Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Trefaldighetsdag, och, till följd deraf, den samma evangelium motsvarande aftonsångslext skulle komma att uttränga det i nya förslaget till aftonsångstext anvisade slutet af Romarbrefvets ll:te Kapitel, eller verserna 25—36, dessa verser, kunde, tillsammans med de nästföregående, pä 22:dra Söndagen efter Trefaldighetsdag såsom aftonsångslext läsas och förklaras; 2:o endast 18—25 versarne af Romarbrefvets Esta Kapitel, på 2:dra Söndagen efter Trefaldighetsdag, uti första årgången, till aftonsångslext torde böra begagnas; 3:o till dylik text å 4:de Söndagen eiler Trefaldighetsdag, i andra årgången, torde böra anvisas Rom. 14: 1—18; \ 144 Expeditions-Utskotlels
N:o 69- 4:o till högmässotext ä 12:te Söndagen efter Trefaldighetsdag, andra årgången, kunde antagas Matth. 15: 29—31; 5:o andra årgångens aftonsångslext å 15:de Söndagen efter Trefaldighetsdag torde böra utgöras endast af l Cor. 7: 29—31; 6:o till högmässotext å 22:dra Söndagen efter Trefaldighetsdag, andra årgången, kunde anvisas Marc. 4: 21—25; och 7:o aftonsångstexten å 26:te Söndagen efter Trefaldighetsdag, andra årgången, torde böra utgöras endast af Uppenb. 20: 11-—15; men att Rikets Ständer deremot i underdånighet anse, det de hittills i församlingen brukliga, lill episllarne och evangelierna hörande collecter och böner må vid gudstjensten fortfarande bibehållas; — hemställande Rikets Ständer härjemte i underdånighet, om icke i öfverensstämmelse med Preste-Ståndets här ofvan omförmälda åsigt publikationen af de nja texterna lämpligast kunde ske genom Svensk Författningssamling och genom anvisning lill desamma, medelst citation af bibelställena, införd i de års almanachor, då de skola begagnas, samt att, derest de sålunda föreslagna nja predikolexterna varda af E. K.
M:t till begagnande i nåder anbefallde, den ändring i nu gällande högmässo-ritual måtte varda föreskri Iven, att sedan presten sjungit eller läst: “Ära vare Gud“ m. m., församlingen sjunger Esta versen af psalmen 24: “Allena Gud i himrnelrik“ etc., hvarpå följer “Herren vare med eder11; äfvensom att, sedan episteln blifvit läst, sjunges en gradualpsalm, och derefter läses eller sjunges af presten dagens af ålder nyttjade evangelium, samt häruppå tron o. s. v., i enlighet med nu varande ritual.
Beträffande sedermera det andra af de utaf E. K. Maj:t till Rikets Ständers bepröfvande öfverlemnade förslag, eller det till ny kyrkohandbok, deraf tryckta exemplar blifvit lill lliks-Ståndens ledamöter utdelade, hafva Rikets Ständer, i hvad först angår anledningen till detta förslag, inhemlat af handlingarne i ämnet, att å olika lider, mellan åren 1844 och 1851, till E. K.
M:t ingi!vits flera särskilda, af ett större eller mindre antal personer från de nordligare länen undertecknade underdåniga ansökningar, innehållande klagomål öfver förmenta fel och villfarelser i vår kyrkas handbok, psalmbok och kateches, — klagomål, hvilka, der de blifvit mer eller mindre utvecklade, riktats hufvudsakligen dels emot dop-akten, hvari, enligt sökändernas förmenande, “lagen blifvit så inblandad, att evangelii nåd i Christo alldeles bortskymdes", och hvarvid afsägelsen af djefvulen samt korstecknet genom 1811 års handbok obehörigen uteslutits; dels emot nattvards-ordningen, i afseende hvarå förnämligast anmärkts, att bindenyckeln skulle “vara borttagen vid skriftermålet och ingalunda ersättas genom den vilkorliga absolutionen" — i anseende till hvilket allt kfaganderne anhållit, att E. K.
M.t antingen täcktes medgifva dem bruket af den gamla handboken af år 1693, den gamla katechesen af 0.
