Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan koncept är det mig omöjligt att hålla tukt på det hela.
Och jag kan säga i dag, hvad jag förkastar i morgon, ty jag brukar ljuga på mig sjelf. — — — — — — — — — — — — — Ah, jag skulle så gerna vilja vara en sådan der menniska, alltid lika, så – ja, hvad skall jag säga?
– Så fast och orubblig i sjelfva sitt sätt, inte bara i handlingar.
Det är riktigt småförargligt att låta någon titta in i ens tankeverld – men roligt ändå – man känner sig så lustigt skamflat öfver att den är så – ja, hvad är det nu igen? – så regellös – att det hela är en så löjlig sammangyttring af olikartade ting.
En fattigmans täppa, der ingen haft vett att plantera kål och potatis.
Utifrån kan den se rätt respektabel ut, men på nära håll!!!
Så sade jag t. ex. i mitt förra bref, att jag icke trodde på mig sjelf och icke på något annat heller, det är allt hvad jag mins af hela smörjan, men det var helt enkelt en osanning, ty det är endast min begåfning jag tviflar på, icke mig sjelf.
På tal om
Strindbergs tidiga giftermål yttrade du i ditt förra bref: – »det är måhända en utopisk dröm, men det ligger något vackert i den.
Åtminstone för mig.
Man älskar aldrig mer så, som vid den första manbarhetsåldern – åtminstone göra inte männen det och väl knappast kvinnorna heller — — verlden trycker sedan sin comme-il-faut-stämpel på alla känslor och förtar hvarje spira till friskhet».
Deri kan du ha rätt.
Men – uppriktigt taladt – är det derigenom bevisadt, att tidiga äktenskap i längden skulle bli lyckliga?
(Med tidiga menar jag naturligtvis före myndighetsåldern.)
Ungdomen befriar väl icke från den der qväljande eftersmaken, som dräggen i »lyckans» bägare alltid för med sig?
I Molok 8 har du sjelf nämt något om, hur det går, när man »släpper en hungrig in i en väl försedd spiskammare».
Och skall nu galet vara – jag menar en ytterlighet – så är en hungrande kärlek tio gånger att föredraga framför en öfvermätt sådan.
Den senare alstrar loj slapphet, den förra väcker och håller i spänning.
Är icke den första kärleken bara en sångfågel, som förkunnar att nu vakna alla möjligheter?
Och tror du ej, att den hänförande känsla, man då erfar, icke på långt när så mycket gäller »föremålet» – det tillfälliga, som just då kom en under ögonen – som fastmer det ideal, eller jag vill säga sjelfva den motsvarighet, som man då för första gånger anar och efter hvilken hela ens varelse, nyvaknad, sträcker sig – med kropp och själ – med menniskoandens osläckliga längtan?
Man gör sig en afgud, men det är i grunden icke den, man tillbeder, utan detta oändliga, som den representerar.
Karl Gjellerup säger: »Ingenting är omöjligare än att höra detta ånyo, detta de doldaste själssträngarnes förspel, hvars mystiska genljud gör den första kärleken till den första.
I allt annat kan en senare kärlek likna den första och öfvergå den: den kan vara innerligare, mognare, själfullare, men den måste växa upp ur den enskildes egen jordmån, den kan ej som den första – som
Afrodite – dyka upp ur sjelfva det gränslösa hafvet, med sitt konkyliefina öra ännu fullt af oändliga böljeslag och af de dolda tångskogarnes tungsinta susning».
– Ett giftermål med den tillbedda skulle icke rädda en från uppvaknandet; jag menar detta, som oblidkeligt visar, att afguden var – om icke af stock eller sten – så dock af en tarflig hvardaglighet.
Hvad säger du, vore det ändå lyckligt att vara fastkedjad vid belätet hela lifvet igenom? — — det får rynkor, mister tänder — — ja, det är drastiskt men sant är det och lifsgemenskapen, den fans måhända aldrig!
