Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men storm och motvind – och blott Gud känner om det ej också fanns någon annan hemlig orsak – tvingade briggen att anlöpa Fredriksvärn, hvarefter afresan utdrogs och utdrogs långt utöfver hvad både storm och motvind fordrade.
Ville prinsen afbida slutet af stortingets förhandlingar?
Han kände det ju likväl på förhand.
Carl Johan såg ej rätt gunstigt på dröjsmålet.
Kurirer flögo fram och åter på alla vägar, och han gjorde allt för att påskynda utvecklingen.
Utan tvifvel var denna fullt känd af Kristian Fredrik, då han ändtligen den 28 oktober afseglade.
Efter en särdeles svår öfverresa ankom han till Jutland och landsteg i Århus den 4 november, just sjelfva föreningsdagen.
Hemligt förklädd till matros och under storm och sjögång hade han anländt till Norges klippor.
Obemärkt, nedslagen, nästan påskyndad af den uppgående solen, lemnade han dem äfven under storm och sjögång.
Ett brokigt lif, innehållande allt ifrån högsta ära till högsta förödmjukelse, låg emellan dessa tvänne tidsmomenter.
Kristian Fredrik såsom konung af Norge fanns icke mera till.
Carl XIII skulle uppnå det mål, hvarför Carl XII förgäfves uppoffrat sitt lif: att kunna teckna sig som konung af Sverge och Norge.
Minnen af regementet royal svedois.
Så lyder slutet af den proklamation, som Carl Johan, å sin höge herr faders vägnar, i november månad utfärdade till de trupper, hvilka med ära hjelpt honom att slita tvisten öfver Kieler-traktaten, hvilken dock nu fått sina stora förändringar:
”Soldater!
Det är ett af de skönaste ögonblicken i min lefnad nu, då jag i konungens och fäderneslandets namn tolkar bådas erkänsla för den tapperhet, den krigslydnad, det förträffliga uppförande, hvarigenom j, värdige edra förfäder, gjort svenska namnet lika älskadt som högaktadt.
Återvänden till edra fredliga yrken, uppfyllen edra medborgerliga pligter med samma kärlek till edert land, samma vördnad för lagarne, som utmärkt eder såsom krigare!
Eder konungs välvilja och edra landsmäns aktning skola blifva eder belöning.”
Hvilket jubel bland alla dessa arma skaror, som under den långa bistra hösten till in i november nödgats kampera i sina baracker, der storm och regn oftast spelat in genom risbetäckningen, spelat dem till sömns, medan de ej hade annat att göra än vänta och vaka, sofva och vaka, och vänta igen på de stores beslut, hvilka skulle afgöra äfven öfver deras förhoppningar och snart sagdt tillvaro!
Sjukhusen kunde ej under sådana omständigheter annat än fyllas – och öfverfyllda voro de.
Äfven för sjelfva officerarne var denna långdragna kampanj i kylan outhärdligt odräglig.
Kamratskapet, bålen och spelbordet i ett eller annat öfverfullt värdshus, som man kunde nå, voro ej tillräckliga att fylla tiden och ständigt hålla tålamodet uppe. – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Sedan Långöarne vid Strömstad i mer än tre månader saknat sin flytande stad, uppdykade den en vacker dag, men endast för att straxt åter upplösa sig.
”Hvar i guds namn har ni bott under hela den förskräckliga hösten?” frågade någon af stadens unga damer en af officerarne på den öppna kanonslupseskadern.
”Jo, min nådiga!” svarade han glädtigt, ”vi ha gjort en tur åt Lappland ... åtminstone ha vi under vårt två månaders vistande på den ödsliga Kjogön, vår distinationsort, bott i ett slags kojor, närmast liknande lappkåtor.
Föreställ er en hop nedfälld skog, ihopförd med alla de smala ändarne i toppen och utvidgad i en cirkel nedåt marken!
Tänk er sedan denna boning så godt som möjligt beklädd med granris och inredd med halmbäddar, så har ni en någorlunda åskådlig idé af våra baracker, framför hvilka vi trotsigt spatserade för att hålla oss varma!”
Men hade denna slupsbataljons manskap slitit ondt, fick den ock nu njuta af någon ersättning.
De sex anförarne för de sex båtarne, hvilka varit främst vid Fredrikstads intagande, blefvo, så snart de ankommit till Strömstad, kallade att i parad inställa sig hos eskaderchefen, som, efter att hafva tackat dem för deras mod och rådighet, öfverlemnade till hvar och en medaljen för tapperhet till sjös, af guld till officerarne och af silfver till underofficerarne.
