Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Paykull framställda anmärkning, får jag upplysa, att de omförmälda stadganderne blifvit såsom öfverflödige ute* slutna, enär uttrycket »inom sig» utvisar, att valrätt och valbarhet sammanfalla, och på annat ställe i grundlagen föreskrifter äro meddelade angående de rättigheter, olika trosbekännare uti ifrågavarande hänseende ega.
Det är väl alldeles nödvändigt att det ifrågav:de stadgandet utgår, för den händelse att 18:de §:n R.
O. skall kunna antagas, i hvilken § valrätt äfven är medgifven åt Mosaiske trosbekännare.
Jag anhåller om bifall till det af Utsk:t framställda förslag.
Frih. von Paykull:
För min del skulle jag icke vilja antaga en grundlagsförändring, i förmodan att en sednare §, i hvilken förändring är föreslagen, framdeles skall antagas, utan fortsätter derföre mitt yrkande om afslag å denna punkt.
Paykull, huruvida icke detta förslag kan antagas, oberoende af det beslut, som fattas i afseende på Mosaiske trosbekännare.
Om detta sistnämnda förslag af R. o. Ad. förkastas, kan det icke utgöra något hinder för antagande af det nu under öfverläggning varande.
— 18:de §:n åberopas i denna punkt ju endast såsom en hänvisning, och då denna hänvisning i visst fall kan anses öfverflödig, kan den ej vara skadlig.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. och Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels antagande och dels förkastande af förevaride förslag, framställde Hr Gr. o.
Landtm, propos. på detsamroas antagande och, då dertill svarades många ja, jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
17:de punkten, om ändring i 14:de §:n 5:te mom. R. O., ang. bruksegares representationsrätt; och 18:de punkten, om ändring i 15:de §-.n R. O., ang. hemmansegares representationsrätt.
Dessa förslag blefvo af R. o. Ad. antagna. 19:de punkten, om ändring i 17:de §:n 2 mom. R.
O. ang. bestämmande af arfvode för Bonde-St:s Riksdags-fullmägtige.
Det har förut ej varit bestämdt ang. den aflöning, som borde tillkomma Bonde-St:s Riksdags-fullmägtige, men då Bonde-St. sjelft yrkat derpå, har det blifvit föreslaget. H. I. 27 418 Den 10 December f. m.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos., blef det i denna punkt framställda förslag af R. o. Ad. antaget.
20:de punkten, om den ändring i 18:de §:n R. O., att Mosaiske trosbekännare må erhålla rättighet att deltaga i Riksdagsmannaval.
Det tillhör vår tid och dess lynne att icke blott i allmänhet och inom det rent borgerliga området föreslå raska och genomgripande förändringar uti historiskt häfdvunna förhållanden, utan det röjer sig äfven en tendens att steg för steg lossa på de kristliga grundsatser, hvarpå vår samhällsförfattning blifvit byggd.
Vare det dock långt ifrån mig att vilja påstå att detta varit den medvetna afsigten hos de aktade män, genom hvilkas vota det nu föredragna förslaget till grundlagsförändring blifvit vid sednaste riksdag förklaradt hvilande.
Utan tvifvel har detta förslag härrört från en välvillig fördragsamhet och haft billighet och nytta till sitt syfte.
Men då dock härvid förbisetts eller underskattats en ännu långt vigtigare grundsats, och då under det förhållande mellan stat och kyrka, som ännu hos oss lagligen eger rum, skulle genom det föreslagna tillägget uppkomma en fullkomlig abnormitet, så är i sanning detta förslag så betänkligt, att äfven den, som annars högst sällan vågar att här offentligen yttra sig, dock finner sig manad att i denna fråga höja ett varnin gens rop.
Här är föreslaget, att Mosaiske trosbekännare skulle beviljas valrätt till riksdagsman.
Då den kyrkliga lagstiftningen hos oss ännu icke är skild från den verldsliga, utan R.
St:r stifta lagarne äfven för kyrkan, så vill detta förslag säga detsamma som att åt okristna skulle tillerkännas ett inflytande på valet af de män, som skola lagstifta för den kristna kyrkan, hvilken de ifrågavarande valmännen icke tillhöra och hvars bekännelse de förkasta.
Hos hvar och en, han må i kyrkligt hänseende vara af hvilken åsigt sorn helst, får jag hemställa huruvida i ett sådant förhållande läge någon rimlighet och konseqvens.
