Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dä jag sjelf är redovisande embetsman för förvaltningen öfver della verk, vill jag visserligen ej strida emot att äfven afskrifning beträffande della malle kumma 568 Den 13 Maj. under R.
Sl:s pröfning; men i så fall skulle jag anse följenligheten fordra, att alla afskrifningsfrågor rörande någon statens balanserade, huru dålig den än malle vara borde underkastas Ständernas slutliga afgörande.
Men så går det ej lill och så bar ej Hr von Hartmansdorff yrkal.
Jag erinrar mig dock, att jag, för ej mer än 2 dagar sedan, har i den slöra luntan af R.
Sl:s revisor ers år 1847 afgifna berättelse öfver revisionen af de under statsverket lydande förvaltande verk, läst en anmärkning gjord emot sjelfvaste K. kammar-rätten, icke för afskrifningens skuld, men derföre att kammar-rätten hade affört utan uppgifven anledning åtskilliga poster som voro balanserade på advokatfiscals-kontorel dels, och dels på de andra afd:na af kammar-rättens afräkningsverk, hvilkas namn jag ej nu påminner mig.
I förklaringen sorn K. kammar-rätten afgifvit häröfver, bar den erkänt, att det varit en underlåtenhet, att icke anteckna på grund af hvilken K. resolution o. s. v. denna afskrifning skett; men det har ingalunda, så vida jag ej vid genomläsningen förbisett det, blifvit sagdl, alt icke någon sådan afskrifning skulle få ske förr, än den komme lill R.
Skulle i afseende å hvarje sådan, om jag så får kalla den, oduglig post det ej anses nog att den på grund af gällande föreskrifter beslutas af K.
M. som har ansvarige rådgifvare bredvid sig; sä bör det väl tillgå lika med alla afskrifningsfrågor af hvad slag de vara må.
Denna fråga syselsalte afd:n inom StalsUtsk. ganska länge, innan Ulsk. slutligen kom till det resultat som af betänk, visar sig.
En dylik fråga bar en gång förut förevarit, jag minnes ej räll hvilket är, dä en sådan afskrifning begärdes genom motion af en enskild riksdiman.
St. beslölo dä afskrifningen, meu dervid förklarade K. M. att, ehuru Han ansäge
Sig eDsam berättigad att bevilja afskrifningar eller desamma afslä, så ville dock K.
M. för det tillfället, på de skäl som R.
St. anfört, äfven å Sin sida bevilja afskrifningen.
Med denna skrifvelse hafva R.
St. ål nöjt sig ända hitlintills.
Man skulle således tro alt R.
St. under den förflutna liden bade erkänt, att K.
M. ensam bade rättigheten att afskrifva sådana medel som de ifrägavar.
Om man nu går lill sjelfva hufvudsaken: böra R.
St. eller ej, hafva rättigheten alt bevilja sådana afskrifningar; så tror jag för min del all om afskrifningarne komma att ske i stöd af något gifvet reglemente eller några gifna föreskrifter, de verkställas med mera cnnseqvens af Reaeringen än af R.
St.; enär R.
St. äro utan all slags ansvarighet, och (enl. hvad jag i detta fall sett det tillgå) afskrifningarne hos dem oftast bero på hvilken som väckt motionen derom.
Detta tror jag ej gerna kan hända dä det är Regeringen, som verkställer afskrifningarne, hvilka sedermera underkastas R.
St. pröfning.
Jag tror således, att hvad som Utsk. här framställt är det rälta, nemi. att då de i det K. brefvet stadgade grunderna för afskrifningar befinnas något otydliga, hos K.
M. anhålla alt ett fullständigt reglemente mätte derom utfärdas.
Jag tillstyrker derföre bifall lill betänk.
Den 13 Maj. 569 Hr von Hartmansdorff:
Hr Rosenblad har ej bestridt, att penningarne äro R.
St;s.
Då kommer nästa fråga: skola de i fråga 0111 afskrifning, behandlas annorlunda än Statens medel i allmänhet, eller annorlunda än bankens medel?
