Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror, att i en annan, något friare dag, tingens namn kunna mycket förändra sig; regellösheten blifva känsla, snille, kraft; sjelfsvåldet, naturens frihet; förvillelsen, passionens språng; mörkret, höjd eller djup; trögheten, vigt; de kalla utropen, själens glöd.
Jag gör mig ej ett försvar af denna allmänna tanken; jag blott öppnar mig väg till den högsta rättvisan.
Men jag vill och kan ej förfela någon grad af vördnadsfull erkänsla.
Jag ber, att
Sällskapet vill utfästa den belöning man ämnat mig, – och som kanske en förfining af högmod kommer mig att uppgifva, – för den bästa kritiska afhandling om Reglornas ursprung och sanna värde i de Sköna Konsterna.
Den är för vigtig, denna frågan om ”Reglorna”.
Homerus, säger man, är full af vildheter; Pindarus har inga reglor; Horatius inga74; Shakspeare, Milton, Klopstock, också Montesquien inga!
Kanske vill man säga, inga allmänna, – men just för att hafva reglor af en högre art.
Man vinner ej det nya, utan genom uppoffring af det antagna; eller det mera fria och höga, utan genom uppsprång öfver vanligheten.
Månge andas väl och förnöjdt, der andre känna sig förqväfvas.
Sparfven qvittrar mellan qvistarne, och der kan örnen endast hvila.
Den, som söker åskans och blixtens styrka, kan ej hafva det lätta, ljufva och på hvartannat följande, som vestanvädret och morgonljuset; den, som söker himmelens höjd och renhet, kan ej hafva gräsets och blomstrens täcka och skiftande behag.
Jag ser, den ene är i fara att stanna i de glänsande molnen: men den andre, att trånas i den behagliga ångan.
Man har reglor för det Vackra; – men det Förtjusande?
Man har för det Goda och Ädla; – men det Sublima? det Originala och Osedda? det Hänryckande och Gudomliga?
Om Sällskapet kan nedlåta sig till denna verkligen långt drifna godheten för mig, så betygar jag, att jag skall finna mig dubbelt belönt.
– Jag återupprepar betygelsen af min erkänsla och vördnad.
Den är likaså fri och sann, som alla mina andra känslor.
Jag skulle ej kunna vara otacksam utan oro; lika litet, som oädel utan förkrosselse.
Jag känner, att jag har i Snillets verld ett interesse, som jag icke bör uppoffra.
Men det är ett väsende hos mig, vida öfver Poeten; det är Philosophen.
– Jag förnekar redan förut allt, hvad i min förklaring icke är nog rättvist eller nog vördnadsfullt.
Auctorn till Passionerna.
Man ser, att i denna skrifvelses ena hälft uttalas ett missnöje öfver sättet af uppmuntringen; i dess andra åter, en protest mot det gifna omdömets fullgiltighet.
Öfver det förra klagade Thorild, att det hade yppat hans namn, då vid detta blott en halft hedrande utmärkelse kunde fästas; öfver det sednare, att det hvilade på svaga grunder just i den del, der belöningens nedsättande till half motiveras.
I förra hänsigten höll han sig strängt till bokstafven af Sällskapets år 1780 utfärdade kungörelse (med förbiseende deraf, att Sällskapet hade redan 1781 afvikit derifrån genom det accessit, som då gafs åt Adlersparre); han ansåg sig hafva bort endast granskas, och (om han så förtjenat) uppmuntras, men icke nämnas, såsnart han dermed, genom sjelfva belöningen, i alla fall offentligen stämplades såsom en halfmogen försökare.
Den sednare hälften af hans sändebref är den för efterverlden vigtigare: ty den är, om icke det första programmet, dock det första programm-utkastet till både hans ästhetiska opposition, och till de (visserligen på eget vis modificerade) fortsättningar deraf, som sedermera framträdde genom Höijer, och sist genom Aurora-Förbundet.
– Man kan förutse, hvad härpå skulle svaras.
Att nu Kellgren, å sin sida, blef misslynt, må honom ej förebrås.
