Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Din mor ber dig äfven tänka på den saken'...
Detta bref bestämde Walters beslut, och några ord, framkastade till Marenius, som åter förde dem till baronen, voro tillräckliga att befordra planens framgång.
Att Lottas sjukdom länge ej kunde blifva någon hemlighet för Lovisa, inser man lätt; men frånvaron och förströelser hade hos henne afkylt barnavänskapens värma, och fruktan för smitta kom henne kanhända väl till pass, då hon under denna tid var intagen af nya tankar och känslor, likväl lät hon dagligen genom bud underrätta sig om Lottas tillstånd.
Ung, liflig och oerfaren, intagen af Walters förledande egenskaper, var hon smickrad af den uppoffring han gjorde för hennes skull; ty Walter hade med så mycken klokhet låtit påskina, att blott hans innerliga kärlek till henne var orsaken hvarföre han försakade att välja en annan bana, der hans kunskaper och relationer kunnat föra till en högre och utmärktare verkningskrets, så att han i utbyte, för sitt bifall till prostens önskan, erhöll löfte på dottrens hand, om han kunde vinna hennes hjerta.
Hon egnade honom således nu den hängifvenhet och uteslutande dyrkan, som föremålet för den första kärleken alltid erhåller af det unga hjertat, när det finner sin känsla besvarad, och inbillade både sig sjelf och andra, att han redan i Åbo intresserat henne mer än någon annan.
Hvarföre och hvarigenom, det frågade ingen; de funno det så naturligt, att en ung man, med Walters utseende och behagliga verldsmannatakt, intagit en ung flicka.
Hade Lovisa, mer än andra flickor af hennes ålder och i de förhållanden hon vuxit upp, kunnat analysera sina bevekelsegrunder och känslor -- med en uppriktig sjelfpröfning, då skulle denna ungefär varit så hår:
"I hemmet gjorde man allt, för att göra mig bortskämd och egenkär.
Ingen var välkommen hos mamma, som icke förstod att fjäsa för mig, ifrån det jag lemnade vaggan.
Onkel skämtade alltid öfver äldre flickor, sade att jag måste bli brud vid 15 år och talade oupphörligt om vackra och rika friare; skrattade åt sin frus åsigt om själens sympati, och att man kan vara förnöjd med litet, blott man njuter det med den man älskar.
Han kallade det för idel romangriller..."
"Jag hade från barndomen lärt mig att högt uppskatta onkels omdömen; ty pappa, -- det har jag nog blifvit varse -- gör alltid som denne vill.
Väl runkade pappa alltid missbelåtet på hufvudet, när onkel talade om pensions-resan, men den skedde likväl.
Onkel spådde också alltid, att jag der skulle väcka uppseende, och föra hem en elegant fästman.
Nå väl, det har jag äfven gjort, ty positift kom Walter för min skull hit."
"Hvem var väl mera omtalad och observerad af alla, än Walter? hvem klädde sig med mera smak? hvem dansade bättre? hvem arrangerade ett lustparti bättre, än han?
Derföre var han äfven omtyckt af damerna, och afundad af sina kamrater.
Visst var det ock några af de förra, som ville veta att han var vidlöftig och sjelfkär, men det var säkert derföre, att han ej brydde sig om dem."
"Ma-bonne hade tyckt så med, men snart blef han en af hennes favoriter och alltid bjuden på hennes små tillställningar; han gjorde deremellan visiter, och språkade då om poesi och dramatik, för hvilken hon svärmade.
I början syntes han knappt märka mig, men på en gäng blef han uppmärksamheten sjelf, och alla, till och med Ma-bonne, brydde mig jemt för honom."
"Ack, om de nu visste att jag är hans fästmö, huru många af flickorna skulle lite då afundas mig!
Så snart vi bli gifta, måste han föra mig till Åbo på en liten tid; vi göra då visiter hos våra bekanta."
