Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och trösten småningom till alla hjertan hinna,
Och glädjen klarna upp i hvar förgråten blick!
I skuggan af oliven,
Vid glada hymners återskall,
Sköt, fria Folk! ditt lugna kall;
Njut fridens sälla skänk, af samma händer gifven,
Som sträcktes till ditt värn på branten af ditt fall!
Inbyggare af Svea!
Omfamnens broderligt en hvar,
Och sjungen:
Hell! åt Folkets Far,
Som kommer, ny Saturn, med Ceres och Astréa,
Och bådar gryningen af lyckligare dar.
Lycka ske Konungen!
Lycka Nationen!
Frihet och endrägt och ära och dygder
Lefve i Göthernas urgamla bygder,
Lefve i Göthernas manliga bröst!
Ljude från hyddan och svare på thronen
Kärlekens röst!
VID KRONPRINSEN CARL AUGUSTS INTÅG i hufvudstaden, den 22 Januari 1810.
Var helsad, Konungsliga Stad!
Din Älskling nalkas dig;
Bryt palmer, strö med lagrars blad,
Lys upp med klara facklors rad
Din unga Hjeltes stig!
Vid lyrors klang och Barders röst
Och glada åskors dån,
Förblödda Svea! fatta tröst,
Tryck till ditt moderliga bröst
Din ädla Fosterson!
Och Du, som stiger från höga fjell,
Du andra stjerna i Norden!
Som blickar ner så bevågen och säll
På Svears tjäll,
På suckande Svenska jorden!
O hell!
Hell! gensvara fält och lunder,
Och blå Oceanen, som sveper sin arm
Kring Thuliska ön, och i rytande barm
Bär fjellarnes eviga grunder;
Ur evigt grönskande granars skygd
Hell! susar elfven, som lögar
De tusenåriga ättehögar
I Manhems bygd.
Ädle Främling! ur en jord, som famnar
Hvilande Svioners kämpastam,
Hvilka ljusa, vördnadsvärda hamnar
Träda för din lugna åsyn fram!
Hvilka Drottar, Höfvidsmän och Jarlar,
Gamla dars Gustaver, Sturar, Carlar,
Ropa: ”blidka våra skuggor! gif
”Än åt Svithiod frihet, lugn och lif!”
Och Du hör dem, Hjelte! van att höra,
Van att tala hjeltars tungomål!
Trygg i deras fotspår skall Du föra
Fridens spira eller Segrens stål.
Mången skön oliv och härlig lager,
Mången jern-ek, tidens bror, som drager
Ifrån deras gömda ben sin must,
Håller kransen åt din ärelust.
Ske Dig lycka!
— Se, hur Folket löner
Folkets Far, vår Carl, vår goda Kung!
Gläd Dig, Du, den förste bland Hans söner!
Kronan är ej alltid kall och tung.
Se, hur kärleken belägrar thronen;
Hör förtjusad ropet af Nationen:
Lefve Carl, vårt Stöd, vår Far, vår Vän!
Och en försmak af din sällhet känn.
Carl må sitt fosterland hägna och lugna
I långliga år!
Du, vid Hans sida, Hans hjerta må hugna,
Och följa Hans spår!
Stillare åldrar till flydda
Han lägge,
Du, när han stiger på Carlvagnen opp,
Spegle Hans dygd i din styrelses lopp:
Dyrkade begge;
Han i vår tacksamhet, Du i vårt hopp!
Åt hjertan som lida,
Åt sinnen som strida,
Kom, Prins! att bebåda
Den längtade friden
På stormarnas larm; —
Den gyllene tiden,
Då feghetens våda
Och fräckhetens yra
Och afundens harm,
I sansningens dagar,
Skall låta sig styra
Af vishetens lagar
Och hämnarens arm!
Vik, tvedrägt! från en jord, som skall bebos af bröder,
Och, fördom! villans barn, som brottens hydra föder,
För Samfunds-andans Gudom vik!
