Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hvad svarade nu Kongl.
Majestäts och rikets kammarkollegium på denna slående bevisning?
Jo, efter att hafva hänvisat till fiskeriintendentens odödliga utlåtande, heter det summariskt: “ Kongl.
kammarkollegium har låtit handlingarne i detta mål sig föredragas, men finner klagan- • dena icke hafva anfört skäl, som kan verka ändring i öfverklagade utslaget. “
Det är emellertid icke blott enskilda personer och bolag, som inkommit med besvärsskrifter rörande den förderf-liga barkningslagen.
Äfven hela socknar hafva låtit sig angeläget vara att få sin talan förd.
Så är fallet med Lycksele socken.
“ Då det icke kan vara likgiltigt — skrifver deras fullinäk- *
tige i inlaga till k. maj: t — att en sa vigtig näring, som skogshushållningen är inom vår ort, skall beläggas med omkostnader, hvilka uppgå till tusentals kronor årligen, är det naturligt, att de föreskrifter, som till dylika omkostnader gifva anledning, icke böra meddelas annat än " efter den noggrannaste pröfning af alla på saken inverkande omständigheter, hvilkas pröfning måste framför allt vara opartisk.
Efter vår underdåniga tanke böra stadganden ieke meddelas pä grund af förutfattade meningar, stödjande sig på sådanas lämplighet eller till och med nödvändighet på en ort.
men på en annan till följd af andra förhållanden olämpliga.
b re fve t den K april och Kammarkol legii cirkulär den 7 maj.
1811 bestämma, att landshöfdingarne, vid sig derom yppande tvister, skola, efter förrättade undersökningar, föreskrifva vid hvilka tider och med hvad vilkor tlottning må utöfvas.
Såvidt vi hafva oss bekant, har någon tvist uti förevarande fall icke förekommit.
Af handlingarne inhemtas endast, att vid de sammanträden, som på grund af 22 § iiskeristadgan hållits under år 1870, “ nästan enhälligt “ yttrats, att virke som flottades i vattendragen borde barkas.
Detta yttrande afsåg önskvärdheten utaf ett stadgande till skydd för tisket och ängarne, men oförbarheten och de följ - der, som deraf kunde uppstå, voro efter livad vi kunna erinra oss icke under öfverläggning.
Hvad beträffar den af landshöfdingen, till följd af Eders Kongl.
Maj: ts nådiga resolution den 13 september 1874, hållna undersökningen, inskränker sig denna dertill, att samtlige sakegare från Lycksele, Stensele och Sorsele socknar varit kallade att infinna sig i tingshuset vid Lycksele kyrka den 2 oktober 1875, för att i ämnet höras och meddela upplysningingar.
Dessa upplysningar måtte dock hafva varit obetydliga, då de uppfattats som skett, ty vi tro att alla de närvarande voro emot förslaget, undantagande kronoombudet, hvjlkens yttrande finnes i utslaget intaget.
Att livar och en gerna lyssnar till så högt uppsatta män som herrar landshöfdingar, hvilka man vill boppas hafva allmänhetens väl i åtanke, är lätt att tänka, men det har också icke kunnat undgå anmärkas att, der stora och vigtiga frå-gor äro å bane, det händer, att det allmänna bästa ej blir till-godosedt.
Då frågan onekligen var af vigt, hvilket bäst visar sig af den i utslaget verkstälda beräkningen öfver den kostnad, som förslagets antagande skulle medföra, men någon brådska ej före-fans, Jtorde det anses mindre lämpligt att sammanträdet utsatts till sådan tid å hösten, då för flertalet största svårighet skulle uppstå att hörsamma kallelsen.
Under dan tid af året, då de.
i sig sjelfva ytterst dåliga vägarna äro af regn nästan ofarbara, är en resa mellan Lycksele kyrkoplats och de mera aflägsna delarna af socknen eller häradet förenad med stora mödor, om den än läter sig verkställas.
