Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prinsen satt lugn och stilla med ögonen oaflåtligt fästade på hålet i predikstolens golf, hvilket var jemt så stort att repet kunde komma upp och ned.
”En liten tid och i sen mig,” sade munken, prinsen såg endast repändan, ”och åter en liten tid I sen mig icke.”
Det var sant, bokstafligen sant, ty den värde patern hade försvunnit ur de andäktiges åsyn, till stor bestörtning för alla utom prinsen, hvilken obemärkt slagit en knut på paterns anspråkslösa gördel och som nu, under den allmänna förvirringen befans sittande med sammanknäppta händer och nedslagna ögon, en bild af skuldlöshet och andakt.
”Är det inte likt?
är det inte likt?” frågade en efterhängsen herre som i ett sällskap sprang och visade sitt porträtt.
”Jo, det är f-n så likt,” försäkrade en annan.
Det berättas att biskop Wallin någon gång kunde draga en oskyldig liten spader och att vid ett tillfälle då han till med- och motspelare hade några gladlynta gamla fruar den ena af dem yttrat då hon lade ut sitt kort:
”Nu dräper jag kusin.”
”Det tror jag nog,” svarade han leende, ”om jag vore lika liten som jag är svart.
”63
Sven rike.
Det var en gång en fattig pojke som stod ute och högg ved i skogen, önskande sig rikedom och stort välde, då kom den lede fram till honom och sade att han ville skänka honom allt det han önskade men med vilkor att han på sex år ej finge klippa hår, skägg eller naglar samt aldrig tvätta sig.
Detta menade sig pojken kunna hålla allenast han erhölle så mycket penningar han åstundade och han gick derföre in på kontraktet, hin håle deremot hoppades att få honom i sitt våld.
Sven rike, som han efter den dagen kallades, for vida omkring, såg mycket, lärde mycket och fattades aldrig penningar, men otvättad och orakad var han, hade långt hår, långa naglar och såg så anskrämlig ut att alla menniskor skydde honom.
”Men penningar skänka välde,” tänkte Sven rike.
Så förgingo trenne år.
Hände sig så en gång att han kom till en stor herrgård för att begära nattherberge.
På gården var stor sorg, ty egaren var så försänkt i skuld, att han nu var tvungen att gå ifrån gård och grund.
Då Sven rike fick höra detta steg han inför herremannen och sade, att derest denne ville gifva honom en af sina döttrar till äkta, skulle han nu genast betala all den skuld som belastade gården och herremannen skulle få sitta der orubbad till döddagar utan att så mycket som en spik skulle tagas ur hans hus.
Detta syntes herremannen vara ett förmånligt anbud och han lät genast kalla sin äldsta dotter för att fråga henne om hon för att rädda sitt fädernegods ville taga främlingen till äkta.
Hon såg på den besynnerlige friaren, men så lurfvig såg han ut att han snarare liknade ett djur än en menniska.
”Hellre än att jag skulle taga honom till man vill jag gå och hänga mig, så får det gå med gården hur det vill,” svarade hon.
Då lät herremannen hemta sin andra dotter och gjorde henne samma förslag, men då hon sett på friaren svarade hon:
”Med hus och hem må det gå hur det vill, men förr än jag tager en sådan varulf till man vill jag kasta mig på hufvudet i brunnen.”
Nu återstod endast en af döttrarne, och föga hopp fans att hon som var yngst och fagrast af de tre skulle gifva annat svar än systrarne.
Då hon inträdde tänkte Sven rike att gerna skulle han vilja tjena för henne så länge som Jacob för Rachel allenast hon svarade ja till hans frieri och att om hon svarade nej han aldrig mer skulle gå ut att fria.
Hon såg honom in i ögonen så ärligt och godt och han log.
”Viljen I rädda min fader från skuld och gäld låtande honom sitta orubbad qvar på gården, i glädje framlefvande sina dagar med de sina, så må jag väl följa med eder, herr främling.”
