Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– «Bevare Gud, nej! men hvad vi andre se, kan ännu mindre hafva undfallit Ers Maj:ts skarpare blick, att hertigen redan finner sig stå thronen så nära, att, om han tillika blir ättens stamfar, Ers Maj:t, ty värr! torde behöfva hela sin vishet och vaksamhet.«
– «Aha!.... ja så!.... ja ja!.... (med stolthet)
Så länge jag andas, är Sverige likväl mitt.
Sverige behöfver sin framtid stadgad, och för det ändamålet vika alla andra afseenden, till och med mina egna tycken, ja om det än gällde min personliga säkerhet.«
– «Det är just detta ädelmod, dessa sannt konungsliga tänkesätt, denna svenskhet, som gjort Ers Maj:t till folkets afgud; men hvad detta folk skulle fröjda sig på ett helt annat sätt, om det, i arf åt sina efterkommande, finge öfverlemna den fortsatta lyckan att styras af Ers Maj:ts egna ättlingar!«
– «Ni kan ha rätt, herr grefve; men derpå är ej vidare att tänka.
Det långa afbrott, som ägt rum i mina och drottningens inbördes förhållanden, skulle ej kunna afhjelpas utan uppseende.
Det är någonting, hvilket vi begge lika mycket sky i detta fall, som att någondera göra första steget.
Dessutom skulle hennes öfverdrifna blyghet kunna förleda henne till ett afslag, och för något sådant hvarken vill eller bör jag blottställa mig.«
– «Det Gud förbjude!
Men hvem skulle ej med nöje låna sig till en underhandling, hvars påräknade verkan blefve så hugnelig för både Deras Maj:ter och riket; och om underhandlingen någorlunda försvarligt bedrefs, vore ingendera af Deras Maj:ter blottställd.«
– «Det är lätt sagdt; men ämnets ömtålighet skulle göra det ytterst svårt, att finna någon lämplig person till en så beskaffad underhandling.«
– «T. ex. drottningens öfverhofmästarinna ....«
(Faller i talet) «Hvad tänker ni på, herr grefve!
Ett fruntimmer?
Nej denna bemedling skulle jag alldeles icke underkasta mig.
Fruntimren, som så sladdra sig emellan, och i ett sådant ämne till!
De skulle vara i stånd, att hvälfva hela skulden på mig, och tacka Gud, att jag icke, till råga på alltsammans, slutligen blefve en skottafla för deras stickord!«
– «Ingenting undfaller Ers Maj:ts djupa blick.
Jag finner nu, hvad jag ej på egen hand insett, att uppdraget icke bör anförtros åt ett fruntimmer; och sannolikt är Ers Maj:ts egen läkare, lifmedieus Dalberg just rätte mannen.«
– «För ingen del!
Den buttre karlen skulle skämma bort alltsammans samt ofelbart skrämma drottningen och göra henne försagd.
Jag är öfvertygad, att han skulle behandla ämnet med samma uppsyn och omständlighet, som derest han föreskrefve ett afförande medel eller ett kräkpulfver.«
– «Sannerligen, Ers Maj:t, saken är mera kinkig, än jag föreställt mig, och kunde det hjelpas dermed, att jag erbjöde Deras Maj:ter min egen ringa tjenst, så vet Gud bäst, att det skedde med brinnande underdånigt nit.«
– «Derom är jag förvissad, herr riksråd.
Jag har rönt er vänskap och ert nit alltifrån min späda ålder, och jag anser er lämplig till alla värf – utom till detta.
Er ålder och ert anseende passa bättre för Minervas roll, under Mentors skepnad, än till Mercurius.
Drottningen skulle ha försyn att oförstäldt yttra sig i ett så beskaffadt ämne för en person, om hvars aktning hon måste vara så angelägen, som om er, min bästa grefve!«
Scheffer vardt brydd öfver en sådan ihärdighet med inkast, teg några ögonblick, men återhemtade sig och fortfor:
– «Under äfventyr att trötta Ers Maj:ts tålamod har jag ännu en person att föreslå, som förenar hufvud, rådighet, angenämt framställningssätt med pålitlighet och förtegenhet; en person, som njuter Ers Maj:ts bevågenhet och sannolikt ej vore Hennes Maj:t obehaglig ....
