Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta är, efter inin öfvertygelse, oriktigt i hvad det beträffar skyldigheten för åklagaren att om denna kungörelse draga försorg, helst stadganden redan förefinnas, innefattande rättighet för dem , sorn å embetets vägnar föra talan, att i t hy fall anlita vederbör, embetsmyndigheters biträde.
Om nu förevar, stadgande antoges, skulle, på sätt Hr Prytz redan anmärkt, den svårighet inträffa, att åklagaren, hindrad af andra tjenstegöromål, nå gon gång icke medhunne vidtagandet af en sådan speciel åtgärd , och att domstolens beslut tilläfventyrs icke blefve i detta hänseende fo
I Ig jord t, samt målet sålunda icke komme i erforderligt skick, för alt kunna lagligen afgöras.
Jag anser derföre den af Utsktn föreslagna redaction böra utgå och den redaction, Ilr Prytz i sin reservation föreslagit, i stället införas, ty då kommer saken i dess rätta skick.
Jag tillstyrker återremiss och önskar att sammansatta Utsk:n må taga i noga öfvervägande, icke blott hvad Hr Prytz anfört, utan äfven det sakrika yttrande Frih.
Boye i hufvudsaken afgifvit.
Cederström, Jacob: Grundsatserna för denna lagstiftning hafva af reservanterna blifvit bestridda och, såsom mig synes, i flera fall riktigt.
Det är nödigt att tillse, det straffen blifva adasqvata med brotten, och man får icke i tull-lagstiftningen förbise hvilka bestämmelser landets lagar i allmänhet innefatta eller utgå från andra och främmande grundsatser.
Leijonhufvud har redan visat huru det tillgått inom Utsk:n i detta hänseende, och jag instämmer med honom deruti, att, äfven om man qvalificerar lurendrejeri och tullförsnillning lika med tjufnad, lärer man dock icke komma längre än till de lagbestämmelser, som gälla för detta sednare brott.
Jag antager äfven att dessa förbrytelser äro lika qvalificerade och alt de böra så behandlas, men då får icke heller strängheten i nu förevar, lagstiftning sträckas längre än lill hvad Missg.b:n stadgar för tjufnadsbrott.
Utsktn hafva dock galt längre.
I afseende åter på de conlroller man ansett nödiga och sättet för deras tillvägabringande, har man, derföre att en författning af samma halt förefinnes, föreslagit att vägafrid och husfrid må störas, på det att man må kunna tillse, huruvida den resande medförer beslag underkastade varor, eller huruvida sådant gods finnes i hans hus, i hans byrå.
Man har klandrat att beslagaren borde visa det godset inkommit i huset inom 48 timmar, då det tilläfventyrs legat der i 48 Den i April e. m. 85 år; men jag frågar:
Sr det adeqvat till vår öfriga lagstiftning, att en beslagare kommer och anställer husvisitation hos enskild, för brott icke tilltalad eller straffad person?
Ilan anträffar der t. ex. ett stycke tyg, sorn legat i huset förvarad sedan husägarens faders eller faderfaders tid, och della gods skall vara förbrntet! och beslagaren utan ansvar!
Jag måste säga, att tillämpningen af de bestämmelser Utsk:n föreslagit i detta betänk, är i hög grad immoralisk.
Jag har upplefvat den tid i Sverige, nemi. på i7go:talet, då öfverflödsförordningen utkom, när nitbke beslagare gjorde beslag på gatan oell på baler samt logo af fruntimmer deras pelsar, klädningar och strumpor o. s. v. Det verkade icke god blod hos Svenska folket och elter en lids förlopp måste författningen upphäfvas.
Följden blef emedlertid att i 180g års grundlag inkom i 16 Jin det stadgande, att Konungen må ingens fred i dess lius störa eller Störa låta.
Den enskilde medborgaren torde således vara fredad från alt blifva störd i sina egna rum, vare sig af en eller annan anledning.
Jag är likväl långt ifrån att vilja bestrida confiscation af olofjigen införda varor, eller för dem bereda ett skydd eller hägn; men beslagen skola ske vid kusten, pia gränsen eller i salubodar samt inagaziner, och icke hos den redlige medborgaren i hans hus eller enskilda boning.
Hr Prytz har ansett, att genom en sträng lagstiftning i afseende pä controllerna, skall man komma ali inse behofvet af ett liberalare sysleme i fråga om tulltaxans bestämmelser, och han kan på sätt och vis häruti hafva rätt, ty allmän ovilja är en mäktig kraft.
