Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa äro öfverhufvud den Naturliga; den Andliga; den Himmelska: men hvardera innefattar ock särskildt trenne smärre eller sig underordnade höjds-grader, så beskaffade, att derigenom, på hvarje allmän-grads egendomliga ståndpunkt, den allmänliga Grad-trefalden afbildas; medelst en så uppföre, som nedföre hela grad-kedjan gående inbördes motsvarighet.
Sjelfva trefaldens orsak är, att allt lifs innersta substanser, Kärleken och Visheten, kunna yttra sig i en fullkomlighet, som är antingen en himmelsk, eller en andlig, eller en naturlig; och som är, äfven i hvart och ett af de bägge sistnämnda fallen, så länge den för sig betraktas, ingalunda någonting ofullkomligt, – ehuru den visserligen inses vara ett mindre i fullkomlighet eller ett lägre fullkomligt, såsnart den betraktas jemnförelsevis.
Derföre gifvas äfven i sjelfva Himmelen grader: hvilka, i egenskapen af höjds-grader, äro de ”tre himlarne”, som hos Paulus omnämnas.
Deras motsvarigheter (eller de sjelfva i sina meddelningar) äro inom Menniskan alltifrån födelsen, – nämligen i sitt anlag; eller anlaget till dem är detsamma som anlaget till den andesjäl, hvilken såsom vilja och förstånd kan utbildas att mottaga godheter och sanningar af rent himmelsk art, men också stanna vid mottagandet af blott andliga, ja, vid mottagandet af blott naturliga; i hvilket fall ändock det lägre tillstånd, som här jemnförelsevis betecknas med ordet ”naturlighet”, är ett naturligt af förädladt skick, eller, noggrannast uttryckt, ett andligt- naturligt tillstånd.
Bland de varelser, som tillhöra den i vanlig eller jordisk mening naturliga graden, födas många med mottagnings-förmåga blott för lifvet af dess yttersta eller lägsta grad; många, med förmåga jemväl för lifvet af dess andra; många, med förmåga för alla tre natur-gradernes.
Men endast
Menniskan är född med förmåga att mottaga, tillika med de trenne natur-gradernes lif, äfven dessutom samtliga de högres eller öfvernaturligas.
Under sin lefnad här på jorden kan hon, i kraft af gudomlig inverkan och sina egna förmögenheters nitiska medverkan, lefva in sig allt djupare eller innerligare i godhet och sanning; hvilket är, att stiga från den ena höjds-graden till den andra, ända till den högsta.
Sådant stigande är alltså möjligt under hennes jordiska lefnad.
Efter döden icke så: den höjds-grad, som hon vid sitt afsked från jorden innehar, förblifver i all evighet graden af hennes tillstånd; och således, om hon då är en Himlens invånare, äfven graden af hennes himmel; d. v. s. den grad af himmelsk verld, eller den särskilda himmel, i hvilken hon, sådan hon numera har inom en viss sphär af godheter och sanningar fixerat sig för alltid, är i stånd att lefva och vidare utvecklas.
Sålunda gifves en företrädesvis himmelsk himmel, en andlig himmel, och en naturlig – nämligen på andligt vis naturlig – himmel; äfvensom himmelska, andliga och (i nyssnämnda mening) naturliga englar.
Ifrån den ena himmeln kan man icke stiga till den andra, eller från naturlig engel upphöjas till andlig o. s. v.
Men hvarje himmel särskildt, eller hvart och ett af dessa engla-tillstånd, är icke dessmindre inom sig en rymd af oändligt stigande eller växande i himmelsk fullkomning.
Ty fastän Höjds-Graderne äro åtskilda från hvarandra, finnas dock, ifrån de lägsta tingen upp till de högsta, inom hvarje höjds-grads egna omfång grader, som sammanhänga; dessa äro, i följd af sitt sammanhang (såsom t. ex. från svagare värma till starkare), att anse för Bredds-Grader; och medelst dessa grader kan, inom hvilkendera himlen som nämnes, utveckla sig en oändlig tillväxt i fullkomning och sällhet.
