Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På det år, som förflutit sedan Une vie efter att ha stått som följetong i ^arisertidningen “ Gil Bias “, der den passade ypperligt att läsas på kaféerna vid absintglaset, utkom i sin första upplaga; hunnit öfversättas såväl till danska som till svenska språket.
Vi måste ju följa med vår tid och taga reda på de idéela strömningar, som utgå från verldsmedelpunkten vid Seinen!
I båda öfversättningama ha de minst blygsamma ställena blifvit försigtigtvis strukna, ty nordens publik är ännu ej tillräckligt uppfostrad för att kunna smälta herr Maupassant, sådan han uppträder inför den mindre fördomsfulla pariserpubliken.
Hos oss är man för öfrigt ganska van vid att i stym-padt skick få läsa utländska * moderna romaner,- ehuru öfver-satta med författarens tillåtelse.
I Zolas “ L ’ Assommoir “ förekommo först ett par, om vi minnas rätt, föga betydande strykningar.
Sedan utgafs samme författares “ Une page d ’ amour “, väldeligen stympad, och sedan har saxen varit framme och klippt bort anstötliga ställen både hos Zola och Daudet och — hvad som har mera att betyda — hos Gustave Flaubert, en längesedan afliden författare, som aldrig kunnat lemna sitt samtycke till någon stympning af sitt arbete.
Då “ Fru Bovary “ i fjor utkom i svensk öfversättning
— icke just för tidigt — påpekade en granskare i Stockholms Dagblad förhållandet med strykningarna deri, och nu på sista tiden har man från mera än ett håll frågat med hvad rätt dylika uteslutningar ske.
Åtminstone vore det väl en skyldighet att på titelbladet eller i ett förord påpeka att öfversättnin-gen är lämpad efter den svenska publikens förmåga attfördraga den utländska spisen.
I England finnes ju både bibeln och Shakspeare i upplagor afsedda för ungdom eller för läsning högt i hemmen, — ja, af Shakspeare ha ju äf-ven vi svenskar nu en sådan hyfsad upplaga.
Och vi hålla nu på att få en dylik- äfven af de franske realisterna, — dock ej af TJne vie, ty skall den hyfsas, så blir det icke
• stort qvar af hela boken.
Hvart genren leder?
Den har redan ledt till sådana praktexemplar af “ sedeskildringar “ som Paul Alexis ' “ Un collage “, om hvilken Kaufmann mycket träffande och upp *: riktigt sagt att “ den är ett svineri från början till slut “.
Mellan den och Maupassant är dock skilnad, det måste med-gifvas.
Ty Maupassant Tean vara bättre än sitt rykte.
Det är väl något för vågadt att påstå, som en literaturanmälare nyss gjorde i Nya dagligt allehanda — han var i parentes sagdt märkvärdigt gynsamt stämd mot “ Ett lif “ — att * Maupassant genom detta arbete öfverträffar sin mästare, Emile Zola, och att det går upp emot Flauberts beryktade “ Madame Bovary “.
Undertecknad kan ej se annat än att Zola är lika sund som Maupassant — när Zola nämligen behandlar sådana ämnen, der han får tillfälle att visa en sund lifsuppfattning.
Maupassant är möjligen mera mångsidig, — lifligare är han alldeles säkert.
Hans senaste arbeten — särskildt novellsamlingen “ Miss Harriet * — visa, påstås det, ett betydande omslag till det bättre.
Der fins egentligen ingenting, som ej en man och en qvinna kunna läsa högt till samman.
“ Det råa är borta, det naturalistiska intet annat än öfverströmmande blodfull- ’ het. “ Så påstås det.
Lise Fleuron är en ny roman och ändå verkar den så gammal.
Georges Ohnet är en ung författare och likvälskrifver han så som en gammal romanfabrikant.
Hans sista bok gjorde nian bäst i att ej tala om, men man tiger ej ihjäl en författare, som säljer sina arbeten i hundratusentals exemplar och förtjenar in millioner på sina böcker och teaterstycken.
Han har sin publiks bevågenhet och han har sin fasta position, kritikern må brumma aldrig så mycket.
Den franska kritikern brummar sällan, allra minst då han har att göra med en författare på modet.
Då böjer han sig vördnadsfullt.
Och efter en framgång sådan som Ohnets bugar han sig till jorden.
Ohnet skref Serge Panin, en rätt bra roman, ehuru alls intet mästerverk.
