Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfvenledes delar jag Utskottets mening, att omsättning eller transport af Fastighetslån i Banken ej må medföra någon ändring i betalningsvilkoren, utan afbetalningarne räknas enligt lånens primitiva belopp och från den dag de först beviljades.
Men jag finner då icke eller någon rättvisa eller billighet i Utskottets förslag, att rättigheten att transportera lånen må upphöra.
Då betalnings välboren förblifva desamma, och säkerheten likaledes, vet jag icke, hvarföre ej lånens innehafvare må få ombytas.
Den, sorn får ett sådant lån på sig transporteradt, får ju sålunda icke bättre rät* än den, som förut innehade det; och Banken lider således icke i något afseende.
Jag anser derföre, att transport af lånen bör fortfarande tillåtas, men med det uttryckliga vilkor, att den nya innehafvaren är underkastad samma betal - Den 27 Julii e. m. 93 ningsskyldigheter, som den förre.
—Utskottet har ock här fullföljt sitt i Betänkandet N:o 4^ gjorda förslag, att räntan å fastighetslånen må höjas från 4 till 5 procent.
Jag har förut anfört mine skäl emot all ränteförhöjning å Bancolånen i allmänhet; men i synnerhet är den olämplig i afseende på faslighetslånen; afsigten med desse lån är ju, alt jordbrukaren må kunna arbeta sig ur åsamkade skulder; men en hvar mätte finna detta vara omöjligt, om han skall betala 5 procents ränta jemte 2 procent af capitalet årligen, då ingen jordbrukare deremot kan få 6 och sällan 5 procent i afkastning af sin egendom.
Detta är ett skäl mera, hvarföre jag önskar, att räntorne å Bancolånen måtte få förblifva b vad de nu äro.
Deremot gillar jag Utskottets tillstyrkande, alt maximum af Fastighetslån ur Banken måtte bestämmas till 6000 R:dr; äfvensom jag icke bar något emot hvad Utskottet föreslagit om odlingslånen.
Grefve Spensj Carl Gustaf: I hvad Herr Tham nyss yttrat om transport och omsättning af Bancolån instämmer jag fullkomligt.
Jag tror, att de missbruk af transporträttigheten, som gifvit anledning till ifrågavarande förslag om dess upphörande, skulle kunna på något sätt förekommas, om den finge fortfara.
Det säkraste medlet vöre säkerligen, såsom Herr Tham före - g4 Den 27 Ju lii e. m. slagit, att i afseende på transport af lånen stadgades samma lag, som för omsättning deraf, eller den, att transporten icke medför någon ändring i betalningsvilkoren.
Under ett sådant vilkor önskar jag transporträttighetens bibehållande.
Skulle den också kunna, utan olägenhet, afskaffas i afseende på de lån, som äro föreskrifne i sedlar; så bör den likväl ovilkorligen qvarstå för silfverlånen efter 1823.
I annat fall skulle en sådan gäldenär, som enligt förskrifningen förbundit sig att i silfver återbetala två tredjedelar af lånet på 33f:dels år, och fortsatt afbetalningarne 6 eller 7 år, men önskade af en eller annan orsak blifva qvitt denna gravation på sin egendom, icke utan stor förlust kunna vinna denna högst billiga önskan, då han ej egde rätt att transportera lånet på annan person, eller annan honom sjelf tillhörig egendom.
Jag känner åtminstone ej den författning, som bestämt skulle tillåta honom detta, i fall den så kallade transporträttigheten upphäfdes.
Upphörandet af denna förmån synes mig obillig; och jag yrkar derföre transporträttighetens fortfarande åtminstone för detta slags lån.
Pagina 55 i Betänkandet är i 5:te punkten af Utskottet föreslagit: ”årliga inbetalningsskyl”digheten blifver 7 för hundrade af lånens ”primitiva summa, och fortfar oafkortadt, "tills allt är liqvideradt; upplupen ränta ”och förskjuten lånspåkostnad godtgöres
93 ”vid hvarje skeende betalning, och hvad ”deraf sedan öfrigt är, minskar Capitalskul”den.
