Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kan icke neka, att då §:n föredrogs, var jag af samma mening som Frih. Sprengtporten, nemi. alt §:n borde antagas med någon sådan modification som Frih:n föreslog, och det af flera skäl, hvaribland jag vill nämna, att g §:n icke lemnar tillfälle för ett barn att blifva befriad från skyldigheten att försörja sin far eller sin mor, som kunde deraf vara i behof, äfven om detta barns uppfostran, undervisning och bildning skulle afbrytas eller belt och hållet åsidosättas för en dylik försörjningsskyidigliet; men då jag läser första mom. uti '28 §:n af detta lagförslag, lydande sålunda: ”Klagan öfver fattigvårdsstyrelsens åtgärder och styrelsens beslut i fattigvårdsmål jemte tvister derom emellan särskildta samhällen upptagas och pröfvas af Konungens Bef:h:de i orten;” så har min fruktan för detta stadgande i g §:n alldeles försvunnit.
Jag anser principen, som der finnes uttryckt, vara så nödig att införa, att jag icke tvekar det ringaste'att bifalla 9 §:n sådan den är afUtsk:n föreslagen, och jag hoppas att Frih.
Sprengtporten, vid begrundande af hvad jag nu anfört, afstår ifrån sin åsigt och bifaller §:n.
Cederströms yttrande syntes mig innebära den förmodan, som skulle denna författning grunda sig 388 Den 12 Mar 8. icke på chrislliga ulan på medborgerliga pligler; men jag hemställer till honom sjelf hvad värde den medborgerlighet äger, som icke grundar sig på christendom.
Då utaf de värda talare, som yttrat sig öfver denna §, å ena sidan blifvit afsedd angelägenheten deraf, att icke omyndiga barns egendom måtte komma att användas'för sådana underhållskostnader, som tillkomma fattigförsörjningen, men man å andra sidan äfven afsett angelägenheten deraf, att barn, som sjelfva disponera sin förmögenhet, d. v. s. sådana som äro till myndiga år komne, borde förpligtas att fullgöra ett åliggande, till hvars iakttagande de af sin egen christliga eller moraliska känsla borde finna sig uppmanade, men hvartill de , enl. hvad erfarenheten visat, ofta icke utan tvång kunnat förmås, så anser jag den af Frih.
Sprengtporten föreslagna medelvägen vara ganska lämplig och ledande till ändamålet.
Jag anhåller derföre, att Hr Frih. o. Landtm, täcktes framställa propos. till antagande af g §:n, redigerad sålunda: ”Föräldrar och till myndiga år komna barn skola ömsesidigt’' etc.
Detta hindrar icke att förmyndare, som förvalta omyndiga barns egendom till det belopp att afkastningen är tillräcklig, icke blott till barnens nödiga uppfostran, utan äfven till understöd åt barnens behöfvande föräldrar , äro förbundne att, under sådant förhållande, icke undandraga myndlingarnes föräldrar allt understöd af barnens tillgångar.
Men genom den föreslagna redactionen förekommer man , att de barn, hvilkas egendom icke är betydligare än alt den erfordras till deras uppfostran, icke, till fattigförsörjningsskyldige församlingsboers fördel, beröfvas hvad som till barnens uppfostran behöfves.
I anledn. af den siste värde talarens förslag anhåller jag att i R. o. Ad:s minne få återkalla hvad åtskiIlige talare före mig, och ibland dem Hr Ribbing , redan anfört, nemi. att den farhåga man hyser, att omyndiga barns till deras uppfostran behöfliga tillgångar skulle medtagas för att underhålla deras föräldrar, bör försvinna i betraktande deraf, att förevar. § stadgar, att den emellan föräldrar och barn ifrågaställa försörjningsskyldigheten skall gälla i mån af behof å den ena och förmåga å den andra sidan, samt att 28 §:n af lagförslaget lemnar tillfälle att få lättelse hos högre auctoritet uti ett oriktigt beslut ang:de underhållsskyldigheten; men om detta stadgande icke antages, kan man ånyo få se den händelsen inträffa, alt en dotter med ganska betydlig förmögenhet sett sin moder gå för hvar mans dörr att tigga, derföre att obarmhertige förmyndare vägrat modren understöd af dottrens öfverflödiga tillgångar.
För att visa till hvad conclusion den af Frih.
Cederström framställda satsen kan föra, en slutföljd, som Hr Frih:n icke tänkt sig, får jag erinra, att efter Hr Frih:ns Den 12 Mars.
