Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De ha gifvit mig order att jag den och den dagen skall vara på den och den platsen för alt träffa ollonborrarne, på hvilkas uppenbarelse jag i många år gått och funderat.
Det vet man i landtbruksakademien påför hand, när ollonborrarne äro till finnandes.
Det är allt bra skickligt folk i den akademien. »
Eljes kunde det väl också hända att det icke var i de mildaste ordalag H. gaf luft åt sina sarkastiska tankar.
En gång, i ett samqväm af publicister, utlät sig någon på ett, som H. fann, snusförnuftigt sätt, omtalande att han nyligen lästdet och det » Kan du läsa? » utbrast då H. med den mest förvånade uppsyn.
— Åt en af sina vänner gaf H. vid ett annat tillfälle — då denne i ett kritiskt ögonblick tagit till flykten för att enligt föregifvande hemta hjelp mot hotande gardister i en nattlig timme, hvarvid H. lär blifvit ensam lemnad i sticket, i det vännen aldrig återkom med hjelpen — åt denne, säga vi, hvilken innehade någon slags militärisk grad, gaf H. för alltid den mera expressiva än smickrande benämningen Lepus MUitaris.
Ett par andra anekdoter ur H: s umgängeslif:
M., en bekant till H., satt en Annandag-Jul och rakade sig vid ljus kl. 8 på morgonen.
En stark ringning hördes och jungfrun kora in till M. och sade att en okänd herre ville tala vjd honom.
Ehuru öfverraskad af det tidiga besöket på en julhelgdag, bad M. henne låta den okände stiga in.
— Hvad är herms ärende?
sporde M., som i halfdunklet icke kände igen den besökande, hvilken blygsamt höll sig vid dörren.
— Känner du inte igen byggmästar N.
— Förlåt, bror, sitt ned, jag har straxt slutat rakningen; men hvad i all verlden gör du ute så tidigt på Annandag Jul?
— Jag skall helsa från H., sade N — g med ett små * slugt leende.
(Han har väl inte kommit hit kl. 8 bara för att helsa från H., tänkte M.
Ettdera har H. hissat upp byggmästaren på någon julkalasbjudning, eller ock har han hittat på något sattyg.
Han måtte väl inte bjudit hit N — g på frukost heller).
— Vi träffades i går och H. talte om ’ et, fortfor N — g.
— Di der tjugufemtusen, som du fick till julklapp.
— Tjugufem tusen!
Små dj — ar, eller hvad?
— Tjugufem tusen kronor — vet jag — Du vill väl inte att det skall blifva bekant.
Jag lofvar heligt att inte tala om ’ et för någon menniska; men jag ville låna tjugutvå tusen.
— Inte mera?
— Hvad sade Flugis?
— Vi träffades på Ladugårdslands-schweizeriet och jag frågade hur du mådde.
» Nog mår M. bra, alltid », sa Flugis.
» Han fick tjugufem tusen kronor kontant till julklapp af sin rika moster, och mera får han, när hon dör; men han vill inte att det skall blifva bekant, för då blir han öfverlupen affolk, som vill vigilera. » — Jag behöfde placera några inteckningar; tror du att M. skulle vilja låna mig tjugutvå tusen?
sar jag.
— » Jo, det kan du vara säker på; men skynda dig bara, innan det är för sent », sa H.
— och derfore kom jag så tidigt.
— Har aldrig H. lurat dig förut?
frågade M.
— Jo, han är så illmarig; men den här gången såg jag på honom att han talade sanning.
— Ja så; men jag säger att det är osanning, som vanligt.
— Du skall få borgen för räntorna.
— Drag för liin i våld!
— Åtminstone femton tusen!
— Jag kommer således för sent; du har lånat ut pengarne på sjelfva juldagen?
M. försäkrade upprepade gånger att han icke hade några penningar att låna ut; men ännu i tamburdörren tog N — g löfte att komma i åtanke, när penningar inflöto.
— Några dagar derefter träffades M. och H.
