Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag flyr ifrån föreställningen af dessa Qvinlighetens martyrer – måtte Himlen förläna dem styrka att gå igenom den förskräckliga pröfningen! – – med blödande hjerta vänder jag min blick ifrån de olyckliga, de förvillade, som under glömska af sin svaghet, gått frestelserna till mötes, och jag stadnar åter hos den vällottade qvinnan, som dock icke är frikallad från att med möda och arbete förtjena sin jordiska föda.
På hvem faller då min tanka?
Hvilken qvinna borde hafva varit lyckligare än den, som förunnats att bära namn af Gustaf Adolphs maka?
Jag frågar dig nu om Maria Eleonora verkligen var lycklig?
om hennes själ uppvärmdes till högre dygd vid åtankan af den skickelse, som tillåtit henne att fästa sitt öde ända intill den store, den oförliknelige Hjeltekonungens hjerta?
Nej, nej – Gustaf Adolph var för henne den öfverseende, den hulde maken – för stor att misshandla en svag, men honom oinskränkt tillgifven qvinna – för stor kanske att behöfva någon egentlig huslig sällhet (c) – men han var för henne endast det, och under tårar, i fysiska eller moraliska dvergars sällskap tillbragte den, med en verklig
Drottningkrona smyckade Furstinnan af sin lefnad allt, som ej förflöt under den älskades ögon – – Jag upprepar det – Maria Eleonora var ej lycklig, och hvem kunde hafva anspråk på lycka, om icke hon?
Gladare skådar jag in i den tarfliga, den lugna boning, der Grekinnan i djup enslighet väntar mannens återkomst, eller ock budskapet om hans död.
Han lemnade henne att med sin starka arm bidraga till
Fäderneslandets frälsning undan de barbariske förtryckarne – det blir en kamp på lif och död, ty han är tapper – derföre är hon ju hans Maka (d).
– Den låga dörren öppnas – – Det är Fäderneslandets räddare, hvilken, efter att i Templet hafva tackat
Den, från hvilken mod till ett företags uppgörande och kraft till dess genomdrifvande härkommer, skyndar hem till sin hustru, som, knäfallande, emottager honom och kysser hans hand . . . . .
Hvem kan utsäga Georg Kanaris’s makas känslor under denna stunden?
– En ädel qvinna allena, kan i sitt hjerta uppfatta dem, och söker att sjelf icke blifva ovärdig och oskicklig till dylikas erfarande under sin lefnad.
Och låtom icke villa oss!
Om äfven sådana, emot det omgifvande olyckstöcknet så mycket klarare glänsande ögonblick af oss ej äro att uppräkna i vårt skenbart lugnare och ljusare samhällsskick, äro tillfällena för mannen, för qvinnan att handla hjeltemodigt derföre icke försvunna.
Så länge verlden står, blifver här kamp och strid, inåt eller utåt, med fienderna utom, så väl som med dem inom våra bröst, och följaktligen många segrar att vinna, men också många oroliga afgörandets timmar att genomlefva, äfven för min Adelheid, som dock kommer att vara en ljuf och uppmuntrande, tröstrik och upplifvande vän för sin unga och förträffliga man.
Hans blick skall blifva klarare, upplyst af den heliga ifrån din själ strömmande lågan – hans hjerta skall genom din djupa och innerliga kärlek blifva mildare, men bibehålla sin kraftfulla spänstighet, och du skall ständigt varda starkare uti det Goda. J skolen lefva lyckligt på jorden, emedan uti stadig efterföljd af det yppersta budet:
Älska din nästa, (äfven den närmaste, äfven den käraste) såsom dig sjelf och Gad öfver allting! – Farväl.“ –
N. D.
a) Tyst, hvarföre tyst!
Hör det väl också till qvinnans oundgängliga försakelser, att hon, ej nöjd med att bredvid – nej bevars – efter mannen, som ingenting bär, släpa tält, pinnar och repstumpar, måste, för att göra tillfyllest, afstå från bruket af sin tunga.