”Nej, så är icke min mening,” svarade Sven rike,” ty illa skulle det passa för mig, som jag ser ut, att träda i brudstol med så fager en jungfru, utan vill jag blott att I som min trolofvade fästeqvinna vänten mig här i trenne år, icke en dag längre.”
Det lofvade hon och så for han derifrån.
När de tre åren voro förgångna och Sven rike åter en fri man, hade han med sin rikedom förvärft så stort land och välde att han mera liknade en konung än en herreman.
Nu tvådde och kammade han sig för fösta gången på sex år och det visade sig att han blifvit den manligaste och ståtligaste karl, icke allenast till växt utan äfven till ansigte och utseende.
Med glädje reste han för att hemta sin trolofvade brud, men hon kände icke igen honom och menade att här vore väl svek och bedrägeri, ty föga liknade denne ridderlige ungersven den lurfviga björn som hon en gång gifvit sitt ja, hvilket hon ingalunda tänkte bryta hur ung och dråplig denne nye friare än såg ut.
Spörjande och villrådig såg hon honom in i ögonen, då log han.
”Nu ser jag att I är den jag väntat,” sade hon och lade sin hand i hans, ty nu kände hon igen honom.
Stor glädje blef på gården och nu rustades till bröllop, men så illa togo brudens systrar vid sig öfver att hafva försmått en sådan friare att den ena hängde sig och den andra kastade sig i brunnen.
På bröllopsaftonen möttes Sven och den onde.
”Du fick ingenting af mig, du,” sade Sven.
”Sant,” svarade den lede, ”men då du bara fick en för ditt besvär fick jag två för mitt.”64
Kitta grå.
Det var en gång en gammal illparig käring som allmänt kallades Kitta grå.
I samma by der hon bodde funnos ett par äkta folk som lefvat tillsamman i tio år utan att någonsin ha vexlat ett ondt ord.
Detta förtröt pocker (den onde), ty han hade alla dessa år försökt att göra dem osams, men det hade varit förgäfves.
Han kände väl till Kitta grå, och beslöt då att taga henne till hjelp.
Hon begärde att få ett par röda skor ifall hon skulle lyckas och det lofvade han.
Följande dag gick
Kitta till qvinnan, gaf sig i samspråk med henne, och sade:
”Mor har en bra snäll man.”
”Det har jag visst,” svarade hustrun.
”Men han kunde vara ändå snällare,” invände käringen.
”Det tror jag knappt,” sade hustrun.
”Blir han då aldrig ond och vred?” sporde Kitta.
”Jo, någon gång lär det väl hända, men han blir strax god igen.”
”Jag skall säga mor en sak,” hviskade Kitta, ”och det är att han har två långa, strida hår i skägget under hakan, om man tog och skar dem af med hans rakknif under det han sof, så hände det aldrig mer att han blef vred.
Till hans egen nytta vore det också, ty sådana onda hår vålla dem stor förargelse som ega dem.”
”Jag skall tänka på saken,” sade hustrun och så gick Kitta grå.
På hemvägen mötte hon mannen, stannade och sade:
”Jag kan just helsa ifrån er qvinna, jag var nyss in om hos henne; det är en bra snäll menniska.”
”Det är det visst,” svarade mannen gladt.
”Men inte så snäll som ni tror,” invände Kitta.
”Tro det?”
”Det skall ni sjelf kunna se.
Lägg er bara i kakelugnsbänken, när ni kommer hem, och låtsa som om ni somnade, så får ni se om inte er snälla hustru har i sinnet att skära halsen af er.”
Och så gick Kitta grå.
Mannen grundade på hvad han hört, och fastän han icke trodde derpå, tyckte han dock att det icke kunde skada med ett försök.
När han kom hem sade han derföre:
”Mor, jag känner mig så tung, jag tror att jag lägger mig en stund.”
”Ja, gör du det, far,” svarade hustrun och lade en puta tillrätta åt honom.
