Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De Engelska spannmålslagarna (the Cornlaws) äro det förnämsta stridsämnet dem emellan; och vi vilje derom i korthet meddela så mycket, som tjenar att förstå striden.
Ifrån 1763 till freden i Amiens 1802 vexte Englands manufakturer och handel hastigare än åkerbruket; hvarföre landet allt mer blef beroende af främmande spanmålsinförsel.
Kriget, Napoleons dekreter, som försvårade tillförseln, en hastig tillökning af kapital, sedan Engelska Banken år 1797 blifvit tillsluten för utbetalningar i specie och pappersmyntet för en längre tid blef rådande, allt detta, med flere andra omständigheter, bragte innom kort upp äfven åkerbruket i bredd med manufakturerna, men höll tillika priserna vid en konstlad höjds hvilken åter vid allmänna freden följdes af ett hastigt fall.
– Åkerbruksintresset fordrade då en strängare användning af de gamla Engelska spanmålslagarnas princip, och genomdref år 1815, ej utan häftig strid, i Parlamentet en Bill, hvarigenom en graderad skala af tullafgifter infördes, aftagande i den mån hempriserna stego, stigande i samma mån, som dessa aftogo.
Hempriset på hvete, då import kunde äga rum, bestämdes så högt, som 80 shilling per quarter 80.
En ny Parlamentsakt af 1821 satte nämnde hempris på hvetet till 70 sh. – och Akten af år 1828, ännu gällande, bestämde det till 64 sh.
Åkerbruks intresset har med alla dessa försök hoppats att kunna upprätthålla och stadga spanmålspriset.
Motsatsen har följt; och åren sedan 1815 visa en föränderlighet i spanmålspris, förderfligare än i någon tidrymd af Englands senare Historia 81.
– Till detta faktum må bifogas följande yttrande af en, som det synes, behörig domare.
Vi äro, säger han, inga advokater för en fullkomligt fri införsel af främmande spanmål.
Om tionden, fattigtaxorna, och andra lokala besvär, som nu isynnerhet tynga på åkerbruket, blefvo jemnade, så att de träffade lika äfven de andra samhällsklasserna, så skulle tydeligen all åkerbrukets rätt till en skyddstull försvinna.
Men en sådan skyddsafgift blott af 4 eller 5, lät vara 6 eller 7 shilling per quarter å hvete, och annan införd spanmål i förhållande, vore redan tillräckligt stor att godtgöra våra taxor på åkerbruket 82.
– Det vore äfven i detta vigtiga hänseende ett närmande till den liberala handelspolitik (the freetrade-system), som i senare tider (ifrån 1823) i England gjort sig gällande och för hvars praktiske upphofsman (i theorien hade det länge blifvit yrkat) den nu mera aflidne (under en ångvagn krossade) Ministern Huskisson anses.
Ett system, om hvilket den författare vi nyss åberopat säger: vi hafva närmat oss till detta liberala system i vår utländska handel, men vi äro långt ifrån att ha gjort hvad vi bort göra och hvad vi måste göra, om vi vilje bibehålla den grund vi vunnit.
Våra eftergifter ha isynnerhet gällt våra navigationslagar, vår kolonialhandel och vår handel med Frankrike.
I förhållande till somliga länder har vår handelspolitik, långt ifrån att blifva bättre och liberalare, blifvit motsatsen.
Exempels vår behandling af Ryssland, Preussen, Sverige och Danmark! 83
Det är spanmålslagarne – säger Englands fabriksfolk – som gjort Ångmachinen till en förbannelse 84.
Man ser, hvilken fruktansvärd vigt ett sådant stridsämne i England har; då det aldrig funnits ett land, i äldre eller nyare tider, med en så stor del af sin befolkning utan all jordegendom 85, ett land, ej blott tätare befolkadt än nästan något annat, utan som har minst en tredjedel af sin befolkning sysselsatt med manufakturer af utländska materialier, eller ämnade för utländsk införsel 86.
