Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
- Vi hade ett bra stycke väg till skolan; det var alltid han och jag som vandrade tillhopa.
Och mor lade alltid så mycket i min matkorg att det blef någon liten bit med åt Pål, för hans mormor var fattig, och han hade aldrig så godt som jag.
– På det viset kom det sig.
Vet du, när helst jag tänker på honom då han var liten, ser jag honom alltid i en liten svart sammetsblus, som han fått i herrgården och som han hade på sig den första tiden han gick i småskolan.
Jag tyckte han såg ut som en prins, jag tyckte att han var mycket förnämare än jag, och jag inbillade mig alltid att någon skulle komma och hemta honom, så att han en dag skulle komma till stor härlighet.
Hvad jag mins den sammetsblusen!
Sliten till sist så att det visade sig runda små fläckar på den gråaktiga bomullsväfnaden – och alldeles blank i kanterna vid händerna och under armbågarne.
– Ja du, när han så var tolf år, stälde presten och skolmästaren om att det samlades ihop lite pengar och så tingades det kostdagar, och så kom han till skolan i Lund.
Hvad jag grät!
Jag ville också in att studera.
Mor hade nog låtit mig få, men far ville inte på något vilkor.
Han höll på att ge mig stryk, när jag inte ville tiga med det igen, och så blef det tyst till sist.
Ser du, på den tiden var jag ännu inte så förtjust i Pål, som jag sedan blef.
Det kom när vi båda voro vuxna och han var hemma under ferierna.
Han var lång och rank då, det var en mjukhet i hans sätt som om han varit en qvinna, och så var det så märkvärdigt att tala med honom.
Han var med lif och själ inne i sina studier, och han hade ett sådant sätt att tala, att man tyckte allting blef klart, bara han talade om det, jag riktigt dyrkade honom.
En gång hade han blifvit så god vän med en kamrat, en student som blef informator uppe hos baronens, och dit gick Pål ofta för att besöka honom.
Jag trodde jag skulle blifvit tokig den sommaren.
Jag kunde ligga och gråta nätterna igenom, derför att jag tänkte han föraktade mig för min okunnighets skull, och derför att jag var ursinnig af afundsjuka mot hans nye vän, som hade allt hvad jag saknade.
Och som jag läste den sommaren!»
Börje tystnade, försjunken i det förflutna.
»Nå, hur gick det?» sade Marianne.
»Som det alltid går.
Jag lugnade mig.
Men vi korresponderade en lång tid – flera år.»
»Tänker du nu aldrig på honom?»
»Jo, ibland undrar jag hvar han fins.
»Vet du det inte?»
»Nej.
Ja, det är en särskild historia.
Men efter jag berättat det andra, kan jag berätta det med.
Strax innan det Pål blef student dog hans mormor, och hans mor flyttade in i hennes lilla hus, som snyggades upp och blef riktigt nätt, åtminstone invändigt, ty Påls mor var en duktig menniska, och hon förtjenade rätt mycket genom att väfva för folk.
Men hur det var, så hade Pål knappt om det derinne i Lund.
Han var ledsen ibland, och då kunde han skrifva långa bref till mig.
Jag var då på folkhögskolan.
Han var så glad åt allt som var fint och vackert, det plågade honom att han skulle bo i ett sådant litet kyffe till rum, som han hade.
Det grämde honom att se kamraterna vräka sig med pengar, när han knappt hade så att han kunde äta sig mätt.
Fin såg han alltid ut.
Jag var och helsade på honom en enda gång.
Men jag ville annars inte komma till Lund; det kunde inte vara trefligt för honom att gå tillsammans med mig, han som var student!
Duktig var han och han stod just färdig att ta sin kandidatexamen.
Då gifte han sig tvärt och reste utrikes.»
»Gifte han sig!»
»Ja.
Han var inte mer än tjuguett år.
Han gifte sig med en rik gammal fröken, som hade blifvit förtjust i honom.
Det är nu en fyra år sedan.»
»Hör man aldrig af honom?»
Hans mor dog för ett par år sedan, han brukade skicka henne litet pengar så länge hon lefde, men nu fins det ingen som han skrifver till.»
»Hvar tror du han är?» frågade Marianne, som började blifva nyfiken.
»Kan inte veta.
I Sverige har han åtminstone inte varit sedan han reste ut.»
»Tror du inte du nånsin får se honom mer?»
De blefvo afbrutna af fru Björk, som trädde in efter att först med en förstulen blick ha förvissat sig om att hon icke störde någon ömtålig tête à tête.
