Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likasom de sakna sjelfkritik, äro de också utan hållning och en alltigenom värdig sorgestil.
Vi skola ur massan blott uttaga några få citater.
Skalden begagnar ofta det sämsta hvardagsspråket, ända till oqvädingsord, t. ex. »pykka», »hampus» (skråpuk, odugling) m. fl. Hvad skall man säga om det tillkrystade i en sådan sats som denna?:
Himlen ville ej att en viss person skulle bli längre i den falska och bekymmersamma verlden,
»Som mäd gull-glysand skijn mång tusends gudh-veet skymmer».
Eller om den brist på lyftning, som röjer sig i en sådan sats, då de fattiga skola beklaga en viss persons frånfälle?:
»Så offta theras maga sin affran kreffver.»
Man får understundom fundera mycket, innan man fattar hela passager i dessa begrafningssånger.
De åtföljas vanligen af särskilda grafskrifter, som bestå af mycket beröm till den aflidne och åtskilliga i en pikant sentensform affattade varningsord till den förbigående läsaren att komma ihåg, att »alt födt och gödt blijr dödt» o. s. v.
De äro affattade i form af minnesstenar, grafurnor och dylikt och målades eller inristades på grafvårdarna, så att en vandrare på den tidens kyrkogårdar visst icke saknade tillfälle till både roande och uppbyggliga betraktelser.
Som de emellertid äro rätt utförliga, skola vi ej inkräkta på utrymmet genom att citera dem.
Vi skola blott anföra de kortaste och bästa.
Till stilen utmärka sig Lucidors griftqväden af ett visst manér, en stark patos ända till häftighet.
Han uppradar en mängd ord efter hvarandra t. ex.
»Ängslan, pust, suk, snyftan, iämmer, Sorg, kval, tårar, hierte-kvaaf, Alt hvad siäl-bedröfligt klämmer, Grufste sorgers olyks-haaf.» Etc.
Det handlar dock om ett litet barns död.
I allmänhet besitter han stor kraft i att förekasta menniskan hennes förgänglighet och lyfter sig då ofta till verklig poesi:--
»Hvad vårt falsk-nembde lijf dock är: röök som försvinner, En dimma som förgår, et reep som siälar binner, Förnufftes fångetorn, et tukt-huus fylt mäd nödh, Gallblandad sötma ok halfflefvandes en dödh.--
All theras prål ok prackt ok mackt är platt försvunnen, Lijk som en giäller röst som hörs ok ey blijr funnen, Lijk tijden, som nu är i varelsen ey ståår, Lijk som en skugga flyr, och lijk en dröm förgår.--
Hvem veet ey, han skal döö?
Men hvem kan timman veta?
Slätt ingen.
Du må fritt i hand ok himmel leta.
Spör alla stiernor åth ok lysta granligt til, The säia:
Tu måst döö.
Män när?
När som Gudh vil.»
Men lika ofta faller hans patos så långt ner, att den väcker ett löjligt intryck, t. ex. der han begagnar följande upprepade interjektion:
»O, o, o, usle värld!»
»Säg:
Jemmer, iemmer, ah, ah, at herr Wibbling dog!»
»Hvi liommar38 klokkors röst mädh sörgligt bing, bang, bong?»
eller vid handelsman Brandbergs död:
»Så stog herr Brandberg fast i olyks-storm ok nöd, Bar himlen Atlas-lijk på axlen til sin dödh.»
Så slösar han ofta med ett smicker, som svårligen kan hålla läsaren allvarsam.
Och ett allt igenom löjligt intryck gör äfven hela griftqvädet vid Axel Gyllenstjernas »snälle dock sälle dödzfälle».
Det är en knappt åttaårig pilt.
Poeten försäkrar nu, att »han var skapt aff Gudh, et underverck at blij», att han redan var »i barne-skona gråå aff dygder ok förstånd, thet neplig then kan nåå, som för sin kappa skuld Philosophus vil heeta»; hans redan å daga lagda minneskraft jemföres med Cyri, Hadriani och kejsar Ottos, som kunnat nämna hvarenda soldat i deras armé vid namn.
