Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det heter nemi.: »Har fartyg eller frakt eller delar deraf i gemensamt haveri eller till följd af någons vållande, gått förloradt» etc.
Skola nu orden »delar deraf» hänlöras till fartyg eller frakt eller till beggedera?
Utsk:t har uppenbarligen endast afsett fartyget, ej trakten.
En förändring i redaktionen blir derlöre nödvändig, för att åstadkomma rättelse.
I anledning häraf anhåller jag vördsamt om återremiss.
Efter härmed slutad öfverläggning, framställdes först propos. på bifall till §:n, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på återremiss deraf, som med ja besvarades. §§:na 280—283.
Biföllos Rubriken till §§ 275—283.
Rubriken lyder sålunda: »Om förmånsrätt till betalning ur fartyg, frakt och inlastadt gods».
Då nu i 277:de §:n talas om panträtt, torde enligt mitt förmenande äfven rubriken böra innehålla något derom.
Det är en stor förvillelse att tro att panträtt och förmånsrätt äro identiska begrepp.
Man kan hafva förmånsrätt i konkurs och dock ej hafva någon panträtt; men har någon panträtt, har han deremot, enligt regeln, alltid förmånsrätt.
Många misstag hafva uppstått genom förvexling af dessa begrepp.
Det är sådant man vid lagstiftning bör söka förekomma.
Då jag ej nu på stående fot kan upptäcka något lämpligt förslag till redaktionsförändring, får jag anhålla om återremiss, på det Utsk:t må få taga rubriken i förnyadt öfvervägande.
Jag vill endast yttra att denna rubrik är tillräckligt upplysande; och den omständigheten, att i 277:de §:ri talas om panträtt, tror jag ej bör föranleda till ändring af berörde rubrik, hvadan jag anhåller om bifall dertill.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återremiss af den förev:de rubriken, framställde Hr Gr.
Den 17 Sejitember e. m. 371 o. Landtm, propos. på bifall till densamma och. då dervid svarades många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. §§ 284—286 jemte rubrik.
Biföllos. §§ 287—289.
Biföllos. § 290.
Uti denna § har Utsk:t förändrat redak tionen af K. M:s Propos.
Den anmärkning, jag vill framställa, gäller dock sjelfva saken, med alseende på så väl K. M:s Propos. , som ock det skick, hvari §:n blifvit af Utsk:t underställd R.
Jag har nemi. svårt att uppfatta sednare delen af denna §, eller hvarföre befälhafvare, som förhåller besättningen dess lagliga kost, skall straffas såsom för uppsåtlig misshandel.
Fördenskull anhåller jag om §:ns återremitterande.
En förändring i K. M:s Propos. i förev:de hänseende är visserligen företagen; men jag tror icke, att det kan inverka på sjelfva saken.
Om den, som icke gifver sitt barn tillräcklig föda, om han kan det, säger man, enligt väldigt språkbruk, att han misshandlar detsamma.
Förhållandet torde vara enahanda i detta fall; och har man derföre hänvisat till allmänna lagen om mord, dråp och annan misshandel.
Har icke, till följd af misshandel, någon skada uppstått, straffas efter en, och har skada uppstått, straffas efter en annan §.
Jag skulle vilja anhålla om bifall till §:n, men vill likväl icke motsätta mig en återremiss, om pluralileten anser en sådan nödvändig.
Det sätt, hvarpå den siste värde talaren förmodat att domaren skulle gå tillväga vid tillämpningen af denna §, jemförd med lagen om misshandel, öfverensstämmer visserligen med hvad som bör ega rum; men jag kan icke undertrycka den mening, att, då lagen skiljer emellan tre slag af misshandel, och förhållande af manskapets kost, h. o. h. eller till någon del, icke synes mig kunna rätteligen hänföras under något af dessa tre olika slag, det hade varit bättre och rättare, om man i detta förslag sagt, att en befälhafvare å fartyg för undanhållande af besättningens kost skulle beläggas med ett visst i §:n uppgifvet straff, än att hänvisa till en annan lag.
Jag anhåller fortfarande om återremiss af §:n.
Den allmänna lagen bestämmer ansvar för misshandel efter den grad af skada, som deraf uppkommer; och då denna § hänvisar till den bestraffning, som i allmänna lagen ang:de misshandel är bestämd, är äfven denna 372 Den 17 September e. m. lags uppenbara mening, att den skada, som uppkommer, skall läggas till grund för straffet.
