Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Framförallt hade de i dess öfversta rymd med fägnad skådat den omtalta olymp, som, danad till liknelse af stjernhimmelns form och af det makrokosmiska verldsägget, skulle bli alla mottagna intelligensers boning.
I sin fröjd uppfunno de en lek, tillförne i himlarne okänd, men nu kallad Paradis-leken: den bestod deri, att de med osynliga ringdansar, som sammanslingrades till skenbara, men noggrannt ordnade och inåt gemensam medelpunkt svingande labyrinter, genomsväfvade det nybyggda templets alla gångar, uppställde sig kring den späda invånaren såsom hopflätade till ett enda väsende af öfverhimmelsk harmoni, och förde honom ur hans eget centrum in i ett ännu innerligare, der de framställde sin myndling inför sjelfve
Lifgifvarens mildt välkomnande anlete.
De förnyade numera sina påhelsningar, tidigt och sent: så att han än vakande, än slumrande och drömmande, hörde deras samtal och sjelf i dem deltog; stundligen tillväxande i krafter och visdom.
Lycklig den, som kunde rätt meddela inbegreppet af dessa samtal!
Honom vore gifvet, att leda sina medbröder till djupet af gudomlig undervisning och höjden af mensklig kunskap.
De intelligenser, hvilka från den Högsta Själen (Mens Suprema) sändes att för alltid hos den förstfödde qvarblifva såsom hans egna, förenade sig i hans varelse till ett så innerligt samlif, att de alla snart utgjorde blott en enda Själ, en den Högstas afbild; således begåfvad med förmågan att i oändlighet förändra sin form, och dymedelst äfven sitt väsende, såsom ett-varande med formen.
Om denna med sin form identiska substans bör nämligen märkas, att den, såsom varande idel verksamhet, är just så långt fullkomlig, som den är obegränsad i sin formskiftlighet.
Ty ju högre, ursprungligare, förnämligare substanserna äro, desto talrikare och oändligare sätt äga de att förändra sina former: så att i de högsta öfverstiger förändringarnas mångfald all möjlig beräkning.
Den nyssnämnda själsgåfvan var alltså en förmåga till ständig omvexling af oändliga verksamheter.
Och då dessa äro just de, som kallas Tänka, Dömma, Sluta, Välja och Vilja, så säga vi, kortare yttradt: att Själen begåfvades med Förstånd – för att af åtrå till Godt begripa det Sanna; och med Vilja – för att af begrepp om Sannt eftertrakta det Goda,
Men till de hithöriga krafternas ordnande och utvecklande var ej blott den högsta – eller allmänna – urbilden verksam; utan dertill verkade äfven, på ett särskildare och närmare vis, den för hvarje menniskopersonlighet egendomliga ur-själ (Anima Mater), som emellan urbilden och afbilden är sjefva öfvergångs-länken, hvarigenom den sednare sammanbindes och evigt sammanhänger med den förra.
Till denna vår själs själ förhåller sig den, som uppenbarar sig i vårt vanliga menniskolif, såsom en blott ställföreträdande (en mens vicaria et succenturiata); men är såsom sådan, och till detta kall af henne utrustad, en tank-själ (Mens Intellectualis).
Den bildande ur-själen började sitt värf med att låta nykomlingens syn och öfriga sinnen träffas af naturverldens glädtigt hvimlande företeelser, hvilka mötte honom närmast i blommorna, i träden, i djuren; alla inom den första uppfattningen samfäldt invecklade liksom i ett ägg, – men nu ett andligt,– hvarutur de, genom hans besinning, framgingo i bestämda serier af tydliga föreställningar.
Emedan hon alltifrån begynnelsen ägt sitt ändamål i sigte, hade hon omgifvit sig med den skuggande, men likväl ännu (och särdeles i ögonen) genomskinliga klädnad, som icke blott gör hvad vi kalla vår kropp, utan också gör, att denna kropps form är ett troget (fastän materiellt) aftryck af själens egen.
