Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Gr. o. Landtm, yttrade att han i anseende till R. o. Adis förut fattade beslut ej kunde framställa propos. till bifall, utan finge hemställa om R. o. Ad. behagade afslå Utskis i förövande punkt gjorda framställning.
Ropades Ja. s * lien 1 April f. m. 4 Irsta punkten, ang:de § 145, 42:dra punkten, ang:de § 146; och 43:dje punkten, ang:de formuläret till debetsedel
Sedan Ti. o. Ad. sålunda genomgått de särskilda punkterna af Bevilln:sUtsk:s förevar:de Betänk., framställde Hr Gr. o. Landtm, att dessutom, på sätt Utsk. i början af Betank:t anmält, i de särskilda §§:r af förslaget till ändringar i gällande Bevilin:sStadga, förekommo några mindre väsentliga förändringar, hvarom Utsk. icke ansett nödigt att afgifva särskildta yttranden och hvilka således icke blifvit för R. o. Ad föredragne.
För att emellertid R. o. Ad:s beslut må komma att omfatta Betänlct i dess helhet, finge Hr Gr. o. Landtm, nu hemställa om R. o. Ad. behagade bifalla de i Utsk:s förslag uptagne förändringar, som icke förut varit underkastade R. o. Ad:s pröfning.
Ja ; hvarjemte Hr Palmcrantz, anmälde sig och yttrade: R. o.
Ad. har nu genomgått hela Betänk:t och naturligtvis kommer Utsk. att upgöra sjelfva Bevilln:sFörfattn:n. R. o.
Ad. har äfven godkändt Utsk:s förslag till redaction i 2:dra §:n af 2:dra Art. rörrde bevillning af embets- och tjenstemäns inkomster af boställen.
Redactionen af denna § är likväl något otydlig i så måtto, att den icke uttryckligen tillerkänner taxeringsman rätt att årligen efter sig företeende omständigheter öka eller sänka taxeringsvärdet å embetsmäns boställen.
Jag förmodar visserligen att författningens anda och mening varit sådan, men jag hemställer, om icke för tydlighetens skull det vore nyttigt, att förständiga Utsk. att upgöra en redaction i denna syftning, på det att olika meningar icke måtte kunna upstå om taxeringsmäns rätt att verkställa tidsenlig och tillförlitlig upskattning af alla de löneinkomster, som af boställen härflyta.
I ani. af detta yttrande erinrade Hr Gr. o. Landtm., att R. o. Ad. då den nu nämnde 2 §:n föredrogs, hade fattat det beslut att densamma borde erhålla samma lydelse som i nu gällande BevillnrsFörordn.
, med endast den förändring att de deri förekommande lönebelopp och afgifter skulle utföras med motsvarande belopp i Riksmynt.
Någon annan förändring i denna § kunde således icke, mot R. o. Ad:s beslut, vidare framställas till pröfning.
Hr Gr. o. Landtm:s yttrande, skulle man tro det vara omöjligt att erhålla en annan än den af Utsk. föreslagne redaction, och om så är, får jag f. n. med reservation afstå från mitt yrkande i ämnet.
Jag hade likväl trott det vara af stor vigt och tillbörligt, att TaxeringsKomitéerne tydligt tillerkännas en sådan rätt och att ett stadgande derom uttryckligen i §:n intoges.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade att han, då vid besvarandet af den sist framställda propos:n, Hr Palmcrantz anmälde sig, hade trott att det var Hr Palmcrantz mening att yttra sig öfver någon af de Den 1 April e. m. 39 frågor, hvarom icke förut propos. blifvit framställd, och finge nu ånyo hemställa, om lt. o. Ad. godkände de redaktionsförändringar i Bevilln:sUtsk:s förslag, som icke förut varit särskildt underkastade R. o. Ad:s pröfning.
Ropades Ja. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 3 e. m.
