Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon var i ett humör som all hans vresighet nu icke skulle kunna rubba.
Det låg smil öfver hennes läppar och munterhet i hennes ögon; och i sjelfva hennes hållning och rörelse var der en slängande sorglöshet, som frapperade honom såsom något ovanligt och främmande.
Hon liknade en menniska, som nyss kastat af sig en tung börda och nu med lätta steg vandrar vägen framåt.
Detta goda lynne smittade honom oemotståndligt och gaf hans stämning en annan riktning.
»Nej», sade han blott; men tonfallet hade fått en anstrykning af godlynthet, som det icke fans i hans förra replik.
»Det ligger under, att jag icke vill vara din gäldenär.
Du som sjelf i det fallet är så ömtålig, borde verkligen också lära dig fatta, att också andra dödliga kunna ha sin lilla stolthet.
– Jaha, min gosse» – här gaf hon honom ett lätt slag på axeln – »och nu tala vi icke mer om det.»
Han vek sakta och småleende ihop papperet, som han lade i sin plånbok.
Så reste han sig upp, gick hän emot henne och lade sina händer på hennes axlar, som han skakade.
»Hvem har sagt dig det?» sade han med en blick som skulle föreställa forskande, men bakom hvilken godmodigheten allt för tydligt lyste fram.
»Ah, gör dig inte till!
Jag har nog märkt hur du spionerar på mig.
Det är naturligtvis Hedström som vanligt – – Ja, jag vet mycket väl att du pumpar honom.»
Hon stod tyst och stilla.
Hon hade ingenting att svara, hon såg blott på honom.
Denna lilla förtrolighet från hans sida gjorde henne så godt.
Hon var nästan öfverväldigad som om hon fått en stor och rik gåfva, hvilken hon icke förtjent.
Hon skulle velat stryka med sin hand öfver hans hår, bara en enda gång; men det vågade hon icke.
Hon var rädd för att göra det på ett sätt som skulle misshaga honom.
»När reser du?»
Jag hade god lust att ge mig af i dag – hvarthän som helst, bara för att komma härifrån.
Men jag hinner nog inte.»
»Så i morgon då.
Hvart styr du kosan hän?»
Jag sätter mig på en ångbåt, så får det bära hvart det bära vill.»
»Till Trosa, kanske?»
»Åhnej.
Jag ska väl laga att jag kommer på en af kanalbåtarne.»
»Tittar du upp innan du far?»
»Absolut nej!
Det får jag inte tid till.»
»Nå.
Och man får väl aldrig höra af dig heller?»
»Det är inte troligt.
Det skulle kännas som ett band ifall jag lofvade det.»
»Så lofvar du ingenting.»
»Farväl», sade han och räckte henne sin hand.
»Farväl.
Och lycklig resa!»
Han gick mot dörren; han hade på läpparne en liten sarkasm öfver det konventionella i hennes sista ord, men han kom sig icke för att uttala den.
Tanken på, att modern skulle sitta ensam kvar i staden föll med ens öfver honom.
Han vände sig om i dörren och gick åter fram emot henne.
»Och du sjelf?» sade han.
»Blir du i sta’n hela sommaren?»
»Det tror jag nog.
Jag har rest tillräckligt i mina dagar.»
»Du skulle åtminstone lägga dig på landet nånstans ute i skärgården.»
Jag har det bättre här.»
Han hade en känsla som om han glömt något, han borde säga och han ansträngde sig fåfängt med att utgrunda hvad det var.
Så vände han sig hastigt om, med en nick till farväl.– –
På aftonen vid niotiden medan hon låg på sin chäslong och hvilade ut efter dagens arbete, blef hon behagligt öfverraskad af att höra hans steg i entréen.
Men när han kom in såg hon strax på hans uppsyn att hans besök måste ha någon annan grund än blott sonlig längtan att tillbringa sista aftonen före skilsmessan i sin mors sällskap.