Ja, jag vågar äfven hos dem, som möjligen just önska att stat och kyrka skola åtskiljas, dock hemställa, huruvida det vore fullt ärligt eller om det icke vore en R.
St:r mindre värdig smygväg att befrämja detta mål medelst ett stadgande, som skulle bidraga till kyrkans försvagande eller upplösning, genom att åt okristna medgifva en inverkan på dess angelägenheter, och sålunda göra den till en magt, söndrad inom eller emot sig sjelf.
Må man icke försvara förslaget dermed alt här icke är fråga om valbarhet, utan endast om valrätt.
Kan det ena steget tagas nu, så kan ock det andra snart efterfölja.
Det ena kan vara lika verksamt som det andra, så länge judiskt eller okyrkligt sinnade män kunna finnas bland de till namnet
Den 10 December f. m. 419 kristna, hvilka äro valbare.
Men må man icke heller förlika sig med förslaget på den grund, att en till namnet kristen person, som utöfvar valrätt, kan vara lika främmande för kristendomen och våra kyrkliga förhållanden som en jude; ty då fråga är om lagstiftning och kyrka i yttre mening, så torde missbruk och affall, om än aldrig så allmänt, dock icke få förutsättas såsom det normala förhållandet, utan måste lagstiftaren tvertom antaga, att hvar och en äfven i öfvertygelsen hyllar den religionsbekännelse, som han tillhör; och ur denna synpunkt måste ock detta förslag vara principvidrigt.
Må då staten torr helt öppet proklamera religiös indifferentism, om den anser för bindelsen med kyrkan vara för sitt ändamål hinderlig; och om och när de liberala idéerna dragit detta straff öfver vårt samhälle, då först vore det tid att låta judar och hedningar, uti med de kristna samfälda val, utse riksdagsmän; men så länge ett sådant förhållande icke inträdt, så är ock det nu förevarande grundlagsförslaget åtminstone för mig oantagligt.
Det märkvärdiga folk, som blifvit bestämdt att kanske ännu under en lång tid vara förströdda främlingar bland andra nationer, för att en gång återföras till deras rätta fädernesland, detta folk bör, oaktadt en skiljaktighet af den mest omätliga betydelse, bemötas med all den aktning och välvilja, samt lemnäs ali den frihet, som för dem erfordras, för att inom alla lofliga näringsgrenar kunna försörja sig och idka gagnelig verksamhet bland sig sjelfva och andra, och Sverige, om ock länge nästan allt för försigtigt, har på sednare tiden icke brustit uti denna sin pligt mot de Mosaiske trosbekännarne, då rättighet till fastighets besittning såväl å landet som i stad blifvit dem beviljad.
Men allt närmare införlifvande är lika litet uti deras som uti vårt intresse, då omöjligen någon jude, som i öfvertygelsen hyllar sin religion, kan önska något sådant; och aldraminst böra vi genom den ifrågasatta valrätten lemna dem ett, om också blott indirekt inflytande på lagstiftningen för den kyrka, hvars hufvud och grundval af dem förkastats.
Af anförda skäl får jag vördsamt yrka afslag på nu föredragne punkt.
Bekännare af den Mosaiska läran hafva redan erhållit rättighet att vistas öfverallt inom Sveriges landamären, och, nu sednast, att bekläda vissa embeten.
Jag har sökt bidraga till det sistnämnda medgifvande inom Konst.-Utsk:t och sedermera äfven inom detta hus.
Att gå längre, vore efter min öfvertygelse icke riktigt.
En sådan förändring, som den ifrågavarande, berör, jemte det den uti religiöst hänseende medförer vigtiga betänkligheter, på sätt Hr Ehrenborg anfört, också på det närmaste den Svenska nationalkänslan, och jag kan för min del ej erkänna, att en, om ock i Sverige född person, men som är både af främmande stam och af främmande tro, bör utöfva alla de samma rättigheter, som äro oss Svenskar tillerkända.
:— En jude, som bibehåller 420 Den 10 December f. m. sina fäders tro, är, — skulle jag föreställa mig, — i hvilket land, han än må vistas, starkt fästad vid sina trosförvandter i andra länder.
Detta är ej anfördt för att klandra, men för att uppmärksamma 1 Jag vidhåller för öfrigt hvad jag i min reservation i detta afseende vid sista riksdagen uttalade, och anhåller alltså nu om arslag å förevrde punkt, desto heldre, som Utsk:ts förslag, för det närvarande visserligen inskränkande sig till att medgifva juden valrätt, dock helt visst genom en sådan princips antagande leder derhän, att jemväl valbarhet honom härnäst tillerkännes; och sker icke detta, kan han med något skäl förundra sig öfver den halfva rättighet, han finge, då deri andra hälften honom förvägrades, oaktadt ungefär enahanda skäl och motskäl torde kunna anföras i begge dessa hänseenden.