För lågan af dess blick, som list och våld föröder
För styrkan af dess arm, som sig på Lagen stöder
Och håller Frihetens relik,
Flyn, svaghet, öfvermod, ensidighet och ränker!
För dagen fly, du afgrunds-slägt,
Som fåfängt denna luft med Stygens ånga kränker,
Och fåfängt släcker ut, med svarta vingars flägt,
Den helga eld, som, återväckt,
På Fosterlandets altar blänker:
Der hvarje redlig Svensk, i offrets höga kall,
Går ed, att Sverge frälsas skall!
Kom åter, gamla dygd!
— Vid enkla seder
Och manligt mod behåll en återställd Nation.
Astréa! kom, och sätt dig neder
Vid Furstens sida, delande Hans thron —
Och Tibuller och Maroner!
Sångens länge tysta Svanor!
Vaknen till Augusti dar;
Stämmen edra silfvertoner;
Styren edra azurbanor
Kring den höga Clarierns char.
När Han, purpurklädd, i öster
Tågar fram, att börja dagen,
I Olympiskt majestät:
Både Honom edra röster,
Skingre Snillet och Behagen
Alla töcknar för Hans fjät!
När, på fästet, Delos-Kungen
Ljungar mellan dagens stunder
I sin högsta middagsprakt;
Täljen Hans triumfer, sjungen,
Hur de fly, de ilskna under,
För Hans gyllne strålars makt.
När Han, mild i aftonglansen,
Sänker ljusa spannet neder
Mot en strand, som Han gjort säll:
Blyga Sångmör! leken, dansen
Kring den Gud, som trifs bland Eder,
Liksom förr i Greklands tjäll.
VID KRONPRINSEN CARL AUGUSTS DÖD.
(6 Boken af Eneiden, v. 853 — 885.)
Den Gamle fortfor:
Se! i ljusa segrars fjät,
Går Carl-Augustus fram i stilla majestät,
Och höjer, lagerhöljd, sin hjessa öfver alla:
Han! som, i stormens tid, på stormen skall befalla,
Och, Fader för sitt folk, beskruda, full af mod,
Med trefaldig trofé Qvirini-Wasas Stod!
Eneas såg — och såg ännu, vid Hjeltens sida,
En Yngling, manligt skön, i kämparustning skrida,
Men pannan strödd af moln, men blicken sänkt och
tung:
”Hvem är den följes-vän, så trogen och så ung,
Som stöder Gubben, tyngd af lagrarna och åren?
En Son?
En Ättelägg, af ädla Söner boren?
Hvad trängsel på hans väg!
Hvad uttryck, hvad behag
I hvarje rörelse, i hvarje anletsdrag!
Men natten, skräckfull, svart, omkring hans hufvud
sväfvar”.
Den Gamle ger till svar (en tår i ögat bäfvar):
Hvad spörjer du, min Son?
— Omätlig är den sorg,
Som stundar öfver land och folk och kungaborg.
Den Yngling, som du ser, ett ögonblick allenast
För jorden visad är — och återtages genast.
Svea syntes
Er för säll, för afundsvärd,
Om, Gudar! denna skänk var längre den beskärd!
O jemmer!
O betryck! O klagen, barn och fäder!
O sörjen, kämpafält och borgerliga städer!
Din bölja, Mälare! sig släpe, hemsk och trög,
Med evigt suckande, förbi Hans ättehög!....
Så hugnad aldrig än var någon Fader vorden
Af någon Son, och ej den yfverborna jorden
Af någon Fosterson ....
O själ, för dygden varm!
O mod!
O gamla tro! O ridderliga arm!
Ej Honom någonsin en ovän strafflöst möter,
När, sporrande sin häst, Han främst bland sina
Göther
På fältet ljungar fram ...
Begråtansvärde Prins!
Om af din stora själ ditt öde öfvervinns,
Skall Du Carl August bli!!!
