem.
Hon egnade honom från början en för en nykomling mycket smickrande uppmärksamhet.
Var inte det underligt?
Under andra förhållanden skulle hon ej ens hafva märkt hans tillvaro.
Hon sysselsatte sig mycket med honom och kände sig gladt öfverraskad, när hon upptäckte, att han var en nykomling icke blott i hennes hem utan i hela detta fadda »fin de siècle»-lif.
Han kunde väl säga henne artigheter – det hade han lärt sig – men Nora genomskådade honom så lätt.
Hon såg hur hans ännu oförderfvade ynglingasinne stred mot de röster, som lockade honom att kasta sig in i nöjenas brusande malström, hon hörde ganska tydligt huru något inom honom vid hvarje nytt steg han tog frågade: »gör jag rätt?», och hon intogs af en okuflig lust att eröfra detta stora barn, att göra det förälskadt i sig och – hvarför inte –· att låta det ensamt få alla kyssar, alla smekningar, som de andra tiggde om.
Ah, det var kanske just dit hon ville komma!
Hvad hon kunde blifva farlig för den oerfarne!
Hon, som till sitt förfogande egde alla de yttre företräden, hvarmed naturen kan utrusta en qvinna, som förstod att omskapa sitt inre jag till en engels afbild, som kände af erfarenhet alla de finter, alla de knep, all den list, hvarmed en qvinna kan nå sitt mål, när de naturliga resurserna ej längre äro tillräckliga!
Och hvad hade denne yngling att skydda sig med gentemot de snaror, som lades ut att fånga hans hjerta?
Han stod dock icke värnlös; ty han hade redan gifvit bort sitt hjerta.
Nora visste det! men denna omständighet bidrog ännu mera till att stadfästa hennes beslut att förmå honom att vid hennes fötter bönfalla om hennes kärlek.
Nora kände icke till barmhertighet.
Om hon störtade honom, om hon krossade ett qvinnohjerta, hvad gjorde det henne?
Hade någon visat barmhertighet mot henne?
Äfven hon hade ju en gång älskat, men den som älskade henne hade trampat hennes kärlek under sina fötter, hade tagit en annan qvinna till hustru.
Hvarför skulle hon ensam lida?
Och dessutom, hon kunde icke längre bära på sin återhållna lidelse, den hotade att qväfva henne.
Om den var kärlek, om den var sinlighet, så fordrade den dock att blifva mättad.
Och denna stora, kraftiga yngling var det, som hon åtrådde.
Den unge mannen hade råkat under inflytandet af dåligt sällskap.
Ende sonen till en förmögen tjenstemannafamilj hade han tidigt förlorat sin fader.
Modren var efterlåten.
Så länge sonen utbildat sin uppfostran i skolan hade han bevarats från en för tidig bekantskap med verldens skuggsidor genom sin håg för studier.
Men då han trädde ut i lifvet för att skapa sig en lefnadsställning, hade han till ledsagare valt sina unga lefnadslustiga kamrater på kontoren, och oturen ville, att han råkat tillsammans med just dem, som han ej bort följa.
Han hade ett godt hjerta och anlagen voro ej heller dåliga, men det nya man visade honom öfverraskade honom och mot sin vilja drefs han framåt obekymrad om hvart den lustiga vägen ledde.
Det var nytt, och det var roligt.
Hemmet, arbetet, ja, till och med hans fästmö föreföll honom så alldagligt, så vanligt, att han trodde sig hafva funnit ett helt nytt hittills okändt lif i den bullrande, besinningslösa, yra verld, hans vänner förde honom in uti.
Han var icke svår att bearbeta.
Väl hände det mången gång att han stannade under vägen och såg sig om med skygg blick; men fruktan att synas löjlig gaf ny fart åt hans gång mot förderfvet.
Nora kände männen.
Hon visste hvad denna fruktan för löjlighet förmår.
Och hon begagnade sig af sin vetskap.
Hon bibringade ynglingen samma begrepp om manlighet, hvilka hon inom sig sjelf föraktade.
Och hon hade en mycket lydig lärjunge.
Denne lät sig eröfras tum för tum.
Han stred mot sina begärelser; men med förut fattad fruktan att blifva besegrad.
Han tänkte på sin fästmö och svor att blifva henne obrottsligt trogen; men han gick dock till Nora och dröjde hos henne flera timmar.
Han visste huru orätt han gjorde; men flydde han hennes sällskap, skulle han dömt sig sjelf feg och gifvit sina vänner rätt att skratta åt honom.
Så kom omsider den dagen Nora väntat på, då han förklarade henne sin kärlek.
Det var en ny kärlekssaga, som började och hon kände sig under dennas inverkan som föryngrad.
Nora erfor åter en känsla af lugn och lycka.
Hade blott ynglingen varit rik, skulle lyckan varit fullständig.
Hon förvånade sig öfver sig sjelf och undrade om ett lif i kärlek skulle kunna ersätta ett lif i rikedom.
Kanske, men kanske också inte.
Hennes lycka var emellertid af kort varaktighet.