Man skulle kanske se det förflutna i ett helt annat ljus, än den daggfriska morgonbelysning, som nu är kännetecknande för den första, gryende böjelsen.
Som det nu är, ligger det icke allenast det halft omedvetnas skärhet deröfver, utan pojken och flickan måste till på köpet stjäla sig till hvarje glimt — — — nå, ja.
Granska noga och se till, om icke just det otilllåtna – okända, det halft lockande, halft skrämmande, har sin dryga del i den förtrollning, som ligger i ett sådant tidigt tycke.
Om hela omgifningen stod och ropade: »flyg i hvarandras armar!» så skulle de kanske göra det, men – jag tror att de skulle föredragit att göra det i smyg.
Som nu.
Det är icke om formen, jag tvistar – du vet att jag i grunden, i sjelfva det väsentliga, anser den betydelselös.
Frågan gäller blott, huruvida man bör antaga det som regel, att ett äktenskap skall gälla för hela lifvet eller ej.
Du förfäktar »utvecklingens lag», säger du.
Jag törstar dig så väl, men – om man från början tänker sig, att förhållandet skall vara helt tillfälligt, då kommer ovilkorligen den inre samstämmigheten att göra mindre till saken, och det hela blir orent, såsom hvarje förbindelse, den der lemnar kontrahenternas andliga utveckling fullkomligt å sido.
Den må vara kort- eller långvarig, kyrkvigd eller lagstridig – i min ordbok hedras den aldrig med namnet äktenskap, så vida den ej ingicks med det allvarliga uppsåtet att »strida lifvets strider, lida lifvets lidanden och njuta lifvets härlighet» gemensamt.
Att misstag kunnat ske, är menskligt och skall aldrig kunna förebyggas.
Jag skulle vilja kalla dem undantag.
Men att taga sådana saker lätt skall ingalunda höja ens aktning för menniskovärdet och jag tror att båda parterna måste bli lidande derpå.
En Ibsens stränga fordran på lifsgemenskap, leder till helt annat än Strindbergs kraf på naturdriftens enda berättigande.
Omöjligt att följa båda vägarne.
Vid 13–14 års ålder famlar man i lyckligaste fall efter sitt lifsinnehåll, ja, de allra flesta ha då icke börjat söka det ens.
Personligheten har ännu ej antagit fast form, hur skall det då kunna vara tal om personlig kärlek?
Och kan du subtrahera det personliga från kärleken och få något annat än blott drift som rest?
Och det är det Strindbergska idealet!
Om de fleste män icke öppet dela hans uppfattning i teori, så göra de det praktiskt och i smyg; jag vet det nog.
Men jag har så pass hög tanke om S., att jag tror, han i sitt eget lif ställer fordringarne vida högre.
Jag tror icke ens, att han menat just detta, fast han sagt det.
Han är het, derför skjuter han öfver målet.
Och derför inskränker jag mig till att beundra hans personlighet, men ger hans teorier en god dag.
Detta hindrar mig emellertid icke att se, hvilket välgörande inflytande känslan af frihet skulle utöfva.
Det konstituerande kan aldrig ligga i ett yttre tvång, utan i sjelfva viljan.
Att underlätta den lagliga skilsmessan, är således enligt mitt förmenande icke att undergräfva äktenskapet.
Tvärtom: det är att höja det.
Frihet och en god vilja!
Skulle man trots sin goda vilja ha misstagit sig, nå ja – då upplöser man förbindelsen, ty då är det helgande elementet borta.
Men med det har lagstiftningen icke på långt när så mycket att göra som man tror.
Det är ju icke ens nu så svårt att bli skild, om båda äro ense derom.
Endera kan »rymma» blott; enligt ömsesidig öfverenskommelse.
Nej, det är i allmänhetens skefva uppfattning, det största hindret ligger; det är också den, som bör korrigeras.
Och det är ett hårdt arbete.