Ar det icke bankens medel, hvarmed Manufaktur-diskonten rörer sig?
Eller hvarifrån har Manufaktur-diskonten fått den?
Äro de bankens: så bör deras afskrifning behandlas på samma sätt, som gälla för bankens öfriga medel.
Äro de åter statsverkets medel, och det torde Hr Rosenblad få svårt att bevisa: så bör deras afskrifning väl behandlas lika med öfriga statsmedel.
Huru går det lill?
Hr Rosenblad har redan pekat derpå; det sker genom kammar-rätten.
Man bar nyligen i lidningarne sett, och Hr Rosenblad har förmodligen fästat uppmärksamhet dervid, alt ett helt krigsskepp blifvit afskrifvet genom kammar-rättens åtgärd, nemi. del som sjönk för ett är sedan.
Det är en allmän regel sora gäller i detta hänseende, all nemi. af hvad kronan tillhörer, vare sig penningar eller saker, får intet afskrifvas ulan underordnade myndigheters och sl ut el igen kammar-rättens pröfning.
Skulle lian vara för släpphänd!, så äger advokat-fiskalen att deröfver besvära sig hos Konungen.
Men endast i den händelsen kommer frågan lill Honom och Hans rådgifvare, eljest besväras de ej med dylika mål.
Skulle åter afskrifningen gå så till, som Hr Rosenblad synes åsyfta och som Ulsk. måhända tänkt sig den, så skulle osäkra fordringar, som manufaktur-diskonten äger, komma att afskrifvas omedelbart hos Konungen utan att någon underordnad myndighet hade derom på förhand beslutat, ty comm.- coll-.m gör icke det, emedan del utlånat penningarne, nian afgifver blott sitt yttrande i frågorna, alldeles så som för öfrigt sker, i diskont-direkt:n.
Antingen nu dessa medel äro bankens eller statens, så är det ju skäl alt med afskrifningen derå förfares på samma säll som med alla öfriga af det ena eiler andra slaget?
Jag har visserligen icke något emot, alt frågan nu återgår till Utsk., på det att dess yttrande öfver anmärkningarne må kunna inhemtas.
Men skulle följden slutligen blifva en und. skrifvelse, så frågas om hon, ehuru föt blommerade ordalagen gjordes, kunde i sjelfva verket innehålla annat än detta: ”vi hafva förnummit huruledes E. K.
M. sysselsätter
Sig med vissa afskrifningar som efter vårt förmenande endast tillhöra oss; hvadan vi und. anhålla att med dessa ärender må tillgå så, som med alla öfriga, der våra medel äro i fråga.”
Eller ock skulle man säga: att som comm.colkm föranledt E.
M. att göra afskrifningar och dessa blifvit fortsatta till följe af R.
St:s tillfälliga beslut vid 1815 års riksdag; så anhålla vi att några bestämda reglor derföre måtte för framtiden stadgas och iakttagas.
Men är det skäl, att dermed allt framgent fortfara?
Hvarföre börjades ett sådant sätt att behandla ärendet?
Jo! det lärer hafva varit derföre ali åtskilliga fordringar i Finland ej kunde, efter landets förlust, göras gällande.
Det är klart att då frågan var om fordringars uttagande i främmande land, så uppstod ett helt annat förhållande än jned inhemska fordringars afskrifning, och att man då vände sig 570 Uen 13 Maj. till Konungen, som har med främmande makter att afhandla.
Men att i våra inhemska förhållanden vilja införa en ordning, som afsett främmande land, synes mig vara oriktigt.
Först och främst ber jag alt få förklara, att jag visserligen erkänner dessa medel vara, i ordets stora och vidsträckta betydelse, Statens och R.
St:s, emedan de, likasom alla statsmedel, äro rikets.
Det var ock derföre som jag yrkade alt, i fall R.
St. skulle befatta sig med dessa ärender, de äfven böra befatta sig med alla afskrifning!-, som angå statsmedel.