” Jag vill nu ej inlåta mig i något yttrande om den fråga, som flere Talare redan afhandlat, huruvida räntan å lånen bör vara 4 eller 5 procent, samt årliga afbetalningen 6 eller 7 för hundrade.
Detta blifver förmodeligen ämne för debatter i alla fyra RiksStånden, då saken, efter besvarad återremiss, förekommer till slutligt afgörande.
Men jag hemställer, om icke den till enkelhet ledande förändring bör vidtagas, att förskjutne låneomkostnader aldrig inberäknas i Bankens stadgaade Fordran för året, utan alltid serskidt liqvideras af låntagarne.
Delta kunde lätt ske vid första eller andra nästföljande afbetalning på lånet, om låntagaren, i fall han ej vid den första afbetalningen vore beredd att betala låneomkostnaden, finge den serskildta anmaningen derom påskrifven qvittencet.
Banken hade deraf icke någon olägenhet; men gäldenärerne den fördel att åtminstone kunna, i händelse de noga förvarat alla qvittenCerne från lånets början, deraf erhålla upplysning, om huru mycket af lånet återstod obetaldt, hvilket isynnerhet vore nyttigt vid arfskiften och dylikt; men nu omöjligen kan ega rum, i anseende till de smärre afdrag, som för kostnaderne göras å afbetalningarne.
Desse mina små anmärkningar torde få åtfölja återremissen till XJtskottet, Den 27 Ju i i i e. m.
,Herr Hjertaj Gustaf: Herr Thnms anmärkning vid Utskottets förslag i afseende på transport af Bancolån, tror jag härleda sig från ett misstag, ty Utskottets mening är visserligen, att transporträttigheten skall fortfara; men på ett helt annat sätt än hittills.
Skillnaden är blott den, att, i stället för det transporten förut skett enskilt genom en BancoCommissarie såsom Mäklare, skall den nu ske genom hela Commissariatet, och lånen offentligen öfverflyttas i räkenskaperne på nya låntagarne, hvilka emottaga de transporterade lånen såsom nya lån.
Denna åtgärd har så stort inflytande på ordning och redighet i lånerörelsen, att jag ej kan annat än önska, att Utskottet måtte förblifva vid sitt förslag i detta afseende.
Hvad de så kallade silfverlånen angår, delar jag Utskottets mening, och anser dem höra upphöra, emedan det är svårt för enskilte att anskaffa så små partier silfver, hvaremot det för Banken är lätt att uppköpa den erforderliga silfverqvantiteten.
Men det är ej nog med att detta för framtiden afskaffas; det är äfven nödvändigt att i afseende på liqviden af de nuvarande silfverlånen afhjelpa en hufvudsaklig brist i 1823 års Instruction, hvarom BancoSty» reisen väl redan gjort anmälan rill BancoUtskottet, men sorn tillika torde höra här om - Den 27 Ju lii e. m. 97 omtalas, till vinnande af förändring i det orimliga förhållande, som nu äger rum.
Då nemligen skuldförskrifningarne till Banken lyda på afbetalning af viss summa specie årligen under 33 f år, hvarigenom hela skulden då vore betald, men afbetalningen uteblifver, och panten skall försäljas till liqvid af hela skulden på en gång; så måste gäldenären godtgöra skulden till vida större belopp.
För vid pass åtta dagar sedan ägde en sådan panlförsäljning rum, och bevittnade nödvändigheten att afhjelpa ett sådant slags procenteri af Banken.
Den af Utskottet tillstyrkta årliga afbetalningen af 7 procent för hundrade af fastighetslånens primitiva belopp, intilldess allt är liqvideradt, anser jag vara ett stort missförstånd om rätta sättet, huru Bankens lånerörelse bör bedrifvas.