Det säges, att, om han fått lefva, han öfvergått både dem.
Cæsar och Scaliger.
På sin dödsbädd förmanar pilten de äldre att vara gudfruktiga.
Ej under då, att hela parnassen sörjer, och allrafrämst
Apollo, som har klädt sig i svarta sorgkläder, afspänt sin lyras strängar, flätat cypresser i sitt gyllene hår och sitter med kinden stödd mot båda händerna och stirrar oafbrutet »rät ändast op i skyyn» på en lysande Gyllenstjerna, som redan fördunklar den bredvid stående Phoebus.
Hvem igenkänner ej här en möjligen minnesgod, men lillgammal liten gosse, hans familjs öfverdrifna förhoppningar och sorg, faderns anhållan om ett särskildt sorgepoem och den stackars poetens tiggarmessiga smicker inför den högförnäma familjen?
Den bifogade grafskriften är med rätta berömd:--
»Solen i sin neer- ok opgång håller vissan tijdh ok lopp, Men nys gek en Gyllen-stierna genom nedergången op.»
Men det märkvärdigaste hos Lucidors griftqväden är deras blandning af högt och lågt, högtidligt och profant, snillrikt och löjligt, som redan Sondén anmärkt, och som ligger alldeles bredvid hvartannat utan längre öfvergång.
Vi kunna ej gifva något bättre exempel härpå än verserna vid Lorens von der Lindes graf.
Här beskrifves »den rätta adels dygde-vääg», hur all adel utan dygd är
»En balsam, som haer mäst sin bäste lufft af lijk, En präktig fattidom, then andras dygd giör riik, -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- En lys-mask, som man blott för mörka sinnen lys, Et herligt slott ok borg, som dumman bonhunn hys»;
men när sonen vill efterapa faderns ära,
»Då kan en dvärg mäd skiäl iett-föttren effterföllia, Då drifs en liten våg utaff en större böllia. -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- Then kan mäd rätt gått skiähl aff bästa adlen kallas (Hvad elliest titt om slijkt i bonde-gårdar rallas) -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- -- Mig tykkes at en slijk, som hafver konst ok modh, Är dubbel adlig född aff dygd ok adlig blodh.» O. s. v.
Man kan ej förneka det snillrika i många uttryck, men hvilket lågt språk deremellan, och detta vid ett riksråds och fältmarskalks sorgehögtid!
Men tidens naiva sed var sådan.
Det är ej han ensam som skrifver så.
Vi hafva här Lucidors åsigter om adeln--han har ofta intresserat sig för ämnet och ej saknat anledning dertill--och framstälda inför detta höga sällskap i samma tonart, som han troligen begagnade på källaren, då han diskuterade inför sina lyssnande bekanta.
Här förekomma dock ord om adeln, som äro det skönaste loford, den någonsin i Sverige förtjenat:--
»Ett konst-hvass-slipat svärd ok sinn-klook-skurin fiäder Är stodren.
Mellan them all landsens välfärd ståår.»
Det var hemligheten af adelns och Sveriges då varande storhet.
Så har han ofta poetiska tankar och välformade fraser, men de ligga djupt inbäddade bland massan af orediga och simpla framställningar och ändlösa reflexioner.
Den antika mytologien användes här naturligtvis mindre än i bröllopsrimmen, men den uteblifver dock icke helt och hållet.
Skalden har tydligen åtminstone lika mycken benägenhet för Olympen som för den högkyrkliga teologin.
Man finner Jupiters namn ej långt från Guds eget, och Jesu heliga namn, visserligen aldrig profaneradt, förekommer högst sällan.
Men den bibliska arsenalen tillgripes ofta, och Jonatan och David, Achitophel och »Susanne-gubbarne», Asmodeus och benrangelsmannen (»then tårr-vijg-skanklad död») figurera vid sidan af antikens heroer.
Men allra mest citeras de gamles historia, och exempel hemtas oupphörligen derur.
Dessa exempel äro likväl ej alltid efter vår tids smak lämpade för ämnets högtidlighet.