"Hvilket uppseende jag skall väcka med min vackra man och valda toalette!
Det är väl sant, att på visitkorten endast kommer att stå: pastor Walter med fru; -- men onkel säger, att han nog går till Biskop, med tiden!
Om han icke blir Biskop, kan han åtminstone bli prost eller Professor..."
Men Lovisa var icke tillvand att göra sig reda för det förflutne.
Hon lefde i det ljufva närvarande, med ett ungdomligt sinne, med framtiden och dess nöjen i perspektiv.
Ingen hade med allvar upplyst henne om hennes tillkommande pligter.
"Vett och förstånd kommer nog med åren," var prostinnans favorit-term.
Lotta höll nu på att tillfriskna; hennes ungdom hade segrat öfver den häftiga sjukdomen, men den hade qvarlemnat bedröfliga spår.
Hennes bröst hade lidit, håret lossnat, och tungsinthet hade lagt sig öfver hennes själ, som förundrade alla, till och med den erfarna läkaren.
Då all fara var förbi, besökte hon Lovisa, som rördes ända till tårar öfver att finna henne så förändrad.
All den skönhet, som frapperat
Lovisa vid åsynen af Lotta, då hon såg henne första gången efter sin hemkomst, var nu sin kos.
Gerna hade Lovisa meddelat
Lotta nyheten om sin förlofning, men hon hade gifvit både Walter och sina föräldrar ett löfte att ej yppa det ännu så tidigt.
Föreningen var utsatt till nästkommande första Maj, och Walter väntade blott på att prestvigas, för att med allvar egna sig åt de förrättningar som åtfölja lärarekallet.
Emellertid hade han högeligen önskat att deras förbindelse skulle hållas hemlig, och då äfven föräldrarne tyckte det vara bäst, att den ej så tidigt blef ett samtalsämne för socknen, förstod Walter, i andras närvaro, så väl spela den fremmande, att ej engång husets betjening anade rätta förhållandet.
En morgon, i slutet af September, gick Lovisa åter för att se efter Lotta.
Af modren, som hon mött på vägen, hade hon hört att Lotta haft en orolig och sömnlös natt, hvarföre modren fruktade för ett återfall af feber.
Då Lovisa inträdde i stugan, höll Lotta ett skrifvet papper i handen; det var de verser man sjungit på Lovisas namnsdag och som Walter hade skrifvit.
-- Jag har så många gånger ärnat fråga mamsell, om obelisken ännu står qvar, sade Lotta.
-- Redan andra dagen togs den bort, svarade Lovisa, -- men kransarna hängdes på träden, till ett minne.
-- Påminner mamsell Lovisa sig den önskan jag yttrade när vi stodo der?
-- Det gör jag icke.
Du måste komma mitt minne till hjelp.
-- När mamsell sade, att tillställningen liknade en grafvård, önskade jag att få hvila der; vill mamsell, när jag är död, laga så, att jag får denna önskan uppfyld!
-- Kära min flicka, tala ej så der besynnerligt, inföll modren, som nyss kommit in och hört dessa ord.
-- Nog blir du med Guds hjelp frisk och rask igen, och när du dör, sä må du väl få ligga i vigd jord, du som andra, och ej bli begrafven som ett kreatur i skogen.
Lotta teg, men smålog sorgset.
Sedan modren gått ut, sade hon:
-- Det är kanhända barnsligt af mig, men jag tycker att jag der skulle hvila så skönt...
Lovisa ansåg det vara bäst att gå in i den sinnessjuka flickans idéer, och sade vänligt:
-- Du bör icke oroa din mor med att prata sådant, men om du dör förr än jag, och jag kan uppfylla din önskan, så gör jag det.
Lotta tog hennes hand, tryckte den hårdt och sade blott:
På hemvägen mötte Lovisa Walter, som sökte henne, för att med all försigtighet underrätta henne, att prosten, som om aftonen förut lagt sig frisk och munter, om natten blifvit rörd af slag.