Han lade sig, satte hakan i vädret och började snart snarka.
Då såg han hur hustrun letade fram hans rakknif och kom smygande på tå bort till honom.
Som ursinnig rusade han opp och började slå henne under det vreda ord haglade lika tätt som slagen, men hustrun som icke var vand vid sådan undfägnad, gaf sju för tu.
När de så kringklappat hvarandra en stund, båda i sin ilska pratande om Kitta grå, kommo de slutligen underfund med hur sakerna stodo, och att det hela varit ett påhitt af den elaka käringen för att göra dem till ovänner och nu togo de hvarandra i hand på att aldrig mera lyssna till käringsqvaller, och efter den dagen alltid vara vänner.
Men nere vid ån gick Kitta grå på den ena stranden och den onde på den andra.
”Nu skall jag ha mina röda skor,” sade Kitta grå.
”Det skall du få,” svarade den onde, ”men jag törs inte komma öfver till dig, ty det som jag inte kunde uträtta på tio år har du gjort på en dag; du är således värst af oss två.”
”Sätt skorna på en stång och räck mig dem,” sade Kitta.
Den onde sprang längs stranden och letade upp en stång och så räckte han henne skorna, men efter den dagen ville han lika litet ha något att skaffa med Kitta grå som kristet folk med honom sjelf.
I samma by der detta händt bodde en handelsman hvilken ingått det kontrakt med den onde att, om denne ville skaffa afgång för alla varor som handelsmannen hade på sin disk och sjelf köpa alla dem som ej på annat sätt kunde få afgång, så skulle handelsmannen efter vissa år sjelf blifva hans egendom.
Nu var tiden ute och alla varorna sålda, derföre skulle den onde komma för att hemta handelsmannen; denne tänkte i sin nöd på Kitta grå och lofvade henne en stor summa penningar om hon ville komma till honom och bli sittande på disken.
Detta gjorde hon och när den onde kom för att hemta handelsmannen, pekade denne på käringen och sade:
”Här har jag ännu en vara, som ingen vill ha, den skall du köpa”.
”Nej tack,” svarade den onde, ”den som känner Kitta grå han köper henne inte.”
Och dervid sprang han derifrån så fort han förmådde.
Så vardt handelsmannen fri.
Kitta var gammal och blef med hvart år äldre liksom andra menniskor, dock tyck[t]es hon aldrig sinnad på att dö.
Mycket ondt stiftade hon i byn med sin hala, falska tunga och många voro de som önskade att blifva befriade ifrån henne, icke minst de hon hade undantag hos.
Slutligen tog mannen och slog henne ihjel, som en led hexa, hvilket hon också var.
En hederlig begrafning ville han dock låta henne få, men härmed var hon väl icke nöjd, ty då mannen kom hem från likfärden satt hon på sin gamla plats på bakugnen och sade i sin vanliga smilande ton:
”Far, snöar (snir) det idag?”
Då vardt mannen förtviflad, eldade bakugnen och murade in hexan der, men när han kom in i stugan satt hon på sin gamla plats, stack fram hufvudet och sade:
”Far, snir det idag?”
”Nej det snir inte, men det fryser,” svarade han vred, gick ut med sin dräng och högg en vak i isen midt ute på sjön, band en tio-pundare om halsen på käringen och åkte så ut till vaken der han och drängen hjelptes åt att stoppa henne ned på sjöbotten – och der ligger hon ännu.65
Jöns och Niklas.
Det var en gång en prest som hade tvenne drängar, den ene hett[e] Jöns, den andre Niklas.
Jöns var afundsjuk på Niklas och bara grundade på hur han skulle kunna skada honom ty Niklas var mycket omtyckt af prosten och alla på gården för sitt raska, hurtiga väsen.
”Vet prosten hvad Niklas säger?” sade Jöns en dag till sin husbonde.
”Nej, hvad säger han då?”