Om afbetalningen sålunda fortsättes, blifver skulden inom 29 år amorterad; och hvilken vinner väl derpå?
Jo den, som har qvar sin pantförskrifna fastighet i så många år; men är det väl billigt, att han derföre skulle få premier af andra?
Det är hvarken naturligt eller rimligt, att Bankens lånesystem ställes pä lån, som amortera sig sjelfve, till intresse för enskildte.
Hvarföre icke heldre bestämma direct capital-afbetalning och serskild räntebetalning.
Detta sätt att afbetala genom amortissement, är så oform35 H. 7 98 Den 27 Julii e. m. ligt och skadligt för Banken, samt tillda— nadt af enskiltes egennytta och intriger, att jag ej kan annat än påyrka dess afskaffande.
Må Utskottet heldre än alt tillstyrka räntans förhöjning till 5 procent, nedsätta den till 4> blott icke föreslå afbetalning genom amortissement.
För öfrigt måste jag, såsom underlåtenhet af Utskottet, anmärka, att det icke alls omtalat, än mindre utlåtit sig öfver min Motion, att fastighetsbelåningen i Banken bör drifvas med lånta medel.
Detta är likväl af största vigt, om myntbestämningen beslutas.
Jag anhåller derföre, att Utskottet måtte fästa afseende på denna Motion, samt tillstyrka, att en sådan upplåning af medel snart må af Banken företagas.
Den proportion af 84 till 100 för landet och 16 till 100 för städerne, som Utskottet föreslagit för fastighetsbeläningen, finner jag äfven högst oformlig och bidragande att försvåra uträkningen.
Om förhållandet nu står i denna proportion-, så är det likväl inom en månad helt annat.
Hvarföre då icke välja en beqvämligare proportion?
Jag anhåller, att detta anförande måtte få åtfölja återremissen af Betänkandet till Utskottet.
Hvad jag yttrat om rättigheten att transportera Bancolån, är verk - Den 27 Ju lii e. m. 99 ligen icke grundadt på något missförstånd.
Jag förstår ganska väl hvad Utskottet och Herr Hjerta derom sagt; men om Herr Hjertås förklaring antages, så blifver följden den, alt länetransporten icke mera beror på öfverenskommelse mellan enskilte, utan hela lånet måste till Banken inbetalas; och då skall visserligen aldrig någon inbetalning ske utan nödtvång; tj den, som har Bancolån mot 4 procent, lånar ut medlen åt andra för 6 procents ränta, i stället för att han annars genom transport af lånet skulle understödja en annan.
Transporträttighetens fortfarande på det sätt jag föreslagit, skulle vara en utväg till inbördes understöd privata emellan; och ett litet arfvode till en Commissarie i Banken för en sådan transport, betydde ej något.
Icke eller kan jag inse, att Banken skulle hafva någon olägenhet af en sådan transport af lånen.
Herr Hjerta har också tillstyrkt, att Bancolånen ej må gäldas genom afbetalningar med amortissement; men då skulle det snart vara slut med alla nya Bankens fastighetslån; ty det är just amortissemenlet som hufvudsakligen befrämjar tillgången till lånerörelsen.
Jag vill endast, i anledning af Herr Hjertås anmärkning mot gäldande af Bankens fastighetslån genom afbetalning med amortissement, göra den 35 H. 7* i oo De 11 27 Ju I i i e. m. erindran, att, om fastighets-lånerörel&en i Banken skall bibehållas, är det alldeles nödvändigt, att lånen liqvideras genom afbetalning med amortissement, emedan Banken i annat fall skulle inom få år vara ägare af största delen af Sveriges landtegendomar.