Men han blef uppbragt; han svarade såsom stött, retad, het: och detta var illa.
Den insända förklaringen ådagalade tvifvelsutan en oväntad art af ömtålighet, och ett ganska ovanligt mått af sjelfkänsla; men tillika ett sorgfälligt bemödande, att alltigenom nyttja vördsamma uttryck.
Ett svar hade således väl kunnat gifvas, der den unge klagaren, utan att Sällskapet behöft uppoffra det minsta af sin värdighet och sina grundsatser, ändock funnit sig tilltalad med en vänligare ton; och troligt är, att denne, i sin dåvarande stämning och ställning, hade derigenom strax blifvit vunnen.
Dertill åter skickade sig ingalunda det genmäle, som kom i Stockholms-Postens N:o 60, den 13 Mars, med öfverskrift: ”Till Auctorn af Pris-skriften Passionerna”.
Skepelsen af en opartisk tertius interveniens är der förgäfves antagen; minen och rösten svärja deremot; de likna nog mycket en förolämpad skolmästares.
Hvad lättast var att besvara, är också bäst besvaradt: klagomålet öfver uppmuntringssättet.
”Om ock Sällskapet Utile Dulci”, säges der, ”ej uttryckligen i sin annonce förledet år utsatt ett accessit jemte det högsta priset, hade dock ett gammalt och vid alla Akademier antaget bruk, jemte sjelfva sakens natur, bort öfvertyga
Er om dess rättighet att tilldela mindre belöningar; ej åt ”Medelmåttan”, hvaröfver man vida upphöjt Er; men åt Snillen, hvilkas bemödande, fast ej i alla delar lyckligt, dock varit det i de flesta.
Rättigheten att i sådant fall upptäcka ert namn, var en lika så giltig som nödvändig följd af den förra.
Det hade varit orättvist af Sällskapet, att tilldömma högsta priset åt ert arbete, då man funnit det äga så betydliga fel; men ännu mera orättvist, att ej tilldömma det något, sedan man så utmärkt berömt det för skönheter af första rangen; och ingenting annat, än ert eget förutgjorda förbehåll att uteslutas derifrån, hade kunnat urskulda Sällskapet för en sådan orättvisa, i edra och våra ögon.”
Deremot yttrar sig i det öfriga redan det missförstånd och det påbördande af sjelfmotsägelser, hvaraf Thorild alltsedan oafbrutet möttes: att han ”ej erkänner några Reglor”; att han ”anser Förnuft och Smak för ord utan betydelse”; att han är en yngling, som emot ”upplysta domare”, hvilka dock i honom utmärkt ”en, som hunnit målet närmast”, uppförer sig med en ”oerhörd, icke förfining, utan förgrofning af högmod”; att han ”förnekar alla lagar”; att han ”vädjar till ett fritt och urskiljande Publicum, som skall dömma honom efter sanna grunder, d. ä. ej efter Smak, Förnuft och Reglor”; att han ber
Sällskapet utfästa den åt honom ämnade belöningen såsom ett pris ”för den bästa kritiska afhandling om Reglornas värde i de Sköna Konsterna, – som ej hafva några reglor”; o. s. v.
Slutligen heter det, till afsked: ”Det urskiljande Publicum skall kanhända tro, likasom Ni, att edra Domare gjort er orätt; om ej genom sin granskning, dock genom sitt beröm: ty det är i sanning tvifvelsktigt, om så litet förnuft och så mycket högmod nånsin varit förenadt eller kunna förenas med ett verkligt snille”.
Med ett sådant besked föga tillfreds, insände Thorild, såsom återsvar, ett utlåtande ”Öfver Anmärkningen till Auctorn af Passionerna”; hvilket i N:o 66, den 20 Mars, blef offentliggjordt.
Ur denna nya skrifvelse, – en närmare utläggning af den förra, – må här endast det märkligaste anföras.
– – Jag ber, att man vill bry sig om att förstå mig.
Det är en ynnest, som allt Nytt bör hafva.
