Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Där finnes den manliga ärligheten och den kvinnliga finheten i känslans uttryck; den moderliga ömheten och älskarinnans hänryckning; den erfarna kvinnans innerlighetsdjup och ungmöns skygga skärhet.
Det har blifvit sagdt att den, som ej älskat, här kan lära kärlekens konst och att den, som älskat, här finna ordets högsta uttryck för sin känsla.
Och har någonsin på jorden sång blifvit anammad som sakrament, då var det när Robert Browning sålunda smakade fullheten af den drufva, hans eget väsens sol purprat och mognat, en drufva, hvars must räcktes honom i denna med ädlaste konst danade bägare.
Elisabeth Barrett Browning hade ämnat sonetterna endast för sin man.
Men han ansåg sig »ej äga rätt att undanhålla världen de skönaste sonetter, som skrifvits sedan Shakespeare» och utgaf dem därför först som handskrift för en del vänner, sedan (1850) offentligt under den af honom valda förklädnaden Sonnets from the Portuguese, en hänsyftning till Elisabeth Barrett Brownings tidigare poem Catharina to Camoëns, hvilken var en af Brownings älsklingsdikter.
Om dessa sonetter har aldrig funnits mer än en mening.
Så som de i tidens äga sin plats, äga de den äfven i granskares värdesättning, nämligen som enastående mellan Shakespeares och D. G.
Rossettis kärlekssonetter; det enda exempel i världslitteraturen sedan Sapfos dagar, att en kvinna inom den erotiska lyriken nått den manliga konstens högsta höjd och genom känslans skönhet öfverträffat den.
Min tro är äfven att när allt hvad vårt århundrades kvinnolitteratur frambragt, kanske sjunkit i glömskans flod, då skola ännu dessa lotusblommors kalkar i oförgänglig skönhet höja sig ur densamma.
På våren 1847 lämnade makarna Browning Pisa för Florens, som Browning velat undvika af skräck för de resande engelsmännen, hvilkas ansikten och röster vid hans första besök nästan fördärfvat
Florens för honom.
Florens utöfvade nu på båda sin oemotståndliga tjusning.
Och det blir här de sätta bo, först i möblerade rum, sedan – när de finna sig kunna lefva billigare, ifall de hyra några fler omöblerade rum än de egentligen behöfva – från 1848 i den af dem själfva ordnade våningen i Casa Guidi.
Casa Guidi, ett af de vanliga grågula, räta och släta florentiska husen med gröna spjäl-luckor, ligger strax till vänster på Via Maggiore några steg från Palazzo Pitti, och äges nu af makarna Brownings son.
Det enda, som i det yttre skiljer detta hus från andra liknande, är den öfver dörren af Florens’ municipaliat uppsatta marmortafla hvars guldbokstäfver på italienska förtälja att:
Här diktade och dog
ELISABETH BARRETT BROWNING
i hvars kvinnohjärta enades den lärdes vishet och
diktarens vältalighet; och som genom en kedja af
gyllene sånger sammanband
Italien med England.
Det tacksamma Florens
uppsatte detta minnesmärke.
(A. D. 1861.)
I det inre voro rummen palatslikt höga, stora och svala.
Boningsrummen vette åt en vid terrass, med utsikt åt kyrkan San Felices gråa murar, en terrass som Browning fyllde med vinrankor, myrten, oranger och andra plantor, dem han vårdade med det intresse han ägnade allt lefvande.
De möblerade rummen endast småningom ty, skref hon, »Robert har lyckligtvis den mest opoetiska skräck för skulder; han kan ej sofva med en obetald räkning i huset och, när han hör talas om en konkurs, är hela hans sympati hos slaktaren och bagaren!»
Bosättningen ger dem anledning till alla slags glada kompromisser.
Hon medger att de fullkomligt kunna nöja sig med sex skedar och att det väsentliga verkligen, som Robert menade, var prae-giottiska taflor, gamla gobeliner och sidenstycken från forna kardinalers sängar, rococostolar och bokhyllor, smyckade af renässansskulpturer; deras käre Balzac får sålunda i ensam storhet sin plats på en praktfull hylla från – ett kloster!
Utom de fyra rummen åt terrassen hade de åt andra sidan hvar sitt sofrum.
Redan under förlofningstiden skref Browning: att hans ideal skulle varit att som George Sand lefva med sin älskade på ett vindsrum, ifall han icke måst be om ett eget sofrum, ty han hade aldrig kunnat klä sig ens i sin fars närvaro och, när han nu ej ens kunde ta af sig rocken i hennes, insåg han ej hvarför han framdeles skulle kunna det?