Men der hade han en utmärkt figur, madame Desvarrennes, typen för den handlingskraftiga, starka fransyska qvinnan.
En i dikten alldeles ny gestalt.
Hon gjorde bokens lycka och författarens likaledes.
Han skref sedan Le maitre des Forges, som var sämre än Serge Panin, men som tog publiken med storm och som, i likhet med Ohnets andra romaner omformad till teater-pjes, gick Europa rundt, på de flesta ställen helsad med jubel af publiken men mindre omtyckt af granskarne.
Här är ej tid att tala om detta dussinarbete med dess hemmagjorda konflikter, dess arrangerade scener, dess gamla vanliga teaterfigurer och dess löjliga duellslut.
Följde sedan La comtesse Sarah och så Lise Fleuron, nya uppkok på gamla recepter.
Lokalfärgen och några typers sa-nna prägel skall ej förnekas, men å andra sidan, hur schematiskt är det ej allt samman.
Vi känna igen allt ihop.
Hvilken gammaldags löjlig historia, denna om Lise och hennes afundsamma rival.
Der fins kanske i boken en och annan träffande teckning ur teaterlifvet — ty det
är ju detta som skall skildras i Lise Fleuron — men____
Saken är den att vi ha blifvit bortskämda.
Frankrikes bästa romanförfattare ha visat, hur man kan skildra en samhällsklass, hur man kan se lifvet, om man har skarpa ögon.
De ha ibland gått för långt, det är sant.
Maupassant är rå och förblir det, det ligger i hans natur.
Men hellre detän att som Ohnet vara publikens Jydige tjenare och kopiera berömliga romanfabrikanter från tider, som flytt.
Det blir så själlöst, %det han skrifver, så följetongsartadt och flackt schablonmessigt, att man för att njuta af hans böcker måste antingen utesluta hvarje tanke ur sitt hufvud eller åtminstone glömma bort allt hvad som blifvit skrifvet under de sista decennierna.
Som följetonist i en tidning för damer är Ohnet lämplig.
Han tyckes äfven vara ypperligt på sin plats som den stora publikens roare.
Som gradmätare på dennas smak få också hans böcker sitt egentliga värde.
Passepartout.Två generationer.
Strödda aforismer
Strax före jul utkom i Köpenhamn ett litet elegant debut-arbete, hvilket väckte en så pass omfattande uppmärksamhet, att första upplagan inom ett par veckor var utsåld.
Boken var en samling småstudier, dess titel “ Unge Mennesker “ och den unge till Herman Bangs literära fraktion hörande författaren hette Peter.
Nansen.
Det lilla häftet var formelt sedt.icke af någon öfver-väldigande betydelse — stilen är lätt, ledig, men utan någon synnerlig personlig färgton öfver sig.
Det hela föreföll för slapt, för energilöst skrifvet med allt för mycket jägtande efter psykologiska konstgrepp af tvifvelaktig sanning.
Vida märkligare var emellertid boken som en konseqvent och träffande sedeskildring af en hel del nutidsungdom, särskildt af nutidens " unge män.
Allt det nervösa i sträfvandet, allt det misstroget tvif-velsjuka i tänkandet, allt det ängsligt krampaktiga i kännandet hos dagens manliga ungdom, deras viljor af vax och deras lustar af blår, tungsintheten och maktlösheten, med ett ord allt det Peer Gyntska och Niels Lyhne-artade i tiden kom förträffligt fram i dessa Nansens småstudier.
* Trogen sitt program, vill ” Dagens krönika ” fortfarande med nöje lemna andarne tillfälle att tukta hvarandra.
Ensidig idealism ar lika litet som ensidig realism vår lösen.
Red.Det var väl också derför boken gjorde uppmärksamhet, så mycket mer som högerbladens kritiska keruber, förskräckta, i sedlighetens namn riktade mot den sina Tinnerholmska flammande svärd____
Och det var egentligen om detta jag ville skrifva, detta att aldrig ännu ett arbete kommit ut, der en uppväxande generation skildrats på nytt sätt eller ur ny synpunkt förr än de äldre genast med full hals ropa: “ Neej, sådan är icke ungdomen “.
Vore det då icke bra mycket rimligare, att de hedersmännen sade: sådana voro icke vi?
Men när recensioner skrifvas, när de nya böckerna och de nya åsigterna diskuteras, då glömmas åren, som gått.
liksom krämporna för i dag — och ungdom blir uttrycket för ett slags punschdrickande, serenadsjungande ungt djur på två ben med gladlynt humör, litet förstånd och klen skäggväxt.