Det är denna jemförelsevis nya manufakturbefolkning, uppfyllande Englands städer, (af hvilka man sett Birmingham, Manchester, Glasgow, Leeds m. fl. innom sjuttio år fyra- och femdubbla sina invånare), – en befolkning till större delen uppvext utom Engelska kyrkan, – massan, delande i hög grad den brist på uppfostran, som, oaktadt de senare årens bemödanden för folkundervisningen, i allmänhet utmärker de lägre klasserna i England 87 – det är denna rörliga, oroliga, rikedom och fattigdom till öfvermått af sig kastande befolkning, som isynnerhet genom Parlamentsreformen (1832) politiskt gjort sig luft, och nu med Engelska konstitutionen är införlifvad.
Men England har derigenom, ehuru under egendomligt svåra förhållanden, blifvit drifvet på en fråga, som (i sig innehållande många för- och efterfrågor) utan tvifvel är det nittonde seklets hufvudfråga, nämligen: om det, vid en viss grad af civilisationens framskridande, gifves något grundeligt medel mot mängdens moraliska förnedring, utan att äfven göra den delagtig af politiska rättigheter?
Iliad. III. 150.
Iliad.
VIII. 305.
Iliad. XVII. 571.
Iliad. XVI. 642.
Iliad. XVI. 260.
Iliad. XVI. 5.
Odyssæ admirabilis summa et compages pro præclarissimo monumento Græci ingenii habenda est.
Proleg.
Odyss. XI. 117.
Odyss. VIII.
Odyss. VIII. 580.
Mores Heroicæ ætatis apud Veterca Græcos et Scandinavos comparati. P. I–IX.
Ups. 1830.
Odyss. VII. 153.
Odyss. XXII. 334.
Odyss. VI. 209.
Odyss.
III. 60.
Odyss. XIX. 111.
Iliad. XVIII.
550. ff.
Olof den heliges Saga c. 31.
Odyss. XXIV. 226.
II. 212 ff.
Odyss. III.
Iliad. XXIV.
Odyss. XXIII.
497 ff.
Odyss. I). 26.
VIII. 390.
VII. 189.
Odyss. VII. 150.
Det här i grekiskan brukade ordet betyder företrädesvis k on ungaheder och de dermed förenade fördelar.
Odyss. I. 387.
Odyss. I. 394.
Odyss. IV.
60 ff.
Odyss. XI.
185 ff. Iliad. XII. 310 ff.
Iliad. IX. 155.
Odyss. IX. 391.
Iliad. XVI.
Iliad. XXIII. 245 ff.
Odyss. XXIV. 80.
Homeride zu seyn, selbst noch als letzter, ist schön.
Detta förbud har ej blifvit iakttaget.
Mexikanerna voro grymme menniskooffrare vid Spanjorernas ankomst.
Rex potest per rempublicam privari ob tyrannidem et al non faciat officium suum et cum est aliqua justa causa, et elegi potest alius a majore parte populi.
Aphorismi Confessariorum, ex doctorum sententiis collecti, auctore Emanuele Sa.
Jac. Clemens – cognito a theologis, quos erat suscitatus, tyrannum jure interimi posse – cæso rege ingens sibi nomen peperit.
Mariana de rege et regis institutione.
The English Pale – omfattade Grefskaperna Dublin, Kildare, Louth och Moath.
Genom denna lag hade 1495 blifvit stadgadt, att alla Irländska Parlamentets beslut skulle underkastas det Engelska.
Poyning var då Ståthållare i Irland.
Genom denna Bill erhöllo Katolikerna säte och stämma i Öfver- och Underhuset, samt förklarades berättigade, att kunna bekläda alla Kronans civila och militäriska värdigheter, med undantag af Regent, Lord-Chanceller af England eller Irland, Lord-Lieutenant of Ireland, och High Commissioner to the Genral Asembly of the Church of Scotland.
Es hat nie eine Zeit gegeben, in welcher die Theologen mächtiger gewesen, als das Ende des sechzehnten Jahrhunderts.
Sie sassen in den fürstlichen Räthen, und verhandelten die politischen Materien vor allem Volk auf den Kanzeln.
Sie beherrschten Schule, Gelehrsamkeit, and im Ganzen die Litteratur.
– Im Nahmen der Religion wurden Kriege angefangen, Krober ungen gemacht, Staaten umgewälzt.
