Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då talade vi om friherrinnan Knorring och min första sammanvaro med henne.
Men detta inträffade på våren och jag hade således ej då varit närvarande vid den storartade supén på Skälltorp.
Jag märkte att mamsell Bremer hyste mycket vänskap och sympati för kusin-författarinnans person, men föga, hvad redan blifvit antydt, för hennes arbeten.
»Vår verksamhet går åt så olika rigtningar», förklarade min gäst, och värdigades med detsamma känna sig litet före om hennes och mina rigtningar hade några beröringspunkter.
Och som jag ej kan finna ett lämpligare tillfälle än detta, att med min skildring stanna vid denna vårt lands första litterära notabilitet på det qvinliga området, så begagnar jag det och vill derefter nämna några ord om
En supé hos Fredrika Bremer.
Vårt samtal blef långvarigt och gick på djupet af tvenne qvinnors inre väsende.
Hvad mig beträffade, var jag dock långt mera åhörarinnan än den delgifvande talarinnan.
Jag kan mycket väl beröra vissa af mina yttre förhållanden.
Alla menniskors yttre förhållanden ligger i öfrigt snart sagdt som uppslagna böcker i en boklåda, tillgängliga för hvilken som behagar bläddra i dem, hittande ett kapitel här, ett annat der, att bifoga och jemföra med de muntliga notiserna.
Och detta blir oundvikligt till följe af att ingen lefver fullkomligt ensam, undantagande i sin inre lilla verld, den enda vrå menniskan har för sig sjelf och som hela hennes natur och sjelfaktning förbjuder henne att göra till föremål för förtroenden och bekännelser.
När jag således känner en menniskas yttre lif, ja, till och med nära på från perm till perm, känner jag dock en oändligt liten del af henne, ty jag vet ju ingenting om huru dessa detaljer verkat.
En åskådlig verkan se vi visserligen, men den icke åskådliga se vi ej, och framför undersökningen af den, befinna vi oss lyckligtvis framför en vägg utan dörr.
Hvad nu särskildt Fredrika Bremer beträffade, hade hon alldeles motsatta känslor, hvilka kunde ligga så väl i hennes omfattande begär att öfverflytta hela själslifvet på en religiös-filosofisk och socialistisk grund.
Hon försvann gerna i ett guldmoln när hon kom in på sina erfarenheter i dessa ämnen, och det fans då icke en känsla i hennes hjerta, en rörelse i hennes sinnen, en fiber i hennes varelse, som ej efter ett föregående vågsvall lade sig till ro uti någon af dessa öppna hamnar.
Hon hade haft sitt lidande, sitt kors, sina gäckade förhoppningar, men hon kunde tala om dem, och äfven skrifva om dem, synnerligen framdeles i sina bref till systern i hemmet, och öfverhufvud var den erfarenhet hon gjort, vid kringseglingen af de blindskär, hvilka finnas inom hvarje menniska, sådan, att den fört hem åt henne en nästan ovansklig frid.
Då man hörde henne kunde man tro sig höra ett nytt slags helgon, som litande på sin högre kallelse modigt gick att kämpa med hvad helst som möta ville.
Hon egde ingen hemlighet, ingen förtrolig känsla, för hvilka hon ej fann ord.
Och hvad annat än denna kraft, denna rika förtröstan, var det som uppehöll henne, när hon, det till kroppen svagaste och finaste qvinliga väsende, gaf sig ut på årslånga ströftåg i främmande länder, från verldsdel till verldsdel?
Och sedan hennes krafter räckt till allt detta, kom hon båda gångerna tillbaka med stora skördar af erfarenhet, som det var hennes glädje att få meddela sina landsmän.
Hon öfverlemnade sig sedan åt den otroligaste verksamhet i reformväg.
Kanske ville hon reformera för mycket, men der så stora gåfvor finnas för det ädla, det rena och upphöjda så väl hos qvinnan som hos medborgarinnan i samhällsfrågorna, der är det möjligt att ett steg framåt här och hvar kan tagas för långt.
Hon var emellertid och förblef till det sista ett slags föresyn och försyn i det godas tjenst, och efter henne lefva verk, som, ifall de också icke i sin början upprunnit i hennes eget hufvud, dock hade hennes kraft och lefvande verksamhet att tacka för att de stego till den höjd der de sedan genom andra ädla krafters verksamhet utvecklat sig.
Inom vårt land var hon i följd af de sociala tendensromanerna icke mot slutet så alldeles populär som vid början af sin bana.
