Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det hade skett, därför att jag var gift, därför att jag icke stod ensam, och med den paradoxala motsägelse, hvilken lifvet stundom roar sig med att framkalla, blef jag i själfva verket ensam på ett vida kännbarare sätt, än om jag verkligen varit det.
Du kan säga, att jag bort tala vid henne, söka lära henne att förstå!
Tror du då icke, att jag försökte?
Det blef en formlig kamp oss emellan, en kamp, hvilken naturligtvis icke ledde till något resultat.
När jag såg, att hvad jag talade om, icke intresserade henne, bytte jag för tillfället om samtalsämne.
Men jag återkom alltid till detsamma.
Jag talade med henne om skolan, om mina elever, om hela den värld, som nu hade blifvit min.
Men jag uppnådde därmed ingenting annat, än att hon blef skygg och tillbakadragen.
Och en dag minns jag, hur hon sade till mig:
»Hvarför skall du tala så mycket med mig om skolan?
Det kan ju inte intressera mig.»
Jag kan ej fatta, lika litet som glömma den underliga ton af antipati, med hvilken hon uttalade dessa ord.
Det låg i hennes röst ett slags afsky, som om hon satt sig till motvärn mot något ondt.
Hon undvek mina blickar, och slutande sig inom sig själf, satt hon tyst, liksom blickande in i ett obekant fjärran.
Hennes ord gingo som svärd igenom mig, och från den stunden lärde jag mig att se klart.
Jag vet, att efter detta ögonblick hade min röst icke samma klang, min blick icke samma uttryck, mina läppar icke samma värme, när jag kysste, tilltalade eller såg på min hustru.
Jag slöt mig inom mig själf, lika hårdt och obevekligt, som jag en gång stängde min dörr för dig.
Utan att ett ord af bitterhet fallit oss emellan, gingo vi från denna dag våra egna vägar, och jag gjorde ingenting för att kalla henne tillbaka till den väg, som var min, och som bort vara vår gemensamma.
Jag lämnade henne åt hennes tankar, och jag hade rätt.
Jag hade tusen gånger rätt.
För hennes skull hade jag lämnat mina studier, min vetenskap, allt som skulle bära mig fram genom lifvet.
Hvarför hade jag gjort detta?
Och hvad fick jag för lön?
Om en människa offrar allt för en annan, om hon så finner, att denna andra ej var offret värd, om man steg för steg märker, att allt hvad man trodde vara lycka, sällhet, finhet och förstående, ingenting är, att det är tomhet och leda, då uppstår ett helvete, som gnager på vår innersta lifstråd, och som lär oss att draga ut facit ur lifvets sammansatta regula de tri.
Ty det är mycket sammansatt.
Och ve oss, när vi upptäcka, att facit är
Jag såg detta, och medan jag såg, märkte jag, hur den människa, hvilken dag efter dag förnötte lifvet vid min sida, förändrades.
Med förvåning iakttog jag, hur allt i själfva staden, i hela vår omgifning, väckte Gertruds motvilja.
Hon var plågad af vårt umgänge, plågad af att promenera, jag tror nästan, att hon led till och med af utsikten från våra fönster.
Ständigt talade hon om Upsala, som om det var den naturligaste sak, att vi snart skulle återvända dit.
Det var, som om hon ej kunnat lefva utanför dess luft och dess råmärken.
Och hvad var det hon saknade?
Ungdomslifvet, konserterna, studentmössorna, första maj – hvad vet jag.
Alltnog – hon saknade det, hon gräfde sig in i denna saknad med en intensitet, hvilken på mig verkade som smitta.
Jag, hvilken under hela denna tid endast kämpade för att glömma, jag behöfde, att hon hade hjälpt mig, delat denna min sträfvan, tagit saken kallt som jag själf.
Men hon kunde ingenting glömma, ingenting försaka.
Hon kunde blott klaga, att hon fick sitta ensam de långa förmiddagarna, medan jag var i skolan.