Ranke:
Die Römischen Päbste im 16 und 17 Jahrhundert.
Så må detta i sin grund och början med rätta nämnas.
Tiden har ätit på det, och nu klagar Engelska kyrkans varmaste försvarare:
”the crying evil of the present day, as regards the unity and power of the Church, is the want of some visible incorporation of the Church Aself. Quarterly Rev.
Febr. 1837.
Det låter temligen katolskt – och likväl beklagar samma författare ingen ting högre än Katolikernas Emancipation.
Lord Henley on Church Reform.
Edinb.
Oct. 1832.
Man måste likväl tillstå, att han genom sitt testamente af 8000 L.
Sterl. till pris för den bästa framställning af Guds visdom och makt i skapelsen stiftat sig ett mer hedrande minne än många Theologer.
Detta emellan flera delade pris har framkallat de så kallade Bridge Water Treatises.
The Cathedral-Etablishments.
Quarterly Review Febr. 1837.
The tone of the Church changed – its members became avakened to the necessity of missionary exertions ameny the people l. c.
The substantial justice, which England has long required (of Ireland) was 10 years subjection to Martial law, under such an Officer as Cromwell.
State of Ireland.
Quart.
Review April 1836.
Teckningar utur hvardagslifvet
Innehåll:
Axel och Anna.
Tvillingarne.
Förhoppningar.
BILLET TILL PUBLIKEN.
Gunstige Publik!
En bok, (en bok är en resande ut i verlden), en bok behöfver alltid ett recommendationsbref.
Antingen vid dess början, då Auctor i sitt företal träder blygsamt fram och ber „hålla till goda“; eller vid dess slut, då Auctor i sitt eftertal gör sin bockning, och ber om ursäkt för det lilla han kunnat bjuda; eller ock är boken sitt eget recommendationsbref, hvilket är det aldrabästa.
Billigt fruktande, att detta här ej torde blifva fallet, skyndar man att i aldraförsta början införa en liten billet, som, till Svenska Publikens öfverseende mildhet, på det varmaste recommenderar så väl denna lilla bok, som dess lilla
Författarinna.
AXEL och ANNA,
CORRESPONDENCE EMELLAN TVENNE VÅNINGAR.
LITEN ROMAN I BILLETTER.
AXEL OCH ANNA,
Axel till Anna.
Må fritt Februari-stormen ryta vid mina fönster, – slå dem ut, – tränga in i rummet, draga iskappa öfver mig och allt hvad redbart utom mig der finnes; må fritt
Farbror dundra och svärja, pigorna gräla, hunden tjuta, Pappegojan skrika, – i mitt hjerta är vår, – verlden är Eden, menniskorna englar, och jag salig, – Anna älskar mig!
O säg mig det om än en gång – är det ock verkeligen sant; är det möjligt?
– Anna älskar du mig?
Anna till Axel.
Jag var på bal i går, dansade, hörde musik, hörde artigheter, – intet roade mig.
Axel var ej der!
Är detta ej svar på din fråga Axel?
Axel till Anna med en Ros.
Denna ros, – försmå ej den:
Se din afbild, sköna flicka,
Och en bild af kärleken
Äfven i dess purpur blicka!
Dock vår kärleks conterfej
Skall jag den ej länge kalla;
Rosen vissnar, bladen falla,
Och vår kärlek vissnar ej.
Vet, se’n Adams tid, min vän,
Skillnaden är tecknad vorden:
Rosen dotter är af jorden,
Kärlek son till himmelen.
Rosen står i vatten, dina verser hvila vid milt hjerta, och ändå är det ej nöjdt.
Det är 5 dagar sedan jag sist såg dig!
Om du kunde öfvertala din Farbror att komma till oss på visit ..... men jag vet ju att det är omöjligt, ....... derföre tyst, tyst oros-ande!
O att jag kunde åstadkomma en jordbäfning, som skulle flytta båda våningarne ihop!
Att jag kunde stampa sönder golfvet och komma burdus ned dit, der mitt hufvuds tankar och mitt hjertas känslor ständigt äro!
Detta, Anna, äro simpla möjligheter emot att få den envisa Gubben ur fläcken.
