Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Motsatser och kantigheter utjämnades af sig själfva i hennes närvaro, fiendskap och höga röster mildrades.
Redan känslan af gemensamhet med denna fromma kvinna, för hvilken allt i lifvet var religionens teckenspråk, helgade eljes bristfälliga band, och de sinnrika gamla bibelord, som bundo de närvarandes själar vid hennes, enade dem också inbördes.
De många barnen, som skockades kring husets söner och lekte med sitt lottospel – fattiga barn äro själfskrifna gäster på påsken – sågo upp från sina nötter, den gröna nummerpåsen och sifferkartorna med glasbitarna för ett höra henne berätta om en stackars enfaldig judinna, som då hon en sabbat ej hade olja till lamporna hällde ättika, och se, den som låter oljan brinna, gaf också ättikan lyse.
Esther hörde ej på moderns tal.
Hög och stilla stod hon vid väggen och blickade tankspridt mot tröskeln, där just nu hennes far och Kalonymos trädde in.
Så vandrade alla ut i salen.
Det stora rummet fylldes helt af påskbordet.
Duken strålade i skenet från de tre silfverkandelabrarnas tända vaxljus, och alla silfverbägarna skimrade mot de fladdrande lågorna.
Men vid ena bordsändan blef högtidstaffeln ett offeraltare.
Där lyste två stora silfverpokaler, föresångarens och den, som till brädden stod fylld för kvällens alltid väntade gäst, profeten Elias, det närmaste förebudet för Messias, som också han en påsk i kvällsbranden skall stiga ner och frälsa Israel.
Där lågo på silfverskålar invecklade i hvita dukar armodets och ökenfärdens osyrade bröd, saltvattnet, som sinnebildligade plågorna och träldomen i Egypti land, fårbenet, som erinrade om påskalammet, och det hårdkokta ägget, symbolen för lifvet i dess förändring och fullbordan.
Framför dessa skålar slog Henoch, föresångaren och husfadern, sig ner i den höga hedersstolen med sin hustru bredvid sig, och de båda gamla i de hvita dräkterna tronade som ett helgens kungapar vid bordsändan.
Närmast dem sutto alla barnen, krusiga, svarta gosshufvuden, slätkammade böjda flickhufvuden i lång rad, och de små händerna fattade ifrigt om bägarna, i hvilka ungdomens fradgande russinvin skummade med en stämning af barnsaga.
Efter de små sutto åter äldre, fru Rosalies bröder och den evigt puttrande klädstånds-Jacob.
Längst bort hade Kalonymos sin plats midt emot Esther.
Det blef en sekund alldeles tyst i det stora rummet.
De hvita förhängena täckte dubbelfönstren.
Intet ljud trängde upp från gatan.
Man var långt bort från vanliga orter och år på en palmö i tidshafvet, och i synrandens vattenspegel hägrade Pharaonernas dödspalats, öknens sandklippor och Canaans aflägsna tempel på kvällskensröda, säfkransade berg.
Med hög, liffull stämma bröt Henoch tystnaden och läste ingångsbönen:
»Se detta är fattigdomens bröd, som våra fäder tärde i landet Egypten.
Den som hungrar, äte med oss, den som trängtar, hålle påsk med oss – detta år här, nästa i Israels välde, detta i slafveri, nästa i frihet.»
Han tystnade och modern gjorde under duken ett litet tecken åt Michel, som nu skulle falla in med sin fråga.
Med barnsliga och osäkra tonfall läste gossen de för gamla stämmor och fårade ansikten passande ljuden.
Alla ögon voro fästa på honom.
Han kröp med det lilla mörka lockhufvudet ner i boken.
Skuggan af hans pekande finger flög som en svart fjäril öfver sidan.
Ändtligen var han färdig och ropade med gäll och lycklig stämma ut slutorden.
Alla nickade och rullade tvärs öfver bordet nötter och frukter till honom.
Men nu begynte Henoch själfva berättelsen om Egypten.
