Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riddarhusordning har afhuggit knuten genom stadgandet, att ”Hufvudmannarätten för de icke upphöjde ättegrenarne, kommer att gå i rått nedstigande linea från den, hvilken nu hufvudman är,” men först kan ordet nu gifva anledning till olika tolkning af en lag, som med Den 5 Junii. 29 bibehållande af detta ord blifvit 3'ne gånger promnlgerad, tvä gånger under loppet af 18 i o, och slutligen 1818, och sedan är det i alla fall otydligt, hvem som bör blifva hufvudinan, då dens gren, sorn var dét på den utmärkta tiden, hunnit att utdö.
Det är nemligen icke bestämdt sagdt, om, i händelse då någon tredje gren finne*, sorn är yngre än bå* de den upphöjde ättens Stamfaders, och dens; sorn sedan blef hufvudman; hela denna gren* på samma sätt, skulle hafva företräde till hufVudmannsrätt, framför alla deö upphöjda grenens ätteläggar, ehuru dessa efter förstfödslorätten äto Stamfadern närmare»
Dat synes principstridtgt, att till exempel dén till Friherre upphöjde förra hufvudmannens andra Son, sorn om Fadren Och hans äldre broder ej med Friherrlig värdighet benådadts, varit den tredje i ordningen att inträda i hufvudmannarätt, skulls, genom Faderns och Frändernes upphöjelse, sednare komma dertill inom Adelsrätten, än alla öfriga af samma Stam; således i stället för skäligen stor anledning att vid en Riksdag kunna såsom närmaste närvarande ättemän intaga säte och stämma; erhålla nästan intet hopp att någonsin kunna göra det: och detta oagtadt kunde hans hopp om Friherrliga värdigheten Vara mycket aflägset, om den äldre brodern finge många barn- Sådant hade åtminstone behöft vara bestämdt stadgadt; men den nu gällande lagen nämner blott att hufvudmannarätten fortgår inom dens gren; Sorn en gång erhållit den, och afgör således 5» Den 3 Junti. egenteligen endast, att de öfrige ättemännen 6å länge förblifva stående såsom expectanter.
Efter öfverläggning härom får Utskottet framställa ett Förslag, att lemna ofvannämnde icke till högre värdighet upphöjde ätteläggar af den upphöjda ättens stamfader, rättighet, att såsom ättemän kunna i sin ordning intaga sjelfva den upphöjda ättens plats, och på grund deraf vara Irån ättemannarätt till den lägre nummer, på hvilken de för öfrigt qvarblitvit, med full billighet uteslutna.
Utskottet tror sig i detta förslag, och den derpå grundade definitionen af ättemannarätt icke hafva öfverskridit den gräns, som KegeringsFormen utstakar, emedan 12 §.
Riksdagsordningen bestämdt hänvisar hela Ridderskapets och Adelns representation, således äfven hvarje fråga om hufvudmanna- och ättemannarätt, till Riddarhusordningen, hvilken åter Ridderskapet och Adeln, om Kongl Maj.ts stadfästelse erhålles, äger lagligen förändra; ej heller kan härigenom den högre värdighet, som enligt diplomen, tillhör blott de äldre sönerne, sägas vara lemnad åt yngre ätteläggar derföre, att dem lern* näts rätt att representera på Riddarhuset sina äldre händer.
Anmärkningsvärdt är ock, att ordet ätterr.an, som föröfrigt i de nu gällande 2 och 5 §.
§. synes tillämpadt endast på de afkomlingar af stamfadern, sora Den 3 Juni i. verkligen inträtt i ättens värdighet', just på detta ställe användes i aldeles samma vidsträcktare mening, hvari Utskottet, efter gifven definition, ansett sig kunna nyttja det.
Det talas nemligen om öfrige ättemän af de till högre värdighet upphöjde grenar, hvars ordning att inträda i den högre värdigheten ännu ej inträffat.