Deremot vill jag helt och hållet bestrida Hr von Hartmansdorff att dessa medel äro bankens medel, derföre att denna diskont dels rörer sig med ett kreditiv, som är länadt ur banken.
Det är ganska sannt, alt manufaktur-diskonten har ett kreditiv af 1| million, hvarföre banken äger mer än tillräcklig säkerhet i diskontens obestridligt säkra fordringar; men dessutom äger verket sjelf! en fond af 800,000 r:dr; sä att det säkra är, att denna fond utgör oändligt mycket mera, än hvad som motsvarar de s. k. osäkra fordringarne.
Vidare får jag nämna, att Hr von Hartmansdorff irrar sig då han tror, att mitt yttrande om kammarrätten hade afseende |jä afskrifningen af korvetten Carlskrona.
Det hade afseende på en annan sak.
Jag linner nemi. uti sednaste revisorers berättelse öfver K. kammarrättens akloralsräkning sid. 274 följande: ”Åtskilliga summor äro under ären 1844 och 1845 i räkenskaperna afskrifna, utan att de K. bref eller de beslut, pä grund af hvilka sådant ägt rum, blifvit åberopade eller bilagda”.
Jag finner här ej kammarrättens förklaring bifogad det exemplar jag har före mig, men den innehåller blott att della skall för framtiden iakttagas; men deruti, likaså litet som det var anmärkt af revisorerna, säges ej att alla sådana afskrifningar skola, innan de verkställas, underställas R.
St:s granskning.
Om man i afseende på statsmedlen, och dessa äro obestridligen statsmedel, vill ali afskrifningar skola underställas R.
St:s granskning, emedan de äro Svenska folkets ombud, så bör det väl ske med alla medel.
Jag är skyldig att rätta ett misstag, som jag begick då jag åberopade ett exempel, der R.
St. skulle hafva begärt en afskrifning och K. M. deröfver yttrat Sig.
Förliå1- landet var ej alldeles så, ty det var fråga om eli län som någon motionär begärde skulle få utgå ur manufaktur-diskontens räkenskaper, hvilket äfven blef af R.
St. beviljadt.
För öfrigt känner jag ej om något annat exempel finnes derpå, alt R.
St. inblandat sig i afskrifningsfrågor; men i hufvudsaken får jag nämna, i likhet med hvad redan är yttradt; alt kammarrätten beviljar afskrifning pä statens medel, och jag tror ej att det föredrages K. M., om icke någon klagar deröfver.
Hvad särskildt denna fond beträffar, så har praxis varit, att K.
M. bifallit eller afslagit dessa afskrifningar, enl. de grunder som corona.colhra hvarje gång framställt.
Med ett ord dessa frågor förekomma aldrig omedelbart hos K. M., förr än någon annnan auktoritet deröfver först
Den 13 Maj. 571 yl traf sig.
Jag vill ej här inblanda om dessa medel äro Statens eller bankens; det är likgiltigt.
Här är blott frågan om dea större nyttan; antingen R.
St. böra bevilja afskrifningar eller K.
M. bör göra det.
Jag upprepar livad jag nyss i detta hänseende yttrat, att jag för min del tror, att ämnet blir bättre utredt och mera rättvist bebandladt när K.
M. besluter deröfver, än när hvarje särskild afskrifning skall underställas R.
St. K.
Alis beslut blifver för deni sorn bilrädt det åtföljdt af ansvar; icke så R.
Sl:s beslut.
Jag tror icke att vi kunna beklaga oss öfver orättvist beviljade afskrifningar å K.
M:s sida; åtminstone hatjag icke sett några anmärkntr deremot hittills, oell tror ej heller att det framdeles blifver skäl dertill.
Huru än dermed må vara, bär är ej fråga om dispositionsrätten af medlen, hvilken hittills varit orubbad, och hvilken jag anser äfven böra blifva det; utan här är fråga 0111 alt det ej är bestämdt föreskrifvit örn K.