”Han säger att om han bara ville skulle han kunna taga jättens silkelakan åt prosten.”
”Har du sagt så?” sade prosten till Niklas.
”Nej det har jag inte,” svarade Niklas, ”men om prosten vill kan jag ju ändå fresta på att taga silkelakanen.”
”Ja det vore bra,” tyckte prosten coh dervid blef det.
Jätten bodde på en ö der han i ett stenkummel hade ett stort slott men sällan vågade sig någon dit och dessutom skulle man ro öfver sjön.
När aftonen kom gaf Niklas sig åstad med båten och hade ett stort krus bärma med sig.
Då han kom till jättens gård steg han in och bad i den ömkligaste ton att få låna hus.
Det fick han och kröp in under kakelugnen der han snart började snarka.
Då han märkte att jätten och hans käring voro väl insomnade steg han emellertid upp helt tyst, hällde ut bärman i sängen mellan dem och kröp så åter ned under kakelugnen der han låtsade sofva.
Efter en stund hörde han jätten knuffa på sin käring i det han förtörnad ropade:
”Men är der inte skam i dig?
se hvad du har gjort!”
”Tyst, tyst, det är du sjelf,” sade käringen, ”akta så att inte pojken vaknar ty det vore en präktig historia för det kristna packet att få tag i.”
”Du säger något,” sade jätten och blef helt tyst, men käringen tog båda lakanen och gömde dem under sängen.
Derefter somnade både hon och mannen igen, men Niklas smög sig upp, tog lakanen och rodde hem dermed det fortaste han orkade.
Prosten blef förtjust öfver att få de dyrbara silkelakanen och Niklas steg ännu mera i gunst, men när någon tid var gången sade Jöns:
”Vet prosten hvad Niklas säger?”
”Han säger att om han bara ville skulle han kunna taga jättens gullykta åt prosten.”
”Har du sagt så?” sade prosten.
”Nej, det har jag inte,” svarade Niklas, ”men om prosten vill kan jag ju fresta på att taga gullyktan.”
”Ja det vore bra,” tyckte prosten och dervid blef det.
När aftonen kom tog Niklas en skäppa salt med sig och gaf sig åstad.
Då han kom fram till trollets gård klättrade han upp på taket och tittade ned genom skorstenen, der stod jättekäringen och kokte gröt.
Han passade på ett ögonblick då hon gick ifrån och stjelpte allt saltet ned i gröten.
Efter en stund skulle käringen smaka på gröten men då den var salt som eld tog hon gullyktan och gick till brunnen för att dra upp vatten.
Niklas smög efter.
Då hon bockade sig ned gaf han henne en knuff så att hon föll i brunnen, tog lyktan och gaf sig i väg det fortaste han kunde.
Prosten gjorde stora ögon då han fick se den kostbara lyktan och tackade Niklas så mycket, hvilken efter den dagen steg ännu mera i gunst.
När någon tid gått sade Jöns:
”Han säger att om han bara ville skulle han kunna taga jättens häst som går på både vatten och land, hans svärd som dödar hvem det pekar åt samt hans pipa som kan blåsa lif i död man.”
”Det vore något att ha,” sade prosten, ”kan du skaffa mig allt det, Niklas, så skall du få bli min svärson.”
”Det vill jag gerna, och nu måste jag fresta på,” sade Niklas.
Och så gaf han sig i väg.
När han kom till jättens gård steg han rakt in i stugan och helsade god afton.
Jätten tittade hvasst på honom.
”Hör du,” sade han, ”var det inte du som lånte hus här för någon tid sedan?”
”Jo,” svarte Niklas.
”Och stal mina silkelakan?”
”Och knuffa min käring i brunnen?”
”Och stal min gullykta?”
”Då,” sade jätten, ”skall du dö.”
”Jag tänker inte på annat,” svarade Niklas.
”I morgon skola vi steka dig,” sade jätten.
”Ja det fån I göra,” sade Niklas.