Så anföres som bevis för oberäkneligheten af dödens ankomst historierna om hur Fabius drack in ett hår med mjölken och dog deraf, hur en ostra liksom en örn släpptes ned på Æschyli flintskalle, hur Catulus afled af kolos, och Priseus af ett fiskben.
Samma naiva smak visar sig öfverhufvud vid den hop lärdom, som är inströdd i den allvarliga betraktelsen, och sägnerna taga sig ut som anekdoter, hemtade ur den tidens läroböcker.
Derunder begagnar han tillfället till att göra filosofiska räsonnemanger om hvad som sysselsatte hans tankar, att fundera öfver den på modet varande kemin, hvarpå vi förut anfört exempel, slutligen att meddela biografiska notiser och en och annan målning, efter hvars och ens förhållanden.
Sålunda omtalas vid Björnklos graf på flytande vers, huru han blef sänd till kejsar Ferdinandus till Regensburg och efter dennes död till riksdagen i Frankfurt vid Leopolds val, huru han som sändebud hos fransmännen parerade deras sluga statskonst och vid hemkomsten blef hofkansler.
I en gammal krigsöfverstes sorgverser skildras lifligt, huru fienden var mer skrämd för honom än »haren, när han hör at trumman taar på gåå», huru han stod stadigt, när »eld-mortlar högt mäd tunga stenar spelte», och »rytterit brööt in på skarpa piqvers hegn», »at hijt et hufvud flög, thijt armar eller been», huru han tåligt trotsat hunger, törst, köld och hetta, regn, dagg, slagg, hagel och snö, men ej varit så rik på ord som den, som vid ölkannan och tobakspipan bestämmer, huruvida en general gjort rätt eller icke, fastän han sjelf i fält ej ens sett en död hund.
Om en assessor omtalas bland mycken patos, att han var af urgammal frälse- och prestslägt, att hans farfarsfar var den förste luterske prest i Vadstena, att fadern ville ha äfven honom till prest, hur han gjorde motstånd, kom till Gestrikland, blef rådman och borgmästare o. s. v.
Dessa uppgifter hade väl den aflidnes anförvandter helt menlöst velat få in i de bestälda verserna.
En köpman får det berömmet efter sig, att han, en simpel bondson, som älskade handel, dock var »ingen jude ell' korne-buuk», som fröjdade sig åt missväxtårens högre spanmålspriser och bedrog folk på jern och kläde.
Mest betecknande härvidlag äro dock de på sin tid bekanta verserna om Truls Kåhre, utrikes-resanden.
De synas vara skrifna, ej för den sorgklädda skaran kring likkistan, utan, för den massa folk, som då löpte till vid begrafningar.
Poemets första afdelning börjar med en hänsyftning på, att vi här i lifvet ju alla äro vandringsmän.
Sådana behöfva passande reskostym, matrensel och staf med två knappar, böra dock ej vara utstyrda (skämtar poeten, som väl hört någon sjöhistoria derom) som den påfviska bilden i Calicuth, hvilken liknar hin, der han mottager de troendes hyllning »i en stor läder-kraga mäd kors ok kröke» och med sjöskal och en mängd andra prydnader, som ständigt hvälfva sig omkring »slijk soomagas» hals.
Det behöfves äfven godt och troget ressällskap, och derpå omnämnas en resandes alla faror till land och vatten, liknande frestelserna i lifvet.
Den andra afdelningen öfvergår nu till mannen sjelf, som ej fick vara någon »hampus eller en pankaka ok mors grijss», utan med ringa mynt i pungen gaf sig ut i verlden.
Denna resa, som väl då var för våra landsmän lika ovanlig som nu en resa kring jorden, omtalas i korthet blott med angifvande af kursen och ortnamnen.
Han besökte Danmark, Holland, Portugal, seglade genom Gibraltar sund omkring på Medelhafvet, såg Spanien och Madrid, Genua, Sicilien, Malta, Cypern och Alexandria, genomströfvade så landvägen Syrien och Palestina med de heliga orterna ända till Eufrat och kom tillbaka med en karavan till Egypten, hvars under något utförligare beskrifvas.