Det följer häraf, att hvarje himmels invånare äro indelta i särskilda samhällen.
I en verld, der all tillvarelse är ett obeslöjadt uttryck af sin inre verklighet, kunna samhällen bestå endast af likasinnade medlemmar.
Alla de englar, som äro i samma sphär och grad af godhet och sanning, utgöra tillsammans ett dylikt samfund, och anse sig der gemensamt för slägtingar.
Närmaste slägtingar äro de, hvilkas inre lifs-tillstånd äro närmast likartade; desse, om de ock under sin lefnad på jorden aldrig sett hvarandra eller hört hvarandra omtalas, igenkänna sig här såsom förenta genom det innerligaste frändskapsband.
Liksom för menniskorna såsom Församling, så är ock för hvarje särskild
Menniska det mål satt till syfte, att förmedelst de trenne höjds-graderna uppstiga till Herrens närmaste närhet.
Mellertid är äfven
Menniskan född på den lägsta af de höjds-grader, till hvilka den himmelska verlden har urbilderna; och änskönt hon redan här kan lefva så mycket i den andliga graden, som hon verksamt älskar det Sanna och sina Medmenniskor, och så mycket i den himmelska, som hon verksamt älskar det Goda och Gud, lefver hon likväl, på denna sidan om döden, med sin jordiska tillvarelse alltjemnt inom Naturlighetens grad.
Hon är der född med ett kynne, som närmast sammanhänger med de naturliga beståndsdelar, hvilka hon vid denna tillvarelses början hufvudsakligen erhållit medelst modren (liksom hon erhållit de andliga hufvudsakligen medelst fadern).
Hon har fördenskull, i mensklighetens nuvarande skick, en stor kamp att genomkämpa.
Ty från sin naturliga sida är hon öppen för onda inflytelser: emedan till den hör en benägenhet, att hängifva sig åt det yttre-sinnliga, det jordiskt utvändiga och förgängliga, samt förblifva deri; hvadan hon lätteligen kan finna beqvämast och angenämast, att för alltid inom blotta naturlighetens grad qvarstanna.
Detta slags obenägenhet och tröghet för de högre graderne, oaktadt hennes väsendes anlag att sträfva dit uppåt, är hennes arfsynd.
Hon kan dock genom sitt förstånd lika väl mottaga, som icke mottaga, de högre lifs-gradernes ljus (hvilket föröfrigt äfven utan hennes medvetande utöfvar sin inflytelse): men både det ena och det andra beror af hennes vilja, och allenast af den; som af ingenting annat, än sig sjelf, kan böjas och bestämmas.
Vill denna, på fullt allvar, se hvad hon bör välja och göra: så beredes derigenom förståndet, att tjena henne såsom öga och vägvisare; liksom, i annat fall, en ond vilja alltid leder förståndet att tänka falskt och uppfinna skenskäl till de snöda böjelsernas urskuldande eller bemantlande.
Ett ondt, som ingår i förståndet blott, rotfäster sig icke hos menniskan; men det onda, som ingår i viljan, rotfäster sig, – och är derföre det, som gör henne den egentliga, ofta evärdliga skadan.
Ty allt, så väl godt som ondt, hvilket under hennes jordiska lefnad ingått endast i förståndet, men icke tillika i viljan, försvinner ifrån henne med denna lefnad; det är för henne efter döden så, som hade det aldrig varit, eller som hade hon aldrig vetat något derom.
Ingen kunskap, huru klyftig och lärd den än må vara, tillhör menniskan på väsendtligt vis och har i förhållande till henne något verkligt värde, utan så vida den kunnat ingå i viljan, och dymedelst förvandla sig till en lefvande – d. v. s. en i handlingar sig bekräftande – öfvertygelse.