Hvad angår den obillighet Herr Hjerta anmärkt i afseende på liqviden af silfverlånen, så bar fråga om rättelse deri redan blifvit väckt ej mindre i BancoUtskottet, än vid BancoFullmägtiges sednaste sammanträde; och jag skulle tro, att liqvidationssättet af äldre lån, hvilkas fortsättande icke föreslås, ej bör inblandas i reglementet för den nya lånerörelsen.
Beträffande åter fastighetslånens anmärkta olämplighet; så hafva de fleste bland Utskottets Ledamöter utan tvifvel insett, att sådane äro, genom den långa återbetalningstiden för Banken, obeqväma.
Men det är en stor skillnad mellan hvad som är beqvämt och rätt, och hvad som är möjligt att verkställa.
Utskottet har afsett det sednare i dess förslag om fastighetslånen; och jag vill förmoda, att det deri icke misstagit sig.
Den fördelning af årliga utlåningssumman på fastigheter, nemligen 84 af hundrade mot inteckningar å landet och 16 af hundrade mot inteckningar i städerne, utom Stockholm, hvilken en Ledamot funnit vara så ojemn, har uppkommit derigenom, att Utskottet borttagit
Den 27 J u I i i e. m. 101 den andel Stockholm förut haft, och lagt den till Landtfonden.
Proportionen är derigenom ingalunda ojemnare än tillförene.
Hvad beträffar rättigheten att transportera lånen, så har jag icke rigtigt kunnat fatta, om Grefve Spens likasom Herr Tham försvarat den; men mig synes denna rättighet vara ett missbruk, som bör afskaffas.
Sådan den nu är, kan återstoden af gamla fastighetslån oupphörligen förändras till egenskap af nya, så att, om afbetalning af ett lån skett i 27 år, kan den sista afbetalningssumman, genom transport på annan ägare, få egenskap af nytt lån , och åter gäldas genom årlig afbetalning under loppet af ytterligare 28 år.
Sådant leder lill omöjlighet att beräkna, när Banken någonsin skall återfå sina en gång utlånta penningar.
Herr Munck af Rosensköld Eberhard:
Jag finner icke något skäl, hvarföre Banken skulle upphöra med den lånerörelse mot pant af fastighet och återbetalning i silfver, som vid sednaste Riksdag beslutades.
Men jag förnyar mitt då gjorda påstående i enlighet med sjelfva BondeStåndets förslag, att maximum af sådane lån ej må bestämmas lägre än 6000 R:dr Banco.
Hufvudsakliga orsaken, hvarföre dessa så väl för låntagare som
Banken högst fördelaktiga lån blifvit så föga anlitade, är just den, att intet lån fick öfverstiga 2000 R:dr. 102 Den 27 Julii e. tn.
Större fastighetsägare kunde ej finna fördelaktigt, att för en så liten summa lemna första inteckningen; och besväret med silfvers anskaffande till afbetalning å en sä liten summa, lönade sig mindre.
Jag är af den tanka, att räntan eller afbet^lningen å dessa lån, bör alltid erläggas till Banken i silfver; men då det är för Banken likgiltigt, om silfret anskaffas af låntagarne eller af Fullmägtige i Banken, så itererar jag mitt vid förra Riksdagen gjorda förslag, att det må vara låntagarne öppet, att betala räntan i sedlar, efter den cours, som BancoFullmägtige dertill utsätta.
Mig tyckes det vara stridande mot Bankens bestämmelse och fördel, att utlåna penningar mot orörlig pant; och jag finnér, alt flere med mig dela samma åsigt.
För öfrigt anser jag det vara en tydlig orättvisa, att inskränka denna lånerättighet till ett maximum af 6000 R:dr, ehvad panten är af aldrig så stort värde.
Min öfvertygelse är, att
Bankens ändamål bättre uppfylles, om dess medel utlånas mot annan säkerhet än fastigheter.