Med liljor händren fyllen,
Med friska liljors doft den blida Skuggan hyllen!
Den unga Hjeltens stoft jag går att, qväfd af gråt,
Med purpurblommor strö ... en fåfäng gärd deråt!
VID SVENSKA AKADEMIENS ÖPPNANDE, Högtidsdagen 1813.
I Helgedomen har
Religionens stämma åter förnyat åminnelsen af den fordna, Sveriges ära och befrielse.
Och hvilken stämma är mäktigare att framställa hjeltarnes kall, händelsernas samband och de kämpande krafters banor och ändamål?
— Historien må afberga erfarenhetens fält, må afteckna forntidens strödda minnesmärken, till uppgående tiders varning eller undran: men, ensam, skall hon ej sammanfoga de kaotiska ämnen till en skön och ordningsfull verld, ej fullända tempelbyggnaden, der menskligheten skådar ljus och andas förhoppning.
Politiken må afväga nationernas förhållanden och sammanknyta beherrskarnes interessen med de konstigaste band: men när Brenni tunga svärd nedtrycker vigtskålen, eller Macedonierns afhugger den Gordiska knuten, då brytes slutföljden från Statsmannens uträkningar, och ledtråden brister plötsligen för den kloke, i händelsernas irrgång.
Det är Religionen, som gjuter en klarare dager öfver de mångskiftande uppträden på verldens vida skådeplats.
Den upplyftande tron på det godas framgång och den eviga rättvisans nödvändighet, är ej den kortsyntes tröst och svaghetens nödfalls-tillflykt: den är vishetens grundfäste och hjeltemodets lifskraft.
Den inrymmes ej i den feges, den egennyttiges trånga bröst: i stora själar lefver den, och föder upphöjdt lugn och sjelfständig verksamhet.
Menskligheten framgår oemotståndlig till ett högre mål; det rätta, det sanna, det ädla skall genombryta hindren; friheten och ljuset skola behålla fältet, i striden mot förtryck och mörker.
Väl stormar våldet, att förhärja dygdernas och sinnesodlingens härligaste skördar; tyranniet och passionerna kasta tidtals öfver verlden sina volkaniska lågor: men månne de hädanefter skola, mer än tillförene, hämma vårt slägtes framskridning, upphäfva ordningen och ödelägga jorden?
Nej, svarar Himmelen; och då framgår, till de förtrycktas värn, och förtryckares bäfvan, den Andre Gustaf, och återställer naturens rubbade jemnvigt; då framgår, i andra tidehvarf, till samma ära, samma mål ....
O! behöfver jag säga ditt namn, Du! från hvilken de täta, älskade budskapen äro lika så många segertidningar; för hyilken våra lågande känslor äro lika så många välsignelser; o Du, vår faderlige Konungs fröjd och stöd, vårt fäderneslands förhoppning, vår verldsdels upprättelse! ....
Du ljungar, Hämnare! till målet, hvarifrån
Du, gudatrygg och stark, den djerfva Örnen tvingar,
Som strafflöst mättat sig af mensklighetens rån.
Du ljungar, Carls och Segrens Son!
Då fäller han sitt rof och sänker sina vingar.
Du är Skydds-engelen, som, i en fasans tid,
Till jorden någongång en blidkad Himmel skickar.
I dina ljusa spår gå frihet, rätt och frid,
Och trygga under din egid
Stå folk och Konungar, och vörda dina blickar.
Grossbeeren, Dennewitz och Leipzig! stigen opp
Från de Germanska fält, som Hjeltens ärestoder;
Och Elbe, Saale, Rhen! gån, frie i ert lopp,
Och vittnen, till de trycktas hopp,
Att Götha-Lejonet än vaktar Tysklands floder.
Och du, som, gråtande på dina söners graf,
Millioner slagnes mor, såg onaturligt måttas
Emot ditt eget bröst en modermordisk glaf,
Europa! torka tåren af
Och andas!