Jag har talt: ty jag begrep, att det var det ädlaste.
Jag rodnade för den ofullkomlighet, i hvilken jag första gången skulle kännas; och jag skulle hafva det ännu mer, om jag funnit den mera rigtigt uppgifven.
Denna rodnaden är, i sin natur, ett ”fint högmod”; men verldens femtio sekler hafva sagt, att den är oskyldig och ädel.
Bör dessas myndighet uppoffras för en tom och ljugande politess?
– Jag måste mycket villfara.
Är det illa, att bland denna myckenheten skamlösa, halfskickliga, alltidfärdiga ynglingar, der är någon, som är för blygsam och för äregirig? eller, bland denna hopen alltid nöjda, någon, som vågar säga: detta finner jag icke nog rätt?
Man kan tala till Konungar, med frihet och vördnad, och ogilla någon del af deras lagar.
Men hvem skall göra det, om ej den lidande?
Jag är detta: icke mycket; men jag är det nog.
Sällskapet behöfver blott svara mig med upphöjdhet och sanning, för att upphöja sig öfver mig, beklagelsen, frågan och allt.
Jag kan icke förbjuda någon, att se med sitt öga; så skumt, eller så klart, detta må vara.
Men oredlighet är ett förkastadt vapen.
Man borde hafva mera vördnad för det allmänna, för sig sjelf och för sanningen.
– Jag upphäfver inga Reglor.
Enhvar af dem alla är, i sin grad, en fullkomlighet.
Men det uteslutande och despotiska, tvånget, fördomen i dem: se der, hvad jag bestrider.
Erkänner den inga, som appellerar till det högsta Sannas och Skönas? till Naturens? till Passionens? till Snillets?
Men det vigtiga misstaget är i frågan om Belöningen.
Denna frågan rör mitt hjerta; och äran att hafva det rättrådigt, är mig mera dyrbar, än hela poetens.
– Jag betygar, att jag ej anser någon belöning för så liten, som ej bör emottagas med erkänsla; den är alltid ett uttryck af Godhet.
Men den minsta, eller den högsta, hjelpa lika en styckad ära.
Kan denna blifva en belöning?
Aldrig! minst en publik; minst i en konst, som icke duger utan för fullkomligheten; der arbetet måste vara förträfflighet, nöjet förtjusning, äran beundran.
Jag vet, att Accessit gifves genom hela Europa: men alltid för en ponerad grad af fullkomlighet; aldrig med ett stympadt bifall.
Ett enda Men, i en publik belöning, måste revoltera hvar ädel.
Öfverväga felen, såsom, i närvarande fråga, hos mig (genom upphäfvandet af det antagna i Smak och Lagar): så gif en sträng granskning, och en uppmuntran (om man behagar) till ett snille, hvars namn ännu ej kan uthärda glansen af en egentlig belöning!
Öfverväga skönheterna, – och dessa finnas ej oblandade i de första mästarstycken, – så se och hedra endast dem!
Ej af svaghet, men af storhet; ty den, som kröner, bör synas kröna en fullkomlighet.
Äran skulle annars blifva en kall act af höghet; och man hedras ej af en skugga.
Man har medgifvit mig ”skönheter af första rangen”.
Men detta förekommer mig, som om någon ville i ett stort sällskap presentera en flicka, och säga:
Se här en verklig skönhet – men hon har fula fötter!
Borde hon inte känna en liten harm?
Borde hon inte säga:
Det är väl, att ni fann mina fötter fula; men hvem bad er på detta villkor presentera mig?
– Lägg till, att man hade dömt dem efter en blott localsmak75, och att många de yppersta skönheter i verlden hade äfven sådana: hurudant borde hon finna hans galanteri?
Det är förtjusande, att hafva ”hunnit målet närmast”; och denna termen skulle säkert hafva tillfredsställt min äregirighet.