Plenum kl. 6 e. m. Just. ett prot:s-utdrag, innefattande R. o. Ad:s under nästföreg:de plena fattade beslut vid pröfningen af Bevilln:sUtsk:s Betänk.
N:o 5, i ani. af i frågast ä
I Ide förändringar i föreskrifterne, ang:de allmänna bevillningens utgörande.
Äfven just. pleni-prot:t för d. 18 sisth Mars.
Föredrogs ånyo Bevil!n:sUtsk:s d. 14 o. 18 sisth Mars på bordet lagda Betänk.
N:o 6, i ani. af K. M:s Nåd.
Skrifvelse med förslag till förnyad förordning, ang:de Sveriges och Norriges ömsesidiga handel och sjöfart; Frih.
Då K. M. i Maj månad sisth år förordnade en Komité af Svenske och Norske män, för att afgifva förslag till reglering af de båda Rikenas handels- och sjöfartsförhållanden, så förväntade man sig att denna Komité skulle utarbeta ett förslag till tullförening emellan Rikena, eller, om en sådan förening ej läte verkställa sig, åtminstone söka sammanjemka de håda Rikenas olika tullbestämmelser till en gemensam tulltariff.
Detta har emedlertid icke skett, och hvarföre det ej skett, lemnar jag derhän; men jag kan ej underlåta att uttrycka den åsigt, att man haft skäl att förvänta sig ett sådant resultat, då man besinnar att Sverige och Norrige äro förenade icke allenast genom en gemensam Konung, utan äfven genom en RiksAkt, som innehåller bestämmelser ang:de Rikenas unionella förhåIlande r, under det att Tyskland, der man lyckats tillvägabringa en Den 1 April «. w. tullförening, består af 27 Stater, med olika Furstehus och sins emellan högst stridiga intressen.
Man säger att en tuilförening emellan Sverige och Norrige skulle möta många hinder, och ibland andra det, att man ej har någon egentlig norm för tull-intradernas fördelning.
Härpå svarar jag, att vi kunna begagna samma norm sorn Tyskarne, eiler folkmängden, och detta desto hellre, sorn vi redan använda denna norm i afseende å de internationella utgifterna.
Emedlertid synes det att opinionen i Norrige icke är mogen för en sådan förändring, huru mycket än den Svenska Regeringen arbetat för densamma.
När de Svenska Komiterade sammanträdde för utarbetande af ifrågavaride förslag, hade de redan varit tre månader tillsammans innan de Norska ledamöterne anlände, samt sökt att jemka vår tulltariff så, att den så mycket som möjligt öfverensstämde med den Norska.
Men när Norrmännen började deltaga i för hand 1 in garne, förklarade de att de, enl. sin instruktin, icke vore berätti gade att ingå i pröfning af frågan om en tullförening, utan endast hade att hålla sig till revision af MellanRiks-iagen.
Såsom vi veta förordnade K. M., i enlighet med Ständernas anhållan, år 1846 en Komité för att revidera nyssnämnde lag, dervid Norrmännen gjorde det påstående, att varuartikeln socker, som då var belagd med half tull, skulle med hel tull beläggas.
De Svenska ledamöterne satte sig deremot, och frågan förföll, men icke desto mindre updykade densamma vid 1851 års Norska Storthing, som beslöt att hos K. M. i underdihet anhålla om en sådan förändring af MellanRiks-lagen.
Samma begäran förnyades af 1854 års Storthing, och jag tror att K. M. gaf
Sin sanktion dertill ; men om ock K.
M. lemnat denna sanktion till följd deraf, att tre Storthing i saken fattat sammanstämmande beslut, skulle på sådan grund det ena Rikets representation kunna förändra MellanRikslagen utan det andra Rikets representations bifall?
Detta vore i. sanning ett ganska farligt prKjukat, och jag anser derföre alt den sista året nedsatta Komitén kommit ganska väl till pass för att rädda UnionsRegeringen ur den dilemma, hvari den ganska lätt kunnat råka.