Samme talare har äfven sagt, ali lagen bör handhafva?
, om också något blod må flyta, något menniskolif spillas; men då bör icke lagen vara så stiftad att den uti sig bär anledningar till sådana uppträden.
Hvad skulle man säga, i händelse, om ett par år, t. ex. några 100 menniskolif härigenom spilldes.
Jag vill jemväl fästa uppmärksamheten derpå, att omen resande nu, under sin färd, blir anhållen af personer, som säga sig vara tullljenslemän och vilja visitera hans åkdon, huru skall den resande kunna veta om desse personer verkligen vilja undersöka om han har något olofligt gods, eller 0111 de vilja plundra honom?
Han fruktar tillafventyis det sednare, begagnar sina vapen, fredar sig, och den föregifne tulltjenstemannen faller, eller också skjuter hans kamrat den resande.
Man kan visserligen säga, att den verklige beslagaren är försedd med ett tecken, en bricka eller något dylikt; men kan icke strålröfvaren också skaffa sig ett sådant tecken?
Det går icke an att stifta sådana lagar.
Denna föreslagna författning innefattar, såsom i reservationerna blifvit unfördt, så väl ändring af seglationsordningen som af förpassningsstadgan, och man hade således i rubriken bort fullständigt uttrycka detta, på det man må S5 D« n i April e. m. vtl:i, ull delta förila" gällde förändringar i alla dessa författningar och icke blott i en enda.
Hr Prytz liar yrkat den ändring i denna författning, alt beslagare borde befrias från bevillnts utgörande för deras andel i varor och böter.
Jag skulle icke hafva något emot detta stadgande, såsom rikligt till sin princip, nemi. att embets- och tjenstemän icke böra betala bevilln. försina inkomster i och för embete!; men så länge de få betala bevilln., så val för sin lön som sina sportlar, så länge måste viii detta stadgande stå qvar.
Jag instämmer likväl med Hr Prytz , att det icke så borde vara.
— Hr Prytz har vidare begat t, att de 4$ timmarne, eller skyldigheten för beslagaren att visa det godset inom denna lid inkommit i huset, måtte borttagas.
Jag har redan yttrat mig derom och tror, att om, oaktadt grundlagens stadganden och i strid dermed, författning kunde utfärdas, någon viss tid måste för beslagaren i detta fall utsättas, emedan han annars kan vid en husvisitation göra beslag t. ex. på gods som gått i arf, sorn inkommit före den gällande författningens utfärdande o. s. v.
I afseende åter på Hr Prytz’ förslag, att beslagaren alltid skulle få 4 af godsets värde, ehvad godsägaren anträffades eller icke, instämmer jag med Hr Rosenblad.
Vi måtte väl icke vilja bereda den följd, att inom sjelfva tullljenstemannapersonaien anträffa lurendrejare eller commissiotiärer åt köpmännen, sorn göra beslag på sig sjelfva.
Det stadgande, soin nu förefinnes, eller att beslagaren icke får mera än 5o proc. af godsets värde, då godsägaren icke upptäckes, anser jag dock innebära någon controll, ehuru den är klen.
Deremot instämmer jag helt och hållet i Hr Prytz’ anmärkn. vid 29 §:n: den är ganska riktig och bör föranleda lill ändring af Utskms förslag.
Sedan jag nu något uppehållit mig vid de yttranden, som här blifvit afgifna, anhåller jag att sjelf få göra några anmärkn:r vid Utskms betänkande.
Uti 2 §:n 3 punkten står — ”Hästar eller andre dragare,”—då deremot i i835 års författning endast står "hästar.”
Dessa nu införda ord — ”eller andra dragare,” förbättra ingalunda §:n.
Det lärer väl vara forslingsmede! som menas, men det af Ulsktn begagnade uttryck är icke tillräckligt omfattande, ty varor kunna t. ex. transporteras i båtar , med borickor , i korgar o. s. v. Jag yrkar således att i stället för orden ”hästar eller andra dragare och körredskap” etc., må införas ”hästar eller andra forslingsmedel” etc.
Uti 5 §:n hafva Utskm, bland de embets- och tjenstemän, som mista tjensten m. m. om de beträdas med tullförsnillning, äfven infört ”eller militär, som i och för tullbevakning commenderad är.”
