Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För indelningshafvaren utgör det nemi. cn trygghet, alt veta det hans lön är indeld, och följaktligen oberoende af godlycke hos en riksdagsmajoritet eller en voteringssedel i förstärkt StaisUtsk.
Till förändring deruti erfordras det nemi.
K. M:s och R.
St:s gemensamma beslut.
Detta är afsedt genom den nya redaktion, punkten fått.
Likväl skulle jag vilja derur borttaga en der förekommande, så lydande mellanmening: ”intilldess, vid blifvande nya löneregleringar, indragning deraf kan komma att verkställas”.
Ty äfven om en lönereglering kommer att ske, kan jag icke inse något skäl hvarföre de stadgade lönebeloppen icke skulle komma att tillhöra indelningsverket eller hafva samma orubbliga helgd, som förut.
Man har här påstått att Den 9 September f. m. 197 det skulle vara en fördel för indelningshafvaren att fä sin lön uppburen genom en särskild tjensteman.
För min del tror jag tvärtom att detta förhållande innefattar en bestämd förlust för honom.
Dä frågan förra gängen förevar omtalade man att under 1789 års krig fick indelta arméen sina löner fullt ut i godt mynt, men icke såsom den värfvade i s. k. fahnehjelmare eller andra kreditsedlar.
Men icke låg säkerheten för dem deruti, att deras räntor uppburos af regementskrifvarne ulan derföre att de voro bestämda i persedlar, som när de sedlar, hvarmed de. löstes föllo i värde, erhöllo en motsvarande förhöjning i markegång.
Likväl ifall man velat gå så långt, inser jag icke hvad som hindrat den dävande regeringen att anbefalla regemenlsskrifvarne likasom alla andra uppbördsman att i uppbörden emottaga dylika sedlar efter tvungen kurs.
Då i Carl XII:s lid den s. k. upphandiingsdepulationen tillegnade sig dispositionen öfver allt hvad både allmänna inrättningar och enskilte hade att aflåta, så (ingo äfven regementsskrifvarne efter tvungen kurs emottaga mynttecken.
Den föreslagna förändringen har det med sig, att indelningshafvaren har den dubbla vinsten, alt dels kunna bespara sig den provision af 3 procent, sorn nu betalas till regemensskrifvaren och dels alt han undslipper den risk han förut varit underkastad.
Ty regementsskrifvaren kan äfven göra konkurs.
Mig är bekant en sådan händelse dä denne kom pä balance fastän det hjelptes genom enskild subskription.
Således skulle löntagarne icke blott fortfarande såsom hittills kunna trygga sig vid indelningsverkets helgd, utan han skulle äfven slippa från de anmärkta olägenheterne.
I fall nu på sätt komitterade uppgifvit, K.
M. genom stadgandet af en särskild hösluppbörd, skulle få särskilda medel att disponera (ett förhållande, som jag icke varit i tillfälle att med den noggrannhet undersöka att jag derföre kan fälla något omdöme,) — så vore derigenom dessutom tillfälle boredt för indelningshafvarne att få sina löner redan under det år för hvilket de äro faststälda, i st. f. att de nu icke utgå förr än det påföljande.
Under den tid jag var militär kunde man få ut sin lön i Mars och April månader; men sedan löningsdireklionerne börjat sin verksamhet, går det mera långsamt; och det lärer till och med hafva inträffat att vederläde icke fått sina löner fullt ut förr än i Maj och Juni månader.
Således ifall man vill borttaga den af mig omnämnda mellanmeningen, skulle jag tro alt del vore nyttigt och väl om man ville bifalla Ulsk:s förslag i denna punkt, — naturligtvis med öppen rätt att vid 28 punkten besluta öfver frågan om forsellönee.
Men af samma skäl, som Hr Sandströmer anförde, eller för att icke splittra meningarne, får jag, för den händelse att Frih.
Palmstjernas förslag har mera utsigt än Utsk:s att blifva antaget, förklara att jag icke har något emot bifall dertill.
Jag beklagar likväl att jag icke fullständigt kunnat fatta hvad det innehöll.
Jag tyckte mig likväl höra alt liqviden till räntetagaren skulle ske efter årets markegång.
Jag hemställer likväl till Frih:n om det icke vöre rättast alt i stället sätta, ”efter den 10-åriga markegången eller den som i 28:de punkten kunde blifva bestämd.
