Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och han försvinner lika hastigt som han kommit, i det han kysser sina fingertoppar och viftar artigt och förtroligt med handen.
Han lämnar efter sig ett intryck, som verkar befriande.
Det fanns ingenting tvunget eller stelt i hans väsen; det var friskt och personligt; följaktligen kan man vara människa också vid hofvet!
Efter alla tecken att döma måste den unge mannen ha varit kammarpagen Frederik Karl Warnstedt.
Nu slås dörrarna upp, och Struensee sätter sig i rörelse.
Han har en förnimmelse af, att det bonade golfvet gungar under hans steg.
Där längst inne i rummet skymtar han genom en dimma det spädaste och minsta diminutivum af en man, som han någonsin sett.
Han stannar, bugande; men kung Kristian vinkar med handen, och han närmar sig ytterligare några steg.
Nu ser han klarare.
Detta majestät liknar en pojke, som blifvit hämmad i växten af sina egna utsväfningar.
Det finns ingenting af mogenhet i hans väsen, till trots för den eleganta men något ansträngda hållningen.
Blicken är allvarlig och en smula orolig.
Men H. M. behagar i nåder räcka lifläkaren sin hand.
Lifläkaren söker dränka sin förlägenhet i en ny djup bugning och fumlar ängsligt med majestätets hand, vet icke rätt, hur han skall behandla den lilla späda tingesten.
Är den räckt fram till hälsning eller till undersökning?
Skall han kyssa den, krama den eller räkna pulsens slag?
Sekunderna äro långa.
Gud, om detta spektakel snart vore förbi!
Ändtligen säger kungen ett par ord.
– Detta är således den nye läkaren – –
– Ja, Ers Majestät.
Borde han icke ha tillagt några ord, tackat för utnämningen?
Kungen har förmodligen redan fått ett bestämdt intryck af, att den nye läkaren är en idiot!
– Man har sagt mig, att ni skall vara skicklig.
Struensee bugar sig ännu djupare i stigande förbittring öfver sin egen dumhet.
Hvad skall man kunna svara på en sådan fråga?
– Det skall vara mig en ära och en glädje att tjäna Ers Majestät.
Jag hoppas, ni kan era konster.
När jag känner mig opasslig, skall jag låta kalla er.
Ni skall känna mig på pulsen, och jag skall räcka ut tungan åt er.
Det sista klingar som en sarkasm.
Struensee ser majestätet rakt i ansiktet.
Där leker ett spefågelsleende omkring munvinklarna.
– Jag skall göra min plikt, säger han, och för första gången möter han monarkens blick med ett naturligt och lugnt uttryck i sina ögon.
Från den stunden känner han det, som om han haft fast mark under fötterna, och hans väsen återfår sin trygga säkerhet.
– Men för att kunna göra någon nytta som läkare, måste jag först vänja mig vid att bortse från majestätet! tillägger han småleende.
– Jag måste lära mig att se människan i monarken.
Och jag hoppas, Ers M:t tillåter mig att alltid vara fullt uppriktig.
– Gärna, min gode doktor! svarar kungen nådigt.
– Jag tycker om uppriktighet.
Människorna äro sällan fullt ärliga mot mig.
Hans blick blir frånvarande, och hans hållning slappas.
Han fumlar med handen nedför bröstet och låter den ligga stilla öfver mellangärdet; mumlar några ofattbara ord och blir plötsligt förlägen, rycker till och återtager sin ansträngdt majestätiska hållning.
– Godt, godt! säger han och nickar beskyddande.
– Under den närmaste tiden hoppas jag icke behöfva er alltför ofta.
Angående resan skall ni få order af hofmarskalken – – Au revoir!
Struensee drager sig tillbaka med ett starkt intryck af, att det gömmer sig i konungens väsen någonting, som han icke förstår.
Detta diminutivum af en människa är en sfinxunge, hvars gåta han måste lära sig tyda.