Svebilius och den gamla psalmboken vid allmän och enskild gudstjenst eller ock i nåder ville ålägga rikets Biskopar och Presterskap alt utarbeta nya kyrkoböcker, lika goda som de gamla, eller, i händelse sådant icke kunde beviljas, tillåta klaganderne att utträda ur den Svenska statskyrkan och bilda en egen församling samt förse sig med sådane lärare, som, delande deras tro och öfvertygelse, kunde vara hugade att räcka dem sin tjenst; att vidare E. K. M:ts Justitie-kanslcr i början Expe(lilions-UlskoHels Förslag till underd.
145 början af år 1851 lill E. K.
M:t inkommit med en allmän framställning angående det så kallade läseriets upphof och beskaffenhet samt de tjenligaste medel, hvilka kunde vara' att deremot använda; uti hvilken skrift Justitie-kansleren i underdånighet hemställt, bland annat, att någon eftergift kunde göras å Kyrkans sida beträffande de gamla böckerna, så att, när i någon församling personer, till följd af betänkligheter i afseende på den antagna psalmbokens eller handbokens öfverensstämmelse med den rena evangeliska läran, alhölle sig från den allmänna gudstjensten eller från nattvardens anammande, eller vägrade att låta sina barn i föreskrifven ordning af Preslerskapel döpas, vederbörande Kontrakls-prost, under vissa vilkor, kunde tillåtas förordna, alt inom den församling, der sådana företeelser egde ruin, under en tid af högst fern år, hvarannan Söndag eller Högtidsdag, andra psalmer icke skulle få vid allmänna gudstjensten i kyrkan nyttjas, än sådane, som jemväl igenfunnes i den gamla psalmboken, äfvensom bestämma ett visst antal Söndagar, jemte de tillfällen i öfrigt, då nattvardens utdelande till ifrågavarande personer finge ega rum, med begagnande af den före år 1811 gällande handbok, hvarjemte det skulle tillåtas, att barn till sådane föräldrar, som af ofvannämnde anledning skiljt sig ifrån den öfriga församlingen, finge af preslerskapet döpas enligt samma äldre handbok; och bar E. K. M:t, efter att hafva från Ko nsistorierna i Hernösand, Upsala och Lund infordrat utlåtanden öfver de först inkomna framställningarne i omförmälda ämne, remitterat handlingarne rörande detsamma till det år 1851 församlade Preste-Slåndet för att yttrande deruti afgifva.
I anledning häraf har bemälda Riks-Stånd uti underdånigt utlåtande till E. K. M:t, jemte det Ståndet ej mindre upptagit och sökt vederlägga de af ofvannämnde klagander emot vår kyrkas böcker gjorda beskyllningar för irrlärighet, än äfven sökt ådagalägga olämpligheten af Justitie-kanslerens ofvanberörde förslag samt omöjligheten för kyrkan att tillfredsställa alla sådana anspråk, åt hvilka Justitie-kansleren sökt att bereda eftergifter, likväl, under erkännande att de nya kyrkoböckerna bära spår af en, uti beskaffenheten af den oroliga tid, som gaf upphof åt vår kyrkas handbok och kateches, grundad mindre noggrann uppfattning af lärobegreppet samt på många ställen lida af matthet och oordning i tanke, svaghet och torrhet i uttryck, hvilka brister Preste-Ståndet likväl ansåg hafva blifvit af klandret öfverdrifna, i underdånighet hemställt, det E. K.
M:t täcktes i nåder uppdraga en revision af kyrkohandboken åt skicklige män samt, sedan dessa med ett förslag blifvit färdige, i nåder föranstalta dess allmängörande och anbefalla kyrkliga myndigheter samt tillåta allmänheten att underkasta detsamma den granskning, som borde föregå dess fastställande; hvaremot Preste-Slåndet i afseende på katechesen utbad sig att få inkomma med särskildt underdånigt utlåtande.
Med bifall till berörde framställning behagade E. K. M:t, genom nådig skrifvelse den 9 Juli 1852, förordna att en ny redaktion af kyrkohandboken skulle uppgöras utan alt denna boks innehåll hufvudsakligen förändrades, hvilket arbete i nåder uppdrogs åt en Kommitté.
Denna inkom den 6:te Februari 1854 med underdånigt förslag i ämnet, hvilket förslag vid riksdagen samma år öfverlemnades till granskning af Preste-Ståndet, och hafva i anledning af samt i närmaste öfverensstämmelse med de af Preste-Ståndet dervid framställda anmärkningar, Kommitterade utarbetat ett nytt förslag till Kyrkohandbok, hvilket vid sistlidna riksdag undergått ytterligare granskning af Preste-Ståndet och derefter af E. K. M:t blifvit Rikets Ständer förelagdt.