Af dessa ord kunde man otvunget draga den 6lutsatts, att sjelfva den nu gällande RiddarhusOrdningen arnat åt nämnde ätteläggar ehuru de i afseende på värdigheten blifvit kallade expectanter, likväl, i afseende på representationen, full ättemannarätt för den upphöjda ättens nummer.
Att Uskottets gifne definition af ordet ät. teman medför mycket enklare förhållanden, visar sig ännu tydligare, vid betraktandet af de atter, som efter den 6
Junii 1809 blifvit i Adeligt ständ eller till högre värdighet upphöjde; att inom de förra, eller de nya Adelsslägterne, alla yngre söner och ätteläggar äro ofrälse, till dess de äldre grenarne utgått, eller de sjelfva genom egna förtjenster banat sig väg till egen upphöjelse på annan nummer, är i RegeringsFormen stadgadt, och Utskottets förslag öfverskrider ej denna gräns, då det heter "ättemän är hvar och en af ättens värdighet lagligen delagtig blifven och dessutom hvarje manlig bröstarfvinge af ättens stamfader, få fnart han Jjelf är introducerad Svenfk Adelrmnn, och ättens värdighet ärfva kan.
”Men, i afseende på de redan förut adlade, men efter den 6 junii 1809 i högre värdighet upphöjde 5 2 Den 5 Junit. ätterne, stadgar väl iö §. i nu gällande Riddarhusordning, att hufvudmannarätten för den j lägre Värdighet qvarblifna delen af slagteri skall öfvergå på närmaste ättemän, och det på sätt 2 §• serskildt föreskrifver; men just om dessa efter 1809 upphöjde ätter innehåller 2 §. ingenting annat, än ett åberopandé af 37 §. i RegefihgsFormen, hvilken åter icke kan nämna ett ord om hufvudmannarätten, såsom varande étt ämne blött för Ståndets representationslag.
Det är således i sanning icke bestämdt sagdt i nu gällande Riddarhusordning, om på dessa slag af åtter, tillkomme fefter 1809; kao anväödas den för förutnämnde ”i sednare tider före antagandet af den nii gällande Regeringsformen till Grefvelig éller Friherre värdigheten upphöjde ätter,” gifna föreskrift $ att ”hufvudmannarätten för de ännu icke upphöjda ättegrenarne går i rätt nedstigande linea från den, hvilken nu hufvudman är.”
Äfven orri detta antäges, blir dock, för fallen af upphöjelser efter 1809, eli ökad svårighet, utom de redan änföfde, sorn torde böra anmärkasi De personer af äldre ätter, sorn under serskildt stadgad arfsordnirig under de sednare åren före 1809 till Grefve och Friherrevärdighet upphöjdes, voro nemligen alla samteligé förut hufvudman i sin förra ätt; der blef således, vid upphöjelsestunden,ett ombyte af hufvudman,och inom den nyas gren kunde således den rättig, heten fortgå.
Efter 1809, hafva åter redaö fall uppstått, och kunna dagligen förnyas, att en Adelsman af gammal slägt men yngre gren; blifver Den 5 Jnnii.
SS blifver till Friherre upphöjd.
Derom finDes i nu gällande Riddarhusordning intet stadgande; tvärtom, om det ena antages, bryter man mot de reglor om närmaste ättemän af äldsta qvarlefvande grenen , som 2 §. i Mom. innehåller; om det andra åter anses rigtigare, har man följt olika princip vid den händelse då en hufvudman, och i den då en blott ättemän, upphöjdes; och anmärkningsvärdt vore, att den upphöjde personens yngre ätteläggar 6kulle vara mäst vanlottade och komma längst ner i ättemannaordningen, just i den händelse, då den upphöjde personen, från hvilken de härstamma, verkligen varit ättens hufvudman.
Om detta fall innefattar den nu gällande RiddarhusOrdningen icke ett ord mer, än hänvisningen i slutet af 2 §., till 37 §. i RegeringsFormen; denna §. säger åter ingenting bestämdt härom.