Som Elisabeth Barrett Browning äfven i detta fall delade hans känsla, införde de redan från början det enkammarsystem, hvilket – då endast ett lifsbehof för dessa erotiskt högst stående af sin tids människor – blir ett allt oafvisligare kraf i samma mån som den individuella frihetskänslan jämte den idealistiska kärlekskänslan utvecklas hos både man och kvinna.
Från deras lif i Florens får man många skizzer i Elisabeth Barrett Brownings bref.
Man ser deras vandringar på sin terrass i aftonsvalkan eller under de djupa skuggorna mellan de täta häckarna i Boboliträdgården, där de ägde fritt tillträde.
Eller aftnar vid Bellosguardo, då kullarna purprades och cypressernas spetsar stucko rätt in i himlens glöd medan stjärnorna tändes; eller andra aftnar då de vandrade längs Arno för att se dess flytande guld under Trinità och de andra broarna, eller bort till loggian, där Perseus glänste i månljuset.
Elisabeth Barrett Browning älskade ögonblickligt och för alltid Florens, »som den skönaste stad människor danat, natur och konst sammansmälta till den rikaste fullhet».
Och dessutom fann hon här och öfverallt lika mycket trefnad i de italienska lefnadsvanorna som vantrefnad i de engelska.
Här och i Frankrike, skrifver hon, »förstå människorna konsten att lefva och att skapa en verklig »comfort», långt öfverlägsen den vi erhålla i våra dragiga obekväma, engelska hus» . . .
Båda njöto dessutom här som i Paris, med hela styrkan i sin demokratiska känsla, af jämlikheten klasserna emellan . . .
Här – säger hon – tyckes hvarje unge vara naturlig arftagare till sin drufva och sin bit vattenmelon! . . .
De fattiga och de rika höra här samma musik, gå i samma trädgårdar och se på samma taflor . . .
Jag lefver som i en förtrollning och medan andra kvinnor ofta förlora mycket genom äktenskapet, har jag vunnit allt . . .
Ingen har någonsin varit lyckligare än jag.
Och Robert är – utom det att vara sig själf! – dessutom ett lika stort mönster som någon herr Smith: han dricker så litet som en kvinna, han röker inte, han är aldrig skyldig någon fem shilling!
På mig kan han endast bli ond, när jag inte äter nog!
Under femton månader har jag inte kunnat få honom ut en enda afton!
Vi hyra piano, hafva tagit boklån och dagarna flyga bort under musik, läsning och arbete . . .
Robert är i sig själf och mot mig den fullkomligaste af alla mänskliga varelser!
Efter två års oafbrutet samlif, själ intill själ, under det förtroligaste utbyte, står han nu för mig mycket högre än t. o. m. min första idealbild af honom!
Vi blifva lyckligare för hvar stund och när han äfven talar om sin lycka – då öfversvämmas min själ af känslor, hvilka ej kunna uttryckas!
Och än senare skrifver han:
Jag kunde hafva en del att berätta om hennes helt änglalika natur, om hennes hjärta, det mest gudalika Gud skapat!
Jag lär känna nya sidor hos henne för hvar dag – jag, som ändå trodde att jag redan för fem år sedan visste en hel del om henne!
Den 9 mars 1849 – några dagar efter att hon själf fyllt fyrtio år – blef Elisabeth Barrett Browning mor till en son.
Midt under Brownings lycka öfver att hustrun lefde och gifvit lifvet åt ett präktigt barn, erhöll han underrättelsen om sin mors död.
»Och nu, skref hans hustru senare, ser jag nästan alltid Robert gråtande.
Hans förmåga att älska är mycket djupare och lidelsefullare än andra mäns och det är naturligt, ty styrkan i en mans hjärta står i förhållande till styrkan i hans öfriga begåfning.»
En teori, hvilken är öppen för diskussion hvad mannen angår, men nästan ofelbar i fråga om kvinnan!
Långt ifrån att moderskapet blef en kraftnedsättning för Elisabeth Barrett Browning stegrade det tvärtom hennes styrka som hennes lycka.
Gossen hade efter far och mor kallats Robert Barrett – det senare var nämligen äfven Elisabeth Barrett Brownings dopnamn, hvarför hon som gift behöll det.