Jag tror fortfarande att det varit lämpli gare att för denna förseelse utsätta ett bestämdt straff, än att hänvisa till lagen om mord, dräp och annan misshandel och derigenom ställa fartygsbefälhavare i paritet med den, sorn åstadkommit misshandel, helst alt förhålla manskap deras kost, ehuru både orätt och skadligt, väl icke kan sägas egentligen vara misshandel, minst efter det begrepp, ofvanomlörmälda förordning fäster vid detta uttryck.
Jag tager mig friheten fästa upp märksamheten derpå, att Utsk:t föreställt sig, att sjömän, då de äro på fartyg, ej kunna hafva tillgång till annan mat, än den som der bestås dem; och när de då förhållas sin kost, måste de svälta.
Jag skulle för öfrigt tro, alt, i anledning med de grundsatser, som på sednare tider blifvit följda, det ej är lämpligt att här införa några speciela straffbestämmelser, hvadan R. och Ad. torde finna, att hänvisningen till allmänna lagen här är på sin plats.
Det är otvifvelaktigt, att, om man förhåller sjöman dess lagliga kost, det är för honom ett stort obehag.
Men jag får fästa uppmärksamheten derpå att det är detsamma, om en befälhafvare förhåller sin besättning hela dess kost eller blott en del deraf.
Han skadar derigenom besättningen, men, jag upprepar det, misshandlar den ej.
Den misshandel, som förekom mer i 13:de §:n af allmänna lagen, afser allt slags våld.
Jag skulle tro att t. ex, en person, som skuffar en annan, skall vid strafftillämpning hemfalla under nämnda §.
Straffet är derföre så lågt som böter.
Jag kan icke heller se annat än att, om en befälhafvare förhåller sin besättning iJ^del eller J:del af dess kost, han straffas efter denna §.
Om det stöde i denna § att befälhafvare skall straffas för uppsåtlig misshandel, hade Frih.
Armfelt otvifvelaktigt rätt; men nu står det »såsom för misshandel» och dermed är antydt, att här icke är fråga om misshandel i egentlig mening, men att man ansett straffbestämmelserna för misshandel vara tillämpliga för det fall, hvarom §:n handlar.
Att här uppställa ett bestämdt straff-stadgande, skulle möta svårigheter, alldenstund den skada, som af ifrågav:de förfarande kan föranledas, måste, likasom skadorna af egentig misshandel, tänkas ofantligt vexlande, och samma straff, äfven med den van - Den 17 September e. in. 373 lisa latituden, icke kan vara lämpligt för alla fall.
Leijonhufvud, anhåller jag om bifall till denna §.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels återreiriiss af den l'örev:de §:ri, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på bifall till densamma och, flå dervid svarades många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. §§ 291 och 292.
Bi föl los. § 293.
Jag vill vid denna punkt endast göra en anmärkning mot redaktionen.
Den angår borttagandet af ordet »allt» på sista raden af §:ns sednare mom.
På andra ställen i lagen står det »efter omständigheterna», och det synes mig ej vara skäl att här göra något tillägg.
Det är alldeles nog att säga »efter omständigheterna»; hvad som är öfverflödigt, bör borttagas.
Jag anhåller derföre om bifall till §:n, med uteslutande af ordet »allt» i orden »allt efter omständigheterna.» Frih.
Hetta tillägg till denna § har vid behandlingen af ärendet inom Utsk:t blifvit tlyttadt
Iram och tillbaka och slutligen stannat vid denna §.
Det återfinnes i K.
M:s förslag uti 59:de §:n.
För öfrigt har jag ingenting emot att det anmärkta ordet borttages, hvadan jag förenar mig med Hr Olivecrona i det af honom framställda yrkande.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder endast hade yrkats bifall till §:n med uteslutande af ordet »allt» på sista raden; framställde llr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n oförändrad, hvartill svarades nej, och sedermera propos. på §:ns antagande med ofvariberörde förändring, hvilken propos. med ja besvarades. §§ 294-301, jemte rubriken till §§ 287—301.
Bilöllos och godkändes. § 302.
Vid denna § har jag, såsom af Betänk:t synes, fogat en reservation, om hvars uppläsande jag hos Hr Gr. o. Landtm, får anhålla. 374 Den 17 September e. m.