Det är i anledning af själens sammanhang med sin kroppsform, som de Verldsvise än i dag fråga och tvista, om icke själen sjelf är materiell, eller utsträckt, rumfyllande, med en af tid mätbar verksamhet o. s. v.
Fåkunnigt!
Alt Materia är blott af och för det Själiska eller Andliga; hvadan ock vår kropp har allt sitt lif till låns af vår själ, och är, utan den, en block, ett intet.
Klart är fördenskull, att i den mån, och så länge, som själen är i samband med sin kropp, eller är i den närvarande och verkande, är hon ock i denna kropps verld – den naturliga verlden – och således äfven, på visst sätt, i rummet och tiden: men att hennes eget väsende tillhör sjelfva evigheten; derföre kan hon ock i hvarje ögonblick, genom sina tankar, öfverflyga dera båda.
Klart är vidare, af samma skäl, att hon efter skillsmessan från denna kropp (genom Döden) måste inträda i full delaktighet af de ännu högre lifsformer, hvilka vi sett vara de, som så afklädt sig alla egenheter af naturlig lekamlighet, att de, i stället för denna, antagit en rentaf andlig; och att alltså de tillstånd, i hvilka hon då förnimmer sig, visserligen motsvara naturverldens rum och tid, men äro till sin beskaffenhet rent andliga.
För menniskans inledande eller förberedande plats på jorden medförde, mellertid, den af ur-själen sjelf stämplade kroppsformen den fördel, att möjliggöra all mensklig själs-verksamhets första och grundläggande moment, i hvilket denna verksamhet yttrar sig såsom varseblifvande sinne-själ (Animus eller Mens lnferior), på en gång sinnlig och öfversinnlig.
Ty just derigenom kunde den förutnämnda högre själen, såsom dymedelst närvarande äfven vid den sinnliga åskådningens yttersta gräns eller nedstigande liksom till dess tröskel, genom sin mottagande omfamning och sin till högre lif förädlande kyss upphöja, hvad hon vidrörde, till beståndsdelar af sitt eget väsende.
Så upphöjdes, i och med sjelfva mottagandet, Naturbilderna (Imagines) till Tankbilder (Ideæ), och Modificationerna till Sensationer; de sednare såsom oskiljeligt förenade med Tankbilderna, och således äfven i och genom dem gradvis uppstigande.
Ty alltefter som tank-verksamheten yttrade sig antingen mera såsom åskådning och bildskapelse, eller mera såsom en deröfver på sig sjelf återgående besinning, blef det Tankbildernas art, att vara dels en skådande Tankas, i hvilka framträder föreställningens gestalt (Ideæ Imaginationis), dels en tänkande Skådnings, i hvilka tillika framträder föreställningens väsende (Ideæ Cogitationis); samt att med ständig fortgång lyfta sig, i grader af ljus och omfång: från Syn9 och Minne till Begrepp (som i sin fulla verklighet är omdömes-begrepp, (Ratio); från Begrepp till fullständig Förståndsform (lntellectus); och slutligen från fullständig Förståndsform till likaledes fullständig Viljeform.
– Sålunda var nu menniskans andliga organism färdiggjord.
Betrakta vi den ännu nogare, så finna vi, att Förståndsformens särskilda skepnader, så långt de uppfatta och omfatta någon sann verklighet, äro dels enkla, dels sammansatta: i förra fallet kallas de Sanningar; i sednare fallet, Kunskaper10.
Viljeformerna åter, så långt äfven de gifva sig en sann verklighet till innehåll, omsluta inom sig alla de föregående till ett hel-uttryck af numera fulldanad Förnuft-själ, eller af Förnuft, – och af ett det Goda älskande Förnuft; samt kallas då Visheter.