Men den lille fick också namn efter Brownings tyska morfar Wiedemann och det var detta gossen själf ändrade till Pennino, under hvilken benämning han senare förekommer i moderns bref.
Det finnes knappt ett, i hvilket hon ej ger någon förtjusande skymt af barnet liksom af sin mans och sin egen öfverlyckliga föräldrakärlek, hvars barnsligheter hon humoristiskt skildrar under försäkringen att hon dock är den lugnare af dem båda: ty hon brukar endast – halfva dagen för att beundra honom!
Redan från början och allt jämt får man äfven i hennes bref impressionistiskt snabba och karakterfulla landskapsbilder från olika delar af Italien.
Vallombrosa, där de upplefde »öfvernaturligt tysta dagar i gräset under kastanje- och bokskogarna, hvilka tyckas af sin egen tyngd falla ned i de djupa klyftorna, medan bläcksvarta, stilla pinjeskogar stolta stiga uppför branterna och hvita vattenfall störta ned för stupen; där kulle bortom kulle göra världen lefvande full af berg, hvilka tyckas andas och bygga upp sin stora tillvaro genom en viljeyttring, som kommer dem att glöda under sin möda». . .
Från klosterkyrkans orgel sände Browning stundom en tonström ut i stillheten.
Eller också ser man dem upprepade gånger vid Bagni di Lucca, »där vinet mellan acaciaträden slår porthvalf af daggig grönska från träd till träd, där stora olivskogar skugga marken med sina tält af silfvernät, och kastanjeskogarna klättra mellan bergen, som alla äro olika hvarandra, utom när gyllene dimmor förklara dem alla i en härlighet.» Elisabeth Barrett Browning var nu stark nog »att hjälpa sin man att gå vilse i skogarna», hvilka för Browning – liksom hela naturen här – voro fyllda af Shelleys ande.
Ty det var här denne en tid lefde med sin hustru och åt henne öfversatte Platons Symposion; här som han ensam och naken invid ett vattenfall ömsom badade och ömsom läste Herodotos i solen!
I denna bygd, där naturen och kärleken inspirerat Shelley, hämtade äfven Browning ur samma källor några af sina härligaste ingifvelser under de heta sommardagarna, då allt var orörligt stilla, endast luften darrande af solvärme och cigalernas stråkdrag, eller under de ljumma aftnarna, då himlen glimmar af stjärnor och luften af eldflugor.
Det var sålunda här han diktade In a Balcony.
Eller också finner man dem i Siena, i ett trädgårdsomslutet hus på en vindsvalkad kulle, tätt omgifven af fikonlundar, olivdungar och vingårdar, i hvilka Pennino senare under skörden står som en liten Dionysos i en kärra af antik form, lastad med vindrufvor!
Det är föräldrarnas glädje att gossen blef helt italienare, med vakna, heta skönhetsinstinkter, med all sin fosterlandskänslas stolthet »samlad i medvetandet att vara florentinare».
Ty hvarje fiber i deras hjärtan – framför allt i hennes – hade rotat sig i det nya fosterlandet.
Under hela den tid, Elisabeth Barrett Browning lefde i London, hade hon djupt lidit af dess klimat, hvilket större delen af året endast är drägligt genom ett öfverflöd af »animal spirits».
Men hennes själ hade äfven lidit af den rastlösa, osköna äflan efter rikedom, hvilken hon afskydde lika mycket som det skenheliga och själfrättfärdiga i den engelska samfundsandan.
Hon hade redan 1844 genom sin dikt The cry of the children med den högsta indignations och den varmaste medkänslas pathos riktat sig mot en af industrialismens skamfläckar, barnarbetet i grufvor och fabriker, sådant det då blifvit framställdt i en officiell rapport.
Dikten väckte oerhördt uppseende – naturligtvis äfven ovilja hos arbetsherrarna – och påverkade allmänna meningen i den grad, att den bidrog till det parlamentsbeslut hvilket snart väsentligt inskränkte barnarbetet.
Samma anda, hvilken drifvit henne till denna handling, gjorde henne brinnande för hvarje form af maktmissbruk.
Hon följde sålunda med hela sin själ kampen mot negerslafveriet i Amerika, men var »ofosterländsk» nog att samtidigt visa på Englands skamfläck, den irländska politiken!
