Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon såg först dagen nära Åbo och han, enligt dödsrunan i Svea, i Revolax af Sijkajoki församling i Uleåborgs län, der hans fader före flykten till Sverige var kapellan, men längre sträcker sig icke likheten, med undantag af ett vackert drag som de egde gemensamt.
Genom deras i öfrigt så olika arbeten blåser alltid öfver bladen en flägt af renhet.
Ingendera återgaf lifvet i stor skala.
Stormar och passioner voro sällan bland materielen till deras teckningar, eller om de funnos, märktes att de voro tecknade efter fantasien och icke efter erfarenheten.
Och ännu en gemensamhet – de hade båda stor lust för resor.
Hvad särskildt beträffar Mellin, så älskade han ingen färg så högt som den sjögröna, hafvets färg.
Och man skulle lätt kunnat tro att sjölifvet vore hans älsklingslif.
Fick han i ett litet sällskap tag i ett papper och en blyertspenna (han ville alltid gerna hafva en sysselsättning för sina fingrar), så var det strax ett fartyg som dykade upp och gick af stapeln med tackel och tåg.
Detta fartyg var alltid bestämdt att föra byggmästaren-befälhafvaren, jemte hans vänner, hvilka inbjödos att följa med – på en restur af vidsträckta dimensioner.
– Och i stället att behöfva »80 dagar att resa jorden rundt» var resan verkstäld på omkring 80 minuter, ty så lång tid tog det ungefär för vår chef, att under det allra gladaste leende först förfärdiga och utreda fartyget, och sedan med blyertspennan i hand utvisa färdens tilltänkta lopp jemte diverse uppehåll på vigtigare stationer, der åskådliggörande föredrag höllos.
Vid dessa utflygter såg man Mellin så barnsligt lycklig, att han alldeles tycktes ha glömt att han helt enkelt satt i en soffa framför ett divansbord ... med ett fattigt pappersark till haf och endast en blyertspenna till kommandostaf.
Men hvad betydde det, han gick ändå för fulla segel!
Hade det inträffat något senare i tiden så kunde han på verkliga segel och tåg visat oss de manövrer han ville verkställa, ty efter utgifvandet af en af mina senaste kustromaner, erhöll jag af härvarande skeppsgossebriggen Carl Johans befälhafvare, kapten Hult, gemensamt med en annan kapten, ett helt fulltackladt skepp, en tremastare af icke små dimensioner, der hvarje klut är numrerad och åtföljd af förteckning; ett storartadt minne, som jag naturligtvis ännu förvarar som en relik från flydda dagar.
Man tyckte ofta att det var underligt, att
Mellin med sin kärlek för sjön icke egnat sig åt detta element.
Men han kom troligen icke i beröring dermed innan hans bana redan låg färdig framför honom.
Efter faderns död upptagen af sin slägting, dåvarande kyrkoherden Franzén, som äfven kommit öfver från Finland, emottog han naturligtvis intryck af sin fosterfader.
En vän till Mellin, och på samma gång värderad konstkritiker, August Blanche, uttalar sina åsigter om honom sålunda:
»Den falang af författare och konstnärer, som för 25 år tillbaka (detta skrefs 1865) här i Stockholm benämndes det unga Sverige, samlades gerna kring en skriftställare, hvars namn då var bland de mest kända, hvars arbeten voro spridda och lästa öfverallt, framhållna af kritiken såsom mönster icke blott hvad beträffade stilens korrekthet och klarhet, utan äfven för den anda af allvar och sedlighet som genomgick dem.
Det var en skald, hvilken, om än icke af någon påfallande originalitet, likväl intog alla, lika litet grumlande känslan som språket.
Denne skriftställare var G. H.
Mellin.
Den nyssnämnda falangen såg i honom något mer än en chef, den såg en äldre bror – en den bäste rådgifvare, den mest trofaste vän.
Han hann ej uppsökas, innan han uppsökte.
Astronomen kan ej vara ifrigare i sina forskningar efter nya upptäckter på himlen, än Mellin i sina spaningar på litteraturens eller konstens fält efter de obetydligaste tillstymmelser till talanger.
Ingen anonymitet trotsade i den vägen hans blick, och när han funnit hvad han sökte, gladdes han som ett barn vid fångsten af en blomma.
Han bjöd genast på brorskap, genomsåg de första försöken, visade småleende på felen, men framhöll förtjensterna med en ifver som om det gält det vigtigaste i verlden.
Mellin stod då på höjden af sitt författarskap.