Hon hatade denna skola, jag är fullt öfvertygad därom, och hennes egoism slog emot mig vid hvarje steg på min väg.
Den var så stark, att jag i dess ljus blef seende.
Jag såg, hur hon var lik alla andra, endast kanske en smula vackrare.
Och jag minns, hur jag kunde sitta och betrakta henne i ljuset af denna meningslöshet, hvilken vårt lif rymde, och som fjättrade mig på den plats, där jag till ingen nytta för mig själf skulle göra nytta för andra.
Det ligger icke för mig, att af motgångar låta mig tryckas till jorden.
På lif och död vill jag kämpa med lifvets svårigheter.
Skall jag döda en dröm, måste det ske utan skoning och fullständigt.
Och utan grubbel vill jag lefva det lif, som ödet beskär mig.
Bredvid mig såg jag denna veka, svaga kvinna, hvars ögon fylldes af tårar som under grubbel, en tyst, sluten, lidande kvinna, hvilken böjdes ned af att icke lefva i den sfer, dit hon längtade.
Hennes svaghet smittade mig.
Den angrep min spänstighet som en smitta.
Och jag fruktade hennes blotta närhet, därför att bredvid henne tappade jag väldet öfver mig själf och lusten att verka.
Jag minns dessa vinteraftnar.
Å, hur väl jag minns dem.
Jag satt vid mitt skrifbord, sysselsatt med att förbereda mig till morgondagens lektioner, och från min plats såg jag i skenet från förmakslampan skuggan af hennes gestalt som föll öfver mattan.
Jag hade förmått henne – icke utan strid – att afstå från att sitta i mitt rum, när jag arbetade.
Men jag kände hennes närhet.
Och du kan ej göra dig en föreställning om, hur den irriterade mig.
Jag satt inne hos mig, så länge det var mig möjligt, för att undgå den tortyr, som låg uti att tvinga ett samtal oss emellan till stånd.
Och när jag ändtligen kom ut till henne, tog jag en bok eller en tidning och läste högt för att slippa tala.
En gång såg hon upp emot mig, när jag kom ut, och sade till mig:
»Hvarför skrifver du icke mera som förr?»
Hvarför jag icke skref som förr!
Hon menade på dessa anteckningar, hvilka förberedde mitt verk, och som hon plägat hjälpa mig att ordna.
Och hon tillade:
»Jag tyckte, det var så roligt att veta, hur ditt arbete växte.»
Det var hon, som sade mig detta, hon, för hvilkens skull jag kastat alltsammans öfver bord.
Det föreföll mig, som om jag hoppat i sjön för att rädda en drunknande, och denna främmande människa grep mig till tack i strupen och pressade mitt hufvud under vattnet för att tvinga mig att dö.
Jag minns ej hvad jag svarade.
Men jag minns, att dessa ord förföljde mig i i den grad, att jag nästan tyckte mig se dem lysa som med fosforsken från väggarna i skolsalen.
Hade hon förstått, hvad jag måste göra, och hvad detta kostade mig, hade hon åtminstone tegat.
Nu förstod hon blott, hvad som varit, men intet af det som var.
Och därför uttalade hon dessa ord, hvilka refvo i mig som hvassa sylar.
De värkte inom mig som en hemlig böld, och fri som jag kände mig, grubblade jag under deras inverkan på möjligheten att trotsa allt och rymma bort till någon liten tysk småstad, där jag fritt kunde börja mitt ensamma lif på nytt.
Men märk nu, hur ödet ledde mig, hur allt skulle sammansvärja sig för att öka mitt elände.
Just då, när jag som lifligast kände förbannelsen att till ingen nytta vara kedjad fast vid en kvinna, hvilken för hvarje dag visade sig för mig som allt mera ordinär, allt mindre lik den bild af en människa, hvilken jag nu blott allt för väl visste, att jag skapat mig själf, då kom hon en dag med glädjestrålande ögon och berättade mig, att vår lycka skulle bli fullständig, och att vi skulle få ett barn.