Endast så långt nämligen, som menniskan i gerningar utöfvar det goda, får det fäste i hennes vilja; och fäster det sig icke der under hennes jordlefnad, så sker det sedan aldrig.
Hon har då sjelf dömt sig till ett förtappelsens rof: ty efter döden kan väl förståndet ännu förändras till ett bättre, men icke viljan.
Man ser alltså, att sådan, som Viljan är, – såsom det fria, det sjelfbestämmande uttrycket af menniskans innersta kärleks-beskaffenhet, – begagnar hon Förståndets krafter till medel för sin utbildning eller för befrämjandet af sin rigtning, och danar det derigenom, förr eller sednare, till sin fullständiga motsvarighet.
Der detta förhållande är fullfärdigt, der är således antingen viljan god och förståndet sannt i fullt jemnmått; eller också, i lika fullt jemnmått, viljan ond och förståndet falskt.
I förra fallet, är menniskan mogen för Himmelen; i sednare fallet, mogen för Helvetet; och egentligen lefver hon då, redan före döden, antingen i den himmelska eller i den helvetiska verlden.
Det inträffar likväl esomoftast, att viljan är god, men förståndet oupplyst (i slik belägenhet äro t. ex. alla välsinnade Hedningar), eller att viljan är förderfvad, men icke nog djupt för att betaga förståndet all möjlighet till mottag af ett på henne inverkande ljus: då är hon mogen blott för den förberedande Andeverld, hvarom vi redan talat; och der tillfälle för undervisning, medelst högre andar, alltid gifves.
Men i hvart och ett af dessa fall står fast, att i hvarje menniskas väsende äro Viljan och Förståndet att betrakta såsom makar, från hvilka, såsom barn, hennes Gerningar härstamma eller alstras.
Till denna alstring är henne Friheten gifven: som, i sin allmänna form, är menniskans förmåga att bestämma sig för mottagandet och frambringandet af Godt eller Ondt; en förmåga, hvarförutan hvarken det Goda eller det Onda skulle i hennes varelse kunna verkligen införlifvas såsom hennes; emedan, såsom vi alltredan funnit, endast det, som hon af fri vilja – d. ä. af sin egen otvungna kärlek – mottager och gör, förblifver hos henne beståndande.
Sådan är Frihetens form; lika i missbruk, som i bruk.
Men i sitt sanna väsende är Friheten menniskans förmåga att upplåta sig för Guds ljus och ledning, genom den besegra alla onda inflytelsers och böjelsers makt, och i samma mån uppstiga till de högre lifs-grader, som, vid detta bemödandes oförtröttade fortsättning, allt klarare och varmare inom henne öppnas.
Gud hämmar väl den menskliga frihetens missbruk så till vida, att han icke tillåter det bryta sin heliga verldsordning; men något intrång på hennes utöfning gör han icke.
Hans förhållningssätt i afseende på henne inskränker sig dertill, att å ena sidan aldrig låta henne vara alldeles beröfvad inverkande eggelser till Godt och Sannt, – hvaribland främst hans egen röst, som varnande ropar ur hennes innersta i ”samvetets” maning, så länge hennes invärtes ännu icke är till fullo af det
Onda inkräktadt; samt å andra sidan alltid hålla beredd en jemnvigts-punkt mellan Himmelens och Helvetets inflytelser, på hvilken hon, huru mycket än de sednare synas vara henne öfvermäktiga, kan – såsnart hon det med rätt allvar åstundar – i hvarje ögonblick ställa sig, att från denna punkt begynna en förbättrad, ja, en (i andlig måtto) alldeles ny lefnad.
Det första steget på den nya banan är att afhålla sig från det Ondas utöfning, för att sålunda inkomma i ett upplyst och sedigt lefverne; hvilket är den fullkomlighet, som redan på den naturliga höjds-graden kan uppnås.
