Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anhåller få fästa uppmärksamheten derpå, att Bevilln.Utsk. infört en eftermening af innehåll, att äfven de §5 ' ^en gamla bevilln.- förordn., mot hvilka inga anmärkntr blifvit gjorda, likväl underställts Ständernas pröfning, och jag erinrar mig nu ej bestämdt, men tror likväl, att Ständerna äfven antagit förändringar i de §§, hvari Utsk. ej gjort några.
Således är 1835 års bevilln.förordn. alldeles ny, hvilket jag velat upplysa, enär Hr Cederschjöld derpå baserat sin argumentation.
Vidare har Hr Cederschjöld sagt, alt då man delvis ingått till K.
M. med hufvudgrunderna för Bankens rörelse och förvaltning, behöfde man ej ingå med reglementet i sin helhet.
Derpå vill jag svara, att Exped.Utsk. likväl kan hafva förbigått något; och antager man, att R.
St. hafva kunnat ingå med reglementet delvis, inser jag ej, hvad som hindrar att öfverlemna det i sin helhet.
Hvad PresteStts sednare inbjuda, beträffar, instämmer jag i begäran om densammas livilande på bordet; men icke anser jag den vara grundlagsvidrig.
Sådant beror på talmannen i hvarje Stånd att bedöma, och inbjuda, lärer ej så vara ansedd inom PresteSt.
Emedlertid anhåller jag, att den må hvila på bordet, för att företagas, sedan BancoUtsk. inkommit med votertsproposm.
För hvarje gång, frågan återkommer, finner jag, som ser lugnt, att det blir allt mer och mer svårt att komma till ett grundlagsenlig! beslut.
Oskickligheten, då den väcktes, och den ifver, hvarmed den drifvits, har förvandlat frågan till en partisak.
Jag ämnade ej i dag yttra mig, sedan jag i sista plenum blifvit förvissad, att jag hörde till majoriteten rör:de formfrågan; men sedan PresteSt. nu framställt en ny inbjudn., trodde jag, innan den blifvit begärd på bordet, att det varit möjligt få discutera densamma i sammanhang med nu förevar, fråga.
Den begärda bordläggningen kan väl icke vägras; men jag ber dock att få fästa de Hrrts uppmärksamhet, som begärt inbjudn. på bordet, derpå, huruvida det är klokt och lämpligt att söka envisa sig till än flera föredragningar af detta ämne.
Jag tror, att ju färre vore desto bättre, för att ändtligen komma till slut, och hade derföre ämnat begära föredragn. af PresteStts sednare inbjudn. och velat understödja den, hvartill jag förut ej haft tillfälle.
Jag har en gång yttrat min åsigt vara i likhet med PresteStts, och jag ser antagandet af den sednare inbjudn. vara enda utvägen att hinna till ett slut.
Om man nu deremot beslutar, att votertspropos. skall uppgöras af Utsk., så är visserligen detta ett ganska lagligt beslut; men jag hemställer, om det är Den a3 Maj. är troligt, att denna votering kommer att för sig ga.
BorgareSt. liar en gång tillförne nekat att deltaga i förstärkt Utsk., och kan val någon ske, utan att propos:n godkännes af alla 4 Stånden?
Men äfven om 3 Stånds antagande af votertspropos. skulle gälla, fruktar jag, att BorgareSt. icke deltager; och till undvikande häraf tror jag det vara bäst att bifalla PresteSt:s sednare inbjudn.
Om R. o. Ad. antager den, så är det anledn. förmoda, att BorgareSt. gör detsamma.
Detta är min opinion om behandlingssättet.
Jag tror dessutom det vore klokast, att, sedan Frih.
Frölich begärt den sednare inbjudn. på bordet, vi likaledes begärde den nu föredragna frågan hvilande, för att sedermera företagas i ett sammanhang med PresteSt:s sista inbjudn., emedan, om man nu beslutar, att Utsk. skall inkomma med voterispropos., kan man ej sedermera instämma med PresteSt.