Han ryckte också utan preludier fram med hvad han hade på hjertat.
Det var naturligtvis om pengarne.
Han ville säga det rentut: han skulle troligen komma att känna detta som ett band och den känslan skulle hädanefter göra honom ännu mer reserverad.
Detta hade han ansett sig ha en viss skyldighet att på förhand underrätta henne om.
Hon svarade att det i så fall icke kunde hjelpas.
Hon hade handlat så som hon för sin egen skull ansett sig böra handla; och hon fick försöka att bära följderna.
»Nå ja», sade han till sist – – »men du kan i alla fall inte betaga mig den här känslan af att du gjort mig en tjenst; och denna skuldförnimmelse, med dess alldeles ovilkorliga bismak af förpligtelse – – du anar inte hur ängsligt misstänksam den skall göra mig.
I hvarje minsta närmande från din sida skall jag se anspråk på tacksamhet och detta hjernspöke skall drifva mig till den ena hänsynslösheten efter den andra.
Hon blef märkbart blek, der hon låg och vecket mellan de svarta ögonbrynen blef djupare än vanligt.
I denna pannans sammandragning låg der en dyster energi; men tonen i hvilken hon svarade, var utan klang.
»Så sätter jag min hänsynslöshet upp emot din.
Hon hade slutit ögonen som om hon sof och han satt och betraktade hennes ansigte.
Dess sorgfulla uttryck gjorde honom ondt.
»Du tycker väl det är dumt af mig att tala om det här; men jag skulle ha känt det som en slags brist på ärlighet att inte ha sagt det.
Det är fånigt – förstås – men sådan är jag nu en gång.»
Hon svarade icke och det blef åter ett par sekunders tystnad.
»Man rår ju inte för hurdan man är», sade han till sist, i det han reste sig upp och gick hän till chäslongen.
»Jag skulle önska att jag kunde hålla af dig» – han sade det sakta och med en röst som skälfde lindrigt; medan han strök sin hand lätt som en fågelvinge en gång öfver hennes kind. – »Jag ville så gerna hålla af någon men jag kan inte.»
»Din tid kommer nog», sade hon utan att se upp.
Hon kände ett begär att trösta; men hon trodde icke sjelf på hvad hon sade.
Hon låg ännu med slutna ögon och lyssnade till hans steg utför trapporna och öfver gården.
När hon icke kunde höra dem mer vände hon sig om på chäslongen, tryckte sitt ansigte hårdt emot en af kuddarne och brast i gråt.
Ångbåten Albert Ehrensvärd gled fram genom den bohuslänska skärgården, på väg mot norr en vacker julidag.
Som en pelare af svart ull stod röken ur skorstenen; men vinden tog den snart omhand, hvirflade den rundt och kastade den ner mot soltältet öfver akterdäck, derifrån den långsamt flöt ut i en skystrimma, som lägrade sig midt i luftens klarhet.
Borta i fören, lutad öfver relingen, stod William Zimmermann i elegant ljusgrå sommarkostym och en stickad resmössa i samma färg som drägten.
Han lutade sig öfver relingen och betraktade med en turists sorglöshet vattendropparnes spel der de kastades upp i luften allteftersom den skarpa fören skar sig fram, fångades af solljuset och blefvo till diamanter, som gnistrade emot den ogenomskinliga vattenmassans blåaktiga sidentäcke.
Det var fyra dagar sedan William lemnade Stockholm.
Han hade rest kanalvägen till Göteborg och var nu på väg till Lysekil, der han ämnade slå sig till ro åtminstone en månads tid för att stärka sin fysik i Gullmarens salta vatten och den bohuslänska skärgårdens friska luft.
Två somrar hade han förut tillbringat vid denna badort, han kände så väl dess lokala förhållanden som dess årligen återkommande stamgäster; han hade den första sommaren, som ung student, varit badortens officiele, erkände festdiktare och i minnena från den tiden låg det ännu alltid en dragande makt.