Ty det är tio gånger lättare att ändra en oriktig lag, än att utrota en gammal fördom.
Der ha vi – författare – vårt fält och der behöfs det både friska krafter och seghet!
Fordras det icke äfven frihet inom äktenskapet?
Med det har då lagen ännu mindre att göra.
Men allmänna bruket dess mer.
Der är det också stötarne borde riktas som hårdast.
Strindberg har sagt något om det, men icke på längt när allt.
Det är känslan af tvång som qväfver lyckan.
Och det är individernas egen skuld; lagen kan dervid icke göra det ringaste.
Du har kanske icke lefvat så mycket i sjelfva »hjertat» af främmande familjer, som jag.
Och jag har sett mig led på det!
Kan icke erinra mig ha sett mer än tre långvarigt lyckliga äktenskap.
Man kan inte tänka sig något dummare!
Bara det att bo i samma rum!
Hvilken fasansvärd pröfning för kärleken.
Dervid mister den allt det finaste och bästa.
Och så allting liksom på befallning!
– »Nu skall du kyssa mig» – ja, gud bevars – och hon anser det för sin pligt, det beskedliga fä’t.
Jo pytt ock!
Det fins inga sådana pligter.
Kan han inte vigilera sig till en kyss utan det der snacket om »skyldigheter», så kan han vara utan.
Ty de ha rättighet att vinna hvarandra med tusen små konster, då som förut, eller också att gå hvar för sig.
Allt annat än att lefva som djur.
Pligt? – dumheter — — Just det: »får, får inte?» skulle hålla det hela friskt och nytt.
N. b. om de tyckte om hvarandra från början, och gjorde de inte det så borde de aldrig ha gift sig.
Der har du mina äktenskapsteorier!
Men du måtte väl inte tänka, att jag säger detta i afsigt att öfvertyga dig om min åsigts absoluta riktighet?
Jag tror naturligtvis på den nu, men jag kan misstaga mig.
Hvem känner väl rätta halten af sina egna tankar innan de brutits emot andras!
Det är derför bäst, att väga dem så smått, förr än man släpper dem ut i verlden.
Och jag vet, att jag skall hafva godt af att höra din mening, hur den än må låta.
Ty vi söka ju båda.
Och nu är det så sent, att väktaren för länge sen varit och tutat; naturligtvis just vid mitt fönster, skränande sträft och oförberedt.
Men jag spratt icke till och darrade icke på en bokstaf, hvilket bevisar?
Att jag icke är nervös.
Och nu ligger hela huset i sin sötaste sömn, och jag är naturligtvis inte sömnig ett dugg, ty denhär tiden är den enda då jag är vaken.
Men nu är klockan tolf och vill jag inte vara halfdöd i morgon, så får jag gå nu.
Tisdagsqväll d. 28.
Sedan jag skref förra delen af mitt bref har jag fått min recension tillbaka från majoren, jemte en skrifvelse.
Jag sänder dig båda delarne efter du var så nyfiken när du »knogade utför trapporna».
Egentligen borde jag kanske inte låta dig läsa min anmälan, ty jag vet inte om man bör lägga alla sina dumheter fram för sina vänners ögon, men så har jag denna förskräckliga, tyranniska ärlighet, som icke tillåter mig att sticka under stol med något, allra minst med en dumhet.
Jag kan skämmas som en hund, men inte krypa i krok.
Här har du luntan, det gör ingenting om du skrattar ut mig derför, bara du gör det midt i synen.
Ett grannlaga smil är det afskyvärdaste jag vet.
Ingen sådan grannlagenhet, bröder emellan!
Då kan man alltid misstänka, att den andre går och grinar i smyg.
I qväll fick jag brefkort från majoren, af följande lydelse: »Jag tackar så mycket för den öfversända interiören och skall vid tillfälle begagna mig af densamma».
– Jag vill hoppas, han inte glömmer det.