Hans föredrag var hvarken läsning eller sång, men en blandning af bådadera.
Han gnolade orden på gamla traditionella melodier förda från land till land med förbundstecknen och smäleken, ärfda från far till son med dragen och olyckorna, outslitliga, som folkets hopp, sällsamma, som besvärjelser från tidens början, högtidliga, som upprepanden af oryggliga om än aldrig så länge oförverkligade löften.
Men till dessa uråldriga melodier knöt han lifvets alla andra: moderns vaggsång öfver sin förstfödde, gossrösternas bröllopskörer i brudhemmet, glädjedagarnas bordsvisor, ja, savoyardens gatrefräng till nyckelharpan, allt flöt in i det stora flödet, i hvilkets entoniga sorl sekler och seklers sorger sjunkit.
Men ju mer Henoch kom in i handlingen, dess mer dramatisk blef hans ton.
Ritualen förvandlades till ett andligt skådespel, och föresångarens figur skiftade och växte.
Och rundt kring borden stämde man i efter behag, hviskade eller skrattade.
Den religiösa berättelsen var en hemmastadd gäst i huset och behandlades förtroligt och utan konvenans.
Kalonymos hörde skolmästaren halfhögt med sin tonlösa och pinade röst följa med i texten, han hörde hofskräddarens falsett insticka sina komplimenter till »sa belle nièce, sa chère Esthers», och dubbel-Jacobs snörflande tonfall.
Men själf fattade han ingenting af allt detta, och barnens jubel bredvid honom ljöd för hans öron som från gårdar i fjärran.
Han kände sig som om han ensam låg utsträckt på sin holländska hemkusts sand och, medan mörkret tätnade mot natten, hörde hafsslaget brusa legenderna om det förödda och förspridda Israel.
Påskberättelsen begynte med sägnen om de vise mästarna i Juda, de fem rabbinerna från kejsar Hadriani tid:
Elieser, Josuah, Eeasar-ben-Assarja, Tarphon och Akiba.
En påskafton sutto de i Akibas lärostad, drufstaden Bene-Berak i Palästina och diskuterade i Akibas fattiga landthus kvällens högtid, talande ända till dess de stördes af knackningar.
Det var rabbinskolans lärjungar, som funnit lärostolarna tomma och förvånadt ropade, att det var tid att hålla morgonbön.
De fem rabbinerna hade icke märkt, att natten lupit till ända under deras samspråk.
Kalonymos sig dem för sig alla fem.
Det var den pelarrake Elieser med sitt stora, orörliga stenansikte och en förtorkad hand i det droppstensgrå skägget.
Han talade endast i lagbud med en stämma, som var ekot från murade grafkammare och sammanstörtade tempel.
Men om allt hvarpå lagen ej gaf gensvar, genmälte också han:
»därom vet lagen intet, därom veta våra förfäder intet, därom vet jag intet», eller han tvang den fåfänglige frågaren till tystnad med motfrågor, om hur många snäckskal, som vittrat på stranden mellan Joppe och Askalon eller hur många plågor Israels folk hade att genomgå.
När det då vardt tyst, blef hans röst åter koppartaflan med lagens visdom.
Det var den lille kutryggige och kobente Josuah, den lärde nålsmeden med märken af fattigdom och låg börd i det hoptryckta ansiktet och de af kniptång och hammare valkade händerna.
Hans yrke hade lärt honom hofsamhetens dygd och vördnaden för lifvets ringa krafter.
Femtio väl måttade hammarslag mot den rykande mässingstråden kräfde nålskaftet och lika många refflan kring ögat, men när nålen ändtligen låg färdigfilad på städet var den danad till att fästa och förena, icke till att stinga och såra.
Och när natten föll, satt Josuah i dörren till den svarta smedjan och följde stjärnornas vandringsfärd längs vändkretsen.
Hur flammade det icke kring deras himmelsbanor och hvad vore natten, öknarna och hafven utan stjärnornas silfversken!