Julisolen bränner de hvita vägarna, öfver hvilka kung Kristians lysande följe rullar i vagn på vagn genom tätnande dammoln söderut och västerut.
– Konungens lifläkare åker med de ringaste i rang.
Vid hans sida sitter en liten, korthalsad man med en stor hakpåse, som uppbär ett flegmatiskt ansikte med ett undergifvet uttryck.
Det är Cancellirådet H. P. Sturz.
Ingen som ser honom så, kan tro, att han är en diktare och en konstnär.
Först när han talar, lyser själen fram, skrifvare- slafuttrycket försvinner, ögonen få lif, och kring munvinklarna spelar ett anderikt leende.
– Vi äro nu hopsmidda af samma fotsack – säger han – och få försöka att hålla oss väl med hvarandra så länge resan varar!
Vagnen är icke stor nog åt oss båda, om vi sparkas!
De rulla öfver den vida Lüneburgerheden till Hannover och vidare i korta, bekväma dagsresor till Düsseldorf, där lifläkaren för första gången kallas till kungen, som ensam med grefve Holck gjort en omväg öfver Göttingen och Cassel till Hanau och förkylt sig på färden nedför Rhen.
– Ack, ack, ack hvilken ömtålig liten mekanism det är, som Struensee fått anförtrodd åt sin vård!
Han måste lära sig att förstå den, och han får ofta tillfälle att studera den nu, ty han kallas ofta till kungen, som börjat vänja sig vid det nya ansiktet.
Det är lättare att vara sig själf inför ett majestät, som har feber, och som icke frestas att vara majestätisk i sin nattskjorta.
Konungens lifläkare gör, småleende, den reflexionen, att en kunglig person i en säng väcker mera mänskliga känslor än vördnad; han aflägger så småningom alla ceremonier.
Detta behagar kungen, som därvid själf känner sig mera fri och otvungen, så att hans älskvärdhet bättre kommer till sin rätt.
Makligt hvilande låter sig Struensee bäras framåt från plats till plats och från land till land.
Det är första gången han har tillfälle att se sig om i världen, och han iakttager allt med ett par lugna och uppmärksamma ögon, tills intrycken hopa sig alltför tätt i hans hjärna, och allt flyter samman till ett virrvarr, liknande en dröm.
Där är det sumpiga
Holland med den oändliga horisonten, de tusen kanalerna och de tusen sinom tusen väderkvarnarna.
Där är Amsterdam: ett Venedig med lastpråmar i stället för gondoler och med en packhusvind på hvart palats.
Där är det leende Brüssel, sedt i fågelperspektiv från höjden: en oändlighet af röda tegeltak inbäddade i grönt.
Där är den blåa kanalen, som glittrar i augustisolen; och där stiger en strimma ur hafvet, växer, får färg och konturer, blir till en samling af små leksakshus, blir till en stad med lefvande människor och höga byggnader.
Detta är Storbritanniens jord och staden heter Dover.
Men allt hvad han hittills sett, är dock ingenting mot den oerhörda, öfverväldigande, sinnesförvirrande världsstaden London, med ett konungarikes folkmängd sammangyttrad inom gränserna af några få kvadratmil.
Där står ett gammalt, dystert palats, som kallas S:t James och som liknar ett fängelse.
Där sofver kungens lifläkare i närheten af sin höge patient.
Förbi dess åldriga, gråa murar brusar och hvirflar det mäktiga lifvet; han kastar sig handlöst ut i strömmen och drifver med.
Det mörknar mot aftonen, men staden brinner: husen äro illuminerade, kyrkoklockorna ringa, och människorna tjuta af rojalistisk fröjd.
Öfverallt i fönstren hänger kung Kristians bild i kopparstick.
Om dagarna far kungen omkring i feberaktig hast utan rast eller ro; och hans följe följer.
De beskåda samvetsgrant allt hvad en resande måste ha sett, men det blir för mycket, nerverna slappas, och till sist bli intrycken matta.