— Tack skall du ha, som skickar på mig en galen byggmästare, hvilken begär att låna tjugu tusen kronor kl. 8 på Annandag Jul.
— Kom han verkligen, den dumma karlen, det kunde jag aldrig tro.
Det var riktigt roligt 1 utbrast H., som alltid var förtjust när driften lyckades.
En af H: s bekanta kom en dag in på en källare på Ladugårdslandet och fann der H. vid särdeles godt lynne.
— Vill du äta frukost?
frågade H.
— Ja, tack skall du ha.
— Du skall begära kumminost; den var utmärkt, som jag fick nyss.
Kypare, tag in smörgåsbord först; men det skall vara kumminost.
Nu inkom » Bond-Anders * — källarmästaren kallades så af somliga kunder — förklarade att han icke vidare serverade af den kumminost, som han hade hemma, samt tilläde: » H.
vet nog hvarföre » — och försvann.
När han gått, upplyste H. att han en stund förut petat in några tioöringar i den åt honom framsatta osten och sedan visat källarmästaren att man deri hemtade silfverslantar.
» Bond-Anders » hade då tagit med sig oststycket och var nu troligen sysselsatt med att leta efter silfverslantar i det öfriga kumminostlagret
Åtskilliga dylika Ulspegelartade berättelser äro i omlopp om H.
Det bänder emellertid lätt, att sådant öfverflyttas från den ene skämtaren till den andre, medan den ursprunglige upphofrmannen förlorar sig i fjerran.
Vi hafva derför bar ur det rika förrådet hörsägner blott upptagit h ?ad som refererar sig till tydligt angifna personer eller hvars sanningsenlighet vi kunna ur egen erfarenhet bestyrka.
Skulle nu någon af H: s inånga vänner känna sig uppfordrad att i ett följande häfte komplettera hvad vi meddelat, står utrymme ger na till förfogande.Ur Onkel Adams Korrespondens.
I fråga om C.
A. Wetterbergh vill Dagens Krönikas utgifvare följa samma metod som beträffande minnesrunan öfver A.
E. Holmgren, att nämligen icke täfla med biograferna inom den dagliga pressen, utan egentligen meddela några personliga hågkomster.
Med båda dessa originela och hvar på sitt satt verk ligt humoristiskt anlagda naturer hade den som skrifver dessa rader glädjen af en förtrolig bekantskap.
Mitt lörsta minne af Onkel Adam är » Samhällete kärna », anländ till mitt fädernehem med förf: s helsning i autograf: » en vängåfva till julen ».
Omkring femton år senare träffade jag onkeln på Hasselbacken och frågade honom bland annat, om en anekdot var sann, hvilken jag hört berättas i Landskrona, att han nämligen på en militärkom-mendering der sport sitt värdfolk, om de hade någon lektyr att låta honom fördrifva aftonen med.
» Af romaner » — hade de då sagt — » ha vi bara en bok af en som kallar sig Onkel Adam, men den är så tråkig, så doktorn orkar visst inte läsa den ».
— Han nekade inte till berättelsens sanning och skrattade hjertligt vid hågkomsten.
I hans gästfria hem i Linköping hade jag sedan nöjet göra flera besök.
På den nyligen i tidningarna publicerade bevisföringen, att en måttlig motsats till goodtemplarismen befordrar lifslängden, var Onkel Adam ett förträffligt 80-årigt exempel, angenämt särskildt för gästerna.
Sista gången jag såg hans vänliga ansigte, berättade han, presiderande i sin då nyligen ärfda lilla rödmålade possession i någon af utkanterna af » lilla Paris », idel spökhistorier under loppet af flera timmar.
Särskildt i detta afseende förklarade han, att det skulle bli rätt intressant att dö, för att nämligen fa se, borpass mycket som vore sant beträffande sambandet mellan den öfversinliga och den sinliga verlden.
De bref, som nu här följa, skrifna till utgifvaren af Dagens Krönika, äro för sin författare särdeles karakteristiska på samma gång som emellanåt synnerligen qvicka och roande.