Jag har nu stått en hel timma och argumenterat mot honom.
Man bör lefva med verlden, medan man lefver i verlden.
– „Nej!“ – Farbror ser litet illamående ut?
– „Nej.“ – „Farbror behöfver litet distraction.“ – „Nej.“
– Språka litet politik med muntra grannar.
– „Nej.“ – „Farbror blir en.
Eremit.“ – „Nej.“ – Söta Farbror ....
„Nej,“ – Bästa lilla Farbror.
Nej och nej och nej!
Sedan jag betraktat denna kedja af nej, oöfverstigligare än Alper och Pyreneer, har jag för mig sjelf framlagt några frågor.
Vill jag ha tvinsot af längtan?
„Nej.“
Eller gulsot af grämelse?
– „Nej.“ – Vara min Farbrors lydiga brorson?
– „Nej icke i detta fall.“
– Vill jag göra mig lycklig?
– „Ja, se Anna?“
– „Ja.“
– Våga nu genast försöket?
– „Ja, Hurra!“
Gick ej an.
Stängda dörrar.
Tante har snufva, tar ej emot.
Men nu vill jag se dig och skall se dig.
Jag skall gå och ställa mig på gatan midt öfver ditt fönster.
Och kommer du ej i fönstret, så står jag der till dess jag blir förstenad.
Nu i regnet?
Det förbjuder jag.
Ser du ej att det hellregnar?
Våt som en hafsgud, men säll som .... som jag sjelf (ingen finnes sällare), sitter jag åter på min kammare, skrifvande till dig på en tjock lunta med papper, som jag skall renskrifva.
Men jag är nöjd med allt: – jag har sett dig, ... jag finner nu allting vackert, till och med min Farbrors styl.
Hvad du är söt, Anna!
Du har verkeligen mer än någon annan den likhet med Kronprinsessan, utan hvilken nu för tiden ingen kan vara vacker.
Hon har stora, himmelska blå ögon, dina äro väl mindre, men lika himmelska; hon har väl mörkbrunt hår och du ljusbrunt, men formen på det lilla hufvudet, det förtjusande lilla hufvudet, är accurat den samma, och när jag blott tänker på din näsa, som hennes, fin, liten, förtjusande, – o jag kan komma i extase!
Men jag är alldeles icke i extase, jag är alldeles icke nöjd, – jag är missnöjd, ängslig.
Du har säkert förkylt dig; får snufva, – flussfeber, – Catarrhal-feber – dör kanske!
Stå en hel timma i köld och hellregn!
– Axel, jag kan icke förlåta dig!
Vi komma på visit till er i afton, – vi komma på visit, min aldrakäraste
Onkel och hans aldralydigaste Neveu.
Gud välsigne gubben för det himmelska infallet!
Laga för all del, att Tambur-dörren ej är stängd, och att vi obemärkt kunna komma så långt in, att man för skam skull ej kan mota oss med den eviga osanningen: „herrskapet är icke hemma.“
Snufva, flussfeber?
Ja nyser gör jag, och snyter mig, – men det är af otålighet; feber har jag, men det är glädjefeber.
Dö kan jag af förargelse.
Kom icke herr P. ... den eviga, odrägliga herr P. in genom dörren just som vi skulle gå ut.
Farbror vände om, jag skar tänderna.
Herr P. satte sig, jag knöt näfven.
„Vi ämnade just, började jag (Gud vet i hvilken ton), gå ut på en visit, vi måste.“ ...
„Vi måste slå den ur hågen, föll Onkel sin brorson i talet, det blir för en annan gång.“
En annan gång!
Jag slog igen dörren med en kraft, så att Herr P. flög högt upp från sin stol.
Oh uf!!!!!
Recept på medel mot flussfeber.
Dricka tre glas kallt vatten efter hvarann n.b. blott ett i qvarten.
Gå deremellan tre slag fram och tre tillbaka öfver golfvet, n.b. blott ett steg tages i minuten, och vid hvart steg upprepa:
Var from och god,
Haf tålamod.
Dålig kur.
Hjelper intet.
Jag har tänkt mig ut en sjelf.
O Anna, blott en enda af mer än hundrade, som du har, – blott en – en enda!