Hur denna höst gick och efter den vintern, det kan jag ej säga dig.
Det är ju så, att den ene skall böta med sitt lidande för den andres lycka.
Det är ju så, att den, som ej förstår att söka och finna lyckan, går den förbi, och han skall endast kunna se, huru andra taga däraf med fulla händer.
Förut hade jag emellertid lyckats att lägga band på mig, och det hade ofta förvånat mig, att
Gertrud ingenting syntes märka af min förändrade sinnesstämning.
När man offrar för mycket, ser du, så märker man det till sist själf, och naturen, som är sund, säger stopp för offervilligheten.
Men den, för hvilken man offrat, märker ingenting.
Hon bara tager emot, tager med fulla händer och drömmer ej om, att hennes rikedom gör en annan fattig.
Detta var, hvad Gertrud gjorde med mig.
Jag såg hennes lycka växa med hvarje dag, som gick, och jag tänkte på, hur allt kunde hafva varit, om hon blott med ett ord hade sagt mig, att jag icke var så ensam om mitt lidande, som jag trodde.
Men hon tänkte aldrig ditåt.
Hon trodde, att allt för mig var, som det skulle vara, endast därför att hon var lycklig.
Hon anade ej, att hennes barn ännu fullständigare dödade mitt, min andes barn, mitt lifs förhoppning.
Det värsta var dock, att hon dog.
Du kan ej tänka dig detta.
Ty jag vet, att man kallar sådant för onaturligt.
Hon dog, och barnet med henne.
Det skedde en dag i början af april, det är för öfrigt ej långt ifrån att vara jämt en månad i dag sedan det skedde.
Jag har ej ännu hunnit glömma den stund, då jag stod vid hennes dödsbädd.
Jag säger dig – det var icke sorg, som fyllde mig då.
Det var raseri.
Som i en dröm såg jag läkaren och sköterskan gå omkring hvarandra i det skumma rummet, där jag satt på bädden och höll min hustrus hand i min.
Hela tiden var jag fylld af den enda, allt uppslukande känslan af, hur meningslöst hela detta uppträde var.
Den ohyggliga förlossningsprocessen, efter hvilken barnet framtogs dödt, febern, som följde, den fasansfullt långa natten – allt detta gick mig förbi, som om jag varit långt borta och endast vetat, att nu trodde alla, att det var jag, som led.
Min hustru drog mig till sig och hviskade till mig, att jag gjort henne så lycklig.
En liten stund därefter var allt slut, och läkaren förde mig bort för att tvinga mig att söka en stunds hvila.
Men då sörjde jag icke henne.
Jag sörjde öfver hufvud ingen, icke ens mig själf.
Jag lät utan motstånd föra mig bort, och när jag blef ensam, grät jag som ett barn i mörkret, grät af den mest ohyggliga nervositet.
Jag tror, att om jag haft ett vapen till hands, skulle jag hafva dödat mig, utan att veta, hvad jag gjorde.
Och legenden hade kommit ut, att jag ej kunde öfverlefva min hustru.
Det kan man ju också säga, att jag icke kunnat.
Ty det som nu lefver kvar af mig, är icke mycket värdt.
Men jag afundas henne, afundas henne med en känsla af förtviflans bitterhet, emedan hon dog i sin illusion, dog, innan hon hann mera än på sin höjd ana, hvad ondt lifvet kan bjuda en människa.
Hon dog, innan hon lärt sig se på mig med samma ögon, som jag betraktade henne.
Kanske skulle hon på sitt sätt haft lika rätt som jag.
Men det hade också varit rättvist.
Och denna rättvisa får jag aldrig.
Det är förfärligt att ej kunna vända sig till de lefvande för att få rättvisa.