Hon var i hvarje fråga så långt före sin tid, att hon i England alltid befann sig i minoriteten, och dessutom i hvarje känsla så intensiv och så fritalig, att hon i hemlandet ådrog sig det omdöme, hvilket alltid riktas mot en kvinna, som brinner af hat till förtryck och kärlek till frihet, att hon är – hysterisk, medan hos en man samma egenskap kallas heroism!
Vid sina besök i England efter sitt giftermål kände hon sig numera hemlös där – till hvilket faderns oförsonlighet naturligtvis bidrog – och längtade alltid åter till Italien.
I norden anses styrkan i en konstnärsnaturs känslolif som tillgjordhet eller sjuklighet.
Därför blir Italien så snabbt för sådana människor det land, där de framför allt känna sig hemma, det vill säga förstådda och förstående, älskade och älskande.
We all love Italy.
We all have sent our souls out from the north,
On bare white feet, which would not print nor bleed,
To climb the Alpine passes and look forth . . .
säger Elisabeth Barrett Browning.
Och när hon nådde det ej blott i fantasien utan i verkligheten, då blef lifvet där lika frigörande och fruktbart för hennes diktarpersonlighet under dess senare skeden som den helleniska litteraturen varit för dess tidigare.
Nordbon – ifall han öfver hufvud är organiserad för lycka – erhåller först i Italien med alla sinnen, med hela sin själ och allt sitt hjärta vissheten: att lifvets mening är salighet, en salighet, som berusar genom den dittills okända harmonien mellan alla intryck, minnenas och nuets, naturens och konstens.
Hela Elisabeth Brownings varelse öppnade sig för dessa intryck, genom hvilka hennes yttre tillvaro blef den synliga motsvarigheten till hennes inre lycka.
Af konsten tilläto hennes krafter henne visserligen endast att mottaga de yppersta upplefvelserna, men dessa blefvo dess djupare.
Hon som hennes man älskade italienarnas skönhetssinne, den vackra rörligheten i det italienska folklynnet, hvilken förbinder detta med skaldens och konstnärens temperament, som alltid har något af barn – eller italienare – i sig.
De älskade lidelsen, hvilken lägger snabba ord af hat, kärlek och beundran på de läppar öfver hvilka orden strömma i ett språk, där äfven grofheterna ljuda som musik; de älskade alla den italienska naturens lynnen och former; de älskade solen, med hvilken hälsa och lifsberusning genomströmmade dem.
Robert Browning införde sin hustru ej blott i den italienska konsten och litteraturen utan äfven i politiken.
Båda voro republikaner och genomlefde 1848-49 med det lifligaste intresse händelserna i Frankrike, för hvilket land isynnerhet hon hade en »verklig mani» och hon kände med klarheten i sin diktarintuition att Frankrike, tvärt igenom alla sina förvillelser, dock sökte ett högre ideal än den engelska nationen under detta tidskede gjorde.
Men snart erhöllo de på närmare håll näring för sina politiska intressen, genom de händelser hvilka satte äfven Italien i rörelse.
Under de följande åren vann Elisabeth Barrett Browning ej blott i Firenze, utan äfven under de resor, som makarna företogo i Italien och annorstädes, en allt mångsidigare utveckling genom sambandet med det europeiska lifvet och umgänget med flera af tidens främsta personligheter.
Många af de lysande andar, Italien ägde som barn eller gäster, samlades kring makarna Browning, hvilka voro mer italienska än italienarna själfva i sitt intresse för Italiens politiska öde.
Elisabeth Barrett Browning kunde på afstånd från Englands samhälle göra detta mera rättvisa än på nära håll.
De i England nära förbundna begreppen frihet och ordning, rätt och plikt, upplyste henne om svagheterna i det italienska folklynnet, men detta minskade dock ej hennes medkänsla med det söndrade, trälbundna Italien, som hon älskade med skaldens lidelse för dess minnen och skönhet, med kvinnans ömhet för sin lyckas hem.
När slutligen alla de nya intrycken samlades i en stor ingifvelse, framstod en dikt, som är det främsta poetiska minnesmärket af Elisabeth Barrett Brownings sympati för Italiens frihetsstrider.
Denna dikt är Casa Guidi Windows, utgifven 1851, men börjad tre år tidigare, under intrycket af de frihetsrörelser i Toskana, till hvilka hon då var vittne.
Den yttre ingifvelsen till dikten fick hon, då hon i sitt fönster från gatan hörde ett barn så himmelstormande jubla frihetshymnen:
O bella libertà, o bella, att hon greps af tanken:
. . . that the heart of Italy must beat,
When such a voice had leave to rise serene
Twixt church and palace of a Florence street!