Jag skall ej yttra mig i sjelfva saken, ty ingen lärer väl låta förleda sig af den tillfälliga omständigheten, att Gr.
Frölich står som motionär, att tro oss hindrade fatta beslut i anledn. af BancoUtsk:s ni em or., lika litet som af den advocatur man drifvit, alt det vore detsamma, om Utsk. eller R.
St. autoriserat. fullmägtige till öf— verlemnandet af brcoreglementet till K. M. Hvad beträffar PresteSt:s sednare inbjudn,, kan jag ingalunda neka, att jag delar slutet af den åsigt, Hr Hjärne yttrat, nemi. att, så vidt R. o. Ad:s värdighet medgifver, antaga den försonliglietsanda, sora jag tror finnas i PresteSt:s inbjudn.
Jag har dock för mycken aktning för de 4 RiksSttn, för att lika med Hr Hjärne kunna tro på möjligheten af cn sådan åtgärd, att nemi. ett Stånd skulle vilja paralysera grundlagen.
Derföre, utan att göra någon uppmaning till dem, som begärt inbjudn. på bordet, hemställer jag, om vi ej i ett sammanhang kunde afgöra begge inbjudningarna.
Frölich yttrade sats, att de, som ej understödja hans motion, ”söka bortraisonnera liela banklagen,” har synts mig vara af den beskaffenhet, att den icke borde obestridd qvarstå i våra prot.
Jag har derföre ansett mig böra tillägga några ord till hvad jag redan i det-ta ämne yttrat.
Det kan aldrig hos mig uppstå någon benägenhet att vilja eller söka bortraisonnera våra allmänt gällande lagar, ehuruväl, enligt den nu vunna erfarenheten, det vore högst önskvärdt, att vissa af dessa lagar aldrig blifvit stiftade, hvarigenom man möjligen undvikit dessa grundlagsstridiga anspråk och dessa ihärdiga försök att paralyserd grundlagens uttryckliga föreskrifter; men det torde böra medgifvas, att man kan tyda en lag på ett sätt, stridande mot Gr.
Frölichs önskningar, utan att derigenom ådagalägga något bemödande att bortraisonnera samma lag.
Jag liar 22 II. ' 35 I De n a3 M a j.
Ufven med min röst bidragit till nu var. banklag; men det var mig då omöjligt att förutse, det man åt denna lag skulle vilja gifva en sådan tydning som den, hvilken nu förklaras vara den enda rätta.
Likasom 7 § af banklagen innehåller, att ;’al!a stadgar och reglementen angtde Bankens ”rörelse och förvaltning skola upprättas i noggrann öfverensstämmelse med de i denna lag fastställda grunder,” så stadgas ock i la § af Riksd.Ordn., att ståndsordningarna böra vara i öfverensstämmelse med grundlagarna författade.
Regeringen har dock ej, på grund af sistberörde stadgande, hitintills yrkat att få granska och sanctionera dessa ståndsordningar.
De äro också, med undantag af Ridd.Ordn., som på ett alltför väl kändt sätt kommit att underställas K. M:s pröfning, af RiksSttn sjelfva utfärdade.
Meningen med detta stadgande har således ansetts icke vara någon annan än den, att omförmälda ståndsordningar icke kunde tillämpas eller vore gällande, såvida de éj öfverensstämde med grundlagarna.
Samma mening mäste äfven den åberopade 7 § i banklagen innebära, eller att stadgandena ronde Bankens förvaltning icke äro gällande i den händelse, att de strida emot denna Jag.
Någon annan eller vidsträcktare tydning af berörde § anser jag hvarken ordalydelsen eller andan af §:n föranleda.
Såsom ledamot af BancoUtsk. bör Gr.
Frölich sjelf kunna vitsorda, att XJtsk., vid nu ifrågavar. b:coreglementes uppgörande, ställt sig till noggrann efterrättelse de i ej mindre banklagen än myntbestämningslagen meddelade hufvudgrunder för Bankens framtida rörelse såsom vexelbank.