Följden af att välja en sådan tidpunkt till ett vigtigt sammanträdes hållande med allmogen är den att sätta flertalet i valet mellan att anförtro sig åt en fullmäktig, hvilken oftast icke eger förmåga att nog begripligt yttra sig och framhålla förslagets nytta eller onytta, eller uteblifva.
Hade sammanträdet hållits vid början af 1876 eller samtidigt med Lycksele stormark^ nad, så hade det nu omförmälda, man och man emellan ofta uttalade missnöje ej kunnat ifrågakomma.
Herr fiskeriintendentens uppgifter äro förtjenta af en närmare analys.
Påståendet, att basten af barkadt timmer upplöser sig i vattnet är, enligt hvad erfarenheten gifver vid handen, alldeles grundfalskt.
Tvärtom, denna bast, som är tyngre än vattnet, sjunker till bottnen, der den, hopad, slutligen skall hindra all vegetation, som för fiskens trefnad är oundgänglig.
Vidare upp-gifves åtskilligt om de undersökningar, som under senare åren skett angående fiskeriförhållandena i de Norrländska elfvarne; det är ganska ledsamt, att intendenten i detta fall kommit till ett resultat, som, enligt vår åsigt, är stridande mot befolkningens dagliga erfarenhet.
Tager man åter i betraktande skogsstyrelsens yttrande i frågan, så ligger deri ett erkännande att flottningsgods som barkas, icke till sina egenskaper förbättras.
Någon afsevärd skada kan det emellertid icke lida, om det kan utan uppehåll nedflyttas till förbrukning sorten.
Men helt annorlunda gestalter sig för-hållandet, när sådant icke kan ske.
hvilket inträffar vid snart sagdt alla vattendrag inom Lappmarken.
Der kan.
flottning be-■drifvas endast någon kort tid och det inträffar oftast att flottnin-gen måste till följd af brist på vatten afbrytas.
Det blifver nu liggande å den alldeles eller i det närmaste vattenlösa bäckens botten eller större vattendrags stränder, utsatt för sommarsolen.
Vore detta timmer barkadt, skulle det genom sommarvärmen snart upptorka och erhålla sprickor, hvilka, sedan vattnet ånyo fått tillträde, måste vidga sig och göra virket snart sagdt värdelöst till annat ä-n bränsle.
Skadan blefve sålunda ganska “ afsevärd “, ty det är gifvet att timmer å de orter, der annan flottled än mindre vattendrag icke finnes att tillgå, måste ställa sig så lågt i pris, att det knapt betalar arbetskostnaden.
Vi vilja ej tvista om den kostnad, som af - förslaget skulle blifva en följd.
Att den blifver ganska stor, upplyser emellertid utslaget, trots den låga beräkningen.
Men hvem drabbas af dessa kostnader?
Jo, naturligtvis skogsegaren, som får mindre betalt för sin produkt.
Verksegaren kan det just göra detsamma, om timret skall barkas eller icke.
Han säger endast till skogsegaren: Du vet nu att jag riskerar böta 50 öre för hvarje stock, som obarkad flottas i vattefidraget; jag ser mig i följd häraf ur-ståndsatt att köpa annat än barkadt timmer, i anseende till den stora procent utskottsvirke som tillskapas.
Hvad vill man svara härtill, då man är tvungen sälja sin utstämpling för att lefva?
Utslaget nämner icke när bärkningen skall ske; det heter blott att den skall verkställas innan virket får i flottled nedläggas.
Godt och väl; men för Lappmarken gäller att allt virke skall utstämplas.
Genom den allra minsta ovarsamhet vid bärkningen skulle stämpeln kunna förstöras, hvarefter godset är imderkastadt beslag, och afverkaren, om han ej händelsevis kan bevisa sin oskuld, hemfaller under strafflagen.
På dylikt sätt skall den laglydigaste medborgare ganska lätt blifva genom en tjenares eller legd arbetares vårdslöshet bragt i förderf.