Detta är ock det enda, som egentligen står i menniskans egen makt (ehuru visserligen äfven detta blott under förutsättning af gudomligt bistånd).
Hon inträder, såsnart hon dermed börjar, i det omskapelse-tillstånd, hvari viljan låter sig styras genom förståndets insigt af det Sanna och Heliga.
Men fullbordadt ”nyfödd” är hon icke förr, än hon ur detta första tillstånd inträdt i ett annat, hvari hon, utan behof af öfverläggning och val, handlar af viljans egen rena kärlek till det Goda; så att hennes utvärtes menniska då är helt och hållet blifven med hennes invärtes menniska ett, i en oskiljelig himmelsk spegelbild.
Allt det sålunda mera innerliga och positiva af godhet, dygd, vishet, allt det, som blott medelst de högre gradernes öppnande (eller hennes lifs uppstigande till dem) kan komma till utveckling, är, till alla delar, endast Guds verk i henne; hvad hon dervid gör, är blott att vara ett frivilligt verktyg.
Att så är, bör hon ständigt inse och erkänna; änskönt hon alltigenom, såsom skapad till Guds afbild, i hvarje sitt görande eller låtande handlar likasom af sig sjelf.
Strängt taget, är Gud den enda varelse, som af sig sjelf tänker, vill och handlar.
Alla andra tänka, vilja och handla under inflytelser: i allmänhet, af hvarandra; särskildt, den lägre under inflytelser af den högre, och så, i otaliga leders ordning, ända upp till den Högste.
Det motsatta, eller att de menskliga jagen äro med full ursprunglighet sjelfuppfinnnande och sjelfbestämmande, påstås endast bland Helvetets andar; hvaremot
Himmelens, ifrån det ena englasamfundet till det andra, med en mun bevittna, huru föga någon, utom Gud sjelf, är berättigad att tillerkänna sig originalitet.
Sjelfva Helvetet består, liksom i sin öfriga tillvarelse, äfven i sitt tänkande och viljande blott förmedelst inflytelser från Ljusets verld; fastän med den egenskap, att ideligen förvända dessa inflytelsers godhet till ondska och sanning till lögn.
De öfverjordiska verldskretsarnes andar och ande-samfund utöfva fördenskull en oupphörlig inflytelse på jordens invånare och samhällen; hvarföre ock hvarje menniska enskildt är omgifven, och det i hvarje ögonblick, så af goda, som af onda andar, hvilka enkom till hennes personlighet befinna sig i ett närmare förhållande.
Men likaså oafbrutet hålles den nyssnämnda jemnvigts-punkten i beredskap af Försynens allt af vägande vågskål.
Hvad är Försyn?
Det är Guds alltstyrelse enligt den gudomliga ordning, hvaraf Gud förnimmer och vet både allt hvad som öfverensstämmer med och allt hvad som motstrider den; det sednare ungefär så, som man af harmonien och välljudet i ett musikstycke förmärker det osammanstämmande och illaljudande i en fuskares sätt att spela det.
Försynen sträcker sin omvårdande blick ända in uti och ner till de allraminsta menskliga omständigheter, de enskildaste menskliga angelägenheter.
Vanligast, ehuru ingalunda alltid, är dess inverkan omärklig; hvilket sker, dels för att ej lägga band på menniskans frihet i öfvertygelse och frivillighet i handlingssätt, dels äfven, att hon ej må öfverlemna sig å passif sorglöshet och oomtanka.
Ingenting således, utom synd emot Herren, har den rättsinnade, den fromme att frukta för: om han än inser mer och mer tydligt, huru litet afseende
Försynen fäster på allt slags förgänglig eller blott till jordlifvet hörande lycka, såsom t. ex. verldslig höghet, ära, rikedom, med mera dylikt; emedan i Försynens ögon det endast är verklig välsignelse, som medföljer efter döden och förblifver i evighet.