»Blomman på
Kinnekulle» firades öfver hela landet och var den första af de historiska noveller som följde tätt på hvarandra, alla emotsedda med längtan och emottagna med förtjusning.
Man såg i denna serie en skön och löftesrik morgon till den historiska romanen, hvartill det rikaste stoff glimmar på hvarje blad i våra häfder.
Det var ej
Mellins fel att det stannade vid morgonen.
Om en populär författare slets man kanske den tiden mera än nu.
Det utgafs väl knappt något litterärt verk, som ej måste redigeras af hans penna och prydas af hans namn, den säkraste borgen för framgången.
Tjenstvillig mot en hvar som vände sig till honom fördjupade han sig i ett mångskrifveri, som mera tillfredsstälde hans hjerta än hans snille.
Han föredrog att bli nyttig i många riktningar framför att bli stor i en.»
Så långt Blanche!
Men var det väl säkert att Mellins förmåga låg åt den stora historiska romanen?
Och var det ej klokare att vara stor i den lilla genren än måhända liten i den stora.
Sturzen-Becker säger om Mellin och hans noveller:
Han hade en egendomlig talang för dylika små historiestycken i fickformat, der det mindre göres behof af någon mera djupt liggande plan, några genomförda karakterer, än en pittoreskt framstäld episod och några liksom i förbigående skizzerade porträtter.»
Vi gå nu från Mellins författarskap, öfver hvilket det synts mig af intresse att höra flera omdömen, till
Några enskilda minnen.
Det var en eftermiddag, sista året vi bodde i Thomsonska huset.
Jag var alldeles ensam den eftermiddagen och skulle begagna mig af tillfället för att i fullkomligt öfverlemnande åt mina egna tankar och ingifvelser söka göra andre hjeltens entré i »Rosen på Tistelön», så värdig som möjligt.
Arve Arnman, den blifvande jagtlöjtnanten, var N:o 1.
Men han var ännu alltför ung, och dessutom måste en lucka uppstå i fall ej det funnes två hjeltar till rivalskap om hjeltinnan.
Naturligtvis skulle det bli en sjökapten, någon annan kunde på Tistelön ej komma i fråga.
Och jag hade i mitt hufvud scenen färdig; det var dessutom ingen uppfinning utan en reminiscens från min broder, kapten Pål Smiths sjömansöden.
Men en författare kan både dagar och veckor bära både en och flera scener i hufvudet utan att finna transportmedel att få dem ned på papperet.
Man är minsann icke alltid i det särskilda inre skick, som erfordras för att få pennan att springa, och skall den betänksamt krypa, då är det ej som sig bör.
Jag hade fått hela uppränningen till romanen af min broder, häradshöfding Smith, som hittat handlingarna om Haraldsönerne i häradsarchivet, och han, som lagen ej hindrade från sjövana i stort, hade ärligt hjelpt mig förbi Pater noster-skären.
Men det gick långsamt med posten till Strömstad, och min bror skulle dessutom skrattat, om jag behöft fråga honom till råds i detta.
Var jag honom ej nog tacksamhet skyldig för det han så godt som rent af tvungit mig att börja min skärgårdslitteratur?
Han hade funnit bästa medlet, då han sagt: »Hvad det skulle gladt salig far, om han lefvat för att se dig göra dig ditt barndomslif och dina resor med honom till godo, och hvem vet om han ej ännu kan glädja sig deråt.»
Allt detta mindes jag, och det var godt och väl, men hvad som var långt ifrån väl, det var att jag kände mig så omöjlig som möjligt, och tiden hastade.
Just som jag då sade mig sjelf: »Det är ej heller värdt i dag att försöka», så gick det i salsdörren, och strax derpå tittade Mellins vänliga ansigte, med det långa, ljusa håret likt en ram deromkring, fram genom dörren.
»Jag träffade ingen derute», sade han, »får jag komma in?
Carlén är förmodligen icke hemma?»
»Det är han ej, men var mycket mer än välkommen.
Jag sitter här i en brydsam scen, och är ändå icke i stånd att disponera öfver mina gåfvor, men nu kan jag få hjelp.»
»Jag är tillreds; af hvad jag läst i det redan utkomna är jag inne i arbetet.
Ha vi situationen till lands eller sjös?»
»På båda hållen.
– Tre år anses passerade sedan sista besöket på Tistelön, der Gabriella nu uppvuxit till en sextonårig skönhet.
Jag har börjat 17 kap. med en stormig afton.