En större utdelning till underbefäl och manskap egde sedan rum.
De bägge infanteriofficerarne, som varit om bord vid samma tillfälle, erhöllo senare guldmedaljen.
Natten efter samma dag, då infanteriet på flottan återkom till Strömstad, fick manskapet för första gången på sex månader sofva under tak.
Men åka fingo de ej derifrån, såsom då de i juni ankommo.
Nu måste de marschera i köld och svårt väglag, men man kan gerna tro att de kände liksom vingar vid fötterna, notabene, om de ej voro förfrusna eller den öfriga kroppen led af sjukdom.
Vid de många afskedsfester, som under dessa dagar gåfvos af officerarne åt hvarandra ömsevis, framstod synnerligen den, som flottans officerare tillställde för sina långvariga och kära gäster, infanteriofficerarne.
Ostron och hummer hade blifvit bortsopade för alla andra bord, och champanjen flödade i strömmar.
Balen om aftonen erinrade om den lysande festen på Långön, och bland granris och flaggor blixtrade solar af ihoplänkade bajonetter, i hvilka vaxljusen voro fästade.
Slutligen, alltsom vintern tilltog, utrymdes staden mer och mer, tills der icke funnos qvar flera krigsgäster, än de, hvilka sjukdom, konvalescenstid eller särskilta förhållanden qvarhöllo.
Olyckligt var dock att, med så goda utsigter till ro för staden, den skulle råka ut för en syndaflod af det återvända regementet ”royal svedois”, som nästan samtidigt med flottan ditkom.
Nu var denna kår i upplösning, och derföre upplöste sig äfven dess individer från all lagbunden ordning.
Utom det att de medförde ännu förfärligare sjukdomar till sjukhusen, hvilka hotade med att aldrig blifva lediga, voro deras fria seder en sådan förskräckelse för stadens qvinnor att flera gånger det kommit derhän vid attacker på gatan, att vakten måste ropas, då handgemäng slutade äfventyren.
När ändtligen en dag det skulle heta att royal svedois var borta, hade man likväl ändå qvar en mängd enskilta upplagor derifrån, hvilka under titel af språkmästare, dansmästare, fäktmästare och gud vet huru många slags mästare öfversvämmade trakten.
Att de nämnde sig mästare var helt naturligt, ty sina prof hade de aflagt i alla slags bragder, äfven i sådana, för hvilka den franska hedern, som de jemt förde på läpparne, hade bort studsa tillbaka.
En enda historia skall vara tillräcklig att visa det man i Bohuslän icke på obetydliga grunder beklagat sig öfver denna Carl Johans otyglade friskara.
Men innan historien berättas, återstår att nämna ett par drag efter kriget.
En dag ankom från den öfverfyllda gästgifvaregården – åtföljd af en tjenstande, som fått veta att mina föräldrar hade ett ledigt rum – ett ungt, ensamt, helt och hållet förtvifladt fruntimmer, en tyska, som var ute för att uppsöka en svensk officer med hvilken hon, efter hvad hon sade, hade blifvit gift i Pomern.
Hon kom nu från Svinesund, emedan hennes mans sista bref för månader tillbaka varit derifrån dateradt.
Men då hon icke funnit honom, utan hört att kriget var slut, hade hon kommit att söka underrättelser i Strömstad.
Tyvärr var det namn, hon nämde, ej bland de officerares, som der varit inqvarterade.
En så djup sorg uttalade sig i hela hennes väsende, der hon, vridande händerna, gick fram och åter på golfvet, att hon väckte ett allmänt deltagande.
Emellertid dröjde hon blott ett par dagar, tills hon hemtat krafter nog att åter ge sig ut på spaning.
Om denna aflopp lyckligt fingo vi aldrig med full säkerhet veta21.
Det andra draget gäller en anspråkslös svensk krigsman, som efter sjukdom och afsked stannade qvar i Strömstad såsom fiskare.
Ute på Vattulandet bodde en gammal gumma, närmare 78 år, med tre döttrar, af hvilka den yngsta redan sett sina 50 år.
Stugan, hvari de lefde, egdes af gumman sjelf och skulle, efter hennes dagligen upprepade förordnande, öfvergå till den af ”flickorna”, som gifte sig och drog försorg om systrarne (den ena 53, den andra 56 år gammal).