Det kunde aldrig ha fallit honom in att välja en annan, billigare uppehållsort; han var för mycket stadsbarn för att finna behag i en enslig afkrok af verlden – till hans landtliga sommarideal hörde frisk luft och salt vatten, men också lifvets öfriga bekvämligheter som t. ex. en 1:sta klassens restaurant, vackra damtoiletter och helst ett eller åtminstone ett halft dussin bekanta Stockholmsfysionomier, från Kungsträdgården.
Men det var icke endast detta, som drog honom; han hade också lärt sig hålla af den bohuslänska skärgårdens natur.
Han hade alltid känt det som var den i slägt med hans egen och han älskade dess storslagna ödslighet, dess högtidliga liflöshet och denna djupa tystnad, hvilken icke stördes af bullret från de millioner menniskofötter, som feberaktigt jägtade fram öfver gatornas stenläggning.
När han stod ensam på en klint och blickade ut öfver de stora vidderna, der vattnet bredde sig kring skär och klippor glittrande ljust och speglande blått så långt ögat nådde – greps han af en underlig beklämning.
Hans eget jag krympte samman till en atom i verldsalltet; och i denna stämning var det som om allt det finaste och bästa hos honom sjelf slog ut i blom.
Allt det falska och konventionella, allt det lögnaktiga och förskrufvade, som ute i lifvet tillhörde den trista figur som vandrade omkring med ett hånleende på läpparne och bar hans namn, var då som flägtadt bort; det var som om hans själ badat slagget af sig i den saltklara luften; och blodet i hans ådror sjöng vackra dikter, dikter som aldrig fingo ord, dikter om lifvets grannaste ideal, sedda genom ett barns ögon, utan missräkningarnes bitterhet och utan erfarenhetens tvifvel.
Men det behöfdes icke mer än att en menniskofot raspade mot hällen för att drifva stämningen bort.
Ansigtets drag flögo blixtsnabbt en garde, ödsligheten var förbi och sällskapligheten började, själen anlade sitt fikonlöf och lögnen kom åter till heders.
Mellan bruna bergsknallar och grå gled ångbåten fram; mellan stora skrofliga kolosser och små svarta skär, öfver hvilkas blankspolade ryggar vågorna lekfullt skvalpade.
Längst i bakgrunden låg bohuslänska kusten som en väldig terrass af naken granit, hvars konturer böljade oroligt mot horisonten.
Här och hvar sågs en grön fläck i bottnen på en dal eller en klvfta, som sluttade mot stranden; eljes ingenting, icke en buske, icke ett träd, knappt ett enda spår af vegetation.
På de kala hällarne lågo enstaka hus kastade omkring; men i dalarne och klyftorna hade de krupit ihop till fisklägen med båtar och sjöbryggor och murkna grå sjöbodar, hvilande på stolpar öfver vattnet.
Han såg det allt och han njöt.
Det var som smakade han på sjelfva luften, hans bröst spände sig ovilkorligen ut och han andades i långa, djupa drag, som om himlen hvälft högre här än annorstädes – medan hans ögon drucko dagrarnes vexlande spel och rika skiftningar.
Om han varit målare skulle han velat pröfva sina krafter på denna luft och dessa klippor, som än lågo så underligt nära, än veko tillbaka långt i fjerran, och hvilkas färg skiftade i olika belysning, från bjertaste rödbrunt till grått och blått i finaste förtoning.
Men han var inte målare, gunås!
Han vände sig om och gick upp i röksalongen.
Så snart William kommit någorlunda i ordning, packat sina saker upp och placerat ett par ark rent hvitt skrifpapper på den halfdel af ett rundt bord, som jemte en säng, en byrå två stolar och en kommod utgjorde hela möbleringen af det rum i Kyrkviken, som han hyrt för 1,25 om dagen, gick han ut för att se på folket.
Han dref långsamt förbi societetshuset och restaurationsbyggnaden ned emot badhusbron.