Saken är verkligen icke att Jeka med och tål en mogen eftertanke.
Dessutom hvar får denna barkning ske?
Hvar som helst, blott den skett före stoc-kens nedläggande i vattendraget.
Men hvem skall upplåta plats till dylikt arbete?
Kronan eger ¡110111 Lappmarken stora skogar.
Mäune det fär antagas, att, vid försäljning af virke frän kronans skogar, re-vjerförvaltaren kan stä till svars ined att låta deu afskalade barken qvarligga, för att lemna skydd och tilltlyktsort för en mängd skadliga insekter, som i sin ordning skola verka störande pä sä väl äterväxt som redan stadgade träd?
Allt det arbete och alla.
de förluster, som af den påbjudna timmerbarkningen måste härtlyta, har ej blifvit taget i beräkning, dä påbudet utfärdades.
Det skulle oeksä vara mycket att i denna sak tillägga, men af det redan sagda torde dock framgå, att utredningen icke varit fullständig, att det resultat, hvartill man kom-init, sålunda hvilar pä antaganden och upplysningar, i stället för på hvad som bort vara styrkt och ädagalagdt.
Med skäl kan frågas: Äro de fördelar, hvilka man afsett förskaffa liskerinäringen, verkligen så stora, att för deras ernående ett sådant stadgande bort framkomma.
Vi tillåta oss bésvara frågan med den förklaringen, att, såvidt vi kunna tinna, det ännu icke blifvit ådagalagdt att den nytta liskerinäringen deraf liar är större, än alla de uppoffringar, som med förslagets genomförande mäste vara en gifven följd ..
Ingen, icke ens liskeriidkame sjelfva liafva skänkt förslaget sitt understöd.
Tvärtom torde det allmänna motstånd, förslaget rönt, bevisa, att detsammas antagande fordrar en grundlig utredning.
Adagalägges vid en sådan nödvändigheten och nyttan af timrets barkning, välan!
vi vilja dä underkasta oss hvad det allmännas väl kräfver; men intill dess böra vi vara förskonade från påbud, hvars nytta ingen kan fatta, ej ens de, som deraf skulle draga den förmenta fördelen.
Pä grund af hvad vi nu halt nåden anföra vaga vi i underdånighet yrka:
att Eders Kongl.
Maj: t, med undanrödjande af myndigheternas öfverklagade utslag, ville visa ärendet åter till Konungens Befallningshafvande, som, sedan vederbörande sakegare lenmats tillfälle att sig yttra, och erforderlig undersökning oin de på sa-ken inverkande omständigheter egt rum, md detsamma å nyo pröfva och dermed lagligen förfara.
Lycksele den ¿7 juni 1S7S.
U. Granbom.
ii Lycksele socknemäns vägnar: enligt fullmakt.
Lika litet nu som förut kunde kammarkollegium linna att klagandena anfört skäl, som voro i ständ att verka ändring i utslaget.
Det blef vid det gamla: Fixker i intendenten har talat, honom hörer!
En annan klagande, bruksegaren L.
Glas, tog sig nu dristigheten påpeka att iiskeriintendenten Widegren afträdt från den jordiska skådeplatsen, dermed antydande att det kunde vara skäl att lata någon annan anställa noggrannare undersökningar.
“ I ' egenskap af numera blifven egare till Sälvars bruks- och sågverksegendom med derunder lydande hemman och lägenheter
— skrifver han — får jag i underdånighet anföra besvär öfver kammarkollegii den 5 sistlidne februari meddelade utslag, hvarigenom kollegium faststält Konungens Befallningshafvaades i Ve-st-erbottens län den 8 november 1875 gifna utslag angående bark-ning af timmer som ilottas i Säfvar vattendrag.
Konungens Befallningshafvande har grundat detta påbud dels på hvad som blifvit vid ett i Säfvar gästgifvaregård den 9 september 1875 hållet sammanträde “ upplyst “, dels ock på dtU utlåtande i frågan som blifvit af numera ailidne iiskeriintendenten Hjalmar Widegren i lifstiden afgifvet.