Lovisa hade, för att njuta af den vackra morgonen, gått ut så tidigt, att hon ej enligt sin vana helsat på sin far, som alltid låg länge om morgnarna.
Walter satte sig genast till häst, för att i flygande fart rida till deras läkare.
Lovisa ilade till fadrens sjuksäng.
När läkaren kom, närmare afton, tröstade han de sörjande med den försäkran, att prostens lif denna gång var utan all fara, och att han hoppades att sjukdomen snart skulle ha en öfvergång, likväl förmodade han, att en länge vidhållande slapphet och ett häftande på målet blefve en säker följd af denna attack.
Denna händelse föranledde behofvet af en skicklig medhjelpare, o<h Walter påskyndade nu sin examen och prestordination så mycket som möjligt, hvarföre han ock genast reste till ------.
Att Walter, under den tid han beredde sig till denna afgörande resa, märkbart förlorat sitt förra sällskapliga lynne och sällan lemnade sitt rum, ansågs för en naturlig följd af hans trägna studier; likväl fällde Lovisa mången tår af ledsnad, der han satt vid fadrens sida, för att roa honom med läsning i, för hennes barnsliga sinne, allt för allvarsamma ämnen, hvilka hon egnade så ringa uppmärksamhet, att hon äfven mången gång, af den numera af sjukdomen kinkig blifna gubben, erhöll förebråelser för tankspriddhet och ett för mycket verldsligt sinne.
Lovisa trodde att hela verlden hade förändrat sig.
Hon hade icke varit på länge hos Lotta, som nu äfven var bättre, men, efter hvad hennes mor, som ofta var i prostgården, sade, ännu var utan krafter till att arbeta.
-- Hon roar sig emellanåt med sin skriföfning, och syr ibland på några för länge sedan beställda prestkragar, sade gumman.
Den enda af sina fordna lekkamrater och bekanta
Lotta numera gerna såg, var kyrkovårdens Elsa, som stundom kom till henne.
Ehuru förlofningen emellan Walter och prostmamselln ännu ej blifvit offentliggjort, kunde dock ingen förbjuda menniskorna att gissa och prata: här som annorstädes, förlofvade, ja, till och med lät man ofta ryktet förelysa folk, innan kontrahenterna kanhända ens tänkt på saken.
En inre aning, kanske äfven någon visshet, att Lotta tyckte om Walter, hade afhållit Elsa ifrån att meddela henne de rykten, som voro gängse, om en förlofning emellan honom och Lovisa.
Elsa var sjelf brud, och finkänslig nog att finna, det en sådan nyhet skulle vara sårande; hon hade skickligt nog öfvertalt Lottas mor, att aldrig tala derom med sin dotter.
Lottas mor var också icke någon som pratade i fävitsko.
Hon var en af dessa tystlåtna, reflekterande qvinnor man ofta finner bland finska allmogen.
En afton efter Walters bortresa titt ------ gick Elsa åter till torpet; hon fann der före sig en grannqvinna, hvilken som en afgjord sak omtalade prostmamsellns förlofning och snara bröllop med magistern.
Lotta satt blek och tyst, men hennes frågande blick sökte i vännens ansigte bekräftelse på hvad hon hörde.
Elsa sade då, att detta endast var ett löst rykte, som förmodligen härrörde deraf, att herr Walter rest bort för att ta examen och låta prestviga sig, för att under prostens sjuklighet kunna sköta dennes syssla.
Lotta skrattade nästan hemskt, tyckte Elsa, men sade blott de orden:
"vacker prest!"...
-- Då blir säkert
Elsa den första brud, som den nya presten kommer att läsa vigselorden öfver, menade grannqvinnan, som icke hört Lottas ord.
Lotta satt sedan tigande och dyster, tills Elsa skulle gå; då slog hon armarna om hennes hals och hviskade:
-- Hans välsignelse ger ingen lycka! -- Men jag skall be Gud för dig, att du blir en lycklig brud; bed du Honom också för mig, det kan behöfvas!...