»Börje, är det verkligen ditt allvar att du skall resa med middagståget?» sade hon.
»Ja, kära mamma, det är alldeles nödvändigt.
Jag kan inte vara ifrån.
Och jag hoppas det inte skall dröja så länge innan jag slipper att resa ifrån Marianne, jag menar när jag har henne hemma på Tomtö. Eller hur?»
Han böjde sig ned och såg på Marianne, som icke svarade.
Hon fann det icke så angenämt att tala om bröllop som om förlofning.
»Ja, mina små turturdufvor», sade fru Björk med sin vanliga glädtighet, »det gör mig verkligen ondt att jag skall behöfva störa er, men det är några rent praktiska saker, som jag i egenskap af svärmamma måste tala med Börje om.
Så t. ex., när ha ni tänkt er att bröllopet skall stå?»
»Jag ville gerna att det skulle bli i November», svarade Börje, »men jag har inte frågat Marianne.»
»Nå, hvad säger du?»
Hon vände sig till sin dotter.
»Det kan mamma och Börje få talas vid om», varade denna med ett uttryck af trött misshumör, men endast ett litet kysstäckt misshumör, med framskjutna läppar och något i pannan som ville föreställa rynkor.
»Nej, kära barn, det går då rakt inte an», sade modern afgörande, »nog måste du säga hur du vill, det kan du väl förstå.»
»Nå, så i slutet af November då.»
»Jag har sannerligen inte lång tid på mig», sade frun, »och derför får jag nödvändigt ha en smula besked af dig, Börje, hvad du har i bosättningsväg och hvad du inte har.»
»Ack, kära mamma, jag har, tror jag, allt som behöfs, och hvad som fattas kan jag skaffa; mamma skall inte bry sig om att bråka sin hjerna med allt det der.
Mor har försett mig så rikligt med både sängkläder och linne, att jag knappt vet hvar jag skall göra af mer, om jag än fick det.»
Fru Björk välsignade i sitt hjerta denna bondgumma, ty hon kände allt för väl till sin mans affärsställning för att icke med en rysning tänka på alla dessa utgifter och huru det skulle bli möjligt att låna upp penningar till dem.
»Ett par af rummen stå omöblerade», tillade Börje, »men dem skall jag göra i ordning så snart Marianne varit derute och sagt sin mening om saker och ting.
När kan jag få vänta er?»
Han vände sig hälften till Marianne och hälften till sin svärmor.
»Ack, det var sant!» utbrast Marianne, »om en fjorton dar skall jag vara tärna på min ena kusins bröllop.
Då är det klart att du blir bjuden som min marskalk.
Kom ihåg det.»
Börje antog en komiskt förtretad min.
»Hvad tusan rör det de der menniskorna, om jag är förlofvad med dig!»
»Jo, det rör hela den bildade verlden, annars hade du väl inte satt det i tidningarna.
Och det är så mycket, att nu är du så god och uppträder med glans, du!»
Det låg mer allvar under skämtet än det lät.
Marianne hyste en hemlig farhåga för hur pass ledigt han kunde röra sig vid dylika festliga tillfällen.
Med ett slags ångest räknade hon efter, om han som yngste marskalk kunde bli tvungen att hålla tal till tärnorna, men brudens bror var lyckligtvis yngre.
»Du skall väl ha hvitt», sade Börje, »jag är säker om att det klär dig ovanligt bra.
Ditt utseende förefaller som vore det gjordt för tyll och spetsar.»
»Åh, du skälm!
Du brukar ge akt på damernas toiletter!» utropade
Marianne med glad öfverraskning, och det lyste till i hennes ögon, så som Börje aldrig sett det förr.
»Ja», sade han, »det gör jag.
Jag tycker om att se fruntimmer väl klädda, jag kan aldrig göra reda för hvad de ha på sig, men jag vet alltid om det är vackert eller ej.
Och på bröllop tycker jag det är så vackert med hvita klädningar, det är någonting så rent och högtidligt.
Det passar så väl för ett sådant tillfälle.
En helt hvit drägt till ett ungt oskyldigt ansigte, det är något af novis, något fromt, men ändå så att man är glad att hon inte skall gå i kloster.
Han skrattade smått, liksom förlägen öfver sina egna ord.
Fru Björk såg på honom med någon förvåning.
Kanhända var han ändå inte så obildad, som man trodde.
»Man ämnar göra på det der moderna sättet, att ha alla festligheterna före bröllopet, ty de nygifta skola resa strax efter vigseln», sade Marianne.