Men någon undersökning af de pä frågan inverkande omständigheter har ej af Konungens Befallningshafvande vidtagits.
Jag kan ej tinna den skedda utredningen fullständig och så tillfredsställande att derå kunnat med laglig befogenhet grundas ett påbud om barkning af llottnings-verket.
Att man vid sammanträdet inför Konungens Befallningshafvande den 9 september icke underlåtit att ställa frågan i så bjert dager som möjligt framgår bäst deraf, att man bland annat framkommit med det påstående, att bark af sägtimmer, som Hot-tats i elfven, lagt sig på elfvens botten samt att vid elfvens utlopp bankar deraf blifvit bildade.
Ett sådant påstående innehåller så uppenbar öfverdrift och ett så tydligt vanställande af lätt undersökta förhållanden, att detsamma bort framkalla misstro mot synemannens trovärdighet och föranleda en grundlig undersökning af &lt;} et uppgifna faktum.
En sådan undersökning synes ock hafva varit så mycket hellre på sin plats som Eders Kongl.
Maj: t genom resulution den 13 september 1874 återförvisat denna fråga till Konungens Befallningshafvande, som, sedan sakegarne lemnats tillfälle att sig yttra samt erforderlig undersökning egt rum, hade att meddela nya laglikmätiga bestämmelser.
Då Eders Kongl.
Maj: t tydligt skilt mellan sakegames ytt-, randen och erforderlig undersökning, ligger det ock nära till hands antaga, att med den påbjudna undersökningen afsetts skydd mot förhastade och otillförlitliga uppgifter.
Att Säfvar vattendrag kunnat hänföras till sådana större vattendrag, som ådragit sig fiskeriintendentens särskilda uppmärksamhet, är öfverraskande.
Något nämnvärdt fiske har aldrig funnits i detta vattendrag, som endast helt kort från utloppet kan anses vara lämpligt som båtled i detta ords mest inskränkta betydelse.
Att fisket saknat allt värde, framgår deraf att någon skattläggning deraf icke egt ium.
Att återigen flottmng af råämnen för det i Säfvar by.
belägna sågverket låtit sig verkställas,
* beror till hufvudsakligaste del på de kostnader, som blifvit nedlagda på rensningar, dambygnader och stensprängningar, * hvilka kostnader uteslutande bestridts af Säfvar verksegare.
Hvad beträffar kostnaden för den ifrågasatta barkningen, har densamma blifvit beräknad till 10 öre per timmer, men denna
beräkning är uppenbarligen för låg och felaktig samt bevisar in-
genting annat än att man velat förringa värdet af de med barkningen förknippade kostnader och olägenheter under det man samtidigt sökt på alla möjliga och omöjliga sätt framhålla förde-larne deraf.
Då det emellertid icke torde vara ‘ tillfyllest att Konungens Befallningshafvande före frågans afgörande hållit ett sammanträde med sakegarne på Säfvar gästgifvaregård, men deremot underlå ' tit anställa den af Eders Kongl.
Maj: t anbefalda undersökning, får nnder åberopande jeraväl af hvad hos kammarkollegium blif-vit anfördt, jag härmed i underdånighet yrka, att Eders Kongl.
Maj: t med undanrödjande af myndigheternas nu öfverklagade utslag, täcktes i nåder visa ärendet åter till Konungens Befallnings-hafvande, som, sedan den anbefalda undersökningen i laga ordning egt rum, må utan hinder af förra beslutet ärendet å nyo pröfva och afgöra.
Umeå den 3 juni 1878.
Lars Glas. “
Huru ihärdigt kammarkollegium vidhöll sina förut fattade åsigter, anse vi oss böra ådagalägga genom ett något utförligare utdrag.