Det är icke kändt huru den fredlige Petter blifvit bekant hos de fyra damerna – troligen hade det väl skett under krigstiden – men hufvudsumman var att han, med stugan i perspektiv som en lugn hamn för gamla dagar, gifte sig till hela slägten, ehuru, förstås, han blef vigd endast med yngsta dottern.
Petter fick sträfva förfärligt, sträfva på allt sätt, ty efter hand sjuknade alla fyra qvinnorna.
Dock kunde de två ännu hjelpa till med de andras skötsel.
Efter tretton års förlopp dog först den kraftigaste, Petters hustru, hvilken Petter med djup andakt sörjde, ty hon hade varit honom en god hjelp och en god tröst, och för hennes bortgång hade han i ersättning blott hoppet om den tid, då han skulle få sitta ensam i stugan.
Det var så välgörande att tänka sig en gång blifva liksom sjelfständig.
Emellertid blef den af de återstående systrarne, som hittills gått uppe, snart ur stånd att lemna sängen, och det var då Petter utvecklade en stilla kraft och ett tålamod utan like.
Han var på en gång husets furnerare och sjuksköterska, och det sista var han med sådan ömhet och varsamhet, att ingen qvinna deri kunnat öfvergå honom.
Sedan han tre eller fyra år sålunda framsläpat sig, dog andra systern, några månader senare följd af den tredje.
Men modern, der hon satt som en oupphörligt nickande pergamentsbild i sängen, höll längst ut.
Hon var nära 100 år, då Petter fick följa henne till hennes sista hvilorum.
För denna högtid hade Petter, med tillhjelp af en grannqvinna, skurat och blankat upp stugan, der nu icke fanns någon annan liggplats än hans egen spjälsoffa; och han målade sig en vacker och lugn framtid, utan att likväl ha hjerta att tänka på att den kostat honom inemot 20 års ansträngning.
Men blott ett par dagar njöt han af sin dröm.
Då infunno sig slägtingar med säkra anspråk på arfvet, så framt
Petter icke hade något ”skriftligt”.
Men huru skulle Petter hafva tänkt på något sådant! ”Stugan är din!” hade gamla-mor hundra gånger sagt, och lika ofta hade Petter upprepat för sig sjelf: ”Stugan är min!”
Så alldeles utan motstånd ville dock Petter icke foga sig i det hårda ödet.
I söndagskläderna gick han att söka nådig borgmästaren.
Men nog voro stegen tunga, då han vände tillbaka, ty han hade nu erhållit något begrepp om arfsangelägenheter.
Utan knot emottog
Petter förändringen i sitt öde, plockade tillsammans fiskredskapen jemte sina öfriga små tillhörigheter – och gudfruktig, ödmjuk och tålig, sådan han trädt in i stugan, vandrade han en dag ut derifrån till ”udden” i stadens motsatta ända, der han ännu i hög ålder – under benämningen ”Petter med lensan” – lefver af fiske och på förtjensten att utåt holmarna ro badgästerna, hvilkas gunstling han vanligen är.
Att nu återkomma till royal svedois och dess minnen, så lydde den omnämda historien sålunda:
En ung vacker fransman med god uppfostran, monsieur Veaugrand – af stadens pojkar äfven känd under namn af ”den stora kalfven”: gossarne tyckte om att låta höra sin förmåga i fransk öfversättning – hade efter krigets slut qvarstannat såsom språklärare på en egendom, tre fjerdingsväg från Strömstad.
Denne unge kavaljer, smidig, elegant och liflig, blef snart, i brist af bättre, en bland balernas hjeltar; men som hans eldiga temperament icke kunde tillåta honom att nöja sig med blott denna triumf, ville han äfven vara den förste i täflingsstriden på sjön, hvarföre han skaffade sig en egen liten med ruff försedd speljakt, på hvilken han gjorde färder utåt skärgården och var borta hela åtta dagarne på sjöfågelsjakt, ty han var äfven väldig jägare, och hade en rik samling af gevär.
De öfriga kappseglande båtarne, när sådant nöje var å färde, blefvo vanligen efter.
Men förutom baler och lustsegling, älskade han äfven spel, vin och kurtis.
En djupare böjelse fäste honom dock snart uteslutande vid blott ett enda föremål.
En vacker, men fattig flicka af god familj var den engel, som han utkorat att föra sig förbi lifvets frestelser, och hans första grubblande blef nu att på något sätt skaffa sig medel till ingående af det önskade giftermålet.
Så stodo sakerna, då en dag grosshandlaren Kristofer Norberg senior gjorde en högst märkvärdig upptäckt.