”Och du skall lyda min dotter när jag rest min väg.”
”Ja,” svarade Niklas.
Och så for jätten åstad för att bjuda sina grannar på jästabud.
Följande dag gjorde dottren allting i ordning, eldade bakugnen och tog fram de stora silfverfaten.
”Kom nu så skall jag steka dig,” sade hon till Niklas och han följde med henne.
Då han satt sig på grisslan och hon skulle föra in honom satt han styf som en pinne och hon kunde icke få honom in om ugnsdörren.
”Huka dig ned, annars får jag dig ju inte in,” sade hon.
”Hur skall jag då bära mig åt?” sade han och gjorde sig dum.
”Kryp ihop på grisslan så att du går in om ugnsdörren.”
”Det förstår jag inte, du får visa mig hur jag skall bära mig åt,” sade Niklas.
Jättedottren satte sig på grisslan och hukade med hufvudet så att hon med lätthet kunde komma in i ugnen och in kom hon med fart kan man tänka och Niklas var icke sen att slå till dörren.
Då hon var qväfd tog han henne ut och drog hennes kläder på sig, sedan stekte han henne gulbrun och vacker, lade upp steken på silfverfaten och så kom jätten hem.
Niklas sprang vänligt ut emot honom och höll hästen men jätten trodde att det var dottren och gaf honom äfven svärdet i förvar derefter stego både han och följet in i gillesstugan, men då var det Niklas som svingade sig upp på hästen och gaf sig åstad öfver sjön.
Jätten märkte sveket och sprang efter.
Öfver vattnet kunde han dock icke komma men han lade sig ned att dricka för att få sjön uttorkad, allt stinnare och stinnare blef han, till slut kunde han icke stå.
”Nej se, hvilka foglar!” skrek Niklas och pekade mot himlen, men då jätten rätade på sig för att se hvad det var remnade han midt i tu och dog.
Då var Niklas icke rädd längre utan red tillbaka och drap alla jättarne och trollen.
Sedan red han med hästen, pipan och svärdet till prosten, men gården och alla skatterna behöll han sjelf och lefde länge och lyckligt med prostdottren som blef hans hustru.66
Tvenne unga jurister reste tillsammans i en jernvägskupé.
Den ene såg ovanligt bra ut den andre var ful och mycket närsynt.
Under resan inkom en ung flicka, hvilken genom sitt tilldragande yttre och behagliga sätt tillvann sig båda herrarnes uppmärksamhet.
Ja än mera hon vann till den grad den fules tyckte att han underrättade sig om hennes adress och tillskref henne, framställande ett formligt frieri.
Hon utbad sig betänketid men lofvade honom ett samtal om han vid bestämd tid ville infinna sig i en af stadens promenader.
Han var mer än punktlig men kunde icke se någon som närmade sig.
På afstånd såg han visserligen en qvinnogestalt men denna tycktes ordentligt sky honom, slutligen upptäckte han att den skygga sköna verkligen var hans tankars föremål, men hon undvek honom fortfarande.
Ändtligen hann han upp henne, men hon som i brefvet varit så tillmötesgående var nu tyst, trumpen och afvisande.
Friarn lät emellertid icke afskräcka sig, lät presentera sig i familjen och anhöll i laga form om dottrens hand.
Partiet ansågs förmånligt och efter mycket öfvertalande bevektes den sköna att ehuru motvilligt taga friaren till godo.
Hennes gåtlika inkonseqvens förblef honom oförklar[l]ig ty han anade icke att hon trott brefvet vara från den vackre juristen.
Fålen bålde.
Det var en gång en ung riddersven som fattat tycke för konungens enda dotter och äfven hon höll honom kär.