, Grefve Spens:
Jag vågar hysa den förmodan, att BancoUtskottet, vid närmare granskning af hvad jag och Herr
Tham yttrat i afseende på transport af lån i Banken, skall finna, det vårt förslag icke, såsom Herr von Hartmansdorff tyckes tro, Den 27 Julii e. ni. går ut på att yrka bibehållande af sådane missbruk, som att ett Buncolän skulle eller 27 års afbetalning genom transport förvandlas till ett nytt 28-årigt lån.
Då det blifver bestämdt, alt transporten endast medför öfverlåtelse på annan person af den rätt lånbafvaren sjelf äger, så alt afbetalningen blifver densamma som från lånets början, och det hela således är sluteligen inbetaldt på lika tid, som i fall någon transport af lånet icke skett; så är det klart, att de egenteligen öfverklagade missbruken af transporlrättigheten äro förekomne.
Man har sagt resultatet blifva enahanda, om den, som vill transportera sitt lån, inbetalar det till Banken, och ansökning göres att bekomma medlen såsom nytt lån.
Men då årliga fonden lill nya lån icke uppgår till mera än i4o å i5o,ooo R:dr, så kunde lian få vänta flere år på det nya lånet, tills han kommit i lånetour med öfrige lånesökande.
Jag medger, att man kunde bevilja prioritet åt den, som betalar in sitt lån, för att få ett nytt; men hvad är väl sådant annat än den transporträttighet af gamla lånet, som jag föreslagit?
— Herr
Hjerta har yrkat en förändring i afseende på lånens amorterande, och någre Ledamöter, som besvarat detta, tyckas hafva fattat Herr Hjertås mening så, som skulle han vilja afskaffa allt slags amortissement i delta fall.
Jag åter tror hans förslag vara, alt den årliga afbctalningen å capitalet, som Den 27 Julii e. m. amorteras, bör vara afskiljd från räntebetalningen och jag ingår gerna på detta project, hvars antagande skulle medföra mycken ordning 1 enskildas räkenskaper, och, så vidt jag förstår, äfven i Bankens.
Efter den upplysning Grefve
Spens lemnat om sin mening, finner jag densamma vara alldeles lika med Utskottets.
Grefve Spens har blott misstagit sig på skillnaden emellan transport och omsättning. Pag. 47 af Utskottets Betänkande står: ”Omsättning benämnes in"om Banken den operation, då ny egare "till en intecknad pant ikiäder sig det derå "qvarstående lån, samt derföre afgifver sin "skuldförbindelse.”
Emot fortfarande häraf har Utskottet ej haft något att invända, men "transportf säger Utskottet, ”kallas "deremot den i författningarne gifna tillåtelse, att, i fall en gäldenär antingen vill "i förtid betala hela sitt lån, eller ock er"lägger mera i afräkning på capitalet, än "sorn för året fordras, öfverskotta utgår så"som nytt lån på annan pant till lånsökan"de, som sig dertill anmält, sedan dess "handlingar förut blifvit granskade och godkända.
” Förhållandet är här icke fullt uttryckt, men desse transporter hafva medfört ett slags sportel, som blifvit delad emellan den, som sålt, och den, som befordrat, transporten.
Följden af detta förfarande har varit den orimlighet, att man ansett perso - Den 27 Julii e. m. io5 ner kunna sälja liwen med bättre rätt, än de sjelfve dem innehaft; ty så länge de sjelfve voro innehafvare af lånen, måste de göra en årlig afbetalning i proportion af lånens ursprungliga belopp, men då dessa genom transporten blefvo ansedde såsom nya lån, förminskades i mån deraf den nya innehafvarens årliga afbetalningsskyldighet.
Det är mot denna oriktighet, som Utskottet ansett sig böra föreslå rättelse.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderekapet och Adeln ansåg de vid BancoUtskottets
Ånyo föredrogs BancoUtskottets den 1 dennes under N:o 5i afgifne, samt den i3 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Betänkande, angående lånebiträden från Banken till vissa Städer och Corporationer i och för anmälta tillfälliga och locala behof.