Jag har visserligen icke något emot, att en militär, som med siik förbrytelse beträdes, må så straffas, men jag anser olämpligt och onödigt att någon bestämd corps uppräknas.
Hvad straffbestämmelsernas förhöjning angår, följer af hvad jag
Den i April e. ra. redan yttrat, att jag instämmer tili Frihine Boyes och Leijonliufvuds härom uttalade åsigter.
Jag anser nemi.
Utsk:n hafva haft orätt deruti, att de framflyttat straffet för 3:dje resan itererad förbrytelse lill andra resan.
Utsk:n hade bort rätta dessa stralfbestämmelser efter Sveriges öfriga brottmålslagstiftning, och jag tillstyrker alt Ulsktn må betrakta förbrytelser i detta hänseende såsom tjufnadsbrott, saint i öfverensstämmelse dermed, men icke derutöfver, föreslå straffbestämmelser.
I afseende på 3a, 33 oell 34 §§:na förenar jag mig med Frih. Leijonhufvud , nemi. att rättigheten till iiusvisitations anställande må utgå, såsom alldeles oförenlig med det skydd medborgaren äger rätt att i sitt hus hafva.
Jag förenar mig med dem som yrka återremiss.
Ehuru jag hufvudsakligen instämmer med Hr Prytz och uti mina åsigter blifvit understödd af hans sakrika anförande, har jag dock ansett mig böra yttra några ord uti detta ämne, emedan opinionen om förslagets egentliga hufvudpunkt, eller visitationsrättens större eller mindre utsträckning, icke synes vara nog stadgad.
De olika åsigterna för eller emot visitationsrättens utsträckning omfattas of sina försvarare med värma; man har till och med beskyllt dem, som äro för stränga controller, att hysa åsigter mindre förenliga med den borgerliga friheten, och jag vill, vid sådant förhållande, icke undandraga mig att yttra mina tankar i detta afseende.
Man liar gått ända derhän, att man åberopat 16 §:n Reg.F:n , såsom ovillkorligen förhindrande, att husvisitation kan tillstädjas.
Jag skulle likväl föreställa mig, att, om denna § borde så tolkas, om den innefattar den betydelse, som man nu af densamma vill draga, hade väl också, straxt efter §:ns antagande, denna visilalionsrält i Sverige kommit att upphöra.
Den omständighet att emedlertid så icke inträffat, synes mig tillkännagifva alt något haltande måtte förefinnas uti den slutföljd man nu efter några och 3o års förlopp vili af denna § draga.
Dessutom, om husvisitationen vore så stridande mot begreppet om borgerlig frihet, den enskildes rätt att äga husfrid o. s. v., huru vill man då härmed förena det factum, att denna rättighet förefinnes hos de mest civiliserade, de mest fria nationer?
Om man närmare betraktar den absoluta friheten, den absoluta äganderätten, skall man finna att den måste subordinera under Statens eller det allmännas bättre rätt.
Huru vill man eljest tillerkänna Staten rätt alt öfverlemna åt industri-idkaren alt på annans egendom söka t. ev. en malmanledning.
Här hjelper det icke att ägaren bestrider malmanledningens upptagande; den måste ske och jordägaren har endast den rättighet författningarne bestämma.
Eller huru vill man eljest tillerkänna Staten rättighet att genom en enskilds egendom föra t. ex en canalgräliiing ?
Hvar och en lärer finna, att exempel finnas, då den enskilda rätten får 88 Den i April e. m. vika för det allmännas bättre rätt, och härtill måste äfven visitationsrätlen hänföras; den måste för Statens rätt existera äfven på bekostnad af den enskilde medborgarens anspråk.
Jag hänförer mig således uti detta hänseende till hvad Elr Prytz yttrat.
Jag beundrar den conseqvens, som de ledamöter ådagalägga, hvilka ifra t för. ett friare systeme i afseende på tulltaxan men nu äro böjde för slappa controllör; ty huru vill man föreställa sig, alt de, sorn föredraga det s. k. prol) i bi— tiv-systemet, skulle möjligtvis kunna gå in på en förändring uti libert,lare anda, om icke stränga controller finnas?
Huru kan man vänta, alt, under det man vill göra controllerna slappa, desse försvarare af förbuden skola blifva mera bevågne ett friare systeme?
Mig synes således att äfven förfäktarne af ett liberalare systeme borde frun deras synpunkt vara böjda för allvarsamma och ändamålsenliga controller.
