Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lantingshausen – genom polischefen för »lastande propos mot konungen» och själf i ett af sina lustspel karikerade och förlöjligade henne.
Först af drag som dessa förstår man, hur djupt adelns fronde förstämde konungen, och hur hans eget väsen bottenfrös och förhårdnade mot denna atmosfär af hat och fiendskap.
När den ring af ädlingar och högborna och sköna damer bröts, som varit hans enda egentliga hem, kände han den ålderdomens kyla, som kommer, när lifvet börjar mista sin krydda och sin bouquet.
– Men hur starkt och utgrenadt adelns hat var, det synes bäst af 1792 års sammansvärjning, hvars »härfva måste klippas af, emedan den var så lång och trasslig, att man ej visste, hvar ändan kunde finnas».
Och ännu i dag, om man på ett adelsgods sätter sig och bläddrar bland gamla papper i arkivbuntar och schatull, hvad hittar man oftare än afskrifter af pamfletter mot Gustaf III och fientligt hållna berättelser från hans hof.
Det sista stora intrycket i Gustaf III:s lif var helt säkert den franska revolutionen.
Anhängare ut i fingerspetsarna af l’ancien régime, såg han 1789 års rörelser med afsky och vämjelse, och med ens förstod han, hvad han för öfrigt med sin dubbelsyn redan förut anat, att de upplysningsfilosofer, hvilka han själf hyllat så varmt som ung, likt barn lekt med en eld, hvars flammor de icke ägde kraft att dämpa.
I scenerna från 1789–92 såg han intet nydanande, blott konvulsioner af »själfsvåld och upprorsanda» – det var packet, som med råa händer icke blott ville stena den starka och lysande konungamakt, som för honom liksom för alla upplysningstidens suveräner var grundvillkoret för ett samhälles lycka, men äfven tillintetgöra hela den värld af mödosamt vunnen civilisation, af takt, vett och ädelhet, som hvilkens symbol han alltsedan sin ungdom betraktat Versailles.
All den återstod af svärmeri, som fanns inom honom, samlade sig nu i drömmar om en stor härfärd till Paris, och själf ville han återupprätta det rike, han plägade kalla »det vackraste i världen», och rädda det konungahus, han var så mycken tack skyldig.
Dessa planer kallade republikanerna i Seinestaden för en Don Quichottes vurmerier, – de kunde också kallas en ärelysten Bayards riddarfantasier och voro dessutom ej så blottade på diplomatisk klokhet som man velat påskina.
Men dessa revolutionens tankar, som Gustaf III icke förstod men ville slå till marken, de uppsökte i stället honom själf i hans eget land och förde den tändande tråden till fänghålet på det vapen, som skulle döda honom.
Till frihetstidens gamla partiagg, till adelshatet från 1786–89 och den privata hämndkänsla, som alltid hvässar dolken i komplotter, kom den rousseauska republikanismen som den sista rågan.
Det var den tidpunkt, då den unge Hans Järta berättar, att han sof med jakobinmössa, och af konungamördarna var den »ömsinte» Claës Horn en varm vän af förbrödringsidéerna, och Anckarström själf hade ju uppfostrats »halft à la vieux Gothique och halft à la Rousseau».
Som slutlänken i den långa kedja af bittra lifserfarenheter, hvilka omformat Gustaf III:s inre, kom så lönmördarkulan.
Om någonsin hade konungen under de lidandets dagar, som nu följde, haft orsak att grubbla öfver lifvets hårdhet.
Ty allt ifrån hans första ungdom hade beständigt under den yttre glansen och framgången, under alla de brokiga händelserna, företagen och nöjena flutit genom hans inre den kalla ström af bittra lifserfarenheter, som ville tvinga honom att se lifvet icke som en poet, med af svärmeri beslöjad blick, men som en handlingens man med örnens skärpa i ögat.
Och hur borde han icke, tycker man, hafva isats af denna verklighet, inför hvilken alla hans drömmar och all den optimistiska tro om människorna, som han delat med sitt sekel, oblidkeligt störtat samman!
Men att göra dylika öfverslag öfver sitt lif tillhör mera 1800-talets själfbespeglare än 1700- talets på en gång grundare och spänstigare människor.
De hade i blodet en halft stoisk, halft epikureisk filosofi, som lät dem lefva med mera leende och dö med mera fattning, främmande för allt det fördjupade och darrande, som vårt århundrades lidelsefulla subjektivitet väckt till lif.