Men, tänkte han, också de små nålhufvudena, hvilka nysmidda blänkte bland de svarta kolen i den släckta ässjan, hade sin glans och sin uppgift, och Josuahs hjärta fylldes af oändlighetens dyrkan.
Men Elieser och Josuah voro gamla, Eleasar-ben-Assarja var ung och sörjde däröfver.
Oroligt kungablod rann i hans ådror från båda föräldrarnas sida och hans moder hade varit en fager leksyster till Berenice.
Själf var han skön och vis, som den unge Salomo, och ändock sågo hans ögon drömmande långt bort från skola och predikstol.
I solnedgången brukade han sitta på taket till sitt marmorhus med båda händerna sträckta mot väster, medan hans läppar rördes sakta.
»Den fromme bönesuckaren» sade folket, men det Eleasar-ben-Assarja reciterade var Homer.
Han hade studerat i Alexandria, och
Diotima hade blifvit hans själs hemliga förtrogna.
Men hatets och föraktets börda, som han i födseln fått att bära med sitt folk, var han för konungsligt stolt att kasta af.
Så hade han vändt hem och sökte nu blott fort blifva gammal öfver de gamla böckerna.
Den fjärde, rabbi Tarphon, var den väldige dundraren och bestraffaren, den strängaste i Israel.
Vreden brukade skaka hans hvita man kring den olivgula pannan, och de mäktiga käkarna gnisslade, när han rasade mot kristna och hedningar.
Men han var icke heller mild mot eget kött och blod.
Bannet hade han lika lätt till hands som andra välsignelsen, och söner och anförvanter, som öfverträdde föreskrifterna, hade han med egen hand stött öfver tröskeln ut i haglet.
När det blef sent hördes ännu basunrösten genom kvällen, och ynglingar, stadda på mörkrets vägar, påskyndade stegen, då de gingo förbi hans hus.
Men rabbi Akiba, alltydaren, alltolkaren var dock den märkligaste af de fem.
Redan som gosse kunde han läsa och förstå all skrift: linierna och vecken i människans flata hand, fibrerna i bladen och slingorna i spindelväfven.
Som herdeyngling, då han gick bakom hjorden, lärde han djurens språk, tydde bisurr och fåglalåt, talade i timmar med den visa pantern eller nattens ensamma ormar och förstod de farande molnens tecken.
När han blef man, vardt han alla skriftkunniges öfvervinnare.
Moses och profeterna hade tolkat de stora buden, Akiba utlade hvarje punkt i Thoran.
Partiklar och små ord, som andra gått förbi, blefvo för honom sanningens guldlänkar, och naturens och skriftens dubbla alfabet förkunnade för hans själ ett och samma ord om den ende guden och hans pröfvade, men en gång segerkrönta folk.
Det var de fem rabbinerna i Bene- Berak.
Rundt omkring sorlade spjut och hästtramp.
Öfverallt i Canaan rasade det sista enviget med romarna till försvar för jord, kvinnor och barn, för Salomos tempel, som Titus brutit ner till grunden, men som nu åter reste sig ur askan och med öppna hallar ropade mot himmelen från Zions berg.
Judas siste hjälte, den som Akiba, tydaren, vid första blicken på hans anlete nämnde »stjärnans son» och hyllade som Messias, Simon-bar-Cochba, han, i hvilkens arm
Simsons styrka och i hvilkens hjärta Judas Maccabæus’ mod återfödts, var det, som ledde hoparna till seger och ryckte stad efter stad från romarörnarna.
Se, det var orsaken hvarför de fem rabbinerna med en hänförelse som aldrig tillförene denna gång utlade påsktexten, så natten gled förbi, utan att de märkte det.
Den åttioårige Akibas ungdomliga tro rusade de andre.
Silfverlampans tempelsken föll högtidligt öfver duken och vinet blödde i bägarna.
