Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru denna lilla varelse, så obetydlig och simpel, en fnaskig, betydelselös bodbetjent, som reste omkring med profver på eländiga handelsvaror, kunde ega denna sällsamma förmåga att väcka en panisk fruktan, att beherrska och döfva en i alla andra förhållanden modig man, att visa sig för honom, håna och gäcka honom och på samma gång beröfva honom mod och förmåga att gripa och straffa sin retsamma plågoande, detta var imellertid ett problem, som Alf på intet sätt förmådde lösa, och som han alltid måste lemna åt Malkolms eget mystiska förklaringssätt.
Lyckligtvis skulle denna magnetiska förmåga icke verka på Alf, och han föresatte sig att låta juden få umgälla allt det onda han gjort Malkolm, då han väl en gång fått honom i sitt våld; men att få detta var ingen lätt sak.
Han skulle imellertid följa honom ifrån mötesplatsen hemligt eller öppet, de måtte taga vägen hvart som helst, och hotelsen att anklaga honom för stölden af silfret var ju alltid ett vapen, som inför verlden kunde användas, och som skulle skrämma juden till bekännelse.
Han ångrade likväl nästan, att han icke fullt utförligt meddelat Malkolm anledningen till sin färd, i fall hans bortovaro skulle räcka längre, än han först förmodat.
Mellan alla dessa tankar blandade sig äfven ljufva obestämda drömmar om det englalika ansigte, som blifvit honom dyrbart genom hans egna fantasier, hvilka allt sedan den första aftonen, då han såg den unga flickan, sammanväft scener och samtal med henne, så lifliga, att den unge läkaren redan inom sig bar en hel roman, en kärlekshistoria, hvars detaljer han oupphörligt omarbetade och förbättrade med denna lifliga sinnens outtröttliga förmåga att skapa sig en verld i inbillningen, som de sedan rätt ofta förvexla med verkligheten.
Den stackars unge mannen drömde om en sällhet, som han kanske aldrig skulle ernå, och lyssnade till ljufva löften och smekande hviskningar, som möjligtvis aldrig skulle förverkligas.
Och hvad vore ungdomen och lifvet, om dylika hviskningar icke hunne vårt öra!
Hvad gör det väl, om framtiden är en förrädare, blott stunden är ljuf!
Det närvarande är det enda vissa och verkliga.
Alf var lycklig, der han låg i skuggan på sin mjuka mossbädd och lyssnade till trastens melodiska slag i granträden och bofinkens klara, enformiga lilla visa, som sjöngs om och om igen i hasselbuskarna bredvid honom; han blickade upp på myggsvärmarnes hvirflande dans i den rena blå luften och berusades af doften ifrån det affallna barret, som betäckte marken, och som solstrålarne upphettade liksom parfymerna i ett rökelsekar, under det att solen skred fram på himmelen och visaren på hans ur pekade på fem.
Det var ju den utsatta tiden; men ingen syntes eller hördes, allt var tyst och stilla i skogen, och rådjurens lugn, som betade i gräset, bevisade bäst, att ingen mensklig varelse fanns i grannskapet utom den orörliga och tysta drömmaren, som likt forntidens dryader tycktes hafva blifvit en ställets tillhörighet, en inkarnation af sjelfva naturen omkring honom.
Om Alf skulle hafva misstagit sig om tiden och stället?
Om den lilla juden just nu kanhända reste sin väg, för att lemna den stackars Malkolm en af dessa förrädiska mellantider af ro, för att sedan plötsligt återkomma, då man minst anade det?
Alf var nära att springa upp i harmen och oron öfver denna föreställning, då han i detsamma såg de skygga rådjuren framför honom lyfta upp hufvudet och lyssna eller vädra en sekund och i den nästa fly så snabbt och tyst som de torra löfven, hvilka vinden bortför.
En stund derefter hördes hastiga men ojemna steg mellan stenarne på motsatta sidan, grenarne böjdes undan långsamt och försigtigt, och den lille juden stod plötsligt midt på den gräsbevuxna öppna platsen, der getterna nyss betat, helt ensam och såg sig omkring.
Alfs hjerta slog nästan hörbart af oro och nyfikenhet; han hade nu godt tillfälle att betrakta den lilla oansenliga figuren, som syntes Malkolm så fruktansvärd, och han gjorde det äfven med mera uppmärksamhet, än den i sjelfva verket tycktes vara värd.