Och hvad som då bör hända är följande:
Jag gaf i flygten en skizzering af uppslaget och af kapten Rosenberg, mannen som ovilkorligt skulle in på scenen.»
»Nå, jag är redan hemma i dataljerna», svarade Mellin skrattande, »men får jag gå och diktera så blir det bäst.
Var god och läs upp sista meningen.»
Jag, med pennan i hand vid skrifbordet ...
»Aftonmåltiden var längesedan afdukad och Erika hade redan ett par gånger skjutit på stolen; men en rullande orkan, som åter svepte förbi fönstren och skakade dem i sina fogningar, kom henne att ånyo trycka sig ned.
Det förekom benne så ovanligt hemskt och ödsligt, att hon nästan fruktade den minsta förändring i sina egna rörelser.
»Här är det slut.»
»Godt», sade Mellin.
Och börjande promenaden längs salsgolfvet, fortsatte han så ledigt som om det varit i hans eget manuskript:
»Men icke blott på Erikas, äfven på männernes stormande sinnen tycktes denna aftons mörker hafva lägrat sig med en viss hemskhet».
Och härefter fortsatte han diktamen tills hela scenen nära nog var slutad ... då min man, som just i detsamma hemkom, förvånad stannade och såg på oss.
»Vänta», förklarade Mellin.
»Jag håller på att lotsa din fru af ett grund, som hon stött på.
Vi äro snart klara.»
Strax härefter hade vi kommit af grundet och sedan jag komplimenterat
Mellin för den lotshjelp, jag erhållit, förvandlade jag mig till värdinna och lät min man taga hand om gästen, som jag vid min återkomst med Thomson fann redan i full gång med att rita upp ett fartyg på baksidan af manuskriptet.
Och detta var icke sista gången Mellin kom mig till hjelp.
Han var alltid smickrad af att rådfrågas, och tillreds med råd och dåd i allting.
Nästa gång kom lotshjelp i En natt vid Bullarsjön.
Då lotsade han min hjelte uppåt de vilda lappfjellen och ända till lappkåtan.
Men sedan kan jag icke erinra mig att vi hade några litterära förhandlingar på papperet, och jag har omnämnt dessa, för att få tillfälle visa
Mellins rent af outransakliga förmåga att när som helst försätta sig in i hvilket ämne som behagades, och han skulle utan en minuts besinning genast kunnat börja skrifva deröfver.
Jag tror att han till och med kunnat fortsätta under sömnen.
Han var i sanning mycket märkvärdig i det hänseendet.
1845, Mellin var då gift, infann han sig icke just så ofta som förr, men allt emellanåt stundom med sin fru (Sofie Gyllenram som flicka) och då hade umgänget kommit på en långt ifrån ceremoniel, men i alla fall på en viss reglerad fot, och nu skall i ordningen omnämnas
Jag har efter hvad redan blifvit vidrört helt och hållet förbigått min första bekantskap med Mellin, såsom fullt känd, och tänker i denna skildring endast beröra några minnen, liggande mellan 1842 och 1852, hvilket senare år icke blott för mig och min man och desslikes för Blanche blef så vigtigt, utan äfven för Mellin blef ett märkligt år, efter det var då han (efter en visst tjuguårig adjunktur) som kyrkoherde tillträdde pastoratet Norra Wram i Skåne.
Till de litterära triumfer han dessförinnan förvärfvat och som skänkt honom ett af de första namnen i Sveriges litteraturhistoria får läggas, att han två om icke tre gånger vunnit pris i Svenska akademien, och dessutom beredt sig särskildt i Stockholm ett för alltid varaktigt minne genom att kraftigt ha verkat för den förening, hvarigenom litteratörernas och artisternas pensionskassa kommit till stånd.
Det var minsann ingen litet högtidlig afton den, då i de la Croix’ salon första tafvelutställningen och musikfesten jemte litterära föredrag egde rum!
Men det var ej om den aftonen jag skulle tala, ehuru den mycket väl förtjenade det, ty en lyckligare triumfator än Mellin då var, skulle man väl ha svårt att finna.
Emellertid var det 1845 som Mellin en förmiddag infann sig hos oss ensam, för att å egna och sin frus vägnar bjuda oss på kaffe.
Och som han hade sin stora »förnumstiga» min, så kunde jag antaga att det var något särskildt med bjudningen.
»Vi bli endast 6 personer utom oss sjelfva», sade han, »men jag tror att den gäst jag bjuder på skall utöfva något lockande på programmet, i fall det kunde delgifvas, men det kan det ej.