De fördelar, som antagandet af det ifiågav:de förslaget skulle för oss medföra, äro, i min tanke, så obetydliga, att de knappast löna mödan att omnämnas.
För åtskilliga artiklar har visserligen den halfva tullen blifvit borttagen, men deremot har hel tullafgift blifvit bestämd för andra ganska vigtiga artiklar, såsom socker och tobak.
Det är emedlertid en § i förslaget, vid hvilken jag egent ligen vill fästa mig, nemi. det? l’2:dje, som åt Norrmännen inrymmer rättighet att, med samma förmåner som vi sjelfva, deltaga i vår inrikes sjöfart.
Denna rättighet anser jag vara ganska betänklig, enär den är bortgifven utan någon motsvarande skyldighet.
Allt från Föreningens början hafva Norrmännen haft rättighet att deltaga i den Svenska utrikes skeppsfarten, men förhållandet har äfven blifvit, att då under de 25 åren från Föreningens ingående vår stapeIstadsflotta ej ökades med en enda läst och minskades till fartygens antal, har deremot den Norska andelen i den Svenska Pen 1 April e. m. 41 utrikes sjöfarten, som Sr 1820 endast utgjorde tVdel, år 1854 stigit till |:delar.
Under samma tid hafva de Norska fartygen ökat sig med 174 proc., i förhållande till deras förra antal, under det att den Svenska stapelstadsflottan på samma tid endast ökat sig med 64 proc.
På den korta tiden af ett år, nemi. 1854, ökade sig den Norska handelsflottan med 18,000 läster, och den Svenska endast med 2,700.
Detta torde vara tillräckligt för att ådagalägga, hvilket intrång den Norska utrikes sjöfarten gjort på den Svenska.
Vi äga i närvartde ögonblick endast den inrikes sjöfarten, som är oss förbehållen, och från 1830 till 1854 har vår inrikes sjöfarlsflotta ökat sig med 132 proc.
Om man nu gifver Norrmännen rättighet att deltaga äfven i vår inrikes sjöfart, så kan jag ej förslå annat, än att den Olifver helt och hållet ruinerad.
Jag har för min del ej något emot att afstå från en rättighet, så vida man får en annan i stället, men då så ej är fallet, torde man höra hålla på sina rättigheter.
Man har i Betänk, åberopat den satsen, att friheten i handel och sjöfart fordrade, att Norrmännen er hö 11 o den ifrågavar:de rättigheten.
Men jag frågar Eder, mine Hrr, huruvida det finnes någon konseqvens i ett sådant yttrande!
Man säger att Norrmännen böra äga rättighet att segla öfverallt i Sverige, med samma fördelar som Svenskarne sjelfva, men man vill ej gifva Svenskarne rättighet att skicka sina varor tullfritt till Norrige!
Man säger alt Norska fartyg, som inkomma till våra hamnar, böra få gå mod last till andra Svenska hamnar, men man finner det ej vara onaturligt, att Svenska fartyg icke tullfritt få föra produkter till Norrige!
Man åberopar nödvändigheten deraf, att den Svenska industrien begagnar sig af de Norska fartygen.
Detta är alldeles icke nödigt, ty, såsom vi alla veta, söka Svenska fartyg, på både närmare och fjermare haf, fraktförtjenst, emedan de icke få den i sina egna hamnar.
För att styrka riktigheten af sina satser, åberopar man Englands exempel.
Men detta exempel är ej i förevar:de fall tillämpligt, ty Sverige kan ej jemnföras tued England.
Jag vet icke huruvida England har en handelsflotta, som i närmare och fjermare haf söker fraktförtjenst, men hvad jag vet är, att England har verlds-industrien i sina händer, och behöfver nästan hela verldens fartyg för att frakta sin industris alster.
Så är icke förhållandet med Sverige.
Dess industri har ej växt till sådana dimensioner, att den för sina produkters fraktande behöfver den Norska handelsflottans hjelp.