Det fans väl enskild sympati för hennes utvecklade idéer, och för allt det guld hon uppdrog ur sin inre verld – allt, ty hon höll, som nämndt, ingenting tillslutet, hon kunde låta läsa sig så väl inombords som utombords, men denna begränsade sympati råkade ej in i det allmänna spåret.
Man höll sig blott till ett ensidigt faktum.
»När hon skref sina första romaner, då var hon treflig, då läste man henne med nöje, och gladde sig hvar gång något kom ut af hennes hand.
Men nu har hon blifvit för lärd och tråkig.
Man ville icke se, icke finna att en sådan själ som hennes omöjligen kunde åtnöja sig med att blott roa eller gagna endast på det sätt som en romanförfattare får begagna, det vill säga genom händelsernas egen moral och inre samband med vissa frågor.
Hon älskade att undervisa genom afhandlingar och genom vissa rigtningar som ålåg hennes personal att bringa i ljuset.»
Var detta ett fel, så har det varit deladt af många, henne ofantligt underlägsna såväl i språk som form och djup.
Tänk endast på den ofantliga serien inom vår litteratur, der ett eget slags religiösa värfvare kläder på sina litteraturdockor de renaste hvita kläder, der filantropiska idéer och moraliska sentenser begagnas till grundfonder för de underligaste målningar.
Alla de som skrifva så, göra det troligen i den bästa mening, och derföre att det icke finnes lättare sätt att få uti menniskorna hvad de vilja bestå dem.
Den ryktbara Fredrika Bremer hade efter misslyckade försök i ren religiös filosofi – man minnes hennes
Morgonväkter – vändt sig åt samma håll inom tendensromanen.
Men man ville ej förstå henne.
Hon tog den saken med berömvärdt lugn och skref ändå.
Hennes socialistiska penna fick icke grundtorka, ty det fans väl några personer som insågo hvad hon menade och ville.
På det sättet hade (jag kastar nu, det får ej glömmas, blicken nära 20 år in i framtiden) för henne året 1864 inträdt.
Hon hvilade nu i hemlandet efter sin sista femåriga resa inom gamla verlden, från hvilken hon gifvit oss storartade och intressanta beskrifningar.
Hon var omgifven af en stor krets af prestinnor inom området af framåtskridandets kretsar, på alla smärre och större samhällsvägar.
Och hon, den första prestinnan i denna tempeltjenst, var högt värderad och älskad!
Men Hvardagslifvets älskliga författarinna var temligen bortglömd.
1864, då min man utgaf Illustrerad tidning, började den – jag nämnde detta i skizzen öfver August Blanche – med en teckning som jag skrifvit till Fredrika Bremers porträtt.
Jag var icke riktigt nöjd med mitt arbete, ty det hade visst varit ännu mera vackert att säga om henne.
Men jag sade det bästa jag kunde och framdrog de utsökt tillfredsställande omdömen, som en fransk kritiker uttalat öfver hennes på franska språket, i förkortning, utgifna skildringar af »Hemmen i Nya verlden».
Detta gladde henne så mycket (ty hennes hjerta var fullt af erkänsla för det ringaste bevis på verkligt deltagande), att hon visade mig den äran att sjelf komma och tacka mig, och på samma gång inbjuda mig till en liten supé.
Detta var naturligtvis ett gunstbevis, och härflytande från en mycket olika källa med den som föranledde min bjudning till Skålltorp.
Med Fredrika Bremers höga idéer om användandet och missbruket af denna jordens goda, var det icke tänkbart att jag här skulle få se en skymt af friherrinnan Knorrings lysande supé; jag hade långt förut hört beskrifvas att mamsell Bremers aftonmåltid oföränderligen bestod af sill och oskalad potatis jemte en asiett med smör och thé dertill.
Detta program ändrades aldrig, äfven om hon hade någon främmande.
Och en sådan person kunde naturligtvis göra hvad hon ville; helst då hon var exempelgifvande, åt dem förstås, som hade det vackra modet att följa exemplet.
Vi voro bjudna till klockan 7.
Min man var emellertid icke der.
Han blef likväl sedan en flitig förmiddagsuppvaktare.
Sällskapet var litet, men der fans, utom värdinnan, en person som jag fann mig mycket lycklig af att få personligen lära känna, nemligen professor Nilsson.
Men innan jag inträdde i förmaket varseblef jag i yttre rummet tre små färdigdukade bord, garnerade med thékoppar.
