Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon reste sig för att taga farväl.
– Det var endast detta jag ville säga dig – sade hon.
– Hur mår du eljes?
– Knifvar och saxar gående inne i hjärtat hela dagen – svarade bergsrådinnan.
– Jag lefver bara i honom, så länge han är hemma.
Det är värre än vanligt, vida värre denna gången.
Jag står ej ut länge.
Ingrid hoppade till, det var bergsrådinnans klocka som ringde.
Hon hade suttit och fantiserat så lifligt, att hon blef förvånad, att hennes nåd var ensam och att ej den svarta kursläden stod framför dörren.
Hennes nåd hade ringt för att kalla jungfru Stafva, men denna kom ej.
Hon bad Ingrid gå ned i hennes rum för att kalla henne.
Ingrid gick, men det lilla blårutiga rummet var tomt.
Flickan ämnade då fråga i köket hvar jungfrun fanns, men innan hon öppnade dörren, hörde hon Hede tala.
Hon blef stående, kunde ej förmå sig att råka honom.
Men hon sökte dock kämpa med sig själf.
Han rådde ej för, att han ej varit den hon väntat.
Hon skulle söka göra något för honom.
Hon borde förmå honom att bli kvar hemma.
Förr hade hon ej haft sådan ovilja för honom.
Han var ju ej så förfärlig.
Hon böjde sig ned och såg genom nyckelhålet.
Hede satt vid bordet och åt.
Det var på samma sätt här som annorstädes.
Pigorna glammade med honom för att få höra hans besynnerliga tal.
De frågade honom hvem han nu skulle gifta sig med.
Hede smålog, han var mycket nöjd med att bli tillfrågad om sådant.
– Hon heter Graflilja, vet du väl – sade han.
Nej, pigan hade ej vetat, att hon hade ett så fint namn.
– Nå, men hvar är hon hemma då?
– Inte har hon hem och inte har hon gård – sade Hede.
– Hon är hemma i min säck.
Pigan sade, att det var ett rart hem och frågade efter hennes föräldrar.
– Inte har hon far och inte har hon mor – sade Hede.
– Hon är så fin som ett blomster, hon har vuxit upp i en trädgård.
Så mycket talade han med tämlig klarhet, men så försökte han beskrifva hur fager hans fästmö var och då ville det ej mer reda sig för honom.
Han talade en mängd ord, men de voro besynnerligt blandade om hvarandra.
Man kunde ej följa hans tankegång, men honom själf gjorde detta talande stort nöje.
Han satt och sken och log.
Ingrid skyndade bort.
Hon stod ej ut.
Hon kunde ingenting göra för honom.
Hon var rädd för honom.
Han var henne vedervärdig.
Hon var ej längre än i trappan, förr än hon kände samvetskval på nytt.
Här hade hon njutit så mycket godt, men hon ville ingenting ge igen.
För att få makt med motviljan sökte hon i tanken förvandla Hede till en herreman.
Hur såg han ut förr i fina kläder, med bakåtstruket hår?
Hon blundade ett ögonblick och tänkte efter.
Nej, det var omöjligt!
Hon kunde ej se honom, som någon annan än den han var.
I samma ögonblick hade hon konturerna af ett älskadt ansikte nära sig.
Det sväfvade fram på vänster sida, underbart tydligt.
Denna gång log ej ansiktet.
Läpparna skälfde i smärta, och ett förfärligt lidande var inristadt i skarpa linier vid munvinklarna.
Ingrid stod stilla midt i trappan och såg på det.
Det var där, fladdrande och lätt, ej mer till att fatta och gripa än en solfläck, som faller från ett slipadt glas i en ljuskrona, men lika synbart, lika verkligt.
Hon tänkte på den inbillningssyn hon nyss haft, men detta var intet sådant.
Detta var verklighet.
Då hon sett på ansiktet en stund, började det röra läpparna, det talade, men hon hörde ej ett ljud.
Då försökte hon se hvad det sade, försökte läsa orden från läpparna, som döfva göra, och det lyckades henne.