Men konungen, som tyckte sig kunna vänta förnämligare måg, blef mycket vred då han märkte hvaråt de ungas håg syftade och då prinsessan förklarade att om hon icke finge den som egde hennes hjerta, ville hon gå ogift till döddagar, vardt han så förbittrad att han lät sätta henne på en obebodd ö, dit han låtit föra lifsmedel för flera år och der hon fick sin bostad i ett torn som han låtit bygga åt henne.
Ingen mer än konungen kände hennes vistelseort och hon var som död för verlden.
Men riddaren kunde icke glömma sin hjertans kär.
Förgäfves besvor han konungen att uppenbara det gömställe der han höll henne dold, förgäfves genomletade han land och rike, både fjerran och när; till den öde ön fann han icke.
Hände sig då en natt att eld utbröt i konungaborgen och alla som der funnos blefvo innebrända, endast prinsessans fåle, som stod på stall bland konungens hästar, blef räddad, ty riddaren störtade genom lågorna, ledde ut honom och förde honom hem till sig.
Då allt letande var förgäfves slog riddaren sig i ro på sitt fädernegods och med sådan drift odlade han bygd och röjde /rödjade/ mark att han snart satt som en behållen man.
Blank och välskött stod prinsessans gångare i hans stall, men ingen tilläts att rida honom, och så vardt han yr och obändig.
Ofta klappade riddaren hans glänsande skinn eller gaf honom bröd ur handen, tänkande på den tid då det stolta djuret lyckligt böjde sig för prinsessans minsta vink eller lystrade till ett ord från hennes mun.
Aldrig mer skulle hon rida sin stolte springare!
År hade förgått och ännu satt prinsessan ensam och öfvergifven på sin klippö och föga återstod henne annat än att dö, ty lifsmedlen voro slut och ingen utsigt till räddning fans, intet hopp om befrielse.
Kalla och gröna slogo vågorna emot stranden der prinsessan satt, men hon tänkte att bättre vore att störta sig i deras outgrundliga djup än att deruppe lida den långsamma hungersdöden.
Just som hon reste sig från stenen, hvarpå hon suttit, dök en sjöhäst upp ur djupet och hon svängde sig på hans rygg, som om han varit hennes egen springare.
Svindlande var färden öfver de skummande vågorna, men prinsessan var ej rädd utan höll sig fast i hästens man.
Så nådde hon stranden.
Hemlös, värnlös vandrade hon från gård till gård för att tigga kläder och mat.
En qväll kom hon till riddarens slott och begärde nattherberge.
I sju år hade han sörjt sin ungdoms brud och nu ansåg han henne förvisso död.
Han hade funnit en simpel tjenstepiga som till det yttre var så lik prinsessan att han beslöt att taga henne till husfru.
Bröllopet skulle stå följande dag.
Detta berättade man för den okända, huckleklädda prinsessan der hon satt nere vid dörren i stugan, medan husfolket gick ut och in i sina sysslor.
Bruden kråmade sig och högfärdades, men talade dock med den främmande och anförtrodde henne att riddaren förelagt henne det vilkor att hon skulle rida till kyrkan på den döda prinsessan häst, detta gjorde henne mycken bedröfvelse ty hon fruktade för det egensinniga djuret, hvilket dessutom icke tycktes tåla henne.
”Om fålen vore än så båld kunde jag väl tygla honom,” sade den okända.
Bruden såg vid dessa ord skarpt på henne och varsnade då likheten, fast prinsessan i sina trasiga kläder och neddragna huckle såg äldre ut.
– ”Du är mig så pass lik, att om du vore i mina kläder kunde man taga fel om oss,” sade pigan; ”vill du i morgon rida fålen bålde och i mitt ställe fara till kyrkan, så skall jag rikligen belöna dig.
Då du kommer hem byta vi oförmärkt kläder igen.”
– ”Men det är att fara med svek,” invände prinsessan.
– ”Det sveket tager jag på mig, med allt hvad deraf kan komma,” svarade tjenstepigan, ”allenast du lofvar mig, att icke till någon menska tala, så länge du har bruddrägten på.”