Din Alcid med Hydran går att brottas.
Han är vår likväl, den undransvärde Man,
Som lif i domnande nationers ådror spridde:
Den höga Segraren, den milda Menniskan,
Som kom och skådade och vann —
Vann hjertan, hvar han gick, triumfer, hvar han
stridde.
Ja, Sverge! din är Han, den Ädle, på hvars bud
Förskräckelserna fly och lågorna och morden.
Trygg lyssnar odlaren till Svenska åskors ljud:
Han bådar, Nordens Dundergud,
Ej ödeläggelse, men fruktbarhet åt jorden.
Som viggen klyfver skyn, så öfver rymden far
Hans blixtbeklädda arm; och våldets fästen ramla:
Men värnlöshetens tjäll stå upp i Hans försvar,
Och kring Hans älskade standar
Med glada härnadsrop de frie sig församla.
Och, följd af mången grå forngöthisk kämpes hamn,
Ifrån sin lagerbädd, se! Gustaf Adolf stiger,
Och lägger folkens hopp uti Carl Johans famn,
Och till odödlighet Hans namn,
Hans fruktansvärda svärd till jemna segrar viger.
Fullborda, Prins! ditt verk, till mensklighetens tröst;
Och sedan återkom, att Nordens sällhet dana,
Der Hoglands Segrare Dig trycker till sitt bröst.
Och der din eftersyn, din röst
Skall teckna för en Son den sanna ärans bana.
I våra armar kom! och, med den starka hand,
Som till Europens skydd och sjelfbestånd
Du lånat
Res fridens tempel upp på Skandinaviens strand,
Välsignad af ditt fosterland,
Besjungen af den verld, Du räddat och förvånat.
SKANDINAVISK SÅNG.
November 1814.
Isque dum procedit, Io triumphe!
Non semel dicemus, Io triumphe!
Civitas omnis, dabimusque Divis
Tura benignis.
Om någon ton af lyran du tvang,
Sångmö! en gång:
Lär mig i dag att stämma en klang,
Sjunga en sång,
Om Fäders land,
Om Bröders band.
Tryggadt är nu det urgamla, älskade, härliga landet,
Knutet är nu det heliga, fasta, lycksaliga bandet,
Af Hjeltens hand!
Lefve Hjelten, som åt Norden
Återför en gyllne tid,
Försten, som åt fosterjorden
Bjuder frihet, fröjd och frid!
Kyssen, sälle Skandinaver!
Handen, som Er bergat hafver
Ur förödelsernas flod,
Och i glömskans djup begrafver
Forntids tvister, gråt och blod.
Res upp Dig, Tolfte Carl! och se
Fullbordadt och odödliggjordt
Det storverk, som Du började,
Och se ditt namn allt mera stort,
Och se ditt folk allt mera sällt
Af endrägt, mannamod och dygd,
Och se det höga Manhem stäldt
I Carls och i Carl Johans skygd
Och gack, af denna synen glädd,
Till ostörd ro på ärans bädd!
Lefve Segraren, som stöder
Carl den Mildes gamla thron
Och, af länge skilda bröder,
Gör en enda säll nation!
Se, Han hög på fjellet stiger,
Äskar ljud — och stormen tiger,
Himlen ljusnar kring den Nord,
Som till sjelfbestånd
Han viger,
Gudalik, med dessa ord:
”Helgd vare Kämpars bygd!
Frid vare Gylfes barn och Nores ätteläggar,
Och Frihets-templet rest, af Nordisk kraft och dygd,
I Carolinska Lejons skygd,
Med stjernhvalfvet till dôme och fjellarna till väggar!
Och nu, förbrödrade Nation!
Slut kärlekens förbund omkring en Faders thron.
Nu fri och stark och säll du blifve
Af Fädrens redlighet och dygd och Religion,
Och Nordanvinden, från din zon,
All Söderlandets pest fördrifve!