Jag skall lägga den mot min mun, min panna, mina ögon, mot mitt hjerta.
Jag blir eljest ganska säkert sjuk på allvare.
En hårlock, goda Anna, en enda!
Axel till Anna,
en timma sednare.
En hårlock! kan du väl vara nog grym att neka mig den?
Se, jag ligger på knä och ber derom.
En hårlock, en hårlock, en hårlock!!!
en qvarts timma sednare.
Jag ber ödmjukast om förlåtelse, att jag så ofta besvärar.
Denna gång skall visserligen bli den sista, om ej .... får jag en hårlock eller ej?
Se här, elaka, otåliga menniska!
Jag bifogar ett litet utdrag af en conversation mellan mig och min Tante, hållen denna afton vid tvenne sömniga ljusbleka flammor.
Tante.
Männerne äro tyranner.
Ja, visst äro de det.
Despoter, som, med lock eller pock, ha sin vilja fram.
Ja ja, så är det gunås.
Gift dig aldrig mitt barn.
Nej, Gud bevars, söta Tante.
Sof sött, Axel.
Befall mig, Anna, att stå sex timmar i hellregn, midt öfver ditt fönster.
Befall mig, att gå sex mil efter en blomma, som du vill ha.
Befall mig, att ligga fjorton dagar på knä, för dina fötter.
Befall mig, att låta raka af mig allt mitt hår, för att dermed stoppa din hufvudkudde.
Befall mig, att, på nästa Innocence, valsa åtta slag kring börs-salen med linieskeppet fru N.
Befall, sköna tyrann – jag lyder.
Befall mig framför allt, att alla aftnar komma och putsa dina ljus.
Deras dunkla lågor tyckas ha den mest förmörkande inflytelse på ditt förstånds eljest så klara ljus.
Jag befaller dig, att stå eller gå förbi i portgången emellan klockan 12 och 1, i dag.
Du kan då hälsa på oss och på min vackra, nya hatt, som min Cousin Löjtnant Emil Papperto försäkrat, klär mig förträffligt.
Hatten misskläder dig bestämdt.
Kullen är för stor, skärmen för liten.
Ditt ansigte såg stort och rundt ut, som en fullmåna.
Gör, jag ber dig, Löjtnant Papperto present af hatten, och lät honom för sin goda smaks skull nyttja den sjelf.
Om du vill stå i fönstret denna eftermiddag, skall du få se mig rida förbi på min nya häst, min sköna Herkules, som jag i går fick till present af min Farbror.
Jag är mycket nöjd med hästen, ty de fem täcka Fröknarna Mulliton svuro på (då jag här om dagen uppvaktade dem), att de förr ej sett ett så sött kräk.
Om det utgör en ridhästs skönhet, att ha tjocka ben, tjock hals, stort hufvud, stora öron, och att gallopera som en ko, så är visst Herkules ovanligt, alldeles ovanligt vacker.
Om mitt råd fick gälla, skulle jag be Herr Axel W. göra deraf en present till de fem täcka fröknarna Mulliton, och låta dem för deras goda smaks skull, begagna den sjelfva.
Om Mademoiselle Anna L. vore mera mild och mindre bitande, skulle det kläda henne bättre.
Om Herr Axel W. ämnar sig på visit i dag en trappa ner, så får jag härigenom underrätta honom, att herrskapet icke är hemma.
Om Mademoiselle Anna L. tror, att Herr Axel W. ämnat något sådant, får jag härigenom underrätta henne, att hon bedragit sig.
Axel till Anna
tvenne dagar sednare.
Annas namnsdag.
Jag har på morgonen ridit 6 mil, för att ur Baron R .. s orangeri hemta denna bukett, som jag hoppas att Anna L. ej är nog grym att försmå.
Jag hoppas, att du fått buketten.
Den var väl ej utmärkt vacker, men denna årstiden är det ondt efter blommor.
Jag har ej sofvit en blund på tre nätter.
Jag tror verkeligen, att det djuret Herkules, som jag några dagar ridit uppå, stöter för mycket.
Jag har i dag talat med Franz Kunninger, och han skall göra mig qvitt kreaturet, fastän kanske blott för hälften af summan, som det kostat.
