Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stolt tillbakaböjda, skrattande med bländhvita tänder lyfta de storfotade sköna, där de gå fram, frikostigt på kjolen för att visa spetsiga gullskinnskor, och solfjädrarna smälla och vifta och fläkta oafbrutet.
Framför, vid sidan och bakom fjäska svarta och bruna kavaljerer i ljusa promenadtoaletter, röda handskar, skor som sylar och monoklar på silfverkedjor.
Alla le de förföriskt, gestikulera, lägga sina hufvud på sned, och skönheterna vagga på de yppiga höfterna, göra plötsligt en vågad rörelse full af abandon och vidröra beundrarnas skuldror, slå dem ogeneradt ett slag med den hopfällda solfjädern, hvilket alltsammans mottages med stormande skrattsalvor ...
Här och där afsides sitter en fattigt klädd kvadronflicka, skön som en gudinna, hon blickar med drottninglikt trånande ögon afundsjukt på de civiliserade aphonorna och lidelsefullt bort mot honom där – kusinen, en ljushyad sprätt med ett ansikte, hvars utsökta skönhet allenast trollat honom – fattiglappen – in i den högtonade kretsen ...
Från djupet af de långsträckta trädgårdarna vid gatan brusar hela tiden musik.
Tore Hultman stannar och ser dit ned, färgspelet stiger honom åt hufvudet ... hans blå, djupa ögon stirra af färglängtan.
Hvad han ser är värdigt den styfvaste kolorist.
Mot allt det ellande och sammetskuggade gröna stå de bjärta dräkterna, de pittoreskt hopkomna, krithvita tälten, där sönderskurna vattenmeloner lysa som purpurtrasor ur dunklet.
Mellan träden spraka spiselflammor underligt blekrödt mot solens gull; långa räckor af bord, täckta af solkiga dukar, stå mot hvitmålade plank, skuggade af träd och ned genom löfvet hoppar solskenet lekande med rubinröda frukter.
Kurtisen vaggar i vällustig middagsmättnad fram på klumpiga fötter ... hur svarta fauner vältra och vräka sig, stoja, äta och dricka och göra sig lustiga, öfverrösta prästen, som klädd i lång kaftan står på en pall in i det gröna och sjunger Sankey ! Gud så han skriker – och vid omkvädet klappa åhörarne i svettiga händer, dåna med fötterna, ropa, rulla med ögonen, kasta sig ned och rulla äfven sina frodiga kroppar i sand och dagg.
Och intill på soffor halfligga med benen i kors de bläcksvarta sköna, omflutna af himmelsblått och rosenskärt och solgult, fläkta sig ursinnigt, falla in i refrängen ... gapskratta lystet ...
Men på gatans krön med flacka landet och den bleknande rymden omkring, spännas kärrorna ifrån och de gamla falla hvarandra om halsen, kyssas och snyfta lidelsefullt, kasta sig tillbaka som i kramp, och tungorna löpa och hästarna gnägga och frusta.
Vid Sem, Kham och Japhet, släktkärleken är otrolig!
Låt ungdomen rasa, men åh kära, gif gamle niggern en pipa cubanskt och oldmor ett rågadt fat glace, starkt blandadt med svinfett och majsgröt.
– Gud i himlen Tore – jag vågar inte gå närmare – Darwin har ju rätt, måste ha rätt.
Säkerligen fanns icke en enda hvit på sydsidan, och Hultmans, som tanklöst följt med strömmen, stannade betagna af skräck.
Hvart de sågo hän, endast grinande ansikten.
Tätt inpå, rundt omkring sutto eller stodo, förvildade i sin uppsyn – sydstaternas äldste.
Häxor klädda i snibbsjal och kväkarbonnet stirrade underligt på Louise.
Det mänskliga i deras gråsvarta, breda fjäs kunde knappt räknas med; som ett öppet tryne stod munpartiet fram, öfverläppen såg ut att ej kunna sluta sig öfver tumslånga, hiskliga betar, det var nästan en enda framskjutande del från ögon till tandgård ...