Men Anmärkaren glömmer, att jag ändock – misslyckats; eller, att jag felat mot den allmänt godkända Smaken; att jag försökt något Onödigt och Vådeligt; och att dessa orden, som likväl icke hafva någon rätthet, skulle inför mängdens omdöme förstöra ett arbete, som jag skapat efter Naturens och de högsta Snillens reglor af skönhet och styrka.
Detta är simpla tillståndet af frågan.
Jag ber för nu och alltid, att man behagar förstå mig på det naturligaste och enklaste.
Man var fri att gifva; och jag likaså fri att taga.
Man har gifvit med inskränkning; och jag emottar med undantag.
Jag svarade, mot rättvisan, i vördnad; mot godheten, i erkänsla.
Man gaf mig ett bifall; jag hedrar mig deraf som uppmuntran, men förnekar det som belöning.
Ett omdöme och en uppmuntran, begär jag för ett försök; ett namn och en belöning, endast för det goda, sköna, fullkomliga.
I lugnet och skuggan bör Snillet danas; offentligen, redan vara det.
Man bör ej bland namnen af Landets Snillen räkna blotta Försökare.
Jag har, egentligen, icke vädjat till en annan Domstol.
Det ”urskiljande”
Publicum är, till en ganska betydlig del, just mina förra Domare; och rätta beskaffenheten af mitt vad är:
Från Sällskapet såsom en Domstol, till Sällskapet såsom fria Snillen; från deras icke nog fullkomliga lagar, till deras vördnadsvärda, högtbevista känsla af det i Naturen rätta och sköna.
Jag har icke tillagt
Sällskapet annat än en origtighet; men detta har jag sagt, fritt och öppet.
Huru kunde jag vara otacksam mot ett ädelmod?
Men ock: huru kunde jag vara nöjd med ett namn, som hade så mycken skugga?
Anmärkaren tycks ej begripa, att man kan förena tvenne passioner, och att man bör det, der ämnen för tvenne äro gifna; att ett hjerta kan vara tillräckligen rikt på känsla, för att svara mot allt.
Jag har icke skrifvit detta stycket för att genast namnges.
Men det tål en granskning af första styrkan.
Det skall med det snaraste komma.
Jag har emellertid förut den äran, att i form invitera alla landets Granskare, Philosopher, Vittre, och framförallt de förståndige och ädle, för hvilka jag egentligen anställer denna vittra caroussellen.
Ej af förmätenhet.
Men poeten utgör en för liten del af min varelse.
Jag uppoffrar honom gerna: för mitt nöje; för det Högre Allmännas; och för Vetenskapen.
– Det är onyttigt, och för sent, att bestrida mig Snille.
Mitt uppförande må visa, om jag har Förnuft.
Men ”Högmod” – det kan jag då icke undvika!
Högmodet, i sin natur, är detsamma, som själens spänning och styrka, som kraft.
Denna, utan upplysning, verkande på små och onyttiga, eller vilda, skadliga och oförrättande storheter, är det egentliga ”högmodet”.
Men ledd af förståndet och kännedomen, af Snillets öga, verkande på stora och lysande föremål, är den ädelhet, själsstyrka, och alla högre dygder.
Rätta frågan är då icke, om jag är högmodig; utan: om jag urskiljer det Sanna, om jag fäster mig vid det Ädla och Fullkomliga.
Jag svarar för min eld: gif mig upplysningen!
De starka passionerna hafva förlorat sig.
Den simpla och höga sanningen har vanslägtats till en allt medgifvande, glad och söt artighet.
Men de vackra mensklighetens dagar böra återkomma, då man ej kunde vara för hög i känsla och tänkesätt; då den, som tänkte friast och störst, hette, icke den högmodigaste, utan den ädlaste.
Var härmed från Thorild en stridshandske kastad: så var den likväl allsicke kastad med någon förolämpning.
Tvärtom: detta nogare bestämmande af hans mening är ännu höfligare skrifvet, än hans första förklaring.
Det lyckades dock ej bättre, än den, att göra honom begriplig och inleda, antingen en fredlig biläggning, eller en ridderlig strid.
Vi böra tro, att Kellgren ärligt fann den unge författarens åsigter och skrifsätt löjliga.