»Min hvita klädning får du således inte se förr än som kronan på verket.
Första storståtligheten blir en bal hos major Follmers, det blir nog också det stiligaste.
Jag har hört att den lär bli om onsdag åtta dar.
Till den får man riktigt anstränga sitt geni ... ens värdighet som blifvande fru!
Jo, jo, jag tänker nog att jag skall få ihop någonting presentabelt.
I morgon skall jag välja tyget.
Blått du.
Skall jag inte det?»
»Jo, blått är vackert och klär mot det der blonda håret.»
Han såg på hennes hår med en smekande blick.
»Och du får inte se en skymt af mig förr än vi äro framme.
Inte – hör du!»
»Såå, du skall förblända mig! ...
Blått? och så borde du ha silfver.
Har du sett ett slags armband i gammalnordisk stil, silfver med förgyllning och drifvet arbete ... du vet? – och med inslagna, slipade stålnaglar.»
Mor och dotter voro hänryckta.
Han visste ju någonting!
Åh, med hvilken lättnadens suck alla deras farhågor drogo bort!
Han var när allt gick omkring icke på långt när så rustik som de fruktat.
»Åh, de äro så vackra!» utropade Marianne med ett uttryck af lystnad.
Börje sade ingenting, han bara skrattade.
Först när
Börje rest, kom man riktigt på det klara med hvad som händt.
Marianne var förlofvad.
Och så kommo alla öfverläggningar.
Modern var outtröttlig, hon undrade och frågade och beräknade.
Det var hennes vana att alltid ta sakerna rent praktiskt.
Hon undrade hvad slags möbler fästmannen hade, hurudana slägtingar, hvad
Marianne skulle få för presenter, hur han skulle ställa det med hushållskassan, och tusen andra ting.
Hon tyckte att Marianne var allt för passiv och ointresserad.
Nu var det ju tid att vakna riktigt, nu när hon skulle ha eget hem.
Den verksamma frun hade otaliga råd att ge sin dotter, men Marianne visade dem ifrån sig med trött min; det var henne alldeles för bråkigt, allt det här.
Hon hade helst velat gå tyst omkring och tänka, hon visste knappt på hvad.
Det hade kommit en splittring inom henne sjelf, för hvilken hon icke kunde göra sig reda, och hon tyckte hon behöfde lugn.
När hon var ensam med Börje, kände hon en stilla tillfredsställelse, och det var en sådan hvila för sinnet; men så fort de icke längre voro ensamma, eller hon kom tillhopa med andra, så var sinnesjemvigten borta, och i stället erfor hon en aggande oro, som gjorde att hon icke kunde se folk i ansigtet på samma sätt som förr; det var något af hvad hon skulle erfarit, om hon vetat sig vara klädd i en illasittande klädning eller dylikt.
Moderns gissningar och frågor refvo upp ömma små sår, det var derför de plågade henne så; hon egde ingen frimodighet att besvara dem med.
Ensam med
Börje kände hon det, som om de alltid varit bekanta, men så snart hon icke såg honom, var han en främmande person.
Hvad skulle hon då svara på alla dessa frågor?
Men det fans saker som icke ens Marianne kunde skjuta ifrån sig, och det var toilettfrågorna, ty bröllopet skulle stå redan i November, och damskrädderskan måste vidtalas i tid.
Dessutom gälde det icke allenast hennes eget bröllop, utan allra först kusinens samt de dermed förbundna festligheterna.
Fadern, som ju sedan skulle befrias från att underhålla henne, hade gifvit henne öppen fullmakt, och hon begagnade sig deraf med godt samvete nu, ty äfven hon visste hvilken lättnad det skulle bli i hans utgifter, när hon lemnade hemmet.
Samma dag som Follmerska balen skulle gå af stapeln kom Börje in till staden.
Han och Marianne hade vexlat ett par bref, men icke sett hvarandra sedan hans första besök.
De två äldsta bröderna hade rest till Lund för att börja sina akademiska studier.
Endast Haqvin var hemma.
Börje anmärkte att han liknade en höna i hennes värsta ruggningsperiod.
Marianne förklarade skrattande, att det kom af att han saknade någon att gräla med.
Hur det var, slöt han sig mycket oförbehållsamt till svågern, som i sin stilla glädje gick bredbent omkring med långsamma rörelser, liksom om han fruktat att slå ned någonting.
Hvarhelst Haqvin var framme med en lustighet, der var
Börje tillreds att stämma i med sitt godlynta skratt.