I sitt afstyrkande utlåtande anförde kollegiet denna gång, att
vid det sammanträde, som, efter derom utfärdad kungörelse den 9 september 1875 å Säfvar gästgifvaregård hållits inför Konungens Befallningshafvande i kronofogden J O. Hamrins närvaro med fiske-, jord- och strandegare, äfvensom sägverksegare och andra personer, som verkstälde flottning af skogsalster uti Säfvar elf med tillhörande vattendrag och sjöar, blifvit upplyst, att skattebönderna vid elfven egde rätt till fiske deri, att lax numera ej fångades i elfven, hvilket dock egt rum för omkring tjugu år sedan; att fångsten af sik, gädda, aborre, id och lake under de senare åren äfven förminskats; att bark af sågtimmer, som flottades, lade sig dels å elfvens botten dels i större mångd ä stränderna af elfven, vid hvars utlopp bildats bankar deraf; att för tvänne år sedan utsläpptes 25,000 laxyngel i elfven, hvaraf en del visat sig under året, att den bark, som lade sig å de låga stränderna, gjorde skada äfven genom tramp för dess bortskaffande; att elfven genomlöpte * Båtsmarksträsken, Stora och Lilla Säfvar-träsk, Lappsjön, Storrenträsk, Gäddträsken, Trehörningssjön och Lossmen, i hvilka sjöar äfven fiske idkades, ehuru tillgången pä fisk minskats; att omkring 50,000 sågtimmer flottades i elfven årligen, men intet bygnadstimmer samt att barkningskostnaden antogs utgöra 10 öre per timrader; äfvensom kronofogden Ham-rin å kronans .vägnar yrkat, att förbud emot flottning i elfvenmed tillhörande vattendrag af obarkad t timmer mätte utfärdks,.
emedan barkaliallet vållade skada sa väl ä det af skattebönderna idkade liske, som oek a deras vid elfven belägna egor och der-jemte förorsakade uppgrundningar, i livilket yrkande de närva-rande jord- och lieinmansegarne instämde; samt att Konungens Befall ni ngshafvande genom öfverklagade utslaget sig utlåtit att, alldenstund, på sätt ofvan vore nämdt, ej allenast vid omför-mälda sammanträde ä Säfvar gästgifvaregård blifvit upplyst, att bark frän sågtiiumer, som tlottades, dels stannade i vattendraget och dels lade sig ä stränderna och pä ängarne ästadkomme skada, ■ äfvensom att tillgången pä lisk i elfven på senare tider förminskats, utan ock tiskeriintendenten pä anförda skäl ansett förbud emot ilottning af obarkad t timmer inom länet vara af behofvet päkalladt och böra tillämpas, så framt ej tiskerierna der skulle allt mer och mer undergräfvas och frukterna i högst väsentlig män förminskas af de åtgärder till tiskeriernas upphjelpande, som under de sista åren blifvit vidtagna; för den skull och som Kongl.
skogsstyrelsen,, jemte förklarande, att hufvudfrågan i förevarande mal syntes röra kostnaden för verkställande af barkningen, ansett densamma icke medföra någon afsevärd skada i afseende ä timrets beskaffenhet och dessutom underlätta virkesutdrifningen samt minska svårigheten att särskilja timret efter sågverkens olika märken, samt i detta afseende för öfrigt förekomme, att sägtimmer som under de senare åren flottats så väl i vattendrag uti flera andra län, som ock i Vesterbottens län inom Wilhelmina och Do-rothea socknar samt i Lögdeä och Lednå vattendrag, frän hvilka timret nedkoinine tHl Hyngelsböle och Olofsfors samt Rundvikens särskilda sågverk, varit barkadt, emedan sådant befunnits fördelaktigt inverka på timrets beskaffenhet och underlätta flottningen, alltsa och emedan vid ofvanberörda är 1 * 875 hållna sammanträden i särskilda delar af länet de menliga följderna för liske i allmänhet af obarkadt virkes framtlottande blifvit af liskeriidkarena framhållna, pröfvade Konungens Befallningshafvande, som ansåge barkningen vid ifrågavarande Vattendrag kunna åstadkommas för
10 öre per timmer, skäligt sladga och förordna, att såg- och bygnadstinnner, som flottades i Säfvars elf och ofvanberörde sjöaroch träsk.