– ”Det lofvar jag,” sade prinsessan.
Då hon följande morgon i den präktiga bruddrägten skred ned för trappan stodo tvenne tjenare och höllo hästen, den de med nöd kunde styra.
Prinsessan steg ned på gården och gjorde tecken att man skulle släppa hästen, sträckte sedan ut sitt spö emot honom och sade:
– ”Fåle bålde fall på knä,
ädelt kungabarn ska’ på dig sti’.”
Till allas förvåning lade hästen sig ned och prinsessan steg i sadeln.
– ”Hvad sade du?” sporde riddaren, men prinsessan svarade icke och så begåfvo de sig åstad under tystnad.
När de kommo till det ställe der kungaborgen stått sade prinsessan:
–”Fåle bålde,
här har jag druckit både mjöd och vin,
nu beta här både oxar och svin.”
–”Hvad sade du?” sporde riddaren, men prinsessan svarade icke.
Litet längre fram redo de öfver en bro och ute i ån simmade tvenne ankor.
Prinsessan klappade hästen på halsen och sade:
–”Fåle bålde
här snattrar ankan med makan sin,
när aftonen kommer mister jag min.”
– ”Hvad sade du?” sporde riddaren, men prinsessan svarade icke.
Då de gingo ut ifrån kyrkan tog riddaren en guldkedja från sin hals och hängde den om brudens.
Hon gömde den under klädningen och de redo hem under tystnad.
Efter hemkomsten återtog prinsessan sina gamla kläder och pigan gick upp i bröllopssalen, iklädd den dyrbara bruddrägten, men då hon ville sätta sig till bords vid brudgummens sida, hejdade han henne och sade:
”Först vill jag veta hvad det var du sade då du steg till häst.”
”Jag sade ingenting,” svarade pigan.
”Hvad sade du vid den afbrända kungaborgen?”
”Intet,” svarade hon.
”Och hvad sade du då vi redo öfver bron?”
”Och hvar har du guldkedjan som jag hängde kring din hals?”
”Den har tiggarqvinnan stulit!” utropade hon.
”Hvilken tiggarqvinna?” sporde riddaren.
”En eländig tiggarqvinna som vi skänkt herberge i natt och som satt i stugan när jag klädde mig.
Hon har stulit min kedja och är sitt straff värd.”
Prinsen befallde att tiggerskan ögonblickligen skulle föras upp i salen, och klädd i sitt huckle steg prinsessan in bland gästerna.
Under det ett sorl af förvåning lopp genom församlingen steg hon med stilla värdighet fram till bordet, der riddaren väntade, och ställde sig bredvid den brudklädda tjenstepigan.
Denna vardt glad ty hon trodde att här förestode en sträng räfst, men riddaren vände sig med blid uppsyn emot den nykomna och sporde:
”Hvad saden I då I stegen till häst?”
”Jag sade:
Fåle bålde fall på knä,
ädelt kungabarn ska’ på dig sti.”
”Hvad saden
I vid den afbrända kungagården?”
Fåle bålde
I då vi redo öfver bron?”
”Och hvar hafven
I guldkedjan som jag hängde kring eder hals?”
”Här har jag kedjan, till tecken att I mig hafven fäst.”
”Så har du bedragit mig!” ropade pigan, ”ty du lofvade att till ingen menska tala så länge du var i mina kläder.”
”Till ingen menska hafver jag talat, utan endast till min häst,” svarade prinsessan, ”så att löftet hafver jag ej brutit, dock står det riddaren fritt att välja mellan oss båda, och tager han dig, skall jag vandra härifrån så obemärkt som jag kommit, och ingen skall vidare höra talas om den hemlösa konungadottren.”
”Hemlös icke,” sade riddaren, ”ty i detta hus ären
I fru och styre, dess dyrbaraste skatt, dess högsta ära, och hvad presten i dag vigt samman egen I lika liten rätt att rygga, som jag lust att bryta.
Förgäten hafven