Du har inom dig värn
Mot armod och förtryck, när du har jord och jern
Och flit och redlighet och mod och enkla seder,
Och styrka i din arm, och i ditt hjerta heder.
Och dessa skatter gif åt dina barn till arf,
Då — hvälfve jorden fritt, bland lågorna och svärden,
Och börje åter omlopps-färden:
Din makt skall, på sin punkt, stå fast som Nor-
dens pol,
Din ära, mild och klar, som polens sommar-sol,
Än stråla öfver dig, när midnatt höljer verlden!”
Så talade Hjelten — och stormen teg,
Och ljus blef himmelens sky,
Och öfver klipporna fröjdfullt steg
De skakade sköldars gny;
Och Göthiska Kämpen tryckte säll
Den Nordiska Kämpens hand,
Och högljudt skallade Östanfjell,
Och högljudt skallade Vestanfjell:
En Kung, ett Folk, ett Land!
En Kung, ett Folk, ett Land: skall nu vår lösen vara,
Vårt fröjderop, från strand till strand,
Och fälten repa upp och bergen återsvara:
En Kung, ett Folk, ett Land.
O Carl! se dina barn.
De gläda sig, o Fader!
I dina Kronors milda skygd,
Som, likt de strålande ovanskliga Plejader,
Bevaka Nordens bygd.
O Manhems Patriark! med fröjdfull blick på Hjelten,
Och handen åt en Son-Son sträckt,
Välsignar Du i dag, från Ishafvet till Belten,
En enda brödraslägt.
Der Krigets thordön röt, nu herdaflöjter skalle,
Då dagen gryr och då han flytt!
Der Kämpar stupade, nu gyllne skördar falle
För svärd i lia bytt!
Och blifve våra dar, i hägnad af din spira,
En fridens oafbrutna fest,
Som redlighet och flit och stilla dygder fira,
Och der hvar vän är gäst!
Men, kommer fienden, han bäfva skall tillbaka
För norrskenet af våra svärd,
Och för den höga Thor, hvars dubbla viggar skaka
En trotsig underverld.
Så länge Boreas kring våra kullar andas
Sin friska, fria andedrägt,
Skall Göthers mannamod och Norrmäns styrka
blandas
Hos Skandinavers slägt.
Så länge böljor, som volkaner, kring oss sjuda,
Som lejon, ryta från vår strand,
Skall dälden repa upp och klippan återljuda:
CANTAT Till Kronprinsen CARL JOHAN.
Uppförd af Kongl.
Musikaliska Akademien,
Skynda, Euterpe! kom, Terpsichore!
Samla dig, Konsters och Gratiers tropp!
Hjelten Er nalkas, den Milde och Store,
Tidhvarfvets undran och Skandiens hopp.
En blixtrande blick
Från den Väldige gick:
Då tystnade Agget och Kriget och Bore.
En leende blick af den skyddande Kämpe,
Som hvilar på skölden, tillbeden och säll,
Förbyter i Tempe
De Nordiska fjell.
Gläd dig, Euterpe! sjung, Terpsichore!
Kransen håll färdig, du Gratiers tropp!
Han, som förbrödrade Gylfe och Nore,
Och stod som folkslagens hämnare opp,
Han kröner sitt lopp,
Den Milde och Store,
Som Snillets, Talangens och Konsternas hopp.
Så fordom Skalden sjöng, hur Snillets Fabelgud
Från Pythons nederlag, från vapenbragders under,
Gick, älskansvärd och ljuf, att glömma, några
stunder,
Olympens prakt och glorians skrud,
Vid näktergalars spel och herdepipors ljud,
Segraren helsar fredliga dalen,
Till våra toner sitt öra han böjt.
Skalle basunen! ...
Klinge cymbalen!
Spele den lekande flöjt! ...
Och utan flärd och utan tvång,
Likt brödrafolkens sammanhang,
Förene sig vår jubelsång
Med lyrans sträng och harpans klang! —
Furste, omkring hvars lagrade hår
Eken sig flätar med väna oliven!