Vi veta, mine Hrr, att Navigations-akten i England uphäfdes år 1849, och att andra nationers fartyg då fingo rättighet till fraktfart i England, men detta hade äfven det inflytande på Englands egen handelsflotta, att då år 1848 den utgjorde 72 proc.' af det lästetal, som förde varor från England, så nedgick den år 1850 till 67 proc., 1854 till 66 proc. och 1855 till 59 proc.
På grund af hvad jag nu anfört, får jag för min del afstyrka bifall till den del af förslaget, som afser Norrmännens rättighet att deltaga i vår inrikes sjöfart, och slutar med uttalande af den 42 Den 1 April e. m. allmänna sats, att man icke bör upoffra något af våra intressen förrän man får motsvarande fördel i Norrige, ty sedan man bortkastat en fördel, har man sedermera svårare att komma till stånd med de internationella förhållanderna, hvartill man vill komma. Gr. af Ugglas, Carl Fredr.
Då, såsom jag har mig bekant, tre Stånd redan bifallit detta Betänk., torde någon särdeles vidlyftig discussion härom ej vara på sin plats, och jag vill derföre endast i största korthet uptaga Frih. Raabs anmärkning.
Raab började med att klandra Krimitén derföre, att den ej sökt tillvägabringa en tullförening emellan Sverige och Norrige.
Att emedlertid Komiténs yttrande om en sådan förenings möjlighet är den värde Frih:n väl bekant, hafva vi mycket väl funnit af de utdrag derur han citerat, men han har aldeles uraktlåtit att omnämna de stora svårigheter för en sådan förenings till väga br i ngande Komitén framhållit.
Raab har åberopat
Tysklands exempel, men i afseende å detta exempels tillämplighet ber jag att få nämna, att i Tyskland ställde sig en
Stat af första ordningen i spetsen för reformen och drog, genom sitt öfvervägande inflytande, de öfriga småstaterna med sig, då deremot här endast finnas tvenne jemnlike Stater, Sverige och Norrige.
Emot en tullförening dem emellan upreser sig först och främst den stora svårigheten, att det ej finnes någon myndighet för fastställande af de lika tullsatser, som skulle för de båda Rikena blifva gällande.
Så väl den Svenska som den Norska grundlagen bestämmer, hvem tull-lagstiftningen i hvartdera landet tillhör, och i den sednare grundlagen är det dessutom förordnadt, att en antagen tulltaxa endast gäller under tiden från det ena Storthinget till det andra, så att om en ny tulltaxa då ej utfärdas, all tull uphör.
Den andra stora svårigheten ligger i de båda Rikenas olika intressen.
Dessa intressen bero af tvenne omständigheter, för det första, att då det i Norrige icke finnes någon direkt beskattning, måste man der genom tullintraderna söka fylla största delen af budgetens behof, så att tullen i Norrige utgör fidelar af hela budgetssumman, då den i Sverige utgör W:delar.
För det andra är de båda ländernas ställning i industrielt hänseende ganska olika.
I Sverige är industrien mera utvecklad än i Norrige, och denna olikhet har äfven utöfvat ett väsendtligt inflytande på de båda Rikenas tullbestämmelser.
I Norrige är till och med råvaran belagd med hög tull, men lifsförnödenheter äro der alldeles tullfria.
Den tredje svårigheten för en tullförening ligger i frågan om grunden för de gemensamma tull-intradernes fördelning.
Raab säger, att till en sådan grund kan tagas hvartdera landets folkmängd.
Denna grund vore visserligen ganska fördelaktig för Sverige, som sålunda skulle få ett dubbelt så stort belopp af tullinkomsten, som Norrige, ehuru tullintraderna i Sverige f. n. ej med mera än 50 proc. öfverstiga Norriges; men om Norrige skulle gå in på en sådan fördelning, lemnar jag derhän.