Det är dig jag har att tacka för detta och för det Cedergren kommer in i Svea, hade jag fått rå mig sjelf, hade det aldrig blifvit af.
Men à propos tacksamhet så undrar jag, om du sjelf vet, hur stor nytta jag har af dina randanmärkningar i mina manuskript?
Eller öfver hufvud taget af hela vårt kamratskap i sommar, – men det är visst bäst att jag inte talar om det: jag uttrycker mig så ofta dumt och i denhär saken skulle jag ej vilja göra det.
Tystnad således.
Det går trögt med mitt arbete, ett par rader om dagen, större är inte inspirationen.
Men jag skall »spotta i näfvarne och ta bättre fatt», som Selma hon sade.
Det är den eländige Axel Möller, som håller igen, med allt det andra är jag på det klara.
Jag såg honom ju inte sedan han börjat supa, och ännu har jag inte fått fast någon annan modell, som duger att fylla luckorna med.
Om jag bara hade affärdat honom, så skulle det andra gå som en dans.
Säg mig en sak uppriktigt, skall det trötta dig att få långa, så här långa, bref från mig?
Glöm ej att detta är ett stort frågetecken och att det fordrar svar.
Jag frågar icke af medlidande med dig eller derför, att jag skulle låta svaret verka afgörande på längden af mina bref; jag frågar af ren nyfikenhet – ur psykologisk synpunkt.
Det är helt och hållet för mitt eget nöje jag skrifver, icke för ditt.
Skref jag icke till dig, så skulle jag naturligtvis skrifva i min stora bok; den har ju i flere år varit surrogat för en vän.
Och säg mig en sak till: har du under hela denna tid kunnat hålla dig fri från »Strindbergsfeber»?
Fröken X. och jag kommo häromdagen i all tysthet öfverens om, att ingen af oss skulle kunnat det.
Du har visst ingen aning om, hur illa jag i sjelfva verket varit anfäktad af den åkomman.
Grofheterna tycker jag illa om, men honom sjelf — — — !
Det förargar mig så plumpt, ty jag vet ju, att det är bara för det de kommit med den dumma fängelsehistorien, och hvarheldst jag ser någonting likt förföljelse, der kan jag icke hålla mig lugn – jo, till dett yttre.
Men inom mig kan det koka och jäsa så, att jag känner mig helt upp- och nedvänd.
Det är att springa i flint öfver; – kan jag inte hålla mig kall, när jag tycker så illa om boken!
Jag läser nu Niels Lyhne.
Det är öfver två år sedan jag läste den sist.
Hvad dessa år ha förändrat mig!
Jag synes som en ny menniska, boken som en ny bok – nej, inte som något nytt, bara som någon, man hållit mycket af, och förstått så väl och så varit skild ifrån länge.
Man tror, att allt skall lefvas omigen och vara detsamma som förr.
Men så är det helt förändradt.
Man ser, att man kommit närmare, att man förstår mera fullt och rikt, med ett ord: man har utvecklats.
Och derför syns det forna halft och fattigt.
Hvilken lugn, djup glädje det ligger i att se, huru lifvet fört en framåt!
Om det visste man ingenting, förr än man fick en jemförelsepunkt.
Och så är det icke det gamla, man får igen, det är mycket mer, ty uppfattningen är ny.
Så käns det att nu läsa Niels Lyhne.
Vet du hvad, jag längtar alldeles förtvifladt efter att höra, hvad förmyndaren sagt om slutkapitlet.
Sjelf bevärdigar han mig väl aldrig med ett bref mer, det odjuret!
Och skulle han göra det mer så skall jag nog akta mig för att svara raskt eller »omedelbart».
Kan du klämma ur honom, hvad han tänker om saken, så är det lika kraftigt.
Jag hoppas, att du sjelf sjungit ut riktigt i dina anmärkningar.
Men nu är du så god och talar om, hvad du sjelf håller på med, hur det går att arbeta — — Och sist men icke minst hvad
S–e sagt om »Lycka»?