– Låt mig ej gå – sade läpparna.
– Låt mig ej gå!
Och den ångest, hvarmed detta sades!
Om någon legat för hennes fötter och bedt henne om lifvet, hade det ej kunnat gripa henne djupare.
Hon blef så upprörd, att hon darrade.
Det var det mest hjärtslitande hon förnummit i hela sitt lif.
Aldrig hade hon trott, att någon kunde bedja med en sådan ohygglig ångest.
Gång på gång bådo läpparna:
– Låt mig ej gå.
– Och för hvarje gång blef ångesten starkare och starkare.
Ingrid förstod ingenting, stod endast stilla, gripen af ett obeskrifligt medlidande.
Hon tyckte, att det måtte gälla mer än lifvet för den, som bad så, måtte gälla själfva själens räddning.
Läpparna rörde sig ej mer, de stodo halföppna i slapp förtviflan.
Då de togo detta uttryck af slöhet, gaf hon till ett utrop, tumlade ett par steg nedåt trappan.
Hon kände igen dårens ansikte, just sådant hon nyss sett det.
– Nej, nej, nej – sade hon.
– Det kan ej vara så, det får ej, det kan ej.
Det är ej möjligt, att det är han.
I samma stund var ansiktet borta.
Hon satt kanske en hel timme i den kalla trappan och grät i ohjälplig förtviflan.
– Men till sist kom dock hopp öfver henne, ljust upplyftande hopp.
Hon vågade åter lyfta upp sitt hufvud.
Allt, som händt, tydde på, att hon skulle komma att rädda honom.
Hon var ditförd för den skull.
Hon skulle få den stora, stora lyckan att rädda honom.
Inne i lilla salongen talade hennes nåd med jungfru Stafva.
Det lät rörande ömkligt, då hon bad jungfrun, att hon skulle öfvertala sonen att stanna ännu ett par dagar.
Jungfru Stafva gjorde sig hård och sträf.
– Be honom kan man nog – sade hon – men hennes nåd vet, att ingen får honom att stanna längre än han vill.
– Vi ha ju pengar nog.
Han behöfde ej alls gå.
Kan ej jungfru Gustafva säga honom?
I detsamma kom Ingrid in.
Dörren öppnade sig ljudlöst för henne.
Hon gled genom rummet med lätt, sväfvande gång.
Ögonen glänste, som om de sågo bort mot något härligt, aflägset.
Då hennes nåd såg henne, drog hon ihop ögonbrynen något litet.
En lust att vara grym i sin tur, att göra smärta i sin tur, grep henne.
– Ingrid – sade hon – kom hit, jag måste tala med dig om din framtid.
Flickan hade hämtat sin gitarr och stod på väg att lämna rummet.
Hon vände sig mot bergsrådinnan.
– Om min framtid – sade hon och strök sig öfver pannan.
– Det är ju redan bestämdt om min framtid – fortfor hon med ett litet martyrleende.
Och hon gick ut ur rummet utan vidare.
Bergsrådinnan och jungfru Stafva sågo förvånade på hvarandra.
De började rådpläga om hvart flickan skulle sändas.
Men då jungfru Stafva kom ned i sitt rum, satt Ingrid där och sjöng små visor och knäppte på gitarr.
Och Hede satt midt emot henne och hörde på med solsken öfver hela ansiktet.
Ingrid hade känt igen Gunnar Hede i galningen, hade hon ej tanke på annat än att bota honom.
Men det var ett tungt arbete, och alls ingen aning hade hon om hur hon skulle bära sig åt.
Till en början tänkte hon blott på att förmå honom att stanna hemma.
Och detta vann hon lätt nog.
Bara för att få höra henne spela fiol eller gitarr en liten stund hvarje dag, satt han nu tåligt från morgon till kväll och väntade på henne inne i jungfru Stafvas rum.
Hon tyckte, att det skulle varit något stort, om hon kunnat förmå honom att gå in i de andra rummen.
Men det vågade han på intet sätt.
Hon försökte att hålla sig instängd, sade, att han ingenting mer skulle få höra, om han ej komme in.