Lätt skönja vi föröfrigt, när vi påminna oss de allmänna lifs-former, om hvilka långt för detta talats, att Ursjälen, som har sitt lif omedelbarligen från den Högsta Själen sjelf, företer den öfverhimmelska formen; Tanksjälen åter, som lifvas ifrån den nyssnämnda, den himmelska; och den lägre eller varseblifvande Sinnesjälen, som lifvas ifrån de bägge förra gemensamt, den näst-himmelska, – nämligen den högsta formen af de naturliga, eller den, hvarigenom andeverld och naturverld sammanbindas.
Äfvenså, när vi från förhållandet mellan den mottagande själsvarelsens beskaffenheter vända oss till förhållandet mellan de mottagna föremålens eller intryckens, visar sig den allmänna motsvarighet, att allt det, som i den första och lägsta mottagnings-arten framträder till uppfattning såsom Harmoni, framträder i en annan och högre art (eller krets) till uppfattning såsom Skönhet, för att slutligen, i en tredje och högsta mottagnings-art, framträda till uppfattning såsom Godhet.
Hvarvid synpunkten i första hänseendet är en frisk och klar Sinnlighet, som erfar det renaste Välbehag; i andra, en frisk och klar Insigt, som erfar den renaste Ljufhet; i tredje, en frisk och klar Åtrå, som erfar den renaste Salighet eller Glädje.
Och såsom hvarje grad af lif har sin innnerlighet, sin fullkomning, sin förklaring uttalad eller utvecklad af den nästföljande graden: så äger all Harmoni sin innerlighet, sin fullkomning och förklaring i Skönheten, och all Skönhet sin i Godheten; hvilken sistnämnda ensam uppenbarar fulla motsvarigheten till Viljans rätta mål och fullkomlighet.
Men hvilken är denna?
– Möjligaste likhet med en Kärlek, som är all Viljas upphof, och så beskaffad, att han, från evighet till evighet, är all god Viljas högsta föresyn,
Vi stå här vid ingången till sjelfva det djupaste och högsta af allt, hvad den urbildliga Själen vet och meddelar: att på liknande sätt, som i Naturens Ljus är ej blott Glans, utan äfven Värma, är ock i Andens ej blott Lif, utan äfven Kärlek; och att denna är just – Lifvets Eld, som genomspelar själens egen gestalt såsom dess lifsblod, från hvars hjerta alla förmågor till Harmoni, Skönhet, Godhet och Glädje strömma; emedan från denna eld all sann skådning hämtar sin klarhet, och all sann handling sin ingifvelse.
Derföre blef i själens ursprungligaste sjelfkänsla, tillika med lifvet, ingjuten en strimma af odödlig kärleks-böjelse: hvars rena lynne är, att söka förening med något älskadt föremål, till innerligaste ömsesidighet af samlif och samverkan; hvadan det fullständiga uttrycket af denna böjelse visar sig vara, att intet Jag kan känna sig rätt lyckligt, utan att med ett annat eller andra, genom natur från sig åtskilda, genom själ med sig befryndade, finna sig i en enhet, hvari det åt dem hängifver sig sjelft, för att befrämja den möjligaste ömsesidiga fullkomning, i samverkan af godhet och samlif af sällhet.
Men ingen
Kärlek gifves, som icke består i åtrå till något i hans föreställning Godt, och i vilja att verkställa denna åtrå, eller att förskaffa sig detta Godas närmaste möjliga gemenskap.
Godt är allt sådant, som i afsigt, verkan och ordning öfverensstämmer med det Gudomligas innersta lif, och som, emedan det dymedelst äfven öfverensstämmer med det Menskligas innersta lif, yttrar sig i oafbrutet befrämjande af detta sednares utveckling till det förras liknelse.