– «Nå?« föll konungen in.
– «Kabinettskammarherren baron Ehrensvärd.«
– «Nej, herr riksråd, Ehrensvärd vore kanske den siste, till hvilken jag skulle vända mig med ett dylikt uppdrag.
Han har dertill mycket för mycket hufvud.
Han är, med ett ord, en spefogel, och en sådan skulle i detta fall lika litet anstå drottningen, som mig.
Af alltsammans finner herr grefven, att er plan är outförbar.
Ni gör således bäst, att dela min glädje öfver hertiginnans belägenhet.«
– «Det gör jag också; men i andra rummet, Ers Maj:t; det första är en gång för alla upptaget af min herres och konungs egen person.
Värdes tillåta mig blott ännu en fråga.
Om det i förevarande fall vore ett fel att närma sig det spetsfundiga .... månne ej denna olägenhet kunde undvikas; derest man vände sig till, för exempel, hofkanslern Sparre, hofstallmästaren Munck ....
(Konungen afbryter) – «Ni säger något!....
Muncken, ja,.... det vore också den ende ....
Min vän Munck kan man åtminstone ej förebrå öfverdrift i hufvud.
Pålitlig är han, det vet jag, och om han skickas något ärende, så uträttar han det till punkt och pricka, säger hvarken mer eller mindre, än man förestafvat honom, och hvarken drager på munnen, eller hittar på några speglosor.
Åt honom skulle drottningen kunna meddela sig, utan förlägenhet.«
– «Lyckligtvis har Ers Maj:ts egen ljusa blick upptäckt rätta personen, och jag besvärjer Ers Maj:t, i namn af allt hvad heligt är, i fäderneslandets och dess höga slägts, att återknyta de afbrutna förhållanderna, och att uppdraga åt hofstallmästaren
Munck den föregående underhandlingen med drottningen, då Ers Maj:t anser olämpligt att personligen göra första steget.«
– «Jag skall besinna mig.
Vi få talas vid ytterligare.
Det brådskar i alla fall icke.
Några dagar förr eller sednare göra ingenting i en sådan sak.«
– «Om nåd, Ers Maj:t! just vid detta tillfälle gör tidsutdrägten ofantligt mycket.
Om hertiginnan föder en prins, innan man hyser ringaste hopp, att få thronföljden tryggad af drottningen, så vänjer folket sig att på hertigen öfverflytta förhoppningar, som böra vara Ers Maj:t ensam förbehållna.
(Förtretad) «Hertigen!.... och alltid hertigen!....
Öfverallt träffar jag honom i min väg ....
Välan, riksråd Scheffer, jag har fattat mitt beslut: jag skall låta Muncken fråga sig före hos drottningen.
Men denna underhandling måste förblifva en hemlighet mellan mig och drottningen, er och honom.
Jag vill ej att flera få del af förtroendet.
Det är mer än tillräckligt, äfven om saken aflöper efter önskan.«
Vid återkomsten till slottet, skickade riksrådet Scheffer genast efter Badin, erinrade honom om de förbindelser, han ägde till konungahuset, alltifrån sin spädaste barndom: huruledes dess särskilta medlemmar hedrat honom med bevågenhet och förtroende om flera sina hemligaste värf: att nit och tystlåtenhet vore det enda, hvarigenom han kunde visa sin erkänsla, och att således denna pligt vore för honom heligare, än alla andra.
Morianen bejakade detta, tilläggande, att han hoppades vid mera än ett tillfälle hafva lemnat bevis både på värman af sitt nit och på orubbligheten af sin tystnad, när den behöfdes eller anbefalldes.