— Är detta då verkligen den hemlighetsfulla hvita pierrot’n, som Malkolm fåfängt sökt i tvenne år? — mumlade han, då juden, som stannat stilla midt i solskenet, upptog en liten brokig kattunnäsduk och torkade sitt svettiga ansigte.
Han var klädd i en svart bredskyggig filthatt, en rock af svart sattin, temligen sliten och flottig, knäbyxor af samma tyg och grå damasker.
Han liknade nästan i denna kostym en katolsk prest, men då han nu aftog hatten och äfven den lilla svarta tillplattade peruken, som betäckte hans hufvud, så motsvarade han, med sin kala hjessa, sina små runda, ohegripliga ögon och sin judiska näsa, fullkomligt den bild, som Malkolm så ofta målat af sin plågoande.
Det fanns intet tvifvel, det måste vara densamma, och om
Alf ännu hyst någon tvekan, så fulländades likheten genom hans blå naglar, hvilka, då han flera gånger förde näsduken öfver sitt kala hufvud, syntes afbrytande emot den gulbleka färgen på hans långa fingrar.
Han fläktade med den utbredda bomullsduken, och hans glatta och blanka hufvudskål, som lyste i solen som en smörklimp, kom Alf ovilkorligen att småle vid tanken på det, som det tycktes honom, välberättigade eviga omqvädet vid hans uppenbarelser: ”gif mig igen min peruk”.
Imellertid påsatte han nu omsorgsfullt den lilla runda plätt af blankt svart hår, hvilket tycktes hafva tillhört en utter, och som lemnade hans panna och tinningar kala, han såg sig ännu en gång omkring, lyssnade uppmärksamt, närmade sig öppningen af minan i skifferbrottet och satte sig ned, utstötande en suck, kanhända endast af värme och trötthet, men som lät så bedröflig, att Alf kände sig helt förvånad och deltagande.
Alltjemt seende sig omkring med spänd uppmärksamhet, framtog han en stor plånbok ur bröstfickan af sin rock, genomsåg de papper, som lågo deri, sorterade dem med noggrannhet och gjorde med blyertsstiftet anteckningar derpå, under det att hans läppar rördes, liksom han räknat, men under allt detta hade han en mycket bekymrad och orolig min, och då ljudet af raska och spänstiga steg i detsamma nådde hans öra, spratt han till, hopsamlade hastigt de lösa papperen, instoppade dem åter i plånboken och tillknäppte rocken.
Allt detta skedde likväl med en så nervös brådska och tydlig sinnesrörelse, att ett af papperen, som var helt litet, föll ur, utan att han märkte det.
Alf såg det nedfalla mellan buskarne, där han satt, och försvinna i gräset.
Nästan i samma ögonblick, som juden åter påsatte hatten och steg upp, syntes Hawerfields resliga figur framträda ur småskogen.
Han gick fram emot juden, som mötte honom, utan att besvara dennes helsning eller låtsa märka hans framräckta hand och de ord, som denne yttrade med en inställsam röst och en min af ödmjukhet, besvarade Hawerfield med ett utbrott af harm och förakt, som tycktes i hög grad skrämma hans lilla kamrat.
Alfs fruktan, att deras samtal skulle föras på engelska, liksom i parken vid Langenau, besannades också verkligen, han förstod icke hvad de sade, och äfven om han förstått det, så talade de nu så lågt, att endast ett och annat ord framträngde till det ställe, der han låg gömd.
Som han ingenting begrep af deras samtal, sökte han så mycket ifrigare att läsa betydelsen deraf i deras ansigten och frapperades derunder af en sällsam gemensamhet, en slående likhet imellan dessa båda personer, som vid första påseendet tycktes vara fullkomliga kontraster.
Hawerfield, elegant klädd i en mjuk och behaglig promenaddrägt, som förträffligt visade hans symmetriska och kraftfulla växt, med sin friska bruna hy, hvars färg syntes ännu lifligare och varmare genom den långa promenad han gjort, sina svarta blixtrande ögon, sitt rika krusiga hår och sin djerfva och lediga hållning, syntes vara den mest fullständiga motsats till den lille tyskens spensliga och klena kropp, obehagliga utseende, skalliga hufvud, ödmjuka väsende och lurande blick, och likväl funnos i dessa båda ansigten, som nu syntes bredvid hvarandra, lifvade af samma eller kanske motsatta känslor och interessen, en bestämd likhet, ett gemensamt ”tycke”, om man så vill; man skulle kunna tro dem båda tillhöra samma race, hebreernas tillbakasatta stam, den ene såsom typen för en Jerobeam eller Saul, den andre som en nutidens schackerjude.