I alla fall såg han sin fördel vid, att så behandla dem.
Således tillgrep han, engång retad, nu de vapen, som för honom voro de mest beqväma, och om hvilka han rätt väl visste, att de i hans hand kunde begagnas med en ofelbar framgång: qvickheten, skämtet, gycklet.
Det var detta handlingssätt, och vidhållandet deraf, som gjorde Thorild till fiende.
I N:o 70 af sitt dagblad framslungade Postens öfverdrott den första af de mot upprorsmakaren rigtade parodier, bland hvilka han sedermera upptog blott en enda i samlingen af sina Skrifter.
Den här ifrågavarande parodierar den Thorildska prosan; och är, betraktad i och för sig sjelf eller blott såsom en glädtig lek, onekligt en liten högtid af rolighet.
Anledningen tog han från ett af Policen utfärdadt ”Påbud om Snöskottning”.
Han låter en ”Husägare” beklaga sig öfver Police-Kammarens befallning; och detta i en härmning af Thorilds styl, med en aphoristisk uppställning af barocka utrop, orimliga påståenden och sins emellan motstridiga försäkringar.
Vid detta utfall, mottaget af skrattets vänner med allmän gamman, bibehöll dock Thorild ännu mycken fattning.
Han insände en uppsats af några få rader, kallad ”Policekammaren och Husägaren”; tryckt i N:o 74.
Den börjar med erkännandet:
”detta är onekligen en ganska glad invention”; och fortfar i samma lugna ton alltigenom.
Slutorden lyda:
”En löjliggörare i vettets verld är detsamma, som en qvick dåre i sällskaper, och som en gyckelspelare för hopen.
Han kan roa.
Men ger han aktning?
– Det är sannt, att det, som ej uthärdar löjligheten, icke har något säkert värde.
Men qvickheten – blotta qvickheten – är förståndets barndom.
Den kan vara liflig, intagande, göra de gladaste språng; men ej gömma sin svaghet.
Namnet qvick smickrade mig engång: nu skulle jag anse det för en förebråelse.
Jag är öfver tjugu år; och söker en Mans dygder.
– Skarpsinnighet, stora och lyckliga tankar, det Sublima, är ock qvickhet: men Mannaårens”.
Mellertid började Thorild imiteras äfven annorlunda, – eller på fullt allvar.
Snart nämligen omgaf honom en krets unga vänner och anhängare, bland hvilka redan vid denna tid en och annan djerfdes offentligen framstiga, och äfven hvässa pennan till hans försvar.
En sådan företeelse visar sig första gången i Stockholms-Postens N:o 97 s. å., der en uppsats, kallad ”Något om Auctorn af Passionerna”, gör sin flit att om denne Auctor bibringa den större allmänheten ett rigtigt begrepp.
Tecknad med signaturen d–t–m, säger artikeln sjelf sig härröra från någon af dem, som njöto hans närmaste umgänge.
Der anföras jemväl stycken af hans ”Conversation”.
Utan tvifvel äro dessa utlåtelser authentiska.
Han förtäljes der, bland annat, hafva yttrat:
”Om Sanningen uppoffrar mig, skall jag se min undergång med förtjusning.
Den, som lefver i hemligt förstånd med den stränga gudinnan, har dock af henne ingenting att frukta.
Jag söker fullkomligheten; det är nog naturligt, att i ett så stort bemödande misslyckas.
Man försäkrar, att jag det har.
Väl!
Jag skall då åtminstone ej göra mig någon ära af ofullkomligheten.
Till ädel Menniska, ha alla rättighet; till stor Poet, en bland millioner.
– Jag skulle tagit en belöning, som jag i min själ ogillade?
Icke nöjd med belöningens sätt, säker på det origtiga i belöningens grund, skulle jag varit nog låg, att fästa mig vid dess blotta räkne-värde?
Detta vill man.
I loppet, skulle man sedan alltid sett mig förklara mig emot Sällskapets omdöme.