Men jag frågar ej derefter, bara jag blir det qvitt.
Anna!!!
Axel!!!
Jag har brännt upp min nya hatt.
Jag tror, att Tante skulle taga emot, om någon kom på visit denna afton, det vill säga någon gammal herre; unga tycker hon icke om.
Jag tycker likväl, att en ung, som smyger sig in bakom en gammals rygg, ej skulle göra någon elak effect.
Min engla-flicka, hvilken lycklig sammanträffning af omständigheter.
Din Tante tar emot visiter, och min förträffliga Farbror vill i afton gå på visit.
Han borstar dammet af sig med en ifver, som jag kunde kyssa honom för.
Han har föresatt sig, att bekantskapen i dag skall börjas, emedan han märkt, att hans betjent gör sin cour till din Fasters huspiga, och det säger han, vill han göra slut på.
Jag har gifvit gubben åtskilliga lefnadsreglor.
Jag har sagt honom, att nu för tiden kyssa herrarne alltid alla damerna på handen.
Han sade, att det var ett dumt mode.
Jag finner det fullt af genie.
O Anna, jag får då kyssa än en gång din hand, – din hand, – o förtjusning!
Kommer nu någon Herr P., så slår jag ihjäl honom.
Millioner år vill jag ge för en afton, sådan som gårdagens.
Anna, du såg ut som en engel med ditt lockiga hår och din hvita klädning, – och en engel, en god, tillbedjansvärd engel, var du för mig, gjorde mig till den lyckligaste bland varelser, som andas jordens luft.
Hvad du måste vara det, som gjort mig så!
O, gode Gud! hvilka minuter af himmel har man ej på denna jord, om hvilken man säger så mycket ondt!
Litet drömde väl min goda Onkel och din söta Tante om, att medan de i soffan vid lampskenet arbetade på att slå opp en förlofning, så knöto vi i skymningen vid fönstret en annan.
Jag är som en annan menniska, sedan jag på fingret känner din ring.
Anna min! min Anna! O hvilken god och ädel varelse måste jag ej bli!
Hvad himlen är klar, hvad luften är frisk.
Jag behöfde andas; min sällhet tryckte mig.
Jag gick ut, dansade nästan staden igenom, sjöng högt, fick alla menniskor att gapa på mig, och hade lust att omfamna alla menniskor.
I mitt bröst är en sällhet, som kunde lyckliggöra en half verld.
Anna, hvad jag älskar dig!
Äfven jag är outsägligt lycklig.
Männerne älska väl häftigare, men om bättre, om mera troget.
Axel, – det få vi kanske ännu se på oss.
Äfven jag känner mig bättre och ädlare.
Jag vill blifva god, mild, sann, med ett ord, en verkligt älskvärd qvinna, för att göra Axel lycklig.
Derpå tänker jag nu ehvad jag går, står, sitter, syr, spelar, sjunger eller läser, hvilket gör, att intet blir rätt och i rättan tid gjordt.
„Hvad kommer åt dig, flicka?“ frågade nyss min Faster; „jag tror du har feber, dina ögon lysa så ... känner du något ondt i hufvudet?“
„Jag känner snarare något omkring hjertat,“ svarade jag.
Genast måste jag ta in en god portion Prinsens och Hoffmans droppar.
Du skrattar?
„Hvad kommer åt dig pojke, hvad tusan är du så tankspridd för?“ frågade mig i går min hulda Farbror.
„Skall du skrifva på detta sättet?
Papperet upp och nervändt, pennan upp och nervänd!
Pojke, jag tror du är upp och nervänd sjelf!“ – „Ack Farbror ... har Farbror någonsin varit kär?“
– „Kär, pojke?“
– „Jo, men då tänkte jag också gifta mig.“ „Ja, det tänker jag också göra.“ – „Också göra?
Låt se, 12 sk. för att hålla bröllopp med; 12 sk. för att sätta hushåll med; 12 sk. och Guds barmhertighet att lefva utaf för resten af lifvet.
Nå jag gratulerar, solsken till middagen och månsken till gvällen, se det blir man fet på!“
Fatalt, när personer, som naturen nekat all slags urskiljning, vilja göra sig qvicka!