»Nej – hördu du!
Stopp litet!» hörde han en röst bakom sig och i det han vände sig om såg han ett par långa ben som i fullaste fart stretade utför backen från societetshuset.
»Pelle?
Är du här?»
»Javisst – faen!
Goddag på dig, gamle!»
– Och den långe, som bemäktigat sig
Williams hand, tryckte den med en hjertlighet som var alltför eftertrycklig för att icke vara uppriktig.
William var i grund och botten lika glad åt sammanträffandet som den andre, men höll sig dock enligt sin vana betydligt mer reserverad och kunde icke ens neka sig nöjet att slunga den långbente vännen en sarkasm i ansigtet.
»Dig kan man då bokstafligen aldrig undgå.»
»Äh, börjar du nu med det igen.»
»Hvad gör du här?»
»Sköter min helsa och målar.
Här är några styfva gubbar, som jag fått fatt i nere vid Bansvik – bussiga gastar, må du tro, med beckiga näfvar och tobakssås ut om mungiporna – – du ska’ se i morgon; jag har dem dernere mellan 12 och 2.
Men i dag ska’ du dansa; der är soaré uppe – venersborgsfröknar som tala en pittoresk vestgötadialekt och göteborgskor, förstår du, med stora fötter och smala midjor – – och ett par skånskor, som skorrar så snobbigt: herrrr Wahlberrrrg – – kom med nu bara, ska’ jag presentera dig.
– Han drog William med sig mot societetshuset till.
»Tack ska’ du ha – behåll dina skånskor för dig sjelf.
Jag dansar inte.»
»Äsch, jo, hvad du gör!
Här ska’ valsas med gubb-blodet!
Här är ondt om folk så invaliderna får ta’ mig fan rycka till undsättning.»
Pelle var vid det mest strålande humör och jargongen strömmade honom öfver läpparne i en ren syndaflod.
Men William var omedgörlig; han ville icke dansa.
Han satte sig på verandan utanför, derifrån han genom glasdörrarne kunde följa paren med ögonen.
Det var ännu tidigt på eftermiddagen och endast ett fåtal af de allra mest danslystne hade anländt.
Först senare brukade det bli en smula lif derinne.
En del damer, som icke ansågo det mödan värdt att taga verksam del i soaréen på detta dess första mindre intressanta stadium, hade slagit sig ned här och hvar på verandan med en tidning eller en bok i handen.
Pelle Wahlberg tycktes emellertid taga sina pligter som kavaljer på fullt allvar.
Efter flere fruktlösa försök att värfva William, svängde han nu rundt derinne på sina smala ben med ett dödsförakt, som gjorde hans lättsinne all heder.
William satt och betraktade hans evolutioner med det intresse man ovilkorligen känner vid att se en god vän företaga sig ett eller annat halsbrytande experiment, då hans uppmärksamhet fångades af en ung fröken, som i detsamma kom in på verandan och tog sig för att mönstra honom med den slags närgångenhet, som en dam comme-il-faut kan tillåta sig gentemot en ung herre om hon blott samtidigt i min och hållning inlägger ett tillräckligt stort qvantum otillgänglighet och förakt.
Denna salongs-fräckhet mötte William med sin allra mest ironiska fysionomi, i det han å sin sida började betrakta henne med ett par stickande ögon, men detta bekom henne synbarligen icke stort; sedan hon tillfredsställt sin första nyfikenhet tycktes hon icke ens ana att han existerade.
Hon satte sig midt emot honom, i ett hörn af verandan och slog upp en bok, i hvilken hon fördjupade sig.
Men William, som efter denna introduktion icke ansåg att hennes blygsamhet sväfvade i fara, betraktade henne fortfarande med sitt spotska smil, hvari der dock blandades en smula intresse, sedan han läst titeln på den bok, hon höll i handen:
Det moderne Gjennembruds Mænd.