De döde hjältarnas skepnader skymtade i dunklet och lyfte svarta hjässor och blanka klingor mot taksparrarna.
Sorlet från de sju kullarnas stad, som de fem rabbinerna tillsamman hört en vårgryning, då de nalkats Rom för att bönfalla Cæsar, och som då i grässlättens morgonstillhet oförglömligt fyllt deras bröst med förtviflan öfver Edoms öfvermakt, förrann som en fjärran dyning för Josuahs och Davids segerrassel.
Skulle Herren icke än en gång kunna sända den starkaste af sina änglar, dödsängeln, såsom sin stams bundsförvant och det i floder för Titus’ lansar gjutna blodet varda det nya påskoffret, som i frälsningsnatten glödde på dörrstenar och poster?
Skulle eldstoden icke än en gång kunna stiga ur marken, nå himmelen, blifva Israels segerbloss och fiendernas mordbrand?
En påsknatt – lärde skriften – skulle blifva Messiasnatten – var icke Bar- Cochba den lofvade hämnaren och herren?
Så sporde de fem hvarandra och sågo med brinnande ögon ut mot mörkret.
De ristade sina stora skägg.
Solen, som bländande, lyfte sig ur hafvet och glödgade Bene- Beraks takkrön, fyllde deras hjärtan.
»stjärnans son» föll på valplatsen och skulle blott minnas under spenamnet »lögnens son».
Templets halfresta kolonner grusades för sista gången, och Zions berg blef ett stenrös med bon för korparna och lyor för schakalerna.
De fem rabbinerna blefvo alla stenade eller brända, Elieser med lagen, Josuah, den vise nålsmeden, Eleasar, tankedrömmaren, och Tarphon, den väldige bestraffaren.
Sist dog Akiba själf på bålet, knäckt af sitt svikna hopp, men upprätt.
Utan att rycka från kroppen den våta yllemanteln, som förlängde branden, stod han i lågorna, demonstrerande som i sin rabbinskola, lycklig, som han sade, »att ägna Herren lifvet», in i det sista from ordlekare.
Det var den sista kampen, Juda kämpade med svärd och natten i Bene-Berak en ny uppbrottsnatt för en ökenvandring längre än den egyptiska, utan mannaregn och klara källsprång om dagen, utan eldpelare om natten, utan tempel, som vinkade, och utan mål – ökenvandringen, som räckte än.
Så drömde Kalonymos under läsningens gång, och barns sorger i förhållande till vuxnas föreföllo honom
Moseslegendernas pröfningar mot allt, som sedermera drabbat Israel.
Först sedan begynte den svarta skogen med det aldrig tystnande klagosuset.
Man gick vill blott man kom dit in.
Kalonymos sökte hejda sin tanke och klamra sig fast vid det närvarande.
Han såg sig omkring med en blick, som gled från ansikte till ansikte.
Så mindes han sin egen tid och hvarest han var och drog ett djupt andetag.
Henoch hade hunnit långt fram i texten under Kalonymos’ funderingar.
Egyptens bittra örter hade man redan smakat och offrat påskalammet.
Röda hafvet hade skilt sina vågor och bildat gata för nattens flyktingar.
Föresångaren såg upp från boken med ett pojkaktigt uttryck öfver sitt åldrade och ändock ungdomliga patriarkansikte.
Han drog mössan på sned, nickade åt barnen och ropade det traditionella skämtutropet: »Men hvad angår allt detta oss?» – för att efter en liten paus, uppfylld af skrattsalfvor, ånyo erinra om att hvar och en af de närvarande också i kväll löstes från fjättrarna i Egypten.
Aftonmåltiden kom och afbröt för en stund med sin mat och sin munterhet uppläsningen.
Det doftade olja och selleri och skrattades högt kring det mäktiga bakverket.
Men Kalonymos kunde icke hålla stämningen uppe.
De gamla sökte förgäfves passa främlingen in i familjekedjan, han kände sig själf borta.