Man skulle då funnit i mig en föraktlig, som begrep, att ett accessit var ock pengar.
Usel den varelse, som är mindre menniska, än poet; som hellre vill vara artig med fara att heta låg, än ädel med fara att kallas högmodig!
– Må hela verlden dömma!
De partiske, skeft; de kortsynte, trångt; de blott qvicke, fjolligt; och de ädle – rätt.
Jag skall akta mig, att gå in i mina motparters stridssätt.
Jag skall lemna den partiske hela förbannelsen af sin låghet, löjliggöraren hela föraktligheten af sin konst; jag skall hedra allas fördelar: men min egen skall blott vara en ädel”.
Så talade han i sina tillgifnes krets; och vi se, huru egnade detta språk, denna ton voro, att utvidga den.
I allmänhet måste det ha varit hans muntliga utlåtanden, kringspridda af hans beundrare och förmodligen af dem försedda med egna tillägg, som hädanefter uppeggade Kellgren att då och då, i sitt dagblad, ihågkomma honom med slängar; ty man kan, en lång tid framåt, ej dertill upptäcka någon offentligt gifven anledning.
Man finner tvärtom, i samma årgång något längre fram (N:o 178), att Thorild gjorde Kellgrens Ode öfver Drottning Lovisa Ulrikas Död till ämne för en uppsats, full af loford, och i sjelfva sitt sparsamma klander stämplad af beröm76.
Orsaken till denna artikel angifves i dess första rader: ”Skall man ej vara i stånd i detta landet till en granskning af ädelhet och värde?
Der man hvarken träter som qvickt pack, eller smädar och tilldiktar djerfdum utan sanning och heder”?
Kellgren gillade de flesta af Thorilds anmärkningar, genom de ändringar han lät sin Ode undergå77: men fortfor i sitt förhållande till den unge granskaren, så, som han begynt.
Så t. ex. lyktar, i N:o 88 af årgången 1783, en kritik öfver Bagers systerson, den rimmande Auditören Hanell: ”Jag har nu slutat min recension; men upphör aldrig med den upprigtiga vördnad, som jag, tillika med alla Vitterhets-älskare, bär för vår Svenske Thomas.
Jag önskar ingenting högre än att hans företagande måtte lyckas, att han såsom en annan Hercules måste förgöra alla Parnassens missfoster, slita ifrån våra eljest beundrade Skalder de lagrar, som okunnigheten skänkt dem och hvartill de äro så oberättigade; att spiran i Vitterhetens rike måtte öfverlemnas till honom, ensam.”
Man märke, att ännu hade den ”Svenske Thomas” ingenstädes, i tryck, fällt några öfverord om tillämpade Hercules-dåd, med mera, hvaråt i de anförda raderna syftas.
– Thorild lät äfven detta passera, och fortsatte sin (skriftliga) tystnad.
Men fram på hösten samma år utbröt den egentliga stormen, och stegrades Thorilds ovilja mot Kellgren till en för alltid oblidkelig vrede.
Härmed förhöll sig så.
Någon af hans lärjungar hade, honom ovetande, låtit i Stockholms-Posten (N:o 213) trycka ett ”Försök till Orimmad Vers”.
Det är en lofsång öfver Stoicismen, börjande:
Om ett tillfredsställdt hjerta
Och sinneslugn du söker,
Lär stoiskt dig besegra (o. s. v.)
Redan dessa rader utvisa, att den är matt och prosaisk; dess platthet stupar sedan ända till löjlighet; och detta desto lättare, som den valda anakreontiska versarten, om den ej behandlas med utmärkt skicklighet, aldrig undgår att bli slapp och osmaklig.
Orimmets motståndare försummade ej tillfället; och i N:o 217 fick författaren läsa ett så lydande råd: ”Min Herre!
Ni skrifver rätt poetiskt;
Men Svenskan till sin Skaldkonst
Behöfver också Rimmen:
Ty annars blir det Prosa”.