Möjligheten af den händelse, att två eller flera bröder inom samma slägt af gamla Adeln blifva i Friherrlig värdighet serskildt upphöjde, att hufvudmannarätten således, ef Bil. till Ridd, o. Ad.
Pr. V Band, 3 Den Junii. ter analogi med den i medlersta delen af 2 för de få der nämnde ätterna stadgade princip, i fall man anser analogi här lämplig, öfvergår på en yngre gren, än aila de nämnde brödernas, men att denna gren derefter dör ut, och hvar och en af brödernes vid den tiden, består icke blott af en person, utan af flere så kallade expectanter på högre värdighet, visar, genom svårigheten att säga, om hufvudmannarätten då bör öfvergå på äldsta grenens yng-: re ätteläggar, enligt den princip om förstfödslorätt, räknad från Stamfadern , som i 1 Momentet af nu gällande §. synes vara uttryckt, och som i alla enkla fall gäller för hufvudmanna rätts tillträdande, eller på den person, som enligt Ärfdabalken är närmast den, som 6ist varit hufvudman, enligt deri princip om arf efter sednaste hufvudmannen, hvarefter 2 Morn. i samma §. är uppgjord, ytterligare, huru nödvändigt det är att stadga en enda öfverallt conseqvent princip.
Men vid bestämmandet af dessa nya grunder, har, såsom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln lätt torde finna, det för Utskottets Ledamöter varit nödvändigt, att förut för sig stadga, hurudan den verkliga meningen af 37 §.
RegeringsFormen är; ty, innan den är bestämd, famlar man i alla fall i mörker.
Orden lyda: ”Ej må adelsskap eller värdighet, sorn hädanefter förlänas, tillfalla flere, än den, som adlad eller upphöjd blifvit, och efter honom hans äldste manlige bröstarfving,” och så vidare.
Hvar och en torde ihogkoinma, att dermed Den 3 Junii. 3$ åsyftades 1S09 en minskning i Adelns personal.
Orden "efter honom" hafva hittills, emellan och vid flera Riksdagar, blifvit ansedda, att betyda så väl ”efter hans död,” som, ”efter hans upphöjelse till högre värdighet.”
Om detta varit rätt, eller stridaode mot ordens rätta mening, hafva, som sagdt är, Utskottets ledamöter, vid afgörandet af dessa frågor, maji för sig uppgöra, och pluraliteten har, efter lång öfverläggning, stannat i den tankan att det varit orätt.
Dåd, eller och förverkande af adelig värdighet, har synts Utskottets ledamöter vara de enda fall, då orden ”efter honom” språkenligt kunde tillämpas, så mycket mer, som diplomet icke omtalar, att den första Adeliga värdigheten frånträdes, då man till en annan upphöjes.
Utan att på något sätt vilja usurpera på den rättighet, att göra förklaring af en §. i RegeringsFormen, för hvilken serskildt förfaringsmethod finnes stadgad, har Ut. skottet ansett sig böra framställa denna ain åsigt för Ridderskapet och Adeln, och är behofvet af ett bestämdt stadgande i RegeringsFormen härom, i fall ett sådant saknas, det hufvudsakliga skäl, hvarföre Utskottet, oagtadt sin öfvertygelse om olägenheterne af närvarande 2 och 10 § §• i RiddarhusOrdningen, ansett sig böra föreslå alternatift, nämnde §.§:s oförändrade bibehållande, för det fallet, att Ridderskapet och Adeln verkligen anser 37 §• i RegeringsFormen i detta afseende otydlig, och ingen ändring i ni - Den 3 Junii, got derpå beroende stadgande vara mödan värdt, innan närmare förklaring vunnits- Skulle åter Ridderskapet och Adeln anse 37 §. tydlig, och i all synnerhet om Ridderskapet och Adeln anser sig böra förstå den likasom Utskottet gjort, eller ock, i händelse den tidsutdrägt af manga Riksdagar, som möjligen kan blifva, innan en Grundlagsändring vinnes om den ock vid hvar och en föreslås, af Ridderskapet och Adeln anses så stor, att äfven under tiden, för undvikandet af olägenheter vid närvarande stadgandens användande, en redigare och conseqventare redaction bör uppgöras, då tillstyrker Utskottet antagandet af den nu föreslagne förändrade §:n.