38g sätt att resonera, skulle en fader, sorn hade t. ex. sju barn, då hans granne deremot hade två, eller intet, kunna vräka sina barn på socknen, då grannen hlef förbunden att deltaga uti underhållet af dessa barn.
Detta vore rätta sättet att upplösa det moraliska band , utom hvilket intet samhälle kan äga bestånd, detta band, som är äldre än sjelfva christendomen, ehuru christendomen är den sköna lära, som fullkomligen uttyder detta band.
Jag har begärt ordet, endast för att tillkännagifva att jag så mycket hellre kan vitsorda riktigheten af Hr von Hartmansdorff^ anförda exempel rörtde den gamla fattiga gumman , som det just var inom mitt län hon bodde.
Konungens Bef:h:de ålade socknen, uti hvilken hon var bosatt, att försörja henne; men detta beslut blef af K.
M. på så sätt ändradt, att Konungens Bef:h:de skulle efterhöra huruvida hon icke annorstädes ägde anförvandter i det tillstånd, att de kunde förskaffa henne dess underhåll.
Uti en annan socken befanns bon äga barn, hvilka ålades att försörja henne.
Jag anhåller att få förena mig uti hvad Hr Ribbing anfört.
Utsktns förslag i 9 §:n blef af R. o. Ad. bifallet.
Uti nästföljande §§, särdeles den inte, förekommer under Ståndets pröfning en af de vigtigaste principfrågorna, nemi. huruvida , till lindring af vissa communalafgifter, en af de betydligaste inskränkningar, som kan äga rum i den egna sjelfkrafda fria verksamheten att ärligt försörja sig sjelf, bör finnas eller icke.
Denna princip är så obeskrifligt vigtig, och R. o. Ad. har vid så mångå tillfällen visat, att dess sjelfskrifna rätt att utgöra en del af nationalrepresentationen icke hindrat det att med den största ömhet vårda intressena för den talrika del af Svenska folket, som icke är och måhända aldrig blir eller bör blifva delaktig af representationen, att jag för min del skulle önska, att Ståndet icke så här sent på aftonen, då vi äro så fåtalige, måtte företaga denna ytterst v ig liga fråga; hvarföre jag vördsamt hemställer, om icke plenum nu kunde få slutas, och fortsättning af della måls pröfning uppskjutas til] nilsiä sammanträde.
Åtskilliga röster hördes härvid ropa nej, nej. 10 §:n.
Jag bestrider hvad Utsk:n i denna § föreslagit.
Utsk:n hafva nemi. ålagt husbönder att ansvara för hemmansbrukares, arrendatorers och torpares, jemte deras hustrurs och hemmavarande barns försörjning under den tid arbetsaftalet eller eontractet gäller; men desse äro icke att jemföra med vanliga tjenstehjon.
De hafva sjelfve tjenstehjon.
Dessutom sker uppsägning af arrendatorer mycket längre före flyttningen än af tjenstehjon, hvilka uppsägas blott 3 månader förut.
Jag föreslår derföre att redactionen i denna § måtte 3go Den n Mari. blifva följande: ”För tjenstehjon, torpare, som med dagsverken utgöra åtminstone största delen af sina skyldigheter till hemmansägare eller innehafvare, statfolk , samt handtverks-, bruks-, fabriks- och grufvearbetare, jemte deras hustrur och. hemmavarande barn, skall husbonde, under den tid arbetsaftalet gäller, ansvara för försörjningen, så att icke de falla fattigvården till last; dock med rättighet att, om han vill, af deras tillgångar eller arbete åtnjuta ersättning för den kostnad, han sålunda fått vidkännas.”
Orsaken hvarföre jag sagt torpare, som genom dagsverken fullgöra sin skyldighet, har varit den , att jag icke ansett stadgandet böra gälla för sådana torpare , som enl.
1827 års författning under äganderätt besitta afsöndrade torplägenheter.
Erkännande att dessa §§ äro af mycken vigt, så väl å ena som å andra sidan , får jag likväl förklara, att, då jag tror att 1788 års författning står fast och legat till grund för hela betänk, och fortfarande i hela Riket blifvit tillämpad, man måste afse socknarnes rätt eller hvarje särskildt fattigvårdssamhälle.
Det vanliga missbruket består deruti, att mun, för att göra sig af med fattighjonen , åt dem upplåter smärre jordlotter på arrende.
Det är till förekommande af detta missbruk, som man, efter långväga pröfning, ansett denna § nödig.