Det är det, som fängslar mig vid den döda, starkare än om jag sörjde henne af hela min själ.»
När jag uttalat dessa ord, hörde jag på ett besynnerligt sätt, att det blef tyst omkring mig.
Jag kunde på en lång stund icke se upp, satt endast och väntade på, att något skulle komma, något, som afbröt denna ohyggliga tystnad.
Jag kände endast en besynnerlig trötthet, som förlamade hela min varelse, och jag minns, att jag tänkte på, att jag någonstädes läst, hur ett slags mattighet plägar öfverfalla vissa brottslingar, sedan de utfört ett dåd, hvarpå de länge rufvat.
Då kände jag en hand på min axel, och jag hörde Kristian säga:
»Stackars vän!»
Jag hörde så att säga endast med mina yttre sinnen dessa ord uttalas.
Deras mening blef mig icke klar, lika litet som jag kunde fatta, att den man, till hvilken jag talat, deltog i min sorg eller ens någonsin hade varit min vän.
Jag hörde honom säga mig farväl och gå, och jag tror, att han gick, därför att jag bad att få vara ensam.
När han gått, satt jag länge i tankar, och för första gången sedan min hustru dött, erfor jag den lättnad, som ligger i att kunna gråta.
Hur länge jag sedan satt i mina tankar, vet jag icke.
Jag vet blott, att när jag åter kom till mig själf, hade hela min öfverretning försvunnit, och jag erfor en känsla af befrielse och af lättnad, som om något i hela min tillvaro plötsligt och oförberedt hade bytt färg.
På samma gång kände jag det, som om något främmande och nytt, på en gång svalkande och starkt, arbetade sig fram inom mig.
Jag fick den underliga känslan af att stå inför ett nytt skede i mitt lif; och denna känsla hade icke karakteren af ett afgörande beslut, – det var alls icke något, som jag själf kunde eller ens behöfde göra – utan den var fylld af det dunkla medvetandet, att på något för mig ofattbart sätt en vändning inträdt i hela mitt öde.
Jag hade väntat, att jag efteråt skulle känna mig förbittrad mot den man, hvilken jag gifvit ett så hänsynslöst förtroende och på samma gång satt jag och väntade, att min gamla fruktan skulle återkomma.
Men intet af hvad jag väntat, inträffade.
I stället greps jag af en underbar ro.
Alla föremål omkring mig visade sig med bestämda, säkra konturer, fingo ett utseende, som på ett obeskrifligt välgörande sätt syntes mig naturligare, än hvad som under en hel månad varit fallet.
Jag satt i skymningen, men såg min värld klarare än på länge vid dagsljus, jag märkte, att jag längtade efter det fulla dagsljuset, som jag på länge icke hade tålt att se, i mina öron ljödo som ett mildt eko af de ord, hvilka jag nyss hört med en ton af obeskrifligt lågt välljud uttalas öfver mitt hufvud – »stackars vän» – och i min själ steg som en varm våg känslan af tacksamhet mot den man, hvilken uttalat dem.
Plötsligt fick jag den idén, att jag ville se ut.
Och gripen af begäret att se något annat än de fyra väggarna i mitt rum, drog jag upp gardinen och märkte att det var fullmåne.
Det slog mig, att jag under de föregående aftnarna icke lagt märke därtill, ehuru månen naturligtvis äfven då lyst lika klart som nu, medan jag i min upphetsning ströfvat omkring, slutande mig inom skalet af min egen bitterhet.
Någonting hade brutit igenom detta skal, så att jag åter kunde se omkring mig, och med ett nästan nyfiket begär att få se stod jag i fönstret och stirrade ut öfver slätten.
Som om jag upptäckt, att jag i min närhet haft en vän, hvilken ägt outtömliga skatter af godhet och sinnesfrid att bjuda mig, men som jag länge försummat, betraktade jag denna slätt, hvilken sträckte sig så underbart vid i månens bleka majdager.