Scheffer meddelade honom nu, så varsamt omständigheterna medgåfvo, arten af det uppdrag, hofstallmästaren Munck finge af konungen att framföra till drottningen, och anmodade, till ändamålets befrämjande, Badin, att tillsäga sin hustru, drottningens kammarfru, under det heligaste tysthetslöfte, att försigtigt på förhand stämma drottningen till benägenhet för underhandlingen, på det hon ej måtte blifva alltför öfverraskad, när Munck anmälte sig till företräde.
Scheffer, som visste, att Olivia hade sin höga matmoders öra, tillade försäkran om belöning för både morianen och hans maka, såvida förehafvandet vunne framgång; men hotade dem med straff och förföljelse, derest, i hvilketdera fallet som helst, någondera af dem lät för någon menniska undfalla sig en halfdragen anda om hela saken, eller något som med den stode i gemenskap.
Badin utfäste sig till allt hvad riksrådet Scheffer föreskref, och utförde det med sin vanliga förslagenhet.
Underhandlingen lyckades efter önskan.
Ett möte beramades mellan de begge Majestäterna.
Det föreföll i drottningens toilettrum.
Munck och Olivia befunno sig i de angränsande, på hvardera sidan.
Förklaringarne voro ömsesidigt hjertliga och utgjöto sig i tårar.
De höga makarna öfverenskommo slutligen, att framdeles begagna gemensamt sofrum.
Huru upp- och nedvändt likväl, då en kärlekssak skall behandlas som en statsangelägenhet, och då den kungliga högheten öfverallt står i vägen för hjertats små bestyr!
Den granntyckte, fåfänge och misstrogne Gustaf såg drottningen gladare än vanligt, såväl vid middagen, som i aftoncirkeln.
Han tillskref detta icke den naturliga orsaken – den inträffade försoningen –, utan hennes känsla af sin triumf.
Det stack honom.
Från detta ögonblick tyckte han sig läsa i fleras blickar en viss illparighet, ett hämmadt löje.
Det förtröt honom ännu mer.
«Hon har sqvallrat ur skolan« – tänkte han vid sig sjelf; ty på Scheffers och Muncks förtegenhet tviflade konungen icke – «jag skall näpsa henne dermed, att ingenting blir af hela vår öfverenskommelse.«
Med vanlig sjelfbeherrskning visade han sig nu vid särdeles godt lynne, synnerligen artig mot drottningen och nådig mot hofkretsen.
Men efter aftonmåltiden, i stället att taga sin gemål under armen och i hennes sällskap begifva sig till hvila, kysste han drottningen mycket förbindligt på handen, bugade sig med en lätt böjning på hufvudet för fruntimren, nickade åt karlarne, och drog sig tillbaka i sin vanliga sängkammare.
Drottningen, återkommen till sin, brast ut i gråt.
Det var dels smärtans, dels förtrytelsens tårar.
Kammarfrun Olivia misslyckades i sina bemödanden, att ställa henne tillfreds och att skingra Sofia Magdalenas misstankar, det konungen haft för afsigt att drifva gäck med henne, och kanske just i detta ögonblick skrattade med sina gunstlingar åt hennes förlägenhet och missräkning.
Och det blef ej första gången, hon vore en skottafla för bespottelse vid konungens utsväfningar i sina gunstlingars krets.
Så snart Olivia blef ledig från drottningens uppassning, skyndade hon att söka upp morianen.
«Det här är just en snygg historia, du inledt mig uti!« – yttrade hon till honom.
– «Bättre hade varit, om allt, utan det här dumma upptåget, förblifvit på gamla foten.
Drottningen tror att kungen har henne till sin narr, och Gud vet hvad man bör tänka.«
– «Gif dig tillfreds, Olivia, och lugna ditt majestät; det här är min själ! för allvarsamma saker att gyckla med.
Jag har visst icke narrat dig, och den herrn, som skickat mig, är för sträng, att låta mig löpa med limstången,« svarade Badin.