'Vi finna således att stora, ja snart sagdt oöfvervinnerliga svårigheter möta en Deni A p r H e. m. 13 gemensam tull-lagstiftning för 'bägge länderna, och vid sådant förhållande har Komitén måst nöja sig med att söka så mycket som möjligt närma dessa länders tullsatser till hvarandra.
Det förefaller mig såsom det ej vore klokt att stöta ifrån sig de fördelar den nu föreslagna MellanRiks-lagen erbjuder, derföre att man ej kunnat erhålla den ännu större fördelen af en tullförening.
Raab har ansett den Norrmännen medgifna rättigheten, att idka fraktfart emellan våra hamnar, vara särdeles skadlig.
Jag får likväl hemställa huruvida, då det är en i Sverige antagen maxim, att medgifva fraktfart åt alla de nationer, hvilka gifva oss samma fördel tillbaka, det vore skäl att i denna regel göra ett undantag för Norrige.
Raab har påpekat det förhållande, att en mängd Svenska fartyg varit tvungna att söka sig frakt utrikes, emedan de ej kunnat få sådan här hemma.
Sådant kan måhända förhållandet vara på vissa orter, der öfverflöd å fraktsökande fartyg finnes, men jag kan deremot upställa en annan erfarenhet, ty i min hemort är det ofta ganska svårt att få tillräckligt antal fraktfartyg, till följd af den hastiga utveckling industrien på de sednare åren tagit.
Jag skulle tro, att då MellanRiks-lagen i allt fall är för Sverige ganska fördelaktig, enär den åt Sverige, som i industrielt hänseende står vida högre än Norrige, inrymmer rättighet att få tullfritt i Norrige införa sina produkter, med undantag af socker och tobak, som skola draga hel, samt bomullsvaror, som skola draga half lull, samt då, på sätt Frih.
Haab af de tabeller, som åtfölja Komiténs Betänk., kan inhemta, den landväga transporten är af ganska stor betydenhet äro de fördelar vi deraf erhålla öfvervägande dem, som komma Norrmännen till godo, helst jag har ganska svårt att tro, att inom Sverige Svenska fartyg icke skulle kunna uthärda täflan med Norska, ehuru jag väl vet, att de sednare i allmänhet, till följd af en mängd förhållanden, segla för bättre frakt än de förra.
Landtm, framställt, att i afseende på förevar:de Betänk.
Gr. af Ugglas yrkat bifall samt Frih.
Raab instämt i detta yrkande, utom i hvad som rörde Svenska och Norska fartygs ömsesidiga rättigheter, hvarvid förmodligen menades att 23 g borde utur den föreslagna förordnm utgå, blef propos. till bifall å Utsk:s Betänk, framställd och besvarad med starka Ja, jemte några Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig hafva funnit
Föredrogs ånyo och bifölls Bevilin:sUtsk:s d. 14 och 18 sist!.
N:o 7, i ani. af Riksdagsfullmäktigen Anders Jonssons från Wermlands län motion, angide förtullning af varor, som från Norrige införas.
Föredrogs Hr Sljernsvärds, Gust.
Maurits, d. 18 sisth Mars på bordet lagda motion, att de öfrige RiksStm måtte inbjudas att Pen 1 April e. m. på gemensamt rum sammanträda (ill Öfverläggning lifver regleringen af RiksStatens 4, 5 och 9 HufvudTitlar, jemte härmed sammanhängande enskilda motioner, så snart Utslcns blifvande U11 åt:n i förenämnde hänseenden till RiksSt:n inkommit och för 2:dra gången blifvit bordlagda.
Hr Stjernsvärd: Innan R. o. Ad. går att besluta öfver detta af mig väckta förslag, anhåller jag att i korthet få anföra de motiver, som ligga till grund derför.
Till en början vill jag åberopa hvad jag yttrade samma dag förslaget väcktes, nemi. att ibland de mångå brister, som vidlåda vårt nuvar:de representationsskick, är den största utan tvifvel den, att de 4 Siånden särskildt öfverlägga hvart och ett på sitt rum
Följden af ett sådant förfaringssätt är naturligtvis den, att osammanhängande och stridiga beslut fattas, till mycken skada för det allmänna.
