Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var dermed han tröstade sig, när han en halftimme derefter somnade in. -- Charmanta ögon.
Så nära han hade varit ... nära den våta, slarfvigt klädda varelsen.
Hon ångade så varmt, han kände det ännu.
Och hennes hjerta, hvad det slog och klappade.
Ögonen drömde han om hela natten, och de tjocka, varma, röda läpparne.
Fy, men obehagligt var det hela.
Det jagade honom hela natten ... om kamraterna bara visste!
En sådan slamsa, som...
Nadja klef öfver ett par af gärdesgårdarne, skyndade förbi boden, stallen och fähusen och hade så när sluppit förbi drängstugan, då en röst tilltalade henne.
Det var en gammal qvinna, som stälde i ordning der inne.
-- Hör, Naja, -- sade hon, -- har ni en säng till öfvers der hemma?
Nya drängen har kommit en dag för tidigt, och jag har ingen plats för honom ännu.
-- Andersonskan kan skicka honom hem och fråga mor, jag vet inte hvad sängar vi ha!
Han kan väl sofva i ladan för resten, han är väl inte så fasligt förnäm heller, kan jag tro.
Hon gick med en knyck på nacken.
På något afstånd följde »nye drängen», utan att hon såg honom.
Torparbacken såg ut som förr.
Kajsas »lifsgerning» hade icke burit stora frukter.
Gården var dock nu snygg och ren, planteringen ansad och något utvidgad, förstuarne sopade, ehuru mer förfallna än nånsin.
Bland mossan på taket frodades långa grästorfvor, små kardborrs-och hallonbuskar; här och der stöddes väggen af en skäggbelupen stock, trappstegen voro murkna och gåfvo efter vid minsta steg, dörrarne hängde tungt och snedt på rostade och knarrande gångjern.
Nadja trampade af sig sanden på den granrismatta mor Kajsa lagt framför trappan, och sprang in.
Det knakade och brakade efter henne i förstugolfvet, och med en duns slog hon sig i ro på bänken derinne.
-- Det var bra, att du var hemma, mor!
Andersonskan sa', att vi skulle herbergera nya drängen...
Han är här strax.
Kajsa sade ingenting.
Med en blick af förskräckelse betraktade hon dotterns drägt och upphetsade ansigte och begynte utan vidare att från ett skåp framtaga rena lakan och en rya för gästen.
-- Så -- du vill han skall sofva i Jaskas fållbänk, nej! då är det bättre vi bädda den, som är ung, uppe vid ugnen, mor -- pratade Nadja med armarne upp öfver hufvudet.
Kajsa nickade -- det hade skäl för sig, menade hon.
Nadja steg upp, utan att ha observerat gästens inträde i rummet.
Hon gick till fållbänken, böjde sig ned och tilltalade med vänligt gäckande ton den gamle som låg derinne, slätade honom på det okammade håret och sade, som om hon haft ett litet barn framför sig:
-- God afton, Jaska, ser du hvad du skall fä ... en blank mark till snus och tobak.
Den har jag fått och mera till af en, som har godt om fyrkarne.
Mins du unge herrn på gården?
Jaså, du mins.
Du var häst den tiden, du, nu ligger du här på latsidan och gör inte guds skapande grand -- nå, hvad säger du om slanten, hvad?...
Det hördes ett obestämdt läte inifrån fållbänken, gamle Jaska försökte att tala.
-- Se så, gör dig inte till, du, ta bara emot!
Det är inte så ondt om pengar här i verlden som du tror -- och jag är inte den som ämnar arbeta ihjäl mig för några usla marker, inte!
Men det säger jag, att när jag får några, så ska' vi dela!
Vill du det, ditt gamla skrof, säj?
Han hostade litet, den gamle, tog så hennes arm, hjelpte sig upp i sittande ställning och såg sig ett ögonblick omkring rådvill och med tomma blickar.
Nadja jämkade de hårda kuddarne bättre omkring honom och slätade alltjämt hans hvita, stripiga hår.