Ingenting sker af en slump, ingenting af något öde, ingenting heller af något förutbestämmande oföränderligt nådeval.
Alla menniskor äro från begynnelsen bestämda för Himlen.
Det beror af dem sjelfva, att bestämma sig för något annat: och i det fallet först få de erfara Försynen såsom tvång; ty klart är, att sådant, som vill uppresa sig mot den gudomliga Ordningen, måste kufvas.
Utvärtes motgångar och qval, såsom rentaf utvärtes (t. ex. sjukdomar, dödsfruktan, stora förluster i timlig bergning eller timligt öfverflöd o. s. v.), tillhöra visserligen icke Försynens välsignelser: men af det skäl endast, att de nästan aldrig väcka till någon inre förbättring.
De äro dertill vanligtvis otillräckliga: de tillvägabringa oftast blott ett flygtigt stillastående i de herrskande lustarnes fart, en skenbar besinning, en utvändig gudlighet; men allt detta försvinner, när anledningen upphör; och äfven om skenheligheten eller bigotteriet bibehålles, har dermed, i sjelfva saken, ett nytt ondt – hyckleriets – kommit till det fordna.
Deremot höra till Försynens välsignelser, och till de största, alla verkliga Frestelser: d. v. s. sådana, som i menniskans innersta verkligen ingripa.
Sådana äro alla smärtsamma pröfningar för hjertat, och alla starka lockningar att afvika från det Godas väg.
Genom de förra kommer trons, genom de sednare viljans fasthet till ytterligare pröfning och stadga.
Frestelserna tjena till att uppegga det inom oss doldt lurande Onda, att askan, som skyler dess gnistor, må bortblåsas, och den deraf uppblossande lågan, såsom numera åtkomlig för det ”lefvande vattnet”, eller för himmelska sanningars motverkan, i grunden släckas.
Utrustad till herravälde öfver det i sin natur onda och falska, förvärfvar menniskan detta välde blott genom besegrade frestelser.
De svåraste frestelserna äro de, som komma från Egenkärlekens lustar; och aldrig synes en menniska inför englarne så låg och liten, som när hon låter någon af dessa lustar hänföra sig.
Men hatar hon, afskyr hon, trängtar hon ärligt att befrias ifrån de villor, dem Mörkrets andar inkasta i hennes tankar, fantasier, känslor: så är Herrens allsmäktiga bistånd i ögonblicket tillhands.
Han strider då vid hennes sida; och hon försättes då snart i det nyfödda tillstånd, der hon erfar sanningen af hans yttrande: ”mitt ok är ljufligt, och min börda är lätt.
– I den förberedande Andeverlden gifvas ännu frestelser att genomgå: i Himmelen icke, ty der är det Godas seger afgjord; i Helvetet icke heller, ty der finnes ej mera någonting Godt, hvarifrån man kunde förföras att vika.
Der förnimmes alltså äfven lika litet, som i Himmelen, den ur samvetet ropande stämman.
Och härmed äro de hufvudsakligaste dragen tecknade i skildringen af den lefnadsbana, hvarmedelst Menniskan inleder sin i evighet fortgående.
Vi hafva insett, huru hon medelst denna bana, i den mån hon genom beredvilligt mottagande af himmelska inflytelser låter det högre lifvets grader inom sig öppnas, efter döden kommer att befinna sig i den Himmel, hvars sphär hon redan här på jorden burit inom sig; således i ett lycksaligt tillstånd, som då äfven i sina yttre föremål fullt motsvarar och betecknar den goda, ljusa, sköna själsförfattning, hvari hon lefvat och från jorden afgått; hvarvid hon ock inlåtes i sjelfva det innersta och egentligaste af sin der uppnådda lifs-grad, och skönjer, att äfven det fullkomligaste af andlig, ja till och med himmelsk grad, sådant det på jorden uppnåtts, är ett blott naturligt vid jemnförelse med den herrlighet, hvaraf hon nu genomströmmas och omgifves.