Då hon hållit sig inne i två dagar, började han packa ränseln för att gå sin väg och då måste hon ge vika.
Han hade stor förkärlek för henne och satte henne tydligen framför alla andra, men han kunde ej offra henne något af sin fruktan.
Hon bad honom lägga af pälsen och gå i en vanlig rock.
Det gick han genast in på, men nästa dag bar han den ånyo.
Då gömde hon den för honom.
Så kom han i drängens päls och då fick han hellre bära sin egen.
Han var alltjämt lika rädd och mycket noga därmed, att ingen kom honom för nära.
Icke en gång Ingrid fick sitta alldeles bredvid honom.
En dag sade hon till honom, att nu måste han lofva henne något.
Han skulle låta bli att niga för katten.
Hon bad honom ej om något så svårt, som att han ej skulle niga för häst och hund, men han kunde väl ej vara rädd för en liten katt.
– Jo – sade han – katten var en getabock.
– Den kan ju ej vara hvarken bock eller get – sade hon.
– Den har ju inga horn.
– Detta blef han glad åt.
Det var som om han nu ändtligen funnit något, hvarpå han kunde skilja getter från andra djur.
Nästa dag fick han se jungfru Stafvas katt.
– Den getabocken har inga horn – sade han och skrattade helt stolt.
Han gick förbi den och satte sig i en soffa för att höra på Ingrids spel.
Men om en liten stund blef han orolig, och han steg upp, gick fram till katten och neg.
Ingrid blef rent förtviflad.
Hon tog honom i armen och ruskade honom.
Han sprang tvärt på dörren och visade sig ej förrän nästa dag.
– Barn, barn – sade hennes nåd, – du gör som jag, försöker som jag.
Du kommer att skrämma honom, så att han ej mer törs se dig.
Det är bättre att låta honom vara i fred.
Vi äro nöjda, att det är som det är, bara han stannar hemma.
Det var intet annat att göra än att sitta och vrida sina händer i sorg öfver att den fina, älskvärda människan skulle vara bortgömd i den där galningen.
Ingrid skulle bara ha velat veta, om hon ej blifvit hitförd för annat än för att sitta och spela sin morfars melodier för honom.
Skulle de hålla på så hela lifvet?
Skulle det aldrig bli annorlunda?
Hon brukade också berätta sagor för honom.
Och midt i en af sagorna kunde hans ansikte klarna, och han kunde säga henne något förunderligt fint och vackert.
En klok skulle aldrig ha kunnat hitta på något liknande.
Men mer behöfdes det ej heller för att modet skulle stiga hos henne, och så voro de på nytt uppe i dessa oändliga försöken. – –
Det var sent en eftermiddag och månen höll på att gå upp.
På marken låg hvit snö, på sjön grå, blänkande is.
Träden stodo svartbruna, och himlen var brinnande röd efter solnedgången.
Ingrid ämnade sig ned till sjön för att gå på skridskor.
Hon gick fram på en smal gångstig, som var upptrampad genom snön.
Gunnar Hede kom efter henne.
Det var något visst kufvadt i hans hållning, som kom en att tänka på en hund, som följer efter husbonden.
Ingrid såg trött ut.
Det var ingen glans i ögonen, och hyn var gråblek.
Där hon gick, började hon undra, om dagen, som försvann, var nöjd med sig själf.
Om det var i jubel han tände den stora, brinnande röda solnedgången borta i väster.
Hon visste med sig, hon, att icke öfver den här dagen, och ej öfver någon annan heller hade hon kunnat tända glädjebål.
Under hela den månad, som gått, sedan hon kände igen Gunnar Hede hade hon ingenting vunnit.
Och nu i dag kom hon i stor ångest.
Det var som skulle hon komma att förspilla kärleken på allt detta.
Hon började glömma studenten för att bara tänka på sjuklingen.
Allt lätt och vackert och lekande försvann från kärleken.
Det var bara tungt, tungt allvar.
Hon blef alldeles förtviflad, medan hon vandrade mot sjön.