Om en stund fingo hans blickar stadga, han fäste dem på något föremål i andra ändan af stugan och frågade så i otydlig, men för qvinnorna i rummet väl begriplig ton: -- Hvem är han der?
Nadja såg dit bort.
-- Nya drängen, -- sade hon.
Jaska sträckte fram sin långa magra arm, pekade med fingret, böjde det långsamt, vinkade och sade så bedjande:
-- Kom hit, jag vill se på dig.
Den unge mannen steg upp.
Det var en kortväxt karl, men ovanligt starkt bygd.
Han hade ljust, nästan hvitt hår och ett ärligt ansigte, allvarligt och manligt.
-- Är den gamle er inhysing? -- sporde han Kajsa.
-- Det är så, -- sade hon, -- han är lam nu.
-- Hvad heter du? -- ljöd det från gubben.
-- Samuli!
-- Och mer?
-- Jag heter efter mor min -- för fars namn har jag inte.
Mor hette Sutkinen.
-- Anna Katri Sutkinen -- hemma från Limingo, -- Anna Katri Sutkinen -- Anna Katri -- Anna Katri -- gubben upprepade namnet flere gånger med allt mera uttryck, rösten darrade, hans händer lyftes upp i skälfvande rörelse.
Den unge mannen stod och stirrade -- han begrep inte ett ord.
Kajsa lutade sitt hufvud mot spiseln och såg med trötta ögon i glöden, hon var blott till hälften med.
Nadja betraktade gubbens upplifvade, plötsligt uttrycksfulla ansigte, icke heller hon fattade hans oro och rörelse.
-- Hette din mor Anna Katri?... -- Jaska gjorde frågan nästan ljudlöst ... man hörde det blott som en hväsning.
-- Ja, så var hennes namn.
-- Och du sjelf, du blef född några månader efter se'n han rymde?
-- Två månader knappt.
-- Och din far, han hette Jaako, Jaako Askanen.
-- Min far, som mörda' sin egen bror -- Ja, han hette så, den uslingen.
-- Så hette den uslingen -- Jaako Askanen -- Jaskanen, Jaska, mördaren -- -- -- -- mördaren, brodermördaren.
-- Han var full -- och visste inte hvad han gjorde, -- det undslapp den unge mannen nästan mot hans vilja, urskuldande, i allvarlig, bedröfvad ton. -- Stackars far, full och tokig.
Gubben snyftade.
Hans tunga hufvud sjönk.
Ett ögonblick tycktes han förlora minne och eftertanke, men rycktes efterhand upp igen och såg så hjelplöst olycklig ut.
Blickarne irrade omkring, han talade för sig sjelf, i korta, afbrutna meningar:
-- Jag visste inte, att jag tyckte om henne, förr än den aftonen.
Jag hade henne, liksom stugan, kon och alltsammans.
När jag kom hem från marknaden, såg jag bror min i sängen, på min plats.
Sinnet kom på mig.
Jag blef blind, det for öfver ögonen som en tjock säck.
Tänkte jag, att hon hade flyttat till loftet?
Kunde jag tro annat än att hon låg bredvid?
Han var en ung vacker sjöman -- och -- det dröjde inte en minut.
Yxan hängde der den alltid brukade hänga, der -- på den klykan!
Hvass var den.
Och fort gick det.
Midt i pannan.
Han kom lätt ifrån det, han.
Stor-Jaska stönade, som om han hade ett tungt lass att draga.
Han visste icke att hvarje ord träffade ett hjerta.
Den unge mannen knep ihop läpparne, hans ärliga blå ögon tårskymdes.
Jaska fortsatte.
-- Så sprang jag.
Jag visste icke, att hon, hustrun, såg mig der uppifrån.
Jag trodde jag dödat henne med.
Den natten gick.
Morgonen, dagen.
Jag sörjde.
Jag sörjde mig galen.
På skeppet tog de mig för att jag var stark.
I ryssens land fick jag bära sten till en kyrka...
Herre Gud, hvad jag sörjde henne.
Den unge mannen såg fullt på sin far ... den ena tåren efter den andra for honom ned för kinderna.