Uppå din segervana klinga skrifven
Hvad vigtig del af verldens öden står!
Men i ditt hjerta panten är gifven
För blomstring och frid och lycksaliga år
Åt oss, som bygga och bo
I det fria, urgamla Manhem.
O! när din friska, tredubbla krans
Kröner den grånade, vördade Hjelten,
Som skådar, säll, från polens haf till Belten,
En kämpaslägt förtjust att vara Hans:
Skalla i glädje bergen och fälten,
Och solen går fram i en skönare glans
För oss, som bygga och bo
I det trygga, eniga Manhem.
Gladare ljud, än vapnenas dån,
Du i vårt tacksamma fröjderop röner.
För samma gärd af våra söners söner
Hvart Nordiskt bröst är borgen åt din Son.
Länge, men länge må våra böner
Behålla Dig qvar, o Du Himmelens lån!
Bland oss, som bygga och bo
I det höga, härliga Manhem.
Du, som hvälfver jordens öden!
Du, som lifvet eller döden
Åt dess folk beskär!
Kungars Kung! vi Dig åkalle;
I din hand vi anbefalle
Hvad oss kärast är.
Gud! bevara Kungahuset!
Friden, friheten och ljuset
Fröjde slott och tjäll!
Äran, dygden, Religionen
Göre Skandiska Nationen
Mäktig, trygg och säll!
VERSER, afsjungne den 6 Mars 1817, hos Svenska Krigsbefälet.
För Hans Majestät Konungen.
Högt klappa Svenska bröst;
Ett hjerta och en röst
Nu allas är.
Det hjertat, stolt och fritt,
Sluts, gode Kung! till ditt,
Den rösten höres vidt:
Du är oss kär!
Säll är den Furstes lott,
Som folkets välgång blott
Till regel har!
Hvem tillhör ärans glans,
Hvem tacksamhetens krans?
Den bästa Kung, som fanns:
Vår Carl, vår Far.
Du Hjeltars Ålderman!
Mottag den lön, Du vann:
Kärlekens lön.
Frid följe dina spår,
Och kring ditt silfverhår
Stråle i många år
Νordkronan skön!
Så står en afton-sol
Mild öfver Nordens pol
Än länge qvar,
Och kring en tacksam ängd,
Af inga töcknar stängd,
Gör sommarns dag förlängd
Och lugn och klar.
Bevara, Gud! vår Kung!
Lefve vår Far och Kung
Lycklig som god!
Må Skandinavers bygd
Stå tryggad, i Hans skygd,
Uppå de Tappras dygd,
De Frias mod.
För Hans Kongl.
Höghet Kronprinsen.
Hvem räcker sin pröfvade sonliga arm
Åt Svearnes åldrige Fader,
Och gifver sitt handslag, så broderligt varm,
Åt Kämparnes blänkande rader?
Carl Johan: så svarar den Gamle förnöjd,
Carl Johan: så hurra med stolthet och fröjd
De Kämpar, som väpnas för Manhem.
Din ära sig lyftade, örnlik och hög,
På vingar af strålande minnen,
Och, lik den elektriska gnistan, hon flög,
Att tända de Nordiska sinnen.
Der lågade åter, odödlig och ren,
Den Göthiska eld, för hvars ljungande sken
Förtrycket och träldomen flydde.
Och kraftfull
Du gaf åt den Skandiska Ön
Bestånd, som på klippan sig stöder.
Du omgaf dess gränsor med svallande sjön
Och gjorde dess folkslag till bröder.
Af Dig blef han nedbruten, fjellarnas mur,
Af Dig är förenadt, hvad Gud och natur
Bestämde till evig förening.
Carl Johan, Du lefve! Carl Johan, din Skål!
Ej Nordiske Krigare svika.