En lätt dimma steg öfver slätten, knappast en aln öfver marken, som ett mjukt flor låg den öfver det korta gräset, ljus, oändligt ljus verkade hela denna yta, så att äfven den mörka skogen fick ett återsken af dess glans, blef mjuk, mildrad, nästan ljus äfven den.
Och öfver hela denna tafla hvilade den bleka, klara himmelen, som syntes hämta sitt ljus från denna strålande jord, hvars yta den berörde vid horisonten.
Fåfängt skall jag söka att beskrifva det underbara intryck, hvilket åsynen af denna tafla gjorde på mig, jag, som så länge glömt, att något existerade utanför min egen pinade tillvaro.
Jag stod där, till dess att jag tyckte mig blifva till ett med denna natur, smälta samman därmed, som älfven försvinner i hafvet.
Och när jag vaknade ur mina drömmar, gick jag helt sakta till skrifbordet och tog fram en packe af bref, som jag hade fått ett efter ett, på resor, under veckor af skilsmässa, men som jag sedan aldrig genomläst.
Det var Gertruds bref, och de lågo ordnade i min låda, omknutna med ett band.
Det var min hustru, som en gång gjort det åt mig.
Själf hade jag aldrig tänkt därpå, och jag mindes i detta ögonblick, att hon, när det skedde, hade förebrått mig mitt slarf.
Det slog mig nu, att hon kanske menat mera, än hon sade, och jag tyckte, jag ännu kunde se hennes blick, hvilken uttryckte något, som kanske var en besviken förhoppning, när hon först upptäckte, att hennes bref lågo oordnade i min låda, sammanblandade med min öfriga korrespondens.
Jag satt och vände denna lilla packe bref i mina händer, men jag undrade icke öfver, hvad som föranledt mig att just nu söka fram dem ur den gömma, där de så länge legat, olästa och glömda.
Det föreföll mig endast helt naturligt, att jag skulle läsa dem just nu, och att de kanske skulle säga mig något, som jag icke vetat.
Jag tog fram dem ett efter ett, och jag fann, att de lågo där alla – i kronologisk ordning – från de första fästmösbrefven med sin barnsliga, osäkra handstil till det sista årets bref, när jag lämnat henne ensam under en vecka för en affärsresa.
Det var helt kort innan hon dog.
Och jag såg på dessa kuvert, hur hennes handstil med åren förändrats.
För första gången märkte jag, att den hade ett tycke af min egen.
Jag märkte detta, med en känsla, som på ett obeskrifligt sätt gjorde mig ondt, och jag höll just på att lägga dem undan igen, när min blick föll på ett tjockt kuvert utan poststämpel eller utanskrift.
Det låg underst i packen och syntes vara ditlagdt med afsikt.
Åtminstone flög den tanken igenom mig, och med en känsla af plötslig förfäran betraktade jag detta hvita kuvert, hvars innehåll jag icke kände.
När jag brutit det, fann jag, att det innehöll ett bref, och att detta bref var till mig.
Det var dateradt just under den vecka, då jag sista gången lämnat henne ensam, och kuvertet gömde, utom det bref, som jag ej vågade läsa, en hårlock och ett porträtt, som tydligen var tagit under den allra sista tid, hon lefde.
Dessa båda föremål fyllde mig med den mest obeskrifliga känsla.
Hon ville tala till mig ännu en gång, hon ville, att jag skulle minnas henne.
Hon hade alltså vetat och dock icke vetat, talat och tegat, tackat mig i dödens ögonblick och dock lidit, innan hon dog.
Jag grep darrande efter det bref, som jag ej vågade läsa och dock måste, och i krampaktig sorg läste jag det från den första raden till den sista.
Stockholm i mars 18–
»Min egen, egen Tage!
Du skall inte bli rädd, när du en gång får detta bref.
Ty när du får det, vet jag, att du skall glädjas då du läser det.