-- Den österbottningen, som talade om att der i hans hemort en man blifvit mördad, utan att man funnit mördaren, han visste inte att mördaren, det var jag!
Hustrun sörjde sin man, sa' han ... fast hon visste, att han var en så grof brottsling... Anna Katri, Anna Katri ... aldrig gjorde du något, som ondt var.
Nya drängen tog ordet:
-- Mor tänkte, att far hade månadssjukan och var galen af den ... hon sörjde sa länge...
När jag föddes, tog hon plats...
Så va' vi tillsammans, tills jag blef tolf är.
Hon talade om hvad far var ... förr än det skedde.
Och så varnade hon mig för bränvin.
Af bränvin blir man tokig.
Mor var en bra menniska, hon!
-- Anna Katri, Anna Katri... -- När du blef tolf år? --
-- Då tog mor plats hos gästgifvarens, och så...
-- Fick hon en annan.
-- En annan?
-- Man.
Ja, gästgifvarn tog 'na.
Det var för min skull hon sa' ja.
Och så dog hon, första året.
Nadja slätade med vänliga händer den gamles hår.
Kajsa blåste sakta på de slocknande bränderna.
Gubben suckade -- -- hans hufvud sjönk tyngre mot bröstet.
Tyst och sorgsen stod den unge mannen och stirrade mot golfvets mörknade plankor, som om han i dem sökte förklaring öfver lifvets olösliga gåtor.
Slutligen sprang
Nadja upp -- skakade sitt hufvud, som ville hon jaga bort alla onödiga funderingar.
Hon vände sig till drängen och sade i sin brutala ton:
-- Nå, hur kom du hit, Samuli?
-- Jag var en tid herde hos gästgifvarns, blef så hållkarl, så dräng.
Tog mig plats hos patrons bror, prosten, som kusk.
I förra veckan så for prosten hit till hufvudstaden och tog mig med.
Här fick jag mina goda betyg, patron talte med prosten och gaf mig »på hand» strax.
Jag har stor lön nu...
Och i dag for prosten hem till sitt igen.
-- Jag ville inte vara i stan ensam, derför kom jag hit genast.
-- Har du goda betyg, du?
-- Ja, jag är en ordentlig menniska.
Prosten kunde gerna rekommendera mig, för det förtjenar jag.
-- Såå, skryt!
Super du inte alls?
Sjung ut med sanningen, du bara?
-- Tror du man super, då -- -- han såg långt på den gamle, som låg som om han sof -- då man har en ordentlig mor, -- tillade han litet betänksamt.
Nadja kastade på hufvudet.
-- Gå och lägg sej, eftersom han är så ordentlig!
Jag går ut till gården ännu ett tag.
Der fins en kastgunga och jag ämnar ta' mig en släng med de andra.
Mor, du gör väl maten i ordning åt det der dygdemönstret...
Du, som också är en kyrkengel.
Go'natt, finnkolixar!
Hon drog ut en bordslåda, tog ett förkläde och knöt det på sig, kastade en blå silkessjalett öfver hufvudet och gaf sig brådskande i väg.
Samuli såg långt efter henne, steg så upp, nickade långsamt och med melankoliskt allvar åt sängen, der den gamle låg, tog sin hatt, böjde på hufvudet till Kajsa och följde så efter Nadja.
-- Den flickan har ett godt hjerta, -- mumlade han och gick utför trappan.
Hon sprang ned för backen, hennes skratt ledde hans steg...
Hon skämtade med drängar och pigor, fick hela flocken med sig och gick åtföljd af sin svit ned till gungan.
Samuli stod på afstånd och såg på hur hon lät gungan gå omkring, förd af än den ene, än den andre af karlarne.
Först sent på natten skildes man åt.
Nadja sprang hem.
Han gick efter, långsamt, på något afstånd.
Då han beräknat, att hon var i säng, tog han stöflarne af sig ute på gården, gick ljudlöst in och kastade sig klädd på sin bädd vid lafven.
Han var rädd att genera de båda qvinnorna och ville ingalunda visa dem någon missaktning, som han ansåg det vara att kläda af sig i samma rum.