Skulle Ridderskapet och Adeln, i afseende på betydelsen af orden, ”efter honom” i 37 §•, stadna i motsatt mening emot Utskottet, torde några mindre jemnkningar blifva nödiga, men aldeles ingen förändring torde vara lämplig, innan endera tolkningssättet blifvit af dem, som öfverlägga om förändringen, bestämd, att i deras tanka vara den rätta.
Sluteligen får Utkottet, i afseende på det Stmmanhang, som dessa frågor äga med Friherre Boijes motion, om den nu befarade möjligheten att en Fader kunde representera på en gång sjelf, och genom fullmagts utgifvande för omyndiga barn, erindra, att, i händelse Utskottets tolkning af 37 §.
RegeringsFormen är rigtig, uppstår, genom en persons upphöjande hädanefter succesift i Adlig, Friherrlig och Greflig värdighet, endast en nummer.
Att, i händelse Utskottets föreslagne redaction af §. antages, i alla fall blott en representerad ätt linnes, och att tor öfrigt genom det, sedermera förekommande stadgandet om borttagandet af Förmyndares rätt att'utgifva Fullmagt, de flesta af Friherre Boije befarade vådor undvikas.
Då första vilkoret för rättigheten, att inträda såsom representant i en nationalförsamling, mäste vara, att den person som sådant önskar, skall hafva på ett tillfredsställande sätt uppfylldt sina förbindelser så väl emot det allmänna, som emot den enskildte, hvarunder det, att göra rätt för sig i penningeväg jemväl hörer, samt sålunda visat sig värdig ett medborgerligt förtroende, och Riddarhusordningen af sådan anledning redan ansett Adelsman, hvilken afstått sin egendom till borgenärerne och ej blifvit befriad från deras framtida kraf, icke var behörig, att hvarken för egen eller annans ätt ä Riddarhuset intaga säte; har RiddarhusUtskotter trott, att af samma grund äfven borde följa det bud, att Adelsman, som tvungit en Borgenär att sig i bysättningshäkte inmana, icke eller kunde, så länge denna hans belägenhet fortfar vara behörig Riksdagsman; och har ett sådant stadgande blifvit i 6 §. infördt.
Det skulle väl vid första påseendet kunna synas, som ett förbud härom skulle vara öfverflödigt, enär ordet häk-i te vanligen innefattar begreppet om skyldighet att vistas pä ett ställe utan att få derifrån eigjaflägna och att följakteligen bysatt person ej Den ä Junii, borde kunna å Riddarhuset anmäla sig om Poller.
Men härvid torde Utskottet få upplysa, att den Auctoritet sorn utöfvar högsta uppsigten vid bysättningshäkten, äger lof, att i visaa fall tillåta gäldenär, som der förvaras, att någon stund på dagen vara ute i fria luften, och det kan således icke vara omöjligt, att en bysatt person begagnar sig afen sådan tillåtelse, för att å Riddarhuset sig infinna och Pollet utbegära.