Att icke brefskrifvarinnan, som, efter hvad jag låtit mig berättas, nästan i all sin tid, led af svagt bröst, kan begripa att man blir trött, då man ständigt går, helst så lastad, som hon tycks finna nöje i att vilja göra en!
c) Med förlof sagdt, misstänker jag, att den samvetsgranna Fröken D. plockat detta, jemte några flera svassande uttryck ur böcker, skrifne af Manliga författare.
Som fruntimmer hade hon i alla fall bordt veta tiga med hvad som är öfverflödigt, om icke – rent af – skadligt att säga.
d) „Er man är tapper“ sade, under ett skådebesök, en resande till Kanaris’s hustru.
„Annars hade jag icke tagit honom“ blef hennes svar, åtminstone meningen deraf, ty det är längesedan jag läste sjelfva hennes ord, hvarpå Fröken D. här förmodligen syftar.
En Hvardagsafton.
Baron Fjellsköld Friherrinnan Fjellsköld } goda och aktningsvärda menniskor.
Julie deras sextonåriga dotter, en hyfager, ljuslockig skönhet med lifliga ögon och skalkaktigt leende mun.
Ungdomsfrisk till kropp och själ.
Amalia, hennes vän, ej vacker, mörklagd och blek; tyckes redan hafva skådat djupt in i lifvet.
19 år.
Gustaf Fjellsköld, Julies Syskonbarn, lång, vacker och välväxt
Kornett, med ännu något uppbrusande lynne.
För öfrigt redlig och vältänkande. 22 år gammal.
Onkel T. omkring 60 år, giktfull, knarrig, kanske något litet inskränkt och hederlig.
Grefve Y.
Kammarjunkare Z. } Hvardagsmenniskor.
Begge gamla.
Handlingen föregår i ett stort, smakfullt möbleradt förmak.
Baron och Friherrinnan Fjellsköld spela kort med Grefven och Kammarjunkaren.
De öfriga sitta omkring ett bord; Onkel T. halft liggande i en ländstol med en snusdosa i handen – närmast honom Julie, framför henne ett broderi, på hvilket hon ej syr mariga styng.
Amalia fållar flitigt näsdukar.
Kornett Gustaf gör ingenting.
Sällskapet har nyligen druckit thé.
Onkel T.
Ja nu, sedan jag ändtligen fått ner mina båda koppar thé, upprepar jag ännu en gång, att omdömen icke för mig ha något subjektift värde utan blott ett objektift.
– – – Men kanske jag nu förblandar de der förbannade 6 Latinska orden igen, så det är väl bäst för mig att tala Svenska kan jag tro.
Jag förklarar således för dig Julie, att om du t. ex. säger mig att den der herren, som just nu gick sin väg, är vacker, så anser jag mig derföre icke hafva några skäl att tro honom verkligen vara så, utan jag vet då bara hvad du tänker om honom.
Gustaf, (ifrigt)
Men – bästa Morbror – hur kan man taga fram ett sådant exempel?
Jul . . . . ingen måste möjligtvis kunna finna Herr Säfling vacker.
Han är ju så mager och blek – alldeles gul nästan; och ett sådant ansigte sedan – en sådan hållning!
Julie: Gösta lilla, hvad du är nogräknad i afton!
Jag försäkrar dig; att Herr Säfling alldeles icke är ful; hans ögon äro väl de skönaste och uttrycksfullaste man någonsin kan se.
Gustaf (skrattar tvunget):
Du tycks verkligen hafva läst dig ganska djupt in uti dem.
Julie:
Åh hvad det beträffar, läser jag just så ytligt eller så djupt, som jag behagar.
Tyst, tyst kära barn.
Om Ni icke voren uppfostrade tillsammans såsom syskon, kunde man frestas att kalla detta kärleksgnabb, och min sann tror jag icke att Gustaf är jaloux på Herr Säfling eller hvad han heter.
– – Gustaf skjuter häftigt på sin stol, liksom han ämnat stiga upp derifrån, men besinnar sig och blir sittande – han rycker till sig en bok, öppnar den och fastän sidorna på det uppslagna stället råka vara utan bokstäfver, läser han ganska uppmärksamt.