Du skall glädjas af dessa fattiga rader, som är det enda, jag numera kan skänka dig, därför att de aldrig skola komma inför dina ögon, förrän du längtar efter mig och finner dem af dig själf.
Jag vill icke lämna detta bref efter mig, på det sätt som människor göra, hvilka veta, att de skola dö.
Ty jag vill ej tvinga mig på dig, och det skulle jag göra, om jag sade dig, att jag skrifvit dig ord, som jag ej kan uthärda, att du skall läsa, medan jag ännu är i lifvet.
Men när du själf längtar efter mig, när den stund kommer, då du söker upp mina gamla bref och kanske önskar, att din lilla hustru sutte hos dig igen, när du blifvit mild emot mig i ditt hjärta, som du var förr, men som jag vet, att du icke är nu, då skall du finna detta bref i en ensam stund, och då tror jag, att det kanske skall göra dig godt att ännu en gång höra mig tala.
Då skall du tycka om att se mig igen, sådan jag var under den sista tiden, äfven fastän jag vet, att jag nu är både blek och ful, och då skall du inte tycka, att jag är barnslig, därför att jag ger dig en lock af mitt hår, för att du skall gömma den till ett minne af din lilla hustru- flicka, som du en gång kallade mig.
Jag har god tid att skrifva.
Ty det dröjer ännu flere dygn, innan du kommer hem.
Och det behöfver jag också.
Ty jag är så trött, och jag orkar ej skrifva länge för hvar gång.
Jag gråter också, när jag skall skrifva, och jag tror därför, att jag aldrig kan få detta bref färdigt.
Men jag har ditt porträtt bredvid mig, när jag skrifver, och så ofta jag ser på det, blir jag mera stark.
Ty då vet jag, att om jag ej får detta bref färdigt, då får jag aldrig sagdt det, som jag under alla dessa år icke kunnat säga.
Och när jag är död, får du ej känna för mig, så som du gör nu.
När jag tänker därpå, är det, som om mitt hjärta ville brista af sorg.
Du undrar väl öfver, att jag så säkert kan sitta här och säga, att jag skall dö, och ibland säger jag nog också mig själf, att det kan hända, att jag inbillar mig det, och att mången före mig trott, att de skulle dö, men ändå lefvat.
Men jag kan icke bry mig om, hvad som händt andra människor.
Det tröstar mig icke, och jag tror icke därpå.
Hvad jag nu vet, tycker jag, att någon hviskat i mitt öra, som vet det bättre än jag.
På detta tror jag, och gjorde jag icke det, skulle jag aldrig kunna skrifva.
Men det är det underliga, att jag vet, att jag aldrig skall nå den lyckan att gifva ditt och mitt barn lifvet.
Kan du förstå mig, när jag säger dig, att jag gläder mig åt, att detta aldrig skall ske?
Jag gläder mig däråt, därför, att jag vet, att det aldrig skulle göra dig någon glädje.
Du har aldrig sagt mig det, aldrig med ett ord antydt det ens, du har varit så god emot mig, du har varit min sol i lifvet, från första stunden jag såg dig.
Ingen är som du, men jag tycker ibland, att det är så tungt att veta, att jag står dig i vägen, och att bland främmande människor, som jag inte känner och aldrig får se, skall du finna allt det, som jag icke kunnat ge dig.
Det är så underligt att säga, att jag ingenting kunnat ge dig, jag, som velat gifva dig allt.
Första gången jag fick veta, att vi skulle flytta hit till denna stora stad, där allt är buller, oro och förvirring, då slog det mig som en mörk aning, att jag aldrig här skulle äga dig, som jag gjorde i Upsala i våra små rum, där de stora träden skuggade för våra fönster.
Jag var så lycklig där, Tage, min egen Tage.
Jag var så lycklig, som du nog aldrig varit i hela ditt lif, så lycklig, som jag icke kunnat göra dig, och som jag gråtit öfver bittert många gånger, när det blifvit mörkt omkring oss, och du inte längre kunde se mig.
