Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Justerades 9 prot-utdrag för d. 28 dennes, samt pleni-prot, för d. 2 G sisth Aug.
Uplåstes ett af Gr.
Hamilton, Jakob Essen, inlemnadt så lydande memorial:
Det förtroende, som Höglofl.
It. o. Ad. hedrat mig med, att vara Ordfins i RiddarhusDirektionen Suppleant, får jag, i anseende till trägna embetsgöromål, härmed afsäga mig.
Med tillkännagifvande att fullra. för adliga ätten N:o 325, Appelbom, Hr v. Franken, Georg Wolffgang, som varit ledamot i Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. och i RiddarhusUtsk., i anseende lill sin hufvudmans död, inlemnat sin riksdagsmanna-pollett, anmodade Hr Gr. o.
Hrr Elektorer att utse en ledamot i Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk. och en ledamot i RiddarhusUtsk. efter Hr v. Francken.
Företogs till afgörande LagUtsk:s d. 7 och 10 dennes på bordet lagda Betänk.
N:o 46, i anledn. ej mindre af K. M:s Nåd.
Propos. aug:de utvidgad religionsfrihet och vissa dermed gemenskap egande ämnen, än äfven särskilda dermed sammanhängande inom RiksSl:n väckta motioner.
Landtm, hemställde, om R. o. Ad. ansåge detta Betänk. böra punktvis föredragas och att dervid ingressen borde behandlas såsom en särskild punkt.
Till följd häraf föredrogs nu ingressen till Utsk:s förslag till beslut, och yttrade sig härvid; 256 Den 31 Oktober f. m.
Vid den gemensamma sammankomsten tog jag mig friheten, att bland annat göra anmärkn. mot sjelfva sättet för denna lags tillkomst.
Jag anser, såsom jag äfven då yttrade, det vara af den yttersta vigt för såväl Konungens Rådgifvare som R.
St;r, att ställa sig Grundlagens föreskrifter till efterrättelse.
Som bekant är bjuder 87 § Reg:sF:n, att då Konungen vill till R.
Strr framställa någon lagstiftnings-fråga, skall Han deröfver först hafva hört StatsRådet och Högsta
Domstolen, samt derefter aflemna förslaget till R.
St:r» Nu har likväl icke i denna fråga så tillgått.
Konungen har till Högsta
Domstolens yttrande öfverlemnat ett förslag; mot detta förslag hafva anmärkmr af Högsta
Domstolen blifvit framställda; Konungen har icke gillat dessa anmärkmr mera än i vissa afs:den, utan har, dels med användande deraf, dels med anledn. af anmärkmr från annat håll, uprättat ett alldeles nytt förslag, som icke allenast till upställning, utan äfven till innehåll är väsendtligen olika det, öfver hvilket Högsta
Domstolen yttrat sig.
Ofver detta nya förslag har deremot icke Högsta Domstolen varit i tillfälle afgifva något yttrande.
Nu lärer väl icke någon kunna vilja tolka Grundlagen så, att meningen vore, det Konungen endast behöfde tillkännagifva för Högsta
Domstolen
Sin afsigt att framställa förslag om religionsfrihet till R.
Det är klart, att om Konungen gifvit sådant tillkänna för Högsta Domstolen, skulle Högsta
Domstolen hafva anhållit att få del af det förslag Konungen ville framställa, emedan Högsta
Domstolen annars icke kunde blifva i tillfälle att deröfver afgifva yttrande.
Nu förekommer, just hvad denna ingresss beträffar, den märkliga omständighet, att i densamma, bland andra lagbud, äfven föreslagits upliäfvandet af 4 § 1 kap.
MissgerningBalken, och denna lagparagraf är just den, sora handlar om utspridande af villomeningar och förledande att öfvergå till annan religion.
Detta lagstadgande var icke framstäldt till uphäfvande i det första förslaget, hvaröfver Högsta
Domstolen yttrade sig, och följaktligen har icke Högsta Domstolen blifvit hörd i en så väsendtlig fråga som den om uphäfvande af ett lagstadgande.
Jag hemställer då till eder, mine Hrr, huruvida det är möjligt, att vi, utan att öfverträda Grundlagen, kunna lemna bifall till det gjorda förslaget, och derigenom erkänna att Konungens Rådgifvare fullgjort sin pligt, ehuru de framställt till uphäfvande ett lagstadgande, utan att Högsta
Domstolen blifvit deröfver hörd.