Förra gången hade man icke hunnit med några visiter, det återstod nu.
Börje gick med, utan andra protester än en komisk grimas åt Marianne.
Han var icke tafatt, men gjorde sig heller ingen möda att synas ledig.
Marianne kunde icke känna sig stolt öfver honom, men hon blygdes icke heller.
Börje hade en skygg finkänslighet, som förbjöd honom att exponera sina smekningar, och det roade Marianne att vara djerf emot honom, just derför att han sjelf var så tillbakadragen.
Hon strök sin kind emot hans axel, hon tog honom om halsen, hon burrade upp hans hår, hon kände sig frestad att kyssa honom med, midt för näsan på några sippa gamla fröknar, bara för att få se hvad min han skulle göra, men så vågade hon inte; hon kände på sig, att han icke skulle tycka om det.
Innan de gingo hem igen, ville han att de skulle gå till en juvelerare för att välja ut det armband han önskade ge henne.
Då de kommo hem, visade Marianne med verklig hänförelse en hel uppsättning gammalnordiska smycken, som han skänkt henne.
Det höjde hans aktier.
Efter middagen kunde Börje och Marianne ändtligen få sitta i ro och prata en stund, tills det var tid att kläda sig.
Det var en mils väg ut till herrgården, och man skulle resa dit med hästar och vagn.
Marianne lät vänta på sig; föräldrarne sutto redan i vagnen, och Börje stod vid fotsteget, då hon kom.
Det slog honom att han aldrig sett henne se så bra ut som nu.
Hon var insvept i en fotsid kappa och på hufvudet hade hon en crèmefärgad teaterhufva af spetsar och bandrosetter.
Hon hade skyndat sig så, att kinderna fått en smula färg, och det oregelbundna lilla ansigtet såg så obeskrifligt täckt ut i sin mjuka infattning.
De vexlade en snabb handtryckning, då hon stödde sig emot honom för att stiga i vagnen, och en fin parfym strök förbi honom som en nästan omärklig blomsterdoft.
Börje satt på baklängessätet midt emot sin fästmö.
Svärfadern hade föredragit att sitta på kuskbocken, derför att han icke tyckte om att »åka i bur», sade han.
I början språkade man, men småningom afstannade samtalet.
Det drog så många underliga tankar genom Börjes hufvud, der han satt i halfskymningen och betraktade Marianne.
Hon var icke lik de unga flickor han varit van att umgås med i stillsamma prestfamiljer och hos duktiga landtbrukare.
Han hade varit på många baler, der damerna oftast uppträdt endast i ylleklädningar och med långa ärmar.
Men ur den vida, mjuka kappa, hvars vadderade sidenfoder veks upp en smula vid knät, stack Mariannes ena arm fram; det var den hand hon höll solfjädern med, och ofvanför den långa handsken syntes en skymt af armens hvita hull.
Struket tillbaka öfver handleden omslöt hans armband denna handske, som slog fina veck vid handleden, men högre upp satt stramt åt armens vackra form.
Det var denna arm han satt och såg på.
Han trodde aldrig att qvinnor kunde ha så på en gång fina och runda armar, utom på teatern, och der trodde han att det på något sätt var sminkets skull.
Ja, der hade han det!
Marianne var allt igenom från en annan verld än hans vanliga.
Det var det som bedårade honom.
Börje hade en passion för teater och musik.
»Det är själsodlande», brukade han säga till sig sjelf.
Hvarje gång Stockholmsartisterna gästade Skåne, passade han derför på att resa in till staden, och så ofta han var i Köpenhamn, gick han på kongl. teatern.
Han tyckte om att se franska talpjeser, der damerna hade långa släp, som vredo sig efter deras rörelser, helst i de stora, tragiska scenerna.
Bernhardt hade han sett, och han dyrkade henne med en blandning af beundran och fasa; för honom var hon en vacker orm, med makt att tjusa och förstöra.
Och så var det alltid med qvinnorna på teatern – fast mer och mindre; – de stodo för hans erinring som någonting trolskt, nästan overkligt.
Men nu hade det blifvit verklighet, ty der – så nära att han kunde nå henne med sina händer – satt hon ju, den förkroppsligade elegans, som han dittills endast fått tillbedja på afstånd.
Han greps af samma känsla som brukade komma öfver honom på teatern: ett slags feber i blodet, ett begär efter glans och nöjen, efter eggande njutningar, förfining och lyx; med ett ord – efter allt som kan fås för penningar.