Det är alldeles omöjligt att förstå huru denna elfkropp kunnat mägta motstå sådana besvärligheter, hon genomgått på resorna, men en högre magt hade burit henne, och nu spelade öfver hennes visst icke vackra men desto mer uttrycksfulla drag en så tillvinnande, framför allt fridfull vänlighet att den var oemotståndlig, helst då man råkade erinra sig att hon i sin egen biografi kallat sig sjelf en orolig och passionerad varelse.
Hon presenterade mig nu för sina gäster, en liten utsökt krets, hvaribland den unga intelligenta engelskan, som under ett år vistades hos mamsell Bremer och senare i en bok öfver detta år (der äfven närvarande afton är omnämnd) beskrifver det vackra, klart rena och pligttrogna lif hon städse förde, hon, som fordom så mycket klagade öfver de inre töcknen som ej kunde klarna.
Det rådde en behaglig anda i sällskapstonen, och det förundrade mig att två gamla herrar (men de voro värdinnan så innerligt tillgifne) ordentligt med de vältaligaste ord tackade mig för den enkla rättvisa jag gjort deras »kära Fredrika!»
Den ene hviskade med en vackert bekymrad min:
»Hon har blifvit en liten smula gammalmodig.
Men det här skall verka godt och upplifvande.»
»Vi ha alla att hvar i vår tur vänta det samma», menade jag.
»Men Fredrika Bremer blir i visst afseende aldrig gammalmodig.
Det är i öfrigt icke blott som romanförfattarinna hon skurit lagrar, hon har vunnit dem på flera andra fält, der hon icke lätteligen blir upphunnen.»
Den gamle herrns ögon lyste af nöje. – »Den, som hade så sanna vänner!»
Nu blef det en för mig högst intressant konversation med professor Nilsson, som några dagar senare beredde mig den glädjen att få se honom hemma hos oss, der Bellmans hufvudskål blef ett ämne som han ej fann ovärdigt.
(I parentes nämner jag här att denna relik, som så många efterfrågat, nu hvilar i samma kyrkogård från hvilken den, under ställets planering, blifvit bortlemnad.)
Under aftonens lopp serverades hos mamsell Bremer alldeles ingenting.
Men hon visade oss en hel hop intressanta saker som hon hemfört, och skänkte hvar och en af sina gäster några högst märkliga torkade och väl ordnade blommor från det heliga landet.
För min del erhöll jag dessutom ett par andra små minnen.
Klockan nära 9 blefvo vi anmodade att gå ut i det yttre rummet, der hvart och ett af de tre små borden nu hade sitt lilla fat med väl skuren sill och sin karott med oskalad potatis eller som jag hört det nämnas »potatis i kappsäck».
Min svägerska Octavia Carlén, som förut var bekant hos mamsell Bremer, hvilken hon lyckats visa åtskilliga små nyttiga tjenster, hviskade till mig, att mamsell Bremers jungfru låtit henne veta att det i afton skulle bli något rigtigt ovanligt.
Förutom sillen, kom det att serveras små kotletter till potatisen, och, o öfverdåd! vin och bakelse efteråt.
Men hvad som var det bästa, det var att se Fredrika Bremer på det mest behändiga och praktiska sätt rangera kopparne och sjelf med sina små fina händer manövrera den stora thékannan, och för hvarje kopp hon fylde smålog hon och såg mycket lycklig ut.
Det var i öfrigt inte något obetydligt arbete, ty från de andra borden buros äfven kopparne fram, och alltjemt räckte både théet och krafterna till.
Men nu torde tiden vara inne att sluta denna lilla extra supé ofvanpå Mellins supé.
Jag tillägger blott, att från den tiden blefvo mamsell Bremer och jag mycket närmare bekanta, och vexlade flera bref, äfven sedan hon för sista gången flyttat till Årsta, der hennes lif slutades.
Hon hade ej förgäfves skrifvit om Strid och Frid.
Innan jag återgår till Mellin måste jag emellertid nämna två saker.
Först vill jag reservera mig mot den möjliga uppfattningen, hvilken skulle vara helt och hållet origtig, att mitt omnämnande af arrangementet vid mamsell Bremers supé innefattade någon liknelse till klander.
Nej, så långt derifrån, att jag omtalat denna för mig så glada afton blott för att gifva de läsare, hvilka med något slags intresse fästa sina blickar vid Minnena af det gamla författarlifvet, tillfälle att få bedöma detta äfven i de små materiela detaljerna.