Hon kände, att hon ej förstod hvad som borde göras, kände, att hon måste uppge alltsammans.
Gud, Gud, att ha honom där gående efter sig, stark och frisk att se till och ändå så hjälplöst sjuk och obotlig.
De voro nere vid sjön, och hon satte på sig skridskorna.
Hon ville också förmå honom att gå och band skridskor på honom, men han föll omkull, så snart han kom ned på isen.
Han kröp i land och satte sig på en sten, och hon gick ifrån honom.
Midt framför stenen, där Gunnar Hede satt, låg en liten holme, som var beväxt med aflöfvad björk och asp, och bakom den strålande kvällshimlen, som alltjämt var lika brinnande röd.
Och de fina, lätta trädkronorna höjde sig upp i detta röda med en sådan skönhet, att det var omöjligt att ej lägga märke därtill.
Det brukar vara så, att det, hvarpå man känner igen ett ställe, är något enskildt drag, ty äfven det man känner bäst, vet man ej riktigt noga hur det ser ut från alla håll och kanter.
Munkhyttan kände man igen på den där lilla holmen.
Hade man ej sett gården på många år, skulle man ändå känt igen den på den där holmen, som nu låg och sträckte upp sina mörka trädkronor mot solnedgången.
Hede satt alldeles stilla och såg på ön och på de lätta trädgrenarna och på den grå isen, som bredde ut sig åt alla sidor.
Det var den allra mest välbekanta syn för honom.
Det fanns ingenting på hela gården, som han kände så väl.
Ty som sagdt, det var alltid den där ön, som drog blickarna till sig.
Och snart satt han och såg på ön, utan att tänka på det, såsom man gör med det man väl känner.
Han satt länge och stirrade, ingenting störde honom, ingen människa, ingen vind, ingenting främmande.
Ingrid såg han ej, hon hade ilat långt utåt isen.
Det kom en sådan hvila och ro öfver Gunnar Hede, som man endast kan känna bland det hemvanda.
Från den lilla holmen strömmade trygghet och lugn öfver till honom.
Den söfde till stillhet den eviga oro, som pinade honom.
Hede trodde sig alltid gå bland fiender och tänkte alltid på att taga vara på sig själf.
På många år hade han ej känt den ro, som tillät honom att glömma bort sig själf, men nu kom den till honom.
Medan Gunnar Hede satt så, och tänkte på just ingenting, kom han att företaga en helt mekanisk rörelse, såsom man gör, då man är i vanda förhållanden.
Då han satt där med isen framför sig och skridskorna på, steg han upp och började åka utåt sjön.
Och han tänkte lika litet på att han gjorde detta, som man tänker på hur man handterar gaffel och sked, då man äter.
Han gled åstad utåt isytan, det var det hasta tänkbara skridskoföre.
Han var långt ute från land, innan han märkte hvad han gjort.
– En förträfflig is – tänkte han då – jag undrar hvarför jag ej gått här förut i dag.
– Jag gick här desto mera i går – tröstade han sig.
– Här får ej försummas en dag, så länge jag har ferier.
Det måtte ha varit, därför att Gunnar Hede kommit att företaga sig något, som han brukat göra, innan han blef sjuk, som något af hans forna jag vaknat hos honom.
Tankar och föreställningar, som hörde ihop med hans gamla lif, började tränga sig upp till medvetandet.
Men på samma gång sjönko alla sådana tankar, som hängde samman med hans sjukdom ned i glömska.
Såsom han brukade, då han gick på skridskor, gjorde han en lång sväng utåt sjön för att kunna se förbi en hvass udde.
Han gjorde det omedvetet, men då han kommit förbi udden, visste han, att han svängt dit ut för att se om det var ljus i hans mors fönster.
– Nu tycker hon, att det är på tiden, att jag kommer in, men hon får vänta en stund.
Isen är för god.
Men det var mest obestämda känslor af glädje öfver rörelsen och den vackra aftonen, som vaknade inom honom.
Just en sådan månskenskväll skulle man gå på skridskor.