Det skall bli en öfverraskning.»
När Mellin var gången med en tacksägelse på fickan, undrade vi om, i fall Blanche varit hemma då, vi denna gång skulle träffat honom hos Mellin.
Det förekom så underligt att dessa herrar, hvilka verkligen höllo af hvarandra, och som förut lefvat så förtroligt, och voro så förtroliga då de träffades hos oss eller ute på allmänna tillflykter, icke ofta befunno sig hos hvarandra.
Det var ett förhållande, som kommit i gång säkerligen utan att någondera tänkt derpå; när helst de träffades, var det liksom de sett hvarandra dagen förut.
Min man skulle komma senare, då han afslutat det arbete, han för tillfället var sysselsatt med.
Och då jag inträdde hos Mellin och hans fru, hade ännu icke den gästen anländt, som jag blifvit inviterad på.
Der funnos i stället ett par damer af fru Mellins bekanta, hvilka icke hindrade mig att få behålla värden för mig sjelf.
Och när helst vi träffades, råkade vi in i någon intresserad konversation.
I dag kommo vi dock icke längre än till den väntade gästen.
Jag förstod att det var någon som utöfvade ett synnerligt inflytande på den lugne, treflige och godlynte mannen, som alltid tyckte så mycket om att lägga en oskyldig mysticism äfven i de enklaste tilldragelser.
»Hon är här», utbrast Mellin strålande.
Och ändtligen fick jag veta så mycket som att det var ett fruntimmer.
Värdinnan följde genast sin man ut i yttre rummet och till det inre hördes ett rigtigt jubel från Mellin och aktningsfulla artighetsbetygelser från värdinnan.
Derpå uppslogs dörren och den långe författaren af starka dimensioner förde in vid sin arm en liten, liten fin, luftig gestalt, men en stor författarinna, som kom skyndande emot mig med utsträckta händer.
Det var Fredrika Bremer.
»Nå», sade Mellin förtjust, »har man lyckats att göra damerna ett nöje?»
Detta skyndade vi båda att betyga, och m:ll Bremer frågade mig genast om jag mindes vårt sammanträffande hos Carl den XII.
»Huru!» utropade Mellin, »ha två författarinnor hållit ett möte i skuggornas land?
Ty någon annorstädes vet jag ej att ni kunde träffa »Kung Carl den unge hjelte», och jag begriper ej huru ni ens der kunde bli mottagna hos honom, då han hyste så ringa sympati för fruntimmer och romantik.»
»Och ändå var han sjelf i lif och lefverne en romantyp i storslagen stil», menade mamsell Bremer.
»Men fråga fru Carlén om hon ej minnes att det var i kung Carls drabantsal i Strömstad som vi möttes.
Hon hade ändå med sig under shawlen »Waldemar Klein», det första lilla arbetet! »Huru mycket», tillade hon med sin intagande, tillvinnande vänlighet, »har ej sedan dess förändrats ... den nybörjande, som jag önskade lycka och framgång, har vunnit hvad henne tillönskades.»
»Och hvilketdera får man tillskrifva Strömstadsbarnets lycka efter det mötet», frågade Mellin.
»Antingen hvardagslifvets författarinnas goda önskningar eller skuggorna i Carl XII:s drabantsal, ty något intryck derifrån blef bestämdt verkande.»
Jag såg värdinnan och kaffet i antågande, och skyndade derför att artigt förklara det jag var öfvertygad att jag, för allt det goda som mött mig, stod i skuld hos – hälften hvar.
Under kaffedrickningen språkade mamsell Bremer och fru Mellin, och jag hade då tillfälle att komplimentera värden för det nöje han beredt mig.
Med det samma fick jag veta att mamsell Bremer endast några dagar skulle stanna i staden.
Nu sökte någon Mellin, och vid sin återkomst förklarade han med det uttryck af innerlig välvilja, som var liksom fastpregladt på hans ansigte, att den främmande varit en ung litteratör, som förut lemnat honom ett häfte poemer till genomseende, och att han varit lycklig nog att skaffa den nye poeten, »som hade verkliga anlag», det svåraste att finna, nemligen – en förläggare.
»Huru lycklig och tacksam han måtte blifvit», svarade jag, och betraktade med en blick full af aktning denne man, som alltid så enkelt och så villigt uppoffrade sin tid för hvem som anlitade honom om hjelp.
»Nå, Carlén är väl icke tjenstaktig han, jag såg i morgse två eller tre luntor uppe hos honom, och det var icke blott luntor i versform utan i berättelsestil, hvilket är långt värre för både plan och språk.»