Och hvad du sagt?
Och hvad du tycker om »Giftas» i sin helhet.
Ah, jag skulle vilja skaka fram en massa svar på en massa osynliga frågetecken.
Och så till sist fram med den förargliga sanningen: jag kan inte arbeta med kläm förr än jag får höra riktigt besked om Pengar.
Längtar att snart se någon ny bit af dig usch, jag törs inte tänka på all den äregirigheten.
Dröj inte länge — — —
Hörby 18 1/12 84.
Just nyss fått den lilla lapp som låg i din mors bref. »Rädd», säger du, rädd för dina äktenskapsteorier?
Ah, min bror, du vet inte, hur mycket det vill till för att göra mig rädd!
Hur ginge det med ärligheten om man skulle vara rädd både för att tala och höra?
Fru B–n kan möjligen bli förskräckt, när vågade saker yttras i sällskap, ty det är icke taktfullt att göra det – icke »gentlemanlike», men när det blott gäller Ernst A–n, då är det en annan sak.
Studiet – sjelfva » författarvetenskapen» – är allt för honom; i allt menskligt vill han tränga ned så långt sond och öga kan nå; icke blott i psykologiska företeelser utan äfven i fysiska, ty de senare ge ofta nyckeln till de förra.
»Förstå», det bör ju vara vår lösen.
Ty hur kan man förklara, eller hur kan man teckna, hvad man icke förstår?
Och hur skall man lära förstå, om man blott känner sig rädd? – mera rädd än intresserad!
Anatomen drar sig aldrig för det vidriga.
Men han tvättar sina händer innan han framlägger forskningens resultat för ett publikum.
Samma förhållande med författaren – enligt min uppfattning.
Jag har tagit mitt parti och skrifver ett hvarf i brefvet närhelst jag känner lust och ändå hvilar mig från arbetet.
Det är mindre försummelse, ty så blir det skrifvet på de tider, då jag ändå icke skulle sysselsätta mig med »Selma» eller mina studier.
Och så käns det som att ha en vän att språka med, och det friskar upp.
Hvad för lustiga infall man kan få af ingenting!
I morse promenerade jag – d. v. s. linkade, kröp eller hvad man vill kalla det, när man som tvåfoting begagnar sig af fyra fortkomstledamöter.
Nå, jag vandrade derute längs bäcken i den angenämaste sinnesstämning.
Ty jag är en stor naturfantast, och bara det att gå och titta upp i granarnes mörka grenflätning eller i molnen öfver mitt hufvud, ja att känna den tunna höstdimman mot mitt ansigte eller höra de gula löfven prassla kring mina fötter, kan försätta mig i full lycksalighet – när jag är ensam.
»Memento mori» tänker jag, och så njuter jag med alla sinnen.
Ty allt blir så vackert när ordet »mista – mista» ringer för ens öron, då vaknar man riktigt och då ser man allt, äfven det minsta – nej: man slukar det.
Tänker så tillbaka på fångenskapen och allt det förflutna, och det ger en lätt rysning, som endat förhöjer det närvarande – och alla farhågor få vackert draga sig tillbaka i mörkret, svart som en pistolmynning.
Nå, jag gick der i ensamheten och höstslasket, så ohejdadt glad som någon ziguenarsjäl kan känna sig.
Och så kom jag att se bort öfver den nyplöjda åkern och in på en gård.
Ett par bländhvita manschetter, som rörde sig upp och ned, långt borta, så att jag icke kunde urskilja karlens ansigte.
Han stod och högg ved.
Jag stannade och såg.
Det var liksom hade luften omkring mig blifvit friare och högre, jag andades så fullt och djupt, och så var det en stämning, som tog mig.
Hvad kunde det vara, som gjorde mig så hjertinnerligt glad af att se på de der manschetterna?
Hur oklar en stämning än må vara, har den alltid en rimlig orsak.