Och männen i vidbrämade kväkarhattar och rockar, som gåfvo en broderskyss åt hälen; med slafmärket glödande i den låga, hårade pannan; med det blanka gamla skinnet som smetadt vid kindknotorna; med utstående gula betar; evigt fånigt leende – de voro så absolut orangutangfysionomier, att öfvergången föreföll att t. o. m. ligga nära nog.
Rödt lyste tandköttet ... blekgul händernas insida ...
Louise stod som fastnaglad, tjusad ... tills negrernas blickar blefvo hotande och Tore hastigt förde henne därifrån.
– Du blef väl inte rädd? säger han bekymrad.
Men Tore, tror du, att människorna ändå verkligen kommit från aporna?
– Hvad angår det oss, grubbla inte på det, se bara på – herre Gud – ett så’nt slöseri med färg ...
De lämna dröjande festkvarteren, där trädgårdarnas bacchantiska lif växer, och präster, ropande ut Lifsens ord, springa upp på bord och stolar, och facklor blossa i det tidigt påfallande augustimörkret, och ögon gnistra af lidelse – fötter trampa – negerblod svallar vildt.
Och där musik sveper om allt, lefver i allt, klagar yrvaket, drömmer sällsamt, sväller ut i brännhet fullhet, underligt behärskad – står skön och fri på tinnarna, en guddom, oberörd af stoftet ...
Nere i staden är allt lugn och hvit medborgerlig nykterhet.
Man ser knappt ett svart ansikte.
Stark persikodoft ligger som en slöja öfver Marketgatan, fruktståndens alla bloss tindra mot stjärnhimmelen, på trottoaren under tälttaken spatsera unga och gamla, fattiga och rika kvinnor, alla barhufvade, alla klädda i hvitt tunnt tyg, de väja för husens invånare, som flyttat ut stolar och sitta och njuta af svalkan – trapporna äro redan fullsatta af män i skjortärmar och ljusklädda kvinnor.
Framför Hultmans boardinghouse, ett stort, hvitt hörnhus med slingerväxter nedhängande från balkongen, sitter personalen samlad, ingen rör sig eller erbjuder dem en plats, hvar och en ser upp för sig själf.
Damerna luta sig i luftig välkoafferad elegans mot väggen och sträcka sina smala fötter långt ut.
– Vi ha varit och sett på dem – det är vidunderligt pittoreskt, säger Louise strålande, där hon står framför.
– Åh – tycker ni det? svara de och se kallt på henne; – det förskräckliga, smutsiga folket.
Det är intet tvifvel om, att de själfva se obeskrifligt rena ut.
Louise rodnar, tar af hatten, och Tore och hon ströfva arm i arm ett stycke nedåt gatan.
Hon är så besynnerligt känslig denna tid, kan kvickt som en tanke lyftas i himlens höjd och sänkas i afgrundsdjup, – känner – känner – känner – vädrar upp stämningar, glädje och sorg, dofter, färger; gläds af allt, som lyser – glöder men stötes bort i nästa minut, alltsammans väcker hennes afsky, hon glider öfver i en stilla, sorgsen trånad, som drager själen upp mot det rent eteriska, mot idel luftblått – ljustomt.
Ibland undrar hon, hvar hon är.
Hela denna sydliga främmande värld, mättnaden, rikedomen är då en dröm, något fantastiskt, oregelbundet, som hon icke får fäste i.
Människornas hela tankegång är så olik hennes, allt hvad de vilja, se, tala, älska och ringakta rör sig utom hennes sfer, det är som stode hon med händerna fulla af värden, som ingen marknad hade; hvad hon äger är liksom för tungt – för ... och hon sträfvar som i en dröm att nå in till den nya världen, känner en gruflig ångest – drömmens ångest.