Förra Riksdagens Const.- Utsk. har velat afhjelpa denna väsendtliga brist och afgaf derföre det grundlagsändringsförslag, att alla 4 RiksSt:n äga att sammanträda till gemensamma öfverläggningar, hvilket förslag vid denna Riksdag vunnit så väl representationens enhälliga bifall, som K.
M:s Nåd. fastställelse.
Då således den länge öfverklagade stora bristen ändtligen blifvit afhulpen, återstår det nu att bringa förslaget till verkställighet, och ett tillfälle dertill har synts mig sjelfmant erbjuda sig, då vi skola öfverlägga om 4:de och 5:te HufvudTitlarne, de der innesluta landets vigtigaste fråga, dess försvar så väl till lands som sjöss, och dessutom kräfva så stora anslagssummor, att de utgöra lika mycket, som alla de öfriga statsutgifterna tillsammanlagda.
Jag tror således, att det är af mycken vigt att dessa HufvudTitlar blifva föremål för en gemensam öfverläggning af hela Riksförsamlingen.
Jag tror äfvenledes, att då vid denna Riksdag förekommer den vidtomfattande frågan om ny reglering af embets- och tjenstemännens löner, den 9:de HufvudTiteln, som rörer den dermed nära sammanhängande frågan om pensionsväsendet, är af särdeles stor vigt, ty om man ej bestämmer pensionerna till sådana belopp, att de någorlunda motsvara lefnadsbehofven, torde en stor del af de förväntade fördelarne af löneförbättringen uteblifva.
Med fästadt afseende å jemväl denna frågas stora vigt, har jag föreslagit, att den 9.de HufvudTiteln äfvenledes skulle blifva föremål för gemensam öfverläggning.
Då R o. Ad., utan gensägelse, är det Stånd, inom hvilket de största insigterna i dessa ämnen finnas, är det äfven, i min tanke, R. o. Ad., som bör inbjuda sina MedStånd att derom gemensamt öfverlägga.
Efter denna korta framställning af skälen för mitt förslag, öfverlemnar jag detsamma till R. o. Ad:s eget ompröfvande.
Hr Nordenfelt, Enar \V i I h.:
Det förslag, Hr Stjernsvärd framställt, är visserligen af så stor betydelse, att det tål att betraktas från flera än en sida.
Hvar och en, som ifrar för fäderneslandets väl och har en varm fosterlandskänsla, kan ej förbise, »It ett alla 4 RiksStåndens sammanträdande till gemensam öfver - Den t April e. m. läggning i ett vigtigt ämne, är en sak af ganska stor vigt, men jag hemställer till R. o.
Ad. att bedöma, huruvida det vore skäl att R. o. Ad. gör det första steget på den nya banan vid ett tillfälle då frågor förekomma, deruti K. o.
Ad:s flesta ledamöter äro dels personligen, dels genom slägtskapsförbindelser intresserade.
Sådana frågor äro ulan tvifvel frågorna om aflöning för så väl Ar* méon, som Flottan, pensioneringen derstädes m. m.
Då förhållandet är sådant, torde möjligen en framställning till de andra Stånden, att deltaga i R o. Adis öfverläggn ingar i dessa ämnen, hos många af deras ledamöter väcka den föreställning, att vi vilja bereda oss ett tillfälle att söka utverka deras bifall till hvad vi sjelfva önska.
Jag anser således, att det för sakens skuld vore lämpligare att, till föremål för den första gemensamma öfverläggningen, välja en fråga, deri R. o. Adis ledamöter ej vore personligen intresserade, någon allmän principfråga, såsom frågan om religionsfrihetens införande, eller om qvinnans myndighet, om hvilka man ej kan säga, att de röra något särskildt
Stånds intresse.