Fatalt, att han just skulle råka på att räkna till precis 36 sk.!
Såg du hustrun och barnen der midt öfver gatan?
Hvad de voro eländiga!
Jag kan ej hjelpa dem, jag har nu intet; men du?
Just fick jag penningar för Herkules, och mer än jag trodde.
Hvad behöfver jag ridhäst, jag kan ju gå!
Jag springer!
en dag sednare.
De äro hulpne, ej för ögonblicket, men som jag hoppas, för alltid.
De ha husrum, kläder, föda, arbete; de kunna och vilja arbeta.
Deras fröjd talar jag ej om, den liknade genom öfvermåttet, sorg.
Jag bad dem välsigna dig.
Jag är rätt innerligt lycklig!
En korg full med blommor, och frukter nederst i botten, fem rader skottska perlor blefvo i dag på morgonen hämtade till mig af en främmande liten flicka.
„Från hvem?“
Hon visste icke, hon hade endast fått befallning, att lemna den till mig.
Axel, det är från dig, det vet jag.
Axel, Axel, sådana presenter ifrån dig, som har så litet för dig sjelf!
Jag kan ej taga emot dem.
Om du vill skaffa mig gallfeber, så säger du nej.
Goda Anna, att du emottager detta lilla, är min belöning, (min, hör du), min, för det jag, mera likt en gast än en menniska, farit omkring hela dagen (blott för pura menniskokärlekens skull) utan att äta en bit, stor som ett knappnålshufvud, och till råga på allt, fick till supé en dryg sparlakans-läxa af min Farbror.
Var fullkomligt lugn för mina financer.
Än penningarne för Herkules då, – skulle de räcka till ingenting?
Jag har öfver.
Jag kan hushålla, min nådiga!
För att frälsa dig ifrån gallfeber, skall jag väl denna gång taga emot dina skänker.
Men gif mig inga flera, jag ber dig åtminstone tills vidare!
När skall då den tiden, den sälla tiden komma, då jag får rätt att ge dig allt, och du ej mer får rätt att säga nej?
När skall den tiden komma, då jag slipper nyttja pennan, som mina känslors tolk?
När skall jag få tala vid dig, när skall jag få se dig?
Detta är för mig den Gordiska knuten, som jag fåfängt sträfvar att upplösa.
Jag har den största lust, att likna Alexander, och genom en enlevering skära af den med ens.
Jag har efter fruktlösa försök i väl halfannan veckas tid, funnit omöjligheten af att på något vanligt och naturligt sätt, komma till dig.
Nu har jag de mest desperata förslager i hufvudet.
Du har väl hört talas om den genifulla mannen, som tände eld på huset, för att få omfamna sin älskarinna.
Hvad tycker du om honom?
Att han var, är och blir en mordbrännare, och jag har den största fasa för en sådan.
Sätta en stege upp mot ett fönster, och sväfva uppför och in på kärlekens vingar, är och har en rasande tjuf-tournure, – men Anna, – att i en luft-ballon göra sin visit, har, tror jag, ej blifvit brukadt sen den turkens tid, som, enligt Persiska sagan, under Mahomeths namn, så besökte sin sköna.
En omöjlighet vore det inte, och jag ser möjligheter i allt, utom i att längre lefva utan att se dig.
För alla hedniska resande uppför stegar, eller i luftballoner är jag ej hemma.
Jag förklarar, att jag ej vill känna, ännu mindre älska någon sådan.
Hvarföre visar du dig aldrig i fönstret, hvarföre går du aldrig ut, hvarföre tages det aldrig emot, hvarföre läser du dig så envist och evigt inne?
Bästa Axel, min Faster är ganska sjuk, det vet du; jag får intet ögonblick gå ifrån henne; det är med möda jag smyger mig till att skrifva till dig, och ber dig för Guds skull hvarken bränna upp mig eller slå sönder mina fönster.
Tror du, att jag mellan droppflaskor och recepter finner mig ha förträffligt roligt? men det enda jag kan göra, det enda äfven du bör göra, är att vara stilla och afbida tiden.
Vara stilla!