Sedan den begärda uppläsningen försiggått, yttrade Frih.
Innan jag hört uttalas de åsigter, som i afseende på denna § inom detta hus äro gängse, inskränker jag mig till att, under åberopande af min reservation, anhålla om bifall till K. M:s Nåd.
Hr af Str örn:
I egenskap af suppleant i det särskilda Utsk:t har jag deltagit i behandlingen al den fråga, som nu utgör föremål för R. o.
Ad:s öfverläggning, samt förordat principen i det lörslag, som åsyftar, att sjörättsmål i allmänhetskola behandlas vid rådstufvurätt och ej af landtdornstolarne upptagas.
Jag har dervid fästat hufvndsakligt afseende å handelns och sjöfartens allmänna och vigtiga intressen, som, enligt min åsigt, äro i icke oväsendtlig mån beroende på tillämpningen af denna princip.
Uti Utsk:ts Betänk, är framställdt, hurusom man redan i äldre tider och genom gällande lagstiftning erkänt vigten och nödvändieheten af att sjörättsmål till skyndsamt afgörande befordras; och alt denna skyndsamhet i ännu högre grad påkallas i samma mån dessa vigtiga näringsgrenar tilltaga i omfattning och liflighet, synes mig vara uppenbart.
Huru detta ändamål åter väsendtligen motverkas i de fall, då sjörättsmål till behandling upplagas vid en icke permanent domstol, har jag trott vara af Utslct till fullo ådagalagdt.
Bland de skäl, som åberopats emot de af Utsk:t i nu l'örev:de hänseende föreslagna bestämmelser, förljenar det skäl otvifvelaktig! mycket afseende, som stödjer sig på lagens allmänna stadgande att hvar och en skall i tvistemål instämmas till den rätt. hvarunder han sitt bo och hemvist har.
Utsk:t har emellertid visat i huru vidsträckt mån man funnit nödigt och lämpligt att frånträda den allmänna grundsatts. som i nämnda stadgande uttalas.
Sl:r vid 1823 års riksdag hos K.
M. anhöllo, att sjötidls-rätterne måtte upphälvas, samt de mål, hvilka tillhört dessa rätters handläggning, till pröfning och afgörande upptagas antingen af rådstufvurätt i städerne eller af närmaste häradsrätt å landet, blef en särskild komité för behandlingen af denna fråga tillsatt.
I öfverensstämmelse med det af samma komilé afgdna Betänk, förordnade K. M. i Nådig kungörelse af d. 7
Maj 1831, att sjötullsrälterne skulle indragas, och de åligganden, som tillhört dessa domstolar, ensamt på rådstufvurätterne öfverll y t las.
Uti de sedermera tid efter annan förnyade seglations-ordningar, förordningar till förekommande af oloflig införsel eller utförsel af varor, och sednast i den år 1860 utfärdade tullstadgan, barock den bestämmelse bibehållits, att mål, som angå förbrytelser mot dessa lörfattningar, skola upptagas vid rådstufvurätt i den stad, der förbrytelsen skett, eller, om den timat utom stads jurisdiktion, vid rådstufvurätt i närmaste stad; och under den längre tid, som dessa föreskrifter varit gällande, har, mig veterligen, icke någon klagan deröfver försports eller något förslag till ändring deri blifvit framstäldt.
Den 17 September e. m. 375
Det kan visserligen anmärkas, att de mål, som härröra från dessa författningar, endast äro af brottmåls egenskap och i detta afseende trän sjörättsmålen skiljaktiga.
Härvid bör dock erinras, att de förbrytelser, som emot samma författningar kunna ega rum, endast äro att hänföra till s. k. konventionela brott eller sådane handlingar, hvilka ena dagen äro att såsom förbrytelser anses och en annan dag kunna till följd af en förändrad lagstiftning upphöra att vara sådane.
1 allt täll ega de nu i fråga v:de eller s. k. tullmålen i flera omständigheter en viss frändskap med sjörättsmålen, hvilken påkallar enahanda rättegångsordning för så väl det ena som andra slaget af mål.
Men utom för tullmålen har, såsom Utsk:t anlört, undantag från den allmänna grundsatsen om svarandens rätt att instämmas till den domstol, hvarunder han sitt bo och hemvist häfver, blifvit gjordt i afseende å vexelmålen, hvilka ensamt tillhöra den civila lagstiftningens område.