Han tyckte om denna milda öfvergång till natt.
Ljuset dröjde ännu, men lugnet var där redan.
Allt det bästa hos natt och dag!
Det fanns en till skridskogångare ute på isen.
Det var en ung flicka.
Han visste ej om han kände henne, men han styrde fram emot henne för att se efter.
Nej, det var ingen bekant, men han kunde ej låta bli att säga några ord om hvilken utmärkt is det var, då han gick förbi henne.
Den främmande var väl en stadstös, hon var visst ej van att bli tilltalad så där utan vidare.
Hon hade sett alldeles förskrämd ut, då han sade ett par ord till henne.
Ja, han var också märkvärdigt utstyrd.
Han hade ju full bondkostym.
Nå, han skulle ej skrämma bort henne.
Han kastade om och for utåt sjön.
Isen var stor nog för dem båda.
Men Ingrid hade nära nog hållit på alt skrika af förvåning.
Där hade han kommit gående, grant och elegant, armarna korslagda öfver bröstet, hattbrättet uppviket och håret tillbakakastadt, så att det ej hängde framom öronen.
Han hade talat med en bildad mans röst, nästan utan att bryta på dalmål.
Hon gaf sig ej lång tid att undra.
Det bar af mot land med henne.
Hon kom flämtande in i köket.
Visste ej hur hon skulle säga det kort och tydligt nog.
– Jungfru Stafva, unga herrn är kommen hem.
Köket var tomt, både jungfrun och pigorna voro ute.
Icke heller i jungfruns rum fanns det en människa.
Ingrid rusade genom hela huset, kom in i rum, som aldrig någon brukade beträda.
Hela tiden ropade hon:
– Jungfru Stafva, jungfru Stafva.
Unga herrn är kommen hem.
Hon var alldeles vild, stod ännu och ropade uppe på öfvervåningens förstuga med två pigor, jungfru Stafva och bergsrådinnan själf omkring sig.
Hon sade om detsamma gång på gång, alldeles för uppskakad för att kunna tiga.
Ingen af dem misstog sig på hvad hon menade.
Alla fyra stodo där lika vilda som hon, dragen ryckande, händerna skälfvande.
Ingrid vände sig från den ena till den andra i förtviflan.
Hon skulle ju ge förklaringar och befallningar, men hvad hade hon ämnat ge befallning om?
Ack, att besinningen skulle svika henne!
Hon såg vildt frågande på bergsrådinnan.
Hvad var det, hvad ville jag?
Den gamla frun gaf några befallningar med låg, darrande röst.
Hon nästan hviskade, hon.
– Ljus och en brasa till unga herrns rum.
Unga herrns kläder skola framläggas!
Det var ej tid och tillfälle för jungfru Stafva att yfvas.
Men det var dock en viss högdragenhet i rösten, då hon svarade.
– Det är alltid eldadt på unga herrns rum.
Unga herrns kläder ligga alltid och vänta på honom.
– Ingrid skall gå upp på sitt rum – sade hennes nåd.
Den unga flickan gjorde alldeles tvärtemot.
Hon gick in i salongen, stod där vid fönstret, snyftade och darrade, men visste ej om, att hon ej var tyst och stilla.
Hon strök otåligt bort tårarna ur ögonen för att kunna se nedåt snöslätten, som utbredde sig framför huset.
Bara hon ej grät, kunde intet undgå henne i detta skarpa månsken.
– Där, där! – skrek hon till hennes nåd.
– Han går raskt, han springer!
Kom bara hit och se!
Bergsrådinnan satt stilla framför brasan.
Hon ansträngde sig att höra, såsom den andra att se.
Ingrid vara tyst, så att hon skulle få höra hur han gick.
Ja, ja, hon skulle vara tyst.
Hennes nåd skulle få höra hur han gick.
Hon grep hårdt om fönsterkarmen, som om detta skulle kunna hjälpa henne.
– Du skall vara tyst – hviskade hon – så att hennes nåd kan höra hur han går.