M. eller comm.colbm skola bevilja afskrifningarne och pä hvad grunder.
Det är derföre Olsk. inkommit roed detta förslag, för att få delta förhållande bestämdt; hvarföre jag ock yrkar bifall till betänk.
För min del får jag yttra, att jag ej anser del vara lämpligt, att R.
St. till sig taga beslutande öfver ifrågavar. afskrifningar, derföre att i dessa fall, såsom vid afskrifning af skulder till diskonlerne, den mellan-auktoritet ej förefinnes, som skulle pröfva dessa saker, nemi. BankoUtsk.
Detta Utsk:s räkenskaps-afdelning genomser äfven diskonternas räkenskaper, dervid afdelningen till granskning och noggrann pröfning företager ej blott de anmärkn:r, som af föreg:de revisorer kunnat blifva gjorda, utan äfven de anmärkn:s-anledn:r den sjelf förefunnit.
Alla dessa anmärkn:r blifva sedermera utaf afchn BankoUtsk. underställda, hvilket deröfver afgifver sitt betänk. och inlemnar det till R.
Alen bär kan delta icke alls tillämpas, emedan, som redan upplyst blifvit, manufakturdiskonten äger, utom ett af banken bevil jad l kreditiv, en ej obetydlig sig sjelf tillhörig fond, hvaraf jemväl dess medel för belänings-rörelsen utgå.
Att. nu till R.
St. taga afskrifningsrätten från coniin.-collini kan ej vara tjenlig!, och ali, å en annan sida just gifva densamma till kammarrätten, anser jag ej heller lämpligt, af de skäl som Hr von Hartmansdorff anfört emot svårigheterna eller snart sagdt omöjligheten, att uppgöra ett reglemente för en sådan sak som afskrifning af diskont-skulder.
Om de, som förvalta eli statens räkenskapsverk, vilja taga detta kall så, som för slentrianen och fredande från juridiskt ansvar är sä beqvämt, alt de blott se på formen, ej på saken, då kunde det så vara, då kunde man i vissa kategorier uppställa når afskrifningar lingö ske, i andra åter der det ej kunde få ske; men dervid skulle ofta den högsta orättvisa komma att begås.
Hvad diskontverken beträffar t. ex., så se de till ali pä allt möjligt sätt befrämja verkens bästa, hvilket ofta kan göras, och äfven göres, derigenom att accorder uppgöras om förlängd afbetalningstid, ef - 572 Den 13 Maj. tergift å räntan m. ra., med så väl låntagare som kautionisler, hvarigenom dock något vinnes, i st. f. att eljest allt hade gått förloradt, om man velat gå rältegångsvägen.
Sådant kan man ej reglementera om, men de som skola sköta och sig vårda om en inrättnings bästa, de kunna ganska väl derom bestämma.
Om nu R. o. Ad. eller R, St. bifalla hvad StatsUtsk. här föreslagit, så kan mycket väl en föreskrift på grund deraf så ställas, att det öfverläles till ccmm.colhra att bestämma om dessa afskrifningar, då de gå till ett visst ringare belopp, colhra då, med alla möjliga skäl för och emot saken, inkommer lill K.
M. med sitt yttrande deröfver; och att i alla fall dervid bifogas de till manufaktur-diskontens revision utsedde revisorernes yttrande öfver afskrifningsfrågan.
Då har saken, i min tanke, blifvit på ett lämpligt sätt afgjord, och man har ej för formen idéer och principer, härpå ej lämpliga, förstört sjelfva ändamålet och gagnet.
Jag tillstyrker bifall till SlalsUtsk:s förslag.
Jag befinner mig vid detta tillfälle i den nog besynnerliga belägenhet, att godkänna en stor del af hvad Hr von Rosen anfört, utan alt likväl med honom kunna instämma i den slutsats hvartill han kommit, och att på samma gång med Hr von Hartmansdorff öfverensstämma hvad angår det resultat lian först yrkade, utan att likväl kunna med honom dela öfvertygelse i afseende på det resonnement, som hos honom föranledt berörde tanka.