Vid granskning af 7 § i gamla redactio nen har Utskottet funnit, att samma bland hinder för representationsrättens utöfvande innehåller, utom de händelser, som i 18 RiksdagsOrdningen uppräknas jemväl det stadgande, att en Adelsman ej får sitta på Riddarhuset, om han är för nesligt brott ställd under tilltal, ehuru Utslag i saken ej ännu år fäldt, uti hvilket stadgande Friherre Boije, Ludvig, genom sin ofvanberörde motion begärt ändring, Utskottet har väl å ena sidan trodt sig i detta förbud upptäcka en ridderlig åsigt af Adelskapet som icke är klandervärd, men å den andr* funnit, dels att en så beskaffad föreskrift måste anses stridande mot RiksdagsOrdningeng både bokstaf och anda, enär denna Grundlag bestämdt fordrar, att ett Domstol* beslut, som afgör den felandes brottslighet skall var* gifvet, innan en person kan fråntagas rättigheten att vara Riksdagsman: dels ock att detta förbud kunde i sin tillämpning, på det mäst eftertänkliga sätt blottställa en Adelsmans representationsrätt genom det tillfälle till Dm 5 Junii. s9 chican och förolämpning, sorn den öppnar för illviljan och partisinnet, och hvarlöre en sent vunnen upprättelse, om den erhålles, ej kan lemna någon ersättning. 0'~h då således ett slikt stadgande endast skulle tjena att tillfredsställa en ömtålig hederskänsla, måhända i detta fall för långt drifven, men deremot gifva skydd åt företag, som voro vådeliga för den enskildte Riksdagsmannens säkerhet; har Utskottet på dessa skäl uteslutet detta stadgande ur 6 $. af den nya redactionen.
I öfrigt får Utskottet i anledning af Friherre Boijas yrkande om ett närmare bestämmande af hvad med nejligt brott förstås, anmäla, att då detta uttryck finnes infördt i 18 § af Riksdagsordningen, som Utskottet vid redactionens uppgörande till 6 §. i nya Förslaget endast åberopat, och det icke är Utskottet tillständigt, att ingå i tydning af Grundlagens mening i detta fall, kan en närmare förklaring öfver omförmälte uttryck af Utskottet icke meddelas.
Uti 6 §. har Riddarhusutskott jemväl gjort den förändring mot gamla redactionen, att Utskottet uteslutit förmyndare forsin pupil och en gäldenär sorn gjort concurs, utan att blifva fri från sine borgenärers framtida kraf, från rättigheten att utgifva Fullmagt till annor man att intaga säte å Riddarhuset.
I afseende på förre omständigheten, har Utskottet trott, att en Förmyndares eller målsmans befattning, för den omyndige, efter de derfö - 4o Den 5 Junii. re i Lag bestämde gränsor, endast inskränker eig dertill, att bära omsorg för den omyndiges person och att sköta hans enskilda angelägenheter, som denne antingen för minderårighet eller för bristande urskiljning icke sjelf utan sin skada förmår vårda.
Det torde icke kunna kallas en angelägenhet, sorn rör pupillen enskilt, att deltaga i nationalrepresentation och att der yttra sig i allmänna frågor; tvertom synes hufvudmannen, som derstädes för sin ätt intager säte, icke böra annorledes betragtas, än såsom ättens gemensamma ombud, och alldeles icke såsom förande blott sin enskilta talan, ehuru han för hvarje serskillt tillfälle icke kunnat i detta ändamål af slägtens medlemmar erhålla något formligt uppdrag, såsom i verkställigheten icke möjligt att åstadkomma, hvadan man funnit lämpeligt att, till afböjande af tvister och vidlyftigheter, en gång för alla stadga, att denna Ombudsmannsbefattcing skulle tillhöra den äldsta manliga afkomling af äldsta grenen i hvarje slägt.
Om dessa grunder äro rigtiga så föijer ock deraf, att Förmyndare och målsmän, som utgifva Fullmagt till annor person, att utöfva den omyndiges representationsrätt, vid detta tillfälle icke mera uppträder såsom vårdare af pupilens enskilta rätt, utan såsom en person hvilken handlar å slägtens vägnar i en allmän angelägenhet, men hvartill, enligt hvad här ofvan blifvit utredt, hans befattning icke på något sätt berättigar honom, hälst det icke kan påstås att den omyndige hufvudimnnen tili sine Den 3 junii. enskilta fördelar något lider derigenom, att ättens plats på Riddarhuset står ledig.