Det finnes visserligen ett vid denna riksdag ang:de lagstiftningen för Banken afgifvet betänk, af Banco- och LagUtsk:n, hvilket innehåller några grundsatser, som stå i strid med banklagen; men de i detta betänk., för hvars uppsättande Hr Gr.
Frölich icke var främmande, yttrade åsigter hafva icke i något hänseende gjort sig gällande vid redigerandet af sjelfva brcoreglementet.
— Gr. v. Fersens anställda jemnförelse emellan Banco- och Bevilln.Utsk:n, i ändamål att derigenom ådagalägga sistnämnda Utskrs aktningsvärda handlingssätt, då det underställt R.
Sils bepröfvande hvarje § i den nya bevilln.- förordn., gifver mig en särskild anledn. att ytterligare fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på skillnaden i detta afseende emellan dessa begge Utsk.
Bevilln.Utsk. åligger nemi. att endast föreslå bevilln.förordn., hvilken af R.
St. skall utfärdas, hvaremot det tillhör BancoUtsk. att icke allenast uppgöra, utan ock, sedan alla nya stadganden blifvit underställda R.
St:s godkännande, utfärda brcoreglementet.
För öfrigt anser jag mig böra ånyo upprepa min redan förut yttrade, ingalunda rubbade öfvertygelse, att frågan om b:coreglementets öfverlemnande till K.
M. är afgjord, och att det således bör förblifva vid hvad härom uti nu gällande reglemente är stadgadt.
D c n a3 Maj.
I anledn. af PresteSt:s i berörde hänseende aflåtna sednare inbjudn. anhåller jag derjemte att få fästa Hr Gr. o. Landtmrs samt H. B. o. Ad:s Uppmärksamhet på denna inbjndn:s fullkomliga identitet med den från bemälde
Stånd förut erhållna och af R. o. Ad. redan afslagna inbjudn. rör:de samma ämne.
Vid sådant förhållande ankommer det naturligtvis på Hr Gr. o. Landtm., huruvida någon propos. kan framställas till antagande af den nu förevar, inbjudn., hvarigenom ett af R. o. Ad. fattadt beslut altså skulle kunna blifva af Ståndet sjelf upphäfvet.
Likaledes utbeder jag mig att få fästa uppmärksamheten på nödvändigheten af denna fi-ågas afgörande i detta plenum, emedan i annat fall BancoUtsk. blir ytterligare förhindradt i afslutandet af sina göromål.
Hvad slutligen Hr Hjärnes säx'skilda föYslag beträffar, anser jag detsamma i alla hänseenden olämpligt och oantagligt.
Af mina motståndares bemödanden, att gifva dei-as mening all möjlig kraft i bevisning, faller det mig in, att de tro slutmeningen i i83o års b:coreglemente ej kunna intagas i det nya reglementet.
Om så vore, hade mina motståndare rätt; men jeg har utgått derifrån, att denna slutmening likasom alla de §§, som ej undergått förändring, skola bibehållas.
Slutligen ber jag få erinra, i anledn. af de förebråelser jag fått uppbära af ordföranden i Conslit.Utsk., som skulle jag någonsin ådagalagt någon bei’edvillighet att gå RiksStms önskningar till mötes, att förhållandet med den sak, hvarpå här syftats, var sådant, att Boi‘gareSt. yrkade remiss af en fråga till sitt särskilda Utsk., hvilken remiss talmannen vägrade, hvarefter frågan skulle hänskjutas till Constit.Utsk.; men innan den afgick, beslöto talmannen och Ståndet gemensamt, att Utsk. fiätogs från all handläggning deraf.
Jag anser således, att Utsk. var urståndsatt att handlägga ett mål, som Ståndet sjelf förklarade förfallet.
Jag har aktning för det varma nit, hvarmed inan tror sig här förfäkta folkets sak; men detta nit urartar stundom till fanatism, och jag tror, att man nu kommit till denna gräns.
Kännetecknet derpå är, att ehuru man är ense om målet, förbiser man vägen, som leder dit.