Skulle den misstanke upstå hos flerta'et af de andra Ståndens medlemmar, att R. o. Ad. önskade ett gemensamt sammanträde för öfverläggning om militärväsendet, för att, genom sina ovedersägligen större insigler deri, imponera på dem och diktera deras beslut, skulle man, i min lanke, äfventyra att vinna sitt syftemål, enär man, i st. f. att bibringa dem en sann åsigt om saken, måhända framkalla en oppositionsanda, som eljest kanhända ej gjort sig gällande.
Dessa äro mina betänkligheter emot förslaget.
Jag erkänner emedlertid villigt, att detsamma är af ganska stor vigt och förtjena r att noga öfvervägas.
Jag har endast velat uttala ett var ningsord i afseende å det, i min tanke, mindre lämpliga ämne, som motionären velat göra till föremål för en behandling, om hvars verkningar vi ännu sakna all erfarenhet, och det är hufvudsakligast denna betänklighet, som nödgar mig att yrka afslag å förslaget.
Då jag så väl vid förra, som innevaride
Riksdag med sann tillfredsställelse deltagit i de beslut, som hafva beredt möjligheten för R.
St:r, att till gemensamma öfverläggningar sammankomma på ett rum, önskar jag naturligtvis äfven att bereda verkställighet åt detta beslut, så snart något lämpligt tillfälle dertill sig yppar.
Jag tror äfven att förevaride, af Hr Stjernsväid väckta förslug är till sin syftning ganska ändamålsenligt, ehuru jag erkänner, det jag hade önskat att förslaget, i st. f. att omfatta alla tre HufvudTitlarne, hade, såsom föremål för den gemensamma öfverläggningen, upgifvit några färre vigtiga delar deraf.
Denna brist i förslaget torde likväl ej vara af den be skaffenhet, att den bör föranleda till det eljest goda förslagets förkastande.
En talare midt emot mig har ansett sig ej kunna gilla förslaget derföre att de frågor, detsamma omfattar, skulle vara mindre lämpliga för en gemensam öfverläggning.
Jag hyser stor aktning för grannlagenheten och respekterar således äfven denne 46
Den 1 April e. m. talares fruktan, att R. o. Ad., hvars ledamöter till större delen gro personligen intresserade af utgången utaf en mängd till de ifrågavar:de HufvudTitlarne hörande frågor, skulle anses handla mindre grannlaga, om Ståndet ville genom ett samfäldt sammanträde bereda framgång åt dessa frågor; men jag tror att denna fruktan är ogrundad, enär R. o. Ad. allt för ofta gifvit bevis deruppå, att
Ståndet icke sätter sitt ensluldta intresse i främsta rummet, för att en sådan tydning af R. o. Ad:s handlingssätt, som den nyssnämnda, skulle kunna befaras.
Jag tror deremot, att just i frågor, sådana som flera af de till 4:de och 5:te HufvudTitlarne hörande, deri R o. Ad. äger den största sakkännedom, är det af vigt att de öfriga Stånden sammanträda med R. o. Ad., för att göra sig de af detta Stånd lemnarje uplysningar tili godo, och ehuru jag visserligen ej vill bestämdt påstå, att uplysningar alltid verka i den riktning sorn den hvilken meddelar dem, afser, har jag dock vid flere ti i lfa 1 len kommit i erfarenhet deraf, att ledamöter af de andra Stånden verkligen önska erhålla uplysningar i sådana frågor, dem de anse sig ej tillräckligt förstå.
Jag hyser således den öfvertygelse, att då en stor del af de frågor de af Hr Stjernsvärd upgifna HufvudTitlarne innefatta, är af ganska stor vigt, då R. o. Ad., mera än de andra Stånden, är i tillfälle att lemna uplysningar i dessa frågor, då de andra Stånden utan tvifvel önska att erhålla sådana uplysningar, bör man äfven göra försöket och hoppas att detsamma skall leda till ett godt resultat.