Han hörde hit och ändock icke mer hit än till alla de tusen hem, spridda öfver världen, i hvilka man under samma vemod läste samma ord och enahanda skämt hördes kring samma söta och kryddade rätter.
Blott det dukats af, och läsningen tog vid var han åter på nytt ensam och hörde åter, sänkt i midnattsmörkret på sitt Hollands strandstenar hafsslagets legender om Israel.
Och Kalonymos sade till sig själf: »Kasta en handfull spånor i hafvet och de slungas mot klipporna och multna eller slås till intet af böljorna, men hvilka stormar och hafsvågor hafva icke hvirflat dessa spånor utan att förinta dem.
Liksom om den gamla världen icke räckte till för deras nöd och irring, stodo de på däcket kring Kristoffer Kolumbus och spanade med hemlösa ögon efter den nya för att icke en fotsbredd jord skulle finnas, som de icke vätt med sitt blod och sina tårar.»
Och Kalonymos sade till sig själf: »Hvälf den fyllda vannan för vädren, och fröna slå rot, om de få mull att gro i.
De spira, om de få sol och dagg och krönas af blommor och frukt, om de unnas nödig tid och skygd för vindarna.
Men på hälleberget och i isdunklet växer intet, och agnarna förskingras och dö i blåsten.
Men det finnes frön, som måste spira hvart de kastats, i öknar och på hälleberg, som växt i mörkret, piskats af ljungelden och burit frukt – eller kalla dem agnar, fast man ej plär nämna agn det som kan grönska och bära frukt.»
Och Kalonymos sade till sig själf: »Lång är vintersolståndsnatten med marridten, plågorna och törsten.
Tungan låder fast vid gommen, blodet kokar mot huden, och du drömmer, att järnskodda hälar trampa din bröstkorg eller att den hammare slår och slår, som drifver järnspetsen genom ögonlocken.
Men den natten har räckt i hundraden af år och marridten i hundraden, och hvar gång väktarna med lurarna ropat mot morgonrodnaden var det aftonrodnaden, som återstrålade på deras ögonlock, och natten fortfor med sina nätter.»
Och Kalonymos såg på Henoch och sade till sig själf: »Grånade, kan än ditt hjärta slå?
Du, som likt stoden på en glömd graf sett de städer du bebott sköflade till stenfält, du, som alla stjärnenätter somnat in med det hvita hufvudet mot klagomuren och hvar morgon vaknat under oket.
Du har spått det tusenåriga riket i skolsalarna på det gamla Babylon, du har trampats under hofvarna af täflingshästarna vid Roms fastlag och piskats med skorpioner af mitran och tiaran.
Plog och vinpress hafva slitits ur dina händer, svärdet ur ditt bälte och skördemannen och krigaren hafva fjättrats och förnedrats vid vikt och våg.
Men du uppehölls alltjämt af den ängel, som fanns före begynnelsen, innan mörker och ljus skilts och som sedan flög öfver Sinai och Hebron, ordets ängel.
Så har du, den fängslade och skymfade, mediterat i kapp med araberna, sjungit i kör med trubadurerna, tydt Kabbala och Averroës, textat den urgamla tron och det urgamla tviflets visdom, till dess din tanke drunknade i gudomliggörandet af den värld, som var ditt fängelse.
Och ledd vid handen af ordets ängel har du vandrat mellan æquator och pol, och nu sitter du här i snön och firar befrielsen ur – Egypten.»
Och Kalonymos såg på Esther och sade till sig själf: »Hvarför skulle jag nämna dig brud?
Min syster är du, lidandets syster genom århundraden.
Hur många fagra namn och sorgsna, stolta öden har jag ej att skänka dig?
Du har hetat Miriam, haft guldnät och smaragder på det svarta håret och i marmorgården stuckit offerknifven under bröstet för att ej öfverlefva din släkts skam.
Du har kallats Tudelas svarta ros och med brokadmantilj och olivfärgadt tinningband gått i myrtenskogar.