Jag slutar med alt begära återremiss och förenar mig uti de grundsatser, som af Hr Prytz blifvit anförda, utan att jag nu vill ingå i förslagets detaljer.
IJr Rosenblad:
Om jag för andra gången yttrar mig vid detta tillfälle, är det endast för att till de ledamöter af Utsk:n, för hvilka, liksom för mig, namnet Adam .Smith icke är förenadt med en känsla af vämjelse, framställa den erinran, alt bär icke är fråga om, huruvida den store professoren i Glasgow Iiaft rätt i sina satser eller icke, utan att här frågan gäller hvilket som är rättare, att skydda laglydnaden eller laglösbeten.
Det torde vara öfverflödigt att vid delta tillfälle upplaga tvistepunkterna om de olika systemer, som i afseende på den ekonomiska lagstiftningen böra följas; ty nu är icke fråga derom, utan om de juridiska principer, man i afseende på controllerna anser sig böra tillämpa, och i afseende hvarå anhängarne af begge systemerna gerna kunna och böra förena sig.
Hr Lagerheim, Lars ål agnus:
Hyllande å ena sidan, med full öfvertygelse om våra Svenska näringars välförslådda intresse, deri liberalare tullagstiftningen, och ägande den förhoppning, att uti en icke långt aflägsen framtid de orimligt höga tullbestämmelser, som nu å en del varor snarare lill motverkande, än befrämjande af syftemålet, förefinnas, blifva förändrade och bragte till en sådan naturlig gräns, att de fullgöra sitt dubbla ändamål, nemi. att skydda de inhemska näringarna och att bereda Staten en säkert påräknelig inkomst, måste jag likväl å andra sidan nu yrka allvarliga controller till vidmakthållande af de lagar, som stiftas.
Jag kan hvarken gilla eller lemna utan anmärkn. det laglöshetstillslånd Elr Stuart förordat, då han trott att man nu, derföre att höga tullbestämmelser antagits, icke borde stadga allvarsamma controller, hvarunder ingenting annat
Den i April e. ra. annat rimligen Ian förstås, än att, genom slappare controller, verkan af lagarna skulle komma alt motvägas och eluderas, hvilket, efter min förmening, både vore olämpligt och stridande mot sjelfva idéen af lag.
Både i Hr Hallings reservation och, inom detta Hus, af Frih. Cederström, har 16 §:n Reg.Frn blifvit åberopad, såsom läggande hinder för visitationsrältens utöfvande i hus.
Det torde icke vara ur vägen att utreda otillämpligheten af denna § på förevar, fråga.
Konungen får visserligen icke störa eller slöra låta någons fred i dess hus, men det finnes en makt, som är öfver både Konungen och folket, och det är Lagen, stiftad af Konungen och R.
St. gemensamt på allmänt riksmöte, och hvars verkställighet utgör en af de yppersta konungsliga pligterna.
Instämmande i öfrigt både till liufvudprincipen och de flesta detaljbeslämmelserna med Utsktns betänk., inskränker jag mig för närvarande blott till en anmärkn., nemi. att från rättigheten till dessa ömtåliga husvisitationers anställande borde uteslutas kronofogdar, länsmän samt lands- och stadsfiscaler, eller åtminstone dessa tre sista, såsom till en sådan rättighets utöfning mindre lämpliga.
Det vore dessutom att rycka dem från deras egentliga t jenstebefattningar till åtgärder, hvarmed de synas icke böra hafva något alt skaffa, och möjligen torde äfven mindre oro härigenom väckas i landet.
Tulluppbörden lemnar dessutom tillräckliga medel till aflönande af erforderliga tjenstemän för bevakande af tullverkets egna angelägenheter.
Som detta förslag emedlertid nu är första gången under öfverläggning och således icke med förändringar kan antagas, förenar jag mig med dem, som begärt återremiss.
Hr Ed en hjelm, Gillis:
Om jag icke misshört mig, hafva jemväl några talare yttrat, att den nu föreslagna lagen icke är strängare än den gamla författningen.
Jag hänvisar då till den 9 §:n, så lydande enligt 1835 års författning: ”Utländsk man, eller den medlem af Judiska nationen, som ej innehar Svensk medborgarerätt, skall, då han blifver förvunnen till oloflig införsel eller utförsel af varor, och det förbrutna godsets värde uppgår till 4°° i:dr eller deröfver, för alltid förvisas Riket, efter att hafva, på sätt ■?. §:n stadgar, sin förbrytelse umgällt.’’