Jag tror visserligen, alt den tål modificationer, hvaribland jag vill uppgifva en, bestående deruti, att den uti §:n stadgade försörjningsskyldigheten skall gälla när contractet icke är stäldt på lifstid, eller på längre tid än 5 år.
Om detta tillägg göres, behöfver man icke frukta , att arbetsaftal eller contract skola afslutas endast för att göra sig af med fattighjon.
Denna § är visserligen den minst betydliga uti kedjan af de §§, som innefatta en inskränkning uti den medborgerliga friheten att ärligt försörja sig sjelf; men äfven sådan som denna § är uppställd, och just genom orimligheten af detta stadgande, som innefattar skyldighet för husbönder att ansvara för den class af arbetare, för hvilken det vanligtvis minst behöfves, kan det hända, att flere fattige falla fattigförsörjningen till last.
Här står att husbönder skola ansvara för hemmansbrukare, arrendatorer, torpare, tjenstehjon och statfolk, samt handtverks-, bruks,- grofve- och fabriksarbetare, jemte deras hustrur och hemmavar. barn , under den tid arbetsaftalet eller contractet gäller.
De falla icke församlingen till last, så länge contractet gäller, såvida de eljest äro arbetsföre; men jagar husbonden dem ifrån sig, då äro de i behof af understöd; men då är icke husbonden skyldig ansvara för underhållet, utan då är det församlingen, som måste försörja dem.
Man skulle tro, när man läser denna § samt efterföljande 11, 12 och 24 §§> Den la Mars. 3gi att man velat gifva tillfälle åt jordägaren att under kriget emellan församlingarna att skjuta från sig de bördor, som den christliga kärleken ålägger såsom en pligt, utvidga sig till en Turkisk pascha, omgifven af sitt harem.
Vid frågan om jordafsöndring hade jag tillfälle anföra, huru orimligt det var, att då man ville inskränka rättigheten för en mindre bemedlad att förvärfva egendom, så lemnades rättighet på andra sidan alt hindra förvärfvande af enskild egendom, alt hindra tillfälle att i någorlunda oberoende ställning, såsom arrendator eller jordtorpare, kunna förvärfva sig ett oberoende förhållande.
Antages io §:n, så skola de större godsägarne säga upp sina torpare och arrendatorer och i stället omgifva sig med drängar, och om uti en annan socken skulle finnas en samvetsgrann man, som skulle vilja emottaga en sågan jordtorpare, så finner han sig hindrad derifrån utaf skyldigheten att i fem år ansvara för hans underhåll.
Häraf skall uppstå en dass af brottslingar, hvilka, fördrifna från de jordlotter der de haft åtminstone en knapp bergning, blifvit proletärer och slutligen beträdt brottets bana; och följden häraf skall utan tvifvel blifva samma förhållande, som för närvar, existerar uti vissa orter i England, och möjligen innebär frö till samhällets upplösning.
Jag anhåller om propos. till afslag å så väl to som n, 12 och §§:na.
Den §, som jag i stället kommer att föreslå, afser möjligheten för en jordägare att kunna bruka en större jordmassa.
Uti Danmark kunna icke innehafvare af större gods bruka mer än en viss portion deraf, utan att underkastas dubbel beskattning.
Sådana inskränkningar vill jag visst icke föreslå; men deremot skulle jag önska såsom billigt och rättvist, att, om en husbonde bortvräker underhafvande, hvilka utan fel, under en längre lid, troget och ärligt fullgjort sina åligganden mot honom, husbonden i första rummet borde vara förbunden att något bidraga till den ökade börda samhället deiigeuom kan komma att vidkännas. Jag föreslår att, med uteslutande af 10 §:n, följande måtte antagas: ”Husbonde, som uppsäger landbo eller jordtorpare, utan att denne brutit det med husbonden afslutade contract eller blifvit för nesligt brott sakfälld eller stälId under framtiden, ansvare under 5 år från afflyttningstiden för den kostnad, den uppsagde landbonden eller jordtorparen och dess familj kunna komma att förorsaka någon fattigvårdsanstal t.” Frih.
Jag anhåller att få uppläsa den del af Gr.
Mörners reservation, som angår denna §, så lydande: ”Utsk:n hafva i 10 §:n utsträckt den husbönder och hemmansägare ålagda ansvarighet för andra ända derhän, att de sistnämnde skola ansvara derför att hemmansbrukare och arrendatorer ej falla fattigvården till last; men då dylike personer hittills ansetts såsom män för sig och äro berätti - 3g2 Den 12 Mars. gade att sjelfve försvara andra, tyckes nitet och farhågan här hafva gått för långt.”