Härifrån gaf han sig åter ut till sjös, kom till Rodus, Mindre Asiens kuststäder, Stambul, Aten och Korint.
Men Hellas' undersköna ruiner hafva ej gjort det minsta intryck hvarken på resanden eller poeten.
Man begrep ännu ej deras värde.
Få år derefter skjöto ju Königsmarks venctianska kanoner på Panteon.
Truls ämnade sig nu öfver det Adriatiska hafvet, men blef af korsarer jagad kring Afrikas och Spaniens kuster, anlände dock lyckligen till Rom och besåg Italien, först Neapel och, sedan han oantastad passerat Schylla och Carybdis och Ætnas svafvelrökande brand, Palermo, så Venedig, Mailand och Florens.
Hemfärden skedde genom Frankrike, England, Holland och Tyskland.
Alla dessa och många flera orter äro på ett ledigt sätt inpassade i alexandrinen.
Men då Truls kom tillbaka, var han ej lik dem, som yfvas
»Ok skräppa39 hvad de lärt: tre bokke-språng at springa, At stöta en falsk quart mäd udde-lösan klinga, At hosta två, trij ord uth effter franskt humeur
Ok veta, om ey mehr, à vous ok serviteur.»
Han hade lärt sig förfarenhet och vett och blef rådman i hufvudstaden.
Och derpå följer grafskriften:
»Then hela värden för tykt nästan alt för trång.
Åt then är thenna plass--trij ahlnar iord--för lång.»
Utan tvifvel var hela detta qväde på sin tid mycket läst och berömdt.
Vi se att till och med sorgepoesin fick tjena till mångahanda ändamål.
Likväl är sådant undantag, och tyvärr fylles största delen af begrafningsrimmen af ett i oändlighet uttänjdt räsonnerande, merendels utan poetisk lyftning.
Vi skola i korthet angifva de idéer, hvarmed Lucidor här rör sig, endast anmärkande, att de poetiska vändningar, som medfölja, äro af oss uppletade, der de sparsamt förekomma i massan af öfrigt rimgods.--»Alt är inte» och underkastadt förgängelsen; sjelfva de hårda metallerna upplösas.
Och hvad står qvar af Assurs, Persiens, Alexanders, Cæsars makt, Solons vishet.
Ganymedes' och Adonis' däjlighet?
Ingen konst, så mäktig den vara må, kan rädda från döden, som leker med menniskan på mångtusende sätt.
Liksom en ljuflig ros ler vid morgonrodnaden, men innan qvällen är bortrifven, eller som de största träden i skogen fällas ner af yxan, eller qvittrande och glada foglar fastna i snaran, så skola vi alla gripas af döden.
Och huru olycklig är vår bekymmersamma lefnad och huru fåfänga dess sträfvanden!
En samlar som Euclio egodelar, en annan löper efter Thais i Korint, en tredje lefver i sus och dus bland kort och tärningar, men endast samvetsqvalen återstå för dem på slutet,
»När lifves trötta skepp får stryka seglen neer».
Döden kommer ju och jemnar allt.
»En heerd-kiäp ok en rijksstaf» blifva lika.
Det ser till och med ut, som om allt skulle bli sämre och sämre:--
»Lucretia döör bort, Xantippe lifver kvaar».
Gud låter ofta den onde åtnjuta verldens fördelar och den gode deremot lida brist.
Det är så hans underfulla råd.
Än tager han den gode hastigt bort till sig ur den här snöda verlden, än låter han enligt sitt löfte honom bli långlifvad på jorden (detta användes ömsom efter den aflidnes olika ålder och omständigheter). »Lijkväll, om en vill rätt beskåda ok betrackta», finner man att döden just är lifvet och vårt mål, liksom örnen flyger mot solen, och elden söker himmelen.
Så är det också med den aflidnes »salig-sälle siäl».
Men man måste hafva ett tigersinne och en leopards natur eller vara gjord af Pyrrhæ stenar och uppfödd på Kaukasus af drakgift för att ej smälta i tårar vid en sådan bår.