Ty penningar egde han! han egde hvad de eftersträfva, alla dessa i fina kläder och med belefvadt sätt, alla dessa, som med förakt se ned på dem, som icke fått bildning som de.
Han tänkte derpå med triumf, han tänkte derpå med den berusande känslan af att gå på randen af en frestelse, då njutningen ligger i sjelfva den hemliga rysning man känner vid att falla.
»Marianne!
Jag kan ge dig guld och juveler, om jag vill» – kommo orden ljudlöst i hans sinne.
Formlösa ord, som känslorna erfara, utan att ännu känna deras språk; dunkla förnimmelser, som gå utom den kännandes vanliga räckvidd, lyftande honom – utan att han vet huru – till nästa trappsteg af medveten tillvaro.
»Marianne, jag kan hölja dig i sammet, som faller tyst och mjukt kring din vackra kropp.
Jag kan kläda dig i glänsande, rasslande siden.
Hvem säger att jag skulle vara född till arbete?
Jag har penningar, Marianne!
Jag kan lefva och njuta.
Han lutade sig tillbaka mot de mjuka vagnsdynorna, på hvilka han förut suttit rak och stel, liksom rädd för deras inbjudande komfort.
Han kände en sugande hunger, – hungern efter njutningar, ögonens hunger efter skönhet.
Hvad var det för en visa man sjungit för honom om arbete, återhållsamhet, sjelfförsakelse?
Han såg på Mariannes hand.
Denna hand hade aldrig sysselsatt sig med hvad man inom hans krets ger namn af arbete.
Men den handen var skapad att kasta ut penningar, den handen var skapad för kyssar och smek.
Trodde hon icke att han visste det!
Trodde hon att han var lugn och sansad, derför att han såg så ut?
Han böjde sig fram utan att veta hvarför, och han hviskade sakta: »Marianne!»
Hon såg frågande på honom, men då han ingenting hade att tillägga, nickade hon blott.
Modern hade sjunkit tillbaka i sitt vagnshörn och sof.
»Hustru?
Min hustru?» tänkte han vidare, medan vagnen rullade framåt och sakta skallrade med sina fönsterrutor.
Det ordet hade i hans föreställning en allvarlig klang, någonting kyskt och ärbart, lugnt och utan feber.
– Marianne som husmor ute på Tomtö, – han hade svårt att tänka sig det.
Han tyckte nästan att han begick ett våld emot henne dermed; det var att omflytta henne till en jordmån, dit hon alls icke hörde.
Och medan han dröjde vid detta, kommo hans tankar in i en ny fåra.
Om han varit en fattig karl, skulle hon då ha samtyckt att blifva hans hustru?
Vid denna vändning i tankegången greps han af en annan hunger än den förra, – hans varma sunda naturs hunger efter tillgifvenhet, efter att vara älskad för sin egen skull, att känna den personliga trohetens oupplöslighet.
Han visste ju mer än väl, att hon sagt »ja» till honom blott för hans penningar, att hon höll af honom derför att han hade det i sin hand att göra lifvet godt för henne, och derför att hon visste att han hade god vilja till det.
Men han kände sig så fattig dervid, – han, som nyss kunnat köpa hela verlden.
Han sträckte fram sin stora arbetsvana hand, tyst och fordringslöst som en allmosebedjande.
Marianne såg åter frågande på honom, och då hon förstod, tog hon fram sin andra hand och lade den i hans.
Han satt och stödde handen helt lätt mot hennes knä, medan han tyst betraktade hennes ansigte.
I sjelfva den rörelse, med hvilken han böjde sig framåt, låg en finkänslig naturs hela omedvetna behag.
Hon kände det som något hon icke kunde göra sig reda för, någonting obeskrifligt tilldragande.
Han kunde icke fråga henne, om hon höll af honom.
På en sådan fråga kunde hon endast svara ja, och det var icke det han ville.
Han skulle önskat att hon velat stryka öfver hans kind med sin fina handske och säga: »stackars Börje».
Det var hvad han bäst behöfde.
Hon försökte se hans ansigte, men i dunklet syntes dragen endast oklart, och hon kunde icke uppfatta annat än hans ögon, som glänste emot henne.
Hon kände sig gripen af något, hon visste ej hvad, och i det hon lät solfjädern falla ned så långt gehänget räckte, slog hon sin högra arm om hans hals.
Han kände den mot sin nacke, han strök sin kind deremot, och han skulle velat ge mycket för att ega ord för de stridiga, underliga känslor, som rörde sig i hans inre.