Jag anser emedlertid, att han icke är till någondera fullt qvalificerad, och detta uttalar jag under betygande af mitt fulla erkännande af och min upprigtiga högaktning för denna främmande stams förtjenster och goda egenskaper, de der först i den mån dess afkoinlingar införlifvas med vårt folks tro, vårt lands seder, kunna, efter min uppfattning, lyckligen sammansmälta med Svensk nationalitet.
Det är alltid vackert, när man börjar sina anföranden med att orda om den fördragsamhet och välvilja, som man bör hafva mot främlingar; men på samma gång är det sorgligt att finna den slutsats, hvartill mången kommer, och särskildt skönjes det i detta förevarande fall.
Här hafva nemi. talare yttrat sig i menniskovänlig rigtning, men alltid slutat med att man bör förneka judame de aldra första samhällsrättigheterna.
Jag kan för min del icke, lika med en föregrde talare, tro att det är meningen att, genom att nu taga detta steg, framdeles äfven kunna bereda judarne tillfälle att deltaga i lagstiftningen.
Skulle sådant emedlertid hända, så tror jag dock icke att den kristna läran hos oss står på så lösa grunder, att några få Mosaiske trosbekännare skulle kunna på kyrkolagstiftningen menligt inverka.
Det finnes sannerligen en annan religion, för hvilken farhågorna i detta afseende med skäl kunde vara mycket större.
Det torde för öfrigt vara tid på att toleransen gör sig gällande äfven hos oss.
Till och med i Norge, der ännu för 5 å 6 år sedan ofördragsamheten var så stor, att ingen jude fick beträda landets område, och om en sådan, skeppsbruten, ditkom, tillhöils att genast lemna landet, har man nu kohnmit in på toleransens bana.
I många länder bekläda judarne t. o. m. de högsta embetena.
I Frankrike är Finans Ministern en jude, i Holland är Justitie-Ministern jude.
I Italien, med undantag af Kyrkostaten, hafva judarne samma rättigheter som alla öfriga landets innevånare.
I England sitta judar i Underhuset, bekläda, höga embeten och för ej länge se - Den 10 December f. m. 421 dan var Londons Lord-Major en jude.
Äfven i Österrike hafva judarne fullt medborgerliga rättigheter.
Man kan med skäl förvånas öfver, att jag, som på detta rum för ungefär 10 år sedan uppträdde i motsatt syftning, nu förändrat tänkesätt.
Jag erkänner villigt mitt misstag då; men jag har sedan dess en längre tid vistats i det land, der judarne äro mest förtryckta.
Der går så långt, att qvinnorna ej ens få begagna löshår, utan att betala särskild skatt; äfven i många andra afseenden äro judarne der utsatte för den nesligaste behandling.
1 de länder, der man beviljat judarne menskliga och politiska rättigheter, har man aldrig haft skäl ångra det; jag har t. o. m. den öfvertygelsen, att de i de flesta fall gagna det land, de på sådane vilkor få tillhöra.
Man bör icke heller under den religions täckmantel, som predikar kärlek, neka den billigaste fördragsamhet.
För min del anhåller jag om bifall till detta förslag.
Jag är till största delen förekommen af den talare, som sist hade ordet, och kan således vara ganska kort.
Det har utgjort min stora förvåning, att detta nu framställda förslag, hvilket synes grundadt ej blott på rättvisa, utan äfven på billighet, här kunnat röna motstånd.
Hvad är det man begär?
Begär man att
Mosaiske trosbekännare skola få något direkt inflytande på statens angelägenheter, att de skola kunna utses till riksdagsmän?
Neji man vill endast tillerkänna dem rätt att deltaga i riksdagsmannaval, något som redan är tillåtet för alla kristna trosbekännare.
Då man för öfrigt känner, att i vårt land, i de städer, der bekännare af Mosaiska läran hittills vistats, desse städse visat sig särdeles frikostige, när det gällt uppoffringar för det allmänna, att de i allmänhet öfverallt gjort sig förtjente af medborgares aktning och tillgifvenhet, så vore det väl ej för mycket, om man medgåfve dem den första af alla medborgerliga rättigheter, den nemi. att deltaga i riksdagsmannaval.
En föreg:de talare har omtalat, huruledes i andra länder judarne icke blott få deltaga i representationen, utan äfven bekläda statens högsta embeten.
Jag instämmer deruti och jag tillägger, att dessa länder af en sådan tillåtelse ofta skördat betydliga fördelar.
Dessutom hvad hafva vi att befara?
Hafva vi någonsin sett en jude vilja göra proselyter eller att han på annat sätt velat förmå någon medborgare att öfvergå till deras religion?
Jag tror att man snarare skulle kunna säga det om andre medborgare, som redan erhållit valrätt, och som, ehuru kristna, likväl bekänna sig till en lära, hvars kanske vigtigaste dogm just ålägger dem proselytmakeri.
Då ämnet, såsom jag nyss nämnde, redan blifvit fullständigt utveckladt af föreg:de talare, har jag endast att förena mig med dem och anhålla om bifall till ifrågav:de punkt.
422 Den 10 December f. m.
Sedan 2:ne föregide talare så fullständigt uttalat skälen för antagande af detta förslag, återstår mig ej annat än att förena mig med dem.
I likhet med Hrr von Knorring och von Troil, får jag anhålla om bifall till ifrågav:de punkt.
Ganska goda skäl hafva nemi. blifvit anförda för antagandet af detta förslag.
Lagstiftningen har så småningom tilldelat
Mosaiske trosbekännare medborgerliga rättigheter.
Till en början fingo judarne endast vistas i några få städer, sedermera hafva de fått tillåtelse att förvärfva egendom äfven på landet, och öfverallt hafva de visat sig såsom goda medborgare.
Mig synes derföre billigt, att de äfven få rätt att deltaga i riksdagsmannaval, och jag är öfvertygad att de skola visa sig värdiga det förtroende, som R.
Skr i detta afseende kunde meddela dem.
Hr Ehrenborg har anmärkt, att, genom antagande af detta förslag, en stor abnormitet i förhållandet mellan kyrka och stat skulle uppkomma.
För min del kan jag icke inse, hvari denna abnormitet skulle bestå.
Det är visserligen sannt, att judarne förneka grundvalen för kristna läran; men å andra sidan synes den kristna kyrkan icke hafva något att frukta från detta håll; ty det ligger icke i karakteren af judarnes religion att söka göra proselyter.
När alltså den lära för Svenska kyrkans bestånd, som Hr Ehrenborg påpekat, icke, enligt min tanke, förefinnes, bortfaller ock det enda skäl, hvarföre
Mosaiske trosbekännare skulle från valrätt utestängas.
När derföre emot dem såsom
Svenske medborgare ej heller något giltigt skäl blifvit andraget för deras uteslutande ifrån ifrågavarande rättighet, får jag, för min del, vördsamt anhålla om bifall på den nu föredragna punkten.
Hr Sandströmer, Gar!
Johan Albert:
För min del får jag, i enlighet med mitt yttrande vid sista riksdagen, förena mig med de talare, som yrka bifall till denna punkt.
Jag har nemi. icke funnit något giltigt skäl att utestänga mina Mosaiske landsmän från rätten att välja riksdagsmän, synnerligast som denna rätt medgifvits vissa andra främmande trosförvandter.
Hr Ehrenborg har, såsom orden föllo, sagt att det vore tid att lemna judarne ifrågavarande förmån, »om och när de liberala idéerna dragit det straff öfver landet, att staten öppet proklamerat religionsfrihet.» Nåväl, tiden skulle sedan länge då vara inne, ty denna religionsfrihet finnes bestämd i våra grundlagar.
Hvad deremot angår Hr Ehrenborgs farhågor att judarne skulle, genom ifrågavarande rätt, inverka menligt på kyrkolagstiftningen, så får jag anmärka, att det troligen icke torde dröja länge, innan stat och kyrka skiljas åt, hvadan dessa farhågor icke hafva någon som helst betydelse.
Jag anhåller således om bifall till det hvilande förslaget.
Den 10 December f. m. 423 Hr Liljenstolpe, Axel Fredrik:
Med anledning af ett yttrande af Hr Olivecrona, att nemi. man gemenligen anmärker emot judarnes likställighet med det kristna samhällets öfriga medborgare, att de förneka den grund, hvarpå detta samhälle är baseradt, begärde jag ordet.
Lika med Hr Olivecrona, som varmt talade för den föreslagna grundlagsförändringen, och ingalunda för att upptaga denna anmärkning, som vore den gjord af honom, instämmer jag uti vördsam anhållan om förslagets antagande.
Sannt är visserligen, att de Mosaiske trosbekännarne, om de stride följa sin tro, måste, enligt densammas, tyvärr 1 skefva uppfattning, förneka Kristus; de följa dock i allmänhet den store Mästarens moraliska bud: att frukta Gud och älska bröderne.
Jag är i tillfälle, med anledning af hvad som just passerade, då jag uppgick till detta plenum, häruppå anföra ett slående bevis.
En af mina vänner bland dessa våra, lika varmt som vi sjelfve fosterländskt sinnade Mosaiske bröder, hvilken en längre tid oegennyttigt lemnat sitt läkarebiträde inom ett sjukhus, som tillhör ett sällskap, deraf han var medlem, och af hvilket han nyligen ingalunda rönt någon synnerlig erkänsla, svarade mig på min förfrågan, om han vägrat att mottaga det vanliga årsarfvode, som vore läkaren tillerkändt: »Ja visstl huru kan man taga betaldt för hvad man gör en barmhertighets-inrättning?»
Och många dylika bevis af oegennytta skulle kunna framdragas; men jag anser mig icke dermed böra upptaga Höglofl.
St:ts tid och dess protokoller.
Redan under föreg:de riksdagar har af så många andra, jemte mig, som i detta fall, likasom i afseende på i öfrigt utvidgade rättigheters medgifvande åt Svenske medborgare, tillhörande den Mosaiska trosbekännelsen, varit motionär,— anförts, snart sagdt, allt det rättvisa beröm, dessa våra Svenska medbroder förtjena.
Jag vill endast hänvisa till förre Polismästaren af Wannqvists ofta åberopade goda vitsord i afseende å de Mosaiska trosbekännames loyala, stilla och goda uppförande; och slutar jag med att vördsamt yrka bifall till förslaget.
Då detta förslag vid förra riksdagen med ej obetydlig majoritet antogs inom detta Stånd, är det sannolikt, att detsamma äfven nu kommer att här gå igenom.
Jag vill dock för min del anmärka, att så länge en ej ringa del genom sin samhällsställning och sina kunskaper fullt qvalificerade kristna, och till och med Lutherska medborgare ej få deltaga i riksdagsmannaval, något skäl icke synes mig tala för att denna rättighet skall tilldelas Judarne.
Detta är orsaken till mitt yrkande på afslag å denna punkt.
Sedan öfverläggningen ansetts härmed afslutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels antagande och dels förkastande af ifrågavande förslag, framställde Hr Gr. o. Landtm, propos. på detsammas antagande och, 424 Den 10
December t. m. då dertill svarades starka ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
21:sta punkten, om ändring i 21 :sta §:n R. 0. Frih.
För min del får jag anhålla om afslag å denna punkt.
Det förekommer i motiveringen af Utsk:ts förslag vid sista riksdagen i denna punkt några ord, som jag anhåller att få uppläsa.
Det heter nemi.: »Då nu vidare Utsk:t erfarit, det skiljaktiga meningar sig yppat derom, huruvida den, hvarje Riks-Stånd i 21:sta §:n förbehållna pröfningsrätt af framställd anmärkning emot någon dess ledamots behörighet att vara riksdagsman bör sträcka sig derhän, att Ståndet må ega till pröfning upptaga en fråga, som på grund af 19:de §:n redan blifvit af vederbörande embetsmyndighet afgjord eller vore på sådan pröfning beroende, har Utsk:t, som funnit det icke vara förenligt med den helgd, som tillkommer domaremagtens beslut, att dessa dragas under Riks-Ståndens ompröfning, ansett sig böra jemväl afgifva förslag till sådan ändring af 21:sta §:n, att olika tydning af föreskriften i detta hänseende icke vidare må kunna ega rum».
Det är visserligen sannt, att man bör bevara den helgd, som tillkommer domaremagtens beslut, men man bör derföre icke sätta den andra statsmagten, som är R.
St:r, under domaremagten.
Det har skett genom denna föreslagna §.
Man kan visserligen säga, att det blott är ett Riks-Stånd, som skall hafva pröfningsrätten, men detta Stånd har då samma anseende, som R.
Jag vill visserligen icke beröfva domaremagten dess rättighet att bedöma, huruvida allt vid valet gått lagligt till, men jag vill blott att R.
St:r ej subordineras under domaremagten.
För öfrigt ber jag endast att, såsom stöd för min anhållan, få anföra hvad Hr Rinman i sin reservation vid föregående riksdag i detta afseende yttrar.
Han säger nemi.: »Hvarje förslag, som leder till att nedflytta Riks-Stånden från afdelningar af en statsmagt till vanliga komitéer, måste jag motsätta mig och yrkar derföre afslag på sednare afdelningen af Utsk:ts nu framställda förslag till grundlags-förändring.»
De af R. o. Ad:s ledamöter, som bevistade sista riksdagen, torde påminnna sig de olika meningar, som då gjorde sig gällande ang:de vidsträcktheten af ett Stånds rättighet att pröfva en vald riksdagsmans behörighet att taga säte i Ståndet.
En persons val till riksdagsman i Borgare-St. hade, på sätt 19:de §:n R. 0. föreskrifver, blifvit ölverklagadt hos K. M:S Bef:de och Högsta Domstolen samt afgjordt.
Sedermera ansåg sig Borgare-St, då samma fråga der väcktes, ega rättighet att ånyo pröfva frågan, oaktadt högsta domaremagten gifvit utslag i saken.
Konst.-Utsk:t vid förra riksdagen ansåg sig, med ani. häraf, pligtigt att för framtiden föreslå ett stadgande i Grundlagen, hvarigenom en dylik kollision emellan ett Riks-Stånd och domaremagten icke vidare Den 10 December f. m. 425 skulle kunna ifrågakomma.
Detta är orsaken, hvarföre nu föredragna förslag framkommit, och som det i min tanke väl uppfyller det dermed afsedda ändamål, anhåller jag om bifall dertill.
Till en början måste jag uttala min ledsnad deröfver, att Konst.-Utsk:t vid förra riksdagen, vid framställande af detta förslag, sammanfört i 21:sta §:n två förändringar, af hvilka den ena är alldeles påtagligen nyttig och af behofvet påkallad, den andra deremot i min tanke obehörig.
I nu gällande § åberopas endast §§:ne 14 och 18 R.
O. såsom §§, till följd af hvilka en eller annan anmärkning mot en persons behörighet att taga säte i ett Riks-Stånd skulle kunna komma i fråga.
Ser man efter i sagde Grundlag, skall man finna, att icke blott §§:ne 14:de och 18:de beröra procedurerna vid valen, utan att derom talas äfven i den 13:de och 15:de.
Det var således ganska riktigt af Utsk:t, att föreslå hänvisning äfven till dessa §§.
Hvad deremot grunden för den andra föreslagna förändringen angar, eller att domaremagtens beslut skulle hållas bättre i helgd, bestrider jag ingalunda välmeningen häraf; men detta åskådningssätt öfverensstämmer icke med Konst.-Utsk:ts uttalade åsigter ang:de en speciel fråga, hvars handläggning, sisth riksdag, kom (Jtsk:t till del.
Det var då Konst.-Utsk:t ansåg, att hvarje Riks-Stånd borde, öfver sina ledamöters befogenhet, i sista hand ega afgöranderätten; och det är väl en bland de första och vigtigaste rättigheterna för en representation, att pröfva invalde ledamöters behörighet.
Gå vi till Norska Riksakten, finna vi att 64:de §:n stadgar en sådan pröfningsrält, och jag vet icke, hvarföre vi icke skulle ega samma rätt här i Sverige?
De aldrallesta andra konstitutionel styrda länders representationer ega enahanda pröfningsrätt.
För mig återstår således, och då delning af §:n ej är medgifven, på grund af hvad jag nu anfört, icke något annat, än att anhålla om afslag å förevar:de punkt, under förhoppning, att Clsk:t vid denna riksdag måtte framkomma med något lämpligt förslag i samma syftning, som innehålles i §:ns förra afdelning, men med utelemnande af all förändring i den sednare.
Alla torde vara ense derom, att en förändring i första delen af 21:ste §:n R.
O. var nödvändig, men, ,i afseende på den sednare deremot, hafva betänkligheter uppstått.
Jag tror visserligen, att det skulle kunna låta sig göra, att åt ett Riks-Stånd öfverlemna pröfningsrätten i ifrågavarande afseende; det är ett system, som, om det infördes, kunde hafva flera fördelar med sig; men nu är här icke fråga derom, utan om att öfverlemna en del af pröfningsrätten af ledamots behörighet att sitta i ett Stånd åt domaremagten, och en del åt det Riks-Stånd, frågan närmast rörer.