Efter några månader af solsken och glädje, lugn och kärlek drabbades hon af ett för henne fruktansvärdt slag.
Det beredde henne ett, om möjligt, ännu större lidande än underrättelsen om Brauners giftermål hade tillfogat henne.
Nora var ruinerad!
Affären, hvari hon insatt sina penningar, hade gått öfver ända.
Trots det att företaget ansetts så solidt, att det betalat tjugo procents utdelning i förskott, trots de lofvande prospekten med de ytterst noggranna kalkylerna, trots hennes personliga bekantskap med »direktören», så var hon nu af med sina penningar.
Nora kunde i början ej tro det.
Det föreföll henne alldeles ofattligt.
Hon, som sjelf slösat så oförsvarligt, som sjelf under de två första åren med Brauner förstört fem eller sex gånger så mycket som hennes nu förlorade kapital, fann det nästan onaturligt att hennes lilla förmögenhet på tio månader tagit slut.
Det kunde inte vara möjligt!
Och i alla händelser hade hon säkerhet, »direktören» hade ju gifvit henne förlagsinteckningar till samma storlek som hennes insats i affären, fullt lagliga inteckningar, som kostat ganska mycket i lösen.
Men de voro värdelösa.
Affären hade aldrig existerat annat än i de granna prospekten, något lager eller inventarier hade aldrig funnits.
Hvad gagnade det henne, att »direktören» åtalades, att han äfven blef dömd för bedrägeri, ty Nora var ej den enda, som han lurat?
Hennes penningar voro och skulle för alltid vara förlorade.
Hennes modlöshet skrämde på flykten de flesta af kavaljererna.
Nu, då hon behöft deras bistånd, vände de henne ryggen.
Nora kunde ej beherska sin sorg, och då hon ej som förut kunde skämta och skratta funno »gossarne» henne tråkig och öfvergåfvo henne.
En del funno tillfället lämpligt till framkastandet af förslag, som syntes henne så mycket vedervärdigare då framställarne syntes öfvertygade om att hon nu vore direkt beroende af deras välgörenhet.
Nora visade dem utan saknad på dörren.
De kunde ändå inte hjelpa henne.
Endast den blonde ynglingen fann nåd för hennes ögon.
Och mer än det, hon ville ej släppa honom från sig.
Med uppriktigt deltagande bistod han Nora med all den hjelp han kunde åstadkomma, och hon fäste sig härunder allt mera vid honom.
Under dessa bekymrens dagar tänkte hon mycket.
Hon undrade om det ej ändå till slut vore klokare och lyckligare att låta sina stora pretentioner gå samma väg som hennes förmögenhet.
Hvad kunde han blifva?
Kanske grosshandlare med tiden, kanske handlande eller också endast kontorist.
Men nog skulle han kunna förtjena nog för dem båda.
Man kunde ju lefva lycklig på en liten inkomst, om man blott förstode konsten att hushålla.
Och denne yngling, som egnade henne en så stor tillgifvenhet, skulle också hon kunna älska, hon skulle blifva honom trogen.
Sjelf lycklig vid hans sida, skulle hon kunna lyckliggöra äfven honom.
Kanske vore detta ödets mening?
Hvad skulle det annars blifva af henne?
Hon trodde, att hon aldrig skulle kunna blifva glad mera efter den stora förlusten.
Skulle hon gå med gråten i halsen från stockholmsnöjenas samlingslokaler, sökande efter en rik »beskyddare», en ny »guldfågel»?
Men hvem af de älskogskranke kavaljererna ville väl hafva en gråtande skönhet?
Skulle icke alla vända sig ifrån henne liksom hennes »gossar» gjort?
Utan tvifvel.
Och så skulle hon nödgas söka bland andra-klasspubliken, sedan kanske bland tredje klassens för att slutligen hamna som prostituerad på gatan.
Nej, och tusen gånger nej!
Hon ryste när hon tänkte på dessa hennes olyckliga medsystrar, af hvilka hon igenkände några från hennes barndom i arbetarqvarteren.
Hon ryste också, när hon tänkte på ett lif af fattigdom och umbäranden, men detta var dock att föredraga framför det förra.
Och en älskade henne.
Han var en redbar yngling med godt hjerta.
Han skulle nog känna sig lycklig öfver att få henne till hustru, hon var ju ung och skön.
Han trodde att hon var dygdig, om hon än vore svag för nöjen; att hon hade ett barn behöfde han ej få veta, liksom ej heller att hon varit konsul Brauners älskarinna.
I detta afseende trodde hon sig kunna vara ganska lugn; ty den samhällsklass, Brauner tillhörde, är föga meddelsam med den, dit den unge mannen räknades.
Och om sqvallret än är särdeles beställsamt, så är det märkvärdigt så sällan det når just den, som kunde hafva nytta af det.
– Du får inte öfvergifva mig, sade hon till honom i bönfallande ton.
Jag älskar dig, jag älskar dig outsägligt, jag vill inte lefva utan dig!
– Öfvergifva dig, Nora? frågade han förvånad.