Men för fina skiftande stämningar passade icke det dagligdags tal han lärt, och så måste han tiga, men med en egendomlig känsla af bundenhet.
Han gaf med en tryckning den lilla handen fri och sjönk åter tillbaka i sitt hörn.
Strax derefter var man framme.
Vid stöten, då vagnen stannade framför trappan, vaknade svärmodern.
När man kom in i det rymliga kapprummet, hjelpte Börje sin fästmö med ytterplaggen, medan den beskäftige betjenten vände sig till fru Björk.
Sedan Börje hängt upp teaterhufvan, tog han emot kappan.
Marianne vred sig vigt ur den, som en fjäril ur sin puppa, och i det hon gaf släpet en hastig sväng med foten, stälde hon sig fallfärdig och triumferande framför honom.
Han blef stående ett ögonblick med den tomma kappan i sina händer, blodröd i ansigtet.
Det var pinsamt att se denne store, starke karl rodna nästan till tårar, och Marianne steg hastigt fram till den höga spegeln för att se, om något i hennes drägt kommit i olag, men allt var som det skulle.
Hon var klädd i blekblått storblommigt siden, i sammansättning med mörkblått sammet.
Lifvet slöt fast åt figuren och liknade ett harnesk.
Öfver axeln rundade det sig upp mot halsen, men var öppet i en lång snibb ned på ryggen och likaså framme.
Af ärm fans icke ett spår.
Tvärtom, det var uppringadt så att hela axeln blef blottad och visade sin rundning helt upp öfver leden.
Ringningen var endast kantad med en chenillesnodd, hvilken satt så stramt åt, att den nästan skar ned i hullet.
Hvarken vid axeln eller kring halsen syntes en skymt af linne, och man fick ett intryck af att det icke fans något under klädningen, utan att den hvilade på hennes nakna kropp.
Det hjelpte lika litet att underkjolar frasade, som att det under släpet skymtade fram ett krus af hvita garneringar; det fans alltid qvar denna hals och dessa armar, som, genom sin oförmedlade kontrast mot detta mörka sammet, fingo ett utseende af stötande nakenhet.
Marianne hade kort hals och något höga skuldror; man kunde genom den snibbformiga ringningen se deras fina form.
Det var omöjligt annat än ge akt på denna vackra nacke, med dess fria hårfäste, derifrån en skuggning af fjunblondt hår lopp ned åt halsen och förtunnades, – en hals, som i sin varma hvithet gaf intrycket af att vara belagd med ett stoft af omärkligt frömjöl.
Ingenting skulle bättre än sammetets djupa ton framhållit detta.
Det hela väckte föreställningen om något på en gång moget och oberördt, som hos stora, mjuka penséer.
Börje fann henne så vacker att andan kunde förgå honom.
Men på samma gång sårades han af drägtens oblyghet.
Det var som om man framdragit hans innersta känslolif till allmänhetens beskådande.
Han kände sig plötsligt nykter, men med skammen efter ett rus.
Och det var emot denna skam han stred så förtvifladt, ty den innebar en förödmjukelse för honom sjelf: den var ett intyg om hans ovana vid fina verldens seder.
Derför rodnade han så brännande; det föreföll honom som skulle Marianne kunna genomskåda hans tankegång.
Men hon hade icke den ringaste aning om arten af det intryck hon väckt, derför var det henne omöjligt att förstå Börjes misstämning.
Hon trodde att han fann drägten för dyrbar, och hennes första impuls var att blidka honom.
Han hade hängt upp kappan och stod nu alldeles bredvid henne.
»Du får inte bli förskräckt för min extravagans», hviskade hon smeksamt och vände sig om, »jag är inte på långt när så dyrbar som du tror.»
»Kära Marianne, inte kriticerar jag dina toiletter», sade han.
Kanske skulle han på en teater funnit drägten vacker, men som det nu var, – när han stod så nära, att icke den lindrigaste sprittning i huden kunde undgå honom – nu fann han den rent af ful och han visste knappt hvar han skulle göra af sina ögon.
Men han sökte betvinga sin motvilja, han ville vänja sig.
Hvad han var för en trångbröstad stackare, att stöta sig på hvad hela verlden godkände!
Svärföräldrarne stodo redan färdiga, och han bjöd sin fästmö armen.
Det hade kommit ett nästan sträft allvar öfver hans ansigte, hvilket alldeles förändrade honom, utan att han sjelf hade en aning derom.