Häraf är tydligt, att intet annat, än det Goda, kan vara verlds- skapelsens första och sista syfte, äfvensom hela verlds- alltets egentliga kärna; att hvarje sanning är endast så långt viss, hvarje kunskap endast så långt profhaltig, som den har Godhet (eller ett verkligt Godt) till innehåll; att vi begåfvats med Förstånd, endast för att kunna söka det Goda och urskilja det från blotta falska skenet af Godt (det Onda, hvarom särskildt längre fram): men ock, att endast så långt, som vi röna oss dragas af det Godas egen ljuflighet, genom en hos oss motsvarande sympathi, eller så långt, som i vår själ en rätt brinnande böjelse af kärlek är deråt rigtad, kan Förståndet upplysas af obedrägliga vissheter, eller komma i verkliga sanningars besittning.
Det Goda är sålunda Verldens objectiva Centrum, hvarifrån, liksom radier till peripherier, alla sanningar utgå; eller – hvilket är detsamma – hvarifrån alla krafter, ända ned till de minsta punkter af varelse, utgå i oafbruten ringkedja af orsaker, verkningar och nyttor, såsom medel till otaliga ändamål, af hvilka det allrainnersta (eller ändamålens ändamål och alltså ur-princip) är en på idel Godhet rigtad och således med det Goda sjelft ett-varande Kärlek; som, i sådan egenskap, är Verldens subjectiva Centrum – eller Gud Sjelf. I samma mån fördenskull, som vi äro i en liflig känsla och skådning af detta förhållande, blifver oss verlds-skapelsens hela mångfald en enda lefvande allegori, sammansatt af sinnebilder, der vi öfverallt, om än på olika sätt enligt krafternas, ordningarnas och gradernas olikheter, se det Helas eviga andemening genomskina; så att all naturlig eller yttre- sinnlig verklighet, med de behag och njutningar den äger att erbjuda, har sin egentliga betydelse, eller sjelfva själen af sitt interesse, blott och bart från sitt andliga och himmelska innandöme.
Och härmed kan äfven bestämdt angifvas åtskillnaden mellan Adams kunskapssätt och vårt.
För honom, som lefde i Godhetens och Kärlekens omedelbara fullkänsla, var i och med sjelfva natur-åskådningen tillgängligt, hvad vi söka genom ett mödosamt uppstigande från sinnenas erfarenhet till rena förnufts-forskningar, i sträfvan att ordna en massa af sanningar till vetenskap: ljuset af det himmelska paradiset genomstrålade på alla punkter det jordiska, med en omisskännlig närvaro.
Af denna den ursprungliga känslans friska verldsåskådning återstår oss blott en ofullkomlig qvarlefva: nämligen i sjelfva den sinnliga förnimmelsen, så ofta vi erfara behagliga natur-intryck (t. ex. välljud, vällukt o.s.v.), vid hvilka meddelandet af deras behag äfven är ett omedelbart meddelande af behagets orsak, såsom förnimmbar i omotståndlig lockning.
Först småningom, och långsamt, öppnas deremot våra själar för de högre inflytelser, genom hvilka vi – om vi älska det Sanna för det Godas skull, eller såsom medel dertill – ändtligen komma till insigt, att alla naturliga sanningar eller verkligheter innebära andliga och himmelska; en omständighet, hvarifrån allt metaphoriskt eller figurligt språkbruk leder sin upprinnnelse.
Om vi t. ex. säga i naturlig mening ”Ljus,” så säga vi dermed i en inre mening ”Förstånd,” och i en ännu innerligare mening ”Vishet”; och så kunna vi genom blotta stegrade transpositioner af ord, som beteckna naturliga ting, uttrycka serier af högre och högre satser.
Genom slik transposition kan t. ex. denna naturliga sats: ”Den harmoni, som härflyter af varelsers förening, gifves icke utan en harmonisk förenings- princip i en högre natur, som sammanbinder det särskilda på ett allmänt sätt, och det allmänna på ett särskildt,” förvandla sig till denna moraliska: ”Den endrägt, som härflyter af välvilja mellan menniskor, gifves icke utan en endrägts-princip i en högre välvilja, som sammansällar de särskilda menniskorna på ett allmänligt vis, och deras allmänna samhälle på ett synnerligt.”