Hon hade ett stort, rundt barnansigte, sjukligt blekt, med ett par vidöppna grågröna ögon, en liten välformad trubbnäsa och ett par tjocka, bleka läppar med ett drag af vemod omkring.
Hon var klädd i en mera extravagant än smakfull drägt: ett mörkblått klädeslif med uppslag af veritabelt gult läder kring ärmarne och halsen.
Ett läderbälte kring midjan, en hatt med läderband och ett par skor af samma slags läder fullbordade toaletten.
Hon hade icke suttit många minuter förrän en äldre dam med förvirrad uppsyn dök fram och med öm moderlighet svepte en röd schal kring hennes axlar.
Den unga damen mottog den äldres omsorger med en otålig rörelse, dock utan att lyfta sin blick från boken.
Det är gumman, tänkte William.
– Hon hade samma stora ögon och tjocka läppar som den unga.
Det var ett tydligt slägttycke.
Då den unga damen emellertid icke tycktes vilja inlåta sig på något vidare utbyte af blickar, svalnade också Williams fiendtliga uppmärksamhet.
Han vände sig om, stödde händerna på balustraden och såg ut öfver Gullmarfjorden, der solbelysta hvita segel rörde sig af och an.
Nere vid bryggan lågo de lediga fiskarbåtarne med alla klutar uppe, beredde att lägga från land vid första anmodan.
Utanför restaurationsbyggnaden stodo ett par lediga serveringsfröknar i samtal med biljardens frodige egare; och borta från varmbadhuset kom det gamla inventariet Calle-Hare, traskande på breda fötter hän emot kallbadhuset.
Innefrån salongen hördes hornmusikens valsmelodi, ackompanjerad af de dansandes taktfasta steg.
Nu slutade dansen och paren myllrade ut på verandan för att svalka sig.
Bland andra också Pelle Wahlberg, som hade vid armen en yngre, mörk dam med en djerf och vacker profil och ett par ögon som tycktes kunna vara en illustration till den kvinliga troheten.
Pelle och hans dam slogo sig ner hos den bleka fröken; Pelle gjorde sin artigaste komplimang.
William hade börjat få nytt intresse för gruppen; och detta hans intresse tycktes från damernas sida deladt.
Då en ny dans i detsamma spelades upp, gick han fram och bad
Pelle presentera sig för den mörka.
»Fröken
Johnsson – – herr William Zimmermann.»
»Får jag dansa med er?»
Johnsson producerade ett mellanting mellan en nigning och en bugning, slog ögonen ned och tog Williams arm.
»Fröken Hagberg – kandidat», fortsatte Pelle frikostigt.
William hann endast göra en kort, flyktig bugning; han var redan på väg mot danssalen med den mörka.
Men Pelle följde efter med den ljusa kandidaten och innan paren dansade ut hade William fått tillfälle att tolka sin glädje öfver att ha fått göra bekantskap med ett så stort kvinligt lärdomsljus.
»Har ni varit länge här», frågade William sin dam medan han lade sin arm kring hennes lif.
»En fjorrrton dagar», sade fröken Johnsson med omisskännelig dialekt.
Som artigheten bjöd och för att hålla konversationen uppe tog
William noga reda på sin dams tycken, framtidsplaner, slägtskapsförhållanden m. m. – allt hvad en artig herre, som kommit öfver väderlekskonversationsåldern kan finna anledning att utforska under en första dans med en dam, han icke känner.
Han fick sålunda veta, att fröken Johnson var 16 år och skulle bli student, hvilket kusinen fröken Hagberg redan var; att de båda damerna vistades häruppe under moraliskt skydd af Almas tant, som var döf – och att Alma rest mycket och var bekant med många konstnärer.
På egen hand räknade William ut att »Alma» var föremål för den lilla fröken Johnssons stora beundran.
– Han föresatte sig att dansa med lärdomsljuset för att se hur pass beundransvärd hon kunde vara.