Elsa gick, utan att veta hvad hon skulle tänka; det sannolikaste var att Lotta åter yrade, men tyvärr erhöll både hon och andra snart en förfärlig upplysning om Lottas ord.
Detta passerade om Thorsdags afton.
Tidigt om Lördags morgonen kom Lottas mor till prostgården och frågade om hennes dotter var der, men fick ett nekande svar.
Gråtande berättade hon då, att sedan hon och Lotta lagt sig om aftonen förut, hade den sednare åter stigit upp, och modren hade äfven i sömnyran hört att hon öppnat och tillslutit stugudörrn, men fäste sig icke vid detta, ty Lotta hade, den sednare tiden, ofta vankat orolig omkring i rummet.
Men när hon sjelf helt bittida steg upp, för att börja baka och sätta eld i ugnen, då var Lottas bädd tom, och den yttre dörrn ostängd.
Nu hade hon och lilla Janne fåfängt sökt henne ikring hemmet och hos de närmaste grannarna, men ingen hade sett henne.
Modrens sista hopp hade varit att finna henne här, och hon vred nu sina händer i stum förtviflan.
Prostinnan skickade ut folk, för att söka den saknade, men alla kommo med oförrättadt ärende tillbaka.
Man måste beväpna sig med tålamod och afvakta tiden, menade alla.
Oaktadt sin kärlek för systern, och den ångest, hvari han såg modren vara, glömde lilla Janne bort icke sitt nya flarnskepp, som han lät segla i en liten grund vid af Holmsjön.
Snart blef han varse något som stöt på vattnet och af vinden sakta fördes till stranden.
Det var en vissnad krans af törnrosor och blåklint, och gossen igenkände den genast för densamma
Lotta burit, då det stora kalaset var i prostgården.
Häpen öfver att finna den här, tog han både krans och båt, för att skynda till modren, men upphanns på förvägen af vagnen från herrgården.
Deruti satt baron och hans fru, som ämnade sig till prostgården; äfven de hade redan hört om Lottas försvinnande.
Gossen, som de genast igenkände, tillfrågades om man fått reda på henne.
-- Icke som jag vet, svarade han, -- men här har jag hittat Lottas blomkrans i vattnet vid sjöstranden; nog har hon sjelf burit dit den, ty i aftons hängde den ännu på stuguväggen.
-- Milde Gud, förbarma
Dig! ropade baronessan och vred sina händer.
-- Då har hon säkert gått och dränkt sig!...
Gossen började gråta.
Kusken fick befallning att taga honom upp vid sin sida, och man skyndade till prostgården.
Der utbredde deras sannolika förmodan en allmän förskräckelse.
Folket sändes ut med båtar och ekstockar, för att eftersöka med noten; de funno ock mot afton den olyckliga flickans lik.
Hon var klädd i samma hvita klädning, som hon burit den så ofta omtalta dagen, hvilken syntes hafva varit en vändpunkt i hennes lif.
Sedan man förgäfves försökt alla medel att återkalla Lotta till lifvet, fördes hon hem till torpet.
Ännu en gång skulle hennes hvilosäng bäddas i modershemmet.
Holmsjögårds herrskapet intog som vanligt sin söndagsmiddag i prostgården, äfvenså Marenius, som predikat högmässan och dervid hållit ett varmt och uppbyggligt tal öfver den olyckliga händelsen.
Man beklagade modren, undrade hvad som kom åt flickan och talade slutligen om hennes begrafning.
Enligt gammal sed borde hon i all tysthet få sitt hvilorum i det hörn af kyrkogården, som är bestämd för sjelfspillingar.
Icke utan en rysning erinrade Lovisa sig Lottas sista bön till henne, och sitt eget löfte, men framställde det likväl som sin egen önskan för de närvarande, sägande, att om det vore enligt med hvad kyrkolagen tillät, skulle det säkert vara långt mindre smärtande för modren, och äfven för Lottas bekanta, om hon begrafdes på ett ställe som icke ansågs för nesligt.