Jag för min del kan åtminstone icke annat än ogilla ett sådant förfarande.
I detta afs:de tillkommer det mig att uptaga den anmärkn., som Hr Cederschiöld framställt, emedan jag skulle anse som ett oförsvarligt fel, om jag, såsom ledamot af LagUtsk. gjort mig skyldig till ett sådant förbiseende som anmärkn:n afser.
Utsk. hade i sådant fall bordt stödja sin tillstyrkan af afslag på det förhållande som Hr Cederschiöld påpekat; men jag har i detta afs:de att åberopa en flerårig praxis.
Vid flera tillfällen har det händt, att Konungen, efter att öfver ett lagförslag hafva hört £ Högsta Den 31 Oktober f. m. 257 Högsta Domstolen, sedermera, med förändring i flera delar, öfverlemnat detsamma till representationen, och i anledn. af ett sådant förfarande har inom representationen aldrig någon anmärkn. blifvit framställd.
Det är också klart, att det skulle blifva ytterst svårt oell i vissa fall omöjligt att afgifva hvarje förslag, som öfverlemnas till Ständerna, precist i samma form sorn det befunne sig sedan det nf Högsta Domstolen blifvit genomgånget.
Om Konungen framställer ett förslag, Högsta
Domstolen i en eller annan punkt gör anmärkn. deremot, utan att likväl upställa en ny redaktion, och Konungen just på grund of dessa anmärkna- verkställer en ny redaktion af den §, mot hvilken anmiirknm är riktad, så skulle äfven i detta fall Högsta
Domstolen icke vara hörd öfver förslaget, då detsamma, med den redaktion det efter förändringen bekommit, icke blifvit granskädt i Högsta Domstolen.
Mati kan således, enl. mitt förmenande, icke gå till den ytterligheten att anse, att, der ett förslag är granskädt, och anmärkna- deremot gjorda i Högsta Domstolen, samt förslaget med anledn. af anmärknma ändras, detsamma bör ånyo framläggas till Högsta Domstolens granskning.
Jag är således, med stöd af den i detta afs:de hittills gällande häfd, af den mening, att denna anmärkn. icke förtjenar något alside.
Ef ter någon tids frånvaro har jag återkommit, för att afhöra en del af RiksStms-öfverläggningar i detta ämne.
Hvad som nu förefallit, bar jag endast-genom tidningarna inhemtat; men på grund af såväl dessa öfverläggningar och de åsigter som der blifvit uttalade, som äfven af hvad jag under en längre tids vistande å landet erfarit, är jag öfvertygad om, att K. M:s Propos., dels inom representationen, dels inom landet följes med myciceu farhåga.
Vid sådant förhållande, och då jag anser det synnerligen angeläget, att någonting vid denna Riksdag åtgöres, har jag, efter sorgfälligt öfvervägande, och med den upmiirksamhet, som R. o. Ad. torde erinra sig att jag, egnat ål denna fråga, satt mig ytterligare in i ämnet.
Efter att noga betrakta den ståndpunkt, hvarpå frågan f. n. sig befinner, måste jag förklara, att jag anser landet ännu icke vara förberedt på den förändring, som här föreslås Jag vill icke ingå i någon kritik af den Kongl.
Proposm, hvarken dess tillkomst eller innehåll; det är alldeles tillräckligt att jag för R. o. Ad. uttryckt min mening och R. o. Ad. erinrar sig nogsamt, huruledes jag ofta yttrat, att jag anser hvarje ny lag vara grundad på en i landet stadgad opinion.
Då jag således icke med min röst velat bidraga till en sak, som jag vet skulle väcka förargelse i landet, tillstyrker jag bifall till denna punkt.
Det utgör hos mig an ledn. till en djup bedröfvelse, att den Kongl. Prposm, som LagUtsk. i nu föredragna punkt föreslagit att förkasta, och som, enl. min tanke, framkommit just i ett ögonblick då den var af högsta behofvet påkallad, rönt så mycket motstånd inom representationen, och IX H. “ 17 2 58 Den 81 Oktober f. ra. efter all sannolikhet icke kommer att erhålla pluralitetens bifall.