Man blir under studiet af franska revolutionens historia ständigt förvånad af att se, med hvilken på en gång sinnesstyrka och brist på djup i känslan l’ancien régimes adelsmän med en artighet eller ett epigram på läpparne gingo sin undergång till mötes.
De skildringar, vi från Gustaf III:s dödsläger äga, låta oss föga ana, hvad som försiggick i människans inre.
Vi se för oss monarken, som än i det sista bevarar omtanken om den spira, som glider ur hans hand, och världsmannen, som under plågorna och in i döden iakttager samma oklanderliga etikett och samma älskvärda behärskning som alltid.
Så slutade Gustaf som hela det adelssekel, till hvilket han hörde och hvars färgrika skimmer legat varmt och strålande öfver hela hans lefnad.
Men de olika stämmor af tadel och kärlek, som alla de sista åren så olika bedömt hans minsta handlingar, de fortforo med sina stridiga domar.
Å ena sidan fröjdades man öfver, att »den bedrägligaste och trolösaste» bland människor var borta, och i ömhjärtade adelskretsar fråssade man åt
Horns känslofulla försvarsskrift och applåderade martyren Anckarströms »frimodighet».
Å andra sidan fann man, att konungen ryckts bort »Svea rike till stor skada och alla ärliga svenska män till den mest hjärtfrätande sorg».
I städernas borgarfamiljer samlades man och grät.
»I går afton,» skrifver gubben Gjörwell till svärson och dotter, »voro alla barnen hos oss, och vi gräto samfäldt.
Jag trycker er till mitt hjärta, förmår ej mer, tårarna rinna stridt.»
I Gripsholms slott – ett af konungens älsklingsställen – hade han bland andra gemak anordnat en Salle des Contemporains, prydd med de samtida regenternas porträtter.
Där sågs Fredrik II, väl icke som den ungdomlige 1700-talets marskalktyp, som han målats af Antoine Pesne, med spelande lif i ögonen och något af gourmand öfver mun och kinder, men snarare från äldre år, då han begynte blifva hvad han själf kallar »un vieux loup», då dragen började blifva buttert afmagrade och skarpa, och de briljanta ögonen fått ett uttryck af misstro och människoförakt.
Där sågs Katarina, i hela den strålande glansen af majestätisk kvinnlighet öfver den fylliga ansiktsovalen och den yppiga junogestalten, och Josef, den »krönte människovännen» med sitt öppna, vackra ansikte, den hvälfda pannan och de djupa svärmarögonen, från hvilka färgen »kejsarögonblå» blef modern bland Wiens damer.
Där sågos också hans mindre berömda samtida, men vid dessa tre stannade beskådarens blick, ty ensamt med dessa frestades han att jämföra den svenske konungen.
Ty hur underordnad Gustaf som härskarbegåfning var Fredrik och Katarina, hur mycket lägre han som uppsåt stod än Josef, hans personlighets rikedom är dock sådan, att han ensamt med dem bör sammanställas.
Liksom porträtt från samma tid, trots dragens olikhet, gärna få något besläktadt, tyckas dessa fyra vid första ögonkastet ej hafva få beröringspunkter.
Det gäller främst deras själsriktning, bildning, åsikter och sträfvanden.
Alla fyra hafva de gått i den franska upplysningsfilosofiens skola och hyllade patriarken på Ferney som läromästare.
Alla hade de i religiösa frågor ungefär samma ställning: fördragsamma med en skiftning af indifferens, omfattade de utan synnerlig värme en tämligen obestämd deism och sträfvade efter förmåga att verka för det toleransens klara och lugna ljus, som brann inom dem.
Alla hade, fast i olika grad, ett behof att befria och lyckliggöra sina riken efter de mönsterbilder, de skymtat under läsningen af 1700-talets skrifter, men de ville reformera och lyckliggöra med stränga husfäders upplysta egenmäktighet; – och alla hade de vid sidan af sina filantropiska drömmar den maktsjuka och den äregirighet, som icke skydde att köpa landsträckor med undersåtars blod och tårar.
Alla hade de till sist samma små tidsnycker, som exempelvis byggnadsvurmeri, litterär dilettantism o. s. v.
Men går man från denna likhet i deras själsriktnings allmänna läggning öfver till en närmare sammanställning, hur olika till hela sitt väsen ter sig då icke Gustaf i jämförelse med dessa sina stora samtida.