A little child too, who not long had been
By mothers finger steadied on his feet . . .
Genom denna dikt går – jämte det glödande nitet för hennes andra fädernesland – en stark strömning från 1830-50-talets frihetsdrömmar, då de europeiska samhällenas åskdigra luft urladdade sig i blixtrande dikter från en skaldeflock, hos hvilken oviljan mot det bestående blef lidelse, och lidelsen sång.
Dessa, hvilka som vår Talis Qvalis stamma från den »Byronska gruppen» i Europas litteratur, äro barn af den första franska revolutionens genom Julirevolutionen återväckta idéer, och själsfränder till de män, hvilka ända från den heliga alliansens dagar inom politiken bekämpat förtrycket och ägnat friheten sitt lif; denna riktnings representanter bland Englands sångare vände sig modigt äfven mot sin egen nations kallt förtryckande själfviskhet inom egna och andras landamären.
Ledaren för denna skara var vid tiden omkring 1848 Mazzini, makarna Brownings själafrände; länken mellan den Byronska tidens frihetsrörelse och nutidens, var den åldrige republikanen Landor, deras förtrogne vän.
Elisabeth Barrett Brownings frihetssinne omfattade samma, världsborgarens och republikanens, frihetsidé, som Mazzini – den att alla förtryckta nationer skola lösas från främmande tvång, för att sedan lösa sig från inre ofrihet och utveckla de folkliga egendomligheter, hvilka utgöra hvarje nations bidrag till den mänskliga utvecklingen och den slutliga förbrödringen, hvilken ej sker genom nationaliteternas upphäfvande utan genom deras höjande till den rikaste lifskraft.
Denna frihetsidé uttalas från första raden till den sista i Casa Guidi.
I utförandet gör sig gällande den på konkreta fakta syftande »Retfærdighedstrang», i hvilken – enligt
Brandes’ ord15 – det engelska lynnets politiska och praktiska art ger sig tillkänna äfven hos skalderna.
Elisabeth Barrett Browning har icke i Casa Guidi sjungit en elegi eller en frihetshymn; hon har omsatt sin lidelse för de svunna, närvarande och framtida Italien i ett poem, som är ett af tanke- och bildrikedom fylldt blad af förtids- och samtidshistorien, och tillika ett stridsupprop.
Först och främst vänder hon sig mot den modlösa klagan Italiens skalder låta ljuda kring den bår, där »nationernas drottning» hvilar, en klagan, i hvilken hon säger sig icke vilja deltaga, utan i stället sjunga om hoppet, »med fåglarna, med barnen, med de män, som icke rädas morgondaggens heliga dop»!
Därefter vänder hon sig mot den fega underkastelsen för det bestående, som under ett dådlöst prisande af den flydda storhetstiden ger sig namnet vördnad.
I dessa sidor är hvarje rad en gnista; deras hufvudtanke är, sammanfattad, denna:
Vi äga ej rätt att träla i de dödas tjänst, glömmande att lefva själfva därför att andra lefvat före oss.
Vi må tacka dem, som öppnade dörren, men ej stanna tackande på tröskeln, utan modigt gå vidare.
På det att äfven vi af kommande släkten skola hedras som de stora döda, låtom oss föra vårt tidehvarf framåt; låtom oss blomsterströ deras grafvar, som sådde de skördar vi bärgat; men när vi bärgat, må vi hämta plogen, odla nya tegar i morgonsvalkan och utså framtidens frön i nuet!
Sådan är mänsklighetens väg framåt, och alla män af sann storhet hafva böjt sina hvitnade hufvuden för de nyskapare, om hvilka de anat, att de skulle förverkliga idealer dem de själfva icke nått, men ännu med lidelse älska.
Om vi kunde träda forntiden under våra fötter, skulle framtiden icke stå; vore grafvarna färre, vore åkrarna det äfven, och göra vi oss faderlösa, varda vi äfven arflösa.
Men vi hedra våra fäder mest, när våra handlingar vittna om, att deras icke varit förgäfves; vi begrunda den flydda storheten bäst, när vi i dess ljus utforska hvad stort som återstår oss själfva att göra!
Efter denna inledning skildrar Elisabeth Barrett Browning de förhoppningar frihetsrörelserna i Toskana ingåfvo henne, medveten som hon var, att »nationerna varda hvad de vilja», och hon uttrycker hoppet, att regeringarna skulle tyda ordet folk, som nu ljöd från alla håll, i dess rätta betydelse: Majestät.