Imedlertid sökte morianen upp riksrådet Scheffer och berättade honom hvad som förelupit mellan drottningen och hennes kammarfru, äfvensom hvad denna tillagt för egen räkning.
– «Låt er hustru intala drottningen, att skicka efter hofstallmästaren
Munck och förehålla honom, att han låtit nyttja sig till verktyg att förolämpa henne.
Ju värre drottningen i det afseendet tilltygar konungens gunstling, desto bättre; ty så mycket säkrare bär han fram alltsammans till sin och vår nådigste herre.
Det öfriga blir min ensak.
Följ bara ni, kära Badin, skyndsamt och till punkt och pricka mina föreskrifter.«
Morianen stålsatte sin hustru; Olivia drottningen; drottningen jemrade sig för Munck; han för konungen, som i sitt bryderi rådgjorde med Scheffer.
Just detta hade denne beräknat och väntade.
Han föreställde konungen omöjligheten att draga sig tillbaka, sedan första steget blifvit taget; att drottningen med skäl funne sig förnärmad, emedan hon nödvändigt måste tro, att man med flit velat göra henne till ett mål för åtlöje; att man ingalunda kunde påräkna tystlåtenhet af hvilken qvinna som helst, den der funne sig sårad i denna sin hela varelses ömtåligaste punkt; och det uppseende denna sak, en gång allmänt känd, skulle åstadkomma, blefve högst ofördelaktigt för alla deruti invecklade personer, ja, för sjelfva den kungliga högheten.
Denna framställning medförde åsyftad verkan.
Gustaf sände ännu en gång hofstallmästaren Munck till Sofia Magdalena med en förklaring, som hon fann, eller låtsade finna, nöjaktig.
I hofvets sällskapskrets fick allting en gladare anstrykning.
Efter aftonmåltiden, då tiden var inne att gå till hvila, gick konungen fram till drottningen och yttrade med sin utsökta belefvenhet, det han hade ett förtroende att göra henne mellan fyra ögon och utbad sig drottningens tillstånd, att få följa in i hennes sängkammare.
Rodnande och småleende räckte hon konungen sin hand; öfverhofmästarinnan och kabinettskammarherren tillsades, att Deras Maj:ter för denna gången ej behöfde deras uppvaktning; de höga makarna nickade åt sin omgifning och försvunno i smårummen.
Hofvet och sällskapscirkeln fingo stora ögon.
Munck såg småslug ut; riksrådet
Scheffer kunde ej dölja sin glädje.
När Olivia klädt af drottningen, och konungen i hennes rum, närmast sängkammaren, låtit kammartjenaren gifva sig nattrock och tofflor, skyndade Olivia ut till sin man, att berätta honom, det Deras Maj:ter nu gått till hvila.
Med denna kära nyhet hastade morianen till riksrådet Scheffer.
Följande förmiddagen vid levern (som icke desto mindre, enligt vanliga etiketten, försiggick i konungens sängkammare, dit han i morgondrägt förfogat sig från drottningens) förkunnades offentligt den för riket hugneliga tidningen, att Deras Maj:ter numera lefde som äkta folk. 34 Konungens ansigte strålade af fröjd, hvilken smittade angenämt hela hofkretsen.
Det fanns blott en person, som – i mjugg, likväl – svor och bet ihop tänderna, och hvars tvungna småleende samt, öfver hufvud, konstgjorda belåtenhet omisskänneligt syntes tillkommen på beställning.
De förstulna blickar, han stundom slungade på Gustaf och Sofia Magdalena, hvilka begge nu hade ett mera tillfredsstäldt och inbördes förtroligt utseende, än tillförne, voro hemska, som Cains.
När hofvet korrt derefter bröt upp från Gripsholm och flyttade till Ekolsund (der, på samma sätt som någon tid sedermera på Stockholms slott, konungaparet lefde på lika fot, som nu förmälts om vistelsen på Gripsholm), afslog hertigen af Södermanland att göra sällskap, under föregifvande, att hans gemåls belägenhet fordrade ett mindre bullersamt lefnadssätt.
Egentliga orsaken var, att Carl hade svårt att lägga band på sitt elaka lynne, det han ej vågade gifva luft i sin brors, konungens, närhet.
I stället sökte han nu återvinna deras mors vänskap.
Lovisa Ulrika satte mindre värde på Carl, än på Gustaf, älskade hon dem egentligen ingendera; men hatade Sofia Magdalena.
På detta hat byggde hertigen af Södermanland nu sin plan och sina förhoppningar.
Aldrig såg man honom så inställsam mot sin mor, som åren 77 och 78; aldrig besökte han så enträget Fredrikshof.
Här blandade han malört i konungahusets glädjebägare och, retande alla modrens lidelser, anfallande hennes svaga sidor, lyckades att bringa Lovisa Ulrika i harnesk mot Gustaf och hans gemål, utan att hvarken kunna, eller egentligen bekymra sig om att, vinna enkedrottningens hjerta åt sig.
General Pechlin hade någon tid dragit sig undan den politiska skådeplatsen, der han, under dåvarande förhållanden, ansåg ingenting väsendtligt kunna uträttas.
Hans friherrinna fortfor att vistas vintrarna i Stockholm, der hon till och med stundom for till hofvet; men generalen sjelf bebodde hela året sin egendom Åhlhult i Calmare län.
Till utseendet var han en ifrig landthushållare.
I den tarfligaste klädsel vandrade han öfver sina gärden, besökte ladugård, stall och loge, samtalade med gårdsfogden och arbetsfolk; men om man sett honom postdagarna i sitt skrifrum, då han visste sig vara obemärkt: med hvilken skyndsamhet han läste upp hänglåset på den gamla smutsiga postväskan af läder, hvars färg skiftade mellan svart och brunt: huru han ordnade tidningarna i tvänne högar – hufvudstadens på ena sidan och de tyska på den andra –, derefter granskade utanskrifter och sigill, för att bestämma den ordning, i hvilken han skulle bryta sina bref: huru han gömde dem, som angingo hushållsangelägenheter och penningar till sist, dernäst sin hustrus, och först öppnade dem, han igenkände vara från politiska vänner: den sora kunnat se hans i allmänhet och då han trodde sig bemärkt af någon, hvem som helst (den förtrognaste icke ens undantagen), lugna blick och stela anletsdrag få lif och rörelse, när han träffade någon underrättelse af vigt, någon vink om förestående brytningar, något djupsinnigt omdöme: – den kunde omöjligt undgå att finna, det landthushållaren Pechlin blott utgjorde en larf åt partichefen.
En dag, då han öppnade postväskan, blef han på en utanskrift varse Curts stil. «Godt!» mumlade han, halfhögt, lade postväskans öfriga innehåll å sido, bröt sin väns bref och läste:
«Stockholm den 30 Oktober 1778.
«Min värdaste broder!
«Just i ögonblicket kommer jag ned från rikssalen, der konungen hälsat ständerna.
Hans tal klinga storståtligt – det nekar ingen –; men skärskådar man närmare innehållet, så upplöser sig hela herrligheten i konungadömets och följaktligen hans egen gudomliggörelse.
Gustaf Adolfs regeringssätt sväfvar beständigt på hans tunga; men han går omkring ständernas rättigheter, som katten kring het gröt, och jag räds, att han i sitt sinne lurar på Carl XI:s styrelseform.
Om vår Holstein Gottorpare får att göra med lika eländiga stackare till folkombud, som fordom Pfaltz-Zweibrückaren hade, så är det snart förbi med ända till skuggan af svenska friheten.
«Throntalet innehöll, bland annat, en rätt passande sorgebetygelse öfver
Linnés frånfälle vid årets början.
Den vann bifall af alla; ty gubben gjorde vårt land heder, såsom sin tids störste vetenskapsman, och blandade sig aldrig i politiska saker, som lågo utom hans begrepp och verkningskrets.
Kungen stötte således ingen, då han berömde den hädangångne, och Linné hade dessutom Riksens Ständer att tacka för sin första uppmuntran, många vetenskapliga uppdrag och frikostiga understöd.
Sorgebetygelsen var i alla afseenden på rätta stället och gjorde ett angenämt intryck.
Förut har kungen sjelf gjort upp ritningen till den skådepenning, han låtit slå öfver Linné.
På ena sidan synes den frejdade mannens bröstbild, och på den andra en Cybele i sörjande ställning, omgifven af de tre naturens rikens sinnebilder.
Inskriften lyder: ”Deam luctus angit amissi” och i afskärningen: ”Post obitum. A. D. Januarii 1778.
Rege jubente.”
«Statsverkets tillstånd afmålas särdeles blomstrande.
Det skall ej på 50 år befunnits i så förträffligt skick.
Detta är naturligtvis en pisksläng åt frihetstiden, som det nu är på moden att smäda.
Jag har likväl mina egna tankar om kung Gustafs statshushållning.
Alla hans nöjen, lustbarheter, fester, resor, skådespel, smekungar, byggnader, skalder, konstnärer, konsstycken, och upptåg af tusen slag kosta så ansenliga summor, att de, enligt min öfvertygelse, ej kunna bestridas med de vanliga statsintraderna.
Vi få väl se huruvida den så godt som enrådande konungen kan efterskänka folket skatterna på samma sätt, som den store statsmannen Arved Horn gjorde i salig kung Fredriks tid.
«Mångas ögon hafva eljest blifvit öppnade af den betydelsefulla strofen i riksdagskallelsen: «att i be«traktande af den märkliga välsignelse, hvilken satt «konungen i stånd att mindre behöfva ständernas «biträde till dess regerings understöd, hade han dra«git i betänkande att sammankalla dem, så framt «icke den store Guden behagat uppfylla måttet af sin «nåd emot konungen och riket, genom drottningens nuvarande med lifsfrukt välsignade tillstånd.»
«Kungen behöfver således ej vidare Riksens Ständer (sannerligen tror jag också, att riket just derföre behöfver dem så mycket mera), och det lärer hädanefter endast bli af gunst och nåd, han sammankallar dem.
Den der bekännelsen var nästan för mycket kungligt dumdristig och röjer huru rotfästad, han nu anser sin makt.
De mest blinde hafva börjat bli klarsynte.
Sjelfve Sprengtporten – en af 72 års verkmästare – funderar på vanskligheten af sitt opus.
För att hålla honom vid godt mod, säges ett blått band vara honom ämnadt, liksom åt Horn, hvilken jag misstänker, att från«Gustafsvän» lätt kunna förvandlas till «Gustafsfiende», så vida «Gustafsnåd» upphör.
«Fersen är väl i vantarna vid hofvet; men krypare är han icke, det måste man medgifva, ehuru hans och våra åsigter äro helt olika i öfrigt.
Han håller sig mycket rak mot det eländiga hofpartiet.
Min oförgripliga mening är, att kungen af fruktan fjäsar honom, men af själ och hjerta skulle fröjda sig, om Fersen, med en qvarnsten kring halsen, låge på hafsens djup.»
«Toll bär näsan högt och börjar spela en betydande roll.
Du hade rätt, då du för några år sedan påstod, att mannen vore stoff att göra af.
Han har verkligen mycket hufvud och bestämdhet, är driftig och dristig; men grundsatser saknar han helt och hållet, utom den, att blindt hylla ett oinskränkt konungavälde.
Han är Gustavianernes pelare och själen i det konungska partiet.
Sjögasten Lilljehorn, Bergenstråhle i Svea Hofrätt samt en hop af 72 års verkgesäller och öfriga stympare höra till svansen.
«Med kung Gustafs senat står det, Gud bättre! jemmerligt till.
Tacka vill jag frihetstidens rådkammare; den var dock något helt annat!
Desse nu varande rådsherrar, till och med de, som tillhört gamla uppsättningen, äro vordne fullt ut så mycket hofmän, som statsmän och senatorer, och sätta högre värde på konungagunsten, än på landets aktning och förtroende.
Hvad jag minst skulle trott, och som likväl ty värr! ej kan nekas är, att sjelfve Höpken böjer sig under kungens vilja.
Så kräftfrätande är ett regeringssätt, der det ärftliga konungadömet lemnas lösa tyglar!
I allmänna tänkesättet hafva de gunstiga herrarne kommit ansenligt till korrta, sedan de gåfvo sviga för konungens onda kynne i Götha Hofrätts sak.
Allmänheten, som ej vet, att Beckfriis, Posse, Schwerin, Ad.
Horn, Liewen, Ant. Wrangel, Stockenström och Hermansson ingen del hade i domslutet, skär dem också alla öfver en kam.
Ja, Gustaf III:s rådsherrar stå nästan lika illa till boks, som Carl XI:s och Carl XII:s kongl. råder.
«Du saknas här, ej endast af vänner, utan fastmer af statsmän.
Det kan visserligen vara djupt beräknadt, att söfva leoparden, medelst den låtsade likgiltighet för allmänna ställningen, som din frånvaro denna gång antyder.
Imedlertid fägnar den ej ringa högsta vederbörande.
Din friherrinna berättade mig, att, på en cour för ett par dagar sedan, konungen, med sitt vanliga hyckleri, visat henne utmärkt bevågenhet och mycket enträget frågat, huruvida du vore att förvänta till riksdagen.
Med den själsnärvaro och finhet, som äro din fru så egna, svarade hon nej; men utfäste sig, både att skrifva efter dig och att ansvara för din inställelse, om konungen önskade det.
Svarets fintlighet öfverraskade, men behagade honom, som ej kan frånkännas egenskapen att förstå sig på dylikt kram.
Också sade han henne genast en af dessa artigheter, som den gynnaren alltid har till hands och så listigt vet att begagna för sina afsigter.
Han bad henne dock för Guds skull ej göra sig omak med ditt efterskrifvande 35.
«Att Frietzsky och Hummelhjelm äro bland dem, man kan lita på, förefaller dig säkert ej oväntadt; men, hvad tycker du väl: hertig Carl visar sig mer och mer fryntlig emot dem, som se surmulna ut!
Detta står i sammanhang med drottningens dagligen väntade nedkomst, om hvilken de vidunderligaste rykten äro satta i omlopp: rykten, som till och med kunna spåras från Fredrikshof och Rosersberg.
Sigrid Storråda, som aldrig tålt sin äldsta sonhustru, har begagnat detta tillfälle, för att helt och hållet krossa henne.
När gumman blir retad, skyr hon inga utvägar att läska sin ögonblickliga vrede.
Hennes ånger kommer, som vi veta af gammalt, post festum.
För att bringa henne alldeles utom sig, har hertigen gräft upp den gamla historien om enkedrottningens och salig
Sinklairs fordna förhållanden till hvarandra 36 och intalat modren, att hans svägerska vore den, som gifvit fart åt detta prat.
Hertigen har stark fallenhet att fiska i grumligt vatten.
Den kunde framdeles användas, att hålla den stormäktigste brodern i tygeln, om jag ej hört af pålitligt folk, som känna prins Carl, att man aldrig kan bygga på hans aftal och utfästelser, utan att han, till och med i hopp om en ringa fördel för ögonblicket, uppoffrar framtiden och alla, som förtro sig åt honom.
På de nu för handen varande tvisterna inom konungahuset kunde eljest med allt skäl lämpas ordspråket: att när tjufvarna råka i lufven på hvarandra, så får bonden sin ko igen.
«Som hvarken modern eller andre sonen förstå att dölja sitt spel så illparigt som den äldste, så fick han väder af den soppa, gumman och hertigen kokat ihop; och nu gjorde han en mästerkupp, hvars make i spetsfundighet sjelfve Mazarin näppeligen kunnat åstadkomma.