På sätt jag på förmiddagen yttrade mig, i afseende å Utskottets allmänna Betänkande, anhåller jag äfven nu, att Utskottet ville föreslå Rikets Ständer inhibition af alla lån till vissa Corporationer för tillfälliga och locala hehof.
Jag finnér dem helt och hållit öfverflödiga, A io6 Den 27 Julii e. m. och jag anser de Motioner om sådana lån, livilka vid denna Riksdag blifvit framställda, tillräckligen visa ofoget deraf, att rika Städer och Kyrkor begära lån af Bunken för reparationer m. m.
Presterskapet har nu äfven gått så långt, att de fordra hjelp af Banken för underhållande af sina byggnader och boställs-hus.
Jag önskar ett slut på detta oskick och föreslår, att de fonder, sorn hittills i denna väg blifvit använde, må ställas på utredning.
Att de redan beviljade lånen måste fortgå och endast efter förskrifningarnes innehåll återfordras , är naturligt.
Jag anhåller på dessa skäl om återremiss af Betänkandet.
Jag instämmer fullkomligt med Herr Hjerta, att det bör följa af sig sjelf, att de närvarande eller redan beviljade lån af den beskaffenhet, hvarom ifrågavarande Betänkande handlar, böra fortfara under samma vilkor, sorn vid lånens meddelande blifvit stadgade, äfvensom att det vore väl, om dylika lån för , framtiden kunde undvikas.
Men så länge Banken ensam är allas förläggare, och allena drifver all lånerörelse i landet, ser jag icke, huru det skall blifva möjligt, att undvika dessa lån, eller huru Städer och Corporationer derförutan skulle kunna draga sig fram.
Detta bevisar bäst min sats om cn allmän creditbrist; ty det gifves ingen Stad i Riket, som icke behöfver låna; öfver - Den 27 Julii e. m. allt hör man endast omtalas att låna och beständigt låna; det är lösen för dagen.
Önskligt vore derföre, att man ville underhjelpa crediten, genom öfverflyttning, på sätt jag föreslagit, till enskilda af en del utaf Bankens lånerörelse.
Jag anhåller om återremiss af Betänkandet, för att få frågorna i ett sammanhang besvarade.
Med åberopande af hvad jag på förmiddagen anfört, i afseende å den Bankens lånerörelse, hvarom nu förevarande Betänkande serskildt handlar, och hvilken jag icke anser förenlig med Bankens sanna functioner, får jag nu blott tillägga, att Utskottets tillstyrkande under Litt. A: ”att återstoden af det för "Calmare DomCapitel vid 1818 års
Riksdag ”beviljade låneunderstöd må, med 21,000 ”R:dr, hållas DomCapitlet, enligt dess, för ”totalbeloppet R:dr 25,000 , till Banken "afgifna skuldförbindelse, tillhanda;” icke lärer kunna bestridas, utan bör lånet utgå under de en gång bestämde vilkor.
Men hvad Utskottet sedermera under Litt.
B föreslagit: ”att capital-afbetalningarne, som "efterhand från och med 1829 ingått och "ingå på Bankens alla lånebiträden till Stä"der och Corporationer, anses reserverade "för de vid denna Riksdag sökta biträden "af dylik egenskap, i den mån de pröfvas "förtjena bifall;” afstyrker jag helt och hållit, emedan jag anser medlen böra använ - io8 Den 27 Julii e. m. tius i annan för Banken lämpligare låneväg; det vill säga i discontväg, genom lån på effecter och vexlar.
Jag anhåller på dessa skäl om återrémiss.
Uppå derefter af Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställd proposition, blef BancoUtskottets ifrågavarande Betänkande, på grund af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremitteradt.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken anmodade Ridderskapets och Adelns Herrar Electorer, att, innan nästa Plenum, utse en Ledamot uti BancoUtskottet efter Herr Kunckel, Gustaf Henrik, hvilken, efter hvad redan förut blifvit af Hans Excellence tillkännagifvit, afsagt sig sin plats i nämnde Utskott.