Kajsa var ögonskenligen af samma slag som hans mor, och Nadja -- -- hon var ju hennes dotter.
Det var så stilla.
Han hörde de båda sofvande qvinnornas andedrägt.
Månen steg röd upp vid horizonten, bleknade, då den kom högre upp, och sände snart en gul stråle in i det låga rummet.
Bredvid fönstret, belyst af månskenet, låg fadern i sin fållbänk.
Bruten, gammal, olycklig.
I dag hade Samuli fått någon att älska, och i morgon redan skulle kanske denne någon tagas ifrån honom och kastas i fängelse.
Han, som icke utan fasa kunnat tänka på sin far, kände nu, att han förlät honom allt...
Månens sken blef så klart, att den gamle vaknade, med egen kraft satte han sig upp i sängen.
Han begynte tala som i sömnen och sträckte ut handen i riktning åt »nye drängens» plats, famlade en stund i luften och lät så handen sjunka igen.
-- Är det Anna Katri -- frågade han -- är du der?
-- Jag är här -- svarade Samuli.
-- Lemnar du mig aldrig mer, fastän jag är fördömd? -- frågade han ånyo.
-- Aldrig mer.
-- Och förlåter du?
-- Jag förlåter.
-- Då är det godt -- Jaska skrattade smått, ett underligt, förnöjdt, barnsligt, halfvaket skratt.
Det lät som en sömngångares.
-- Det är godt -- upprepade han sakta och somnade in.
Han vaknade aldrig mera.
På vårvintern stormade det och bände på isarne kring Helsingfors, så att ändtligen midt i april den blå randen utanför Gråhara båk kom allt närmare, medan isarne vid hamnarne alltmer antogo den smutsgrå färg, som ändtligen i slutet af månaden blef lika klar som vattnet, tills det hela sjönk likt skum och försvann för solstrålarne och några milda vindar i förening.
Studenterna firade som vanligt sin första maj i Kajsaniemi, stodo utanför värdshuset i snömuddret och sjöngo, medan en mängd kypare och jungfrur ombesörjde en artificiel värme och dito solsken medelst en mängd punschbålar, hvilkas innehåll tömdes och fyldes lika hastigt.
Herr Adolf sjöng icke med i qvartetten.
Han hade börjat taga lektioner för stadens fashionablaste sånglärarinna och fick inte slita ut sin fina tenor i korsång.
Dessutom var han icke omtyckt af kamraterna, fruntimmersaktig som han var.
Han tillhörde ett litet kotteri fattige adelsmän, hvilkas ekonomiska stöd han, den borgerlige, i nåder fick vara.
Det var en hop finhyade, pomaderade och moderna modejournalsungdomar, mycket nogräknade om sitt rykte, då det gälde det, som verlden fick veta.
De visade sig endast i de fashionablaste familjer, talade endast med de unga damer, som i allmänhet i societeten voro mest observerade, och aktade sig på allt vis att i något afseende visa någonsomhelst sjelfständighet eller karaktär.
De sågo i allmänhet helst på, voro öfverallt, logo öfverlägset åt allt, och drogo jemt och ständigt i små nödvuxna och ynkliga mustascher, som aldrig blefvo längre.
De svärmade i klunga för förnämsta balskönheten, suto på de dyraste platserna i teatern och hade i regeln en liten flamma à part, någon vänlig cigarrfröken, limonadmamsell, kanske någon qvinlig ganymed från en af restaurationerna.
På de obemärkta unga flickorna från hyggliga hem hälsade de aldrig vid dagsljus, om de också sett dem i någon familj qvällen förut.
Adolf stod i dag med sina vänner och observerade den alltjemt sig ökande folkmassan vid Kajsaniemi värdshus.
Hvarenda familj i hela Helsingfors hade någon här denna morgonstund.
Hela den vackra parken var öfversållad af menniskor.
Man trängdes i slasket, trampade i snön öfverallt, stod tätt som packade sillar, ett par hundra fingo rum i värdshuset, andra på verandorna, i sjösalongen, på broarne.
Åter andra stodo eller suto vid stranden.