Jemte det jag instämmer i denna åsigt, får jag förklara, att Utsktn, hvilka trott sig genom detta förslag vinna en säkerhet för arbetare, misstagit sig; ty jag tror tvertom, att stadgandet skall lägga ett hinder i vägen för arbetare att varda i arbete antagne, emedan husbonden, om han befarar att arbetaren kan blifva utfattig, säkerligen skall fordra borgen för de kostnader han kunde få vidkännas för arbetarens underhåll, hvilken borgen i de flesta fall troligen blefve svår att skaffa.
Jag har uti en reservation vid första betänk, tagit mig friheten föreslå, att ur denna § skulle uteslutas hemmansbrukare, arrendatorer och torpare.
Jag vill visserligen medgifva att äfven statfolk samt handtverks-, bruks-, grufve-och fabriksarbetare kunde utgå, emedan ar betsaftalat upphör, när de lemna tjensten; men ä andra sidan kan man erinra , att en husbonde, som hade en statdräng, hvilken vore gift och hade barn, kunde låta hustrun och barnen gå omkring och tigga.
Det vore orätt; ty husbonden bör antingen förse drängen med sådan lön att han kan försörja sig med hustru och barn, eller ock ställa honom i sådant förhållande, alt han förmår det.
Jag tillstyrker derföre antagande af §:n med den förändring jag nämnde.
Hr Rosenblads förslag, att en ny § borde tilläggas, som skulle innehålla skyldighet för husbonde att i 5 år ansvara för en torpare , som icke förverkat sitt contract, kan låta billigt; men det skulle förnärma äganderätten, om man icke skulle få uppsäga en person, med hvilken man hade contraherat.
Man bör icke inträda på äganderättens gebit.
Jag afstyrker antagandet af en sådan §.
Hr Lefre'n: Jag är öfvertygad att förslaget till denna lag har för afsigt att vara gynnsamt för den fattige; men jag är lika öfvertygad att man misstagit sig, då roan, för att befordra ändamålet, valt den utväg, som innefattas i det stadgande, CJtsktn tillstyrkt i io §:n.
Jag tror tvertom, att man kommer att öka de fattiges antal eller antalet af dem, som komma att ligga fattigvården till last.
Man har icke rättighet att ålägga en viss person större fattigvårdsafgift, än som belöper sig på honom i jemförelse med öfriga sockenboer.
Hvart skall detta stadgande leda?
Man har sagt, att man skulle blifva varsam i fråga att emottaga personer, som väl ägde tillräcklig arbetsförmåga, men sorn hade den olyckan att hafva hustru och många barn.
Det vore således den arbetsamme fattige mannen, som hade stor familj, hvilken denna lag egentligen komme att träffa; ty den husbonde, som icke af christlig välgörenhet gjorde det, skulle nogsamt akta sig att laga i sin tjenst personer, hvilkas försörjande i följd af denna lag kunde blifva kännbart.
Det är D i n 12 Mart. är således i de fattiges eget intresse, som jag tillstyrker, att denna § måtte förkastas.
Flili.
Jag instämmer uti anhållan om afslag å denna 10 § och, i sammanhang med frågan om upphäfvande af i833 års K. författning ang:de försvarslösa personer, ronde t i, 12 och §§:na, att Utsk:n måtte föreslå upphäfvande af denna författning, derest dessa §§ skola antagas, såvida Utsk:n icke vilja motsäga sig sjelfva; ty om icke så sker, utan desse §§ antagas jemte det i833 års författning bibehålles, skall Sverige inom några få år, om också halfannan million riksdaler anvisas till fängelseby. gg nader, sakna utrymme till emottagande af alla de lösdrifvare, som skola uppkomma i följd af dessa lagar.
Jag inskränker mig således till att begära afslag på 10 §:n, under förklarande att jag icke kan godkänna Hr Piosenblads förslag till (j:n, i stället för dem, hvilkas upphäfvande lian tillstyrkt.
Det går icke an alt göra en sådan inskränkning uti rättigheten att fritt disponera om sin egendom, som Hr Rosenblad föreslagit.
Stiftar man en lag, som rubbar den rättighet man 1111 äger, att efter uppsägning sätta sig i besittning af sin egendom, så har man på en för vår lagstiftning främmande väg förvandlat lill skatte hvad som blott är frälse eller kronoskatte; ty om ägaren af ett kronoskattehemman till en annan upplåter någon del deraf, men förlorar rättigheten att säga honom derifrån så länge conlractet blir fullgjordt, oaktadt conlractet innehåller rättighet till uppsägning; så hemställer jag, om man icke förvandlat arrendatorn till en egentlig skattebonde och sig sjelf till räntetagare.