– Om nätterna rulla vagnarna genom oändliga labyrinter och stanna plötsligt, där en flod af ljus faller ut öfver stenläggningen.
Det är operahuset vid Haymarket, och den väldiga salen strålar af sköna kvinnor med blottade skuldror och förföriska småleenden, som flyga mot logen, där den främmande monarken tronar med sin svit.
– Eller det är ett af de många palatsen, som bildar ram om någon af de många officiella festerna, där allt rör sig i stramt åtsittande styfkjortel, och där etiketten trycker kungens lifläkare alltför långt bort i skymundan.
Då märker han någon gång, att han trädt in på en bana, där alla trappsteg äro numrerade, och då flyktar han ofta för att söka sig nöjen på egen hand eller i sällskap med Sturz – Men ofta stannar han också i sin vrå, kufvar sin fåfänga och försöker göra sig förtrolig med föreställningen om sin obetydlighet.
Vid sådana tillfällen får han en kritisk min, då han mönstrar den dansande flärden på lättsinnets marknad.
Och då händer det, att kammarpagen Warnstedt med ett sympatiserande småleende ställer sig vid hans sida.
– Hvem är den sköna damen, omkring hvilken kung Kristian spankulerar som en sparfhane?
– Det är den unga lady Esther Talbot.
Hon bär en million i diamanter omkring sin hals och kallar Danmarks envåldshärskare för »den skandinaviske tjufpojken».
– Hvem är den sköna damen, som konungen af Storbritannien följer med glans i sin blick?
– Det är den lättsinniga grefvinnan Kielmansegg, Georg III:s Pompadour.
– Hett blod i dessa hannoveranare!
Alla vår unga drottnings bröder tyckas vara beryktade för sina galanta äfventyr!
Där är hertigen af Cumberland, som blef dömd att betala en förmögenhet i skadestånd för lady Grosvenors dygd!
Sedan dess lär han med förkärlek odla borgareståndet, framför allt en madam, hvars make gör affärer i timmer och är stolt öfver sin förbindelse med kungahuset!
– Där är hertigen af Gloucester, som misstänkes för att vara hemligen gift, till vänster – liksom prinsessan af Wales med lord Bute.
Det ser ut som om alla barnen skulle följa sin mors glorvördiga exempel!
– Nej, det är sant, om vår unga drottning vet man ännu ingenting slikt.
Men det låg oro i moderns ögon, då hon bad sin måg kalla fru Plessen tillbaka.
– Dumma barn! sade hennes ögon.
Förstår du icke, att min dotter och din drottning behöfver en sträng duenna?
Vår Herre bevare din panna för horn!
Öfverallt där kung
Kristian far fram, förgyller han vägen med guldmynt, och folket jublar af hänförelse.
Det är september, och solljuset börjar blekna, då han drager till Oxford för att gästa vetenskapen, som, bländad af maktens närvaro, slösar sina utmärkelser öfver konungen och hans följe – kréerar hans lifläkare till doctor medicinæ och hedersledamot af den förnäma medicinska fakulteten.
Så är det att befinna sig på tillvarons solsida, där man får allt till skänks!
– Men nyckfull är lyckans gudinna, och i blindo strör hon ut sin gunst: hofmarskalken och garderobstormästaren Holck namnes till doctor juris, men kammarpagen Warnstedt väntar förgäfves på sitt lärdomsdiplom.
Stallmästaren Bülow virar en lager omkring sina horn, men den fint bildade diktaren och konstnären, Sturz går obekransad från festen!
Han har dock nyligen fått titeln legationsråd!
Det är höst i luften, och träden gulna i skogarna; en lätt, genomskinlig dimma darrar öfver landskapet, där vagnarna rulla genom tätt bebyggda nejder mot ett litet palats vid stranden af Thames.
Detta är Hamptonhouse, och här bor Garrick.
– Danmarks konung besöker gycklets konung! säger Holck, godmodigt leende.