Den ville jag finna och så analyserade jag.
Antingen var karlen en herre, och i så fall låg det ju en härlighet i bara det, att han hade klokskap nog att taga itu med kropsligt arbete (helsa), eller ock var han en simpel arbetare, och i så fall en som höjt sig.
Ty den kroppsarbetare som på Lördagen går till sitt arbete med så skinande linne, han kan sannerligen icke uthärda i ett hem af snusk, och der renhets- och skönhetskänslan fått tränga igenom, der verkar hon till och med på moralen.
Jag tyckte mig således i honom se en af framtidens arbetare, och i fonden öppnar sig ett vidsträckt perspektiv: arbete, renhet, jemnlikhet!
Vid den tiden har man sjelf för längesen växt upp ur jorden som gräs eller örter, men hvad gör det!
Det är tillvaron, jag älskar, och den är evig.
Ett sådant infall – för ett par manschetter!
Onsdagsmorgon d. 5/11
Nu har jag fått ditt bref, tack, tack för det var så långt, men ännu mera tack för det du »med pennan i hand är kamraten fullt ut».
Och hvarför icke?
Om du tror dig träffa mig med slagorden »medfödt pryderi» och »onaturlig blyghet» så hugger du i luften i stället.
Det är kroppen som är skygg (ty gamla vanor hänga ihärdigast vid den) men själen är det icke och det är väl den som är det egentliga jaget.
Jag har verkligen gjort mig reda för hvad det innebär att icke anse något menskligt främmande för sig.
Du talar om det sätt hvarpå gossar och flickor växa upp: – afskilda från hvarandra.
Det är onaturligt och derför är det skadligt.
Jag har varit genomträngd af den öfvertygelsen ända sen jag var barn.
Den har mognat genom år och erfarenhet.
Det fins intet problem, på hvilket jag funderat så mycket som just på mannens och qvinnans ställning till varandra.
Jag har spionerat, antecknat, jemfört och dragit slutsatser.
Derom kan min stora bok bära vittne.
Derför är det heller ingenting som jag så gerna talar om med de få menniskor, till hvilka jag säger som jag tänker.
Till dig skall jag göra det.
Men kom ihåg – oss emellan!
Samhället är icke sådant, att man kan vara öppen mot alla, om man är klok; det har ingått i sjelfva folkmedvetandet, som man hör af ordspråket:
»af barn och dårar ska’ man höra sanningen».
Nå, nu till mannen och qvinnan.
Det är qvinnorna sjelfve, som ha stor del i, att det icke kan bli likställighet mellan könen.
De ställa upp två hinder: behagsjuka och pryderi.
I båda fallen blir det endast qvinnan som framträder på menniskans bekostnad.
Att låta qvinligheten komma fram, der den icke behöfs, det är ensidigt konstladt.
Låt den komma till sin fulla rätt, der den skall, men framför allt menniska – se der min sats!
Manlig och qvinlig natur eller själsriktning skall aldrig bli stöpt i en och samma form, det är omöjligt – och vore icke å någon sida önskvärdt, ty utbytet ligger just i komplettering; men män och qvinnor böra komma till tals och lära förstå hvarandra.
De borde slita samma skolbänk, betraktas som jemnlikar och vänjas vid samarbete från början.
Osedlighet skulle ej bli följden, enligt min mening, men det hela skulle bli sundare, enklare, naturligare.
Afstängningen verkar intet godt.
Jag alldeles häpnade när jag en gång af en händelse fick en djupare inblick i vissa förhållanden inom skolorna i X.
Små barn hemfallna till de onaturligaste laster och lärande af hvarandra, det är ju det ohyggligaste man kan tänka sig!
Och det var skolor uteslutande för gossar.
Afstängningen visade sig der ej vara någon garanti för sedligheten.