Och för resten äro dessa detaljer ändå icke så materiela.
Lyxen hos Friherrinnan Knorring i mat och dryck, kaffe- och thébröd, (hvilka två sista slag voro tror jag lika många som hennes talanger, det vill säga tjugufem) utgjorde ett lefvande bevis på att hon, i egenskap af representerande dam, ansåg sig af princip skyldig att lysa i hvilken representationsegenskap som erbjöds.
Fredrika Bremer, hyllande en motsatt princip, den att man äter för att lefva, men att man icke lefver för att äta, ansåg också sig såsom den representerande.
Och så kom det derhän, att »Min älskade Fredrika» och »Min älskade Sofie», såsom de ofta benämnde hvarandra, togo hvar sin väg så väl i detta som i annat.
Och hvilka eleganta egenskaper friherrinnan Knorring kunde utveckla vid sitt bord, aldrig kunde hon skänka sina gäster en så innerligt behaglig syn som den att se Fredrika Bremer, sträfvande med den stora kannan, servera thé.
Detta var det ena jag ville säga.
Det andra var att på den der förmiddagsvisiten, som vi alldeles råkat på villospår ifrån, hon talade om Mellin med en så djup aktning och vänskap att, i fall jag icke redan från första stund af hans och min bekantskap fattat honom från en sann sida, hennes omdömen skulle inverkat på mig, detta dock blott efter hvad jag förmodar.
Men i sjelfva verket har jag alltid haft svårt för att upptaga andras intryck, utan helst velat studera de egna, hvilket jag också anser att hvar och en bör göra.
Det blir alltid en svaghet att forma sina begrepp efter andras hänvisningar.
Detta kan visserligen vara beqvämt, men medför den framtida olägenheten att aldrig känna sig sjelfständig, utan hjelplös, då ingen finnes till hands att gifva ett omdöme, eller sätta form och färg på det som blygsamt söker sig sig fram.
Härifrån öfvergår jag till
Mellin såsom prest.
Vi ha talat om Mellin i egenskap af mångsidig författare, i egenskap af den hjelpsamme vännen, den intresserande beskyddaren för de många okände litteratörer, poeter, artister eller andra konstnärer, som sökte hans råd och beskydd, och vi ha också sett en liten bit af honom som sällskapsman, men vi ha icke talat om honom såsom prest.
Dock, innan jag yttrar något om det enskilda intrycket af honom i sjelfva utöfningen af det presterliga kallet i dess heligaste mystèrer, vill jag anföra hvad Blanche, som var en sin tids upplysta organ, yttrar om Mellin i egenskap af en kyrkans man.
»Men vi hade så när glömt
Den kristlige predikaren i 3 årgångar, utgifven af honom 1839-41.
Mellin är som bekant prest, och den tiden komministersadjunkt i Stockholm (i Clara).
Frisinnad i de politiska frågorna, hvilket de högvördige hade svårt att smälta, var han deremot i den religiösa måhända mera statskyrklig än som smakade vännernes krets.
Men en prest, sådan som Mellin, prest i lefvernet så väl som i läran, kunde ej vara annat än tolerant, om han också ogerna tog emot sina politiska vänner i sakristian.
I Mellins predikningar, liksom i hans förebild Franzéns, skönjer man emellertid ett bemödande att ställa det poetiska elementet, hvaraf båda voro så mägtiga, alltför mycket under det dogmatiska, liksom vore i en predikan inspirationen en synd; utan den fria utflygten af sin inspiration, månne väl Wallin blifvit den »domsbasun på Zions berg» som Tegnér kallade honom?
Herrans tjenare i gamla testamentet voro, skulle vi tro, skalder om någon varit det.
Och är väl sjelfva Kristi lära annat än den högsta inspiration, vällande fram som en väldig flod, den aderton seklers prosa med alla sina förvrängningar och konstgrepp förgäfves sökt grumla och afleda.
Men, statskyrklig eller ej, är dock Mellin – vi veta det nog – en herde såsom få, oss veterligen, äro.
Hvad han i sin ungdom var för sina vänner inom litteraturen och skön konst, är han ännu i dag för sina socknebor, samme faderlige vän och rådgifvare, samme varme deltagare i alla deras angelägenheter, i deras fröjder och lidanden, outtömlig i uppfinning af medel att skydda de förra och skingra de senare».