Jag kan derföre ej annat än i högsta gi’ad här ogilla såväl stridssättet som föremålet för striden, och jag hemställer, om ej motståndarn e sjelfva fästat uppmärksamheten på en vigtig princip, då de åberopat, att Konungens rådgifvare skolat förklarat allt yttrande i den föreslagna skrifvelsen om någon K.
M:s pröfning af b:coreglementet för öfverflödigt; ty just deri ser jag en våda.
Vill man nu uppskjuta frågan om denna Konungens pröfningsrätt till en annan tid, så kan det hända, att anspråken då gå längre.
För min del har jag aldrig velat gifva Konungen någon rätt Dea 23 Maj. i strid mot grundlagen, som bjuder^ Banken skall förblifva under it.
St:s garanti och vård, men väl vill jag gifva Konungen rättighet att stadga lag för bankbolaget, för att trygga allmänheten mot bolagets ingrepp; och när man nu är ense derom, att
Konungen äger rätt att skydda mot allt brott mot lag, kan jag ej inse, huru
Konungen skulle kunna ålägga bankbolaget att handla efter lag, med mindre honom tilierkännes rättighet att pröfva b:coreg!ementets enlighet med lagen; ty huru skall bolaget kunna åtkommas utom vid riksdag?
Fullmägtige säga: vi lyda blott R.
St:s heslut; och icke kan meningen vara, att R.
St. sjelfva skulle instämmas till Hofrätten.
Detta visar orimligheten af den sats, man drifver; och jag skulle anse det såsom en stor olycka, om ej Konungen, på grund af lag, vore i tillfälle att förkasta ett brcoreglgmente, som står i strid med allmänhetens rätt och möjligen med sundt förnuft.
Jag skulle också anse olyckligt, om Regeringen ej ägde benägenhet för en sådan magt, och jag ber Gud bevara oss från bankbolagets envälde.
Jag finnér således den mening väl grundad, som vill till Konungens pröfning öfverlemna, om bancoreglementet är så beskaffadt, att det kari pronmlgeras, med rättighet att i annat fall återlemna det till R.
St. för att omredigeras; men det är en stor skillnad emellan detta och Konungens delaktighet i Banken.
Saken är altså enkel; och detta må vara nog i afseende på sjelfva saken, hvarom jag ansett mig nu böra ingå i yttrande, då man sagt, att den mening, jag uttalat i fornifrågan, skulle härröra från benägenhet att göra andra till viljes.
Jag hoppas dock, att ingen tror mig på så lösliga grunder lemna min röst i hvilken fråga som helst.
Man har velat i denna discussion inblanda PresteStrs sednare inbjudning; men dervid får jag anmärka, för det första, alt den ej är föredragen, och för det andra, att den redan är förut afslagen, ty der innehålles blott ett förnyadt försök att med någon redactionsförändring komma till samma förslag, som R. o. Ad. redan förut enhälligt förkastat.
Jag anhåller, att det föredragna ärendet ensamt nu må afgöras, och att man dervid stadnar vid PresteStls första inbjudn. om åläggande för BancoUtsk. att inkomma med voter:spropos:n. Gr.
Såsom jag uppfattat Hr Dalmans yttrande, var hans mening, att det vore oförsigtigt af mig att insistera på den bekanta mellanmeningen, då Konungens rådgifvare förklarat sig icke vara angelägna derom.
Hr Dalman, som sålunda tyckes vilja visa någon månhet om mina interessen, har dervid tolkat min afsigt såsom en lekboll för Ministeren; men om fanatismen ej tagit magt med Hr Dalman, tror jag, att han bort komma till en annan conclusion; ty jag frågar: är det väl sagdt, att jag skall frångå mellanmeningen derföre, att Konungens rådgifvare Den 23 Maj. icke vilja hafva den?
Skulle det ej kunna sägas, att Konungens rådgifvare vilja hafva bort den, just emedan den uttrycker sjelfva grunden för b:coreglementets öfverlemnande på ett sätt, att det framdeles blir omöjligt att annorlunda tyda motiverna för denna åtgärd?