Utgifvaren har dcrför ansett sig icke böra undanhålla allmänheten dem.
De välvilliga och uppmuntrande omdömen, veteranen då och då egnat åt den unge medarbetaren inom literaturen, hafva icke kunnat utelemnas, emedan bref-ven då skulle förlorat sitt apropos.
Onkel Adam skrifver som följer:
Ldnköping d.
24 / ö 76.
Gode broder!
Hjertligt tack för gåfvan * som jag i det närmaste genomläst Det tyckes som vore mitt omdöme om Palmser riktigt Jag har bedömt honom efter mitt åskådningssätt, men det skall bli roligt att få se hvad Ridderstad derom säger.
Denne har haft med P. att göra i affärsväg, och detta var troligen något som han ej har så lätt att glömma.
Ridderstad är ännu i dag förgrymmad så snart man vidrör det gamla illa läkta såret.
Din redaktion är ypperlig, fastän du kanske lagt för stor vigt vid Onkel Adams omdömen.
(Onkel Adam hade till utgif-varens förfogande stält en dittills otryckt uppsats, hvilken i lef-nadsteckningen öfver Palmaer är på flera ställen citerad).
Fru Palmser är för närvarande på landet, men jag har sändt henne din gåfva, som mycket skall glädja henne, emedan hennes » Hinke » (smeknamn i stället för Henrik) kommit till heders.
Nu är jået i sin ordning att du återsänder mina bref som jag begärt * * Det ligger intet ondt i att misstaga sig då det sker i så välvillig afsigt som min.
* Eldbränder och gnistor af H.
B. Palmser.
* * Onkel Adam hade öfverlemnat en större samling af honom kort efter Almqvistska katastrofen nedskrifna utlåtanden, hvari han tager parti mot anklagelsen för mordförsök å Almqvists sida gentemot ryttmästaren von Scheven.
* * * Förf.
af » C.
L. Almqvist, hans lif och verksamhet » kunde icke godkänna de skäl Onkel Adam anfört för Almqvists oskuld, hvadan dennes utredning förblef obegagnad.Det jag framför allt önskade var att A. icke dömdes efter endast de klena skäl som förefunnos vid den sista undersökningen.
Min känsla reste sig mot denna skadeglädje, som man hade då en rikt utrustad personlighet föll — jag hade helst sett saken outredd.
Det egentligen sorgliga ligger ej deruti att A. blef olycklig, utan deri att menniskonaturens uselhet skulle framstå så bjert och så skoningslöst blottad.
A. ernådde det han önskade: ett odödligt, aldrig glömdt namn och detta vann han i högre grad än om han dött med en helgongloria kring sina tinningar.
Motala verkstad d.
8 / 7 1876.
Broder!
Jag har visserligen blifvit af Ridderstad inbjuden att deltaga i Publicistmötet men saknar vocatio interna att der inställa mig — och sade nej.
Det blir kuriöst se hur Rdd och Isidor Kjellberg ta sig ut bredvid hvarandra.
Rdd är både som redaktör, skald, f. d. löjtnant och adelsman rent af desperat på Leas svarte broder, som ger ut Östgöten och passar på alla tillfällen att pina den gamle och nappa till sig prenumeranter.
Rdd får ovett för sitt vacklande och sin regeringsvänlighet Det är inte så lätt heller att vara röd, då man han tre söner som underlöjtnanter.
Riktigt » frisinnad » i rosenrödt kan man ej vara man ej låter sina barn bli skomakare allihop, ty de äro samhällets kärna.
Orsaken hvarför jag är vid Motala verkstad ligger i den händelsen att jag för 36 år sedan fick mig en pojke och att den pojken numera är förste ingeniör vid Motala mekaniska varkstad och sedan 3 år gift karl.
Det är honom och hans hustru jag hemsöker under sommaren.
Jag bygger således ångbåtar, men endast medelbart genom min son.