Beträffande åter förbudet för Cessionant, att fullmagt utgifva, har Utskottet vid införandet af denna föreskrift endast tillämpat den allmänt antagna regeln, att den som sjelf ej har någon rätt ej heller kan öfverlåta den på en annan, och har Utskottet i båda, förevarande händelser ansett den omständigheten, att antingen den omyndige eller Cessionanten vöre den enda af sin ätt icke förtjena något serskildt afseende till undantag från en allmän grundsats.
Utskottet har trott, att såsom princip borde antagas, det en och samma person icke finge på två sätt deltaga i Nationalrepresentationen, helst han i annat fall skulle erhålla en fördel framför sine öfrige medrepresentanter, sorn icke med något gilltigt skäl kan försvaras.
Och ehuru i afseende på Herr LandtMarskalken och Talemännen för de trenne öfrige Stånden, ibland hvilka den för PrestcStåndet kan vara och äfven för närvarande är Adelsman, det velat erindras, att dessa per. söner i egenskap af Talmän, icke hafva någon röst i det Stånd de anföra, hvilket måste m edgifvas; likväl och då det icke kan bestridas, att en Talman äger flere i lag gifna anledningar att verka på besluten, serdeles då man ihogkommer hans deltagande i Talmäns conferencerne, der öfverenskommelse träffas huru målen skola behandlas och propositioner uppgöras, 4a Ben 5 Junii. samt hans skyldighet att leda Ståndets öfver, läggningar; och Talemannens inflytande på besluten således torde böra anses vara åtminstone lika stort med en Ledamots, i synnerhet hos Ridderskapet och Adeln , dar Ståndet vanligen urgöres af 4 å 500 personer; har Utskottet, på grund af ddssa åsigter, infört de nya stadganden, hvilka innefattas i 7:de §. af Förslaget.
Vid 8:de §. har Utskottet tillagt den föreskrift, att om Adelsman som råkat i fiendtlig fångenskap och med främmande Ofveshets tillstånd vistas i Fäderneslandet, intagit säte å Riddarhuset, han då bör, i händelse någon sak der skulle förekomma, som angår den magt, emot hvilken han förbundit sig att ej bära vap^n intill dess fred blifvit sluten afhålla sig ifrån att bevista de i ett sådant ämne förefallande öfverläggningar och beslut, vare sig in Pleno, Utskott eller Nämnd.
Grunden för detta stadgande har Utskottet hämtat derifrån, att då krigsfånge genom det löfte han i ofvanberörde måtto ifrån sig gifvit, skäligen kan anses vara i ett fika beskafFadt förhållande af beroende, som den person , hvilken med Tro- och HuldhetsEd emot främmande msgt sig förbundit, och denne af gi 11— tig orsak fått sig ålagdt att ej deltaga i sådane mål, hvilka kunna röra samma magt; har Utskottet, trott att enahanda förbud jemväl borde för hemförlofvad krigsfånge vara gällande* - Den 3 Junii.
Då det synts Utskottet behöfllgt, att en pröfning föregick innan afkomling af utflyttad Adelsman i fjermare led än son, åter finge inträda i utöfning af rättigheten att deltaga i Nationalrepresentationens öfverläggningar om Rikets allmänna ärender, har sådant varit föranledt af dsn omständighet, att en sådan afkomling alltid är född utomlands, och det således icke alltid kan inom Sverige vara kändt, huru dels hans eget, dels ock fadrens uppförande efter utflyttningstiden, varit beskaffadt; och då sådant i väsendtlig mån verkar på tillgodonjutandet af de rättigheter, en Svensk Adelsman tillkommer, har det synts angeläget, att förhållandet härutinnan blefve styrkt genom företende af Auctoriteters intyg från de Utrikes orter, der afkomlingen och hans Förfäder vistats, innan han å Riddarhuset får inträda, samt att dessa betyg varda till deras rigtighet pröfvade:
Denna pröfning har Utskottet ansett böra uppdragas åt högsta Magten såsom rörande ett ämne af den mäst grannlaga beskaffenhet och hvarigenom en persons dyrbaraste Medborgerliga rättighet, den, att äga en röst i Nationalförsamlingen, komme att bestämmas.