Den lörsta och egentliga anledningen till det ifrågavarande förslaget är således att söka i de ofvan omförmälda klagomålen från en del personer, hvilka söndrat sig från församlingen eller äro på väg att göra det; och hafva vid sidan häraf gjort sig gällande de inför E. K. M:t af Preste-Ståndet uttalade anmärkningar om bristfalligheter i nuvarande handbok.
Bilt. till B.
Prat. 4859 & 4860. 40 Sami. 4 Afd. 19 146
Exp e (lilio n s- Uts k o t tets Förslag lill underd.
Skrifvelse JS:o 69.
Nu ehuruväl återvinnandet till kyrkan af ett antal med dess ritus missbelåtne personer mäste erkännas vara ett vigligt och eflersträfvansvärdt mål, torde dock, vid valet af dertill föreslagna medel, höra dels tagas i betraktande hvad utsigt dessa må erbjuda till ernående af det med dem afsedda ändamålet, dels ock fästas afseende på önskningarne hos den vida större del af församlingen, som är belåten med det beståndande och för hvilken en förändring deri skulle utgöra en verklig öfverraskning.
I det förra hänseendet betvifla Rikets Ständer, huruvida det åsyftade ändamålet kan vinnas genom de mindre eftergifter och jemkningar, det nya bandboks-förslaget innefattar, enär den söndring, som under sednare årtionden visat sig inom Svenska församlingen och mest bestämd framträdt i de Norrländska lönen, rörer sig kring vigtiga punkter i den evangeliska läran, i hvilka man icke till fullo kunnat gifva de missnöjde rätt.
De skola vid granskningen af det nya handboks-förslaget snart upptäcka, att t. ex. vid döpelsen deras anspråk i afseende pä kors-lecknets användande och djefvul ens afsvurjande blifvit lemnade utan afseende, och vid absolutions-formuläret i det allmänna skriftermålet, att botfärdighet ingår såsom vilkor för syndaförlåtelse; och långt ifrån att lugnas eller qvarhållas, skola deras rop på de gamla kyrko-böckernas återinförande stegras, etler skola de verkställa sitt hot att utträda ur kyrkan och bilda en egen församling.
Hvad åter angår den öfriga församlingen, hysa Rikets
Ständer den öfvertygelsen alt den ifrågasatta reformen icke kan påräkna bifall, utan tvärtom skall mötas med missnöje af den stora allmänheten eller af de församlingens medlemmar, hvilkas omdöme kan anses förtjena alseende, enär, sä vidt Rikets Ständer kunnat erfara, någon allmännare obelåtenhet med nu gällande handbok icke låtit sig förnimma eller något ogillande af densamma gifvit sig tillkänna på sådant sätt, att det kan med fog antagas såsom ett allmännare uttryckt yrkande på större eller mindre förändringar i den ordning, sorn vid den allmänna Gudsljensten och öfriga kyrkliga handlingars offentliga förrättande bör iakttagas.
Med tillämpning af den grundsats, Kommilterade sjelfve uttala, att hvarje liturgisk förändring, sorn icke framkallas af ett allmännare insedt och erkändt behof, bör undvikas, skulle Rikets Ständer redan i det nyss anförda hafva giltig anledning att afstyrka antagandet af nämnda förslag.
Det torde nemligen på goda grunder kunna ifrågasättas, huruvida vår tid, i anseende till den oro och söndring, som inom Kyrkan uppenbara sig, må anses lämplig och passande för reformer af ifrågavarande art.
Äfvenså lärer det icke kunna påstås, att enahanda skäl till förändrad redaktion afKyrkohandboken, som i fordna tider stundom föranledt dess omarbetning, nu förefinnas.
Att den, som sednast egde Hirn och af hvilken nu gällande handbok uppstod, hade sitt berättigande tili tidebvarfvets smak och språkets vunna odling, derom öfvertygas man vid jernförelsen med den ett århundrade derförinnan författade handbok.
Förhållandet kan icke sägas nu vara enahanda.