Indelnigshafvaren blefve derigenom tryggad för den vexling i hatts 195 Den 9 Sep te ml) er f. m. lönebelopp, sora eljest skulle uppkomma deraf att spanmålspriset ena året bestämdes till 10 och det andra kanske endast till 8 r:dr.
Delta är så mycket vigtigare, som vid skeende ombyte inom corpserne, den som råkat fä sin lön efter den lägre markegången kanske icke blir i tillfälle att. få ersättning efter den högre.
Allt detta är hjelpt genom att bestämma liqviden efter en 10-ärig markegång.
Dessutom tror jag icke det gerna går an att Staten uppbär ränlorne efter en tioårig markegång, men betalar löntagarne efter den årliga.
Derjemte skulle detta olika beräkningssätt medföra osäkerhet vid bestämmande af Statsverkets inkomster och utgifter samt göra räkenskaperne vidlyftigare, hvilket naturligtvis också hade sina olägenheter.
Då jag förra gången yttrade mig tog jag mig dpn friheten anhålla alt, i händelse någon vidhölle Utsk:s betänk, eller derest man yrkade att: de indelta räntorne hädanefter skulle af Statsverket uppbäras i sammanhang med kronouppbörden, man mätte fä taga denna fråga serskildt under öfverläggning samt att man imedlertid mätte undvika alt inlåta sig i öfverläggning om de serskildta förslag alt verkställa denna uppbörd, hvilka möjligen, af en eller annan ledamot, kunde uppgifvas.
Nu hafva vi hört serskilla förslag framställas ang:de denna verkställighet och som möjligen flere äro att vänta hvilka med ihärdighet komma att försvaras eller bestridas: så inser jag icke hvarföre denna serskilta öfverläggning ej skulle kunna räcka lika länge som öfver den 3:dje punkten.
Denna olägenhet vore dock undanröjd om Ståndet först ville öfverlägga och besluta blott om den enkla frågan, huruvida indelta räntorna böra uppbäras tillsammans med kronouppbörden eller icke.
Om denna grundsats icke vinner Ståndets bifall, sä skulle ju all öfverläggning om sättet såsom medförande onödig tidspillan kunna undgås.
Den som icke vill gifva sig ut pä det äfventyrliga företaget att segla eller ro, han behöfver icke sysselsätta sig hvarken med segel eller åror.
Uti denna fråga (jag talar blott om saken i allmänhet) förekommer det orimliga förhållande, att den talare, som försvarar förslaget eller vill att kronan skall uppbära medlen, anför många oell stora skäl hvarföre indelningshafvare!! borde finna sig belåten med en sådan förändring.
Det är då förunderligt att indelningshafvare!!, hvars förde! förmenas vara sä solklar! bevisad likväl är så stock blind alt han sjelf Icke inser sin fördel, utan ali han mäste derom undervisas af den ena Ståndets ledamot efter den andre.
När man dertill får höra att den störste indelningshafvaren nemi.
Krigsbefälet förliden höst yttrat sig i motsatt riktning så kan man icke nog förundra sig öfver att andra nu vilja påtruga honom en förändring hvars gagnelighet han bestrider.
Man vill icke gifva sig ro till dess att han sjelf begriper sitt bästa och derföre vänder sig till Konung och Ständer för att få den rättelse man för honom anser så nödig.
Utan att nu ingå i någon omständelig vederläggning af de skäl, som blifvit anförda för andringen, eftersom jag förmodar att R. o. Ad. icke godkänner dem anser jag mig dock böra bemöta några af des - Den 9 September f. m. sa yttranden.
Man har omtalat huru det tillgick under 1789 ars krig.
Mahanda lefver ännu en eller annan sorn minnes det.
Då lärer så tillgått, att den sorn hade indelt lön fick sig något godt mynt lillskickadt hemifrån, hvarmed han kunde hjelpa sig fram, men de öfriga fingo hjelpa sig fram med nödmynt, eller de sedlar, som kallades långrockar m. m.
Det är vanligt i fattiga länder, att när krig utbryter och man saknar medel till dess förande tillgriper man hvad man kan, till och med så våldsamma åtgärder som Hr Rosenblad berättat från Carl X11 :s tid.
Sådana ytterligheter torde väl numera icke vara att befara; men, att indelta arméen, som hittills varit skyddad i sina inkomster sä att både officerarne sjelfve och deras hemmavande familjer haft en nödtorftig bergning, hädanefter skulle försättas i samma trångmål, som den värfvade arméen redan varit, är illa nog.