– Hvarför icke? frågar Sturz, höfligt ironiskt.
– Gycklets konung är en nabob, som skulle kunna skänka sin garderobstormästare en million, och som lefver med de förnämsta och älskas och äras af alla!
Den store skådespelaren är en liten man, spädlemmad, med själ i hvarje nerv och uttryck i hvar muskels rörelse.
Han för sig som en konung, där han går vid konungens sida genom en trädgård, som liknar en äng, med raka gångar och täta buskar, som aldrig snirklats af en trädgårdsmästares sax.
Nere vid floden ligger ett tempel med en bild af Shakespeare.
Skådespelarnas konung underhåller den främmande monarken med samtal om sitt lands litteratur.
– Det är farligt för geniet att komma i alltför nära beröring med denna världens store!
Se på Sterne!
De mäktigas smicker förvred hans hufvud och deras ragouts förstörde hans mage.
– Bättre att som Richardson sitta ensam i sin studerkammare och snida människobilder af berget Athos!
Bäst ändå att vara sig själf, fri och ogenerad, lik Fielding, cynikern, som tuggade tobak och epigram i oaptitlig blandning, men som i sin diktning målade naturen så troget, att man öfverallt i England tycker sig möta Tom Jones – – –
Konungen af Danmark tager afsked med ett citat af Shakespeare.
Hvem lärde honom repliken?
Lifläkaren småler diskret.
Lifläkaren har i hemlighet börjat bereda sig för en hofmans lif.
På lediga stunder utbildar han sig i ridderliga idrotter, tager undervisning i konsten att sitta till häst med värdighet och beställer sina kläder hos Londons förnämste skräddare.
Men han försummar icke sin plikt utan vakar uppmärksamt öfver monarkens hälsa.
H. M. anstränger sig att uppträda med värdighet och är mycket populär, men lifvet spänner hans nerver till det yttersta, ty efter hvar rastlös dag af officiella mottagningar och officiella besök, följer en tröttande natt af hemliga ströftåg på gatorna i den stora staden, där kungen njuter sin frihet att rasa ostörd och okänd, förklädd till sjöman, i sällskap med Holck.
– Gif mig ett medel mot trötthet! säger konungen en morgon till sin läkare.
Men Struensee skakar sitt hufvud:
– Det finns blott ett medel – hvila.
Kristian VII vandrar nervöst af och an på golfvet.
Hans min är förlägen och hans tal förvirradt:
– Jag vet, att det finnes hjältar, som stå för kulor och krut – ingenting biter på dem – – de äro hårda.
En konung har icke tid att hvila.
Förstår du – slaf!
Jag vill, att krafterna växa – musklerna bli stål – – en konung bör kunna tåla allt!
Men jag är alltjämt den lille mannen – det går tillbaka – – musklerna slappas – – jag vill ha ett medel däremot!
– Ers M:t måste skona sina krafter.
Det finns en gräns för hvad hvar människa förmår.
Jag vill icke veta af någon gräns!
Det finns ett hemligt medel – – Holck gaf mig det förr – – Och jag befaller dig, slaf, att skaffa mig elixiret – eller – – –
Monarken knyter sina händer, och hans ögon stirra vildt, men läkaren möter hans blick med ett uttryck af deltagande, ty han förstår, att det är en otillräknelig människa, som talar.
– Ers
M:t är för närvarande exalterad – säger han mildt och fattar kungens hand för att räkna pulsslagen.
– Hur dags gick Ers M:t till sängs?
Det verkar lugnande på kungens nerver, då läkaren håller hans hand i sin.
– Sent framåt morgonen.
Och jag kunde icke sofva.
Här är ohyggligt i detta gamla näste.
Här spökar historia – och det luktar blod!
– Det är nervsjuka och kommer af öfveransträngning.
Ers M:t måste skona sig.