På de tiden grät jag inte, och aldrig hade jag heller vetat, hvad det var att gråta.
Jag grät bara ibland af glädje, när jag var ensam, därför att jag tyckte, jag var så lycklig.
Men här och under det sista året har jag lärt mig det.
När jag nu skrifver detta, då tycker jag nästan, att det är grymt af mig att säga dig allt det, som du kanske aldrig eljes skulle ha vetat.
Men när man skall dö, vill man så gärna, att de, hvilka man hållit af, skola minnas den, som är borta.
Jag har ingen, som jag vill skall minnas mig, ingen på den vida jorden mer än dig.
Och om du aldrig läser detta bref, då skall du glömma mig mycket snart.
Ty jag har aldrig kunnat lära dig, att älska mig riktigt.
Du tror nog, att jag säger detta, därför att du var så otålig emot mig, när jag ej kunde låta bli att längta till vårt gamla hem och våra gamla vänner.
Men ändå vet jag, att jag då gjorde dig mycket ondt.
Jag såg, att du gick ifrån mig, och jag såg också, att du var gladare, när du kom hem och hade varit borta utan mig.
Du hade så mycket att bestyra, så mycket att tänka på, och allt hvad du företog dig, sade du var för din framtid.
Ibland sade du också, att det var för vår framtid, och när jag ingenting svarade, trodde du, att jag icke förstod dig.
Jag såg så tydligt, att det var det, du trodde, när du sedan drog dig ifrån mig och blef kall och stel och sluten.
Och det föll som en tyngd på mitt hjärta, och den går nog aldrig bort, förrän jag får somna riktigt och aldrig vakna igen.
Men då ville jag, att du skulle veta, att när jag ser dig, sitta och grubbla för dig själf, då skulle jag vilja sätta mig bredvid dig och få prata med dig som en förståndig och hjälpsam vän.
Men med detsamma blir jag så rädd, att hvad jag kom att säga, skulle vara så litet, mot allt, hvad jag ville, och så sitter jag tyst midt emot dig och tänker på dig.
Det är som underliga melodier, hvilka jag ibland kan höra tyst för mig själf, men omöjligt kan få fram, fast jag så väl hör hvarenda ton i mitt öra.
Då går du ibland ifrån mig och då tycker jag, att jag hör, hur du suckar för dig själf, när du tror, att jag ej kan höra dig.
Jag tror, att du längtar efter mig, och jag tycker, att jag ville dö af sorg, för att jag är så liten och obetydlig, att du ej ens märker, hur jag håller af dig.
Och när du har gått, sitter jag ensam och säger allt det, som jag aldrig kunnat låta dig höra, därför att jag ingenting annat är än en liten kvinna, som älskar dig.
Ibland tyckte jag, att det var som om allt detta ropade inom mig så högt, att du skulle höra det, äfven när jag teg, och när jag då ändtligen visste, att jag ingenting hade att hoppas, då blef jag så olycklig, som jag nu är, och som jag blifvit, därför att jag ej kunnat vara för dig, hvad jag borde.
Vet du, när jag visste detta?
Ack, nej, det kan du icke veta, ty jag förstår så väl, att du aldrig kommit att tänka därpå.
Det var, när jag första gången kom till dig, lade mina armar om din hals, och berättade dig, att vi skulle få ett barn.
Om du visste, hur lycklig jag blef, när jag första gången förstod, att det var så.
Det blef mörkt för mina ögon, och jag tyckte, att det gnistrade ur mörkret.
Jag var som tokig af lycka.
I många, många dagar gick jag och bar på min glädje, tyckte att världen blifvit så underligt rik, och att allt hvad jag såg omkring mig var ljust och gladt.
Jag sjöng inte, jag talade inte, jag gick bara omkring och fattade inte, att all denna lycka verkligen var min.