Den nya föreslagna författningen nedsätter detta värde af 400 r:dr till 200 r:dr, och jag hemställer om icke det är ett strängare stadgande än förut.
Hvad nu Judarne särskildt vidkommer, torde R. o. Ad. erinra sig att desse väl undfingo
Svensk medborgarerätt, men att det icke räckte längre än några dagar.
De fleste Judar sakna således i denna stund denna medborgarerätt, och ehuru jag känner en stor mängd af detta folk, bosatta på den ort hvarifrån jag är, och alla ganska aktningsvärda, 23 II. 12 9° Den i April e. ra. tror jag dock icke att mera än a:ne af alla dessa äga medborgarerätt.
Vid sådant förhållande vågar jag hemställa till hvar och en, om det kan vara rättvist och riktigt, alt, vid denna tidpunkt, menniskor, sorn begå enahanda brott, skola så olika bestraffas.
Jag vet att flere Judar finnas, som icke handla med sådana varor, som kunna ifrågakomma att olofligen införas; om nu någon af dessa köper ett par tre kladningar att skänka åt sina barn eller barnabarn, och dessa klädningar befinnas tullförsnillade, skall denne person då landsförvisas ?
Är icke ett sådant stadgande en skamfläck för hvarje civiliseradt land?
Jag önskar och anhåller att R. o. Ad. måtte yttra sitt ogillande öfver detta tagbud, på det jag icke må vara ensam om min mening vid återremissens handläggning i sammansatta Utskotten.
Uti 33 §:n, angtde rättigheten till visitation i boningsrum m. m., anser jag Utsk:ns förslag vara för strängt.
Jag har bestridt det inom Utsk:n och reserverat mig deremot, men man möter mig med den invändning, att denna controll är nödvändig, ehuru jag icke kan förstå hvarför behof göres af större controll i afseende på dessa brott än då fråga är om andra förbrytelser.
Jag skulle tro att vi borde följa andra länders, såsom Englands och Frankrikes exempel, samt hafva en mycket sträng bevakning och controll vid kusten eller gränsen, men icke inuti sjelfva landet.
— Någon har yttrat, att det vore orimligt, att kronofogdar och länsmän skulle få göra beslag och anställa visitationer.
Jag hemställer dock till en hvar, som känner landsbygden, om icke det skulle förefalla en landtbo, en bonde, mera svårt och förnärmande att nödgas underkasta sig sjelf eller sin boning visitation af en främmande, för honom obekant tulltjensteman, än om sådant sker genom ortens egna kronofogdar eller länsmän, mot hvilka personer han kan, i händelse af skälig anledning, vända sig till landshöfdingen med anhållan om upprättelse.
Jag understöddes i denna åsigt af alla BondeStrs ledamöter inom sammansatta Utsk:n och yrkar således att ifrågavar. tjenstemän måtte bibehållas vid denna rättighet, nemi. om den skall fortfara.
För öfrigt instämmer jag äfven i begäran om återremiss af detta betänkande.
Hr Prytz!
Det är några anmärknrr af Frih.
Cederström, som uppkallat mig alt åter begära ordet.
Cederström har ansett Utsk:ns förslag grundlagsvidrigt i afseende å den meddelade tillåtelsen att anställa visitation i hus, såsom varande ett störande af husfriden, och Frih:n har till stöd för denna åsigt åberopat den 16 §:n Reg.Ftn.
Jag deremot finner, lika med Hr Lagerheim, denna § icke i detta afseende vara tillämplig, ty 16 §:n Reg F:n föreskrift ver blott att Konungen må ”ingens fred i di ss hus störa eller störa låta,” oell della stadgande kan icke innebära något Dun i April e. m. 9‘ ounal, iin ett skydd för Svenska folket mot despotismen, men icke innefatta någon inskränkning i K. M:s och R.
St:s samfällda rätt att stifta lagar.
Cederström har vidare sagt, att förbrytelser genom lurendrejeri och tullförsnillning må ställas i samma calhegoii som tjufnadsbrolt, och medger således rättighet till efterspaning af olofligen införd t gods, så vidt allmänna lagen tillåter undersökning efter tjufgods.
Jag får då fästa uppmärksamheten derpå att i 52 cap.
Missg.- b:n, som handlar om huru man må kunna återtaga boitstulet gods, stadgas i 2 §:n: ”1 thessa och flera sådana fall må ransakan honom ej nekas; utan färe han tit med tvänne nämndemän, eller tvänne edsvorna stadstjenare, eller ock andra goda män, och förkunne ther byamän, eller husbondan, att the tit sände äro.