– Nå – säger kungen och närmar sig med ett förläget småleende – jag lofvar att bli förståndig sedan – – men i dag har jag ett kärleksmöte och vill visa mig som man.
Jag vet, att det finns ett hemligt medel, som ger kraft för stunden – Holck skaffade mig sådant förr – – Ni skall ge mig det nu – – –
Blodlöst blek om kinden, ser läkaren sin konung djupt in i ögonen och svarar med en röst, som skälfver af sinnesrörelse:
– Den man, som stått Ers M:t till tjänst med sådana medel, har förtjänat att mista lifvet.
Naturen är en sträng herre, hvars lagar ingen trotsar, utan att det hämnar sig förr eller senare – – –
– Ah – bah! – Kungen rycker otåligt på axlarna.
– Naturen tål nog vid att sträckas ett grand.
– Det är min plikt att säga Ers M:t sanningen.
Men Kristian VII vänder sig nervöst om på klacken och börjar promenera af och an på golfvet:
– Sanningen? – upprepar han hånfullt.
– Är ni säker på, att ni har den rätta fågeln i er bur?
Bernstorff har en gammal korp, som kraxar mycket visdom, Moltke en papegoja, som pladdrar, Schimmelmann en skata, som skrattar och snattar – – och alla nämna de sin fågel sanningen!
Är korpen sanningen, måste papegojan vara lögn.
– Det är bäst att icke vara så högtidlig!
Holcks glada lättsinne har åtminstone den fördelen, att man icke dör af ledsnad – – –
Struensee följer konungen med en blick, som skiftar från det varmaste medlidande till en stenhård beslutsamhet.
Han känner med hvar spänd fiber i sin varelse, att nu, i detta ögonblick, måste han utkämpa en kamp, af hvars utgång hans framtid skall bestämmas.
– Å – hvad betyder det väl, om han för evigt förvisas från hofvet!
Här gäller det mera – det gäller kungens hälsa och välfärd.
Han måste göra sin plikt gentemot detta brådmogna barn med den misshandlade kroppskonstitutionen, som snart skall komma att lida hårdt för sina egna och för andras missgärningar.
Han tager ett steg framåt och lägger handen på sitt hjärta.
I hans hållning är någonting på samma gång ödmjukt och fritt, någonting af mänskligt deltagande, som bryter sig fram till trots för alla småklokhetens och småsinnets betänkligheter.
Hans blåa ögon stå fulla af tårar och tindra af en viljekraft spänd till det yttersta med en tvingande makt att öfvertyga:
– Det är min plikt att varna Ers M:t för följderna af ett alltför tygellöst lif! börjar han.
Men kungen stannar, kastar sitt hufvud tillbaka och ser på honom med en spefullt högdragen blick.
– Det är Schönheider, som skall sörja för min själ!
Lifläkaren kan saklöst öfverlämna åt hofprästen att predika moralen!
– Jag tackar för tillrättavisningen, Ers M:t – fast den var oförtjänt.
Lifläkaren har aldrig dristat sig att predika – Men det är hans plikt att sörja för Ers M:ts kroppsliga välbefinnande, och därför måste han säga, att det lif Ers M:t hittills lefvat, icke kan fortsättas utan omedelbart förestående fara – –
Den högdragna minen faller plötsligt af, och Kristian VII:s ansikte får ett uttryck som påminner om ett nervsjukt barns oresonliga mörkrädsla:
– Ni menar för döden? – frågar han hest.
Faran ligger i en kronisk nedsättning af kroppens och själens krafter.
Jag hoppas kunna öfvervinna den, om Ers M:t vill unna sig någon hvila.
Men tvingas kroppen öfver sin förmåga, torde Ers M:t mycket snart få förnimma följderna däraf.
– Jag skulle alltså handla som en förbrytare, om jag i detta speciella fall tillmötesginge Ers M:ts önskningar.
Medan han talar, har oron så småningom försvunnit ur det förskrämda ansiktet, hvars minspel är växlande som aprilväder.