Hr von Rosen synes mig nemi. hafva alldeles rätt i del förklarande, att afskrifningen mycket lämpligare och troligen med mera rättvisa göres, af K.
M. än af R.
Den vidlyftighet, hvartill det, midt under riksdagsgöromålen, pröfningen och besluten rörande alla ifrågakommande afskrifningar, ofelbart skulle leda, kan jag ej på något sätt anse uppvägd af behaget för R.
St. att sjelfve taga om händer dessa bestyr; hvilket alltså förefaller mig hvarken gagneligt eller önskvärdt.
Att emedlertid R.
St. skulle begära hos K.
M. utfärdandet af bestämda reglementariska föreskrifter, innefattande de grunder, som vid afskrifning» beviljande borde tillämpas, det anser jag likaledes ganska otjenligt; helst Utsk., vid afgifvandet af sin hemställan, vitsordat att ”den grund, som vid afskrifvandet af nämnde diskonts fordringar bör iakttagas, visserligen blifvit uppgifven uti anfördt K. bref”, ehuru Utsk. tillägger, alt ”den sålunda stadgade grund likväl ej synes äga tillfyllestgörande bestämdhet och tillämplighet, särdeles vid förekommande frågor om afskrifning för ännu lefvande gäldenärer”.
Jag måste då gå tillbaka till det nyss åberopade K. brefvet af d. 1 Okt. 1817, hvaruti det befinnes, alt K.
M. ansett såsom anledn. till bifall för afskrifning böra antagas det fordringarne ägdes, dels uti aflidne personers sterbhus, dels hos personer som ”lefde vid hög ålder och i torftiga omständigheter utan sannolik utsigt alt något ärfva eller förvärfva”.
Månne icke just dessa af K.
M. redan utfärdade föreskrifter innefatta allt hvad billigheten kan såsom vilkor för afskrifningsfrågors beviljande lämpligen kräfva?
Vore det väl - Den 13 Maj. 573 betänkt handladt, vore det väl önskligt, att ett reglemente utfärdades, som skulle ännu hårdare binda K.
M:s beslutanderätt i afseende på hvarje särskild förekommande afskrifnings-ansökning?
Månne det ej vore bra myckel bättre alt comm.colhra finge komma in till K.
M. med sin lind. hemställan i hvar och en dylik väckt fråga, hvarefter K.
M. deröfver fattade Dess beslut, på sätt som hittills skett?
För min del är svaret härå icke tveksamt.
För all med största trygghet ernå det resultat jag anser vara rättast, hade visserligen ett afslag lill förevar, punkt varit af nöden; men då samtlige de talare, som ej önskat bifall, begärtåterrerniss, så torde jag ej böra, till meningarnes splittring, skilja mig derifrån, anhållandes således det Utsk. ville taga dessa mina vördsamma anmärkn:r i benäget öfvervägande.
Jag ber alt få fästa uppmärksamheten derpå all, ehuru Frih.
Cederström har ansett det K. brefvet af d. 1 Octob. 1817 vara fullständigt, i afseende på de omständigheter, som böra innefattas i eli reglemente sådant som det Utsk. nu tillstyrkt; så är della bref dock ej fullständigt, ty der fattas en kategori, just den kinkigaste kanhända i detta fall, den ofta förekommande och dock ej i det K. brefvet ens nämnda kategorien, då man saknar styrkt bevis på huruvida en utrikes sedan lång tid vistande, t. ex. förrymd gäldenär är död eller fortfarande i nöd stadd; emedan der slår ”hvilka antingen atlidit eller ock, inom eller utom riket, lefde vid hög ålder och i torftiga omständigheter”.
Jag vill blott i detta afseende nämna att sådana exempel verkligen funnits.
Om man då äfven skulle kunna med den största sannolikhet förmoda att en sådan person är död, och icke kan få någon kännedom om någon tillgänglig, sederme ra förvärfvad tillgång; så kan dock efter del K. brefvet ensamt ej någon afskrifning ske, men K.