Blanche började det anförda utdraget med att tala om Den kristlige predikaren, som, heter det, han »så när glömt», och som han nästan åter glömde denne, under värman af sitt föredrag att hålla sig till den verklige predikanten, så tyckes mig det icke vara ur vägen att anföra en annan författares yttrande om just det ifrågavarande arbetet, icke blott derför att det blifvit nämndt, utan att det ovilkorligt hörer till individualiteten af Mellins väsende såsom den andlige läraren eller rättare till hans uppfattning af den lagstadgade delen deraf.
»Han, presten, skulle naturligtvis äfven plöja på kyrkolitteraturens fält.
Och så utgaf han »Den kristlige predikaren», med uppgifvet syftemål att inom husliga kretsar lända till uppbyggelse samt väcka och underhålla andakten.
Af den offentliga kritiken blef Predikaren icke med odeladt intresse emottagen, kanske mycket derför att Mellin var i det hänseendet strängt dogmatisk, och, med sin frände Franzén till förebild, klafband den inneboende poetiska känslan under det rent presterliga, liksom fruktade han för inspiration, hänförelse.
Emellertid skattade
Franzén sjelf högt Mellins predikogåfvor, och han skref en gång till en vän om Mellins egna predikningar, hvilka nu utgöra supplement till Franzéns predikosamling: »Hade Mellin också icke skrifvit mer i sina dagar än dessa predikningar, så förtjenade han befordran.» – Befordran inom den dogmatiskt rättrogna svenska kyrkan naturligtvis.
I dessa uttalanden, hvilka söka angifva Mellins presterliga uppfattning af sitt embete, ligger bokstafven af hans verksamhet.
Men andan deri kunde endast uppfattas då man hade tillfälle att se honom i sjelfva utöfningen af hans heliga kall.
På papperet i sin tryckta utstyrsel är ordets kraft helt olika till sina verkningar mot att höra det från apostelns egna varma läppar.
Mindre i alla fall på predikstolen än vid andra af lifvets heligaste och vigtigaste kristliga momenter.
Mellin hög och allvarlig, med handboken i hand, träda fram till brudpallarne att förrätta en vigsel.
Det var ej Mellin, hvars röst jag då hörde, det var Herrans vigde tjenares, ty den röst, som vissa begåfvade prester vid stora högtidsstunder erhålla, är liksom en återklang från ofvan, der »tungomålet» talas med ljud, hvilka vi icke känna.
Och huru var ej också hans yttre gestalt då förändrad!
Han uppbar alltid, på verldsligt språk, särdeles väl sin andliga värdighet.
Men det vill säga nästan så godt som ingenting jemfördt med den högre apostoliska värdigheten, der det verldsliga elementet är alldeles skjutet åt sidan.
Dernäst såg jag och hörde
Mellin då han stod framför altaret med kalken i sin hand.
Just ett sådant ögonblick pröfvar till hvilken halt presten hörer.
Det finnes sådana Guds ords tjenare, som af den bestämda kyrkceremonien förmå skapa en himmelsk, en sant himmelsk måltid till stiftarens minne, men dessa prester skola då glömma alla tankar på kyrkobruk för att sjelfva under inspirationens välde gå in i sin höga kallelse.
Sådan syntes då Mellin, och huru mycket han i sina predikningar kunde hålla sig till den statskyrkliga formens fordringar – här var han den enkle aposteln.
En tredje gång såg jag honom vid ett tillfälle, som jag antager bland de, för den kristna lärans mystèrer, allra vigtigaste, och som kanske för en presterlig förmåga är den mest pröfvande – nemligen vid en sjuksäng.
Det blef icke en dödssäng, men så mycket svårare är det att hitta de rätta orden, der skiljovägen delar sig och ingen mensklig kunskap, hvarken läkarens eller aningens, kan visa på hvilkendera vägen den sjuke kommer att taga.
Och äfven här tillfredsstälde Mellin.
Efter uttalandet af dessa åsigter har jag ingenting vidare att meddela i detta ämne, utom det vackra och fina draget, att Mellin aldrig, under sin ungkarlstid, åt söndagsmiddagen på någon källare, då han i kyrkan utdelat nattvarden.
Han sökte då någon af sina många vänners familjebord.
I sammanhang med det presterliga ämnet nämnes att Mellin under en följd af riksdagar var tjenstgörande i presteståndets kansli.
Och nu gå vi att återfinna hufvudpersonen i denna skizz i sin vanliga verldsliga gestalt.