Hon svindlar och svett bryter ut på hennes panna.
Tore har svårt att följa med allt detta.
Han är så faderlig och förståndig och rädd.
– Det var bestämdt tokigt att du såg på det där.
– Nej nej, säger hon hetsigt – låt oss gå in, det har bara varit en så tröttsam dag.
På trappan sitter en öfverfet äldre dam, hvars gula hals lyser under det tunna musslinet.
Hon rycker Louise i kjolen, drar ned henne bredvid sig och hviskar öfvertygande hemlighetsfullt i den stora, flammande stjärnkvällen:
– Ni ska inte gå och se på negrerna, det är otäckt, riktigt syndigt.
Jag är en sann metodist, Herren vare lof, och förr än jag åte i samma rum som en färgad, förr skulle Gud få rycka torra brödet ur min mun.
Vet ni inte att då Kain vek från Gud vår Herres åsyn, så gick han bort – då gick han till Afrika, och honom föddes söner och döttrar – hvem med?
Med en gorilla förstås, för några kvinnor fanns ju inte.
Därför är negern inte vår like, Herren ger oss honom till tjänare och slaf, och Nordstaterna gjorde en stor, stor synd, som Herren skall straffa på domens dag.
Tore ligger vaken länge denna natt, och gamla dåraktiga tankar drifva sitt spel med honom.
Om han skulle fatta ett djärft beslut och börja måla på allvar.
– Nu är tiden dock illa vald – tänk barnet.
Han ligger och ler ironiskt ...
Folk tro icke på ödet, nej nej men, de som icke ha det efter sig hack i häl, det är lätt att prata då.
När man har ögon, som se – då blir man rädd.
Har hans tid någonsin varit?
Fram mot våren – kanske.
Ödet ja ...
Då Tore Hultman gick från arbetet heta våraftnar i någon af de städer, där han under ett års tid sträfvat att uppehålla sin hustru och sig genom att komponera mönster för skilda konstindustriella syften, grubblade han öfver hvarjehanda.
Som en enda sammanhängande jättemakt af lifslefvande storkaxar brusade förbi honom folkströmmen med myndig, viktig uppsyn.
Det föreföll, som kunde ingen af dessa människor känna ens till namnet ordet misslyckas.
Och midt ibland dem gick han så obeskrifligt underlägsen med sin enda lilla förmåga.
Bakom låg hans lif som ett underligt lösryckt fragment med ett frågetecken efter.
Det hade varit ett ständigt hopfogande och lösryckande, en lyftning och en sänkning, ett kaos af om och men.
Icke väl trodde han sig vara nära att förstå meningen med sitt lif, att nu skulle han som andra bara ha att tryggt och käckt vandra framåt en gifven stig – nästan sak samma om slät eller knagglig, endast den nu i Guds namn vore hans – förrän allt, som stod i samband med honom på ett underligt sätt skiftade hamn och karaktär, fick många anleten, många röster – och där stod han, oförmögen att finna sig tillrätta.
En gång då alla pengar tagit slut, hade han, fast besluten att evigt stanna där, rest upp till sitt barndomshem vid grufvorna.
Och icke blott gjorde han af nödvändigheten en dygd, han erfor verkligen en glad, befriande känsla, när han en blå morgon iklädde sig arbetskostymen.
Med målartankarna afkastade han en tung börda, penningtrassel, fordringar o. s. v.
Hela lifvet framstod vid denna tidpunkt i en välgörande, lugnande grå ton, de stora drömmarna, de purpurglada synerna voro väl dömda att dö, men han slapp också ansvar och kamp.
Han arbetade tåligt, under inre ro, fick något barnsligt öfver sig, låg hela söndagen i skogarna och tittade upp i himmelen och var fri från naggande baktankar om dyrbara studieminuter, som försummades.
Han fyllde sin plikt, fick stanna som ängsblomman anspråkslöst i den jordmån, där han vuxit fram, slapp omplanteras och förädlas; blott hans kropp arbetade, tarfvades ej mer.