»Ja, min man tager nog också för sig af dessa extra bestyr; men han har ännu icke så många förläggare-relationer, som erfordras att rätt gagna i den vägen, så framt icke ...»
Men nu vinkade mamsell Bremer.
Och nu kommo vi åter in i vår tremans-konversation.
Hvardagslifvets författarinna förklarade att hon skulle vilja veta hvad vi, fullkomligt allvarligt, tänkte öfver betydelsen af intryck i fråga om bedömandet af ett litterärt verk.
Kom det goda eller ofördelaktiga omdömet alltid an på boken som man läste eller på den individuella stämningen hvaruti läsaren var?
– För sin del trodde hon att det vida mer var de tillfälligt gynsamma individuella intrycken, hvilka bildade den så kallade populariteten, än sjelfva arbetets fullkomligt egna förtjenst.
»Det vore ganska litet smickrande för författaren», menade Mellin, »att med sitt verk vara så beroende af, till exempel, en liten harm, en liten sjukdomssläng, eller ett godt humör vid hemkomsten från något sällskap, ett angenämt bref, ett trefligt eller otrefligt besök etc. etc.
Vi arma författare äro mycket att beklaga, ty vi bero verkligen, åtminstone till en del, af allt det der ...
Men man får som Jakob Ärlig »ta’ saken kallt».
Och nu skall jag hjelpa oss ett stycke på väg i frågans utredning ...
Waldemar
Kleins författarinna har alltid slagit bort ämnet, då jag velat veta anledningen till hennes partiskhet i bedömandet af min Johannes Fjellman.
Jag har trott att någonting särskildt fäste sig vid sjelfva intrycket.
Och då den yngre författarinnan säkert ej vågar neka den äldre något, få vi nu upplysning.»
»En upplysning, som ni båda skola skänka ett ömkans leende, ty det stödjer sig på en vidskepelse», svarade jag.
»Den hör jag gerna, förklarade Fredrika Bremer.»
»Och jag», sade Mellin, »spårar en reminiscens från vår vän skalden Ingelman.
Jag känner, icke genom Carlén – det skulle ej med honom vara värdt att ens draga på munnen åt Ingelmans öfversinliga trosartiklar – utan af Blanche, som ofta hört honom hos eder berätta om de ting, som filosofien förnekar.»
»Det kan alls icke vara fråga om Ingelman.
»Johannes Fjellman» utkom 1831 eller 1832, och jag lärde först känna Ingelman 1840 ...
Om jag nu verkligen skall göra en upprigtig bekännelse, så daterar sig förhållandet från 1833 vid slutet af mitt första enkår.
Det låg åtta år mellan början af detta och det giftermål jag ingick 1841.»
»Genom min försorg», inföll Mellin. – »Jag vigde dem», vände han sig upplysningsvis till mamsell B. ...; »det var således 1833 – hvilken årstid?»
»Hösten.»
Jag var ovillig att tala vidare i ämnet, men de förundrade blickar jag fick emottaga, gjorde att jag fortsatte.
»Jag drömde en gång, kort före den nämnda tidpunkten att jag befann mig i ett slags mörkt rum, der en trappa ledde upp till ett öfre, som syntes mig så upplyst att jag kunde se en dimgestalt, hvilken liksom varnande ville stänga mig vägen.
Jag borde således ej gå uppför den trappan, och jag gjorde det icke heller – i drömmen.»
»Hvad i all verlden», utbrast Mellin, »kan min stackars Johannes ha med det här att beställa?»
»Tyst», uppmanade mamsell Bremer.
»Vi få väl höra.»
»Omkring tre veckor senare vaknade jag en morgon vid en storm och ett oväder som verkligen borde hållit hvarje menniska inom fyra väggar, men jag hade lofvat min bror, vice häradshöfdingen, som satt ting några mil från staden, att möta honom i ett hus på landet, der jag aldrig varit, men dit jag skulle resa för att få veta af honom en ganska vigtig angelägenhet.
Jag var öfvertygad om tvenne saker, den ena, att han skulle komma, för att icke narra mig, och den andra, att han skulle bli ofantligt förtretad om jag icke vore tillfinnandes då han rest två mil ...
Alltså reste jag i trots af vädrets varning.
Jag har ingenting att säga om hvad eller hvem jag träffade, men då jag naturligtvis måste ligga qvar öfver natten, fördes jag genom ett mycket dunkelt kök till en trappa från hvars höjd ljus lyste ...