Åren 1846–1851.
När helst Mellin inträdde i vårt hem, lyste alltid solen fram, äfven om det var mulet i den yttre luften.
Han hade alltid ett Johannisutseende med sitt långa, ljusa hår, sina klara, milda blå ögon och sin hjertegoda min.
Och alltid kom han med händerna fulla af litterära nyheter, och tankarne och läpparna fulla med stora, stora planer för stora arbeten och små intagande planer för mindre stycken, som han ärnade utgifva, ty han hade allra minst sex à sju idéer och icke blott idéer, utan sex à sju arbeten i gång på samma tid.
Han var i egenskap af författare icke blott outtömlig, han var outransaklig, ty hvart räckte han ej till?
Med slutet af 1846 fingo vi ett gemensamt intresse i Thomsons senare utgifna bibliotek »Nya Svenska Parnassen», döpt af Mellin; han hade från många år tillbaka (från Nicanderska tiden) stått i relation med Thomson.
Och vänskapsrelationerna dem emellan upphörde aldrig.
Vi kollationerade nu våra blifvande tillgångar för biblioteket.
Jag meddelade planen för »En natt vid Bullarsjön», hvilken han icke blott till dess tendens fullt gillade, utan gaf mig äfven många vinkar och ett trofast handtag vid skildringen af missionärens (hjeltens) vistande i Lappmarken.
Å min sida fick jag del af planen för Unga Grefvinnan, som han ärnade kalla en novell, men som skulle bli en verklig roman, huru kinkigt det än var att denna dam skulle komma och inkräkta på Trettioåriga kriget, Gamla tidens historia för ungdom med flera.
»Men», sade han, »jag vill aldrig vara oridderlig emot damerna, och derför skall min »Unga grefvinna» nog finna uppröjd väg, åtminstone så pass som en gångstig att sätta sina små fötter på.»
Och Unga grefvinnan hoppade helt lätt och behagligt från den stigen direkt upp på parnassen, der hon tog sig min och later af att vara fullt hemmastadd, hvilket ock ingen hvarken recensent eller läsare bestred henne.
Hvad kunde hon ock annat göra, såsom dotter af en man, med en sådan lång rad af litterära anor, hvilken tre särskilda gånger, 1828, 1833 och 1840, vunnit Svenska akademiens andra pris, och desslikes sedan Carl-Johanspriset för litterära förtjenster?
Men förutom de litterära, förhöll det sig synnerligen mystiskt med de invecklade adliga anorna.
Och, så vidt jag minnes, fans en spännande intrig och många karaktersmålningar i detta arbete, i hvilket författaren liksom velat visa hvad han i uppfinningsväg förmådde.
Hvad han förmådde i lätt stil och naturtrogna teckningar, det visste man förut.
De två på förhand bestämda åren af Thomsonska biblioteket gingo till ända.
Mellin hade ej fullbordat sitt »Trettioåriga kriget», men skrifvit »Främlingen från Als» samt hunnit ett långt stycke i väg på »Krigen och statshvälfningarna i våra dagar».
Och till allt detta var han äfven sysselsatt med »Tåget öfver Stora Belt» och ändtligen och slutligen med berättelser om »Svenska resandes äfventyr och färder», der hans minnen från Portugals-resan inflätas.
Midt inne i denna omätliga litteraturhvirfvel inträffade två intressanta afbrott.
1848 föddes honom en son, och samma år, den 18 februari, utnämndes han till bataljonspredikant vid Svea lifgarde, hvarefter han blef tillförordnad regementspastor vid detta regemente under expeditionen till Fyen.
Nu kan man vara förvissad om att ett sjudubbelt lif rullade genom den om idel strider, bragder och segrar drömmande prest-hjeltens blod.
Om det endast varit i forna tider, då äfven presterne buro vapen i fält och drogo åstad med det heliga korset i ena handen och svärdet i den andra!
Det skulle just klädt vår Mellin att ha varit en medeltidsbiskop.
Jag hade aldrig tillförene sett honom se stolt ut, men med sådana utsigter var det väl omöjligt annat för den, som icke tog saken från den simpla materiela sidan.
Jo, en gång förut mins jag att jag såg Mellin i en viss stolt skepelse; det var den aftonen, då, som förut är nämndt, den vackra stiftelsen för litteratörernes och artisternes pensionskassa öppnades och han förde Konung Oscar dit, omkring salen, att bese hvad redan blifvit samladt.