Prostinnan satte sig i början mycket emot förslaget, men då Lovisa tog henne afsides och förtrodde henne, att det varit Lottas allvarliga önskan, så verkade vidskepelsen mer än Lovisas böner och hennes svägerskas öfvertalande.
Mången tror ännu i dag, att om ej den döende erhåller det hvilorum den önskat sig, finner den ingen ro i en annan graf.
Dagen derefter hemväntades Walter från sin resa.
Lovisa, åtföljd af sina bröder, for honom en half mil till mötes med vagnen.
När det första glada återseendet var förbi, och han intagit fjerde platsen i vagnen, underrättades han om hvad som händt under hans frånvaro.
Den blekhet, som dervid betäckte hans ansigte, tillskref Lovisa hans deltagande öfver ett sådant olycksfall i allmänhet, och uppbjöd hela sin förmåga att muntra och förströ honom; hon lyckades omsider, i det hon talade om den högtidlighet, hvarifrån han nu kom.
De voro redan hemma, och modren närvarande, när Lovisa frågade, om han ville uppfylla en bön af henne.
"Hvilken önskan skulle väl min dyrkade Lovisa kunna hafva, som jag icke ville uppfylla, om det står i mensklig förmåga," försäkrade han.
Hon bad honom då inviga det omtalta stället i parken till graf åt Lotta, och jordsätta henne der.
Han studsade, -- detta hade han icke förmodat.
Hans löfte var likväl redan gifvet, och han bekräftade det med ett hastigt "Ja", men aflägsnade sig.
När Walter om afton som upp i sitt rum, såg han ett ljussken glimma mellan träden i den aflägsna parken.
Det var dödgräfvarens lykta.
-- Med denna förrättning skall jag således tillträda mitt ämbete, sade han för sig sjelf, med en ovillkorlig rysning. -- Skall detta vara ett omen?
Det är bara vidskepelse och inrotade fördomar, som den upplyste sätter sig öfver.
Likväl är det lyckligt, att ingen synes ha någon aning om att jag är en omedelbar orsak till flickans död, -- men hvad rår jag för det att den tokan tog allt för allvar, hvad jag sade henne, och hvad jag sagt så många andra förut.
-- Nå, vacker var hon, och älskade mig uppriktigt, som jag tror, och skulle icke Lovisa varit, så... hvem hvet huru allt nu varit.
-- Jag vore icke prest nu, icke bunden vid...
Jag vore fri, och Lotta hade nog följt mig, ty hennes hjerta var för blodigt att trifvas här, och fåfäng var hon, som hvarje annan qvinna.
I en stad hade hon icke fallit på den dårskapen att dränka sig.
Hon skulle nog tröstat sig, -- om jag blifvit henne otrogen, -- och betalt lika med lika.
Så sökte han genom sophisterier att tysta ner den röst, som anklagade honom, när han var allena; men åsynen af Lovisa skingrade genast alla mindre behagliga känslor, och på fullt allvar fattade han den föresatsen, att vara henne trogen och i hennes kärlek finna sin lycka.
Hela familjen, Lottas mor och tjenstefolket i prostgården voro närvarande vid ceremonien.
Walters yttre var högtidligt och -- lugnt; det inre skådade blott den, som utgrundar själens djupa gömmor.
Baronessan var den enda bland familjen, som misstänkte att en hemlig kärlek varit i fråga emellan honom och den döde.
Hon betraktade derföre Walter med forskande blick; men ingen mine, intet ord förrådde något närmare deltagande, hvarföre hon trodde sin misstanke vara ogrundad, så vida den rörde honom, men behöll sin öfvertygelse om Lottas böjelse för honom.
Jorden hade inneslutit den olyckliga Lottas stoft i sitt moderliga sköte.