— Och dock är skilnaden mellan far och son just nu så stor som väl sällan, denna skilnad, hvilken så många upprepade gånger betonats, men trots detta faktiskt blifvit allt för litet erkänd, ty annars skulle väl icke så många • brytningar söndra hemmen, så många slitningar uppstå mellan nära anförvandter och störa lugnet kring aftonlamporna.
Annars skulle väl icke i så mänga familjer uppspe-las mer eller mindre sorgliga moll-variationer på det gamla temat “ fäder och söner “.
Gör blott i tankarne en liten sammanställning af 40 — 50-talets .. och 70-talets nordiska ungdom.
Den förra var en lycklig, optimistisk slägt, som trifdes godt med lifvet, drack mycket, sjöng mycket, estetiserade mycket och skref mycket vers.
Och det var ingen liten uppgift den lagt på sina unga skuldror — den gjorde ju sig till bärare för “ nordens skönaste tanke “, spelande en sorts - politisk medlare-roll.
Det var ju den, som skulle åstadkomma den så beprisade sammansmältningen, “ den fria mäktiga norden, som skulle föra till seger folkens sak “.
Och ungdomen drog ut på studenttåg.
Kring fylda bålar höllos högstämda tal och till bräddade skålar recite-rades storslagna vers.
Idéerna flögo som fjäderbollar mellan sällträn, och man löste de mest invecklade frågor, lika lätt som man benar fisk.
Dét var knappast ett studentgille, der man icke kom fram med de stora orden och de stora löftena — och under allt detta var man auktoritets-troende som barn, och royalistiska som pensionerade embetsmän.
Så gick den generationen-ut i lifvet och märkte snart, att den gjorde bäst i att läsa in idéerna i en byrålåda för att taga fram dem, då de passade, vid högtidliga tillfallen, tillika med de svarta byxoma och ordensstjernorna.
Kom så sista kriget, då danskarne öfvergifha föllo kring Dybböls skansar, och den gentila lifsidén om “ den fria, eniga norden *, afslutades med en sista akt, hvars tragiska fiasko gaf de sköna talesätten och de vackra försäkringarna en viss obehaglig, nattstånden bismak.
Dermed var det slut med den nordiska “ treenighets-glädjen “, och den unga generationen växte upp under reaktionen, i Sverige specielt under reaktionen efter den vunna statsförfattningsförändringen, under det Napoléon le petit, den ihåligaste af alla krönta äfventyrare, ängaf verldstonen med sina folkvänliga farcer, sina galanta äfventyr och sin kalla, lösliga otro.
* Den pya generationen var redan i födelsen skeptisk.
Fäderna, hvilka på ålderdomen blifvit mer och mer konservativa, hade i sin ungdomstid förbrukat all dess entusiasm, och deras exempel dref sönerna att dubbelt så girigt leta fram alltings skuggsidor, att dubbelt så nervöst sönderplocka allt, så mycket mer som de just kommo lagom till att njuta frukterna af den moderna kritikens arbete — särskildt på det religiösa området.
Oeh de blefvo en slägt af oroliga tviflare, af misstrogna grubblare, hvilka så vant sig vid att ängsligt dissekera allt att det till sist blifvit dem svårt att hänföras af något.
Och det var det värsta, att då de verkligen fingo syn på idéer, hvilka stämde öfverens med tiden, på åsigter, hvilka deras förstånd måste gilla, så många fun-nos, hvilka icke voro starka och modiga nog att helt om-fatta konseqvenserna af sitt eget tvifvel, utan antingen stannade i halfheter eller upplöste allt i pessimism och universalskepsis, för att icke tala om alla, som blefvo öfverlöpare till det gamla lägret.
Och orsaken härtill?
Jo, nervösa, som de äro, vår tids Unga män, tvifla de till och med på sitt eget tvifvel, och rädda för att taga stegen ut, våga de icke bränna sina skepp, men tycka om att hafva^en återvändsgränd öppen äfven till idealer, hvilka deras kritik hånat ner.
Så förgår deras dag under en pendelaktig vexling mellan olika åsigter, mellan .de gamla, ur hvilkas moderligt lockande famntag de icke helt kunna slita sig, och de nya, med hvilka de icke öppet våga ringförmäla sig.
Om något är en dylik osäkerhet, en dylik brist på fast mark under fotterna egnad att g; öra en generation beklämd och tungsint.