Pojkar roade sig med att med långa störar slå sönder isstycken, segla ut på vaken, med lifsfara hoppa från isbit till isbit och upp igen.
Så kom gardesmusiken!
Ny förtjusning!
Den vackra sången hade sin publik liksom den prägtiga hornorkestern.
De unga damerna voro de mest entusiastiska.
Af hundrade fans der kanske blott en, som icke hade sin hjertanskär vandrande här i snöslasket denna första maj.
Af hundrade fans det kanske blott få, som på aftonen icke hade slutat »flamma», ifall hon bara råkat få se sin hjertanskär »bakom kulisserna».
Men -- ridån gick gudskelof ned i tid, -- -- -- endast någon gång en smula för sent.
En piga med två små herrskapsgossar trängde sig med makt fram mellan grupperna, styrde kurs åt det håll, der de unga eleganterna stodo, och då hon kom tillräckligt nära, lagade hon att hon kom herr Adolf så in på lifvet, att hon kunde sticka honom en papperslapp i handen.
Han gick litet åt sidan och läste en uppmaning att strax gå hem till sig ...
»hon» hade en timme ledig ... barnen kunde vara hos en madam på gården så länge.
Han gjorde en liten missnöjd grimas, men urskuldade sig hos kamraterna med ett »lätt illamående», bjöd i alla fall på middag på Opris och försvann.
Om en qvart var han hemma i sin lilla ungkarlsvåning vid Boulevarden.
Tre smårum, möblerade efter hans egen jungfruliga smak.
Ett litet mottagningsrum i mörkrödt med en Minervabild af marmor, ett bokskåp med syperba guldornerade band, som aldrig rördes, ett planschbord med portföljer, som han sjelf dammade med en broderad damduk...
Och så rökrummet, med gröna draperier, gröna möbler, grönt pipställ, dekoreradt med fruntimmersarbeten och prydt med små cigarrhållare af imiterad malakit.
Men sängkammaren var den täckaste.
Den var herr Attes jungfrubur, ljusblå och ordentlig som han sjelf.
Det hela var af fransysk crétonne, med oäkta spetsar och rosetter öfverallt.
En liten hvit säng med ljusblå omhängen.
Bakom skärmen hängde en ljusblå flanellsnattrock med silkestofsar, en rökmössa, sydd med blått silke på kanevas af syster Louise, och under sängen stodo så nätt i bredd ett par ljusblå tofflor.
I taket hängde en lampa med blå kupa, den lilla soffan hade blå kuddar, och pallen bar blå rosor, blå liljor och blå förgät-mig-ej.
På toiletten stod en mängd burkar, toilettaskar, flaskor och flaconer af alla slag, pulverdosor af alla former, borstar, penslar, stänger...
Det var ett batteri, värdigt en primadonna.
I byrån fans en lönlåda, en städerska påstods der ha funnit några askar fransyskt smink.
Ibland under säsongen gafs hos generalguvernörskan några sällskapsspektakel på fransyska...
Kanske att ... eller Gud vet, brukade han kanske på balerna i grosshandelssocieteten --?
Herr Adolf bytte om stöflar, hängde upp sin promenaddrägt och påtog en kammarrock med uppslag af sammet.
Han lade in sina handskar i ett etui af silfver, kammade upp håret, gned ansigte och händer med eau de Milan, beströdde dem med puder och aflägsnade det så åter med en vippa af svandun.
Så kastade han sig i gungstolen, började putsa sina naglar och for skrämd upp, då det ringde.
Han trippade till tamburdörren och öppnade.
Nadja kom in, slaskig om fållar och skor, svettig och bullersam.
Med öppnade armar och hänryckning målad i sitt ansigte gick hon fram till honom.
-- Min sol och min glädje, min efterlängtade enda älskling, min afgud, min själs skönaste ros!
-- Söta barn -- herr Adolf var litet generad, -- torka fötterna, du glömmer alltid!
-- Ah, förlåt!
Nå, jag är nu ett nöt!
Förlåt, min engel.
Seså, nu är jag fin!
Får jag så en enda kyss?
Han lät sig kyssas och tog henne pligtskyldigast om de friska, blomstrande kinderna.