Jehuda-ben-Halevy har sett dig i sin dröm och besjungit dig, och din fader har dödat dig, som prästen krossar ett oskäradt tempelkärl.
Du har hetat Liebheid och lefvat i det gamla Worms, en fattig, ärbar kvinna, som går i trånga, skumma gator och häcklar och spinner garn i låga rum.
En stackars ullkammare allenast var din man, men du sjöng bort hans armod och födde honom döttrar, som du dödade med egen hand i kvinnobadet i Worms, då korsriddarna satte eld på judestaden.
Esther, vill du hafva flera namn och dödslegender?
Det finns så många att välja på.
Men nu förstår du, syster, hvarför jag ej vill gifva dig namnet brud.
Brud – det är löftet om vunnen lycka, hviskad lust och två själars samförstånd af glad hemlighet.
Men sorg är bägges vårt innersta och hemlöshet bägges vår hemlighet.
Så, syster, bära vi båda samma sigillring för det röda lacket med bilden af samma darrande flamma och hvad skulle vi göra med en annan ring?»
Ett kid min fader köpte
för röda slantar sju.
Men genast katten löpte
och kidet ref itu.
Ett kid, ett kid.
Men just i samma stunden,
som katten kidet bet,
sprang in i fållan hunden,
och katten sönderslet.
Men just då hund med läppen
om kattens strupe tog,
kom ifrån väggen käppen
och hund till döden slog.
Men då från vallarbålet
till hämnd slog elden ner,
och snart blott svarta kolet
var käppen och ej mer.
Det var kvällens och påskberättelsens sista sång.
I ett ögonblick lade sig stormen i Kalonymos’ bröst och alla hans tankar stannade.
Den gamla barnvisan med sin litanias meningslöshet, sin rytm af långsamt fallande dagsregn, sin tårlösa och klanglösa entonighet, gömde liksom de ramsor af doft mumlade och återkommande ord, med hvilka sjuklingen på plågolägret söfver sin pina och sig själf i sömn, allt han känt, allt han menat, allt han glömt och allt han aldrig i lifvet skulle kunna uttrycka om det folks öde, hvilkets son han var.
Hans ögon tårades, och med en barnklang öfver stämman föll han in:
Men källan då från brunnen
göt vattenstrålen klar,
strax elden nu försvunnen
och kolnad aska var.
Men då till släckta branden
från fältet oxen lopp,
och ända upp till randen
drack vattenflödet opp.
Men hvässad re’n stod klingan
nu uti slaktarns hand,
han stötte den i bringan
så oxens blod förrann.
Sången hade blifvit unison.
De äldres slitna och trötta och de smås höga, klara röster blandades, och i barnrimmets entoniga vaggvisa dogo alla de gamla sägnerna om lidande och svärd.
Ljusen voro nästan förbrända i stakarna, och de smalnande lågorna fladdrade som blodade trådar öfver piporna.
Mörkret, som var mättadt med sång och bibelord, bredde sig högtidligare kring duken, i hvilkens silfver ljusen lyste brutet och fladdrande.
Barnen lyftes i säng på kvinnornas armar, och de vuxna stodo i grupper och skulle samspråka, men utan att lyckas finna hvardagstonen.
Henoch betraktade ett ögonblick forskande Kalonymos med sina erfarna, bruna ögon, hvilka efter kvällens andakt lyste dubbelt klara, och han sade mildt:
»Och nu skall du gå ombord, Kalonymos?»
»Ja, fader Henoch, nu skall jag tacka er alla, önska er välsignadt fullbordande af påsken och – själf resa min väg ... vidare.»
Kalonymos kände, när han sade detta, allas blickar fästade på sig: fru Rosalies undrande, förebrående, skolmästarens bönfallande, med själfanklagarens vördnad inför en fast vilja, de andras blott belåtna öfver hans affärd och försvinnandet af en främmad och störande medlem i kretsen.