Hennes nåd satt framåtlutad, lyssnade af all sin själ.
Hörde hon redan hans steg ute på gårdsplanen?
Nu väntade hon nog, att han skulle taga af åt köket.
Ingrid såg, att hennes nåd ej vågade tro annat, än att han skulle gå köksvägen.
Hörde hon nu, att det var stora trappan som knarrade?
Hörde hon, att det var dörren till stora förstugan, som slogs upp?
Hörde hon, med hvilken fart det bar af uppför trappan till öfvervåningen?
Två, tre steg i taget?
Hade hans mor nu hört det?
Detta var inga släpande bondsteg, såsom då han gick ut.
Det var nästan en skrämsel att höra honom komma upp mot salongsdörrn.
De hade visst skrikit båda, om han kommit in.
Men han vek af, gick öfver förstugan bort mot sina rum.
Bergsrådinnan sjönk tillbaka i stolen, och ögonen slöto sig.
Ingrid tänkte, att hennes nåd skulle hafva velat dö just då.
Utan att öppna ögonen, sträckte hon ut handen.
Ingrid smög sig fram och tog den, och hon drog henne intill sig.
– Mignon, Mignon – sade hon – det var ändå det rätta namnet.
– Nej – fortfor hon.
– Vi få ej gråta nu.
Vi få ej tala om detta nu.
Tag dig en pall och sitt här vid brasan.
Vi skola lugna oss, min lilla vän.
Vi skola tala om något annat.
Vi måste vara alldeles lugna, då han kommer.
Hede kom in om en halftimme, då stod te på bordet, och det brände ljus i kronan.
Han var verkligen omklädd, såg ut som en herreman.
Ingrid och bergsrådinnan tryckte hvarandras händer mycket hårdt.
De hade suttit och öfvat sig i att se honom komma.
Det var omöjligt att tänka ut hvad han skulle säga eller göra, sade hennes nåd.
Han var alltid oberäknelig.
Men de två skulle i alla händelser vara lugna.
Ingrid hade också verkligen blifvit lugn.
En stor, stor känsla af sällhet hade gripit henne, och detta stillade hennes oro.
Hon blef som en, den där färdas upp mot himmelens salighet.
Hon hvilade sorglös i famnen på änglar, som buro henne uppåt, uppåt.
Men hos Hede märktes ingen förvirring
– Jag kommer endast in – sade han – för att säga, att jag fått en så svår hufvudvärk, att jag måste gå och lägga mig genast.
Jag kände den redan nere på isen.
Bergsrådinnan svarade ej något på detta.
Det var så enkelt, men hon hade ej kunnat ana det.
Hon behöfde åtminstone en sekund för att kunna sätta sig in i att han ingenting visste om sin sjukdom, att han lefde någonstädes i det förgångna.
– Men kanske kunde jag dock först få en kopp te – sade han och såg litet förvånad ut öfver tystnaden.
Bergsrådinnan kom fram till tebrickan.
– Har mamma gråtit, mamma är så tyst?
– Vi hafva suttit och talat om en ledsam historia, jag och min unga vän, här – sade hennes nåd och visade på Ingrid.
– Ack, förlåt – sade han – jag såg ej, att här var främmande.
Den unga flickan kom fram i ljusskenet, så vacker, som den måtte vara, som vet, att himmelens portar i nästa ögonblick skola öppna sig för henne.
Han hälsade litet stelt.
Han visste tydligen ej hvem han hade framför sig.
Bergsrådinnan presenterade.
Han såg flyktigt på Ingrid.
– Jag såg mamsell Berg nyss nere på isen – sade han.
Han visste ingenting om henne, hade aldrig förr talat med henne.
Nu kom där en liten lycklig tid.
Det var visst ej så, att Gunnar Hede var frisk, men hans närmaste voro nog lyckliga att kunna inbilla sig, att han stod på väg att bli det.
Hans minne var till en stor del borta, han hade ingen reda på långa tider af sitt lif, han kunde ej spela fiol, hans kunskaper voro nästan försvunna, och hans tankekraft var äfven mycket svag, så att han ej gärna ville hvarken läsa eller skrifva.
Men han var dock mycket bättre: han var ej förskrämd, han tyckte om sin mor, han hade återtagit herremans skick och herremans vanor.
Man kunde förstå, att bergsrådinnan och hela hennes hus skulle vara i hänförelse.
Det var ett strålande humör på Hede, han var glädje och jubel hela dagen, grubblade aldrig, gled förbi allt, som han ej kunde begripa, talade aldrig om något, som fordrade tankeansträngning, men talade muntert och lifligt.
Han roade sig mest med kroppsrörelse.
Han tog Ingrid med sig ut på kälkbacksåkning och skridskoturer, han sade ej mycket åt henne, men hon hade roligt af att få följa med.
Han var vänlig mot Ingrid, som mot alla, men ej det ringaste kär i henne.
Han grubblade mycket ofta på fästmön, hvarför hon ej skref och dylikt.
Men det bekymret gled också af honom om en liten stund.
Han slog genast bort ifrån sig alla bedröfliga tankar.
Ingrid tänkte, att bra kunde han väl ej bli på detta sätt.
Han måste en gång tvingas till att tänka, till att se in i sig själf, som han nu ej vågade.
Men hon tordes ej tvinga honom därtill, hvarken hon eller någon annan.
Om han kunde komma till att tycka litet om henne, tänkte hon, att hon skulle våga det.
Hon tyckte, att de nu för det första allesammans kunde behöfva litet lycka.
Det hände just vid den här tiden, att det dog ett litet barn i Råglanda prästgård, där Ingrid hade blifvit uppfostrad.
Och så skulle dödgräfvaren göra i ordning en graf åt det.
Karlen gräfde grafven helt nära platsen, där han förra sommaren hade kastat upp graf för Ingrid.
Och då han kommit några fot ned i jorden, råkade han blotta ett hörn af hennes kista.
Dödgräfvarn kunde ej låta bli att småle litet för sig själf.
Det var ej utan, att han hört, att den döda, som låg i den här kistan, skulle ha gått igen.
Hon skulle ha hunnit med redan på begrafningsdagen att skrufva upp kistlocket, stiga upp ur grafven och visa sig i prästgården.
Nå prästfrun var ej så väl tåld just, sockenborna hade tyckt om, att ha något sådant att berätta om henne.
Dödgräfvarn tänkte, att om bara folk visste hur väl förvarade de döda lågo här nere i jorden och hur väl kistlocken ...
Han måste afbryta midt i tankegången.
På det hörnet, som han just fått fram, låg locket litet snedt, och en skruf var ej tillskrufvad.
Han sade ingenting, tänkte ingenting heller, men för en stund höll han upp med gräfningen och hvisslade igenom hela Vermlands regementes revelj, ty han hade varit soldat.
Så tänkte han då, att det var bäst att gå igenom den här saken ordentligt.
Det gick ej an för en dödgräfvare att ha några tankar om de döda, som kunde komma igen och bli mäktiga i mörka höstnätter.
I all hast gräfde han undan mer jord.
Så började han hamra på kistan med skofveln.
Kistan svarade alldeles tydligt, att den var tom, tom, tom.
En halftimme senare stod dödgräfvaren i prästgården.
Där blef ett gissande och ett undrande.
Så mycket kunde alla förstå, som att flickan varit i dalkarlens säck.
Men hvart hade hon sedan tagit vägen?
Mor Anna Stina stod vid bakugnen i prästgården och skötte brödgräddningen, ty det skulle ju bakas nu till det nya grafölet.
En lång stund stod hon och hörde på allt detta talande, utan att säga ett ord.
Hon bara skötte om, att bakelsen ej skulle bli bränd, tog plåtarna ut och in i hvart ögonblick och var lifsfarlig att komma nära för den långa ugnsspadens skull.
Men rätt som det var, lade hon af sig köksförklädet, torkade svett och sot nödtorftligen ur ansiktet och var inne hos pastorn, innan hon själf nästan visste, hur det gick till.