Och af samma anledning handlar ju en så stor del af den moderna, nordiska literaturen — och minsan icke den sämsta — om öfvergångsmenniskor, hvilka svika de nya gudar, de aria skola varda,herskande i fram-
# tiden för att åter börja offra vid de gamlas altare, eller i allmänhet om stort talande och litet uträttande denuncianter.
Tänk blotf på Ådam Homo, Peer Gynt, Niels Lyhne, kand. Albrecht (Schandorph), Axel Ström (Reinhard), William Högh (Bang), Arvid Falk, Rudin och Neschdanov (Turgeniew).
Men icke för tänkandets område ensamt är nervositeten generationens särmärke, kanske ännu mer för känslolifvet.
De djupa passionerna, de varmblodiga, handelskraftiga lidelserna, de höra icke nutiden till, men väl den sensitivar-tadt retliga känslighet, som lik de spända, spröda strängarna på) ett ömtåligt instrument, sättes i en skälfvande dallring vid hvarje intryck, och den sinlighet, som lyckliga perioders menniskor känt glöda i sina ådror som en obekymrad, frisk och lyckliggörande naturdrift, tar nu skapnad af ett ögon-blicksrus, som bryter fram med ett konvulsionsanfalls alla symptomer.Sannerligen den träffande bilden för tidens lidelse är icke längre som fordomtima elden men spritlågan.
Men så sakna vi unga också ett af hufvudvilkoren för att kunna känna friskt och lifslusti^t, vi sakna aldeles förmåga att fånga nuet, att i glädje suga i oss stunden genom alla porer.
Vi äro gudbevars för förståndiga för att ryckas med af minutens flyktiga fröjd, och samtidigt med att vi börja känna oss heta om hjertat af hänförelse, ’ sätter vår kritik öfver oss sin kylande dusch-stråle.
Vår reflektionslusta äflas till den grad att dissekera och plocka sönder våra känslorörelser och tycken, att vi påminna om småbarnen, hvilka peta sönder sina dockor för att få reda på hvad som finnes inuti.
Och undertiden förgår alltsammans som luftiga morgondimmor för vindarnes skarpa an-dedrägt, ty än har ingen känsla behållit sin fängslande doft, detta magiska je ne sais quoi, då man anatomiserat ut dess beståndsdelar under hyper-reflektionens förstorande och för-grofvande solmikroskop, och intet rus har bevarat sin bor-nyr, då man med filtreringsapparat, profglas och termometer undersökt hvarje klunk.
Och den starka civilisationen, allt det öfverförfinade i samhällslifvet, allt det för mycket konvenabla i umgänget hafva väl också de i sin tid bidragit till att sätta en egendomligt blaserad, p4 samma gång torr och het prägel på ungdomens känslolif.
Så brådmogenheten hos de uppväxande — detta, att de uppträda som halffärdiga kavaljerer på barnbalerna, göra ifrån sig ynglinga-svärmerierna på skolbänkarna oeh- lära sig nyttan af Utt “ antichambrera “ i gymnasialklasserna — tyder icke också detta på något forceradt i tiden.
Kan någon bjertare motsats till den föregående generationens svärmande, gluntsjungande unga man tänkas, än den nyas, hvil-ken gör ifrån sig ungdomsorgier och examina lika fort och inträder i - lifvet lika ung till åldern som gammalförståndig till sinnelaget,- städad och trött, mestadels lika böjlig i ryggen som i åsigterna.Det ligger en djup sanning i bröderna Goncourts geniala uttryck: det fins i * vår tid män, hvilka synas hafva icke sin lefnads, men sin tids ålder.
Om allt detta tages litet mera i betraktande, skulle väl de unga författarne sparas från att höra de evigt idislade beskyllningarne för pessimism och koketteri med svagheten.
Ah, herrar recensenter, vi alla, hvilka icke äro sa urkraftiga som Ni, vi skulle afundas Er all den kärnsunda berserka-styrka, Ni släppa lös i Edra recensioner, om vi icke visste, att den så mycket oftare råkas i Edra tidningsartiklar än i lifvet.
Men sägen I, det är ett utländskt mod af samma godtyckliga art som ' de moderna redingoterna, detta att beständigt hänga läpp och agera * lifstrött.
Såå,
I tron då verkligen, att en för så många menniskor gemensam sinnesriktning icke skulle hafva djupare rötter än en af några enstaka individer företagen importation?
Och detta, fast det vore så oändligt mycket behagligare och be — qvämare att vara och uppträda som förnöjda lofprisare, hvilka funno allt godt, såsom lyckliga, svärmande trubadorer?