Konungens blick har nu ett inåtvändt, begrundande uttryck, och han nickar tankfullt, gång på gång.
– Det känns, som om ni ville mig väl! säger han sakta.
– De andra tala så mycket om, att de älska mig – –
Nu följer en lång tystnad; sedan glider en solglimt öfver dragen.
– Alltså är det öfverenskommet, min käre lifläkare.
Inga extravaganser på vägen!
– – Uppriktigt sagdt – jag känner icke heller någon synnerligen stor lust att vara utsväfvande – – men hvad tror ni väl, att Holck skall säga?
– Å, Ers M:t erinrar sig säkert fabeln om lejonet och tjuren?
Tjuren sade till lejonet: jag är starkare än Ers M:t.
Jag orkar mera!
– Och hvad svarade lejonet?
– Kungen småler, lifligt intresserad.
– Lejonet svarade – – svarade just ingenting.
Men en vecka senare hade tjuren blifvit en stut.
Nu är kungen i strålande lynne och afskedar sin lifläkare i nåder – –
Det är oktober, och himmeln mulnar och dimmorna tätna öfver staden, men festernas rad afbrytes icke.
Där är Newmarket med de spännande löpningarna och de präktiga ekipagen; där är Sionhouse, hertigens af Cumberland féslott, och där är återigen operahuset vid Haymarket; men nu är golf byggdt öfver parterren och alla väggar klädda med karmosinrödt sammet.
Den stora salen strålar af hundratals reverber-lampor, som kasta sitt ljus öfver ett vimmel af tusentals gäster i guld- och silfverbroderade dräkter, indianska, persiska, kinesiska tyger med ädelstenar för femtio millioner riksdaler.
Det är den danske konungens afskedsfest.
Ensam omaskerad, rör sig kung Kristian som en gratiös tätting i detta vimmel af förklädda, och växlar förbindliga ord med en lurfvig björn, omkring hvilken en bajader svärmar med ett huldrikt leende under spetsmasken.
Skogarnas konung är också Englands konung och bajaderen är grefvinnan Kielmansegg.
– Men genom trängseln går kung Kristian fram som Moses genom Röda hafvet – vågorna vika för honom, och han styr mot en fantastisk hatt, öfver hvilken den allra modernaste hufvudprydnaden, Danmarksflugan, vinkar med sina vingar i luftdraget.
Hvem skulle icke känna lady Esther Talbot?
Blixtarna från hennes diamanter öfverträffas endast af hennes ögons eld.
– Gud nåde den djärfve turken, som vågar nalkas henne, ty kung Kristian rynkar sina ögonbryn.
– Hvem är den fräcke musulmanen?
– Se bara på hans dräkt!
Det är Brahesholm i diamanter!
Det är hela den stackars lilla Kristianes arf, som hänger utanpå honom.
Turken är Holck.
– Nu kysser han lady Esthers hand; men kungen slår honom på axeln:
– Allah är stor och Mohammed är hans profet!
Känner du fabeln om lejonet och tjuren?
– Nej, Ers M:t.
– Lejonet mötte tjuren, då han var stadd på förbjudna vägar, och tjuren sade till lejonet:
Jag orkar mera än Ers M:t.
Men en vecka senare hade tjuren blifvit en stut – – –
Konungens lifläkare ler i mjugg under masken.
– – Slupen länsar undan för refvade segel, vräkes af vreda vågor mot en främmande strand.
Detta land är Frankrike och staden heter Calais.
Vagnarna rulla fram öfver regnuppmjukade vägar.
Där slingrar en flod fram genom ett landskap, som liknar en trädgård i höst under drifvande moln.
De spridda husen samla sig och tätna, vägarna bli till gator, detta är Paris.
Men hvar är konungen, Louis, den mycket älskade?
Tuilerierna äro öde, Versailles är öde.
Den mycket älskade bär sorg efter den kvinna, som älskat honom mest, Frankrikes legitima drottning, Maria Leszczinska.