Men Esther reste sig från en stol vid fönstret, där hon suttit och sett mot de hvita gardinerna, på hvilka järnstängerna utanför aftecknade sig såsom fängelsebalkar, och med en röst, hvilken var svag och stilla, sade hon:
»Jag följer Kalonymos till hans farkost.»
Icke en smula färg flög öfver hennes bleka ansikte, fast hon förstod de närvarandes tankar.
Men med kvinnlig finhet genmälde hennes fader:
»Rätt så, min dotter.
Fullgör din faders plikt mot gästen, ty jag är själf trött och längtar till örngottet.
Men jag har ju också vandrat den långa vägen mellan Egypten och Canaan, och om mitt folk icke knotat och knorrat, är det i alla fall besvär att vara föresångaren genom öknen ...
Godnatt, mina vänner!
Drängen skall följa er och lysa er med lyktan genom natten, Esther.
– Och så farväl, Kalonymos, vi skola minnas dig hvar påsk då vi bryta ökenresans bröd – och frid öfver alla dina lifsvägar –.
I ett ögonblick var resenären i ordning och hade fått sin lätta ränsel på armen.
Med ett långt ögonkast präglade han salen och dess människor in i sitt minne och med återglansen af de slocknande, röda påskljusen öfver pupillerna kom han ner i den mörka förstugan, där Esther och den halfsofvande drängen med lyktan väntade.
Så stego de ut på gatan.
Klockan hade nyss tutat elfva i Storkyrkan och nattvaktens lanterna på den långa käppen försvann, som en liten stjärna i en hvit gatkrök.
Det hade börjat snöa så tätt, att vargögonen i hörnen knappast syntes, men den myckna snön lyste själf med ett blekt skimmer utefter gatan.
Snön föll oupphörligt, icke i vinterdagens yra flingor eller vinterskymningens tunga flockar, men med marsnattens lätta, mjuka flarn, och lukten af nyfallen drifva fyllde luften.
Husen och gatorna syntes knappast – allt var hvitt, rent och oskäradt.
Det var, som om man gick i någon hemlighetsfull, arktisk trädgård, där häckarnas snörosor fällde sina hvita, doftande blad.
Kalonymos rörde sig och andades med välbehag.
Det var med en känsla af befrielse, som han från den stängda salen och dess uppslitande sinnesrörelser kom ut i det fria.
Hans varelse fylldes af en ungdomlig fröjd öfver att icke äga annan packning än ränseln, som han svängde i sin hand, att inga ägodelar besitta, intet hem och inga band hafva, utan kunna färdas fri som ordet, hvilkets bärare han var, lätt, som den hvita snöflingan, som for förbi hans kind på sin nyckfulla, men utstakade bana genom rymden.
Men samtidigt med att hans synkrets åter fick oändlighetens vidd, vaknade också inom honom det flöde från kärlekens källa, som ödet låtit kvälla i hans inre och hvilkens sorl i hans själs botten aftonens alla blods- och dödsminnen förstummat.
Hur skyggt och svagt var icke det lilla flödet, men ändock hur outsläckligt med föryngringens och förlåtelsens källsprång!
Välbekant log
Kalonymos mot dess allt upptinande värme, såsom mot en trösterska med makt att bryta alla uddar.
Ack, att oförrätternas och lidandets skuldsumma bara kunde bokföras i mementoböckerna, visade dess förgänglighet!
Hvilken räknemästare hade ens tänkt på att uppräkna kärleksgärdernas oändlighet?
Och för öfrigt, hvad betydde räkningen från i går i dag?
För hvar människa var lifvet nytt och kärleken ny och ofläckad med lifvet.
Den djupa frihet, som ensamt finns i försoning, genomträngde hans väsen, och den sista stenen af kvällens sorgebörda föll från hans hjärta.
Han såg stilla på Esther, som gick vid hans sida i sin päls, och en broders längtan att dela med af sin själs fullhet kom öfver honom.