Först hvirflade de gula löfven, upprörde af November-stormen, i vilda danser öfver den ensliga grafven, sedan kom vintern med sitt hvita täckelse och söfde dem till ro. -- Så är det äfven med sorgen i menniskans hjerta; den utbryter först i klagan och jämmer: då kommer tiden, som lugnar och betäcker allt med sitt välgörande hölje... men äfven goda menniskor bidraga med sin omsorg till det försonande varfvet...
Så var det äfven nu, i anseende till Lottas mor; Marenius föreslog en insamling, på det art gumman kunde göra en resa till sina slägtingar i Österbotten, ... och ingen deltog ifrigare i detta förslag än Walter.
Baron tog gossen till sig, till dess han kom till den ålder att han kunde komma i någon handtverkslära.
Sålunda tröstad, öfver sin och lilla James framtid, hade hon rest bort, sedan hon bedt prostinnan om rum för en kista på vinden i prostgården; den innehöll allehanda saker, som hon icke nu kunde eller ville ta med sig, sade hon gråtande.
Man förmodade att de tillhört Lotta.
Hennes bortresa från orten var en lättnad för alla, hvilka gerna ville glömma en så sorglig händelse, om hvilken hennes åsyn länge varit dem en påminnelse.
Som läkaren förutsagt, tillfrisknade prosten efter hand såvida, att han gick uppe, ät och drack som förr, men sjukdomen hade qvarlemnat en slöhet i tanken och minnet, som tillika med ert svårt häftande på målet satte honom ur stånd art sköta sin syssla.
Allt berodde således på Walters skicklighet och verksamhet, och han visade sig äfven bördan vuxen.
Han tog sockneskolan under sin synnerliga vård, vann församlingens bifall till ett förslag om en ändamålsenligare fattigvård, m.m.
Oaktadt alla dessa göromål, fortfor han att vara den omtyckte sällskapsmannen, den uppmärksamma förtjusta älskaren, med ett ord, den fulländade verldsmannen.
Vintern förgick fort nog.
Prostinnan var ifrigt sysselsatt att rusta med sådant, som anses nödigt för en ung och rik bruds utstyrsel, men saknade mycket Lotta, som hon just låtit lära sy fina och granna linne- och hålsömnader, på det att hon skulle ha nytta af henne vid ett sådant tillfälle, sade hon, -- nu måste hon anlita fremmande dyrlejda personer...
För Lovisa försvann tiden under skämt, smek och omvexlande förströelser, ty för att göra fröken Nora till viljes instuderade hon den ena rollen efter den andra, utan att någon pjes likväl någonsin fördes upp, ty teatersällskapet blef aldrig rätt ense om saken, emellertid var man jemt sysselsatt med declamation, sångöfningar, rollers inöfvande, omsorgen för garderoben och dylikt, och innan man visste ordet af hade man den första Maj i händer.
Under Julhelgen hade kyrkovården hållit ett, hvad man på landet kallar, "dundrande" bröllop åt sin dotter.
Baron Y----s och prostgårds-herrskapet, jemte nästan alla ståndspersoner deromkring samt alla närmare och aflägsnare slägtingar och vänner till brudparet voro bjudna.
Marenius förrättade på Elsas uttryckliga önskan vigseln; denna önskan föranleddes af Lottas sista ord till henne.
Ehuru mörka och obegripliga, ingåfvo de flickan en oförklarlig motvilja att låta viga sig af Walter.
Vi ärna ingalunda besvära någon med en beskrifning öfver något så trivialt som ett landtmannabröllop i vårt eget land.
-- Vår afsigt är endast att låta våra läsare lyssna till tvenne -- gummors prat.
Den ena är enka efter en hemmansbrukare i grannskapet; den andra en treflig och allvarsam borgarhustru från Helsingfors, faster till bruden och barnfödd i denna by.