Nu kom från Thorild, ej mindre missnöjd med det gifna orim-profvet än med en sådan ktitik deröfver, ett af honom sjelf författadt motstycke, om samma ämne, i samma versart, och likaledes kalladt ”Försök till Orimmad Vers”.
Infördt i N:o 225 (d. 30 Sept.), börjar det:
Om starka själars klarhet
Och gudars lugn du söker (m. m.)
samt har följande efterskrift: ”Detta är en kritik på det första orimmade stycket.
Nyheten tål ej ett matt försök.
Af en stor röst, upprättas någongång en galenskap; af en måttlig röst, lider sjelfva sanningen.
Det versslag man brukat, är Anakreons mest älskade och skönaste, gjordt för det lifliga och ljufva; men visserligen för vekt för Stoicismens lära.
Epikurs philosophi skall göra en helt annan verkan deri. – Visst hjelper Rimmet svaga tankar; men fjettrar de höga.
Denna frågan kommer.
Emellertid, är det ej en fördel för den Orimmade Versen, att äfven det blott goda är, i den, olideligt?
– Om Rimmet gör Poesi, så återvakna, omätliga damfrätna archiv af alla verldens rim-lumpor!
Men ett Stockholms bel-esprit kan ej gerna tala emot något, utan att räcka ut tungan litet.
Hans mening är endast, att göra en qvick grimace”.
Derefter tillägger han:
”Men förlorad är den själ för skönheten och rättvisan, som förkastar
Rimmet derföre, att det är Rim; och äfven då när en annan har mödan att göra det!
Jag, så mycket vän af den orimmade versen som någon, är förtjust deri.
Skall jag skänka er min fantasi”?
Och nu följer en prisande sång öfver ”Rimmet”, i jemväl orimmade, men fritt rhythmiska verser, med denna slut-anmärkning: ”En tio grader större skald än jag skulle upphöja Rimmet så förtjusande, att hela verlden ville skrifva – orimmadt”.
Bägge dessa stycken, numera upptagna i samlingen af hans Skrifter, äga verklig skaldeförtjenst; mest, kanske, det sednare.
Dessutom förmodade Thorild, att han nu hade solklart ådagalagt sin oveld.
Annorlunda dömdes dock i det ”till Försökaren af Orimmad Vers” rigtade svar, som, undertecknadt Bon Conseil, meddelades i N:o 228.
Der genmäles, att ”Rimmet väl icke ensamt utgör Poesi, men är en väsendtlig del i Svensk Poesi”; att försökaren, i en oredig öfvertygelse att skaldekonsten behöfver ”ännu något band utom tankar och meter”, synes vilja ”substituera för rimmet en onaturlig och främmande construction, med en nödvändig obegriplighet i följe”; att han, ”då han härnäst vill skrifva poetiskt, bör i stället för Obegriplighet välja Rim; och i synnerhet skaffa sig bättre gehör, innan han söker deltaga i lagstiftningen för Svenska Parnassen”78.
Sannolikt befarade Kellgren att Thorild, eller de af honom förförde, ej skulle vederbörligt lägga denna tillrättavisning på sinnet.
Derför lät han, ungefär en månad efter det sednare ”Försöket”, i N:o 241 (d. 20 Oct.) en eftertryckligare inskärpning följa; men nu i poetisk form och samma versmått, under namn af ”Nytt Försök till Orimmad Vers”.
Detta är det ryktbara näpstqväde, som, begynnande med raderna
Om druckna pojkars undran
Och dårars lof du söker, –
blifvit förvaradt i samlingen af Kellgrens dikter.
Det var en straffdom öfver Thorild, hvilken der offentligen gjordes till en vitter symbol af den egenkäraste, uppblåstaste, befängdaste bombast och galenskap.
Om domens rättvisa voro meningarne genast delade; men visst är, att detta qväde, oaktadt den allbekanta fyraradiga mönstring der det sjelft bröt stafven öfver sin upphofsmans dåvarande kritiska vishet79, försvarar en plats bland hans snillrikaste skapelser.
För oss är ej svårt, att fatta det rent i dess egenskaper af konstverk.