Julie kommer ihåg, att hon någon gång måste sluta sin remsa och låter synålen gå hurtigt af och an öfver mönstret.
Onkel T. (sedan han med hemlig förnöjelse en stund betraktat det unga brydda paret och tagit sig en pris snus):
Bevars Julie hvad du är flitig.
Dina Föräldrar äro sannerligen H:r Säfström stor tack skyldiga, ty de der vackra talena han hållit för oss i eftermiddag, tyckas ha omvändt dig till flit – och väl var det för den arma remsan åtminstone.
Jag började nästan befara att hon skulle få samma öde, som den der Sällskaps-Frökens arbete, hvarom du läste i går i en af de der nymodiga Romanerna, du vet väl, af den der Författaren, som jag aldrig mins hvad han heter, och som talar om svinherdar och oxdrifter, och sådant vidare, fast han ändå icke skrifver om Hushållning, den göken!
Skot eller Skotte är det icke namnet?
Om Onkel ämnar lysa med sin beläsenhet på min bekostnad, så skall jag nog akta mig för att på något sätt föröka den.
Tala dessutom ej illa om Walter Scott, det ber jag om för Onkels egen skull, ty annars skulle man kunna tro . . . . .
Nå hvad skulle man kunna tro?
Jo – att – Onkel icke följde med sin tid.
Tack skall du ha, det vore just någonting att följa med.
Min tid!
Det är dessutom icke min tid – att du bara kan tro, att jag skulle vilja följa med denna tiden!
Jo, jo, derföre att Fröken Julie Fjellsköld råkar till att, är 1829, vara ung och hygglig nog, tror hon, att alla andra också hafva lust att vara unga – förmodligen för hennes skull då!
Nej kära Julie, om Gustaf, eller Herr Säfbom eller någon annan satt dylika artigheter och galenskaper i hufvudet på dig, så gör jag det visst icke för min del.
– Ryck inte sönder den der stolen der borta, Gustaf, säger jag.
De der nymodiga möblerna tåla ju knappt, att man ser på dem.
Akta dig gosse.
– – Hvad var det vi talade om?
Onkel sade sig ej vilja vara ung.
Hör bara hur hon förvänder ens ord – det sade jag alldeles icke, ty jag vill vara fördömd, om jag icke har ganska stor lust att blifva ung igen, men då skulle det vara på det ärliga gammeldagsviset, då man hvarken fick snufva af våta fötter och ben, eller galna idéer om Frihet, Upplysning, Menniskovärde, och Romaneskiserad 7 Historia af böcker och sådana der drömmare som H:r Säfberg, Fröken Julie och deras vederlikar.
Munväder, munväder allt det der säger jag dig – eller bevisa om du kan, att ungdomen är lyckligare nu än förr.
Hvart jag vänder mig, ser jag bara bleka ansigten och sura miner.
Se på Gustaf derborta!
Är det ej synd och skam, att se så der upphängd och nedtagen ut som han!
Efter Onkelns anvisning såg Julie upp på Gustaf och Kusinernas ögon möttes.
Julie rodnade något litet, men Gustaf fortfor att se bister ut.
Nå har du ej sett nog på Gustaf än, kära Julie?
Behöfs det verkligen så lång tid att se, hur missnöje och trumpenhet högst angenämt sticker fram ur hans sköna ansigtsdrag derborta?
Julie, (något förlägen):
Men bästa Onkel – Gösta syns ej blek och sjuklig; på det högsta ser han litet oförståndig ut.
Gustaf:
Oförståndig!!
Jag kan väl tänka, att ingen har förstånd utom Herr Säfling nu för tiden!
Der ha vi det igen.
Gustaf, Gustaf, jag skäms, ta mig fan, riktigt å dina vägnar.
Der sitter den der unga, vackra karlen, utan gikt en gång i en nagel, rik och omtyckt af alla, med hela verlden framför sig, och är afundsjuk på en fattig, halfgalen skolfuchs – en sjukling – en – en – en Entusiast!
Fy skäm ut dig pojke.
Din Farbror skulle, tänkte jag, lärt dig bättre seder, men det är sant, fast han icke är stort yngre än jag, hör han ändå till den här tiden.
Jag ber om förlåtelse, Julies Far hör till ingen tid, utan till det goda i alla tider.
Det var nu rätt väl, att Fröken ändtligen öppnade sin mun i qväll!
Jag började nästan tro, att hon gjort tysthetslöfte, och det kunde Fröken väl också ha skäl till, efter hon är Julies Vän, ty hon pratar både för sig sjelf och för sin Vän och för ett par till på köpet, om det så behöfves.
Åtminstone vet jag . . . . . .
Julie, (skrattande):
Onkel, ställ mig nu icke i bredd med Onkel sjelf, derom anhåller jag allraödmjukast.
Annars tar jag in en tafla med mig i morgon och skrifver upp hvad här talas, och då skall man få se hundrade ord af Major T. för hvart och ett enda af mig.
Det tror jag förbannade väl, om du skrifver hela dagen.
För öfrigt lönar det ej mödan att gräla med dig, ty kör man ut dig med öfvertygande bevis genom den här dörren, så kommer du lika oupplyst in genom den der igen.
Deri är du just lik alla andra fruntimmer.
Ganska sant!
I ären mig just ett par vackra riddare!
Förr i verlden bröto Herrarne lansar med hvarann för Damernas skull.
Nu äro de aldrig ense, oftare än det går ut på att tadla och förtrycka oss.
Att Onkel, som är så missnöjd med denna tiden, precist sluter sig till den i hvad den har allrasämst, det förundrar mig verkligen!
Gustaf: Fruntimmerna voro kanske fordom annorlunda än nu . . . . . .
Ja, jag vill tro, att de icke talade med någon Herr Säflund, om de hade den förmånen att hafva en Gustaf Fjellsköld till Kusin.
Med två steg var Gustaf borta hos de spelande.
Se der skrämde jag bort hjelten.
Tacka mig för det Julie!
Nu har du bara en att strida mot, ty jag kan väl aldrig smickra mig med, att Fröken Amalia gör mig den hedern att öfvergå på min sida.
Nu är det jag, som blir ordentligt afundsjuk på Amalia.
Hör bara, hur utmärkt artig Onkel är mot henne, och jag, jag får alldrig uppbära annat än Onkels misshag och förebråelser dagarne igenom.
Jag kunde riktigt ha lust att gråta.
Krokodiltårar kanske, det tror jag dig nog om!
Dessutom bör det väl icke förundra dig, att man är artig mot din Vän – hon är ju så jemn och förståndig och tyst sedan –; du, du är bara munter och rolig!
Af hvad skäl skulle man väl då behöfva besvära sig med, att vara artig emot dig?
Ha ha, det var godt att veta.
Jag skall nog blifva ledsam, det lofvar jag.
Ja när du blir gammal en gång kanske.
Men om du nödvändigt vill höra artigheter så kan jag nog uppvakta med sådana också . . . .
Ack min vackra Julie, hvad du är vacker, och söt sedan – förbanna mig – röd och hvit alldeles som bär och mjölk – och hvad din hvita klädning klär dig sedan – den sitter, min själ, lika bra, som vaxduks-öfverdraget på min Landau!
Grefve Y; (en vagnvurm, spetsar upp öronen vid det sista ordet):
Brors Landau!
Hvar har Bror köpt den?
Onkel T. I Stockholm och gifvit 800 R:dr.
Men jag får låta ändra om svanhalsarne på den.
Då skall jag gifva
Bror adress på min vagnmakare.
I hela verlden fins ej hans like, det kan Bror lita på.
Kammarjunkare Z.
Men hur i all verlden kan min Bror T. komma att tala om vagnar, när min Bror är lycklig nog, att vara placerad bredvid den sköna Fröken Julie.
Allraförst och främst sker det på hennes egen befallning, och sedan må f–n ta mig, om jag ser något ondt i att tala med henne om min splitternya vagn.
Nej visst icke, i fall min Bror vågar be om att få jouera af den sköna Frökens sällskap, hvar gång min Bror åker i den.
Det skulle vara det samma som att fria, menar jag.
Eller hur Julie?
Kammarjunkaren får svara härpå.
Det passar sig icke för mig att tala om vagnar, kan jag märka.
För min sköna Fröken är allting passande.
Friherrinnan
Fjellsköld, (leende):
Bäste Herr Kammarjunkare, sätt icke sådana idéer uti min Dotters hufvud.
Jag ber ödmjukast, min Nådigaste.
Uti Fröken Julies hufvud kan endast sköna och goda idéer finnas, tack vare henne och hennes aimabla Mamma.
Onkel T. Julie är du icke nöjd nu?
Öfvermåttan . . .
Söta Onkel börja nu och gräla igen!
Strax på stund – så snart jag hämtat in räkningarne på den der vagnen.
Y skall säga mig om jag gjort en god eller dålig handel.
Onkeln går.
– Sedan han gått, närmar Gustaf sig till de begge Flickorna.
Han ställer sig bakom Julies stol och vill gerna ådraga sig hennes uppmärksamhet, men Julie är så sysselsatt med sitt arbete, att hon ej har tid med någonting annat.
Hennes nystan faller – Gustaf kastar sig nästan hufvudstupa på golfvet, att uppsöka det.
Sedan följer han noga Julies alla rörelser – en gång ser hon omkring sig, liksom hon saknade någonting.
– Vips är Gustaf åter på golfvet, och finner – tyvärr endast trå-ändar för korta att dervid kunna knyta något samtal.
Han tager af ljusen flera gånger – han är, med ett ord, obeskrifligt artig, men den flitiga Kusinen märker det icke, eller vill icke märka det.
Gustaf hostar, han suckar till och med – slutligen griper han sig an, och säger med nedstämd, nästan ömklig ton : Julie!
Herr Baron!
Ångrar du icke ditt uppförande emot mig i afton?
Julie, (förnämt):
Det torde snarare tillkomma mig att göra denna fråga.
Gustaf, (hastigt):
Ja, fråga och säg allt hvad du vill, bara du vill tala och ej vara så der kall och frånstötande.
Julie, Julie, låt mig alldrig tro – – – –
Julie: Tro hvad?
Gustaf: Ah ingenting.
Men allvarsamt taladt, kan du verkligen finna Herr Säfling vacker?
Har du sagt det verkligen till Morbror T?
Och om jag än fann Herr Säfling vacker?
Gustaf: Då – då vore allt förbi för mig.
Under dessa halfhögt uttalade ord, rycker Gustaf som nu satt i Onkel T:s ländstol, hastigt till sig sin venstra arm, hvilken han helt makligt lagt på bordet.
Med det samma drages bordduken med tillbehör: ljusstakar, sykorgar, böcker m. m. ned på golfvet.
Stor förbistring.
Julie skrattar.
Amalia är genast i arbete, för att få allt i ordning igen.
– Gustaf skulle hjelpa henne, men han förargar sig åt Julies försmädliga skratt och gör oredan endast större.
Julies Moder får blott i första minuten kasta en blick på det stora bordraset, emedan hennes ifriga medspelare, – den artiga Kammarjunkaren lika högt som Grefven kalla henne tillbaka till spelbordet, dit hon också ganska gerna kan gå, ty hon vet, att Amalia ställer allt till rätta på bästa vis.
Julie skrattar än, Gustaf är ännu förtretad, och Amalia har icke hunnit att lägga böckerna åter upp på bordet, när Onkel T. inträder.
Hvad nu?
Ja det kan man säga, när katten är borta, dansa råttorna på bordet.
Här tyckes dansen likvisst hafva varit under och icke öfver bordet.
Hur fan gick det till?
Julie (skrattande):
Fråga Gustaf.
Gustaf (vresigt):
Fråga Julie.
Nå ja då, jag frågar ju Er båda, fast ingen af Er bevärdigar mig med ett svar.
När allt går ikring svär jag på, att allt ihop skylls på den vanliga putsmakaren Ingen, eller också på den der bleke H:r Säfvelin.
– Der har jag det.
Rodna icke kära Gustaf!
Jag har också varit ung jag i mina dar, och tänkte till och med en gång på att skjuta ihjäl mig; men – det skall jag tala om en annan afton.
Vid dessa Onkelns ord bleknar Julie och ser förstulet på Gustaf som ej anmärker hennes färgskiftning, derföre att han har ögonen åt annat håll, och tror att Julie ännu skrattar.
Onkelns ord kittla hans öron och han frågar:
Men hvarför sköt då Morbror ej ihjäl sig?
Jag var väl icke galen heller, kära pojke!
Hur Fan skulle jag kunnat lefva sedan, och trösta mig öfver hvad jag, i min dårskap, inbillade mig vara en oersättlig förlust?
Nej de der galenskaperna skall man akta sig att få in i hufvudet på sig – en vinst här – en förlust der – så går lifvet.
Grefve Y., (som just vunnit ett parti):
Jag hoppas att Bror ej förlorat på vagnen.
Svanhalsarne ändrar min vagnmakare förträffligt, det kan Bror lita på.
Hm – Bror skall sjelf få säga om jag vunnit eller förlorat på den saken.
– Min själ kör icke min Landau en fram och tillbaka mellan sentimentala betraktelser, det får man säga, men hvad går åt dig Julie?
Ödmjukaste tjenare, jag tror du är ledsen – Då måtte man kunna hoppas på att få öronljud i afton. . . . .
En betjent: Salveradt.
Allmänt uppbrott.
Fjellsköld, hjärtinnerligt belåten, att medelst ett Whistparti hafva hulpit sina begge ej husvanda gäster, Grefven och Kammarjunkaren, öfver ett par timmar af deras lefnad, förs ut till matsalen af den förra, Amalia af den sednare.
Efter alla andra kommer Onkel T. med Julie, ej munter mer, emedan hon är sexton år och fruktar att Gustaf, i anledning af aftonens tilldragelser, skall fatta något förtvifladt beslut.
Hon skrämmer likvisst upp sig sjelf onödigtvis, ty Gustaf, ehuru förargad och misslynt, är ännu ganska långt ifrån något slags beslut.
Vid bordet, under det Onkel T. af Grefve Y. får veta, att han allrahögst gifvit 50 R:dr för mycket för sin Landau, öfvertänker Julie något sätt att, med bibehållande af sin egen värdighet, försona sig med sin Kusin.
Efter supéen, medan God natt önskas och åter önskas af sällskapet, ber hon Gustaf drömma om Herr Säfling, hvilken hon ej finner vacker, och dessa ord hade en förträfflig verkan:
Gustaf sof hela natten, men drömde likväl endast om Julie.
Frågor samt ”egna och tillegnade”
Tankar, hvilka kunna finnas uti ett yngre fruntimmers hufvud, utan att hufvudets egarinna alltid rätt vet, på hvad sätt hon bör besvara de förra, eller hvarest hon kan inflicka de sednare.
När jag rätt tänker derpå, hafva verkligen Napoleon, Beethoven, Göthe, Pestalozzi, Heber, Kjernell, med flera stora och goda menniskor inandats jordatmosferen på samma gång som jag.
Hvarföre har man ändå ibland haft ledsamt?
Ett fruntimmer har sagt om sig och om oss alla hennes medsystrar:
„Vi äro skapade att försköna verlden men icke att beherrska den.“
Jag kan ej uti allt dela hennes mening.
Icke herrska, derom är jag ense med henne, men bara försköna!
Derföre gäspa vi också, om icke förr, åtminstone såsom gamla, fula gummor och redan såsom medelåldriga jungfrur.
Disproportion emellan anlag och kraft att dem utveckla heter ju missnöje?
I det hela taget, har ett olärdt fruntimmer orätt i att förklara någonting omöjligt.
Är det verkligen möjligt att tillvägabringa allmänt välstånd genom menskligheten demoraliserande medel, så kan jag väl också hoppas, att det lyckas någon ny Münchausen att på en stång, – den der blott ständigt afhugges underst och öfverst skarfvas till – ifrån oss klättra upp till, och in i månen.
(Huru den gamle, min barndomsvän kommit ner derifrån, förmodar jag vara verldskunnigt).
En ihärdigt fortsatt speglingskurs är ingalunda att klandra eller att förakta.
Då man i många år betraktat sin bild i spegeln, bör man slutligen komma att tro på spöken, det vill säga, på det oförklarliga utom och inom oss.
Ty huru förklara, att vi, i trots af våra lifliga önskningar om motsatsen – (våra bemödanden och sträfvanden deremot lemnar jag visligen orörda) – blifva gamla och förändra utseende!
Man undrar ej med rätta öfver, att somliga menniskor ej kunna trifvas i ensligheten, att de äro liksom rädda för sig sjelfva.
Är det då onaturligt, att t. ex. fåfänga och sanningslösa personer, hvilka städse påkläda sig främmande förtjenster, icke känna igen sitt eget Jag, och följaktligen icke veta på hvad fot de skola ställa sig med det, om de någongång råka stöta derpå?
Fordras ej till vår bildning, att vi, hvar och en i vår stad, genomlöpa Civilisationens hela bana?
I den vägen kan ej den ena göra någonting undan för den andra.
Naken kommer tiggarns son, så väl som Konungens till verlden.
Barn skola hållas till välvilja, men icke till artighet.
Försätt en vilde i ett sällskap, och, om hans hjerta är oförderfvadt, uppför han sig der i sjelfva verket artigare, än den mest förfinade men egoistiska verldsman.
Så är barnet ock en Vilde uti Naturens stora lustgård.
Må uppfostran vaka öfver att det ej för tidigt utbyter Lustgården emot staden. 8
Jag har sett, att det är svårast att lefva, när det är fråga om småaktigheter.
Man leds eller förbittras då så lätt, och försummar man att i tid qväfva ledsnad och bitterhet, sönderslites tråden af lifvet, och man råkar in i en mängd ändar för korta att sammanknytas till någonting helt.
– Sa sker ju äfven med den så långa och sega silkestråden, om djuret icke hindras från att tränga igenom sitt yppiga omhölje!
– Det är svårt att lefva ett småaktigt lif, emedan ett sådant icke håller den bättre delen af menniskan vaken, och slumrandet kan – äfven i detta fall, så lätt öfvergå i död!
Många Historieskrifvare utsira Historien – såsom vissa konstnärer målade Venus – med styfkjortel och pudradt hår.
En god bok är en tolk, som liksom vid de Österländska Hofven för främlingen (läsaren), uttyder det Högsta Majestätets ord.
Många resande finnas, som äfven på spetsen af det högsta bland Himalayabergen, endast skulle „se sig sjelfva,“ och dertill behöfde de ju näppeligen mera än en spegelbit hemma i deras eget rum!
Vi läsa i resbeskrifningar om folkslag, som icke kunna räkna längre än till och med tre, utan hjelpa sig på hinsidan tretalet med idel isolerade enheter.
Månne ej någon närmare frändskap kunde upptäckas emellan dem och sådana personer, som antaga i lifvet ständigt återkommande händelser och verkningar, hvar för sig särskilt, utan att sammanföra dem under någon allmän benämning eller härleda dem från någon gemensam orsak?
Anna:
Nu har jag gjort de söta Flickorna C:s bekantskap.
Sigrid:
Nå hvilken tycker du bäst om af dem?
Det skulle jag hafva grufligt svårt att säga.
Då tycker du väl lika mycket om dem?
Det kan jag heller icke bestämt säga.
Jag tror verkligen jag tycker olika – mycket om dem.
Många tusende år sedan en stjerna slocknat kan ju hennes sista stråle ännu vara på vägen ner till oss.
Detta tänker jag ibland uppå, när jag ser bemödanden i mitt kära Fädernesland, att bibehålla laster, fördomar, samt allehanda moder, hvilka länge redan varit bannlyste ifrån deras ursprungliga Hem.
Det är lärorikt att läsa Lefvernes-beskrifningar – att se, huru
Lifvet bryter och formar sig olika i och för alla.
Och likväl såge vi „menniskan på samma sätt lefva och dö!“