Af en eller annan orsak låg något djupt tillfredsställande i detta.
Hvad han behöfde till själen, fann han denna sommar i läseriet.
Hans hjärta blef underligt vekt och lyckligt, när den okonstlade sången om Jesus ljöd darrande osäkert mellan hagarnas träd; han såg in i alla blida vänliga anleten med känslor af svällande fröjd och tacksamhet.
På allvar begärde han icke mer för att lefva.
Hvarför fick det icke fortfara?
Hvarför sände kamraterna bref och sammanskjutna medel för att kalla honom tillbaka till det gamla lifvet?
Att så skedde var naturligtvis ett bevis på en Guds mening.
Det kunde vara en frestelse ... men hvar låg frestelsen: i att stanna eller i att gå?
Se där – hur svårt att veta!
Nå – konstnären i honom hade ju egentligen vaknat vid första trumpetstöten, helt kort endast balanserade han öfver bråddjupet, de tama idealen veko alltmer för hetsande drömmar, och inom kort stod han där förvandlad, med heroiskt beslut att offra allt för inneboende ideala drifter.
Hemligt var han segervissare än någonsin, den tilländalupna overksamheten hade äfven den haft sin mening, och i djupet af sin själ var han öfvertygad att just han med det kraftiga arbetarblodet var den, som komma skulle i svenska konstens rike ...
Men hur det stormade inom honom, gick han och var medveten om, att hans yttre endast visade ett par oroliga djupblå ögon, och att något mörkt och skyggt följde honom från underjorden.
Han var född af en tyst, grubblande far, af en mor, hvars namn han aldrig nämnde, och som han älskat glödande, fast hon skrattat rått och lett åt allt för många.
Som liten pys kunde han, rädd och aktsam, smyga bakvägar om stugorna för att slippa möta henne i sällskap med svarta sällar, hans lilla hjärta kändes så tungt, och han grät ut i hagen, när pojkarna hånade honom.
Ibland när han var ensam hela långa dagarna i kojan, gick han, alltid smått rädd för något, på tå och ordnade i trasiga muggar vårblommor, som han smugit sig till att plocka, sopade fint, strödde granris, lade en serviett i snibb på bordet under de små dammiga rutorna och ställde på den en myrten, en lackviol och muggarna, och emellan det gröna inpassade han ordentligt den flottiga skinnbibeln och psalmboken med smutsiga spännen.
Sedan satte han sig tyst på en stol; där kunde han sitta med händerna hopknäppta och fötterna en half aln från golfvet och se på härligheten och känna sig glad, fast han aldrig vågade titta åt pannan med kaffesump, som var hans passion.
Syskon hade han inga; en gång fick han en liten bror, den skötte han mest själf, satt inne ensam hela dagarna och vaggade den arma, kvidande ungen, matade och ställde med honom, så godt han kunde ...
Den dog naturligtvis ...
Håhå-ja – hvad fan skulle han gå ute i Amerika och tänka på allt elände.
Det här var hvad det blifvit af honom – på alla sätt ...
Gubben hade väl stått nere i det svarta helvetet och drömt så mycket om grönt och blått och solgult, att han gifvit son sin i arf det, som bara blifvit hans olycka.
Eller kanske var fadern inte hans far, när allt kom omkring.
Anamma lifvet ...
Ja olycka – det måtte man väl säga.
Inte väl hade han släppt allt annat och modig och rustad börjat trampa den branta stigen, förrän lifvet åter trasslade in sig, förlamade hans kraft, gjorde hans sinne tvehågset ...
Hur han kom att förlofva sig?
Fråga sol, måne och stjärnor ... febern att förlofva sig kan ingen ge besked om ...
Fast man var en lofvande akademist, skall ingen tro, att man hade lätt att med sin person komma det nära, som var fint och upphöjdt och vackert ... fina ord, fina manér, abandon, säkerhet, allt det där som fina kvinnor förstå att hålla sig unga och vackra med.