Sedan dansen kommit väl i gång, satte sig de båda qvinnorna, som icke råkats på flere år, i ett hörn af rummet, och språkade om gammalt och nytt samt gjorde sina små anmärkningar öfver brudparet och gästerna.
Brudsvennerne, eller som de här kallades marschalkarne, skulle efter gammal sed se gästerna till godo, med att passa upp och deremellan dansa med bygdens tärnor; men en af dem, en ung man med ett hyggligt utseende och klädd i sjömansdrägt, syntes vara antingen trött eller likgiltig för nöjet, ty så snart han tjenstaktighet icke togs i anspråk, höll han sig aflägsen från det glada hvimlet.
Detta anmärktes snart af borgarmadamen, och hon frågade hvad del var för en.
-- Drar ni intet känsel mera till er egen gudson Erik? frågade den andra.
Det är ju min yngsta gosse; men det är sant...
ni har ju inte sett honom på flere år.
Han var munter och rask då, men nu är han en sådan hufvudhängare, som hvarken bryr sin om dans eller lekstuga; det var göra nog med att få honom hit.
-- När bror min i fjol vintras var hos oss i Helsingfors, sade han att Erik var så vigilant och arbetade på att kunna lösa ut den äldre brodren från hemmanet, efter dennes håg står till stadslifvet, anmärkte den första.
-- Ja det var då, det, svarade Eriks moder.
-- Ni minnes välan dragonenkan, hon, österbottningskan, som baron lätte bo qvar i torpet, sen man hennes blef död?
-- Jo, jo, nog minnes jag dem begge två; ryssen högg ju armen af honom i kriget.
Det var ju deras dotter, som gick och dränkte sig i somras?
-- Det var i höstas.
Den flickan gjorde både sin och andra mödrar sorg, sade hon, och stötte den hoprullade hvita lärftsnäsduken mot ögonen, och fortfor sedan: -- Det var just för den flickans skull min Erik stretade och arbetade dag ut och dag in, ty han var liksom förtrollad i henne.
Men Gud styrde nu, som alltid, till det bästa, ty Lotta var ingen flicka som passade för Erik.
Nog såg hon fager ut, men högfärdsandan regerade inombords!
Hennes tanke stod bara till stadslifvet också, allt sen prostinnan kostat på henne och satte henne i stan för att lära sy ut; sen var allt annat arbete för tungt och simpelt, kan tänka.
-- Jo, jo, så går det, anmärkte den andra.
-- Jag kunde berätta er hundra sådana exempel ifrån vår stad.
Alla sämremansbarn, som nu växer upp, bli bara sjuklingar eller utsväfvande stackare, ty de lära sig nu då att sy fint och grant, och ingen hålls mera till spinnrocken och väfstolen, eller några sysslor; de som icke ha lust för sitt arbete, löpa först omkring med försäljningsbröd, och passa sedan upp sikterarna.
Herrskaperna få antingen skaffa sig pigor från landet, eller hålla till godo med sådana der som polisen nödgas drifva i tjenst; -- men huru var det med Lotta?
Tyckte hon om Erik, hade hon väl blifvit bättre med tiden; hon var ju ung ännu?
-- Nog trodde gossen så, och för att snarare få pengar åt brodren, for han bort i våras med en skeppare, som förde hans plankor och annat virke till... jag mins icke nu hvad stället heter.
Under tiden förde olyckan hit den der presten ni nu ser dansa der med fröken Nora, och som i vår skall gifta sig med prostens dotter.
Nå väl, i honom blef Lotta lika förtrollad, som Erik var i henne; och aldrig går det ur mig, att icke det var för hans skull hon gjorde af med sig.
-- Han tyckte då således om Lotta?
-- Ja, hvem förstår sig nu på sådana herrar, och hvad de tycka och inte tycka?
Han, som talar så grant på predikstolen, att en stackare inte förstår fjerndelen, kan nog prata öronen fulla på flickorna, utan att just mena någonting.