Vid klingande glas eller brakande stål
Vår trohet vi svärje Dig lika;
Och friden och fejden skall höra vår ed,
Lik salvan, som fortlöper, led ifrån led,
Än glädjens, än dödarnas dunder.
Hertigen af Södermanland.
Gagnade offringar, mödor och strider,
Faror och segrar för Fädernas land,
Om icke samtid och kommande tider
Knötos ihop med ett hjerteligt band?
Du det bandet är, Oscar!
Du skall bära
Fäders ära
På din arm till andra dar.
Snart med den späda och Sydliga Planta,
Som sattes om i den Nordiska mark,
Solen och skurarna blefvo bekanta,
Blomman blef älskvärd och stängelen stark.
Planta!
Du ej mer är späd:
Är Du stigen
Till ett högt och härligt träd.
Liksom en ek de beskärmande grenar
Öfver den lyckliga dal breder ut
Och i sin vänliga skugga förenar
Odlares billar och krigares spjut:
Så din sköld de tappras arf
Öfverskygge,
Och betrygge
Fria söners tidehvarf!
Äran den bana Dig upplåtit hafver,
Der af en Fader ledsagad Du är,
Väldige Carlar och store Gustaver
Mana Dig, vinka Dig, vänta Dig der.
Hvar gång med sin friska flägt
Nordanvinden
Kysser kinden,
Känn då deras andedrägt!
För Minnet af den 21 Augusti 1810.
Du Kämpa-tro, som andas hög och fri,
Der Mannaminnen stå som ättehögar,
Dem glömskans vinter fåfängt öfversnögar,
Dem tidens bölja vördsam far förbi!
Du är de ädle Furstars arflott vorden,
Som, bördige från Henriks fosterland,
Med allt hvad stort, hvad härligt var i Norden
Beslägtas genom hjelteblodets band.
Så förr till Tibern förd ur Trojas brand,
När Latiens thron var skakad såsom Sveas,
En Hjelte kom, en gudalik Eneas,
Med högsint mod, och Julus vid sin hand.
Så föddes Rom.
Det steg i glans, och tömde
Sitt koger ej, fast hotadt af en verld.
Det föll ej förr, än det sitt ursprung glömde
Och Fascen löstes upp af agg och flärd.
O Kämpatro! de Tappras höga dygd!
Du skall ej dig, ej din Carl Johan svika;
Vi kunna dö, men kunna icke vika:
Känn dina barn, och gläds, o Fosterbygd!
Evärdligt skall Hans Ätt din krona bära
Och borgen bli för våra söners väl,
Och Sverges lycka stor, som Hjeltens ära,
Och Sverges jord så fri, som Hjeltens själ!
SVERIGES OCH NORRIGES ARF-FURSTE,
den 4 Juli 1817.
Magnus ab integro seclorum nascitur ordo.
O morgonrodnad, skön, som Skandiens hopp,
Du öppnar Österns port och, hvart du skickar
De lifliga, de vänligt klara blickar,
Fly töcknen bort och dagen rinner opp.
Han ljungar fram, och Svea festligt kröner
Hans tinning med sin evigt gröna krans,
Och ser förtjust på sina söners söner,
Som skola fröjdas i dess middags-glans.
Högtidliga och glada åskors dån,
Kring berg och dal, till hvarje Nordiskt sinne
Det budskap bär, att morgonen är inne
Utaf ditt tidehvarf, o Hjelte-Son!
Ett tidehvarf, som gömmer i sitt sköte
Mång dunkla ödens obefarna stig;
Men tröstefullt vi blicka till dess möte,
Ty inga öden skilja oss från Dig.
Du har vår kärlek, och Du är den värd.
Dig våra ögon hafva följt så trogna.
Vi sett Dig växa, vecklas ut och mogna,
Af visheten och efterdömet lärd
Och nu en Man till tänkesätt och seder
Vi finne Dig i första ungdoms-år,
En gammal Svensk till hjerta och till heder;
Och tacke Himmelen, att Du är vår.