Likaså hafva vi sett, huru hon medelst samma inledande lefnadsbana, i den mån hon motsträfvar och tillspärrar sig för den gudomliga nådens inverkningar, kommer att efter döden befinna sig i ett tillstånd af osalighet, som, emedan det är en numera ohöljd och från allt annat afskild fortsättning af den själsförfattning, hvilken hon på jorden hos sig utbildat, äfvenledes är i allt sitt yttre, i hela sin inrättning en trogen afspegling deraf; och alltså just det Helvete, hvars sphär utgjorde redan här hennes lifs innehåll och hemvist.
Det har blifvit visadt, huru hon, efter döden, i ena fallet genast uppvaknar inom någon af Englaverldens, och i andra fallet genast inom någon af Djeflaverldens kretsar; – ty klart är, att jemväl i Helvetet finnas, såsom antipodiska motsvarigheter till de himmelska, särskilda grader och samhällen; alltefter särskilda beskaffenheter af ondskor och af sympathier, som draga likasinnade tillsammans inom den krets af Ondt eller Synd, hvari de sätta sin högsta kärlek och njutning.
Också är den mellanrymd antydd, som upptager de för Himlen och Helvetet oafgjorda; hvilka der ännu erhålla tillfälle, att fästa, att fullborda sig i rigtningen åt Godhet och Sanning, eller i rigtningen åt Ondska och Lögn; hvarefter de, med detsamma, antingen i Himlen, eller i Helvetet, inflyttas.
– Endast två anmärkningar, i afseende på dessa båda innersta och sista hemvist, torde ännu böra bifogas.
Den ena må beträffa Helvetes-qvalens evighet, och Guds förhållande till dem.
Tydligtvis består denna evighet deri, att djeflarne, eller de förtappade, städse djupare lefva sig in i (eller införlifva sig med) det Onda och Falska; såsom englarne, eller de salige, ständigt djupare lefva sig in i det Goda och Sanna.
Gud fördömmer ingen; de fördömde äro det derföre, att de sjelfve fördömt sig.
Allmakten kan allt, utom att göra det Onda till Godt; Gud kan således ej frälsa den, som ej vill låta sig frälsas.
Det är en lösligt philanthropisk åsigt, att ondskan, eller syndalusten, ej har i onda menniskors väsende djupare inträngt, än att den skulle, liksom ett yttre påhängsel, en drägt, kunna dem afklädas genom Guds barmhertighet.
Liksom det Goda blifver goda menniskors hela lif, kärlek och nöje, så blifver det
Onda de ondas; der dessa äro i sitt nöje, der åstunda de i sjelfva verket vara, och just i helvetet äro de det ostördast och mest.
Trahit sua quemqve voluptas: de dragas dit af sin okufvade lustas numera omotståndliga magi; de kunna endast der lefva; och den enda nåd, som kan af dem emottagas, är – förlängandet af deras tillvarelse, hvilken de, så usel och ohygglig den är, ej vilja förlora, emedan den dock egentligen är sådan de önska hafva den.
Att de i denna tillvarelse oändligt pina både sig och hvarandra, ligger i saken sjelf.
Gud skulle först då pina dem, om han upplyftade dem inom Himmelens kretsar: vistandet i dessa heliga sphärer, så motstridiga deras egna, skulle, (om det vore möjligt), förorsaka dem de gräsligaste plågor; hvilket ock klarligen synes af deras ångest, när stundom en himmelsk stråle faller ned i afgrunden och visar, för deras egen syn, dem och deras verld i det verkliga skick, hvaröfver de eljest fortfara att göra sig hvarjehanda illusioner.
Möjligheten af dessa illusioner är den enda art af gudomlig barmhertighet, som till dem kan finna väg för att mildra deras tillstånd.