skulle innan det nedlades vara harkadt vid vite af femtio öre för hvarje timmer, som obarkadt för nämda ändamål dit nedfördes: deruti klaganderne sökt ändring, hvaröfver krono-fogden Hamrin sig förklarat samt Konungens Befallningshafvande ach Kainmar-Advokatsfiskals-Embetet med utlåtanden, äfvensom fiskeriintendenten med vttrande inkommit: flifvet i Stockholm den r&gt; februari 1878. “
Derpå kommer den stereotypa frasen:
“ Kongl.
kammarkollegium har låtit handlingarna i detta mål sig föredragas, men finner klaganderne icke hafva anfört skäl.
som kan verka ändring i öfverklagade utslaget.
Vi hafva hittills hört större sågverksegare, bolag; och » socknar uttala sig i ämnet.
Vi komma nu till masspetitio-ner af ‘ enskilda.
Sålunda skrifver en namngifven skara från Umeåtrakten:
“ Undertecknade fä härmed i djupaste underdånighet anföra besvär öfver kammarkollegii den 5 sistlidne februari meddelade utslag, angående barkning af sågtimmer, som floltas uti Umans och Vindelens vattendrag Samt Umeå elf.
Kollegium, som utan afseende lemnat våra klagomål öfver Länsstyrelsens i Vesterbottens län i ämnet meddelade beslut, har såsom motiv anfört att vi icke anfört skäl.
som kunnat till ändring för-
anleda.
Väl möjligt, att vi icke så Jietonal vara skäl, som Kollegium ansett önskvärdt, men vi hade trott att da anmärkning blifvit gjord derom att den af Eders Konglig Majestät anbefalda undersökning ej äf Konungens Befailningshafvande föranstaltats innan öfverklagade utslaget meddelades, hade ock denna omständighet allena varit tillräcklig att öfverändakasta hela beslutet.
Det torde nämligen böra observeras, att nu ifrågavarande ärende lagligen icke kunnat handjäggas i den ordning tiskeristad-gan föreskrifver.
Hade Kollegium aktgifvit derpå, att här är fråga om andras räll än fiskeegarnes.
så lider irke något tvif \ el, attm
frågan erhållit en annan utgång.
Ty om än fråga om timmer-barkningen uppstått vid regleringen af fiskeriärendena, så är det ' likväl höjdt öfver allt tvifvel, att den samma afser att inskränka flottningsrätten i Umeå elfs vattensystem och detta till den grad att man väl kan tänka sig den invändning framställas, att hela förslaget afser att med oskäliga afgifter betunga flottningen efter elfven.
Eders Konglig Majesläts Nådiga Bréf den 8 april 1811^ offentliggjordt genom kammarkollegii cirkulär den 7 maj samma år, föreskrifver för dylika fall, att vid uppkommande tvister lands-höfdingame, efter förrättad undersökning å hvarje ställe samt ve-derbörandes hörande, böra genom utslag föreskrifva vid hvilka ti-der, huruledes och med hvad vilkor flottningen må utöfvas.
Det kan således icke hafva varit nog dermed att Landshöfdingen hört sakegarne, utan det hade enligt vårt förmenande varit hans lagliga skyldighet, innan frågan till slutlig pröfning företogs, att låta verkställa tillförlitliga undersökningar, och detta sä mycket hellre som frågan redan en gång blifvit af Eders Kongl.
Majestät återförvisad just till följd af den otillfredsställande utredningen i fråga, rörande hvilken meningame visst icke varit odelade och flertalet gått i den riktning att det ifrågasatta påbudet varit långt ifrån nyttigt och nödvändigt.