Deras samtal, som flera gånger blef häftigt och passioneradt, men likväl aldrig högljudt, lugnades slutligen, men besynnerligt nog tyckte Alf, att judens listiga och sluga blick liksom öfvergått till lordens vackra ögon, och det föreföll honom, som om, i fall någon af dem under detta samtal lyckades bedraga den andre, så var det icke den lille mannen med blå naglarne.
O! hvad
Alf gerna skulle velat förstå dessa gurglande obehagliga strupljud, som så hastigt och kort ömsom stöttes ut, ömsom sväljdes ned.
Det syntes honom imellertid temligen säkert af de få ord, som han förstod, att juden ville förmå Hawerfield, ömsom med hotelser, ömsom med kraftfulla skäl, att bifalla något, som denne slutligen med motvilja gick in på, och i händelse han skötte sina affärer på samma sätt, som hans stamförvandter brukade, så var det troligt, att lorden råkat i brydsamma förbindelser, som nu föreföllo honom ledsamma att honorera.
Juden framtog sin plånbok, letade bland papperen deri och lemnade slutligen Hawerfield ett, som denne tycktes behöfva lång tid att studera eller begrunda.
Hans ögon hvilade länge derpå, men det tycktes Alf, som om de tankfullt stirrade på papperet, utan att fästas på innehållet deraf.
Slutligen reste han upp hufvudet och sade så långsamt och tydligt, att Alf fullkomligt förstod honom:
— Nåväl, jag skall skrifva under!
Öfver judens oroliga ansigte flög ett drag af tillfredsställelse; han upptog ur fickan ett litet skriftyg af bleck, öppnade locket, framtog en penna, doppade den och lemnade den åt Hawerfield.
De hade vid Hawerfields ankomst satt sig ned båda två på en stor halfmurknad timmerstock, som låg utanför ingången till minan i berget, men under samtalet hade juden ofta rest sig upp och slutligen blifvit stående framför sin kamrat, hvilken nu mottog pennan, lade papperet på stocken och skref med rask och säker hand sitt namn under detta papper, hvaromkring troligtvis hela deras långa samtal vändt sig, och hvars innehåll tycktes vara mycket kort.
Då han återlemnade det, förde han handen under västen med ett uttryck, som om han der känt någon smärta, och juden, som mottagit det, gick att sätta sig på sin förra plats, för att kunna inlägga det i plånboken och tillsluta skriftyget.
Det var ungefär tre eller fyra alnar dem imellan, och just som
Alf såg den lilla tysken luta sig ned, för att upptaga pennan, som han tappat, ljöd knallen af ett pistolskott.
Hawerfields gestalt insveptes för en minut i rök, och den lilla juden föll framstupa, utan ett ljud framför honom på marken.
Det var en pistol, som lorden framtagit under västen, och som han nu höll afskjuten i handen.
I nästa ögonblick lutade han sig fram och upptog plånboken, som juden tappat i fallet, och papperet, som han ännu icke hunnit inlägga.
Det sista ref han sönder, hopkramade bitarna i handen och nedstoppade dem i sin ficka, och sättande sig ned på stocken igen, öppnade han plånboken hastigt och genomletade den brådskande.
Han tycktes imellertid icke finna hvad sökte, ty han kastade den ifrån sig med en min af missräkning, stötte med foten undan den liflösa juden, vände sig om och skyndade derifrån åt samma håll, hvarifrån han kommit.
Alf hade i första ögonblicket blifvit så häpen öfver den tragiska och oväntade utgången af saken, att han rest sig upp med fara att upptäckas, men genast inseende, att han alls ingenting annat kunnat uträtta än skaffa sig obehag och ledsamheter, i fall han visat sig, väntade han orörlig, tills han var fullkomligt öfvertygad, att Hawerfield var borta.
Det är alls ingenting angenämt att blifva vittne till ett mord, och Alf tvekade ett ögonblick, innan han gick fram ur sitt gömställe, för att se om den stackars tysken verkligen var död, eller om han kunde göra något för honom, och ehuru upprörd och bestört han var, kunde han icke undgå att reflektera öfver den sällsamma händelsen, som på samma gång uppfylde och gäckade hans förhoppning att ertappa den hvita pierrot’n, som nu icke kunde undkomma.
Imellertid gick han först att söka det tappade papperet, hvarpå han hela tiden tänkt.