Nej, alla de stora, sociala problemen, hvilka hänga hotande och olösta öfver oss, låta oss se tungsintare på lifvet, och ' de aldrig i någon tid så; skarpt iakttagna pauperism-för-hållandena, göra oss mindre benägna än I, att tro, att allt ledes till det bästa af en verldsordnande hand.
Och dock om I haden rätt, och vi verkligen sörjde i otid, och martyrlikt njöto af att sörja, I egden dock icke rätt att uppträda öfverlägset tadlande, ty sönernas fel bero icke så litet på * fädernas lyten, och der fäderna jublande draga ut på Don Quichote ’ s-strider mot väderqvarnar, blifva sönerna .antingen tvifvelsjuka Thomas ’ eller hånfulla Ther-sites-naturer.
Dock hur tungt det nu ser ut, för visso kan mati hoppas på något bättre.
När brytningen mellan auktoritetstrons och den vetenskapliga forskningens period helt är öfver, skall väl ett annat lugn komma öfver menniskorna, .ty det förefaller, som man ej behöfde misströsta om en generation,hvilken har tron på vetenskapen och tron på utvecklingen att stödja sig vid.
Då skall man med afseende på de båda slägtena kunna erinra sig den gamla myten om Ikaros och Daedalos.
Lik Ikaros var den föregående generationen ungdomsyr, djerf och förhoppningsfull, lik Ikaros tänkte den i sin naiva tro att kunna flyga till himlen, men föll dess snöpligare pladask ner igen, i det vaxvingarna smälte för solstrålarne.
Då den nuvarande generationen vunnit mera klarhet och icke längre måste känna hvarje litet steg framåt både som osäkert, enär det leder ut till ett obekant land, och smärtsamt, då det innebär öfvergifvandet af något gammalt från barndomen kärt, skall Daedalos blifva dess karakters-typ.
Som bekant bygde och timrade Daedalos träget, oclt uttrycket för hans grubblande själ var labyrinten.
Men hur han sträfvade nere på jorden, lärde han sig till sist flyga icke djerft eller skyhögt som Ikaros, men desto säkrare, åldenstund han insåg, att det till intet gagnade att söka nå himlen — ty der har jordens son ingenting att skaffa.Några ord om landsortspressen i våra dagar
en ined arbetare deri *.
Det snart stundande årsskiftet kommer säkert som vanligt att medföra, bland andra goda och älskeliga ting, ' äfven en hel del nya tidningar och publikationer, såväl inom hufvudstaden som i landsorten.
Det är så vanligt vid årsskiftena, att man knappast faster sig dervid, och lika vanligt är det att en stor del af dessa nyvaknade “ Skabninger “ efter en kort tid sluta sin efémera tillvaro i all tysthet, sörjde och saknade af få, och utan någon annan dödsruna än de qvarlefvandes lakoniska notiser med öfverskrift “ restitution af prenumerationsafgifter “.
Många af dessa pressens dagsländor tillkomma uteslutande af spekulation, af naiv tro på att man på tidningar skär guld med täljknifvar, och med föresats att begagna alla lofliga medel för att nå detta lika lofliga mål.
Men något tal om, någon tanke på en idé att kämpa för, någon bestämd mening att föra fram, saknas oftast.
Prenumerationsanmälans gyllene löften äro skimrande äplen, som när man rör vid dem falla till aska, och den “ sanningens fana “ utgifvaren höjer, finner man vid närmare granskning tyvärr allt för ofta vara endast en ' grann klut med falska konstgjorda farger, en klut som under årets lopp
* Af skäl, som icke äro svåra att gissa, har förf.
önskat vara
* anonym.
Hans namn är eljest ingalunda obekant inom pressen,
Red .. kan vridas och vändas, skifta farg som kameleonten, stickas i fickan eller hissas högt, allt efter omständigheterna, för att vid årets slut — om den fins qvar så länge — åter dyka upp med “ det sannas, det godas, det skönasu inskrift i feta typer.
Så ökas år från år antalet af dem som skola föra folkets talan, hålla idéens fana högt, sprida kunskap och upplysning vida omkring, ända in i den låga kbjan på landsbygden och fattigmannens ruckel i gränden.
Men läslusten och förmågan att betala, äro icke så stora, att de motsvara * den ökade tillgången på tidningar, och följden blir den vanliga, der efterfrågan icke står i proportion till tillgången, nämligen att tidningarne sjunka i värde och en konkurrens uppstår, som går öfver måttet af hvad tidningarne i flesta fall kunna bära.