Fortsättes transpositionen, så blifver, af denna andliga, men ännu blott moraliska sats, följande religiösa eller himmelska: ”Den sällhet, som härflyter af kärlek mellan själar, gifves icke utan en kärleks-princip i Himmelen, eller i Gud, af hvilken de enskilda själarne på ett allmänligt vis, och i sin allmänna samlefnad på ett synnerligt, dragas till hvarandra.”
Den själsmakt, som för själens öfriga krafter och egenskaper är den samfäldt moderliga, hade på bästa vis fullbordat sitt uppdrag; och sedan hon åt dem inrymt den tillämnade boningen, med särskild hänvisning till deras i dess öfversta rymd belägna konungaborg och högsäte, dragit sig sjelf undan till ett med denna borg sammanhängande mindre rum, för att i närheten lönligt, men förnimmeligt, vistas.
Dessförinnan hade hon dock helsat dem med ett tal, likt en förmanande moders till sina döttrar: hvari hon, under åtskilliga erinringar om deras betydelse och stundande värf, öfverlemnat dem till fritt bruk alla kroppens organer, endast med förbehåll af de allrainnersta åt sig sjelf; lofvat att till bevarande, till återställande, till förkofrande af deras ordnade samlif skyddande vaka, särdeles om nattetid, när de lågo försänkta i hvila; och framförallt inskärpt i deras hågkomst pligten af innerligaste hängifvenhet åt deras eviga upphof, den Allkärlek, hvars strålar äro lika många sanningar, och hvars lågor äro lika många godheter.
En högtidlig helsning, gifven icke utan tårar; emedan hon anade, hvilka frestelser och lidanden dem förestod att genomgå.
Liksom i en dröm eller syn hade den Förstfödde, – numera yngling, – afhört hennes tal, och tyckt sig välkomna de i palatset inflyttande döttrarna med ett eget: der han upprepade det förras hufvudinnehåll med tillägg, hämtade ur sin uppgryende besinning, och invigde deras förening med sig till en enda, oskiljelig menniska; hvilken, fri genom dem att förstå och söka det Goda, skulle genom dem iståndsättas att oändligt införlifva sig med den nyssomnämnda Gudomliga Kärlek, som älskar att i den menskliga varelsen skåda en spegelbild af sin egen sällhet.
Han tyckte sig af dem emottaga en konungsspira, såsom deras och natur-skapelsens monark.
Och när han uppsåg, fann han sig ånyo i den paradisiska lundens midt, under ett lummigt träd, ej långt från sitt moderliga, och ej mindre majestätligt, än detta.
Hänryckt samtalande med sitt sällskap, i fröjd öfver inblicken i det verlds-helas mening och anordning, såg han sig omkring, och förmärkte sig med ens omhvärfd af den hvitklaraste sky, full af sväfvande gestalter, som glänste likt stjernor och morgonrodnor: det var en krets af himlavarelser, som vaktade trädet, att han ej skulle få taga något af dess frukter.
Orsaken förstod han icke; men väl, att trädet vore ett särdeles heligt: hvadan han kallade det Kunskapens träd om Godt; – ännu obekant med det Onda.
Men då han inom sig började fråga, hvarifrån och huru allt detta vetande om Godheter och Nyttor strömmade in till hans innersta: se! då fann han sig plötsligt, med alla sina förenade själsmakter, upplyftad i den Högsta Kärlekens eget sköte, och hörde den, i en rund af ännu skönare himlaväsenden, tilltala sig ungefär så: ”Du ser mig – och efterfråga ingen källa vidare; jag älskar dig och din begynnande vishet; intet starkare band mellan kärlek och kärlek gifves, än visheten.