Han fann nemligen i en af sina sjöbodar, hvilken byggnad hvilade på fyra låga stenpelare, att tvänne fat af hans finaste jamajkarom voro nära tömda, och vid undersökningen om en så egen stöld på en plats, der ingenting i afseende på lås och bommar syntes rubbadt, kom han ändtligen underfund med att stölden skett från sjösidan på det sättet att någon krupit inunder byggnaden, uppbrutit ett par golfplankor och genom denna öppning bortfört den aftappade jamajkan.
Mycket allarm blef nu i staden, men i trots af såväl herr Kristofer Norbergs som hans handtlangares skicklighet i konsten att spåra, kunde man icke finna minsta ledning till hittande af tjutven.
En liten tid senare upptäcktes af egendomsegaren, hos hvilken monsieur
Veaugrand var anställd, en betydlig stöld af penningar.
Lyckligtvis gjordes upptäckten af en bland husets medlemmar i samma ögonblick som den nattlige tjufven försvann från det rum, der penningarne lågo.
Tjufven var ingen mindre person än språkläraren Veaugrand, som likväl kom undan, utan att sjelf veta sig hafva blifvit sedd.
Tidigt följande morgon blef ny uppståndelse inne i staden.
Saken anmäld för vederbörande, satte genast på fötter en sträng undersökning.
Man letade öfverallt efter Veaugrand för att arrestera honom, men han var icke till finnandes i hela staden eller grannskapet, och likväl kunde han icke hafva flytt långt, om han ens flytt någorstädes, då han icke ansåg sig vara misstänkt.
Troligen hade han gifvit sig ut på en af sina småresor, hvilka han ofta företog tidigt på morgnarne; och vid undersökningen af den plats, der han brukade ha sin jakt, befanns ock att den var borta.
Grosshandlaren Norberg, som med vanlig slughet genast satte sin jamajkarom i förbindelse med de stulna penningarne, hade också genast en operationsplan färdig i sitt uppfinningsrika hufvud och åtog sig att genom två af sina förnämsta lurendrejare, två af de så kallade ”norbergska jättarne”, skaffa fram ”den franske spetsbofven.”
Gubben Henrik Sylvander och hans son Kristian, hvilka hvardera kunnat krossa tio sådana män som den gentlemanslike Veaugrand, togo en af sin patrons snällseglande kosterbåtar och begåfvo sig ut på sin äfventyrliga färd, väl försedda med proviant, tvänne sablar och en gammal muskedunder, de senare sakerna väl gömda, ty det var endast den sluge gamle lurendrejaren som anade resans vådlighet: alla andra trodde att om tvänne sådana sjöbussar som Sylvander, far och son, blott visade sig, skulle det icke stort mera behöfvas för att få fast brottslingen, om han hittades.
Båten var nu på färd, och gubben Sylvanders vanda öga hade ej spejat länge, innan han vid norra Helsön (en mil från staden) fick sigte på den välkända speljakten och dess egare, stående der helt ogeneradt med sin dubbelbössa i handen och putsande låset.
De bägge lurendrejarne förstodo sig något på ett sådant der skenbart lugn och nalkades helt menlöst under sakta rodd.
Det var gamle Henrik som först tog till ordet:
”Tjenare på morgon, herr Veaugrand!
Skulle det vara möjligt att få låna lite vatten – vi ha legat på fiske hela natten, så att det tagit slut.”
”Ah, mon dieu”, svarade Veaugrand muntert på sin rådbråkade svenska, ”jag hafva brännevin, vattén, porter – kanske monsieur
Henri vouloir hafva lilla glas de porter?”
”Tackar, som bjuder!” svarade Sylvander och gjorde min af att lägga om bord.
”Non, non, goda monsieur Henri, porter vara bara min behof – bjuda i misstag ...
Sylvan nu resa sin väg.
Jag laddat min bössa för sjöfågel, men kunna af våda skjuta gammal Henri och med andra pipan monsieur Chrétien.”
Härvid sigtade fransmannen på dem, och gubben Henrik fann för godt att draga sig tillbaka.
”Kristian”, sade han till sin son, då de kommit ett litet stycke bort, ”detta duger icke – fransman är slug.
Men vi kunna lura honom på annat sätt.
Vi segla lika väl som han, vi äro två, han blott en, men komma vi honom nära, så skjuter han oss, förstår du, likså lugnt som han skulle expediera fiskmåsen.
Han begriper att han är upptäckt, anar vårt ärende och väger, min lif och själ, icke hur mycket han betalar för friheten.