Så t. ex. se de i sin egen vanliga åsyn ut som menniskor, och deras boningsrymd upplyses då af en dager, ungefär lik den jordiska: men i sin verklighet, inför englarnes ögon, är deras utseende idel spökens, furiers, vederstyggliga vidunders, deras omgifning full af eld och rök, och dagern i deras rymd ett sken likt det af glödande kol, eller af en i nedgången blodröd stormbebådande sol, hvilket, så ofta något ljus från himmelen dit instrimmar, genast slocknar och bytes till tjockaste mörker.
Derföre är dem ingenting förskräckligare, än en sådan strimma; ty vid henne synes allt så, som det är.
Men hos enhvar är anlete, gestalt, röst, åthäfva, endast motsvarigt uttryck af hans ondska eller syndalust; äfvenså är det blott sjelfviskheten, hatets, de onda begärens inom dem fortfarande och brännande låga, som åstadkommer synbilden af eld; och helvetets sol är detsamma falska ljus, hvilket de på jorden prisade såsom fördomsfrihet och redbar sanning, under det de hånade den verkliga sanningen med namnen vidskepelse och svärmeri.
Det är således ej i något afseende Herren, som straffar dem; de sjelfve straffa sig, genom de nödvändiga följderne af det Ondas natur, såsnart den – såsom här – hunnit framträda fullt utvecklad och oförställd.
Helvetets eviga ohygglighet och otrefnad härleda sig tvifvelsutan från samma skapande Makt, som
Himmelens eviga fägring och trefnad: men blott sålunda, som (å ena sidan) lif, vällukt, glans, och (å andra sidan) förruttnelse, stank, orenlighet föranledas af ett och samma himlaljus, alltefter de föremåls beskaffenhet, i hvilka det mottages eller på hvilka det inflyter.
Att de fördömde af Gud straffas, kunde sägas blott så till vida, som de af honom störas i sitt förnämsta gemensamma nöje; hvilket är, att tubba menniskor till ondt, och att så väl på jorden, som i mellan-andeverlden, med mångahanda försök antasta och oroa de välsinnade, de goda.
Men deras hämmande härutinnan står i sjelfnödvändigt sammanhang med Försynens hela öfriga verldsordning.
Bortser man härifrån, så ofredas de i sina lustar af ingenting annat, än af hvarandras ömsesidiga anspråk och intrång.
Hvars och ens innersta njutning är nämligen här, att lefva endast för sig och sitt nöje, och att, för att deråt vinna ett obegränsadt utrymme, beröfva de andra så mycket, som möjligt, af deras.
De ondaste äro der de andras förmän, och göra de andra till föremål för straffdomar, icke för att förbättra dem, utan af den tyranniska fröjden att plåga; sins emellan åter straffa desse hvarandra, genom kamp om öfverväldet och kufvande vexelvis.
Detta var vår ena anmärkning.
Med den andra må vi möta den inbillning, att Himmelens sällhet, att Englarnes lif skulle bestå i ett overksamt och enformigt njutnings-tillstånd.
Tvärtom: det är en allmän verldslag, att liksom hvarje sann Nytta har sitt medföljande Nöje, stigande i samma mån som nyttans utöfning, så har hvarje sannt
Nöje sin medföljande Nytta, stigande i samma mån som nöjets njutning, så att båda egentligen utgöra ett; och klart bör då vara, att denna lag måste just i Himmelen gälla med sin största utsträckning och tillämpning.
Der är alltså en oändlig mångfald af sysselsättningar, alltefter englarnes och engla-samfundens särskilda lynnen, särskilda gåfvor, särskilda rigtningar af syfte, kunskap, talent; men alla sammanstämmande deri, att på Kärlekens och Vishetens väg oafbrutet utbilda sig och hvarandra till ständigt större fullkomlighet.
Deras förrättningar dela sig i sådana, som medelbarligen åsyfta Himmelrikets förkofran, och sådana, som omedelbart befrämja den.