Det låg qvar i gräset, der juden suttit, och utan att gifva sig tid att kasta en enda blick derpå, stoppade han det i sin bröstficka och skyndade fram till den mördade.
Alf lutade sig ned öfver honom, han var känslolös och orörlig, utan tecken till lif vid första påseendet, men icke en blodsdroppe syntes, och huru än Alf vände och undersökte honom, kunde han icke upptäcka något sår eller skada, icke ens den minsta rispa, och då han lyssnade, tyckte han sig förnimma, ehuru mycket svagt, pulsens och hjertats slag.
Huru var det imellertid möjligt, att man kunde skjuta fel på tre stegs afstånd?
Eller kanske pistolen endast varit laddad med löst krut, men det tycktes icke så af knallen, och det syntes mera troligt, att den stackars mannen hade en lycklig slump att tacka för sitt lif, då den ädle lorden såsom mördare möjligtvis varit något darrhändt och osäker.
Det vissa var åtminstone, att Malkolms motvilja och Alfs misstankar voro bekräftade; om Hawerfield icke var en mördare, så var han åtminstone en bedragare.
Alf borde imellertid, för att vara fullt rättvis, hafva tänkt sig ännu en möjlighet, den att engelsmannen kunnat hafva samma skäl som han sjelf att öfverlista och besegra juden, ty i Alfs planer till hans besegrande ingick verkligen ingenting mindre än ett dylikt skrämskott.
Der låg den stackars handelsexpediten imellertid djupt afsvimmad, troligen af skrämsel, och alla Alfs bemödanden att få honom till lifs igen voro utan verkan.
Solen hade imellertid sänkt sig, den glittrade redan mellan trädens grenar i skogen och skulle snart vara försvunnen.
Alf ville icke lemna den liflösa mannen, med hvilken det nu var hans tur att hålla räkenskap, så snart han bara kunde få honom till sans igen, och ville icke heller dröja inpå natten i skogen.
Han påminde sig, att han gått förbi en källa strax nedanför höjden, der de voro.
Det skulle icke behöfvas många ögonblick för att gå dit, och Alf fattade hastigt judens stora hatt, som låg bredvid, och skyndade efter vatten.
Ännu en gång innan han aflägsnade sig undersökte han sin tillfälliga patient.
Pulsens slag voro ännu omärkliga, näsan var hopklämd, läpparna sammantryckta och ögonen insjunkna i sina gropar som på en död, och Alf skyndade i fullt språng till källan, som icke låg tre minuters väg derifrån.
Han kunde imellertid icke springa lika fort tillbaka, för att icke sqvalpa ut vattnet i hatten.
Tre minuter således dit, fyra minuter kanhända derifrån, tillsammans sju minuter, som han varit borta.
Nu stod han här på samma ställe igen, med vattnet, som skulle vederqvicka den stackars liflösa varelsen.
Der var öppningen till skifferbrottet, der stenarne, på hvilka juden först suttit, der stocken, bredvid hvilken han legat, men — mannen var borta.
Alf trodde sig förvillad af sin egen fruktan att förlora honom, han såg sig med bestörtning omkring.
Huru var det möjligt, att han kunnat qvickna vid och komma undan på dessa få minuter, då han nyss förut varit fullkomligt känslolös?
Den sataniska hvita pierrot’n var åter försvunnen.
Han var då odödlig som Asarnes galt.
Man såg honom sjunka i hafvet, falla för ett pistolskott och ligga liflös med utseende af ett lik, och likväl lefde han upp igen, liksom dessa spökaktiga, blå irrsken, som försvinna på ett ställe och skimra fram på ett annat, för att åter, då man nalkas,
sjunka ned i jorden och ögonblickligen synas igen långt derifrån.
Han hade troligen flytt genom den villsamma minan i skifferbrottet, som öppnade sig mörk och slingrande som en mullvadsgång, och öfverväldigad af förbittring och harm öfver sitt misslyckade företag, stod Alf qvar med den gamla hatten ännu i handen som sitt enda byte.
Aukwoodhouse juni 1810.
— — — Ja, min hederlige Alf, du har rätt!
Vårt högtidliga löfte på Helgonabacken i Lund den sista aftonen, att ständigt med fullkomlig uppriktighet meddela hvarandra icke endast alla de yttre händelser, som mötte oss, utan äfven våra tankar och intryck, innebar verkligen ett slags egoism, ehuru jag sanningen att säga icke trodde dig om att med så mycken djupsinnighet utdraga kubikroten, för att tala aritmetiskt, ur dina känslor.