Jag är Kärleken Sjelf, och jag omfamnar dig –känn, hvad godhet, hvad salighet är! ty godt och saligt är endast det, som är till att älska och älskas.
Vet, att blott en enda verklig
Kärlek finnes: i mig ser du skepnaden af hans väsende; han är både min och din Fader; genom mig blifver äfven du hans bild; och emedan vi således båda äro af Honom, är du icke min son, utan min broder.
Uppfyll din själ med alla de godheter, som derifrån flyta; och fatta nu, att så väl kunskaperna om dem, som de sjelfva, icke äro af ditt, utan af mitt.
Endast hvad du äger af mig, är lefvande, är alstrande, bär frö, och uppgår i frukt; icke så, hvad du hämtar af dig eller af din egen vilja.
Mig tillhör att gifva; dig att mottaga.
Fåfängt skulle du försöka att taga, utan att det lände till din skada; det är derom, som detta fagra träd skall påminna dig.
Vet föröfrigt, att mitt eget paradis, min himmel, jag sjelf, ej någonsin äro dig fjerran.
Om du än icke alltid med samma klarhet, som i denna stund, skådar vår närvaro: så glöm dock ej, att min himmel är öfverallt, såsom alltings Eviga Inre, – i det minsta som i det största, i det lägsta som i det högsta; och alltså tillstädes äfven inom dig sjelf, enär och ehvar du på mig allena rigtar din åtrå.
Du skulle skönja det ständigt, om ej en slöja täckte din syn: men hon är tunn, ett skirt flor blott, och kan, liksom nu, när du redligt och ödmjukt det åstundar, i hvarje ögonblick dragas till sides.
I dig sammanträffa Naturens ljus och Andens ljus; du är, genom omedelbar delaktighet af all Kärleks Kärlek, gjord till de naturliga och andliga tingens föreningsband: fyll din bestämmelse! älska, njut, stig i lif, – från vishet till vishet, från salighet till salighet”.
Visadt har blifvit, huru det af vår varelse ursprungliga, som gör den till en personlig, är den själ, som vi kallat Ursjälen, eller Själen-Modren; äfvenså, huru hon genom eradiationer, hvilkas positiva verkningskrafter framdanat motsvarande former till medel, har först omedelbarligen sammanbildat de ur henne framgående förmögenheterna till en andlig kropp, som dymedelst blifvit Själ i vanlig mening, och sedan medelbarligen, genom dennas art att ytterligare fortsätta eradiationerna, sammanbildat en lekamlig kropp, till ett både för den öfriga själen och sig sjelf gemensamt natur-verktyg.
Det är hon, som genom sin ställning till alla Själars Själ mottager, och i alla våra själs-functioner sprider, det andliga ljus, hvilket aldrig skulle utifrån, eller genom de yttre sinnena, kunna förvärfvas.
Hon lefver nämligen just i och genom de från sjelfva Andesolen utgående radier, hvilka, såsom väsende-fyllda fortsättningar och bestämningar af dess verksamhet, concentreras i henne, för att, sedan de sålunda framalstrat en motbild (i smått) till den ljuskälla, hvars flöde enhvar af dem såsom bäck innebär, från denna nya (ehuru jemnförelsevis oändligt lilla) andesol vidare framalstra; och först den sammanfattning af andligheter och naturligheter, utan hvilken hennes varelse blefve formlös – d. ä. icke vore till.
Lifvets källa är andlig, och att allt egentligt Lif bibehåller denna egenskap, eller – hvilket är detsamma – att Andlighetens källa är allt Lifs källa, borde icke vara svårt att inse: ty hvad är lif annat, än medvetenhet om ändamål, yttrad i en verksamhet, som af sådant medvetande bestämmes?
Men slik förmåga kan icke finnas i ett physiskt väsende; den kan blott tillhöra ett intelligent.