Och om äfven, på sätt Preste-Ståndet i dess förenämnda underdåniga skrifvelse erinrat, mer eller mindre grundade anmärkningar blifvit gjorda i afseende å de ”mindre säkra litlnirgiska principer, hvarpå de i 1811 års handbok intagne förändringar befinnas grundade”, och derpå alf, ”vid val af ord och uttryckssätt icke öfverallt tillräcklig
Varsamhet och full bestämdhet” iakttagits, sä har likväl sådant ej haft något verksammare inflytande på den allmänna meningen, utan stadnat hos den del af Presterskapet och andra mera kyrkligt sinnade personer, som derom tagit kännedom.
Den stora allmänheten fäster vid de uttryck, hon nu i sin andakts utöfning använder och med hvilka hon länge uttalat sina högsta andliga behof och önskningar, alldeles samma betydelse, som vid dem man nu vill sätta i deras ställe.
Icke eller har det ännu kommit derhän att 1811 års handbok hunnit blifva Expedilions-Utskottets Förslag lill underd.
147 för gammal för vår tids språkodling eller stötande för dess bildade smak och de anmärkningar, som syfta ditåt, gälla uteslutande de ställen, der sjelfva bibeltexten citeras.
Men då en ny öfversättning af den Heliga Skrift länge varit å bane och snart torde kunna förväntas, synes man icke böra gå densamma i förväg, utan åtminstone uppskjuta handbokens omarbetning, till dess det nya bibelverket erhållits.
De åsigter, Rikets Ständer sålunda uttalat, hafva, vid granskning af hvarje särskild del af det nya förslaget, Rikets Ständer för sin del funnit ega full tillämplighet.
Den vigtigaste förändring, Kommitterade föreslagit, torde varif den af handbokens lista kapitel, enkannerligen inledningen till den allmänna högmässo-gudstjenslen.
Rörande denna förändrings lämplighet har den största meningsskiljaktighet yppat sig ibland de sakkunnige personer, hvilka haft tillfälle att i ämnet sig yttra och Rikets
Ständer hafva redan deri funnit ett stöd för sin åsigt, att det gamla rilualet utan skada kan bibehållas.
Ytterligare skäl härför hemtas äfven af den omständigheten att, ehuru Kommitterade, i likhet med många andra, erkänt riktigheten af den lithurgiska grundsats, alt ”Syndabekännelsen” alltid varit och mäste vara att betrakta såsom den egentliga och rätta början af högmesso-gudstjensten samt att det högstämda låf, som börjas med orden ”Helig, Helig, Helig, Herre Gud,” och hvilket utgör ett lilhurgiskt stycke för sig, har sin rätta plats först längre fram i messan, det nu ifrågastälIda förslaget likväl med frånträdande af samma princip, låter Gudstjeristen inledas med nämndes, k. ”trisagion”, om än i förkortad form.
Detta sammanjemknings-försök lärer emellertid icke tillfredsställa någondera meningen, helst de ord, som bilda öfvergången till den derpå följande syndabekännelsen, nemligen: ”Inför
Honom äro vi församlade till att hålla vår Gudstjenst” o. s. v., ingalunda innehålla det höga allarspråk stället kräfver.
Utom denna förändring och den, som, på sätt ofvan är vordet omförmäldt, skulle blifva en följd af nya predikotexters antagande, innehåller förslaget i nu afbandlade kapitel ingen annan väsentlig rubbning i det äldre rilualet, än i afseende på några s. k. responsorier eller vexelsånger mellan presten och församlingen, hvilka, såsom ledande till en icke påkallad förlängning af Gudstjensten, Rikets Ständer för sin del Icke kunna tillstyrka.
Då således, enligt Rikets Ständers förmenande, den föreslagna ändringen i handbokens förnämsta lithurgiska stycke, eller högmesso-ritualet, icke bör ega rum, samt de i öfriga kapitel af det nya förslaget förekommande redaktions-förändringar, om hvilkas företräde framför nu gällande formulär likväl meningarne äfven inom rikets Presterskap äro ganska delade, finnas vara af mindre betydenhet, hafva Rikets Ständer stadnat i den åsigt, att inga dylika partiela förändringar i handboken böra ega rum, ehuru, hvad 2:öra Kapitlet i densamma beträffar, Rikets Ständer icke kunna undgå att erkänna, del ju Kommitterades förslag innehåller en mängd anderika och goda böner, hvilkas införande till bruk i den offentliga andakten icke möter annat hinder, än att de i uttryck och framställningssätt sakna den öfverensstämmelse med det öfriga ritualet, hvilken Rikets Ständer ansett vara värd att bibehållas.