Det är icke omöjligt, att Ministeren, om alla grunder nu uteslutas, en annan gång kan göra anspråk på reglementets öfverlemnande för Konungens san c tion.
Jag nämner med flit detta ord, emedan Hr Stuart i en reservation framställt min motion, såsom åsyftande att få Konungens sanction på btc.oreglementet; ty om fanatism här icke tillkommit och verkat, likasom alltid, då man är rädd derhän, att man ej förmår se klart, tror jag, att Hr Stuart bort finna mellanmeningen vara tillkommen såsom en stereotyp för framtiden, i afseende på grunderna för brcoreglementets öfverlemnande till K. M. Hr Stuart säger sig icke tolka 7 § af banklagen såsom jag.
Dertill svarar jag blott, att jag tolkar den på samma sätt, som den tolkades vid sista riksdagen; tyda erkände It.
St, att de sjelfva bort öfverlemna reglementet.
Det kan visserligen sägas, att bankbolaget bör kunna stämmas inför domstol, i fall bolaget sjelf eller dess fullmägtige begå någon olaglighet; men 2 § äf banklagen visar, att man funnit svårigheter dervid.
Den innehåller blott, att derest ej sedelinnehafvaren får silfver för sin creditsedel, äger lian att derom göra anmälan hos Hofrätten, som skall utreda orsakerna och, då det finnes hafva härrört från oförmåga, anmäla förhållandet hos K. M.
Detta är något helt annat, än alt stämma bankbolaget, för att dömas af med privilegium.
Hr Dalman har såsom prof derpå, att ej min afsigt kunnat vara att förebygga en magtutvidgning hos Begeringen, åberopat, att jag icke utplockat, hvad som hade sam-' manhang med hufvudgrunderna, utan föreslagit hela reglementets öfverlemnande till K. M:s pröfning.
Han synes således känna min afsigt bättre än jag sjelf; men det har redan vid ett'föregående tillfälle blifvit erin rädt af Hr Stuart, huru omöjligt det är att utplocka, dessa hufvudgrunder.
Det är dessutom klart, att K.
St. kunna ännu på sista dagen af riksdagen och i sista § af reglementet göra stadganden, sorn strida emot hufvudgrunderna, och följden skulle blifva, att öfverträdelse kunde ske, utan att K.
M. derom fick kännedom, så framt ej alltsammans öfverlemnades.
Hr Hjärne har varnat för sinnesstämningen och påmint om hvad BorgareSt. kunde göra.
För min del är jag ingalunda böjd att rätta mig efter ens BorgareSt., om det begår en uppenbar olaglighet; och det visar ej särdeles mycket civilt m°d, att ej våga uttala en mening, af farhåga för sinnesstämningen inom ett annat Stånd.
— Slutligen får jag förklara, att jag instämmer med Gr.
Horn i begäran, att PresteSt:s första inbjudn. må blifva första föremålet för föredragningen och proposm.
278 D c ii 2 3 Maj.
Då de tvenne sista talarne med särdeles uppmärksamhet bevärdigat, hvad jag förra gången yttrade, torde det ursägtas, om jag tager R. o. Ad:s tid i anspråk, för att besvara deras anmärkn:r.
De hafva visserligen valt ett mildt uttryck, då de sagt, att endast fanatism — hvilket är nära liktydigt med förståndsförvillelse — leder deras motståndare.
För min del vill jag deremot icke så långt ingå i bedömandet af mina motståndares förståndsförmögenlieter, och får jag för öfrigt till Gr.
Horn adressera det svar, att då jag talat om interessen, som här inverkade på åsigterna, jag menade, åtminstone hvad Hr Gr. angick, interesse för en viss sak eller en fix ide', men icke något egennyttigt, enskildt interesse.
Jag vill icke heller nu, i motsats till den omtalade fanatismen, tala om redskap i andras liand, ty hvar och en må uppgöra sådant med sitt eget samvete; för min del ämnar jag dock fortfarande yttra mig efter min bästa öfvertygelse, ehvad man kallar sådant fanatism eller icke. Gr. Horrj har sagt, att då Konungens rådgifvare velat borttaga mellanmeningen, borde en sådan förklaring snarare tala för än emot den ifrågaställa opinionsyttringen från R.