Och om man kom i beröring med sådana damer, brydde de sig icke om en – bry sig om en linhårig bonde! ...
Det förtänkte han dem inte, snarare tvärtom.
Men det fanns två ...
Galning, gå inte och dröm där.
Den ena fick du, den andra var större och vältaligare och så fin som en gyllene solstråle – den fick du bara se på.
Liksom du icke fått fint och godt och stort nog, mer än godt, fräcke Bergslagsbo ...
Högfärdig har du alltid varit, antingen en prinsessa eller ingen ...
När han nu slutade måleriet, så var det väl meningen att ...
Meningen – han börjar släppa det där gudliga pladdret – öde är det.
Folk som lyckas vilja naturligtvis aldrig höra talas om öde, de vilja så gärna tro, att det är deras egen kraft.
De andra, de misslyckade, de skrika på öde.
Men på det viset blir man ju aldrig klok på saken.
Dragas människor med i ens otur, ropa de genast på oduglighet; stå de utom hela affären kunna de vara mycket förstående.
Nåja – rent ut, han har gått till det praktiska lifvet, och där gör han icke furore med sina artistiska kunskaper.
Det kryper fram långsamt – som för de flesta.
Men han vill lyckas bättre än de flesta!
Bara högfärd – eller kan det vara ambition, hvilket?
Ett faktum är, att han icke förmår rivalisera med de pomaderade mönsterskoleleverna, som hänga öfver disken med sina profportföljer fulla af den uslaste uselhet, som framkläckts af färg och papper och med en till den grad sublim visshet om öfverlägsenhet, att den helt och hållet kufvar arbetschefen.
De få i sina alster en släng af virtuositet, en afrundad piff, ett beställsamt, gladlynt »på god tro», ett visst lagom, som är oefterhärmligt.
Det kommer af att se målet så nära inpå näsan, att man utan att genera sig, sätter in sin bästa kraft.
De där adertonåriga herrarne förvirras minsann inte af några glimtar från konstdrömmen, nej bevars – spänna ut sina klåparsjälar riktigt duktigt och belåtet.
De stå där med violer i knapphålet och sidenfodrade rockar och hålla hans, Tore Hultmans, studier inpå näsan och syna dem välvilligt nedlåtet.
– Inte illa, rätt nätt, kommer nog att gå när han fått hålla på några år i Amerika – hvad som fattas är det artistiska, det är inte rent, fint, vi skulle vilja säga snyggt, mister chef, publiken känner sådant tvärt på sig, den har otroligt skarpt öga för det där konstnärliga, herr arbetsgifvare ...
Man kan inte slå ihjäl dem.
Man får till och med taga emot deras alster som modell jämte följande milda varning af förmannen:
– Se på detta, mister Hultman, så snyggt och smakfullt – artistiskt med ett ord – lika verkningsfullt på en half tums afstånd.
Vi vilja ju gärna ge herrn en chance att komma sig upp i den sanna konsten, men vi kunna inte ge herrn för lång tid.
Och där står han, Tore, och stirrar på det slätstrukna, glatta, döda eländet ...
Detta är nu icke hans fel.
Han snör in sin vilda själ och försöker, tills blodet kan spricka ut genom fingrarna.
Men aldrig går det riktigt upp mot den utpetade sockervaran.
Allvarsamt sagdt, målarsynen skulle nog kunna bortarbetas, om man bara finge tid.
Men säg nu om icke detta är öde?
Så fort han är nära att blifva färdig, så nära att han säger till Louise:
– Om två veckor ska du få se, att jag är inne i manéret, jag känner att jag gör jätteframsteg – saker som får mitt bättre jag att vändas i sin graf – så kommer en stöt och omvälter hela lasset.
Ena gången t. ex. upphör firman att existera, på ett annat ställe omgestaltas inom en vecka hela affären, personalen inskränkes, mönstren tagas från Newyork och Tore fockas.