Detta oaktadt gläder det mig när en ångbåt utgår härifrån som har större fart och mindre kolåtgång än kontraktet utstakar.
En sådan profseglades på Vettern förra veckan och vi voro med bland gästerna.
Det skulle vara roligt om du besökte publicistmötet — det måtte bli en intressant samling af literära amatörer och boktryckare.
Den förefaller mig som en kongress af sfomakareoch Aotfmakare samlade för att tillskapa en klädespersedel, som hvarken vore en stöfvel eller en hatt och ändå bägge de-lame på en gång och duglig att användas för hvilken samhällets ända som helst
Men det var ej för detta, det skulle vara roligt om du besökte Linköping.
Du toge då en liten afstickare till Motala och besökte oss och besåg den förtjusande trakten.
Skrif dock ett ord så ej jag just d&amp; gör en afstickare åt Jönköping eller Askersund — eller Visingsö, ty här går ångbåten flere gånger om dagen.
Jag är således — i min sysslolöshet — en ganska osäker person, som griper hvarje tillfälle att vara ute och » andas himmelsk sjöluft ».
Det kommer sedan en tid af köld, blåst, regn och snö — en lång vinter då man måste draga ut lass med ytterkläder.
Gud alleoa vet om man upplefver våren.
Den gamle är, med ett ord, i samma ställning som den hvilken sitter på en gästgifvaregård och hvilket ögonblick som helst måste vara beredd på att få höra: » Nu äro hästarne förspända ».
Dagboken fram!
» Namn, karakter, orten hvarifrån och hvarthän »
— och så far man sin väg och dessa anteckningar äro det enda, som är qvar efter det korta gästbesöket.
Odödligheten ligger i dagboken.
Du inser nog att detta bref icke är något annat än ett samtal.
Under det hela min omgifning är i full verksamhet är jag utan en sådan och derför sätter jag mig ner och skrif-ver en hop hieroglyfer på en papperslapp utan att förut ha uppgjort en plan, eller ämnat att utveckla bestämda idéer.
Allt är ändamålslöst utom i det fallet att förströ några stunder, som eljes skulle förbrukats med att läsa eller sofva.
Jag är då i mina reflektioner mest öfver mig sjelf.
Rdd., hans namn och hans lynne sysselsätta mig för närvarande.
Jag tror att du dömer honom för strängt Han är en ögonblickets, en passionens man, som glädes och förargas om bvartannat och är dessutom publicist d. v. s. i en ställning » om framkallar oupphörliga förargelser och lika litet glädje som den glada öfvertygelsen att göra nytta.
Publicisten är en idiss-lare, som trampar ner mera af sitt foder än han äter och som hvarje ögonblick måste ha hornen till reds för att stångas med grannarne.
Ställningen är ej behaglig och Rdd.
är synnerligen plågad.
Han är för gammal att fortfara och för sparsam att kunna sluta upp.
Någon literär högfärd har jag ej märkt utom då han ville ha ett plebiscit öfver sin författarebana — en såRidderstadisk idé som den kunde vara.
Han har den olyckan att i sin närhet icke ha n&amp;gon som bryr sig om hans verksamhet.
Han är säledes ensam med sina idéer och sina förhoppningar.
Med mig umgås han icke — han har ännu aldrig varit inom min dörr, deremofc vågar jag gå in i » lejonkulan » som jag kallar hans skrifrum.
Ibland är han vänlig och då blir jag qvar en stund, men ibland är han arg och blir ovettig, för hvad vet han lika litet som någonsin jag.
En del förargelser har han som publicist och en annan del är hans ena ben, som har sårnader och åderbråck.
Med bägge qvacksalfvar han på egen hand med lika liten framgång.
Han är då förgrymmad och rusar på blindvis, men ångrar sig.
Det är ej ondt med mannen, blott man qvittar hans fel med att minnas sina egna.
— Detta är fallet med de flesta man råkar här i lifvet Vi äro alla » bälgtrampare inför Vår Herre », sade denne kyrkans tjenare till presten.
Detta om Rdd.
» De literatörer » ha alla en förestående eller hunnen punkt då de begripa att de äro glömda.
Detta kännes hårdt för många, men är ändå ej annat än den alldagliga företeelsen att spår i den våta sanden sköljas bort af vågsqvalpet.
Det är detta Rdd.
och andra icke kunna begripa och detta smärtar dem.
De kalla det » orättvisa » — det, som blott är en allmän regel.
De hafva hoppats för mycket och derför känna de djupt att de verkat för litet.
Atterbom hade samma skoskaf.
Sjelfva Bismarck får erfara regelns giltighet, liksom före honom mången stor man, hvars odödliga namn sammankrymper till eller blott efterlemnar en fläck i historien.
Men sidan är slut.
Detta var syftet med hela detta bref.
Fyra sidor skulle du ha — jag har skrifvit fyra sidor, jag har vunnit mitt ändamål, jag har lyckats.
22 / 12 77.
Tack för din Linné.
— — Våra stora namn framstå för vår inbillning som blotta dimgestalter utan någon begränsad form; de blifva slutligen endast ljud — ekon, som förlorat sin kropp.
Du har på sätt och vis återväckt Linné ifrån de döda, halfförgudade till en verklig menniska.
För att visa att jag redan förut något kände honom och » Moraean » skall jag berätta dig något från min egen ungdom.I trakten af Jönköping (dock nägra mil ifrän) bodde den tiden en f. d. kronofogde med landskamrerstitel, som hette Sven Ingemar Ljung.
Denne hade i sin ungdom varit en af Linnés senaste lärjungar och lefde sedan i och af minnet af den store mannen, som undervisat honom med faderlig omsorg.
Ljung kom att gå kameralvägen, men fortfor att vara Linnéan.
Hvarje sant snille lockar fram hvarje litet frö till godt hufvud eller snille att växa upp omkring honom.
Så hotade under min Lundatid hvarje student att bli skald, endast der för att Tegnér bodde på Gråbrödersgatan.
Hvarje liten talang stack ut huf-vudet som en kyckling ur det brustna skalet.
Jag var en bland dem och skref en Tegnéridisk hjeltedikt, » Styrbjörn Starke », som tycktes vara något att göra af.
Bland mina luntor ligger nog denna produkt af en verklig akademisk nervsmitta inpackad.
Nåväl, en dylik smitta hade Linné utbredt och Sven Ingemar Ljung, ehuru kronofogde, var och förblef naturforskare.
Han berättade mycket om Linnés vanor och åsigter; men det som mest anslog min fantasi och som jag bäst minnes var då Ljnng för sista gången såg sin gamla lärare.
Man hade burit ut Linné i en förstuga der han omgafs af skurbaljor och käringar, ty fru Linnea hade anbefallt skurning och gubben måste undan.
Han hade troligen då haft sin slagattack och satt, för dragets skull, med en handduk hängande öfver hufvudet och iklädd en gammal nattrock.
Minnet var klent, men ett par tårar glin-drade i gubbens öga, när han för sista gången tryckte sin lärjunges hand och gubben Ljung kunde ej utan att darra på målet beskrifva scenen.
Äfven han sade att frun var sträng och sjelfrådig och tryckte ner sin man, som lefde i vetenskapens verld och äfven i dess drömmar, men ständigt hölls vid den sträfva verkligheten af frun.
Hvilken bild ändå af oss stackars menniskor!
Linnés namn flög från pol till pol och nämdes öfverallt med vördnad under det att han som menniska berodde af en ’ rifvandes » menniska till hustru och af skurkäringar placerades mellan deras baljor och skurtrasor.
Något som i din bok fäste min uppmärksamhet var att Unné gifte sig på Sveden — kanske samma Sveden som var stamorten för den lika namnkunnige Svedenborg.
Nota bene i hastigheten har jag glömt att Ljung, om jag * j misstar mig, var ledamot af Vetenskapsakademien, i hvars handlingar han beskrifvit Lemus Tardigradus (nu Stenops, med bifogad teckning).
Detta är det enda jag vet om Ljungs lärdaverksamhet, men troligen var den mera mångsidig.
Ljung var min fars vän, och helsade på vid sina stadsbesök.
9 / 1 81.
Bäste Arvid Ahnfe / t!
Din fars gamle gode vän och samtidig tycker att han bör skrifva några ord till dig för att tacka dig för » Hvad kommer man ihåg? » en liten skrift, som jag köpte af nyfikenhet, men läste med så mycket nöje, att jag ej bör tiga dermed. --
Dock hvad jag nu kommer ihåg är, att vi ha ett nytt år och att jag således skall önska dig en god fortsättning på det trolska årtalet 1881, som kan läsas rätt eller baklänges, och upp- och nervändt, utan att något annat blir af, än det oförstörbara året 1881.
Det måtte bli ett märkvärdigt år — ett sådant som bådar » stora herrars död ».
Min svärfar hade en gammal kogubbe, som en nyårsmorgon kom in till husbonden gråtande.
» Hvad gråter Jon för? » — » Jo, jag kan inte annat, hå, hå, för i bondpraktikan står: om det blåser tolfte julnatten tyder detta på » stora herrars död &gt; — och det blåste i natt alldeles fasligt ».
Min svärfar tyckte att detta föga angick kogubben i H. prestgård, som tröstades med traktering.
Men mången kan spå något dylikt af siffran 1881.
Jag sysselsätter mig föga eller intet med literatur nu och måtte väl, sedan jag i Svea uppträdt i kalott, få vara i fred och ro; men en sak vore rolig.
a. jag fordom skref var några visor, af enklaste slag — de äro ganska få, men i folktoner, alldeles konstlösa.
Roligt vore att ge ut dem till nästa jul med illustrationer af Larsson.
De blefvo då en liten prydnad för förmaksbordet, blefve » folkvisan i salongen ».
De skulle heta » Några folkvisor af Onkel Adam » — helt simpelt och sanningsenligt Fundera ut om någon förläggare vill utgifva boken, som blefve liten och nätt och folklig.
Min gumma helsar.
Hon menar på att om Ahnfelt i tiden finge bläddra i mina samlingar blefve det en stor bok deraf, men alldeles utan » eldbränder och gnistor ».
Jag är for lat att ordna dem och för gammal och för trög äfvenledes.
Dessutom få de ej komma ut förr än efter min död.
Skrif då och då till Din gamle
Wetterbergh.Julklappar och nyårsgåfvor,
refererade af Anna María Lennqvist.
Allt hvad man både gett och fått till julklapp uppå Stockholms slott bar pressen vetat att berätta, och ganska intressant var detta.
Men mången vill ha reda på hvad några andra fått också vid jul och nyår, och se detta man skall i korthet nu berätta.
Här nedan några rim ni ser, i hvilka träffas vänner fler.
Ett ord man ber att till få lägga: här nyttjas knappnål blott — ej slägga.
Vår store Bergström uti Örebro en julklapp fick, rätt nyttig, må ni troni känner nog, ni, liksom jag och många, hvad ryslig plåga som det med sig har Ur Dagtn9 Krönika.
2.om ens galoscher råkat bli för trånga *.
Nåväl, till julklapp han nu fått ett par, i hvilka foten ledigt kan sig röra, förutan tryck, hvart stegen han må föra; och öfver gåfvan högst förtjust han var.
Ett motto var uppå paketet skrifvet, men på latin — nåja, det var ju gifvet.
Björnson en nyårsgåfva har fått, som förtjenar att nämnas; stor till volymen hon var, tung och rätt dyr uti frakt.
Dock, han löste den ut; det var ej annat att göra — packade upp den, men då bet sig i läppen vår man.
Och hvem undrar derpå?
Det var ju en samling af stycken, dem han författat och sändt hit för att spelas hos oss.
Inuti låg det ett bref, och i detta $tod det att läsa:
» Skona oss, derom vi be, återtåg här edra verki Vi försökt med en pjes, men nästan tom var salongen; svenskame hafva ej lust längre att pungslås af er. »
Åt Hans Forssell, vår store polyhistor, som allting vet och allt sig lägger i, hvars penna, då han skrifver, sprätter gnistor som spraka likt ett grannt fyrverkeri, åt honom, herr kollegiepresidenten, en almanack lär varit julpresenten, hvarpå i kanten öfverst skrifven var den sanningen, som icke åldrats har:
» När en och hvar sin syssla sköter, så går det väl ehvad oss möter. »
* På vandringar mellan tullkomilcn och konseljen?
Sättarens anm.Åt Fredrikson, som kom, likt vän i nöden, att ta om hand vår scen och dennas öden, ett nyårskort af någon skickadt blef, och uppå detta man de orden skref:
» Gå på, och hoppas, att de 15,000, som ni till op ’ ran måste punga ut, bli slopade, liksom man släcker ljusen då nattens mörker en gång tagit slut. »
Nå Grandinson, hvad blef hans lott?
Den mannens öden djupt oss röra; i fall du vet, så låt oss höral
— » Han intet fick.
— Han redan fått.
.. » Hvad då?
— » Sitt afsked kort och godt. »
Vår vän herr Grip — ej premieraktören,
nej han, den blifvande ambassadören —
till julen lär ha fått en fin present,
bestående uti ett slags patent
att på sin plats i Spanien stanna qvar
på lifstid, något, hvartill skälet var,
att ingen fins, som hvad han gjort, kan göra;
nej, ingen så kan våra runor föra.
På » Nisse » strömmade från alla kanter ett regn af guld ifrån prenumeranter, och aldrig detta ville taga slut; den skuren räcker åttinian ut.Herr Nyblom, alltid lycklig, haft den turen att något få uti » arkitekturen ».
En liten handbok, annat ej det var, som endast elementen innebar.
Från hvem hon kom, man icke riktigt känner; det tros från några byggnadskonstens vänner, och nog den boken nytta med sig har.
Herr Rundgren fick till julklapp en kardus, som innehöll en egen blandning snus, så stark att 17 korn, ej mer, af den haft den effekt, att karlen nyser än; och utanpå kardusen stod det skrifvet:
» det här tör läcka till för hela lifvet. »
Karl Snoilsky fick en krans, af lager bunden,
som växt uti den vigda sångarlunden,
och gratierna hade bundit den,
och uti svenska färger lyste banden,
och på ett kort det stod: » till mälarstranden
från söderns myrtenskogar vänd igen! »
Än Willman då, vår direktör, som lemnade parnassens höjder och njuter nu af » landets » fröjder idylliskt, som man njuta bör, han har väl icke lottlös blifvit, jag undrar hvad man honom gifvit? — » Afskedsrecett den mannen får, om hvilken vi likväl gå miste — nå, sådant man på förhand visste.
. » När tros den bli?
— &gt;Om hundra år. »
Men nu, till sist, hvad fick vår C.
D. W., som dväljes helst i änglars höga sferer?
Jo, honom och hans lilla sångniö lärer man skänkt en skallra, som kan toner ge till den grad ljufva, fängslande och rika, att dessa äro med dukatens lika.Två tidsbilder.
Bonaventura.
Biskopens klagan.
Hu då, så kallt!
Snöglopp och halka och is öfver allt!
Röd, som en kräfta, är kinden, piskad af vinden.
Hvart skall man man gå?
Nästan omöjligt på benen att stå!
Spefulla blickar mig sänder folk — hvart jag vänder.
Bättre det var
hemma i Karlstad, der stolen jag har, fast äfven der en och annan rynkar på pannan.
Dock, hvad som är timligt allenast, jag tålmodigt bär; värre det är med det andra, som man vill klandra.Tiden är slem,