De af Utskottet i öfverensstämmelse härmed författade stadganden, igenfinnas i Förslagets 9:de §.
Enär RiddarhusDirectionen, enligt Ridderskåpets och Adelns beslut vid sista Riksdag och hvari Utskottet för sin del icke finner anledning tillstyrka ändring, bör, äfven under Riksdagar, i sin befattning fortfara, samt Rid - 44 Den 3 Junti. darhusDirectioncns Ledamöter synas af alla bäst vara i tillfälle, att på grund al de vid Riddarhuset förvarade
Genealogiska samlingar och de särskildta för deras completterande årligen inkommande förteckningar från Rikets Consistorier, meddela Herr LandtMarskal. ken de upplysningar i gcnealogiskf afsseende, som vid anteckningarne kunna erfordras-, har Riddarhusutskott ansett det i 14 §. af 1S «8 års Riddarhusordning befintelige stadgande, att Herr Landtklarskalken skulle utse 3 ne Ledamöter af Ridderskapet och Adeln som, jemte 3:ne RiddarhusDirecteurer, skulle under Herr LandtMarskalkens ordförande sammanträda för att börja anteckningen , såsom nu mera icke lämpeligt böra förändras sålunda, att RiddarhusDirectionen borde vid samma anteckningar ensam vara Herr LandtMarskalken till biträde; hvarförutan Utskottet, sorn funnit all föreskrift i nu gällande Riddarhusordning sak. rias, huru förhållas borde i händelse olika meningar emellan de antecknande Ledamöterne uppstod, låtit i litte §. inflyta ett särskildt bud derom.
I öfrigt har Utskottet sökt att på ett mera tydligt sätt än hittills i Riddarhusordningen skatt, uttrycka hvad med anteckning förstås och huru dermed bör tillgå.
Såsom en brist i nuvarande Riddarhusordning har Utskottet jemväl ansett, att någon iöreskrift ej är meddeld, huruvida Herr LandtMarskalkens jemte de vid anteckningen biträdande Ledamöternes, och sedermera RiddarhusUtskottets beslut i frågan em hinder Den 3 Junii, för begärd anteckning vore af den beskaffenhet, att i händelse af missnöje, klagan deröfver linge föras och hvarest sådan borde anmälas.
Dylika frågor kunna likväl uppkomma och närvarande Riksmöte har lemnat ex-i empel derpå, att de Herrar hvilka verkställte anteckningen icke ansett sig kunna utlemna Tollet åt en person, sorn derom gjorde anhållan, utan blef Irågan af Herr LandtMarskalken i Ståndet anmäld och der afgjord.
Utskottet har derföre uti en ny §. under N:o 18 föreslagit huru i dylika fall borde förfaras, dervid Utskottet dock ej gjort det tillägg, att de beslut Ridderskapet och Adeln i sådane mål fatta, icke må såsom prejudicat anses eller framdeles kunna i sådan egenskap åberopas, hälst det i annat fall möjligen skulle kunna inträffa, att genom dylika beslut en Codex bildades, sorn vore för de fleste Ståndets Ledamö-’ ter okänd och hvarigenom förklaringen öfver eller tillägg i RiddarhusOrdningen kunde uppkomma på en väg, som vöre stridande mot det sätt, hvilket för dylikas tillvägabringande redan finnes föreskrifven.
Stockholm den 9 Maji 1823.
Snoilsky. 46
Den 3 Junii. pärfia Afdelningen af RiddarhtisOrdningen, eller angående utöfningen af Ridderskapets och Adelns representationsrätt under Riksdag. i § Se t §. i 1818 års Riddarhusordning.
På Riddarhuset eller vid Ridderskapets och Adelns sammankomster under Riksdag, äge hvar och en introducerad ätt, efter den vid i8oy års Riksdag stadgade nummerföljd, Säte och Stämma, på sätt denna Riddarhusordning föreskrifver. §.2.
Se 51 §. första perioden.