M. kan ändock bevilja den, enär Han ej kan anses bunden af det K. brefvet.
Comm.colhm, så vida jag vet, har icke på eget bevåg någonsin afskrifvit något annat än någon straffränta, när derigenom kapitalet kunnat erhållas, och detta högst sällan, utan eljest alltid underställt det till K. M., som, på sätt Utsk. omförmäler, derefter först alltid hört juslitie-kanslers-embetet, innan Han beviljat afskrifning.
Jag skulle derföre visst tro, alt ett reglemente är öfverflödigt, och att det ganska väl kan fortfarande tillgå som hittills, alt det öfverlemnas lill K.
M. att härom besluta; men om man skulle anse det mera lugnande för sitt eget samvete att få ett reglemente, så ser jag visserligen icke något hinder uti att bifalla Utsk:s förevar, förslag.
Det är nemi. klart, att om ett dylikt förslag till K. M. afgifves, så kommer K.
M. att deröfver höra vederbör, auktoriteter, hvaribland äfven troligen K. kammarrätten innan det stadfästas.
Vid ett föreg:de tillfälle under den na riksdag har jag yttrat mina belänkligligheter emot ett beständigt reglementerande, enär man derigenom inkommer uti en labyrint, hvarutur man med möda kan leta sig till utgången.
Så tror jag äfven att här blefve händelsen, ty man måste komma 574 Den 13 M a j. ihåg, att uti en låneanstalt af så vidsträckt natur, som den ifrågavar.
, förekomma mångfaldiga förhållanden af olikartad beskaffenhet; hvilka göra det alldeles omöjligt, att i ett reglemente upplaga alla de särskilda fall som kunna föranleda lill afskrifning af större eller mindre delar af de lån, som blifvit ullemnade.
Följden skulle blifva, att när fall inträffade då man vore oviss huruvida afskrifning borde och kunde äga rum eller ej, man måste vända sig till den myndighet, som utfärdat reglementet, och som således ensamt är berättigad att förklara detsamma, nemi. Regeringen.
Vöre det då ej vida bättre alt ål det embetsverk, hvarunder låneanslallen lyder, öfverlemna att med yttersta sorgfällighet pröfva hvarje särskildt fall vid afskrifningar, och att sedermera inför K.
M. derom framställa sina åsigter med hemställan om lånebeloppets afskrifning.
Derigenom kan ingen anledn. uppstå lill klander af auktoriteternas åtgärder, all hafva möjligen förbisett reglementets föreskrifter eller ock underlåtit att vidtaga nödiga åtgärder i öfverensstämmelse med de föreskrifter som reglementet förmenas innehålla, men som det i verkligheten saknar.
Jag kan alltså för min del ej annat än tillstyrka afslag å ifrågavar. punkt, öfvertygad som jag är, alt det sätt, hvarpå afskrilningsfrågorna hittills varit behandlade, har varit det rikligaste och mest ändamålsenliga.
Hr Aminoff, Johan Fredr.:
Sedan en del talare yrkat afslag uti förevar, ämne, en del återremiss, och en del bifall till Uisk:s betänk., anser jag mig skyldig, såsom varande en bland 1847 års revisorer, förklara, att det icke var utan giltiga orsaker oell till vinnande af god ordning samt likstämmighet med öfriga förvaltande verk, som revisorerne föreslogo, det bestämda föreskrifter måtte utfärdas med afseende på frågor om afskrifning af manufakturdiskontens lånefordringar, äfvensom de grunder som vid dylika afskrifningars beviljande borde tillämpas, helst det var revisorerne bekant, att pröfningen och afgörandet af afskrifningen icke var tydligen bestämd, huruvida den tillhörde colhm eller K. M. ensamt, hvaraf ock inträffat, att colhm gjort afskrifningar på egen hand, och således på lättare grunder, än om denna åtgärd, efter granskning af R.
St:s revisorer och deras anmälan till R.