Ett undanlag från det nu anförda bildar — oberäknadt det ofvan förutsedda fallet att evangeliet skulle under högmesso-gudstjensten uppläsas från altaret — 7:de Kapitlet i Kommitterades förslag, handlande om enskild skrift, enligt Kongl. Förordningen den 4
Maj 1855 och ämnadt att intaga den plats, som i nu gällande handbok inrymmes åt 10:de Kapitlet, hvilket handlar om sådan kyrkoplikt, som genom en annan Kongl.
Förordning af samma dag blifvit alskaffad ; och hafva Rikets Ständer funnit denna del af Kommitterades förslag stå i full öfverensstämmelse med de i den nådiga författningen befintliga stadganden.
Då Rikets Ständer likväl ansett Preste-Ståndets förslag till lydelse af samma Kapitel ega företräde framför Kommitterades, få Rikets Ständer hos E. K.
M:t underdånigst anmäla, att Rikets Ständer emot antagandet 148 Expeditions-Utskoltels Förslag till underd.
N:o 70. af 7.de Kapitlet utaf Kommitterades handboks-försiag, — med de ändringar PresteStåndet i dess underdåniga skrifvelse den 14 Oktober 1857 föreslagit, i stället för 10:de Kapitlet i nu gällande kyrkohandbok, icke hafva något att påminna.
Stockholm den 20 Juni 1860.
N:o TO.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 9 Juni 1860.
Presle-Slåndet den 13 — — Borgare-Ståndet den 13 — — Bonde-Ståndet den 13 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition med förslag till Förordningar, angående dels ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, dels ock främmande trosbekännare och deras religionsöfning.
(Lag-Utsk:s Betänkande N:o 21). S. A. K.
Med afseende derå, alt antalet af dem, som anslutit sig till trossamfund, hvilkas lärosatser mer eller mindre afvika från statskyrkans, i sednare tider blifvit större, än att den i lag för sådan öfvergång stadgade påföljd af landsförvisning och förlust af all arfsrätt här i riket rimligen skulle kunna å dem alla tillämpas, äfven om svårighet för straffets verkställande ej mötte, samt då meningarne också numera torde vara ense derom alt hvarken denna påföljd för affall från kyrkan längre borde bibehållas eller något annat verldsligt straff sättas i stället, har E. K. Maj-.t, på sätt i nådig Proposition den 27 Oktober sistlidet år blifvit meddeladf, funnit sig böra för Rikets Ständer föreslå upphäfvandet af omförmälda lagbud medelst en Förordning, hvarigenom tillika straffet Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 70.
149 af landsflykt för utspridande af villfarande lära utbytes mot ansvarsbestämmelser, som närmare öfverensstämma med grunderna för brollmålslagens omarbetning i öfriga delar.
Men ehuru upphäfvandet af lagens straffbestämmelser mot affall, i följd af dessa bestämmelsers otillämplighet, i och för sig vore af vigt, har E. K.
Majit derjemte ansett det likväl icke böra förbises, att på samina gång sorn det tillätes dem, hvilka från svenska kyrkan öfvergått lill annat trossamfund, att fortfarande i riket vistas, inträdde ett oafvisligt behof alt genom lag bestämma deras ställning i Staten och ordna deras förhållanden till kyrkan ; hvadan och då bland de skäl, som föranledde Rikets Ständer att ej antaga Kongl. Maj:ts vid sednaste riksdag framställda Proposition angående en utvidgad religionsfrihet, äfven anfördes, att det nådiga förslaget ej syntes innefatta lillfyllestgörande stadganden för ordnandet af dissenters förhållanden och rättigheter, E. K. Maj:t, som funnit föreskrifter i detta ämne icke böra sammanföras med ofvannämnda ändringar i allmänna brottmålslagen, nu jemväl låtit i ett särskildt lagförslag, angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning, intaga sådana stadganden, som af närvarande förhållanden påkallas och E. K.
Majit icke, på grund af 89 § Regeringsformen, anser sig böra omedelbart sjelf meddela.
Under förutsättning alt sistberörda förslag icke antoges till lag utan att jemväl det förstnämnda förslaget godkändes, har E. K.
Majit alltså, enligt 87 § Regeringsformen, föreslagit Rikets Ständer antagande af följande författningar, nemligen: l:o.