Hon vill ingen omstörtning; vill ej tända lidelser men väcka samveten och påminner om att friheter icke nödvändigt äro frihet, att hopen icke är ett folk, förr än hvarje medlem i densamma är människa och alla hvarandra jämlika – därigenom att de andligt fullvuxna, som själfva kunna plocka sina drufvor, böja vinrankorna till jämnhöjd med barnens läppar!
Diktens andra afdelning skrefs tre år senare, under det i Italien rådande djupa missmodet öfver det felslagna befrielsehoppet.
Här säger Elisabeth Barrett Browning, att hon böjer sig djupt »i det stoft af tempel och städer, som kallas Italien», för att afbedja, att hon trott några kungliga eller påfliga löften om frihet, att hon glömt »det historiens luft hållits het af furstliga meneder», att hon hoppats, att friheten kunde vinnas af ett folk, som ännu hvarken ägde vishet eller tålamod.
Men med oböjd trosvisshet tolkar hon trots folkets fel dess rätt till frihet och säger dess förtryckare, att ett folks lif icke kan trampas till döds under enväldets häl, ty för hvarje afhugget hufvud uppväxa nya!
Visserligen är jag, säger hon, en vän af freden, men jag jäfvar Englands högljudda rop om fredens välsignelser som de enda eftersträfvansvärda.
Jag skrifver ej fredens heliga namn på galgar, fängelser och fjättrar.
Jag vill hellre se världshafvets böljor skumma af blod, än freden sitta vid det ena folkets själfviska härd, medan det andra suckar under oket.
»Har mitt
England ingen hand att räcka de förtryckta bland folken och bland dess eget folk?»
Slutligen vänder hon sig till kämparna från det italienska frihetskriget och hälsar dem som såningsmannen af den framtidsskörd, på hvilken hon ännu hoppas.
Under den tid, som förflutit mellan diktens början och slut, har hon erfarit den lifsmakt, som ej blott fullt utdanat hennes kvinnlighet, utan, som följd däraf, kommit henne att mer än någonsin känna sig förbunden med sitt släkte, medborgarinna i samtidens lif, medansvarig i sitt folks framtid.
Hon ägde sin son, och af denna lycka hämtar hon den styrka, som gör henne till hoppets sångare för en sak, som få män i den stunden kunde tro på och än färre besjunga.
Hennes dikt med dess allvarsfulla grundfärg slutar som den börjar med ett barnaleende, och gör sålunda intrycket af ett åskmoln, guldkandadt både ofvan och nedan! 16
»Gasa Guidi Windows» blef en lösen för alla den italienska frihetens vänner och den första starka tonen i den följd af sånger, i hvilken hon ända till de sista veckorna af sitt lif sjöng ut Italiens bästa känslor.
Det tomma talet att diktaren icke har med politik att skaffa, föraktade Elisabeth Barrett Browning djupt.
Hon visste att detta tal ej upphöjer utan förnedrar diktaren, ty det ställer honom utanför hans lands nutid och framtid, efter som dagens historia är forntidens politik, och dagens politik blir framtidens historia.
Hon kände att konstens rötter bli starkare ju djupare de tränga in i samtiden, och att skaldens rätta ställning till tidens politiska lif icke är den förnäma likgiltighetens, utan deltagandets, hvarigenom han lyfter det förvirrade upp i klarhet, och samlar det splittrade till en stor sträfvan.
Och sådan var Elisabeth Barrett Brownings egen politiska diktning, hvilken därigenom blef förbunden med en af århundradets stora frihetsbragder.
Hon var ingen skarpsinnig dagspolitiker, därtill var hon för mycket skald.
Men det är ej heller ögonblickets statsmannavishet folken hos sina skalder behöfva, det är profetians gåfva.
På hösten 1851 anträdde makarna en långresa.
Först till Venedig, där Elisabeth Barrett Browning fann allt liksom enkom skapadt för sig och där till och med den blott tvåårige Pen »i förtjusning öfver San Marcos skönhet(?) kysste sin sköterska», och vidare öfver Parma – där Elisabeth Barrett Browning framför allt beundrade Coreggios urskillning »att ha gjort alla sina änglar och ungar alldeles efter hennes baby» – samt
Milano och italienska sjöarna till England.
De sammanträffade där med gamla vänner och vunno nya.