Deras ekonomi
— som sällan från början är god — förvärras alltmera.
Konkurrensen mellan tidningarne — isynnerhet i småstäder der endast tvenne tidningar finnas — antager proportioner som skulle komma en köpman att häpna, och så går man raskt på i ullstrumporna med att förstöra affärerna för hvarandra; att smickra och krumbugta för vinnande af annonser och tryck, att ljuga och skräfla och öfverösa hvarandra med ovett: och hån; att tiga der man borde tala, för att ej förlora en kund, och tala der man borde tiga, för att » vinna en annan.
Under all denna äflan och strid sjunker tidningens in- ' nehåll — man har ej råd att skaffa värdefull läsning — och under tiden står allmänheten och ler i mjugg öfver narrarne, som tro sig visare än andra, men icke se, att de under-gräfva det, som de i första rummet borde vaka öfver - .pressens anseende.
Så uppstår detta pressens proletariat och den — om man granskar strängt — ofta ovärdiga press som går och gäller för utmärkt.
Jag skall söka att i denna uppsats närmare påvisa hvarför och hvarigenom denna press — landsortspressenicke intar den ställning, den borde och kunde intaga, men.
vill först förutskicka ytterligare några anmärkningar.
Mången — kanske de fleste — skall säkerligen vid genomläsandet af ofvanstående rader tro att de här ha för sig en man som hatar pressen, en af dessa gengångare som icke tåla ljuset, utan drömma sig tillbaka till de * goda
• dagarna “ då presstvånget i all sin glans florerade, eller ännu bättre till den tid då tidningar voro lika få och sällsynta som flugor i november.
Den som skrifver dessa rader är en man, - som så att säga med modersmjölken insupit kärlek till pressen, närt sig vid dess barm sedan han var blott en yngling, som kämpat- i dess led länge och lärt sig älska denna press hvars uppgift är så stor, så hög och hvars magt är så obegränsad; en man som ännu står midt i striden och som hoppas få kämpa i pressens tjenst till sin död.
Men äfven en man, som icke är blind för felen inom denna press, och som älskar sitt yrke för högt för att icke vilja göra allt hvad i hans förmåga står att rödja undan ogräset och kratta upp jorden, hvari det växer för att bereda god mark för god frukt.
Men han har under sin verksamhet som tidningsman på skilda orter fått se mycket dåligt frodas inom pressen och han har haft tillfälle att genom resor i landet — äfven i grannländerna — sätta sig rätt mycket in de förhållanden hvarom han här skrifver.
Då han emellertid här talar endast om landsortspressen, kommer detta icke af.
att han anser hufvudstadsbladen höjda öfver allt klander, utan deraf att han icke så noga känner förhållandena inom desamma som i landsorten, och han vill endast här framdraga fakta.
Kunde hans ord i den allra minsta mån bidraga till höjandet af den dåliga anda som råder på många tidningskontor i småstäderna, och vidga resp. utgifvares horizonten smula öfyer annonstaxan, saxen och klisterburken, skulle han anse det för en stor belöning.
Den stora allmänheten känner föga till de inre förhållandena inom tidningspressen, hori endast känner dess verkningar, vet att vinden blåser, men icke hvarifrån den kom- • mer eller hvart den far.
För allmänheten i gemen är tidningsbyrån ett mystiskt rum, och pressens slammer som ett mummel af okända magter.
Låtom oss kasta en blick in bakom ridån en smula.
Jag vill söm exempel taga en stad på cirka 6 å 8,000 innevånare.
Der finnas — antaga vi — tvenne tidningar X-aliehanda och X-bladet.
X-allehanda är det äldsta på platsen.
Det kom till för många år sedan.
Orsakerna hvarför och sätten hvarpå en tidning i en småstad kommer till äro mångahanda.
Ofta är det endast en vanlig affärsspekulation, men lika ofta är det en följd af missnöje med den gamla på platsen.
Antingen har denna varit för röd eller för grå; antingen har den sagt för mycket eller för litet.
Kanske har den också med några hårda ord knuffat en man som har pengar och energi nog att sätta upp en ny för att ge svar på tal.
Ofta har tidningen för sin tillkomst att tacka någon afsigkommen eller af andra skäl irrande publicist, som med ljus och lykta söker efter en stad der plats finnes för en andra tidning, denna plafs må nu vara aldrig så liten.