Företogs till pröfning BancoUtskottets den 1 dennes under N:o 52 afgifne, samt den i3 derpåföljde e. m. på bordet lagde, Betänkande, angående Bankens till utlåning i discontväg anslagne fonder, och deras disposition intill nästa Riksdag.
Under åberopande af hvad jag på förmiddagen anfört, får jag nu först anmärka, såsom oriktigt, alt BancoUtskottet borttagit den halfva mil - Den 27 Julii e. rrc lion, som vid i8a3 års
Riksdag anslogs till beläning af allmänna papper och documenter.
Det skäl, Utskottet i Betänkandet N:o 53 anfört, att Canal-actier skulle vara mindre säkra, kan jag icke godkänna; ty om med hypotheket förenas personel borgen, måste dessa papper blifva lika säkra, som alla reverser på namn.
Jag finner det obilligt, att icke tillåta innehafvarne af dylika actier, att göra åtminstone en sjettedel af sina deri nedlagda capitaler användbar; och jag finner detta så mycket obilligare, som BancoFullmägtige, då 1827 års Revisorer gjorde anmärkning emot Canal-actierncs beläning, upplyste, att Disconten derpå icke gjort någon förlust.
Då således personel borgen tillika erbjudes, anser jag det både obilligt och orättvist att beröfva dem, som i dessa actier nedlagt 3 å 4 millioner, tillfälle att på något sätt begagna dem.
Jag tror icke, alt någon medborgare bör uteslutas från lånerättigheten, utan att alla böra behandlas lika.
— För öfrigt bestrider jag förslaget, att höja Discont-räntan från 5 till 6 procent.
Ty jag ser icke uti räntans nedsättning orsaken till det större tilloppet; kanske har detta lockat till ett och annat procentare-lån i Stockholm, men icke i landsorterna.
Discontlånen kosta dessutom landtmannen redan fulla 6 procent, då man tager i beräkning räntans betalande i förskott, Gommissionairs-arfvode samt öfrige omkostnader; och jag kan icke såsom * Ilo Den 27 Jul i i e. m. skäl, hvarföre lian borde betala ännu mera, antaga, alt han vid lån hos enskildta får betala några gratificalioner; ty sådant sker icke på landet.
Jag anhåller på dessa skäl om återremiss af ifrågavarande Betänkande.
Hvad räntan beträffar, har jag redan på förmiddagen yttrat min tanka, men i detta Betänkande förekommer en princip för all lånerörelse i discontväg, och således äfven för lån på effekter, otn hvilken princip jag nu anhåller att få yttra några ord.
Utskottet säger, nemligen, i anledning af Herr Lambergs och Anders Danielssons förslag till lånerätt på varor: ”Utskottet har vid öfvervägande häraf ej kunnat på det hela ”betrakta öppnandet af allmänna låneanstal”ter för de af Motionairerna uppgifne ändamål, annorlunda än såsom dels mindre ”behöfligt, dels rent af skadligt.
Den, sorn. ”äger upplag uti egna varor af säljbar och ”god beskaffenhet att framvisa och såsom ”pant erbjuda, bör ej kunna sakna låne”tillgång jemväl hos enskilde penningeäga”re, och det vore tilläfventyrs en ny stöt ”för crediten man och man emellan, att ”också afskära denna utväg för privata ca”pitalers säkra användande.
Det allmänna ”har, som det synes, redan nog mycket ”iklädt sig egenskapen af förlagsman för alla "näringar och långifvare på alla upptänkliga
Den 27 Juli i e. m, ni ”säkerheter.”
Detta yttrande står 1 en besynnerlig strid med Utskottets förslag i Betänkandet N:o 53, att göra Banken till mäklare för crediten, genom upplåningar för alt åter utlåna.