När han med fröken Johnsson under armen kom ut på verandan, hade den döfva tanten redan varit framme och vippat
Alma in i sin röda schal.
Pelle satt och underhöll henne; och William med dam sällade sig till sällskapet.
»Ni ska’ inte tro att jag är kandidat», vände fröken Hagberg sig strax till William.
– Hennes dialekt var icke fullt så skånsk som kusinens.
»Hvarför vill ni ta’ illusionerna från mig», skrattade han.
»Man ska’ aldrig ta’ illusionerna från en dussinmenniska, vet ni väl.
Det är att ta’ lyckan ifrån henne.»
»Det var naturligtvis ett skämt af herr Wahlberg.
Så ert spydiga smil träffar mig inte.»
»Ni ska’ inte bry er om att han grinar», sade Pelle tröstande.
»Han grinar alltid.
Det är rent nervöst.»
När nästa dans spelades upp drog
Pelle sig tillbaka; fröken Johnson engagerades af en anemisk vice-häradshöfding och William blef ensam med fröken Hagberg.
»Vill ni dansa?» frågade han och gjorde en liten rörelse som för att resa sig upp.
Deras ögon möttes, en enda sekund.
»Ni vill helst slippa?» sade William och flyttade sin stol några tum närmare.
»Uppriktigt sagdt – det vill jag också.»
»Nå, det passar ju bra.»
Hon svepte schalen tätare omkring sig, lutade sig tillbaka i sitt hörn och fäste ögonen på honom med ett uttryck som om hon ville säga: nå! var så god!
Underhåll mig nu.
»Hvad var det för en bok, ni läste i?»
Hon svarade icke, räckte honom blott boken, som han tog emot utan att vända sin blick ifrån henne.
»Ja, jag såg det för resten godt.»
»Hvarför frågar ni då?»
»För ro skull.»
»Kan ni inte finna på något roligare?»
»Åhjo kanske – få se.»
»Nå», sade hon med ett bortskämdt barns otålighet.
»Vet ni hvad jag tänkte när jag såg er med boken i hand?»
»Se der en af de våra.»
»Hvad menar ni med det?»
»Åh, gud, hvad ni är grundlig, fröken.
Ska’ jag verkligen behöfva förklara det?»
»Det får man alltid, när man uttrycker sig dunkelt.»
»Nå ja – då.
Jo, ser ni, så ofta jag ser en dam läsa en bok, som inte är en lånbiblioteksroman – – apropos! det är märkvärdigt hvad de fleste unga damer ha en smak för lånbiblioteksromaner! – – jo, så infinner sig hos mig en känsla af belåtenhet.
En af de våra tänker jag.
Jag får intresse för personen, det är som om min ande redan på förhand sträckte sig ut och tog hennes själ i besittning.»
»Ingen under att ni såg så egenkär ut, der ni satt.»
Tyckte ni det?»
»Ingen under att ni fixerade mig så noga, då ni kom.»
»Ja, jag visste ju hvilken märkvärdighet ni var.»
»Hvem har sagt er det?»
»Löjtnant Bloch.»
»Hvad sa’ han?»
»Der sitter den unge författaren William Zimmermann.»
»Och hvad sa’ ni?»
»Han ser rysligt affekterad ut.»
William skrattade.
Der var något öppet och ogeneradt i hennes repliker, som verkade med hela omedelbarhetens friskhet.
»Jag visste tyvärr inte hvilken märkvärdighet ni var.»
»Inte?»
Men jag hade ändå hört talas om er.»
»Af hvem?»
»Det säger jag inte.»
»Det kan också vara detsamma.
Men hvad hade han sagt?»
»Att här – bland badortens sevärdheter – också fans ett par skånskor, ’som skorrade så snobbigt på rrr’».
»Det var herr Wahlberg», skrattade hon.
William hade helt ovilkorligt kommit att härma Pelles ton.
»För resten vet jag ändå mer om er.»