Ett besynnerligt förhållande är det, alt oaktadt kronans uppbördsman i allmänhet klaga deröfver alt de hafva mera göromål än som kunna bestridas för den ringa lön de erhålla, vill kronan likväl öka deras göromål, utan att någon det begärt och utan att någon beredvillighet till lönernas ökande förmärkes pä sätt behandlingen af landtstaternas lönereglering utvisar.
En annan besynnerlighet i denna sak är att räntegifvarne, hvars olyckliga belägenhet och lidande, genom räntornas uppbärande af indelningshafvarne man här utmålat, icke sjelfva kommit till Regeringen och begärt slippa detta besvär.
Lika förunderligt är det alt dä fråga uppstår om detta besvärs borttagande så vill man icke ens höra om han det åslundar utan man går honom förbi och bevisar sä solklart som Hr Rosenblad med flere andra ledamöter alt han är lidande antingen han tror det sjelf eller icke.
Kommer så någon räntegifvare liksom i går Hr Gyllensköld och förklarar att han är nöjd med sin räntas utgörande på nu brukligt sätt, om han får behålla uppsägningsrätten, så tiger man.
Nu yttrar imedlertid Hr Sandströmer och andre med honom det vara klart att uppsägningsrälten å räntegifvarnes sida skall upphöra i samma stund inbetalning förklaras skola ske till kronan.
Följaktligen skulle räntegifvaren, utan sitt hörande, åläggas, att alltid med penningar gälda sin skatt.
Denna sak hafva vi både i går och flere dagar förut så vidlyftigt genomgått att jag nu icke vill trötta R. o. Ad. med upprepande af hvad jag förut sagt.
Men dä här blifvit så mycket taladt om det prejeri, för hvilket räntegifvare skola vara blottställde, torde det vara skäl att yttra något som visar motsatsen.
Jag kan anföra exempel pä en löningsdirektion vid ett indeldt regemente, som lät slutliqviden för 1845 års räntor anstå till år 1847 och icke indrog 1846 års räntor förr än innevande år 1848, allt med afseende på de missväxter, som drabbat landet.
Om officerare af indelta arméen vore här tillstädes och om de ansåge det ens nödigt att omtala huru löningsdirektionerne i allmänhet bemöta sina räntegifvare så skulle de kunna anföra många andra dylika exempel.
Det säkra är att om räntetagaren eller hans ombud upphörde alt med uppbörden hafva befattning och hon i stället öfverlemnades åt kronofogden, så finge räntegifvaren icke anstånd på halft år, ännu mindre på ett helt eller 200 Den 9 September f. m. ännu längre tid, utan han nödgades betala på bestämd tid, hvilket blefve än sämre än det nuvartde förhållandet, emedan större summor måste på en gång af landet i skulder utgöras
Jag vill såsom sagdt är, icke trötta 11. o. Ad. med att andraga flere skäl, emedan jag hoppas att det anförda, och kännedomen om ställningen i vårt land, skall förmå Ståndet ogilla den föreslagna förändringen och derigenom befria sig från all öfverläggning öfver sjelfva sättet att gå till väga, hvarom icke ens vederbör:de embetsverk haft tillfälle att sig utlåta.
Att nu på förhand bestämma sig för det ena eller andra förslaget, anser jag desto mindre vara lämpligt som de nya förslagen tagas så lätt att en talare hvilken förklarat sig icke hafva riktigt hört hvad Frih.
Palmstjernas förslag innehölle, likväl ville förkasta sitt eget förslag för att antaga dennes.
När man behandlar förslagen så lösligt, torde R. o. Ad. finna, huru äfventyrligt det är att antaga något af dem.
Jag förnyar min vördsamma anhållan till Ståndet, att vi måtte snart få afsluta ärendet, äfvensom till de värde talarne att de fördenskuld mätte hålla sig till hufvudsaken.
Jag kan icke med den siste värde talaren hysa den förhoppning att R. o. Ad. skall behandla denna fråga såsom den 3:dje punkten, d. v. s. helt enkelt afslä all förändring.
Jag är van att på detta rum höra upprepas, att hvarje fråga är för tidigt väckt; hvad den nu före vande beträffar hafva vi redan flere gånger hört att den är öfver 100 år gammal.
Månne man då icke haft tid att uttänka det lämpligaste sättet för en förändring.
Den siste värde talaren har sagt att räntetagarnes fördel vid förändringen varit åsidosatt.
Men det är väl icke blott räntetagarnes fördel som här är i fråga.