Hon rodnade ännu mer -- -- och fick efter en paus fram de enda orden:
-- O, hvad jag älskar dig.
Efter en stund hvarunder hon satt på pallen och han i blå soffan lät sig dyrkas, frågade han så plötsligt, utan öfvergång:
-- Nå, Nadja -- hur mycket vill du ha i dag?
Hon steg upp. -- Det är någonting annat, någonting helt annat, Atte! Ja, nu ska vi tala allvar, det är inte värdt att jag skjuter upp dermed nu längre.
Jag måste, ser du...
Jag måste, ty så här vill jag inte ha det längre.
-- Är du inte nöjd?
Jag har ju inte gjort dig något emot, och pengar har du fått, så mycket jag kunnat undvara.
-- Det är inte det.
Du har inte, nej aldrig i verlden gjort mig något ondt!
Jag skall säga, att jag inte är den som skulle ha sparat något besvär för dig, om du bara velat.
Jag skulle ha gifvit tusen gånger kropp och själ, om du bara tagit emot!
Nej -- jag har nu kommit att tänka på allvar...
-- Såå, det skall bli lustigt att höra.
Allvar?
Är du återigen bortkörd från ditt herrskap?
-- Nej -- inte just det ... men jag är led vid det här lifvet.
Jag vill inte tjena.
Passa deras ungar natt och dag.
Rota i smuts, höra snäsor och gräl och kif!
-- Åh, det är väl inte så farligt, herrn kifvas väl inte med dig.
Han ger dig ju den ena marken efter den andra i smyg för frun.
-- Herrarne har jag också ingenting emot.
Det är fruarna.
Usch! hvad jag hatar de fruarna.
-- Äro de stygga mot dig, liten?
Jag har aldrig sett en fru, som inte varit mig en plåga.
-- Men du tyckte ju om den här i början.
-- I början ja, men -- -- när jag var borta en qväll -- jo då --
-- Stackars Nadja. -- Nåå, och hvad vill du nu?
Pengar, förstås.
-- Nej, hvad jag nu vill, det skall jag säga dig, Atte...
Jag vill få bildning!
Herr Adolf skrattade högt, så högt han ansåg öfverensstämmande med sin värdighet.
-- Såå, min pulla, nå, säg mig, hurudan bildning?
-- Jag vill bli fin.
Jag vill lära mig att se ut -- som du och dina fröknar.
Jag vill ha fina kläder.
Fina rum.
Fina möbler och fin lukt.
Jag vill --
-- Är det hela bildningen?
-- Och så vill jag lära mig franska och piano, när jag först får det andra.
Men allra först...
-- Nå, allraförst?
-- Jag vill -- gifta mig, bli fru, jaha du, fru.
Och hvems, tror du?
Jo, din, du!
-- Är du galen, Nadja, min fru? du?
Herr Adolf skrattade, men icke så ogeneradt som förr.
Nadja tog en förnärmad min.
-- Jaha, precist.
Din fru.
Ska' jag vara sämre än din svägerska, som kom från landet, en adjunktslolla, som aldrig varit annat än hushållerska i all sin dar...
-- Kära Nadja, Amanda var en visserligen anspråkslös, men arbetsam och mycket bildad qvinna, som --
Nadja steg upp från pallen och stod en stund tyst.
Hon arbetade häftigt med sig sjelf.
Så tillbaka igen.
Slutligen kastade hon sig åter till hans fötter och brast i gråt.
-- Atte, Atte, ta mig!
Jag vet, att jag är dålig!
Jag vet, att jag är en stackare.
Jag har en dålig natur, det har jag alltid fått höra.
Af mor, af frun, af alla mina matmödrar.
Jag är en stackars öfvergifven, eländig, obildad flicka.
Herre Gud, hvad jag är olycklig.
-- Kära barn, jag vet inte hvad du menar ... hvad skall jag göra med dig?
Gråt för all del inte.
Jag förmår inte se det.
Inte tårar, nej, för all del.
Lugna dig!
-- Mitt hufvud bränner alltid och mitt hjerta slår alltid.