Delta är ingalunda öfverensstämmande med begieppet 0111 äganderätt, och jag afstyrker derföre Hr Rosenblads förslag.
Dr Ribbing, Arvid:
Manbar velat taga bort denna 5, egentligen på den grund, att den skulle befordra uppsägning, eiler, såsom man yttrat sig, borlvräkning af personer, sorn man antagit till brukare, arrendatorer eller torpare, derföre alt §:n innehåller, att under den tid man hade contract med en sådan person, vore man skyldig att tillse att icke han sjelf eller hans hustru eller barn betungade församlingen med tiggeri.
Det är likväl, örn man ej fäster sig för mycket vid orden, temmeligen klart, att man kan åter taga eu brukare eller torpare och genast, såsom man yttrat sig, vräka honom på församlingen, synnerligen för den, som ager någon erfarenhet huru det tillgår på åtskilliga stallen, då egennytlan mer än hedern gör sig gällande, och man, för alt bespara sig kostnaden att hålla ordentliga tjenstehjon, främjar tidiga giftermål oell inbysesbosatlning och låter församlingen vidkännas att under vinter, höst och vår draga försorg örn dem man sålunda på sina ägor intagit och deal H. 5o Denia Mars. ras kringstrykande barn; ty jordägaren sjelf begagnar förn!- drama endast den tid af året, då lian har brådtom, d. v. s. under skördetiden.
Dessa proletärer äro likväl husbonden lydige, emedan de veta, att om de icke fullgöra silia dagsverken, då husbonden behöfver dem, så äro de uppsagde från det lilla näste, der de hafva skydd mot kölden under den svåra årstiden.
Så tillgår det; och de herrar, som yttrat sig, må sjelfve tänka efter huru pass deras theorier stå tillsammans med erfarenheten för att förkasta denna §:n.
En lag behöfves för att motverka ett sådant förhållande; oell jag får således, på grund af den obehagliga verkligheten, tillstyrka §:us antagande.
Jag hade föreställt mig, att minsta trångmål i fattigvård skulle uppkomma , när så stor frihet som möjligt finnes för den arbetssökande att kunna uppsöka den arbetsgifvande , och att det vore ett systeme, som förde till motsatsen , om man ville så ställa lill, att en fattig person icke vore i tillfälle att kunna biträda en angränsande församling.
Atskillige talare hafva för öfrigt fästat uppmärksamhet på den princip Utskrn sökt införa uti to, ii och följande §§.
Jag kan icke Finna annat, än alt denna princip, strängt och eonserjvent tillämpad, leder till ett slags lifegenskap; ty då man icke får flytta ifrån församlingen och husbonden är berättigad att för sina kostnader göra sig betald genom tvångsarbeten, så uppkommer ett förhållande, som Fiar ganska mycken likhet med hvad jag nämnde.
Hela denna lagstiftning motverkar helt och hållet sitt syftemål, och jag kan icke biträda densamma.
Deremot vill jag gerna medgifva, att det är billigt att husbonden ansvarar för sina tjenstehjon och sitt statfolk, och biträder derföre den redaction, som Frih.
Jag skulle vilja utsträcka denna förbindelse för husbonden äfven til! torpare, nemi. sådana, som innehafva lägenheter, på hvilka de icke kunna anses besuttne.
Hr von Hohenhausen: Conseqvent i sina principer, anser Frih.
Cederström en fullkomlig frihet i förevar, hänseende leda till det bästa, ehuru alla tiders erfarenhet i alla länder vittnar derom, att i samma mån folkmängden ökas i ett land, i samma mån erfordras äfven flera bestämmelser i afseende på fattigförsörjningen.
Äfven i Amerika, med en vidsträckt jordyta, har uti de vestra staterna fattigförsörjning blifvit nödig.
Det undantag, som blifvit begärdt i denna 5, nemi. att hemmmansbrukare och arrendatorer skulle utgå, anser jag icke behöfligt; emedan underhållsskyldigheten, efter §:ns lydelse, ingalunda kan anses farlig.
Jag känner utaf erfarenheten huruledes hemmansdelar utarrenderas i små lotter till personer, som kallas arrendatorer, men egentligen icke äro annat än backstuguhjon, så alt de helt och hållet ligga församlingen till last.