Det är äfven räntegifvarens intresse som måste afses, och en förändring måste vidtagas som förenar den förres med den sednares.
Den siste värde talaren synes glömma detta.
Månne dä räntegifvarnes fördel medgifver att det nuvande uppbördssättet skall bestå? kan det vara öfverensstämmande med dennes intresse att en innehafvare af ett löningshemman åläggas att föra sin spanmål 5 å 6 mil åt ett håll, andra räntepersedlar åt ett annat och att sålunda nödgas underkasta sig en resa af måhända 30 mil för att utgöra en ringa ränta af kanhända blott några r:drs värde, dervid resekostnaden uppgår till vida större belopp än sjelfva räntan.
Bjuder icke billigheten, att Staten åtminstone så till vida går den tungt beskattade jordbrukaren till möte, att han befrias från att åt olika håll och till olika personer utbetala sina skatter.
Jag tror icke att någon utförligare bevisning för nödvändigheten af en förändring i detta afseende är behöflig.
Man har här ifrågasatt, huruvida prejerier verkligen egt rum.
Kan man väl uppriktigt förneka det?
Men det sker icke, säger man, i allmänhet.
Om också blott på ett ställe sådant inträffat, så synes mig så Jänge det är möjligt deruti liggga tillräcklig anledning att vidtaga en författning, hvarigenom sådant prejeri förebygges.
Man har här vidare yrkat på, att gamla institutioner torde bibehållas.
Jag läflar med hvar och en i vördnad för våra gamla institutioner särdeles dem, på Den 9 September f. m. 201 hvilka samhällets bestånd hvilar.
Men jag anser rätta sättet att bibehålla dem vara att lämpa dem efter tidens fordringar, och detta gäller i synnerhet i fråga om ekonomiska författningar hvilkas förändrande under tidernas lopp är nödvändigt.
Det är nu endast fråga om en förändring i det sätt hvarpå embetsmännen uppbära deras löner, men icke kan man väl säga att samhällets bestånd hvilar derpå särdeles då meningen ej är att minska deras inkomster.
Man åberopar vidare den risk som skulle uppstå för räntetagarn om räntorna indrogos till Statsverket för att sedermera till vederbönde utbetalas.
Det är till förekommande af en sådan risque som SlatsUtsk. nu tillstyrkt att uppbörden bör ske för indelningshafvarnes räkning.
Palmstjerna har gått ännu längre och tillstyrkt att uppbörden bör för deras räkning deponeras i landtränterierna.
Man synes här frukta för att verkställande makten det oaktadt skulle kunna frestas att tillegna sig dessa medel, men månne icke den Konungens rådgifvare som tillstyrkt en sådan åtgärd derigenom skulle blottställa sig för aktion.
Finnes det då icke någon annan utväg att förekomma ett uppenbart lagbrott än att bibehålla en institution hvars orimlighet ådagalägger sig sjelf.
Man har talat om den stora fördel som skulle tillskyndas räntegifvaren derigenom att räntelagaren sjelf verkställde uppbörden eller också lemnade uppbörden åt något ombud och denna fördel skulle bestå deruti alt vid ett eller annat tillfälle anstånd lemnades; Men har man då icke hört talas om att anstånd lemnäs med kronouppbörder?
Det nuvaride uppbördsättet har olvifvelakligt den påföljd att embetsmännen, som vanligen ej sjelf kan verkställa uppbörden af sin lön, nödgas öfverlemna den åt en annan mot en viss provision, det förorsakar således en minskning i hans inkomster.
Man har vidare yttrat att Frih.
Palmstjernas förslag skulle vara omoget skulle vara för tidigt väckt och obetänkt.
Jag tror för min del och hoppas att R. o. Adis flesta ledamöter dela den öfvertygelsen att förslag från denne man icke varit ansedde såsom obetänkte.
Detta hans förslag är det så mycket mindre som det är 20 är gammalt och desutom ganska ofta varit venlileradt.
Jag tror således att den yttrade farhågan om obetänksamhet är lemligen öfverflödig.
Jag tillstyrker bifall till Frihins förslag.
Det är beklagligt att när Hr v. Hartmansdorff kommer till kraftorden, hvilka vanligen stå honom så väl till buds när det lider emot votering, så är hans minne sä ofta slött.
Han har nu såsom ett talande skäl för hvad han yrkat anfört det motstånd och det missnöje, som inom krigsbefälet förlidet år väcktes emot det förslag komiterade afgifvit.