Den likställighet, som, enligt hvad Utsk:t visat, redan genom lagstiftningen blifvit i allmänhet etablerad för vexel- och sjörättsmål, och som löranledts af den insedda nödvändigheten, att begge dessa slag af mål till skyndsammare afgörande än andra befordras, innefattar ock, enligt min åsigt, den giltigaste anledning, att då nu fråga är om stiftandet af en ny lag, undanrödja den enda skiljaktighet, som dem emellan förefinnes derutinnan, att sjörättsmålen, i motsatts till vexelmålen och på grund af en lagstiftning, hvilken tillkommit under helt andra förhållanden, än som för närv:de ega rum, kunna vid häradsrätt handläggas.
Någon tvekan att i nu förev:de hänseende frånträda den oinförmälda grundsatsen, synes för öfrigt så mycket mindre böra uppstå, som Högsta
Domstolen icke derutinnan funnit någon betänklighet emot antagandet af de bestämmelser i ämnet, som det remitterade förslaget innehåller.
Jag ber nu att (å till närmare betraktande framställa de skäl. på grund hvaraf Högsta Domstolen funnit sig böra tillstyrka de från berörda förslag i denna del så väsendtligen skiljaktiga stadganden.
Det ena skälet är, »att förslaget icke innefattar eller torde kunna uppdraga någon lämplig gräns emellan större fartyg, som egentligen afses, och t. ex. små roddbåtar, som ingalunda påkalla någon undantagslag.»
Detta skäl har jag funnit af allt för underordnad beskaffenhet för att böra utgöra hinder för genomförandet af en reform, hvaraf, enligt min åsigt, stora och vigliga intressen kunna vara beroende.
För bedömmandet af det ringa antalet och den ringa vigten af de tvistemål, som kunna uppstå med hänseende till sådana farkoster, som af Högsta
Domstolen här afsetts, må endast erinras, hurusom dessa tvister icke kunna angå hvarken fartygs befälhafvare eller besättning eller fraktgods eller bodmerilån eller andra sådana ämnen, som allmännast utgöra föremål för tvister i sjörättssaker.
Det andra af Högsta Domstolen emot förslaget anförda skäl, är att »efter nu gällande lag, sjörättsmål kunna vid såväl häradsrätt som rådstufvurätt förekomma».
Bestämmandet här - 376
Den 17 September e. m. om grundar sig på åberopade stadgande i lista kap. skeppmålabalken. att »om några sjbrättsmål skulle å landet uppkomma, dessa då finge gå till Häradsrätt, som vant är.» Tager man nu i betraktande fdrhållanderne vid den tidpunkt då detta stadgande meddelades, så befinnes, at!, enligt den då gällande så kallande ordinantien tor köphandeln af den 12 Oktober 1617, icke tillåtet var att segla och handla på andra hamnar, än dem som lydde under stadsrätt, i följd hvaraf handeln och sjöfarten, på sätt intill sednare tider i allmänhet fortfarit, utgjorde uteslutande stadsrnannanäringar.
Något annat undantag från della allmänna stadgande var icke heller medgifvet, än den H. o. Ad., jemlikt dess privilegier af s. å., i öfverensstämmelse med hvad i nu gällande adeliga privilegier är lörunnadt, tillerkända rättighet alt sina egendoms-produkter sjelfva utföra.
Under sådana förhållanden kunde knappast något sjörältsmål å landet uppkomma och blifva föremål för behandling vid häradsrätt.
Att denna omständighet älven föresväfva! lagstiltaren, synes häst deraf, att denne uti stadfästelse!!
å 1667 års sjölag väl löreskrilvit, att, till afböja lide af det dröjsmål, som vid vad i sjöriiltssaker till Hofrätt skulle uppstå, »vad från rådstufvurätt skulle göras under General-Kommers-Coll.»; men deremot icke alls förordnar huru vad från häradsrätt i sjörättssaker skulle fullföljas.
Häraf kan slutas att lagstiltaren ansett att sjärättsmål näppeligen skulle å landet uppstå, eller att, om så vore fallet, ett sådant mål icke kunde blifva af den beskaffenhet att vad derutinnan sk lille ifrågakomma, eller ock att tvisten ej blefve af den vigt och påkallade så stor skyndsamhet att icke vad i samina tvist kunde såsom andra tvistemål till Hofrätt fullföljas.