Deruti kan jag ej instämma; ty om R.
St., utan att begära K.
M:s pröfning af reglementet, endast öfverlemna det till K.
M:s kännedom, med anhållan om promulgation af de stadganden deri, som röra allmänheten, så kan deraf icke härledas, att K.
M. äger något slags pröfningsrätt öfver R.
St:s beslut i dessa delar, hvilket äter medgifves i Gr.
Frölichs redaction.
Också, såsom jag uppfattade andan af H. Ex. Hr Gr. af Wetterstedts yttrande ang:de denna redactjon, innebar det, att H. Ex. icke ansåg mellanmeningen icke vara behöflig, emedan Regeringens pröfning aldrig kunde komma i fråga i anseende till några andra stadganden än dem, som endast genom K.
M:s kungörelser kunde komma till verkställighet; och för denna opinion måste man hålla Konungens rådgifvare räkning.
Frölichs redaction finner man i sjelfva verket en begäran om sanction, ehuru med förtäckta ord; ty jag hemställer, om ej följden af pröfningen kunde blifva, att Konungen ogillade vissa stadganden, ansåg dem böra uteslutas samt derefter utfärdade reglementet utan desamma, det vill med andra ord säga, till vallade sig den lagstiftningsrätt i btcoärender, som genom afslag å den nya 72 § Reg.F. blifvit Regeringen förvägrad.
De vådor, Gr.
Horn omtalat såsom följder af frågans förfallande, förmår jag ej inse.
Funnes någonting i reglejnentet stridande mot i83o års banklag, vore jag den förste, som skulle tillstyrka en hemställan till K.
M. att i laga ordning, d. v. s. genom Svea Hofrätt, förhindra dess verkställighet; men jag tror, att det varit hvarje talmans skyldighet att vägra propos. på en dylik, i civil- eller grundlag förändring involverande, frågas behandling såsom bank - Den 2 3 Maj. 279 ärende, oell vi håfve inom RiksSttn ingen annan garanti lii o t lagstridiga beslut, än talmannens rätt att vägra propos.
Man har på det obegripligaste sätt missförstått mig, då man trott mig hafva sagt, det Konungen skulle kunna befalla Bancofuihnägtige att icke åtlyda II.
Jag har tvärtom sagt, att Konungen ej äger en sådan magt, men att det alltid är Konungen öppet att befalla sin Just.- canceller att hos Hofrätten yrka, det Bancostyrelsen må fullgöra banklagens föreskrifter, vid äfventyr att lagligen tvingas dertill.
Jag vill väl ej föreställa mig, att till den grad olagliga beslut kunna hos R.
St. fattas; men i sådant fäll finnes ingen annan utväg, än den jag uppgifvit, ty Konungen kan ej på förhand, och innan ännu ett factum inträdt, i Conseillen pröfva lagligheten eller olagligheten af de stadganden, som af behörig myndighet utfärdas för en eller annan inrättning.
Detta tillhör domaren, sedan lag blifvit öfverträdd; och lika litet som Konungen i administrativ väg kan förbjuda eller hindra Bancofuihnägtige att verkställa ett af R.
St. utfärdadt olagligt reglemente, lika litet kan han i administrativ väg, eller genom sanction i denna ordning å reglementet, hindra domaren att, på allmänhetens requisition, pröfva, huruvida Bancostyrelsen handlat enligt banklagen, och då till äfventyrs förklara o 1 agligt, d. v. s. stridande mot i83o års banklag, hvad både R.
St. och Konungen sanctionerat såsom reglemente.
Hr Rosenblad har yttrat, att jag sökt, om icke bortadvoeera, åtminstone bortblanda besluten, då jag påstått, att Borgareoch BondeSt:n beslutat detsamma, som nu finnes stadgadt.