Hos oss på landet gå flickor och gossar tillhopa, men fast de gå der ända till konfirmationsåldern har jag aldrig hört, att det mellan skolbarnen inbördes gifvit anledning till anstötligt lefnadssätt.
Men väl var der en skolmästare i K. (läsare och gift) som blef afsatt derför, att han blifvit öfverbevisad om att ha velat locka en af skolflickorna – nå, karlen hade ju »tron», och läsareligan icke allenast tystade ned saken, utan skaffade honom äfven en ny plats.
»Satan hade frestat honom så hårdt», hette det.
Det är enligt min tanke icke naturen, som drifver barn till sedlighetsbrott, det är de äldres dåliga exempel – apnaturen och nyfikenheten.
Det skulle vara derför männen äro friskare än qvinnorna.
Du har rätt i en del, men inte helt.
Det kommer mycket annat till.
Snörlif – de ha ingen aning om, hur det förderfvar, och hvad det förderfvar, ty sin egen kropp känna de icke.
Och så höga klackar som sitta midt under foten i stället för under hälen, der de borde ha sin plats; kroppens onaturliga hållning vid den uppstyltade gången framkallar underlifslidande.
Så alla kakor och konfektyrer, så ett innesittande lefnadssätt utan tillräckligt hvarken kropps- eller själsarbete, så läsningen af sliskiga romaner, hvilka endast väcka ett pjunkigt drömlif, ingen eftertanke.
Och nu till dina äktenskapsteorier!
Jag gör just den invändningen, du sjelf nämt, att de icke kunna realiseras.
Men du hade väl väntat dig en lifligare opposition äfven på andra punkter?
Om jag betraktade saken uteslutande ur läkarens och moralfilosofens ståndpunkt (och derifrån ser jag den ibland, eftersom jag är en »realistisk» författare) då skulle jag underskrifva din lära, men nu ser jag också på den med det praktiska sinnets nyktra ögon, och derför säger jag: den kan icke tillämpas i det nu bestående samhället.
Och hvarken i våra eller våra barns tid skall detta bli så grundligt omstöpt, att dessa teorier bli godkända af societeten eller den offentliga moralen.
Jag söker ej öfvertala dig till att ej strida för dem, om du kan anse det gagnligt, och jag vet nog att store andar före dig gjort så.
Men hvad mig sjelf beträffar vill jag kämpa för något, hvars, om än så ringa, resultat kan bli synligt i min eller mina barns tid.
För mina barnbarnsbarns nppfostran må de sörja, som då lefva.
Om man håller framför mig något godt, som jag möjligen kan nå, jemte ett ännu bättre, som det är fåfängt att eftersträfva, då väljer jag det förra.
Hugg i! det är alltid maningsropet till mig sjelf, men då behöfs det också någonting påtagligt.
Abstraktionerna — — bort med dem!
Det skall gå åt minst två generationer qvinnor innan de der idéerna kunna bita på dem – hvad som sker i smyg räknar jag naturligtvis inte.
Nå – det enda fält, den der sexuella naturkulten kan påräkna, är således den manliga ungdomen, och de enda armar, som stå öppna för den, är – prostitutionens.
Drif dem alla dit med de Strindbergska lärorna, och det skall göra ondt värre.
Jag är ingen rigoristisk återhållsamhetsapostel, ty jag vet att »dygdens lön» har motstycken i verkligheten, men det oaktadt anser jag, att sträfvandet efter likställighet bör gå åt motsatt håll till det, du pekar åt.
För närvarande.
Inskränkning af prostitutionen och sjukligheten är det mål, som för den första tiden är det nödvändigaste att uppställa.
Mannen borde hvarken så tidigt eller så hänsynslöst offra åt lidelsen som nu.
Han kunde lära bara en enda liten smul af qvinnorna.
De äro menniskor, de också, med menskliga begär, men hvilken skilnad!
Han borde hysa aktning för den svagare partens viljekraft i stället för att hångrina deråt och yfvas öfver egna odygder.