Jag känner liksom du ett begär att genom mina meddelanden till dig fixera mina egna intryck, att gifva vigt och värde åt mina känslor, att qvarhålla det flyktiga närvarande, som fyller min själ, att liksom fatta tag i vingarne af tiden, som flyger hän öfver mitt hufvud med så brusande fart, så obarmhertigt bortblåsande mitt lilla jag med alla dess lifsfenomener, som för mig, liksom för hvar och en individ, äro prismat af skapelsen, det vigtigaste af allt.
Jag skrattar åt det vanmäktiga försöket, men gör det likväl, ty jag föreställer mig, att i alla våra instinkter ligger ett frö till något godt eller åtminstone en orsak, hvars verkan är nyttig och beräknad i naturens oändliga mekanism; och i denna vår omedvetna sträfvan att sterotypera själens intryck, att fördubbla vårt lif ligger endast det eviga begäret efter och aningen om en fortsättning.
Det är denna egoism, du funnit, och den är ju fullt berättigad.
Genom en alltför noggrann analysering af våra känslor skulle vi kunna komma till besynnerliga resultat, och — för att tala på ditt sätt — till slut blifva så förvillade ifrån våra första förmodade bevekelsegrunder, att vi slutade med att anse oss såsom viljelösa och otillräkneliga maskiner.
Hjertats känslor måste räddas ifrån kemisternas deglar, och vi måste helt enkelt kunna tro på vänskapen och kärlekens odelbarhet såsom urämnen för vår sällhet.
Du kände min ställning, innan jag reste ifrån London.
Jag har nu en längre tid vistats här vid Aukwoodhouse, tillsammans med mr Gibsons första biträde, en ung, klok och hederlig jurist, vida angenämare än hans principal, den skintorre, knotige advokaten i West-End.
Det var en vacker dag vi med postvagnen anlände till Landersdale och stannade vid dess lilla värdshus.
Den lilla köpingen beherrskas helt och hållet af ett gammalt slott på en höjd strax ofvanför.
Med dess förfallna torn och gluggar, dess jernportar och nedrasade murar, hängde det gamla nästet hotande deröfver, i hvarje ögonblick färdigt att under sin tunga oformliga stenmassa begrafva de små hvita husen nedanför i gröngräset, som liknade en fårskock, hotad af en vingskjuten gam.
Jag var då nu i Cornwallis, detta klippiga och kala landskap af denna gröna ö, som borde vara mitt fädernesland.
Besynnerligt, att jag icke kände någon kärlek derför, ingen känsla i mitt hjerta, som talade för den trakt, som skulle vara min födelsebygd!
Den eviga blåsten, den ödsliga ljungheden och de kala klipporna väckte hos mig alls ingen sympati, och om jag skulle tro på riktigheten af min instinkt i detta fall, så hade jag ingen rätt till äran att vara engelsman.
Min obestämda motvilja och plågsamma kallsinnighet för den grymma qvinna, hvilken jag ansåg som min mor, var ju riktig och behöfver icke längre betunga mitt samvete; kanhända har hennes bedrägeri hos mig släckt eller missledt min fosterlandskärlek, åtminstone synes mig ännu Sveriges himmel som den skönaste, ty den var min barndoms, och stränderna omkring den lilla Svaneholmssjön, der jag i barndomens yra fröjd plockat näckrosor, lekt bland dess stenar och gungat i vassen, långt mera behagliga än de kala och ödsliga stränderna af detta vilda och brusande haf.
Likväl intog ett besynnerligt vemod mitt sinne, då jag ändtligen nalkades Aukwoodhouse, mina fäders slott.
Det finnes en by, som tillhör godset, en engelsk mil derifrån; det var der vi slogo oss ned, och derifrån vi ämnade företaga våra forskningar i trakten.
Ifrån dess lilla värdshus är det nu jag skrifver till dig.
Hvad min reskamrat, mr Wehler, juristen, angick, så interesserade han sig mest för Merton Hall, som ligger åtta eller tio mil härifrån, och ville der börja sina spaningar efter den försvunna fordna egaren, för att möjligen finna en grund för vidare undersökningar.
Medan Wehler andra morgonen var sysselsatt att skrifva till sin principal, gick jag ensam ut.
Jag ville icke hafva honom med mig vid den första åsynen af dessa ställen, som sedan flera månader spelat en så stor och underbar rol i min inbillning.
Jag vandrade vägen framåt, fördjupad i tankar, då hofslagen af en häst bakom mig väckte mig derur.