Skillnaden är dock endast, att det vid sista riksdagen var R.
St., då det nu skulle blifva BancoUtsk., som autoriserade fullmägtige att till K.
M. öfverlemna reglementet.
Hufvudsaken var dock, att, nij likasom då, öfverlemnandet skulle ske genom fullmägtige; men jag upprepar, att det är mig nära nog likgiltigt, om detta sker genom R.
St. sjelfva eller deras fullmägtige, — en tvist, som snarare synes mig vara en ambitionstvist, än en strid om sak.
Aldrig medgifver jag dock, att något må uti R.
St:s missiv af reglementet inflyta ang:de Konungens pröfningsrätt, utan bör det inskränka sig till begäran om promulgation af hvad som icke utan K.
M:s kungörelser kan erhålla verkställighet.
Jag har begärt ordet, för att bemöta den grundsats, mot hvilken jag ofta protesterat, att nemi. hos en talman ensamt nedlägga rättigheten att bestämma en frågas natur.
Det var vid frågan om representationsförändring, som man påfann att förvandla nya förslag till anmärkn:r, och detta är något vigtigare än hela denna discussion.
Ändamålet med all constitution måtte väl vara politisk säkerhet; men motsatsen måtte inträffa, då man antar sådana grundsatser, som nyss yttrats, ty en magt, som ut - Den 23 Maj öfva? olika af olika personer, är ej annat än raka motsatsen af allt livad säkerhet vill säga.
Sedan jag afgifvit denna förklaring, anhåller jag nu att få säga några ord i anledn. af Hr Hjärnes yttrande.
Jag får då förklara, att jag ej delar de betänkligheter eller farhågor, han framställt, ty den uppriktiga aktning, jag hyser för Medstånden, förbjuder mig antaga, att något Stånd skulle vägra lydnad åt ett constitutionsenligt beslut; men om något sådant skulle låta tänka sig, skulle ett Stånd, som så handlade, inbilla sig äga styrka i lagen, och det ankom då på chancen, om det blir starkast, då det sätter sig öfver lagen, eller svagast, då det sätter sig mot densamma.
Härtill fordras en redig urskillning, och jag tror, att bon sens finnes hos massan af Svenska folket. H. Ex.
Jag har ej följt Hr Dalmans sista yttrande så noga, att jag skulle kunna upprepa det; men omkring mig har man berättat, att Hr Dalman yttrat, det jag skulle hafva sagt, att den ifrägavnr. mellanmeningen var obehöflig och att Hr Dalman derföre holle mig räkning.
Jag anhåller få veta, om dessa äro Ilr
Dalmans ord?
Hr Dalman besvarade med ja H.
Ex. Hr Gr. af Wetterstedts nu framställda fråga.
Det har sällan händt, att Hr Dalman hållit mig räkning för något, och nu slutar jag med att ej emottaga hans räkning.
Långt ifrån hvad Hr Dalman tror, har jag yttrat mig, för betänk, och äfven voterat derför.
Horn så fullständigt utvecklat detta ämne, att jag blott får förena mig med honom; dock får jag tillägga, att jag ej kan instämma med Hr Dalman, att
Konungen skulle äga rätt befalla fullmägtige och stämma R.
St., ty om i motionsväg man lemnade Konungen en sådan rättighet, tror jag, att ingen rådgifvare skulle tillstyrka Konungen att utöfva densamma.
Hr Dalman har sagt, att denna sak öfvergått till en ambitionsfråga.
Det torde vara så; men då ursägtar Hr Dalman, att jag ej biträder till en utgång, som instämmer med Hr Dalmans ambition.
Jag instämmer i PresteSt:s första inbjudn. Gr. Frölich:
Den 18 April e. m. 301 damot, Hr Bildt.
Man har nemi. sagt, att R.
St:r vid sista Riksdagen beslöto, att Jernvägarne skulle utföras medelst lån.
Mina åsigter i afseende på Jernvägarne i allmänhet må vara hvilka som helst; R.
Sl:r hafva dock vid sista Riksdagen beslutat, och K.