O Prins!
Du ser ett Folk, som, när det glömt
Förfädrens rena dygd och enkla lära,
Har ofta varit sin upplösning nära,
Men källan till sin styrka dock ej tömt —
Men, frisknande, ur dvalan vaknar åter
Vid tjusnings-orden:
Kung och Fosterland,
Och till all storhet sig ledsagas låter
Utaf en älskad Hjeltes säkra hand.
Det vaknat upp.
En Konung, Folkets Far,
Som statens skepp i bistra stormar bergat,
Besår ett land, af yppigheten härjadt,
Med ädla frön till lyckligare dar.
En Furste, som af sköna segerfanor,
Förenta folk och alla dygders höjd,
Härleder sina konungsliga anor,
Är thronens stöd och brödrafolkens fröjd.
Fullbordaren af deras storverk blif!
Nog länge voro vi af åtrån svikna
Att andra folk i falsk förfining likna:
Vår Nordiska natur oss återgif!
Vi hade allt, hvad nötta sinnen kittlar,
Essencers doft och läckra drufvors saft,
Vi hade stjernor och vi hade titlar:
Prins! gif oss Du sjelfständighet och kraft!
Sjelfständighet allena Dygden har,
Som, utan att med våldets nåd betinga,
Af egen torfva och af egen klinga
Tar sin förnödenhet och sitt försvar.
Och kraften är den höga Religionens,
Som sträcker ut mot skyn sin ena hand
Och, med sin andra, hyddans rätt och thronens
Befäster genom samma helga band.
Du vet det, Furste! — och det samma vet
Den unga Nord, som växer vid din sida.
Af dygd och Religion vi än förbida
En tid af ära och lycksalighet.
Det fordna Manhems anda, länge bunden
I paralysen af en veklig tid,
Står upp med fröjd, och går att lägga grunden
Till tempelbyggnaden för ljus och frid.
Må hända tappade hans första fjät
Den smala tråden, mellan mer och mindre;
Men intet maktens språk den ädla hindre
Sitt mål att söka, och att hinna det!
Ej brott och villor menskan slå i fjettrar,
Der hon förut ej tankens fjettrar känt;
Hvad henne lyfter, henne ock förbättrar,
Och friheten är ljusets element.
Så skall ännu bland våra klippor bo
Den gamle mäktige och fromme anden.
Han kommer, och han trifs i brödra-landen,
Med endrägt, mandom, tarflighet och tro.
I sommarhettan, som i vinterkölden,
Sin pligt han fyller utan svek och knot,
Och hvilar trygg, — men hvilar uppå skölden,
Med sina trogna lejon vid sin fot.
Vid första larm beredd, men ej förskräckt,
På kämpavis han väpnar sig och tiger,
Och spejande på Odins kulle stiger,
Att se hvad honom ur sin hvila väckt.
Der står han hög och tunga lansen skakar
Och ser omkring sig, stolt och allvarsam
Men, fiende! du märker att han vakar;
Du dristar ej ur dina gömslen fram.
Så blicka, Prins! med glädje mot den höjd,
Der Du en dag skall Nordens scepter bära!
Blif der, som Wasa, fosterlandets ära!
Blif der, som Titus, mensklighetens fröjd! —
O våra sångers och vår kärleks ämne!
Sig våra själar sluta till din själ.
Hur tryggt, hur gerna i din vård vi lemne
En forntids minnen och en framtids väl!
O! må de blomstra på en tacksam jord
Och bära frukt i lyckliggjorda länder,
De ädla skördar, dem Carl Johans händer
Så ymnigt sådde i den vida Nord!
Och Du, den ädlaste utaf de skänker,
Han gaf sin nya fosterjord till arf!
Från Dig, så länge Carlavagnen blänker,
Må Skandien räkna sälla tidehvarf.
Gudomliga Försyn!
Du hör i nåd
De böner, som af rörda hjertan gjutas: