Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att jag icke delar denna åsigt, behöfver jag icke ytterligare framhålla; men den sanningen kan jag icke undertrycka, att denna lagstiftning, i sin helhet betraktad, är behäftad mod många andra och stora brister, som icke äro afhjelpta endast genom borttagandet af 3:dje mom:t 47:de §:n i lagen om landsting, och en af dessa, som nu faller mig i minnet, är den ojemna fördelningen i representationsrätten emellan land och stad.
För det man icke kan hoppas på rättelse i allt, bör man väl icke
Den 7 Januari. derföre förkasta rättelse i något, och företrädesvis i det väsendtligaste.
Skulle det emellertid visa sig, att R. o. Ad. biträder den åsigt, som den siste värde talaren yttrat, att man för konseqvensens skull bör bibehålla en lagbestämmelse, hvars felaktighet äfven en annan talare vitsordat, så får jag dermed nöja mig och endast låta mitt förslag framstå som en reservation.
Emellertid yrkar jag på den propos., jag begärt.
Mörner, Garl Göran Detlof:
Jag tillåter mig i R. o. Ad:s minne återkalla, att denna § icke är tillkommen genom Ståndets beslut vid sednaste riksdagen. R. o. Ad. beslöt nemligen då, att sista mom:t i samma § skulle utgå, och till följd af Riks-Ståndens skiljaktiga beslut hade frågan om §:ns lydelse bort blifva föremål för votering i förstärkt Ekon.-Utsk.; men då Borgare-St. sedermera öfvergick till Preste-St:s mening, förföll frågan om sådan votering äfvensom all påföljd al R. o. Ad:s beslut.
Ett afslag å Utsk:ts hemställan skulle således utgöra ett konseqvent vidblifvande af hvad R. o. Ad. vid förra riksdagen beslöt.
Gr. af Ugglas:
Jag täger för gifvet, att det är såsom Gr.
Mörner upplyst; men det förändrar icke frågans ställning.
Beslutet har en gång blifvit R.
St:rs, och nu är det ifrågaställdt, huruvida R.
St:r skola vid denna riksdag ingå til! K. M. och begära cn föreskrift, som alldeles står i strid med hvad Ständerna vid förra riksdagen beslöto.
Jag hoppas för min del, att R. o. Ad. icke skall bidraga till någonting sådant, lika så litet som jag skulle vid andra tillfällen, der jag tillhörde minoriteten, önska upprifvandet af hvad majoriteten beslutat.
Sådant anser jag motbjudande.
Sprengtporten har alltför mycket hållit sig till de svårigheter, olägenheter, ja till och med orättvisor, som af stadgandet skulle kunna uppkomma.
Men sedan flrrne nyligen underkänt härads-representationen, så kunni väl många frågor uppstå, hvilka särskildt intressera blott särskilda delar af länet, och om landstinget då vill lemna bidrag till sådana ändamål, så behöfver det icke leda till några orättvisor.
Jag vill för öfrigt icke ingå i sjelfva saken.
Det är nu fråga om, huruvida något mellankommit, som kunnat förändra R.
St:rs åsigt sedan sista riksdagen, eller om R.
St:r skola handla på det sätt, att de i dag göra så, och i morgon så.
Det skulle vara en särdeles betänklig princip, om inom vår representation, der så mångfaldiga ärenden förekomma till afgörande, man så uteslutande skulle anse sig bunden vid ett föregrde riksdagsbeslut, att, äfven om detta beslut befunnes innebära ett solklart misstag, man icke för konseqvensens skull ville rätta detsamma.
En sådan princip kan jag för ingen del gilla, och att hos Ständerna en mot - Den 7 Januari.
45 satt åsigt gör sig gällande, derpå kunna otaliga exempel framdragas.
Beträffande de orättvisor, hvarom jag talat, så medgifver jag att ordet icke är vackert; men för att beteckna ett begrepp måste man stundom nyttja de ordalag, hvarigenom det uttryckes; och jag tror det vara omöjligt att med rättvisa urskilja, hvad sorn vid ett allmänt företag inom ett län, detta må nu vara förbättrade kommunikationer, skolväsende, sjukvård eller annat, i mer eller mindre mån gagnar stad eller land.
Författningen har i kommunalt hänseende gjort länet till en enhet och denna princip bör konseqvent bibehållas, om man skall kunna genom den nya lagstiftningen väcka en allmän anda och genom denna komma till sådana beslut, som blifva af allmän nytta.
Godtyckligheten är en princip, på hvilken intet godt eller varaktigt kan eller bör byggas i vårt land.
Jag ber dessutom att få fästa uppmärksamheten på en särdeles omständighet, nemligen att, efter hvad man tror, dessa kommunal-lagar komma att spela en särdeles stor roll äfven ikonstitutionelt hänseende.
Ar det icke då af största vigt, att i dem finnes nedlagda principer, som äro sansade och oklanderliga, och att man sålunda i tid från den späda plantan bortskär sådana utväxter, som icke kunna gifva annat än omogna frukter, så framt de icke af sig sjelf affalla, hvilket kan vara att hoppas, men icke innebär en visshet.
Jag har icke något vidare att tillägga i denna fråga, som är af en ganska enkel och tydlig beskaffenhet.
Då man talar om konseqvens, torde densamma bäst iakttagas, om R. o. Ad. vidblifver samma mening, som i denna fråga gjorde sig gällande inom vårt Stånd vid förra riksdagen.
Tiden är långt framskriden och jag skall derföre vara helt kort.
Jag ber blott att få erinra, att vid förra riksdagen stannade R. o. Ad. i det beslut, att ingen ny skatt skulle vid landstinget få utgå annat än efter 2:dra Art.
Bevilln.-förordnm.
Jag beklagar att Frih.
Sprengtportens förslag icke är så fullständigt, som jag hade önskat; tydå hade man kunnat erhålla en väl behöflig ändring i den nya kommunal-lagen.
Jag kan icke instämma med Gr. af Ugglas deruti, att nya lagar böra betraktas såsom ett noli me tangere.
När man vill hafva en ny lag, som är behäftad med brister, så heter det: »Det kunna vi hjelpa vid nästa riksdag»; men när man sedan vill afhjelpa dessa brister, då svaras det: »Nej, vi antogo ju lagen vid förra riksdagen I»
Denna slags konseqvens bryr jag mig icke om, och anser icke heller nödvändigt att iakttaga densamma.
Om vi icke kunna hoppas att erhålla en ändring i sjelfva författningen, så kan vårt beslut likväl blifva ett memento, att icke begagna den vådliga beskattningsrätt, som nu tillkommer landstinget, nemligen att kunna öfverlägga och bestämma om 46
Den 7 Januari. andra grunder för beskattningen, än dem. som finnas intagna i Bevilln.-förordningen.
Jag tror att protokollerna vid förra riksdagen skola vittna derom, att jag då hellre önskade a (slå hela saken.
På grund deraf och på det man åtminstone nu må hafva inlagt en reservation emot en alltför vidsträckt tillämpning af §:n, önskar jag, att R. o.
Ad. måtte bifalla förslaget och afslä Utskrts Betänk.
Liljencrants, Gust.
För min del får jag också gifva tillkänna, att jag önskar instämma med den siste värde talaren, och till följd deraf bifalla motionärens förslag.
Jag tror, att om man verkligen vill af den nya institutionen vinna ett godt resultat, så bör man söka undanrödja hvad som deruti är förkastligt.
Att så uppenbart, som förev:de § kan gifva anledning till, sätta stad och land i harnesk mot hvarandra, anser jag vådligt.
Vid sådant förhållande och då jag tror alt äfven i andra fall ganska olämpliga föreskrifter finnas i den nya författningen, anhåller jag om bifall till Frih. Sprengtportens förslag, hvarigenom jag anser ett stort steg vara taget till författningens förbättrande.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder bade yrkats dels bifall till Utsk:ts ifrågav:de Betänk, och dels afslag derå samt antagande al följande, utaf Frih.
Sprengtporten afgifna förslag till beslut: »att R.
St:r må bos K. M. i und. anhålla om upphäfvandet till all kraft och verkan af stadgandet i 3:dje mom. 47 §:n af K. M:s Nåd.
Förordn. om Landsting af d. 21 Mars 1802, i hvad det innehåller, att då ett företag är af den beskaffenhet, att endast stad eller endast landsbygd af företaget kan hafva hufvudsaklig nytta, i förra fallet landsbygden och i det sednare städerna, vare sig samfäldt eller en eller flere bland dem, må från bidrag till företaget befrias eller med ett sådant bidrag i jemförelsevis mindre mån betungas.»
Härefter framställde Hr Gr. o.
Landtm, först propos. på bifall till Betänk:t, hvartill svarades blandade ja och nej, samt sedermera propos. på afslag derå och antagande af ofvan omförmäldte förslag lill beslut i ämnet, då svaren likaledes ut föllo med ja och nej i blandning; hvaruppå Hr Gr. o. Landtm, förklarade sig hafva funnit den sednare proposm med öfvervägande ja besvarad.
Gr. af Ugglas begärde votering.
Upplästes och godkändes följande förslag till votenspropos. : »Den som bifaller Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ts Betänk.
N:o 23, i ani. af väckt motion i fråga om upphäfvande af 3:dje Den 7 Januari. 17 mom:t 47:de §:n af K.
Förordna om landsting, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; vinner nej, afslår R. o. Ad. ifrågav:de Betänk, och antager det af Frih.
Sprengtporten afgifna förslag till beslut i ämnet.»
Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut, och efter öppnandet af den förseglade voteringssedeln, rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 15.
Nej — 16.
Jag anhåller att R. o. Ad. ville in bjuda Med-St:n, att i R. o. Ad:s nu fattade beslut sig förena.
Propos. å bifall till detta förslag framställdes och besvarades med några ja jemte ett eller annat nej; och förklarades ja haft öfvervigten.
Föredrogs ånyo och bifölls Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ts d. 27 sisth December och 3 dennes på bordet lagde Betänk.
N:o 25, i ani. af väckt motion (N:o 86) ang:de tre årliga häradsting i Wermland.
Efter föredragning af samma Utsk:s ofvannämnde dagar bordlagde Mern.
N:o 29, i aril. af väckt motion, om inrättandet af en pensionsfond för handelsflottan, lades detta Mern. till handlingarne med förklarande, att deri deri omförmälde motion ansågs tillhöra Stats-Utsk:ts behandling.
Föredrogos, men begärdes af flere ledamöter ånyo på bordet, nedannämnde d. 3:dje dennes bordlagde Utlåtm och Betänkrn, nemligen: Stats-Utsk:ts Utlåt.
N:o 22, ang:de Riksg.-Kont:s förvaltning under deri tid, som förflutit sedan början af sistförflutna riksdag; Lag-Utsk:ts Betänkm N:o 14, i ani. af vackt motion om upphäfvande af 2 kap. 5 och ti §§ Giftermåls-Balken, och N:o 15, i ani. af väckta motioner, orri förändring i föreskrifterna, ang:de skyldighet för prest att pröfva vilkoren för lysning och vigsel; samt Riddarhus-Utsk:ts Utlåt.
N:o 4, i ani. af Hr Anreps, Gabriel, motion, att den å Riddarhusets genealogier såsom lefvande upptagna adliga ätten N:0 1 Lilliehöök af Fårdala må förklaras vara utslocknad.
Claes Henrik:
Som Hr Anreps motion torde komma att föranleda en längre diskussion, då den 48 Den 7 Januari. otvifvelaktig är för R. o. Ad. af stort intresse, anhåller jag att Riddarhus-Utsk:ts Betänk, måtte uppföras främst på föredragningslistan till nästa plenum.
Jag kan icke anse Riddarhus-Utslets Utlåt, vara af den vigt, att det bör sättas framför Stats-Utsk:ts Betänk.
Hr von Francken, Georg Wolfgang:
Jag begärde blott ordet, för att anhålla, att Stats-Utsk:ts Betänk.
N:o 22 mätte varda uppfördt främst på föredragningslistan och Riddarhus-Utsk:ts dernäst.
Hr von Knorring, Oscar:
Afven jag tror, att Riddar hus-Utslets ifrågav:de Betänk, bör sättas näst efter Stats-Utslets Utlåt.
Jag förenar mig med de siste värde talarne.
Min mening har blott varit, alt få ifrågav:de ärende framflyttadt, emedan det troligen kommer att föranleda en längre diskussion.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., beslöt R. o. Ad., att Riddarhus-Utslets ilrågavide Ulåt.- skulle å föredragningslistan för nästa plenum uppföras näst efter Stats-Utsk:ts Utlåt.
Anmältes och bordlädes Stats-Utslets Utlåt.
N:o 21, i ani. af R.
St:rs åren 1860 och 1861 församlade
Revisorers berättelser ang:de nämnde år verkställda granskningar af Stats-Verkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning under åren 1858 och 1859. R. o. Ad. åtskiljdes kl. ^ 5 e. m.
Brakel.
Den 10 Januari f. m. 49 Lördagen den 10 Januari 1863.
Justerades ett prot.-utdrag för d. 20 sistl.
December och ett prot.-utdrag för d. 7:de dennes.
Raab, Hugo, uppläste ett skriftligt anförande af följande innehåll:
Så väl på detta rum, som i de öfrige Hiks-Stånden, hafva förslag blifvit väckta, med syfte att gifva skarpskytterörelsen mera lif och utsträckning.
Ang:de behofvet häraf kunna meningarne egentligen ej vara delade, men deremot så mycket mera ang:de medlen till fyllande af detta behof, om dessa medel på samma gång skola gifva ökad styrka åt landets försvar.
Det hufvudsakligaste och mest lockande medlet till uppmuntran af skarpskytterörelsen, som blifvit föreslaget, är befrielse från beväringsexercis.
Iv. M:s Nåd.
Propos. i ämnet, understödd af en motionär.
Hr Ridderstad, som dock fordrar vissa tillägg till de vilkor, K.
M. för befrielse föreslagit, afser, att en sådan befrielse endast bör vinnas från l:a årets beväringsexercis.
Flere enskilde motionärer deremot hafva föreslagit befrielse från båda årens.
Då detta sätt att uppmuntra skarpskytterörelsen, enl. min uppfattning, hvarken kan gifva landets försvar ökad styrka, ej heller lif åt skarpskytterörelsen, utan tvertom, har jag här velat anföra skälen lör denna min uppfattning, på samma gång som jag velat framställa ett annat sätt, på hvilket K. M., säkrare, än genom befrielsen från beväringsexercis, utan R.
St:rs ingripande i frågan genom »lagstiftande på frivillighetens område», torde kunna gifva skarpskytterörelsen lif och utsträckning, samt fosterlandets försvar ökad styrka.
Antingen beväringskarl befrias från ett eller två års beväringsexercis, iir visserligen af stor vigt, ty, så länge han åt minstone en gång varit tvungen att tjenstgöra uti ett regementes leder, vet han sig tillhöra armén, om krig skulle kalla den under vapen, och han har äfven fått en aning om den disciplin och tjenstgöring vid trupp, som endast vid armén kan vinnas.
Men äfven om han nu endast befrias från ett möte, är en H. II. 4 50 Den 10 Januari f. m. högst vådlig bana beträdd, ty den grad af öfning, som bifvit föreslagen för befrielse — »läraktig beväringskarls» —, skulle lika väl kunna anföras såsom skäl för befrielse från 2:a som från l:a årets beväringsexercis.
Säkert skola äfven vid hvarje riksmöte motioner i denna rigtning väckas; och, om denna bana vid närvarv:de riksmöte, genom medgifvande af befrielse från l:a årets, beträdes, kunna vi med visshet emotse den tid, då beväringsskyldige, som inträdt i skarpskytteförening och der erhållit någon färdighet i exercis och manöver, befrias från ali beväringsexercis, och hurudant blir förhållandet då?
Jo, en sådan beväringsskyldig skarpskytt har visserligen hört talas om en lag, som förbinder honom till tjenstgöring i allmänna beväringen, men han har sjelf ett exemplar af sin egen skarpskytteförenings stadgar, hvilka han lofvat efterlefva, och i dessa stadgar står, att han skall öfva sig i exercis och målskjutning.
Detta har han så val fullgjort, att han af en officer från närmaste regemente deruti blifvit godkänd.
Men i dessa stadgar står äfven, att skarpskytteföreningen endast förbundit sig att försvara den stad eller socken, hvarest den är bildad, och det ligger inom möjlighetens, ja sannolikhetens område, att en skarpskytt 10 år härefter, på grund af dessa stadgar, och på grund deraf, att ingen annan skarpskytt blifvit kallad till tjenstgöring vid armén hela denna tid, verkligen skulle tro sig göra tillfyllest, om han äfven vid utbrytande krig endast uppfyller de åligganden, skarpskytteföreningens stadgar föreskrifva.
Hr Ridderstad, hvilken jag härmed får hembära min tacksamhet för det varma intresse, hvarmed han försvarar beväringsinrättningens helgd, yttrar till inledning för sitt förslag, ang:de vissa tillägg till de vilkor, hvarunder, enl. förut väckt förslag, skarpskytt må befrias från ett års beväringsexercis, bland annat följande: »Visserligen förändrar förslaget ingenting af någon betydenhet i den nu fastställda beväringsorganisationen; men icke dess mindre finge den friviliighetsidé, som utgör skarpskytteföreningarnes lifsvilkor, elt finger af sitt lif med i sagde organisation, hvarigenom utan tvifvel den hitintills temligen förstenade eiler
Mösa beväringsstommen skulle känna sig en smula elektriserad, eldad till mer omfattande, rask och frisk uppfattning af värnepligtens fosterländska betydelse, väckt till verklig krigisk lefnadslust.
Visserligen innebär icke heller förslaget något intrång på skarpskytteföreningarnes frivillighet; men icke dess mindre skulle dessa föreningar, genom det förtroendefulla uppdraget, känna sig mera erkända af och ansvariga inför landet, samt sålunda manade, att ännu ytterligare anstränga sina krafter, för att värdigt motsvara sin hedrande nya ställning.
Den ömsesidiga vexelverkan af militärisk hållning och intelligens — hvartill förslaget sålunda skulle kunna föranleda emellan de tvenne nu förbefintliga elementerna till ett nationalförsvar — kunde icke gerna annat än, efter min föreställning, på en naturlig väg utbilda opinionen om behofvet och nödvändigheten att gifva detsamma en så ordnad och genom - Den 10 Januari f. m. 51 forti organisation, som de förenade nationella och militära anpråken gifva i våra dagar vid handen.
Alltså, jag kan ej annat än lifligt förorda förslaget å ena sidan, derföre att det antagligtvis skall förvandla beväringspligten från en naken och kall skyldighet till ett för ungdomen lefvande intresse, från ett åliggande till en böjelse, från en börda till ett nöje; å andra sidan, derföre att de frivillige skarpskytteföreningarne derigenom skulle erhålla en för dem säkert välkommen praktisk uppgift, ett för handen varande verkligt mål; begge delarne utvecklande kärlek till fäderneslandet och dess försvar.»
Månne verkligen logiken uti detta Hr Ridderstads yttrande är rigtig?
Huru kan bevärings-inrättningen vinna på befrielsen från beväringsexercis för den bästa delen af de beväringsskyldig!:?
Det är ju uppenbart, att uti skarpskytteföreningarne företrädesvis sådana män inträda, hvilka äro lifvade af fosterlandskänsla och hafva håg eller åtminstone ej afsmak för militärisk» öfningar, och att de företrädesvis komma att tillhöra den del af medborgare, som i bildning och intelligens är den stora mängden öfverlägsen.
Härutaf följer äfven, alt just de ynglingar skulle undandragas beväringsexercisen, hvilka för närv:de utgöra beväringens heder och dess föresyn, nemi. de begripligaste och bäst exercerade, — de, som nu vanligen uttagas till vice korpraler, — de, som genom sin läraktighet och goda vilja äro en föresyn för de andre.
Hvilket inflytande detta skall hafva på beväringen, dess anda och dess exercis, samt på den aktning och det förtroende, armén skänker densamma, torde knappast behöfva omnämnas.
Att detta inflytande skall blifva motsatsen af hvad Hr Ridderstad förmodar, tyckes vara temligen gifvet.
Inflytandet deraf på skarpskytteföreningarne sjelfva lär ej heller blifva det bästa, och detta i lika grad, antingen befrielse från ett eller två års beväringsexercis medgifves; ty, i stället för att skarpskytten nu tager geväret, lifvad af fosterlands känsla och lust att tillsammans med vänner och bekanta öfva sig i exercis och målskjutning, för att derigenom blifva användbar till krigstjenst, i händelse landets försvar behöfver hans krafter, så skulle skarpskytteföreningarnas ändamål — deras enda »praktiska uppgift» — kunna blifva att på ett så billigt och beqvämt sätt, som möjligt, försäkra sina medlemmar om befrielse från beväringsexercisen.
Att Hr Ridderstad, som visar särdeles omtanke både om armén och skarpskytterörelsen, äfven hyser farhåga för, att skarpskytteföreningarnes enda praktiska uppgift skall blifva den ofvan angifna, synes af efterföljande ord, som återfinnas i motiveringen till hans förslag: »Såvida man är sann och verklig vän af skarpskytterörelsen och den frivillighets-idé, som allt hitintills så värdigt uppburit dess banér, så måste man äfven allvarligt och strängt vårda sig och vaka deröfver, att denna idé, frivilligheten, alltid bevarar sin fosterländska betydelse, 52 D.cn 10 Januari f. m. sin moraliska kraft och sanning, sin enkla och ädla renhet och icke hemfaller under motsatsen dertill, hvarken i glömska af sin uppgift, landets försvar, eller i egennyttiga små beräkningar, samt sålunda urartar.
Framförallt måste man akta sig för, att genom något slags mindre väl betänkt lagstiftande, om ock tillkommet af den största tillgifvenhet för idén, gifva den ringaste anledning dertill.
Skulle den dag komma, då skarpskytterörelsen, i stället för att vara ett hedrande uttryck af det
Svenska folkets kärlek till nationelt oberoende, blelve ett medel för enskilda intressen, föreställer jag mig att densamma sett slutet af sitt vackraste tidskifte.
Man kan derför — då fråga nu är om att uttaga de lörsta lagstiftande stegen — icke nog uppmärksamt granska hvarje äfven den minsta del deraf.
Måhända skall mången anse det i högsta grad opåkalladt, att se ens en skymt i de härofvan framställda förslagen, och vilkoren derför, som kunde leda till skarpskytterörelsens urartande; icke dess mindre tillåter jag mig likväl — och det af kärlek till sjelfva idén — att uttala mina dubier.» »Den grundsats af fullkomlig frivillighet, hvarpå skarpskytteföreningarne vuxit upp, berättigar icke blott den minsta stad, utan jemväl den minsta socken, ja by, att bilda siri särskilda skarpskytteförening.
Lägger man till denna frivillighet nu rättigheten att befrias ifrån, vare sig ett af beväringsårens exercispligt eller till och med begge, skall tvifvelsutan fördelen deraf blifva nog lockande för organiserandet af skarpskytteföreningar öfverallt.
Till följd likväl af svårigheten att ordna ett större sammanhängande helt, socknarnes i allmänhet glesa befolkning samt bristande snabba kommunikationer o. s. v., torde man få antaga, att flertalet af dessa föreningar komme att inskränka sig till ett fåtal, kanske ett korporalskap, och ändock vore det en förening lika berättigad som någon annan, med sitt reglemente, sitt försvarsområde, sin öfverbefälhafvare — allt i öfverensstämmelse med K.
Förordningen af den 8 Mars 1861.
Mig synes, att ett sådant resultat likväl i intet afseende motsvarade skarpskytterörelsens uppgift.
Förhållandet skulle vida mera sönderrifva försvaret, än sammanhålla det.
Dessa små föreningar, med sina motsvarande små proportioner i allt öfrigt, saknade allt egentligt värde såsom ingripande del i försvars väsernl et.
Inom möjlighetens gebit ligger åtminstone, att de i krigstid icke kunde tagas i någon effektiv beräkning och i fredstid hufvudsakligast skulle komma att reducera de beväringsskyldiges nu i lag bestämda exercistid.» »ålen nu har såväl K. M. i dess Propos., som äfven Hr Blanche i sin motion, föreslagit vissa vilkor, såsom kontroller på, huruvida beväringsskv
Idigs öfningar i skarpskvtleledet motsvara hans öfningar under beväringsmötena.
Antager man likväl antingen K.
M:s förslag, att kommenderad i tjenst varande officer skall verkställa inspektion, eller Hr Blanches förslag, att öfverbefälhafvares intyg är tillfyllest; uppstode i det Dea 10 Januari f. m. 53 förra fallet, att regementenas officerare, till tidspillan för andra tjensteåligganden samt till pekuniär tunga för staten, finge veckor ut och veckor in korsa fram och åter orterna igenom, och — i det senare fallet — att betygen stundom kunde blifva derefter, någongång kanske sjunkande i pris och värde till samma grad af opålitlighet, som orlofssedlar och sådant mera.» »Jag erkänner, att jag i dessa omständigheter ser en våda, ej mindre hotande vår nuv:de beväringsinrättning, än skarpskytterörelsen, samt i allmänhet — i följderna — till och med den krigiska andan inom landet, som likväl dessa båda afse att lifva och elda; jag tror likväl på samma gång att, ifall dessa underordnade frågor lösas på ett annat sätt, sjelfva hufvudafsigten, eller de frivilliga skarpskylteföreningarnes och beväringens amalgamerande i visst fall ganska lätt låter sig verkställas med upprätthållande, så väl af skarpskytteföreningarnes lifs vilkor, frivilligheten, som af beväringspligtens helgd, på samma gång som man skulle kunna bevaka och utveckla bådas kraft, bådas krigiska intelligens, hvilket ock vill säga landets.»