Sådana hem - Den 12 Mars. 395 man gå ofta på executiv auction till godtgörande af prioriterade fordringar.
Likaledes finnas de, som intaga statfolk på sin jord för några få dagar, och låta deni skattskrifvas hos sig emot betalning, men tillåta dem stryka omkring i orten för alt försörja sig på hvad satt de kunna.
Med en sådan fullkomlig frihet, som Frih.
Cederström vill införa, skulle ali säkerhet försvinna både på vägar och stigar.
Det iir derföre nödigt att ett stadgande införes, som bibehåller ordning och sedlighet.
Jag tror att om det tillägget göres, när contr actet icke är s t ä
I d t på lifstid, eller på mindre än fem år, så skola jordbrukare se sig före, innan de taga emot någon; och då har man gjort hvad man kunnat, för att förebygga det onda.
Jag tillstyrker §:ns antagande med detta tillagg.
Första egenskapen af en lag måste vara att kunna begripas och förstås.
Jag liar icke den lyckan all kunna förstå den §, om hvilken vi nu öfverlägga.
Jag kan icke finna riktigheten deraf, att i afseende på försörjningsskyIdigheten uti samma lagstadgande sammanblanda så olika förhållanden, som de hvilka äro förenade med hemmansbrukare, arrendatorer och stattorpare, drängar och tjenstehjon.
Jag ber herrarne fästa uppmärksamhet på den himmelsvida skilnaden emellan dessa förhållanden.
Jag kan icke dela åsigt med den värda ledamoten, hvilken nyss yttrade, att ett så beskaffadt stadgande, som detta, skulle vara onndgängeligen af behofvet påkalladt.
Det förhållande, som han antydde, nemi. arrendatorer af så små jordlotter alt de understego hvad som fordrades till besuttenhet, måtte icke kunna förblandas med arrendatorer i allmänhet.
Ett jordbruk, som omfattar 20 hemman, torde i detta hänseende icke kunna ställas i bredd med Jjgdels hemman.
Om en arrendator på en större egendom kommer på obestånd, frågar jag, örn det på någon slags rättsgrund kan hänföras till jordägarens skyldighet, att draga försorg om arrendatorns familj, i händelse den skulle falla fattigförsörjningen lill last.
Således finner jag äfven ur den synpunkten, att stadgandet är mindre lämpligt, och förenar mig derföre med dem, som önska detsammas borttagande.
Frih. Cederström, Dr Lefren, Frih.
Sprengtporten hafva i detta hänseende yttrat sig så fullständigt, att jag skulle anse nära nog som ett missbruk af 1\. o.
Ad:s tålamod, att ytterligare taga Ståndets uppmärksamhet i anspråk.
För att derföre vara så kort sorn möjligt, inskränkte jag mig till att instämma uti Frih.
Raabs redactionsförslag, såsom det enda, hvilket för mig visat sig innebära någonting lämpligt.
Jag skulle finna mig nedtryckt af den tanken, att en så beskaffad utsträckning af lagbudet, sorn denna § innehåller, vore af behofvet påkallad.
Utan att på ringaste sätt vilja underkänna sakriktigheten af Hr Rosenblads yttrande, tager jag mig likväl friheten till honom hemställa, hvart det skulle leda, 0111 ett 3$f) D c n i a Mars, så beskaffadt stadgande skulle bryta den nu gällande Svenska lagen, a,It en hemmansbrukare, sorn i laga tid och ordning blifvit uppsagd, men funné - sin räkning vid att icke skiljas vid en god husbonde, kunde säga såsom i Figaros bröllop:
Jag stannar qvar; jag arbetar icke; det är bans skyldighet att försörja mig i fem år, derföre att han sagt tipp mig, som icke bar något emot honom.
Jag tror att det är betänkligt att införa ett sådant lagstadgande, och jag anhåller derföre att herrarne täcktes taga i betraktande, att lagbudet i sin verkställighet kunde komma alt leda till vådligare följder, än det onda man genom detta lagbud velat afhjelpa.
Jag delar den åsigt, som uttryckt sig för afslag af §:n; men i händelse Husets ledamöter icke skulle förena sig derom, yrkar jag bifall till det af Frih.
Raab tillstyrkta redaclionsförslaget.
R.aab: Det af Ht' von Hohenhausen yrkade tillägget— ”när co n t racle t icke är stöld t på lifstid eller mindre än fem år”—-anser jag olämpligt och ledande till missbruk.