Han har likväl dervid icke erinrat sig att berörde förslag är någonting helt annat än det som nu är föremål för öfverläggning.
Komiterades betänk, innehåller pag.
197 att alla till embets- och tjenstemäns aflönande anslagne indelta räntor skola indragas till Statsverket samt förvandlas till kontanta anslag, utan att ställas i något samband med indelningsverket, således underkastade alla de vådor som kunna härflyta af de förändringar penningen kan undergå, samt utsatta för de för - 203 Den 9 September f. m. ändringar, som inom ett förstärkt Utsk. kunna beslutas.
Vidare var det föreslaget att man skulle indraga alla de boställen, som nu disponeras af löningsdirektionerne, d. v. s. beröfva c!em den lilla förbättring eller utsigt till förbättring i deras ringa löner, som genom stigande arrenden kunna ifrågakomma.
Det förslag, som nu är föremal för öfverläggning behäller deremot detta de indelta räntornes samband med indelningsverket och det förslag jag väckte gick ut på att företaga en undersökning, för att utröna huruvida vederbör:de skulle lida någon förlust genom optionsrättens upphörande och i sådant fall bestämma en skälig ersättning derföre.
Kan väl delta sägas vara detsamma som det förra, kan man väl sätta 2:ne så olika förslag i paritet med hvarandra?
Jag har sjelf med min röst inom Utsk. bidragit till antagandet af det föreliggande modifierade förslaget, hvilket är väsendtligen olika med det ursprungliga.
Jag är öfvertygad att indelta arméens officerare, om de finge kännedom derom skulle dertill lemna sitt bifall.
Vidare har Hr v. Hartmansdorff såsom exempel på den milda behandling räntegifvare skulle röna af löningsdirektionen, anfört att vid ett regemente lemnats anstånd med utgörande af 184ö års räntor till slutet af är 1847.
Men det är just i anseende till de förluster, som härigenom kunna uppkomma, för löntagaren, som jag tror alt den af mig yrkade undersökning till utrönande af den ersättning, sorn bör ifrågakomma skall visa huru obetydlig denna verkligen är.
Ar det väl billigt att en fattig officer, som redan väntat ett år, skall vänta ännu 12 månader?
är det väl billigt att löntagaren skall blifva lidande derpå att denna af skonsamhetspligt varder iakttagen.
Mig synes det rättvisast vara att Staten, vid inträffande missväxter, lindrar den vid sådant tillfälle särdeles tryckande skattebördan genom alt fördela den pä flere efterföljande är.
Det är äfven denna åsigt som ligger till grund för förslaget om en tioårig medelmarkegång.
Hr von Hartmansdorff har påstått att om vid det exempel han omnämnde, kronofogden haft uppbörden, skulle samma skonsamhet icke hafva varit iakttagen.
Det är dock allmänt kändt att en som hade sin Konungsliga pligt i delta afseende alt uppfylla, nemi. K. M., att Han medgaf att i de orter som varit mest lidande af missvexteu der skulle hälften af skatten fä erläggas uti Irenne terminer under året efter det för hvilket de bordt utgöras.
Med den hemställan Hr Sandströmer gjort, att i mitt förslag skulle i st. f. beräkningen efter årlig markegång, insättas ett bestämmande af innehåll alt ersättningen till löntagarne skulle utgå efter den markegång hvarefter de skatlskyldige sjelfve utgöra sina räntor, är jag ganska belåten och skall vidtaga den rättelse han åstundan Hvarföre jag nämnde årlig markegång var det, att jag ansåg att frågan om en medelmarkegångs antagande till rättesnöre vid räntornas utgörande, numera, till följd af R. o. Ad:s beslut ronde 3:dje punkten, förfallit.
Har jag misstagit mig härutinnan, sä vore det mig kärt.
Den rättelse som såväl Hr Sandströmer som Hr
Rosenblad föreslagit är af beskaffenhet att den lämpar sig såväl efter det ena som det andra beslutet, det lärn - Den 9 September f. m. 203 par sig så väl efter den gamla ordningen med årlig markegång som efler den föreslagna förändringen med ett medelpris af flere års markegång.
Jag vidtager således gerna denna förändring och har redan vidtagit den i milt förslag der den kommer alt inflyta på tvänne ställen nemi. såväl i det första som i det tredje mom.