Men jag hade så när segnat ned på stället, ty det mörka köket, trappan och ljuset deruppifrån, hvilket helt enkelt härledde sig från den öppna dörren till ett stort upplyst rum, påminde mig helt och hållet min dröm.
Emellertid kunde jag naturligtvis ej annat än stiga upp.
Men då jag lemnades ensam, med en hänvisande rörelse till den inre sängkammaren, nödgades jag sätta mig och se mig om – visst icke utan hjertklappning.»
»Jag hade troligen aldrig gått dit upp», förklarade mamsell Bremer.
»Jag, deremot, hade bestämdt gjort det», inföll Mellin, »ty jag är alldeles nödsakad att ha rätt på min Johannes, som jag midt ibland dessa mysterier icke förmår upptäcka.»
»Men jag lyckades upptäcka honom, ty sedan jag en stund öfverlemnat mig åt min uppjagade fantasi, men ingenting upptäckt, som kunde rättfärdiga min hjertklappning, så sade jag mig att jag var högst narraktig, som kunde fästa mig vid en dröm, och det bästa jag kunde göra vore att gå in och lägga mig.
Jag gick också modigt in i det inre rummet, som alls icke hade det ringaste högtidliga med sig, utan var helt alldagligt, och jag hade nu blott en sorg: den att, som jag troligen ändå icke lyckades somna, jag icke hade någon lektyr att hålla febern i tygeln ...
Nå, hvad fick jag just då se på bordet, om icke första delen af Johannes Fjellman.
Jag blef så lycklig öfver att slippa vara ensam, att jag aldrig nog kan tacka Mellin, som sändt ut den der fienden till alla enskilda plågoris.
Jag lade mig, jag började läsa, och jag blef så bortblandad, så fullkomligt kurerad för mörka fantasier, att när jag slutat boken och ändtligen somnade, jag vaknade som en ny menniska, och det i trots af att arbetet just egde både hemlighetsfulla och spekulativa karakterer.
»Det var en upplösning, som jag för dess realitet tycker om», menade Mellin, »men den bevisar tyvärr att icke ensamt författaren kan smickra sig med det gynsamma omdömet.
Det var behofvet af förströelse som verkade det mesta af intrycket.»
»Nej, det går jag icke in på.
Det var författarens fängslande förmåga, ty ett arbete, som under dessa omständigheter förmår göra sig gällande, måtte hafva en inre halt som ligger djupare än kanske till och med författaren tänkt sig.»
»Huru som helst», inföll mamsell Bremer, »så vred sig den der mystèren på rosten.
Jag vet icke om jag skall vara rigtigt nöjd med upplösningen, den bestyrker ej drömmen.»
»Jo, det gör den.
Jag önskar att den slutat med Mellins bok, men sådan blef ej händelsen.
Ett för mig outransakligt öde ville att jag senare skulle återkomma till denna bostad, och det för icke så kort tid.
Och hvad jag der upplefde var till sina följder tillräckligt vigtigt att rättfärdiga den första varningen och komma mig att djupt ångra att jag icke bättre fattade och lydde den.»
Vi hade alla tre blifvit nog allvarsamma för att med lättnad helsa inträdet af ett par senare gäster, hvaribland min man, som nu fick lyckan att göra mamsell Bremers bekantskap, och den syntes rigtigt vilja bli ett förspel till den bekantskap, som tjugu år senare dem emellan uppstod, då mamsell Bremer lemnade åtskilliga artiklar för Illustrerad tidning, hvaribland en förtäljer om ett besök hos vördige prosten och prostinnan Mellin på prostgården Norra Wram i Skåne.
Den skall införas, då jag icke längre får följa Mellin.
Men nu för tillfället följde jag honom ut i ett annat rum, att blicka litet på hans manuskripter.
Det var förutom artiklar till någon landskapstidskrift, en novell i gång, och åtskilliga små täcka manuskripter för diverse kalendrar.
Han och jag hade städse ett ömsesidigt intresse vid att språka om våra litterära arbeten.
Ett ytterligare minne från denna afton var det, att vår vanliga hyrkusk narrat oss på vagnen, genom något misstag naturligtvis, och att mamsell Bremer var så oändligt artig och vänlig i sin öfvertalning att få föra oss hem, ehuru det var temligen långt upp på Regeringsgatan vi bodde, att vi stego i hennes vagn och således fingo en längre sammanvaro med Hemmets författarinna.
Icke nog härmed, innan hon reste från staden gjorde hon mig ett längre besök.