Det var en liten gladlynt och rödkindad pojke, som med vidt utbredda armar hoppade än hit, än dit på ryggen af en gammal knotig häst utan sadel eller betsel.
Han saktade sitt stötande traf, då han upphann mig, aftog sin stickade yllemössa, som fallit ned öfver ögonen, och helsade artigt, under det han betraktade mig med nyfikna blickar.
— Du kommer ifrån byn? — sade jag, för att inleda ett samtal.
Den lille ryttaren strök undan sitt halmgula hår, påsatte mössan igen och svarade:
— Ja herre, jag är Polly Trapps Jem!
— Och hvart ämnar du dig, efter du är ute så här bittida på morgonen?
— Åh det är icke bittida annat än för herrar!
Och nu skulle jag föra hem den här hästen, som mor fått låna af trädgårdsmästaren vid herrgården.
Också har jag äfven ett bud till mrs Banks.
— Åh det hörs, att herrn är främmande, som icke känner mrs Banks, hushållerskan.
— Usch ja, hon är lika gammal som min mormor!
— Hur gammal är då din mormor?
— Ja, det är icke godt att säga, men nog är hon bra gammal alltid.
— Det är ju lord Astley Hawerfield, som rår om godset här?
— Ja visst, det förstås!
— Åh, ingen utom mrs Banks och de andra herrskapen.
— Hvilka herrskap, menar du?
— Kors hofmästaren vet jag och Jefferson och Ketty och Jemina, som städar rummen.
— Ja, men ...
Den gamla hvita hästen, som hade brådtom att komma hem, började åter trafva, och pojken försvann, som en flaxande kråka i en sky af dam, innan han hann att sluta den upplysande meningen om ”herrskapen” på slottet.
Tio minuter derefter stod jag vid en vacker gallerport och såg, i fonden af en rak dubbel allé, den stora stentrappan till ett vackert gammalt hus, som genom ingenting annat än sitt stora tunga tak, sina många besynnerliga skorstenar och sitt lilla torn på framsidan, möjligen gjorde skäl för benämningen ”slott”.
Jag drog på snöret till en blänkande metallklocka, och en ung vacker qvinna kom ut ur grindstugan för att öppna åt mig.
Jag frågade henne, om det var tillåtet att gå omkring i parken och möjligen få se slottet, efter jag hört, att egaren var frånvarande.
— Ja, bevars, jag vet, att mrs Banks har flera gånger visat rummen för resande.
Der finnes mycket taflor och sådant, som målare vilja se.
Och i fall herrn skulle vara en sådan der artist, eller ...
— Ja, jag är just en sådan, och det skulle roa mig mycket.
Då skall herrn gå till venster, ty stora ingången är stängd, men mrs Banks har sina rum åt kökssidan.
Det var likväl en så sällsam beklämning i mitt sinne, att jag ville lugna mig, innan jag närmade mig huset, som med sina stängda luckor och förskjutna persienner låg så hemlighetsfullt framför mig i morgonsolen som ett fépalats.
Jag fortsatte min promenad i parken och jemförde dessa gräsplaner, blomstergrupper, träd och häckar i verkligheten med dem, som fantasien redan uppritat inom mig.
Nu stod jag vid brädden af den dam, der mrs Merton skulle hafva funnit min vagga under pilarne, och hvarifrån den brottsliga qvinnan, förvillad af hat och svartsjuka, bortfört mig.
Och nu var jag här åter!
Det lilla barnet hade uppvuxit till man och stod ensam och okänd, famlande, som i en dröm, efter den verld, det hem, som man visat honom såsom hans tillhörighet.
Var det icke snarare ett sällsamt gyckelspel af min egen upphettade hjerna?
Jag lade mig ned i det fuktiga gräset, hvars daggperlor solen ännu icke hunnit förtorka, och lyssnade till fåglarnes qvitter och suset i vattnet af tvenne svanor, som med uppresta fjädrar simmade vredgade fram emot främlingen och stänkte glittrande droppar omkring sig.
Allt var så tyst, så stilla och ljuft omkring mig, det var, som skulle jag legat här, slumrande i min vagga, under alla dessa år i en lång dröm och nu denna morgon vaknat upp på samma ställe, der jag som barn somnat in.
Alla dessa föremål voro mig på en gång så nya och underfulla och likväl så bekanta, liksom detaljerna i en saga, och i stället för att lugnas och taga saken kallt och affärsmessigt, kände jag mig allt mera förvirrad och upprörd.