Med afseende åter å den utsträckning af sjöfartsrörelsen till hamnar utom städerne, som är en följd af sednare tiders förändrade tullstadganden, och då tid efter annan nya lastageplatsen uppstå utom städernas områden, har jag ansett det vara af vigt att, till beredande af ett skyndsamt afgörande af de sjörältsmål, som i sådana hamnar uppkomma, stadgande meddelas att dessa mål i allmänhet skola af rådstufvurätt till behandling upptagas.
Ehuru jag således ansett mig böra i Utskit förorda principen i det remitterade förslaget i fråga örn domstol i sjörättsmål, vidgår jag villigt att det af Utskit i närmaste öfverensstämelse dermed uppgjorda förslag kan till sina detaljer erfordra en närmare granskning samt förändring och fullständigande med anledning af de anmärkningar, som i de respektiva Stånden må framställas, och jag har således icke något att erinra deremot att en återremiss af den nu föredragna §:n eger rum.
Oaktadt jag ingalunda vill förneka att ganska giltiga skäl kunna anföras och af den siste värde talaren, liksom af Utskit, blifvit anförda för den förändring af K. M:s förslag, Utskit framställt, tror jag dock, att de förespeglade olägenheterna af att antaga K.
M:s Propus, blifvit för högt uppskattade, äfvensom att de fördelar, Utskit med sitt
Den 17 September e. m. 377 förslag åsyftat, måhända icke stå att vinna i fullt så hög grad, sorn Ulsk:t förmodat.
Sålunda läster sig Utsk:t, i fråga om den med skäl eftersträfvade skyndsamheten i sjörättsmåls handläggning, vid den kortare slämningstid, som skall ega rum, om dvlika mål dragas till stadsdornstol.
Härvid förekommer dock, att, derest en person, som ej har sitt hemvist i stad, skall ställas inför rälta vid stadsdornstol, han skall åtnjuta minst så lång slämningstid förut, som om lian skulle stämmas till häradsrätten i den ort, der han bor.
J)e olägenheter, som kunna uppstå både för kärande och svarande genom skyldigheten att inställa sig i den stad, som är närmast svarandens hemvist, men som ändå i vissa delar af vårt land kan vara ganska aflägsen, lå icke heller förbises.
Genom Utsk:ts förslag har icke heller blifvit konseqvent genomfördt att alla sjörättsmål skulle komma till rådstufvurätt.
Tvister emellan delegare i fartyg inbördes och emellan redare och befälhafvare skulle fortfarande kunna gå till domstol på landet.
Utsk:t har vidare anfört såsom skäl för antagande af sitt förslag, att för närv:de en del af de större handelsstädernas hamnar befinna sig utom städernas judiciella område, och att deraf skulle föranledas att många mål olämpligen komrrio att dragas till lörum på landet.
Denna olägenhet kan dock på annat sätt i administratif väg alhjelpas, nemi. genom utvidgning af städernas judiciella område, så att det omfattar hela hamnen, såsom ock på åtskilliga ställen redan skett.
Då för öfrigt, enligt K.
M:s förslag, forum i sjörättsmål kan vara icke endast der svaranden har sitt hemvist, utan äfven der fartyget finnes, och då parterna jemväl få öfverenskomma om annan domstol för tvists upplagande, torde genom antagande af sistnämnde förslag allt för stor omgång kunna i de liesta fall undvikas.
På dessa, men förnämligast på de af Frih.
Leijonhufvud i hans reservation anförda grunder, får jag förena mig i det af honom framställda yrkande.
Efter hvad H.
Exc. Hr Frih. De Geer anfört, har jag ingenting vidare att tillägga.
Exc. har så tydligt och klait framställt fördelarne af att antaga K.
M:s förslag, att jag anser mig i denna fråga icke vidare böra upptaga R. o. Ad:s tid.
Då icke något ovilkorligt yrkande af återremiss blifvit framställdt, men jag, i öfverensstämmelse med hvad jag förut i ämnet haft äran anföra, anser mig hvarken böra tillstyrka antagandet af K.
M:s förslag eller kunna framställa begäran om bifall å §:n i dess nuv:de lydelse, får jag vördsamt anhålla att densamma måtte till förnyad pröfning återremitteras.