Jag känner fransoserna – har rest från Frankrike i ungdomen.”
”Nå, än mer då, far?” invände sonen, som tyckte att hans värde fader utvecklade alltför stor försigtighet.
Om han vet hvad han vill, så tycker jag att vi ...”
”Kyckling”, mumlade gamle Henrik med ett visst majestätiskt förakt, ”nu går du och äter, se’n lägger du dig och sofver!
Under tiden seglar jag efter kanaljen, hvart han än beger sig.
Folk vågar han icke söka, och någon gång skall han väl sofva, men en af oss är alltid vaken.”
Nu förstod sonen faderns förslag ....
Den olycklige fransmannen förföljdes oupphörligt natt och dag.
Först på fjerde dygnet dukade han under af sömnlöshet, trötthet och svält – ty knappt mer än ett par gånger hade han kunnat stjäla sig ned efter föda.
Den allvarsamma jagten var nu slutad.
Han afsköt bägge skotten i vädret och gaf sig frivilligt.
De bägge lurendrejarne återvände till staden med sitt byte.
Veaugrand erkände sig skyldig till bägge stölderna.
Hälften af penningarne återfanns, men jamajkarommen var såld och medlen förskingrade.
Efter ransakningens slut dömdes han till det ohyggliga straffet att slita 40 par spö och dömdes icke blott: domen gick, desto värre, äfven i verkställighet.
Några dagar efter den, på hvilken den beklagansvärde äfventyraren utstått sitt grymma och vanhederliga lidande, klappade det sent en natt på ett visst fönster i ett visst hus utanföre staden.
Vid fönstret stod en bönfallande, som blygseln nekade att låta se sig under solen och dagen och som, irrande omkring i trakten, ändtligen funnit en stund, den han trodde skulle skänka honom åtminstone en afskedsblick från henne, för hvars skull han begått så mycken synd och dårskap, nu fåfängt ångrade.
Men förgäfves voro hans böner, förgäfves hans tårar: hon ville icke unna honom hvarken en blick, ett ord eller ens minsta skymt af sin varelse.
Föraktet hade dödat kärleken, och den kränkta stoltheten hade dödat medlidandet.
En qväfd förtviflans snyftning var det enda som sedan hördes ...
Derefter försvann Veaugrand – försvann spårlöst och för alltid.– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Härmed ändas berättelserna om Strömstads och Bohusläns krigshistoriska minnen, äfvensom de särskilta tids- och sedemålningarne, framställande olika lokala förhållanden samt karakterer och typer från gamla ”Viken”, kring hvars nordliga gränser, haf och klippor detta arbete knutit sig till en minneskrans.
De återstående bladen vågar Bohusläns dotter, i hopp att ej derför klandras, egna åt några enskilta bilder från hennes ungdomslif inom samma verld, särdeles från skärgården, hvars bekantskap vid den tiden hon i en långt senare period haft att tacka för de enkla skildringar, hon derifrån kunnat lemna.
UNGDOMSBILDER.
Mina resor i skärgården.
Hemmet efter kriget.
Sedan allt – såsom det hette – blifvit sig likt, blef sig dock ingenting mera likt.
Dyningarne efter krigets stora sjögång spökade mycket länge än på ett, än på annat sätt.
Min fars sinnessjuka hade särdeles tilltagit.
En större affär angående ett under kriget uppbringadt norskt fartyg, hvilket han anträffat redlöst och tagit på Soten, hade han med sin öfverdrifvet stränga samvetsgrannhet kastat ifrån sig, utan att derför vilja erhålla mer än som var oundgängligt nödvändigt för att saken skulle hetas vara öfverlåten på en annan.
Sönerna, förtviflade öfver att denna stora fortyn skulle bortkastas just i samma vändning, då huset i följd af de genom kriget framkallade handelskriserna fått några särdeles svåra stötar, uttalade nu såsom egna sjelfständiga män sina tankar och dolde för ingen del sin ledsnad och sitt bekymmer.
Min far afvisade kort hvarje, såsom det syntes honom obehörig, inblandning i denna sak, men hade dock sedan länge sina hemliga bekymmer öfver att han någonsin befattat sig med det öfvergifna fartyget.
Angående denna angelägenhet talade han icke gerna med någon, icke ens med min mor, ty han anade väl att, om hon än teg och förstod honom, hon likväl icke kunde gilla att affärsmannen sköt ifrån sig den betydande affär, hvilken krigets lagar tillerkänt honom.