St. blefve af Ständerne pröfvade, i likhet med hvad för de öfrige medel, som af staten och banken förskjutas, är föreskrifvet.
Nu inträffar det märkvärdiga förhållande med det af R.
St. lemnade bidrag till manufakturdiskont-lånerörelsen, att förvaltningen af dessa medel först granskas af dertill af K.
M. utsedde särskilda revisorer, och sedan af R.
Sl:s revisorer, något som med de öfrige förvaltande verken ej är händelsen, hvarföre ock R.
St:s revisorer ansett sig böra fästa mindre afseende å de beviljade afskrifningarne, än å de coll. åliggande öfriga förpligtelser, troende R.
St:s revisorer sig icke böra gå längre, för det närvar., än att yrka, det bestämda föreskrifter måtte uti ifrågavar. ärende varda af K.
M. utfärdade och vederbörligen kungjorde, hvilken Den 13 Maj.
575 sednare åsigt äfven blifvit gällande inom StatsUlsk.
Den 5 Februari. 303 Föredrogs StalsUlsk:s d. 2 dennes e. m. på bordet lagda utlåt.
N:o 30, i anledn. af K.
St:s ar 1845 församlade revisorers berättelse, ang:de samma år verkställd granskning af statsverkets samt andra af allmänna medel bestående fonders tillstånd, styrelse och förvaltning åren 1842 och 1843.
Den vid detta utlåt, fogade reservation af Hr Gripenstedt, upplästes på begäran af Gr. Lagerbjelke, Gust., som derefter yttrade:
Jemte det jag i allo instämmer uti den af Hr Gripenstedt i hans reservation yttrade åsigt, anhåller jag att dessutom få tillägga, alt för den händelse R.
St. med anledn. af detta betänk, besluta, alt någon åtgärd skall vidtagas, densamma likväl icke kan expedieras förr än båda revisionerna blifvit behörigen granskade, emedan man väl icke lämpligen kan besvära K.
M. med 2:ne särskilda skrifvelser i anledn. af samma sak, eller revisorernes berättelse, och sålunda kan den und. skrifvclsen ang:de de frågor, som i detta betänk. förekomma, icke en enda dag förr till K. M. expedieras om dessa frågor nu afgöras, än om de behandlas i sammanhang med den öfriga revisions-berättelsen.
16 § i betänk, lyder sålunda: ”Hvad revisorerne uti deras berättelse för öfrigt anmält och erinrat, har Utsk. funnit, dels genom vederböra afgifna und. utlät:n nöjaktigt förklaradt, dels icke vara af beskaffenhet, att från Utsk:s sida påkalla något yttrande”.
Utsk. har här, enligt min åsigt, påtagit sig en maktfullkomlighet, sorn Utsk. icke äger.
Det skulle kunna hända, att revisorerne gjorde en anmärkn. af ganska stor vigt eller framställde ett förslag, sorn i alla 4 Stånden komme att behjertas; men om det skulle låta sig göra att handla så, som Utsk. i denna 16 § förfarit, skulle det kunna hända att förslaget förföll, derföre alt det icke lyckats vinna majoriteten inom Utsk. för sig, måhända äfven der endast föll på den förseglade sedeln.
På grund af dessa skäl, anhåller jag, att detta betänk, måtte återremitteras, och Utsk. der jemte blifva förständigadt, alt inkomma med ett betänk, öfver 1845 och 1847 årens revisions-berättelser gemensamt och i deras helhet.
Frih. Gederström, Jakob:
Efter lagen kännedom om StätsUtsk:s nu föredragna ganska besynnerliga och egna betänk, i anledn. af revisions-berättelsen för år 1845, har jag begärt ordet för att fästa uppmärksamheten derpå, att Utsk. i detta betänk, framställt satser, hvilka, om de vinna burskap, kunna i framtiden blifva af den största våda för Svenska folkets frihet och dispositionsrätt öfver allmänna medel, enär Utsk. vill upphäfva sig till skiljoman öfver de frågor, hvilka böra komma till R.