Jag anser det äfven vara nödvändigt att på samma gång man pröfvar oeh beslutar öfver frågan huruvida de indelta räntor, som äro anslagna till löntagare, skola indragas lill kronan för att af Statens uppbördsman indrifvas, man äfven beslutar om sältet huru löntagarne skola erhålla sin betalning utur kronans kassor; ty sättets beskaffenhet förändrar enligt min öfvertygelse i väsentlig mån sjelfva förhållandet.
Det förslag
Utsk. i detta afseende afgifvit skiljer sig ganska betydligt frän det jag afgifvit:
Utsk. yttrar sig nemi. icke öfver frågan pä hvad sätt löntagaren skall få ut sine af kronans tjenstemän uppburne räntor.
Förslaget lemnar dem alldeles i ovisshet om denna sak, och uttrycken äro sådane, att det synes snarare påtagligt, det meningen är alt den brist, som kan uppkomma vid uppbörden af de räntor som äro anvisade lill löntagaren, skall blifva för dennes räkning.
Löntagaren skulle således genom slarf å uppbördsmannens sida eller lill följd af omöjligheten för denne att indrifva räntorna, kunna gå i mistning af sina inkomster eller åtminstone länge fä vänta pä deras ut fående och sålunda nödgas uppgöra liqvider flera gånger om året.
Jag anser nödvändigt att förekomma detta, att tillförsäkra löntagaren att på viss tid utfå sin lön, alt betrygga honom för alla de svårigheter och olägenheter, som, på sätt nyss nämndt är, skulle kunna uppkomma genom antagande af Ulsk:s förslag och att ställa så till alt denne löntagare hade samma säkerhet att oafkortadt utfå hela sitt lönebelopp, som de tjenstemän hvilka hafva penningelöner.
Följaktligen är det efter min tanke nödvändigt att besluta om sältet pä samma gäng man beslutar om saken, ty annars kunde ett sednare beslut i detta afseende medföra en motsatt verkan emot hvad man med det första åsyftat.
I fall nu vederbör:de skola i frågan höras, pä sätt här yrkadt blifvit, sä måste väl R.
St. och detta Ständ genom ett beslut i frågan, förorda något visst förslag.
Ty hvaröfver skola de eljest höras?
Det är icke nog alt ett förslag är uppgjordt af en enskild person, det måste äfven vara antagit af K.
M. eller åtminstone af R.
St. innan någon deröfver kan höras.
Palmstjernas förslag, sådant det nu lyder efter den modifikation deraf Hr Sandströmer föreslagit och hvarpå Frih.
Palmstjerna ingått, mätte varda uppläst, tillika med R.
St:s skrifvelse i ämnet vid sisth riksdag samt att jag derefter måtte erhålla ordet.
Till följd häraf upplästes såväl Frih.
Palmstjernas ifrågavar:de förslag, med utbyte af orden: ”efter årets markegång”; emot ordalagen ”enl. den markegång, hvarefter de skattskyldige skola utgöra sina räntor”, som ock R.
M. vid sista riksdag aflåtna underd. skrifvelse N:o 233, i hvad den rörde indragning till Statsverket af indelte ränlorne och kronobonden; hvarefter 204 Den 9 September f. m. Gr. Lagerbjelke yttrade:
Af hvad nu blifvit uppläst torde R. o. Ad. finna att sednast vid sistl. riksdag beslöts en reform i fråga om de indelta räntorna och denna reform ganska betydlig i thy att sjelfva indelningarne upphäfdes och indrogos till kronan hvaremot indelnirigshafvarne skulle få ersättning motsvarande den gamla indelningen.
Då man således vid föra riksdagen ansåg saken vara så fullständigt utredd att man fattade ett så genomgripande beslut, sä förefaller det sannerligen oväntadt att man nu efter 3 års förlopp sknlle anse sig af bristande sakkännedom förhindrad att ingå på en vida mindre vidsträckt reform, nemi. den att räntorna icke skulle indragas till Stålverket utan blott uppbörden deraf besörjas af Statens tjenstemän, men sjelfva räntorna fortfarande anses såsom tillhörande vederbönde stater och corpser.
Om man eftertänker hvaruti fördelarne af indelningsverket egentligen äro alt söka, skall man finna dem dels deruti att natura-persedlarnes värde under tidernas lopp bättre bibehåller sig än penningens, dels ock deruti alt indelningshafvarnes inkomster icke vore sammanblandade med Statens öfriga Drätsel så att ifall Statsverket vid något tillfälle skulle råka i trångmål, detta trångmål icke skulle hafva någon inverkan på löntagarne.