Kanske kan man bäst beteckna åtskillnaden mellan honom och dessa genom att framhäfva det franska i hans och det germanska i deras lynnen.
Ty alla dessa tre hafva något starkt tyskt öfver sig.
Starkast kanske Fredrik.
Denne man, som knappast skref sitt modersmål, men satte sin ära i att behärska hvarje ton i 1700-talets språkkonst, han känner som en tysk och blir för hvart år han lefver en mer fulllödig, nordtysk krigartyp.
Han har alla dygderna: plikttroheten, uthålligheten, sparsamheten, den starka hjälteviljan, som oförfärad brottas med motgångar och faror, den organisatoriska kraften, som bringar ordning och reda rundt omkring sig med klara, oemotsägliga kommandoord.
Men han har också alla de obehagliga sidorna: torrheten, kylan, bristen på älskvärdhet, ofördragsamheten mot andras illusioner.
Sällan har någon varit så litet drömmare och poet som han, trots all känslofull fraseologi och alla deklamationer.
Hans metafysik är känslan af att det måste finnas en öfverkorporal öfver allt det jordiska befälet, och hans tusental och åter tusental af franska verser flyga icke mot en okänd horisont med diktens nyckfulla vingslag, men marschera fram på strategiskt bestämda vägar med exercerade truppers disciplin.
För att man skall kunna hålla af honom, måste man tänka sig honom i hans lifs största och mest förtviflade ögonblick, då faran lockar fram ur hans innersta en egendomligt djup, tysk malmklang af manlighet och dödsförakt.
Men – trots enstaka familjedrag mellan morbror och systerson – hvilken motsats är Gustaf icke i det hela till Der alte Fritz, Gustaf med sitt ständiga fantasteri, sina nervösa ansatser, sitt behof att blifva liksom på ett poetiskt vis eggad till handling.
– Äfven hos Katarina fanns något starkt tyskt, som var Gustaf III:s karakter helt främmande.
Det var hela den värld af tyskt gemyt, aldrig sinande humor, hvars varma spiselflamma vi känna ur kejsarinnans bref eller i de många dagboksanteckningar, i hvilka hennes sekreterare Chrapowiskij fört bok öfver de tusen lustiga infall och idéer, som farit genom detta på en gång så beundransvärdt klara och viljestarka och så kvinnligt lekfulla och improvisatoriska sinne.
Är Fredrik i viss mån idealet af manlighet, är Katarina idealet af den fullmogna och rika kvinnlighet, som aldrig saknar beslut, råd och själslig läkekraft, liksom i besittning af en evigt spänstig ungdom.
Men hemligheten med hennes väsen är hennes mångsidiga mänsklighet.
Hur starkt och säkert tanke och vilja fungera hos henne, alltid lefver hon på samma gång känslans och sinnenas omedelbara lif, lik en kraftfull planta, som på samma gång har en rik blomform högt uppe på stängeln men äfven många rottrådar djupt ner i den näringsrika jorden, en Victoria regia, som i kraft af sin egen lag växer högt öfver grannskapet och hänsynslöst utvecklar skönheten i sin blomning.
Men är allt hos Katarina stark natur, är allt hos Gustaf III konst, civilisation, stiliserad fantasi.
Kejsarinnan är fyllig, sangvinisk, klok och harmonisk, konungen är spenslig, formell, trots all sin fintlighet mer subtil än klok, alltid utsatt för fantasimänniskans fara att behärskas af ett hugskott och att i ett ögonblicks upphetsning demaskera under åratal planerade afsikter.
Gustaf var smidig nog för att beundra Katarina, men hon, som älskade de starka, rättframma och hänsynslösa – männen af Potemkins typ – fann honom fadd, tillgjord och teatralisk.
Josef har åter det germanska draget i sitt moraliska patos, ty så skulle man väl kunna benämna det världsförbättrarens svärmiska allvar, till hvilket upplysningens idéer omsatt sig i hans sinne.
Ty ingen af tidens monarker har så brännande som han känt konungaplikten att lyckliggöra och reformera och ingen med så ungdomlig och otålig ifver sökt rycka sina undersåtar framåt.
Med skäl har den österrikiske upplysningsfilosofen Sonnenfels skrifvit, att »första året af Josefs regering är rikare på märkvärdiga lagar än andra monarkers hela lifstid».