Jag kan icke från barndomen påminna mig någon sannare och bättre glädje, än då jag förmådde muntra min far och få honom att småle.
Hans rörelse med hufvudet, då han böjde det mot mig, hans allvarsamma, men ömma blick, hans leende, alltsammans erinrade om en vacker solnedgång, der de sista strålarne lysa upp molnen, hvilka sakta bädda sig inunder.
Härtill kom att skolan i hemmet under alla de krigiska oredorna i huset blifvit upplöst.
Min yngste bror skickades i en helpension för gossar, och jag för min del fick börja den enformiga gången i stadens enda och tarfliga halfpension.
Den olyckligtvis tråkiga period, som härefter följde, denna period, nemligen då man skall börja blifva duglig, då det ej mera passar att icke kunna sina lexor och man icke ens förmår njuta söndagens ljufva frihet, emedan man har en måndagsmorgon i perspektiv – måndagen med katekesen, som tyvärr icke kom in i hufvudet derföre att den om natten legat under hufvudgärden – denna period var en af de allra svåraste, som tillhörde öfvergången från barndomen till ungdomen.
Något senare kommo andra bittra svårigheter i lärdomsväg.
Då var det att gäspa och sucka vid det pensum, som måste öfversättas ur ”Telemach”:
Kalypsos fintlighet intresserade mig ännu icke.
Litet drägligare föreföll explikationen af ”Numa Pompilius”, hvars Egeria i sin mysticism särdeles anslog mitt sinne.
Men likväl kunde jag för mig sjelf ej nog djupt beklaga att förbistringen vid Babels tornbyggnad skulle ha åstadkommit den olyckan, att icke all jordens folk fick tala ett och samma språk.
I sådant fall hade tvifvelsutan grammatikor aldrig varit uppfunna, och man skulle icke derur behöft hvarken muntliga eller skriftliga explikationer.
Sådant förhållandet nu existerade, pressades jag grufligt af min tilltänkta edukation, och jag vet att jag var en mycket oläraktig och förströdd lärjunge, en åsigt, som jag måste erkänna att jag fortfarande gjorde mig förtjent af, då likväl mina föräldrar å sin sida sökte alla de utvägar, som stodo till buds för att göra min uppfostran, i förhållande till tid och seder, så god som möjligt.
Till de så kallade talangerna hörde att spela på klavér eller knäppa på cittra såsom ackompanjemang till balladerna eller de muntra visstumparne.
Min far föredrog alltid de förstnämda, och då jag med cittran på knät första gången utan att stappla eller taga fel på strängarne kunde sjunga om ”Alonzo den tappre och skön Emogene”, fick jag utaf honom två blanka silverspecier, en för hvardera förklädsfickan, jämte det länge väntade löftet att den sommaren, då jag fyllde tolf år, skulle jag få göra min första långresa i sällskap med honom.
Hvad klavéret beträffade, skulle lärspånen derpå vara en julpsalm på juldagsmorgonen, för hvilket fall jag kunde hafva tänkt mig till möjligheten af en holländsk dukat.
Men ett oblidt öde ville att organisten, min lärare, ett gammalt roligt ungkarlsoriginal, som, för att fint dölja det han starkt anlitade glaset, jemt tuggade på kryddnejlikor, hvaraf han hade en hel dosa, på hvilken han knäppte takten med fingrarne, just under dagarne före jul i den grad behöft anlita nejlikdosan, att han totalt glömde att efterhöra någon annan takt än den, som han sjelf åstadkom.
Följden häraf blef, att han nästan i sista stunden förklarade att vi börjat alltför sent och att det skulle vara mer än vackert, ifall det blefve en nyårspsalm i stället.
Den holländska dukaten flög således bort med nejlikorna; och då nyåret kom, hade gamle Josua Sundberg med sin närvaro illustrerat så många barndop och bröllop, att det icke vidare var att tänka på det förelagda psalmprofvet för någon viss tid – ”det vore menniskans pligt” menade han ”att när som helst sjunga sin morgonpsalm med eller utan ackompanjemang”, en filosofisk maxim, hvars höga värde jag så mycket djupare erkände som den befriade mig från att vara alltför flitig, ty hvad klavérspelningen beträffar, var hågen för den just icke mer brinnande än för språklexorna.
Icke heller fann denna obenägenhet för lärdomsprofven någon synnerlig ersättning i en öfvervägande böjelse åt det husliga, utan alldeles tvärtom.
Alla större hushållsgöromål, då huset ställdes på en viss upp- och nedvänd fot, utgjorde min fasa.