Och han kommer hem blek och stirrande.
Louise gråter, tror det knappt, det är så omöjligt – vanvettigt.
Tore blir ond, brutal, hånar sig själf, trotsar.
Så inträder å båda sidor dof resignation, försoning – och hoppet spirar svagt, nya planer börja byggas ...
Inte ser han någon annan som just så där i olämpligaste ögonblicket får sin värsta dusch ...
Men svårast är, när han står vid en skiljoväg och måste afgöra själf.
Det fatala ligger uti, att ingen tror på hur fullkomligt omständigheterna kunna behärska en människas lif.
Det kan nämligen sällan fullt bevisas, hänger på ett så underligt sätt ihop med viljan.
Ibland t. ex. tvingas Tore att af sig själf sluta på en plats.
Om han nu vid dylika tillfällen hållit ut en månad till, så hade han kanske hunnit blifva färdig – hvem kunde bevisa att han icke hunnit det? – men han vågar icke hålla ut, emedan det också kan hända, att han, när månaden utlupit, står på ungefär samma ståndpunkt och att chefens tålamod då tar slut; och i så fall har han förspillt ännu en dyrbar tid, som kunnat användas på försök i någon annan bransch, där han möjligen lyckats bättre.
Ibland uppstår en undran om han icke till slut ser på världen genom förstoringsglas, observerar allt för sylfint: hur det splittras för honom och alla omständigheter framför, bakom, här, där – på alla sidor.
Han ser dem som delirianten ser flugor, de sitta vid hans bädd om kvällen; då han slår upp sina ögon, stå de genast fullrustade för hans syn.
När han inser, att han fordrar för mycket af sig själf, blir han lätt om hjärtat, får något af den lyckliga stämningen från sommaren i Bergslagen.
Hvarför skola Louise och han kräfva så mycket, hvarför kunna de inte lefva som annat tarfligt folk, låta lifvet slänga af som det vill; går det inte, så går det inte, någon vrå hamna de väl uti.
Han är en arbetare, ingenting annat, och hon en arbetares hustru.
Hvar står det skrifvet att just de skola »komma sig upp»?
Stundtals hatar han denna fras ...
Men en finns, som minsann icke hatar den!
Husch, hvilket åskväder, som bröt löst, när han för en gångs skull resolut lämnade litografiaffären, där allt gick honom emot, och så alla försök att få nytt arbete slogo slint.
Det var som hade deras lifs alla rötter ryckts upp af ovädret.
I samma vefva kom upptäckten om att Louise var i grossess ...
Nå, han segrade den gången.
Och nu när han sitter säker för en tid, så pass säker man kan sitta i Amerika, börjar han åter glänta så smått på porten till de stora drömmarna.
Bara glänta – tro på möjligheten att ännu blifva målare, vågar han ju ej.
Eller han vet icke, hvad han skall tro.
Händelserna – framtiden få visa det.
Tillsvidare är det ju bra som det är.
Louise vaknade med en känsla af ödmjuk tacksamhet öfver att icke behöfva rusa upp och kasta några plagg på sig för att börja slafva.
Tore hade redan gått.
Hon såg helt muntert in i det tidiga solljuset, sköt undan tanken på det gamla lifvet som ett besvärligt, skymmande föremål och sträckte ut sig lat på den gungande madrassen.
Så här efteråt låg öfver alltsammans en doft af äfventyr.
Egentligen spelade hon rollen af förklädd prinsessa och det var lustigt nog att afkasta hamnen.
Deras lif har något af experiment vid sig, och där hon nu ligger hvilad, gladt beredd på nya förvecklingar, intresserar det henne som en tafla, en välskrifven bok, där hon känner igen sig själf.
Hon förnimmer, hemligt glad, att hennes intelligens icke tagit den minsta skada.