Det ligger helt visst i denna feberaktiga lust att ombilda något oklokt – men det är reformatorernas apostoliska oklokhet, och hur tragiskt hans lif slutade som ett bokslut med jättestor underbalans, låg det dock i »josefinska systemet» den artens idealism, som icke dör med sin upphofsman.
– Gustaf III, som liknade Josef i oförmågan att riktigt skilja fantasiens och det verkligas värld liksom i oförmågan att kunna skapa en storhet, som öfverlefde honom, har i sitt svärmeri icke Josefs etiska fond men något mer estetiskt och egoistiskt ärelystet.
Denna skillnad kom också fram i deras uppträdande.
Josef förekom borgerlig med något barskt i sitt sätt att vara, som sårade, och när han i Rom besökte Gustaf, fann han den ceremoniöse »brodern» med ordensstjärnan på nattrocken likna »en skrodör och en misslyckad snobb».
Som man ser, öfverallt går mellan Gustaf och dessa trenne gränslinien mellan germansk och romansk kultur, mellan riktning mot lifvets form, etikett och skönhet, och riktning inåt mot vilja, harmoni och grubbel.
Voro Fredriks pliktstarka och djupa Cesar- natur och Josef med utopistens idealitet under sitt tvära yttre typer för Lessing, och Katarina med sin andliga rikedom och sundhet en typ för Goethe, kom Gustaf direkt ur en fransk tragedi, kanske helst af Du Belloy.
Denne tragiker, som i sina stycken gifvit 1700-talsbilder af medeltidens chevalerie, har tecknat furstar med Gustafs fantasiriktning.
Själf skrifver Gustaf III en gång: »Jag är icke skapad för det tidehvarf, hvari jag finner mig».
Han var skapad för Du Belloys värld af riddardater och deklamation, där prinsar rida från tornerspel till drabbningar i en drömd riddartid, sökande tillfälle att, som det heter, »utöfva ömma dygder och illustrera ett stort hjärta».
De konstnärliga framställningarna af Gustaf III:s yttre hafva samma förmåga att öfverraska och förbrylla som hans eget väsen.
Ty dessa porträtt äro hvarandra ofta så olika, som framställde de olika personer.
– Det är som hans yttre också ville gäcka psykologen och skildraren med gåtfulla och ständigt nya skiftningar i ansiktets uttryck och i dragens samklang.
Alla hans tids många stora och själfulla konstnärer hafva i olika material sökt fånga det tjusande och oroliga lif, som präglade hans förnäma och egendomliga ansikte.
Sergel, Pasch, Roslin, Hall, Lundberg, Lafrensen och Breda – alla hafva de med olika framgång sökt lösa denna uppgift –, men i detta sammanhang skall blott talas om de viktigaste och mest upplysande framställningarna från olika tidpunkter af hans lif.
Den första målningen af honom är Scheffels lustiga barnbild.
Det är ett äkta rococoblad, där den väl ungefär sjuårige prinsen står med en kommandostaf i handen bredvid den furstarnas jordglob, som manar dem att fylla hemisfärerna med bullret af sitt namn och klangen af sina dygder.
Gustaf ser där snarare ut som en liten mysande gubbe än ett barn, men ansiktet har barndomens rundning och outvecklade uttryck.
Man kommer att tänka på någon pussig och fetlagd kärleksgud från barocktiden, som en spjufver roat sig att kläda i peruk och sidenrock.
Men redan i afbildningarna från hans äldre kronprinsår begynner typen stadga sig.
Det berömda och egendomligt sneda i pannan framträder – beroende på en intryckning vid vänstra tinningen –, de stora kupiga ögonen under sina välpenslade ögonbryn tändas af drömmande lif, och kring munnen kommer det uttryck af vekhet, som i åttitalet öfvergår till något trött och desillusioneradt.
I Paschs kröningsmålning hafva vi den unge konungen framför oss i hela glansen af sin ungdom.
Ansiktet har något af ungt lejon genom den stolt böjda näsan med sina litet uppspärrade näsborrar, och de stora ögonen, som blicka framför sig, undvikande beskådaren, äro upptagna af egna, dristiga planer.
Det är den unge konungen, som snart gör 1772 års revolution, som Pasch målat.
De många senare framställningarna från Gustaf III:s konungaår synas mig, hur olika de äro i uppfattningen, dock i det stora hela sönderfalla i tvenne bestämda typer, och dessa båda typer framställa just de tvenne olika människor inom Gustafs bröst, hvilkas aldrig helt försonade brottningskamp jag sökt antyda.