Kan jag rå för det?
Jag är sådan.
Jag har sådant blod, och mor har sådant som hon har.
Jag vill, och hon vill inte!
Hon är helig och jag är inte.
Jag tål inte prester och katekes.
-- Du har så svårt att hålla dig till ämnet, liten!
Lugna dig nu och tala förståndig!
-- Jag är nu sådan.
Men jag vill bli annorlunda!
Jag vill bli bildad och tro på Gud och lära mig tåla prester och vara liksom din svägerska!
Atte! tag mig till hustru, eljes tar jag lifvet af mig!
Hon begrof sitt hufvud i hans famn, kysste otaliga gånger hans knän, höjde bedjande sina händer och såg så bönfallande, så vildt, så brännande på honom.
Han steg upp, hostade, som om han fått dam i halsen, slätade ut skrynklorna på sin sammetsrock och jemkade stärkkrage och rosett.
-- Söta lilla Naja, du är verkligen för häftig!
-- Du har tagit mig till älskarinna eller väninna eller hvad man vill kalla det; det är min frus fel, att jag aldrig kunnat komma hit, då jag ville.
Nå! nu kan du också taga mig till hustru, för kärleken, den har vi!
Vet du inte, presten säger, att gifta sig när man älskar, är rätt.
Allt annat är synd.
Nå, nu vill jag det, som är rätt.
Gift dig med mig!
Jag vill inte mera synd!
Jag vill bli ordentlig!
Som din fru skall jag vara bildad, ack! så bildad, så god, så stilla, så lydig, så snäll.
Hon kastade sig återigen framför honom, omfattade hans fötter och kysste dem på nytt passioneradt och ömt.
Han ryckte på axlarne, talade i smekande ton, men afvisande, och slutade med att säga:
-- Hur kan du tala om älskarinna och väninna?
Jag har varit snäll mot dig, det är alltihop.
Efter du nu absolut vill gifta dig, så tag någon af ditt eget stånd.
Vill du inte ha »nye drängen», han som slagit för dig ända se'n förra hösten...
-- Honom! -- skrek Nadja, -- honom!
Aldrig i verlden!
Han med sitt bondeansigte och som luktar bondläder och allt det der, som jag inte kan lida för min död.
Jag vill ha dig!
Just dig!
-- Naja, mitt söta barn!
Aldrig i lifvet!
Begär af mig hvad som helst, men gifta mig nu -- det är omöjligt!
-- Du förkastar mig då!
Tänk efter hvad du säger, för jag tar lifvet af mig, om du inte vill ha mig!
Han försökte trösta henne med penningar, med goda ord, med smekningar.
Hon lemnade honom i vredesmod, i strida tårar, förbannande det samhälle, som skilde dem, den mor, som födt henne, den Gud, som delat så ojemt.
Herr Adolf mådde illa, han sände sin uppasserska efter en droska och reste till
Vilhelmsbadhus för att med ett ordentligt bad skölja bort den indisposition, som var den naturliga följden af ett sådant uppträde.
När Nadja kom hem till sin fru ett par timmar senare än hon skulle, fick hon inga bannor, frun tog henne tvärtom in till sig, var mycket vänlig och berättade, att hennes mor varit der med en karl, Samuli från Drumsö, att modren bedt frun om tillstånd för den unge mannen att få »fria» till flickan, besöka henne hvarje söndag, taga henne med i kyrkan eller på promenad eller, om frun ville att de skulle vara hemma, läsa högt for henne ur tidningar eller annat...
Frun hade tyckt om mannen, sade att han hade ett ovanligt hyggligt utseende och kunde dessutom om några månader gifta sig.
Nadja ville inte höra talas om Samuli och hans läsningar.
Hon bad att få slippa, svarade frun temligen näsvist, att hon helst ville sköta sig sjelf.
Frun lemnade henne allena och gick in till sig.
Men om ett ögonblick ångrade Nadja sig, rusade in, föll på knä och bad om förlåtelse för sitt uppförande, brast i gråt och sprang tillbaka in i köket.
Nästa söndag var hennes fridag.