Ty mot honom har afunden sjelf intet att säga; Zoili och Theons »laster-tand» kan ej skada honom.
Nu prisas hans dygder (vanligen sammanfattade under en benämning »dygden») och jemföras med forntidens store mäns egenskaper, hvilka han öfverträffat.
Man kan af honom lära, hvad man bör göra och bör undvika i lifvet.
Dervid försummas ej heller att omtalas den nåd, som kongl. maj:t kunnat bevisa honom.
Men den, som värdigt förmår sjunga hans lof, vore blott en Cicero och Demostenes, Mantuas svan eller sjelfva Suada.
Poeten vet med sig, att han ej duger dertill: »han såf aldrig än uppå Parnassi klint».
För öfrigt är tiden alltid för kort att uppräkna alla dygder och förtjenster.
Dock skulle minnet i evighet fortlefva i den verld, som han lemnat, så länge denna funnes qvar.
Poeten vänder sig derefter med tröstens ord till de anhöriga.
Han »står'et gierna til» att deras sorg är bitter, men de böra besinna, huru väl den aflidne nu har det i jemförelse med oss, arma dödliga.
Han går öfver stjernors hvalf i snöhvita kläder och tittar ned på oss och undrar öfver mörkret på jorden.
Hans salighet är långt större än den, som de hedniske skalderna trott sig finna i Tempedalen och de elyseiska fälten, i »Amphions röst ok Orphei lyre-klång».
Derföre må hans närmaste och vi alla underkasta oss Guds vilja och förtrösta på hans hjelp samt laga så, att vi i likhet med den aflidne må »ur pust til lust» ingå i den eviga saligheten och icke till helvetet.
Bland de bättre begrafningsrimmen märka vi dem till grefve Tott vid hans äkta hälfts, född Oxenstjerna, död, som ega flera praktfulla oratoriska satser.
Utan tvifvel har man mycket beundrat denna till den sörjande grefven:
»Ey skiäres utan kvaal ens halfva hierta aff, Män himlen gier thet heelt igen, ok halfft en graff.»
De vid grefve Gabriel Oxenstjernas död äro märkliga för den dystra färgtonen i Lucidors filosoferande vid slutet af hans lif samt för den lysande ätts skull, med hvilken Bruter, Fabier, Meteller och Scipioner jemföras.
Man stod dock ännu midt i ljuset af de stora utförda bragderna.
Tiden hade ej hunnit kasta minnets skugga deröfver.
Det ser ut, som om skalden efter »Giljareqvalet» sorgfälligare skurit sin penna, då han vände sig till de förnäma.
Men mest berömdt var dock qvädet »Oundvijklige dödens öde» vid välborna jungfru Strijks graf.
Det är det enda, som
Blom finner ha förnuftig mening, och vi kunna våga det påståendet, att det, med någon liten modernisering och förkortning, eger ett varaktigt och stort värde.
Som kronan af Lucidors griftqväden skola vi analysera det närmare.
Det skall gifva en åskådlig bild af hela hans skaldskap inom denna genre.
Början är sant patetisk:
»Hijt, iordemaskar, hijt!
Här kunn'
I rättlig lära, Hur fåfängt all ting är, gods, högheet, fägring, ähra.
I, som falsk-lysand' skijn, som sminkte lykans prakt, Ok hvad som dårars hug plä kitla, haa i akt, Hijt, säger iag, hijt, hijt!
Gran-skåden denna båren Och thenna skönheets roos, i bästa ungdoms-våhren
Aff dödens kalla nord ifrån sin ädla stamm Affrijfvin, nederlagt!
Kom, kommen, träden fram I, som ehrt fåfängt hopp med dårlig vällust spijsen
Ok med olustig lust the glade sorger lijsen, Til högheet, prål ok makt igenom eld ok siö Med fahra fijken ok ey tänken til at döö!»
Endast ett består, sjelfva ostadigheten, ty hvad trotsar tiden?
»Als intet.»
Hvar äro nu t. ex.
Babels mur, Rhodos' rese, Pharos torn?