Det är därför han dragit sig tillbaka till Fontainebleau.
Grefven af Gottorp bör väl förstå en så naturlig känsla.
Han är ju själf konung af Danmark, och hemma i hans land sitter en ung drottning, som ammar sin förstfödde!
Återigen rulla vagnarna, och gula skogar flyga förbi.
Detta är slottet, där den mycket älskade gömmer sin sorg.
Huldrikt småleende träder han sin gäst till mötes, och med nyfiket intresse betraktar han detta lilla majestät, hvars högsta nöje består i att slå sönder stolar och bord, om man får tro, hvad ryktet berättar.
– Så ung ni är!
Jag tror nästan, att jag kunde vara er farfar!
– Det är det enda, som fattas i min lycka!
De båda monarkerna omfamna hvarandra ömt och kyssa hvarandra kärligt på kinden.
Men hvar äro skönheterna vid kung Louis’ hof?
Markisinnan
Pompadour, född Poisson, är icke mer.
För fyra år sedan stod det att läsa i »Altonaer Mercur», att hon gått till sina fäder, fiskarna.
Det gamla gardet lefver dock än: se där en kokett smilande puderskönhet, som niger djupt för grefven af Gottorp och affekterar att vara tjugu år.
Att hon måste vara något mera, vet kung Louis alltför väl, ty tiden går fort, och det är nu mer än tjugufem år sedan han vann hennes gunst.
– Det är madame de Flavecourt!
Ni kan omöjligt gissa hennes ålder, Sire! – Nej, grefven af Gottorp anstränger sig förgäfves att göra det omöjliga möjligt, finna ett kvickt eller uddigt eller spirituellt svar.
Och den fruktlösa ansträngningen gör honom misslynt.
– Hon är mer än fyrtio år! säger den mycket älskade med ett stolt småleende.
Då glimtar det till i kung Kristians trötta hjärna:
– Ännu ett bevis för, att man icke åldras vid ert hof, Sire!
Grefven af Gottorp är mästare i att sätta spets på en replik, och hans kvickheter citeras redan.
Madame de Flavecourt betraktar med betänksam nyfikenhet detta majestät från dockteatern och tycks redan öfverväga, hvad svar hon skulle lämna på ett galant förslag.
– Hvad är ert intryck, min nådiga? hviskar Holck i hennes öra.
– Denne konungs näsa är förtroendeingifvande! nickar hon leende – och om icke alla solmärken bedraga har han äfven själ – och andra goda egenskaper.
Men sätt icke lit till kroppen – Ni vet, att skenet bedrager!
I Hjortgalleriet visar en gammal hofmästare, bugande, platsen, där drottning Kristina af Sverige lät afrätta sin stallmästare och privatsekreterare, markis Monaldeschi.
– Privatsekreterare?
– Konungens lifläkare vänder sig frågande till legationsrådet Sturz.
– Hvad tror ni det betyder?
– Förmodligen någonting i hög grad privat, att icke säga intimt!
Struensee stirrar tankfull mot golfvet, lyfter sedan sin blick och anmärker, småleende:
– En dyrköpt erotisk erfarenhet!
Oktober månad gråter sina sista tårar, och november går in med blekt solsken.
Konungen af Danmark är åter i Paris, lefver inkognito, känd af alla, i sin aflidne svågers, hertigen af York, palats.
Landet har sorg, och konungen af Frankrike är förhindrad att hedra sin gäst med officiella festligheter i hufvudstaden.
– Dock är hertigen af Duras befalld att ställa sig till grefvens af Gottorp förfogande som uppvaktande kavaljer och rolighetsminister.
Och hertigen af Duras är en man, som tager sin uppgift på allvar.
Det är en ändlös serie af förströelser slag i slag, i enlighet med ett alltför nitiskt program, som icke lämnar möjlighet till frihet eller hvila.
Grefven af Gottorp måste se allt!