»Ni är här med er tant – – som är döf – – och som skämmer bort er – – Och ni har varit i Paris – – »
Han gjorde en kort paus mellan hvarje bevis, som han framdrog; och han betraktade henne hela tiden med en halft spefull min som om han ville säga: ser ni hur väl jag är underrättad.
Detta tycktes emellertid alldeles icke förvåna henne.
En danslysten ungherre hade hon under samtalets gång affärdat under föregifvande att hon icke orkade.
Nu anmälde sig ännu en.
Hon drog åter fram med sin trötthet, men den nye kavaljeren, som tycktes var en äldre bekant, lät sig icke afspisa.
Det var en blekfet grosshandlare med ett jovialiskt och tvärsäkert sätt.
»Är frrröken trött?
Det ska’ vi dansa borrrt», sade han.
Hans tvärsäkerhet tycktes imponera fröken, ty hon reste sig upp, liksom halft motvilligt, och tog hans arm.
Hvem man kommer att umgås med vid en badort beror i allmänhet på en ren tillfällighet.
Societetens medlemmar känna hvarandra oftast helt ytligt; det mera intima umgänget dyrkas i smärre kotterier.
Ett par unga damer med likartade intressen och vanor slå sig samman under en eller ett par äldre matronors hägn och utvälja sig hvardera en eller ett par unga herrar till riddare för sommaren.
– Den naturhistoriska iakttagelsen att det är mannen som väljer tycks åtminstone i detta fall vara föråldrad.
Fröken Alma Hagberg hade vistats 14 dagar vid badorten utan att bilda kotteri.
De bäste ungherrarne voro, då hon anlände, redan upptagne och af de nye, som uppenbarat sig, hade ingen fallit henne i smaken.
Hon egde i en mycket utpreglad grad den kvinliga svagheten att vilja synas och taga sig ut.
Att bilda kotteri med ett par löjtnanter eller vice-häradshöfdingar skulle hon i och för sig icke haft något emot, men det skulle ha varit första klassens löjtnanter och första klassens vicehäradshöfdingar.
Hon var nemligen i det fallet mera skarpsynt och erfaren än sina jemnåriga att hon visste, det fans skilnad också på löjtnanter och vice-häradshöfdingar.
De exemplar af arten, som ännu voro löshästar, hörde icke till första klassen.
Det var beskedliga herrar, men obetydliga; de spelade ingen roll.
Fröken Alma Hagberg hade utom sin svaghet för att synas och taga sig ut också en annan: för literatur och konst.
Det gick ett rykte vid badorten att hon skref och detta rykte föll det henne aldrig in att dementera.
Tvärtom, hon talade gerna om sina bekantskaper inom konstnärs- och författarverlden och roade sig ibland med att nämna namn, som för de gode medlemmarne af societeten hade samma hemlighetsfulla och skrämmande klang, som busen för småbarn, namn som med en betänklig logik sattes i förbindelse med hennes små toalettextravaganser och kom henne att framstå som en pikant liten Jakobin i kjolar.
Detta var också fullständigt medvetet, hon visste att den frygiska mössan, som hon i en utmanande ställning satte på sitt ljusa hår, klädde henne godt; och hon behöfde aldrig frukta att detta lilla koketteri skulle tagas på fullt allvar; dertill var hon ändå i alltför hög grad ett äkta barn af det goda sällskapet.
Hon var dotter af en förmögen handlande i Malmö.
Ursprungligen utrustad med ett godt hufvud hade hon också fått en omsorgsfull uppfostran.
Hon hade varit en af den sydsvenska universitetsstadens första kvinliga studenter och der cirkulerade ännu från den tiden bland de indignerade småstadsfruarne ett par anekdoter om hennes deltagande i punschgillet, som hölls å ett offentligt ställe af de nybakade apollosönerna.
Hon hade sedermera tillbringat ett år i pension i Schweitz, ett par månader i Paris och ett par somrar med sin far i Karlsbad.