Snarare har årets afstängda tillvaro bevarat hennes ideala syn frisk.
Hon är så morgonkry, så opersonligt vetgirig på hvad detta nya skede skall bringa.
Ändtligen får man se en skymt af det verkliga Amerika!
Efter omsorgsfullt afslutad toalett skred hon ljudlöst öfver korridorer och utför trappor.
Hela huset gaf ett allmänt intryck af röda mattor och glatta ledstänger ända ned i underjordsvåningen, där matsalen låg.
Klockan var ännu ej sju, och några af männen dröjde i samspråk kvar vid bordet.
Det kändes svalt härnere, fönstren sutto i jämnhöjd med trottoaren, och när fötter passerade eller kjolar ströko förbi, föll en skugga in genom rutan.
På bordet, dukadt i hotellstil, stodo skålar med daggfriska frukter och en mängd små talrikar framför Louises kuvert fylldes af hvetekakor, ägg, bräckt skinka, kött och tomater.
Af männens kulörta skjortor, åtspända med hängslen under hvita linnejackor, kunde hon sluta till att de ämnade sig på arbete, men ingenting angaf af hvad slag detta var.
Ytterligt magerlagda, med skarpa, ofta fina ansikten, böjda näsor, genomborrande svarta ögon och något hårdt om munnarnas smala linie under korta, svarta mustacher – sådana voro de flesta.
Deras sätt var synnerligt ledigt utan minsta trefvande eller tafatthet, litet kort och afhugget men fullkomligt själfständigt.
Åtbörder och later, där de lätt stödde armbågen mot bordskanten och lifligt gestikulerade med utspärrade fingrar, hade i sitt själfsvåld något friboret, icke ett spår af detta konstlade, halflyckade, som utmärker den, hvilken måst sträfva sig upp till allmänmänsklig frihet.
Louise satt tyst och vaken och lyssnade till deras samtal – allt var så nytt.
De tankar, som uttrycktes, hade en egendomlig doft af frihet, och uppfattningen var sydländskt snabb.
Hvad det nu gällde, så dömde man djärft och fritt, med ett visst behärskande af ämnet, en måtta och en beslutsam, genomträngande hastighet, som öfverraskade.
Tydligen visste dessa människor, att de vara medborgare i ett land, som berodde af och på dem – det låg något af eganderätt i deras ton.
Deras åsikter hade ingenting vid sig af elementärt eller puerilt naivt, all den stund allmänna ärenden hvilade på en basis bred nog för allas uppfattning.
Louise fylldes af en egendomlig lycka.
Det här var en glimt af det Amerika, hon drömt om; gamla ideal funno plötsligt fast mark.
Skulle Tores och hennes lif kanske börja nu – det stora innehållet i deras saga, som ödet förlagt just hit?
Några af männen voro helt unga med släta gossansikten, och det förvånade Louise ytterligt, då hon hörde en af dem vidtala värdinnan angående »sin hustru».
Han önskade, att hon skulle få uppsändt till sig frukost, då hennes natt varit mindre god.
Så fort någon slutat att äta, steg han upp.
Från trappan, som ledde till gatan, kommo några fruntimmer ned i matsalen och begärde frukost.
De voro promenadklädda och begagnade små fruhattar, knutna under hakan med rosiga sidenband.
Af deras tal framgick att de voro bondhustrur, som rest in för att sälja frukt.
Louise gaf sig god tid, hon kände en viss blyghet för att röra på sig, och den ovana rikliga frukosten smakade utmärkt.
Hon kunde icke förstå, att priset kunde vara så billigt och undrade hvad gästerna voro för slags folk.
De sågo ut som ingeniörer eller tjänstemän ...
Nu infunno sig damerna med huden glänsande af fraichör och renlighet; de voro klädda i tunna morgonrockar, rikt besatta med spetsar, håret höljdes af något lätt stoff, hvarunder papiljotter tittade fram, och på deras hvita händer glimmade många ringar.