»Längstlijfvede Phoenix sielff är (om han är) ey frij».
Huru vill då menniskan, »tu mullsäk, maskemaat», undgå förgängelsen?
Intet kan frälsa henne, hvarken »all apthekens hälso-maat», mumie-balsamering eller Molukkernas kryddor.
Så måste äfven hon, flickan, hvars beröm nu följer, betala sin tribut åt benrangelsmannen:--
»Tänk, öfver-tänk, betänk!
The ögon, som så täkka Mäd sit kysk-klara skijn kund'
Venus-stiernan släkka
Ok trossa solen siälf, är uthan något liuus
Ok liggia uthan skijn i dödens mörka huus.
The öron, them så kiärt Guds helga ord at höra, Är hörsel-löös' ok vet' ey, hvad nu maskar giöra.
The läppar aff corall, aff roser ok rubin Är döö-blåt öfverklädd' ok hafva mist sit skijn.
Then snabba hand, som förr med Pallas kunde kämpa
Ok i hand-konstig värk Arachnens klookheet dämpa, Är stälnad lijk som steen, lijk marmor ok kristall, För mehr än marmor hvijt, nu meer än marmor kall.
The fötter, som så vijgt then trånga dygd-stijg trådde
Ok genom olyks-törn ok tistel cronan nådde, Nu the i döden ey mehr någon krafft förmå, Måst til sit hvijlorum med andras fötter gå.»
Sedan följa fyra utmärkta förmaningsstrofer i kort trokeisk vers.
Vi anföra de två första som prof:
»Menniskia, tänck hvem tu äst!
Inte ok een blotter gäst.
Är thet tå ey under, At tu vilt så fåfängt troo, Thet tu ävigt här kan boo, Som döör alla stunder?
Haar tu för tit ögne-måhl Högheet, makt ok svijkfult pråhl, Tänk, at alt är inte!
Förty döden, som tig taer Ok tog tin fahr-fahr-fahrs-fahr.
Gillar inte mynte.»
Slutligen anslås en lenare tonart på strängaspelet.
Vi citera de sista raderna: --
»Begråten thenna värden!
Rättferdigheetens sool lys henne, vij haa flärden.
Hoon är frij, trälar vij.
Vij ligge, ok hoon står.
Oss brenner sool ok kiöld, hoon haer en ävig våhr.
Vij stå ännu i strijd, ok hoon haer seger-vunnit.
Vij släpe syndens ook, ok hoon hae'r hvijlo funnit.
Hoon leer i himmelsk frögd, vij gråta här vår nöd.
Hoon lifver äfvig säll, vij vänta än vår död.»
Men det är endast en öfversättning från den holländske skalden Cats och dessutom ofullbordadt samt senare af Nils Keder öfversedt och rättadt.
Dertill kommer att vi måste erkänna, att vi sakna nödig insigt i det holländska språket, så att det är oss omöjligt att uppgifva, hvad som här är Lucidors eget.
Dock trösta vi oss lätt med att denna vår okunnighet ej kan beröfva honom det minsta af hans författarära, ty ingen skall nu mera vilja tillräkna Cats' arbete något poetiskt värde.
Emellertid hafva vi genombläddrat hans skrift med ett intresse, som visserligen ej var af kritisk eller poetisk natur, men som här må i några ord uttalas.
Ett exemplar finnes på kongl. biblioteket.
Redan sjelfva dess yttre utstyrsel med sitt solida och ljusgula pergamentsband måste uppväcka bokvännens nöje.
Titeln lyder »Jacobi Catzii I. C.
Silenvs Alcibiadis, sive Protevs».
Volumen är tryckt i Amsterdam »by Willem Blaev, op't water inde vergulde Sonnewyser», hvars kännemärke väl stod och speglade sig i någon kanal.
Årtalet finnes ingenstädes utsatt, men en latinsk anteckning på främre permens innansida upplyser, att den 12. augusti 1651 en viss Nicolaus Jonæ Galatius fick boken till skänks af sin kärälsklige broder.
Det kan häraf tyckas, som om den varit ämnad för det lärda publikum.
Men man ändrar snart sin tanke.
Ty efter det sedvanliga företalet pä latin och holländska med sitt »Lector -- -- vale» eller »Leest dan -- -- en waert wel», kommer en tillegnan till damerna på Zeeland (»Aen de Zeevsche Ionckvrovwen»), och slutligen ända till 11 parentationer till författaren sjelf.
Boken består af moral- och kärleksstycken, dock i holländsk mening, d. v. s. faderliga eller lekande råd till folk, som tänka gifta sig, helst till fruntimmerna.
Det längsta är det, hvarmed vi skola sysselsätta oss, och kallas »Monita amoris virginei» eller »Maechden-Plicht», särskildt egnadt »ten de eerbare, achtbare, konstrijcke Ionch-vrov Anna Roemers», hvilket är en desto större komplimang, som hennes namn och lof sammanfalla med poemets bästa figur, Anna.
Men de holländska verserna äro dessutom parafraserade på i sanning väl gjorda latinska pentametrar, och alltsammans är försedt med lämpliga noter från bibelspråk eller latinska och franska auktorer.
Att Montaigne ofta skall citeras är naturligt.
Bland de latinska få Seneca, Gregorius Nazianzenus, Augustinus och Erasmus figurera bredvid månget pikant ord af Ovidius och Lucretius.
Till och med Euripides anträffas på originalspråket.
Men hvad som allra mest slår an, det är planscherna, som åskådliggöra en i texten använd liknelse eller berättelse.
Hvilken skilnad mellan den tidens friska och våra stillösa kopparstick!
Man ser genast att här finnes konst från kronan till roten af lifvet, från handtverket till Rubens och Rembrandt.
Det mest betecknande är just stilen, så väl en konstnärlig som patriotisk.
Det är återigen den holländska genren, som möter oss i hela sin egendomlighet.
Än får man se den sinlige dandyn med sin promenadvärja och starkt plymagerade hatt samt fröken med sin styfkjortel och stora spetskrage, än bonden grinande åt nappet på metkroken, än en mängd barn, gående på styltor eller lekande med dockor eller ridande ranka.
Än se vi benrangelsmannen, som skyndar i väg på en krokodil, eller en hvalfiskfångst med skepp och båtar.
Alla djur betrakta åskådaren än i dag med de lifligaste menniskoögon.
Guden Amor, som ofta förekommer, ser ut som en välfödd hollandspilt.
Än är genren genomförd ända derhän, att hela planschen består af några fingrar, som med en starkt stiliserad ljus-sax snoppa ett talgljus.
Den yttre omgifningen är lika nationell.
Det är Holland man ser både i gatan med sina sirliga gatuportar, smårutiga fönster och utvecklade takbyggnader, i trädgårdspromenaden, der fransysk rätlinighet och holländsk småtreflighet sammansmält med hvarandra, i det sanka, trädfattiga landskapet med sin kärrmark, sitt kyrktorn och sin oundgängliga väderqvarn, och i dynerna vid kusten, upplysta af en flämtande vårdkas, medan ett båtsegel synes i fjerran, och hafsfåglar skynda öfver scenen.
Framför allt förekomma mycken renlighet och blommor.
Man blir omsider öfvertygad om, att detta pergamentsband utan årtal skall vara en elegant bok, en slags fruntimmerskalender eller rådgifvare för hvad man kallar verlden.
Att hälften är latin och franska, betyder ingenting, ty sådant ingick ju i det täcka könets uppfostran.
Man blir naturligtvis nyfiken att få reda på innehållet och se hvad en sextonhudratalets fashionable poet har att säga till damerna samt huru han säger det.
Vi vända oss då från originalet till Lucidors öfversättning, endast anmärkande att den senare, långt ifrån att vara en fri disposition af det förra, mycket nära ansluter sig dertill, så att all sjelfständighet saknas.
Den är som originalet skrifven på 8-fotade jamber och på ett ledigt och mera vårdadt språk än vanligt, hvilket troligtvis är Keders förtjenst.
Men man tröttnar dock snart på de evinnerliga maskulina rimmen.