Den ena framställningsföljden är så att säga mer officiell, den vill framställa härskaren, regenten, och allt tydligare ser man hos denne det drag af missräkning, maktsjuka och trötthet, som lifvet mer och mer utvecklade.
Den andra gifver oss drömmaren och poeten, svärmaren, evigt ung, om också med ett drag af melankoli.
Sergel har med vanlig genialitet utpräglat båda typerna.
Härskaren träder oss till mötes i sin mest medvetna styrka i kolossalbilden i vårt museum.
Genom det antikiseradt behandlade håret, den starka hakan och anletets uttryck af stor och fattad beslutsamhet får hufvudet något imponerande och cesariskt.
– Den motsatta typen har Sergel mästerligt framställt i sin bekanta staty: Gustaf-Apollo!
Och denna sammansmältning var icke tomt smicker, utan den store konstnären har därmed framhäft just den idealitet, som var konungens, diktens, drömmens och fantasiens idealitet, och det är också något af konungens vingade väsen gripet i hans litet dansande, lätta, för en kunglig slottstilja passande ställning.
Samma motsatser hafva också Breda och Roslin skildrat.
Breda har målat regenten från 1787, monarken, som redan 1786 passerat den lifvets vändpunkt, då ungdomens vekhet efterträdes af en själfvisk kyla, som är mannaårens lärospån.
Ännu står han för oss som en skämtande världsman, med sjuttonhundratalets leende af älskvärdhet, kvickhet och sällskapstakt, men bakom förbindligheten anar man människan med den kalla viljan och världsklokheten.
Roslin däremot har målat drömmaren – hans tafla stammar från 1775, kanske från Gripsholm – under den stora teaterkampanjen, då konungen i Cinna och så många andra roller ur den franska klassiciteten fick verkliggöra något af sitt högburna fursteideal.
Roslin har målat honom i en stilla timme af eftertanke och drömmeri med en poets litet sorgmodiga drag i de stora ögonen, och kring den kvinnliga munnen.
Det är med en egendomlig känsla af ords och formlers otillräcklighet inför en rik och växlande natur, som man bläddrar i en portfölj med alla dessa olika porträtt af Gustaf III, medan de tusen olikartade och brokiga smådrag, som finnas om hans person, gå genom ens tanke utan att vilja samla sig till någon i alla detaljer afgränsad bild.
Man förstår lätt, hvilken sorts människor alls icke kunna känna något för denna skiftande, ombytliga och skönhetsälskande natur.
Dogmatici af alla klasser, demokratiska och puritanska, alla, som vilja döma lifvet efter linjal, skola känna sig harmsna och handfallna inför hans väsens motsägelser och icke kunna reda sig med andra förklaringar än det i själfva verket intetsägande talet om »teaterkonungen och hans förställningskonst», och äfven borgerliga och rättframma naturer stötas tillbaka inför hans förkärlek för spel och maskerad, för form och etikett.
Men man förstår också, att Gustaf III måste älskas af många och af olika motiv.
Den handlingsifrige fosterlandsvännen skall beundra hans nervösa energi och hans flammande, ärelystna patriotism, fantasimänniskan älska honom, därför att han själf fyller fantasien med en egendomlig och strålande bild, bildningsentusiasten därför att han skapat ett vårligt och svenskt andligt lif omkring sig, med en glans sällsynt i ett kargt hemland, och psykologen till sist dragas mot hans person som mot en ädelsten med skiftande facetter och praktfull fast oregelbunden kristalliseringsform.
En Bellmanskarakteristik.
I det företal, Kellgren fogat till Fredmans Epistlar inom parentes sagdt några af de vackraste och mest själfulla sidor, den svenska prosan äger – gör han, slagen af den nästan mystiska originaliteten hos Bellman, den reflexionen, att »snillen äro att anse som oändliga storheter och således omätlige».
Ingen sats är i och för sig sannare än denna.
Hvar människa är en värld, säger ett sydländskt ordstäf, och outgrundlig, outforsklig som en värld är hvar aldrig så litet fördjupad personlighet.
Lef i åratal rum om rum och sida om sida med en vän, och du skall aldrig upphöra att känna, att ej sällan inför hans ord känna den öfverraskade och oroliga rysning, som man erfar inför ett kallt vinddrag från ett okändt luftstreck.