378 Den 17 September e. m.
Landtm., att derunder hade yrkats, dels att §:n mätte till Utsk:t återremitteras och dels att R. o. Ad., med afslag å §:n, skulle i stället antaga §§:na 302 och 303 i K. M:s Propos.; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde först propos. på bifall till §:n enligt Utsk:ts förslag, hvartill svarades nej, sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med blandade ja och nej, samt slutligen propos. på afsteg å §:n och antagande af §§:na 302 och 303 i K. M:s Propos., hvarvid likaledes svarades flere ja och nej i blandning; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Sedan Hr af Ström begärt votering samt R. o. Ad., uppå Hr Gr:ns o. Landlnuns framställning, till kontra-propos. vid den blifvande voteringen antagit återremiss af merberörde §, uppsattes och justerades följande voter:s-propos.: »Den som afslår § 302 i Särskilda Utsk:ts förslag till sjölag och antager i stället §§:ne 302 och 303 i IL M:s Propos. , röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, återremitterar R. o. Ad. förstberörde §.»
Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut och efter den förseglade sedelns öppnande rösterna hafva utfallit sålunda:
Nej — 12. § 303.
Månne det icke är nödvändigt att återremittera denna §?
Då inom Utsk:t ej varit någon meningsskiljaktighet angående denna punkt, kan jag ej se något skäl att återremittera densamma.
Jag finnér verkligen att en återremiss ej är nödvändig, och afstår således derifrån.
, blef den förev:de §:n af R. o. Ad. bifallen. § 304.
Meningarne kunna väl icke vara delade derom, att denna § på detta ställe är öfverflödig.
Den finnes ju Den 17 September e. m. 379 redan i vår rättegångsordning och gäller der såsom en föreskrift vid alla möjliga civila rättegångsmål.
Sparre och får yrka återremiss af §:n. H.
Jag ber att få anmärka, det ett undantag; från allmän lag är gjordt i denna §, enär i vanliga fall särskilda besvär just få anföras i sådana invändningsfrågor, som här äro omtalade, hvaremot denna § innefattar ett förbud mot dylika besvär i sjörättsmål.
Man må orda huru mycket som helst om nödvändigheten af skyndsamhet i de ifrågav:de målen, så kan jag dock ej inse nödvändigheten af att inrätta ensamt för dem en ny rättegångsordning.
Det finnes en mängd andra mål, hvilka fordra en lika skyndsam behandling, men för dem finnes icke särskild rättegångsordning.
Att nu för dessa sjörättsmål inrätta en alldeles egendomlig process, hvartill grunddragen äro hemtade ur försäkringsstadgan, synes mig vara en särdeles egen utväg.
Jag vill visserligen icke motsätta mig en hastigare expedition af vissa mål, men jag fruktar, att det icke är lämpligt att för elt enda slags mål inrätta en särskild process.
Jag får anhålla om återremiss af §:n.
Jag måste erkänna att då §:n upplästes, hörde jag ej riktigt dess lydelse, och mitt instämmande i begäran om återremiss härledde sig till följe deraf från ett misstag.
Inom Ulsk:t väcktes vid handläggningen af detta ärende fråga, med anledning af från Handelsföreningarne inkomna skrifvelser, rörande ändring i rättegångsordningen i förev:de hänseende.
Någon §, sådan som den 304:de, förefinnes ej i K. M:s Propos.
Dessa Handelsföreningar, som yrkade ändring i allmänna lagen angående stämning, talade äfven om invändningar, och yrkade att i afseende på deras handlänggning skulle iakttagas detsamma som vid brottmål.
Utsk:t beslöt att man skulle stadga något, som hindrade tidsutdrägt, och har derföre föreslagit att i de fall, hvarom § 304 talar, särskilda besvär ej få anföras.
Stöd derför finnes i gamla sjölagen.
Med återtagande af mitt yrkande på återremiss, anhåller jag således om bifall till denna §.
Leijonhufvud och anhåller att få till alla delar instämma med honom.
Leijonhufvud, får jag anhålla om bifall till §:n oförändrad.
De betänkligheter, Gr.
Sparre anfört, grundade derpå, att i förev:de fall en ny rättegångsordning skulle införas, kan jag ej godkänna.
I Rättegångsbalken förefinnes redan en särskild ordning för sjörättsmål. 380 Den 17 September e. m. Gr.
Min anmärkning gälide ej allenast denna, utan äfven de följande §§:na; och det var såsom en inledning lill dessa, som jag hegärde återremiss af denna §.