Hvad inom djuren deraf förekommer, i deras så kallade ”instinkt”, är en så ofullkomlig skuggbild, att det icke höjer dem öfver området af Natur-tillvarelsen; denna åter, såsom sådan, är skapad, icke till ändamål, utan blott till ändamåls medel.
Men allt intelligerande väsende är, hvad det är, endast i kraft af sin andlighet.
Hvad det, inom menniskan, i sin första åskådnings-act emottager, är visserligen naturbilder: men dessa sublimeras, förmedelst mottagandets gradvis uppstigande sätt att bearbeta och begagna dem, till fullkomnad immaterialisering; de afkläda sig, vid hvarje steg uppåt, flera ändligheter; de blotta dervid, mer och mer, ett i dem sjelfva inneboende högre.
Huru kunde detta ske, om de icke genast grepes och genomträngdes af inifrån mötande andliga krafter, som komma från en rymd, hvarutur, enligt högre och lägre lifsformers bestämda ordningar, andliga inflytelser nedströmma till de sednare från de förra?
Dessa inflytelser äro Ursjälens, eller taga genom henne sin väg; innerst, från en ordning af tankar, som äro deraf de renast andliga, att de äro rena ändamåls-tankar, d. v. s. sådana, som äga ändamålen sjelfva, och enkannerligen de allrahögsta (eller allrainnersta) ändamålen, till sigte och innehåll.
I menniskans själ äro alltså dessa tankar de, som tillhöra det i vår varelse rent ursprungliga; de äro vår ursjäls egna – och, såsom sådana, ideer i fullkomligaste mening.
Blott förmedelst de alltgenomgripande praktiska sjelfbekräftelser, hvilka sådana tankar gifva sig i mån af sin utvecklings verklighet, kunna vissheter upphöjas till visheter.
Den förstfödde mannens erfarenhet omslöt ännu ingen samling af dylika sjelfbekräftelser; men jemväl utan den var möjligt, att inse det allmänna af deras innehåll.
Ty genom fortfarande inre samtal med dessa tankar af högsta ordningen, och under fostrande himlamakters bistånd, kan äfven en oskyldig själ förvärfva sig insigter, som på förhand taga frukten af framtida erfarenheter i besittning, utan att störa oskuldens frid, eller uppgrumla dess klara lifskänsla.
Härvid blef först och främst att skönja, huru vi egentligen alltid, så till handling, som önskan, bevekas och rigtas af utom oss liggande ändamål, hvilka till sig, såsom till något eftersträfvansvärdt eller godt, upptända våra böjelser; och huru sedermera dessa böjelsers framträdanden i handling, såsom orsaker och verkningar, synas oss, med sina uppkommande nyttor eller skador, vara yttringar och följder af vårt eget godtycke.
Vi anse oss handla af oss sjelfva; men handla egentligen af någon åtrå till ett ändamål, som drager oss – det vill säga, af någon vår kärlek: ty det formala af allt slags kärlekar, att han är medvetenhet (eller åtminstone känsla) af något åsyftadt ändamål, förenad med en obegränsad vilja att uppnå hvad han eftertraktar.
I sin uppfattning af ändamålet är han värma, i sin lystnad att hinna det hetta, i sin förenande sammanträffning dermed låga; hvarföre ock det vanliga språket ganska rigtigt kallar kärlek ”eld,” hans åtrå ”flamma”, och bibehåller för bröllopp alltjemnt den urgamla sinnebilden ”bloss” eller ”fackla.”
Strida om oss och inom oss kärlekar, som äro hvarandra motsatta – ty detta kunna de vara, emedan de (såsom snart skall utredas) i allmänhet äro af tvåfaldig art: då väga vi mellan bäggedera, ända tills den enas eller den andras inflytelse har segrat; och vi hemfalla då under dess lydnad.
Denna kärlek har då blifvit vår; och i sig sjelf är vår Vilja ingenting annat, än energien af vår kärlek, såsom till sin rigtning bestämmande och bestämd.