Träd i den närmaste gemenskap med en människa, som gifves, kärlekens, och du skall ändock ständigt bak den pupill, som afspeglar dig, ana en själ, som du blott glimtvis förstår, en själ, hvilken i själfva sin uppehållelsedrift tycks äga en hemlighetsfull själfbegränsning, ett dunkelt och omedvetet motstånd äfven mot älskaren, som innerligast vill sluta den till sitt hjärta.
Om detta gäller dem, som man råkar i salongerna och sitter till bords med, hvardagsmänniskorna, hur mycket sannare är det ej i fråga om genierna, om de stora och sällsynta andar, hos hvilka hela släktleds känslo- och erfarenhetslif smält samman, kommit i kokning och sprängt sig fram i diktens och konstens vulkaniska utbrott.
Tänk på Shakespere!
Sedan mer än ett sekel hafva generationer af kritici och kommentatorer – och ibland dem hur många skarpsinniga lärda, hur många finkänsliga poeter – med outtröttlig hänförelse sysselsatt sig med att belysa den störste dramatikerns lif och verk.
Noggrant som på ett topografiskt kartblad äro hvarje drag i hans arbeten, hvarje den minsta ort i hans diktarrike, utmärkta och bestämda, och ändock – hvad vet man om den store obekante, hvilkens skaldekonst, som ett prisma i tusende brytningar afspeglat det mänskliga spektrets hela färgskala?
Nilens källor äro långt mindre okända och gåtfulla än de, ur hvilka flutit Hamlets ynglingagrubbel, Antonii trettioåra njutningsvemod, Timons mandomsmisantropi och Prosperos åldrade, höstklara resignation.
Snillen äro oändliga storheter.
Kring deras pannor stå samma ord som på den purpur- och skarlakansklädda kvinnans i Johannis uppenbarelse: namnet Hemlighet.
Och ändock fortfar kritiken (litteraturhistorien) att fullfölja sitt värf, att göra det omöjliga, att just söka uppmäta dessa oändliga storheter.
Och den gör rätt däri, ty liksom alla högre vetenskaper har den just dessa till ämne.
Liksom matematiken vill den studera deras väsen och fastställa deras lagar, och det hypotetiska, som vidlåder den, är blott en tjusning till för dess utöfvare.
Ständigt skall kritiken med nya och förbättrade metoder, med nya synpunkter, med hjälpmedel från de olika vetenskaper, som ömsom behärska tiderna – de exakta och de historiska – återvända till studiet af genierna, af de oändliga storheterna, ej blott därför, att de äro det mest tjusande och oåtkomliga i det tjusande och oåtkomliga, som bildar tillvaron, men därför att de intressera, som instrument, på hvilka mänskligheten kan afläsa de högsta gradtalen af sin intelligens och sin känsla.
Världsskalder som Dante, Molière och Goethe skola evigt betraktas och skärskådas på nytt och städse ånyo beriktiga och förklara den mänskliga själsläran, och inom nationallitteraturen skola nationalskalderna på samma sätt alltjämt ånyo studeras, i det behof ett folk erfar att äga en budget öfver sin andliga status, att få ett öfverslag öfver sin själsliga förmåga.
Hvar släkt, som växer upp i vårt fosterland, har så ett behof att studera och uttala sin mening om Bellman och Tegnér.
De vilja förstå dem för att förstå sin uppgift och sig själfva, och af olikheten i uppfattningen af nationalskalder som dessa framgår kanske bäst generationernas olikhet sins emellan.
Bellman föddes 1740.
Hans skaldeverksamhet infaller mellan 1757 och 1795.
En utländsk litteraturhistoriker, som alls ej kände till hans verk, skulle med ledning af dessa data ofrivilligt se för sig en mer eller mindre voltaireiansk typ med ett epikureiskt om ej skeptiskt leende öfver ett intelligent ansikte, räsonnörens väckta och kvicka ögon och salongspoetens en smula behagsjuka åtbörder med den hvita handen i sin spetsmanchett.
Ty den tidrymd, som motsvarar Bellmans barndom och ynglingaår, de två decennierna mellan 1740 och 1760, betecknar ju upplysningstidehvarfvets blomning; 1751 begynner encyclopedien, 1758 tager Voltaire sitt residens på Ferney, som då blir den europeiska civilisationens verkliga konungahof, från hvilket den andliga odlingens öfverhufvud brefväxlar och underhandlar med kejsare och potentater, som kusin med kusin och makt med makt.