Finnes ej thet man ransakar efter; bevise tå then, som ransakan begjärte, eller gånge ed, att han sitt mist häfver, och ej af illvilja ransakning sökt.
Ej må man annorlunda ransaka af sjelftagen makt.
Gjör thet någon, och finner ej tjufnaden; bote tijo daler, och fylle skadan.”
Vidare stadgar 3 §:n straffbestämmelser för den, som ej vill tillåta en sådan ransakning, och 4 §:n> denna undersökning får ske äfven om husbonden sjelf ej är hemma.
Härigenom ålägges således den som äskar denna undersökning icke någon annan bevisningsskyldighet, än att, om han icke finner godset, med ed sin styrka, att det icke skett af illvillja, äfvensom att han i annan händelse endast får böta 10 daler och fylla skadan.
En så lindrig ansvarsbestämmelse innefattar dock icke detta betänk.
Om man således skulle tillåta denna vidsträckta ransakan efter tullförsnilladt gods emot ett så ringa ansvar, blefve författningen vida strängare än Utsk:n densamma föreslagit.
Cederström åter anfört om, huru nogräknad man varpå 1790-talet, under det öfverflödsförordningen gällde, bevisar, att vår tid framskridit bia långt mot den af Frihtn åberopade tidpunkt, ty nu kunde svårligen sådana stadgantlen komma i fråga eller antagas.
Cederström har äfven trott, att man kunde vara exponerad vid en undersökning, äfven för ett litet tygstycke, som i egenskap af arfvegods funnes i huset förvaradt; men 11 §:n af 1835 års författning, som Utsk:n lemnat oförändrad, föreskrifver huru, vid det förhållande att olofligen infördt gods finnes i afliden persons bo, sterbliusägarne böra tillvägagå.
Jag har velat lemna dessa svar på Frih.
Cederströms anmärkningar.
Uti det svar jag ämnat gifva Frih.
Cederström, är jag af Hrr Lagerheim och Prytz förekommen; jag anhåller likväl att få understödja en del af Hr Edenlijelms framställning.
Jag anser nemi. lika med honom oriktigt, att man stiftar andra lagar för Judar, än för andra medborgare, och förenar mig derföre uti Hr Edenbjelms anhållan, alt Utsk:n mätte vidtaga ändring härutinnan.
Her - 9» D e u i April c. ni. emot gillar jag icke den jemförelse lian antydt emellan Sveriges och Frankrikes tullförfallningar, — en jemförelse, som, med afseende på dessa begge länders olikartade förhållanden, icke kan vara riktig.
Frankrike kan nemi. vid sina gränser anställa en sådan tullbevakning, att det omgifver sig liksom med en cordon; men Sveriges belägenhet är sådan, att man omöjligen kan förekomma tullförsnillning på annat sätt, än genom det, som vidtogs under cholera-tiden.
I förbigående må jag dock nämna, att jag icke förstår, hvarföre man icke sedermera användt delta bevakningssätt, då det visat sig, att, under nyssnämnda tidpunkt, icke allenast lurendi ejeriel förminskades, utan jemväl Statens inkomster af tullafgifter betydligt ökades; men så länge man icke har tullfartyg i Ölesund och utanför de större stapelstäderna, samt icke vill underhålla en större sjöbevakning, är tullbevakningen underkastad stora svårigheter.
Jag har begärt ordet i anledning af Hr Lagerheims framställning att 16 §:n Reg.Fm icke vore hit lämplig, utan att Konung och Ständer skulle vara oförhindrade att meddela sådana lagbestämmelser, som de ifrågavarande.
Det skulle då vara Konung och Ständer tillåtet att i civil lagstiftningsväg ändra eller upphäfva hvad grundlagen föreskrifver, eller att, ehuru 16 §:n Reg.F:n stadgar, att Konungen icke må någons fred i dess hus störa eller störa låta, tillstädja vissa tjenstemän alt intränga i den enskilde medborgarens boning och anställa undersökning efter olofligt gods.
— I afseende åter på Hr Prytz’ yttrande ang:de den undersökningsrätt lagen tillåter efter tjufgods, anhåller jag att få bevisa, att den slutföljd han dragit af detta förhållande alldeles icke bör dragas.
Rubriken å det af honom åberopade 02 cap.