Ett ärende af så omfattande och grannlaga natur som det föreliggande hade också efter vårt förmenande, utan att lagstiftningen varit så tydlig som den i sjelfva verket är, varit väl för-tjent af en fullständigare utredning, såvida nämligen man får antaga att dermed afsetts gagn för det allmänna.
Ty föreskrifter af denna art böra icke grundas på osäkra hypoteser utan måste, så vida icke det dermed afsedda ändamål skall förfelas, hafva sin grund i ostridiga sakförhållanden.
Vi kunna, ehuru saken ej synes alldeles direkt beröra oss * likväl icke med likgiltighet åse, att en rörelse, som är af den vigt för orten som trävarurörelsen, belastas med utgifter sådana som de ifrågasatta, utan att dermed åsyftad fördel verkligen vinnes.
Ännu mindre kunna vi åtnöjas med påbudet, då såsom skäl der-för åberopats fiskeriegarnes enhälligt uttalade önskan, ty dermed hänger rätteligen så tillsammans, att förslaget icke utgått frånfiskeriegarne, utan framstäldes vid det sammanträde, som i och för fiskerinäringens ordnande 1870 hölls, af dåvarande landshöf-dingen.
Att förslaget ej från fiskeriegarnes sida mötte motstånd är sannt, men att detsamma biträddes är ett fullkomligt misstag, ty vi voro då inkallade endast och allenast för att höras öfver ett utarbetadt förslag till specielstadga för fiskerierna.
Åtskilliga af de i utslagen åberopade omständigheter äro af beskaffenhet att tarfva en förklaring.
Så yttras att bark och affall från timmer vållar uppgrund-ningar.
Något sådant hafva vi dock aldrig kunnat iakttaga, utan det säger sig sjelft att dylika affall, der det ej medföljer strömmen, afsatter sig vid stränderna, der dessa äro lågt belägna.
Vidare yttras att fiskets afkastning förminskats; äfven detta är ett fullkomligt misstag, som erfarenheten motsäger.
Slutligen säges, att flottning af obarkat timmer åstadkom-mer skador.
Sådana äro dock förenade med all slags timmer * flottning och ersättas alltid.
De omständigheter, som för öfverklagade utslaget åberopades, bero på de felaktiga upplysningar, till hvilka Konungens Be * fallningshafvande lyssnat, men äro alldeles icke resultatet af en samvetsgrann undersökning.
Under dylika förhållanden måtte påbudets befogenhet vara tvifvel underkastadt.
Men så bör icke vara händelsen.
På grund af hvad vi nu haft nåden anföra och då Konungens Befallningshafvande hvarken genom ärendets remitterande till häradssynerätt eller på annat sätt vidtagit någon den ringaste undersökning af frågan, våga vi i djupaste underdånighet yrka, det täcktes Eders Konglig Majestät vid undanrödjande af öfverklagade utslagen för andra gången visa ärendet åter till Konglig Majestäts Befallningshafvande för behandling i den ordning författningar och Eders Konglig Majestäts resolution den 13 November 1874 utstaka.
Umeå den 7 juni 1878. “
(Ett femtiotal underskrifter.
) Fastan vederbörande myndigheter alltjemnt slagit döf-
örat till.
hafva de i sina rättigheter kränkta icke tröttnat
att klaga.
Märkligt är att se, i huru vexlande former samma
tema varieras: den bristande sakkunskapen i flskeriin-
tendentens ut latande med dernf härflvtande orättvisa be-
handlingssätt.
“ Undertecknade hemmans- och tiskeegare vid Skellefteå elfÄ
— sa lyder en med sjuttiofyra underskrifter försedd inlaga — “ la härmed under edsförpligtelse till bevis meddela, att bark af säg- och bygnadstimmer.
som flottas i Skellefteå elf.
icke i ringaste mån skadar lax- och sikfisket eller laxens och sikens - fortplantning.