Förordning, angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar Jör den, som träder lill eller utsprider villfarande lära, Till kraft och verkan upphäfves dels 1 Kapitlet 3 oell 4 §§ MissgerningsBalken, 7 Kapitlet 4 § Ärfda-Balken och 1 Kapitlet 2 § Kyrkolagen, sistnämnde lagrum, såvidt det afser annan än Prest eller innefattar annan straffbestämmelse än den om embelets. förlust, dels ock hvad om ansvar för villfarande lärosatsers utspridande eljest finnes stadgadt; och lörordnas som följer:
§ I Den, som offentligen förkunnar eller till annans förledande annorledes utsprider lärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro, straffes med böter från och med femtio till och med trehundra Riksdaler eller fängelse från och med två månader till och med ett år; dock sker ej härigenom någon inskränkning i den frihet i religionsöfning och undervisning, som bekännare af annan lära, än den rena evangeliska, medgifven är.
, Varder prest beträdd med utspridande af villfarande lärosats; — derom är särskildt stadgadt. § 2. .
Söker någon genom bedrägliga medel, hotelser eller löften om timliga fördelar förmå annan till affall från den rena evangeliska läran, vare förfallen till böter från och med ett hundra till och med tre hundra Riksdaler eller fängelse från och med två månader till och med eli år.
Lag samma vare om någon, hvilken af föräldrar eller målsman fått sig anförtrodt att uppfostra eller undervisa barn, som tillhör svenska kyrkan, söker under utöfningen af sådant uppdrag bibringa barnet annan tro, än den, som med den rena evangeliska läran öfverensstämmer. 150 Expedilions-UtskoUp.ts Förslag till anderd.
Skrifvelse J\:o 70. § 3.
Har den, som ej är svensk medborgare, blifvit för brott, som i 1 eller 2§ sägs, till ansvar fälld ; vare honom ej tillätet att, efter undergånget straff, i riket vistas. § 4.
Hvar, som till deltagande i främmande trosbekännares andaktsöfning nödgar eller lockar den, som minderårig är, eller under hans lydnad står, och till svenska kyrkan hörer, böle från och med tjugufem till och med två hundra Riksdaler. § 5.
Böterna beräknas i Riksmynt och fördelas till hälften emelian åklagaren och de fattige.
Saknar den bötfällde tillgång till böterna, skola de förvandlas till fängelse efter de grunder, som för förvandling af böter enligt Ctsöknings-Balken stadgade äro. § 6.
Mål angående öfverträdelse af denna Förordning skola upptagas och afdömas af allmän Under-Rätt, hvars utslag, der den för brott mot 1 eller 2 § tilltalade varder ät saken fälld, underställes Hof-Rälts pröfning. § 7.
För villfarande lärosatsers utspridande, efter ty i 1 § sägs, må ej åtal ega rum med mindre Domkapitlet, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, förklarat skäl till åtalets anställande vara för handen. 2:o.
Förordning, angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning.
Kungörelsen den 24 Januari 1781 och med ändring af hvad för öfrigt i strid mot nedan nämnde bestämmelser finnes stadgadt; varder förordnad! som följer: § 1.
Vilja Christna trosbekännare af annan lära, än den rena evangeliska, förena sig i församling; gore derom hos Konungen ansökning och uppgifve dervid sin trosbekännelse och församlings-ordning.
Finner Konungen, efter vederbörandes börande, skäl att ansökningen bifalla, ege sålunda tillätet främmande tros-samfund rätt till fri religionsöfning inom de af lag Escy e d ili o n s - UIs kottets Förslog till underd.
Skrifvelse N:o 70. 151 och sedlighet bestämda gränser ; dock må offentliga kyrkobruk och andaklsöfningar endast inom dylik församlings kyrka, bönehus eller kyrkogård förrättas.
Enahanda rätt tillkomme ock de på grund af hittills gällande författningar redan bildade församlingar af främmande trosbekännare. § 2.
Församling, som i 1 § sägs, vare oförhindrad att sjelf kalla prest eller lärare.
Hvarje församling anställa såsom föreståndare en välfrejdad person, hvars vård hennes angelägenheter anförtros kunna, och göle derom anmälan i Stockholm hos Öfverstälhållare-Embetet, och annorstädes i riket hos Konungens Befallningshafvande. § 3.
Varder rättigheten lill fri religionsöfning missbrukad, eller underlåter församlingen att iakttaga hvad i afseende å föreståndaren är i 2 § stadgadt: då må, efter Konungens förordnande, församlingen upplösas. § 4.