Den oro, som i religiöst afs:(le inom samhället länge varit rådande, måste nödvändigt stillas på ett sätt, som afvander från Statskyrkan och samhället i allmänhet de vådor, hvarmed den hotar, och, mine Hrr, denna oro är icke något egendomligt för vårt land; den är gemensam för alla Europas samhällen 1 Det är uppenbart, att en högre makt här framkallar krafter, för att motverka den maleriela riktning, som yttrar sig i vår tid.
Jag uprepar, att förenämnde motstånd för mig varit anledn. till stor bedröfvelse, ty jag är öfvertygad att den Kongl. Proposm framstäldts i en tidpunkt då den är af yttersta behof påkallad; men äfven om så icke vore, mine Hrr, måste man väl vid betraktandet af detta lagförslag anses skyldig tillse, huruvida hitintills varande förhållanden, hvilka stå i strid mot den föreslagna lagen, tillskyndat samhället sådana fördelar, som böra upmana oss att orubbade vidhålla desamma.
I första rummet är väl då att tillse, huruvida bestående förhållanden förmått att i landet utbilda en sann och lefvande gudsfruktan, eller snarare till en början, huruvida de miiktat tillskapa ens någon riktig kännedom om hvad gudsfruktan vill säga?
Men, tyvärr, kan ej en gång en sådan kännedom anses förefinnas.
Okunnighet i andeligt vetande är hos vårt folk, icke allenast hos massan, utan jemväl i lika stort mått hos de s. k. bildade klasserna, verkligen sådan, att om man företoge sig att anställa en undersökning t. ex. om grunden, hvarpå personer bygga sin religiösa tro, skulle enhvar, som är i tillfälle att bedöma saken, komma till den slutsats, att de derom, från kristlig synpunkt sedt, hafva liten eller ingen kunskap; ja, man skulle måhända till sin förvåning finna, att. med undantag att dessa personer hvarken tro på profeten eller dyrka bilder, de likväl, med afs:de å den oreda som råder i deras upfattning af den Evangeliska läran, lika väl kunna kallas katholiker eller mahomedaner som bekännare af vår reua bibliska lära.
Med ett ord, såvidt man vill påstå, att de bestående förhållandena skulle vara fullt verksamma för beredandet af en sådan kristendomskunsknp, sora utgör en anledning och ett medel till framkallande hos individerna af kristlig anda och lefverne, så påstår jag å min sida, att endast okunnighet, likgiltighet eller enskilda beräkningar kan vara grunden för en sådan upfattning af det religiösa tillståndet inom samhället.
— Vända vi oss åter till uppenbarelserna inom samhi 'ets yttre lif, så kan visserligen ännu mindre derifrån liemtas anledn. att beprisa den förmenta tillvaron afen lefvande kristendom inom detta samhälle.
Den fasansfulla utsträckning, som förbrytelserna emot sjette och sjunde Budorden vunnit inom vårt land, borde tillvinna sig äfven den blindes upmärksamhet och deltagande, så tnycket heldre, som brotten emot sjette Budet af båda könen upfattas såsom föga anmärkningsvärda, ehuru hvarje tänkande och allvarlig menniska måste inse den förfärliga inverkan, som detta slag af brott utöfvar på samhällets grundval, familjen, och på det slägte, som upväxer i saknad af det skydd familjen lemnar sina medlemmar.
— Jag förbigår i öfrigt och vill icke här ingå i någon granskning af det sätt, hvarpå vi i lefvernet tillämpa en religion, hvilkens okända och derföre dolda bokstaf Svenska folkets Den 31 Oktober f. in. 259 representanter med rätta synas rara så ifriga att försvara.
Jag vill icke heller tala om det sätt, hvarpå man här missbrukar
Guds namn, om det sätt hvarpå man här firar sabbathen, o. s. v. Jag vill ieke heller genomgå de inskränkande bekännelse-stadganden, som man här är mer eller mindre ifrig att försvara.
Jag vill blott korteligen säga, att hvad jag anfört torde vara alldeles tillräckligt för att ådagalägga, att behof af förändrade förhållanden förefinnes.
En sådan förändring måste slutligen ega rum derföre att de närv:de tvångsförhållandena äro oförenliga med Guds Ord.
Jag vill icke tro, att här finnes någon på detta rum, sorn ej är så fördomsfri, så uplyst af historiens ljus, att han ej vet, det religionstvång icke under någon tid i något land blifvit användt för Guds äras skull; Guds ära fordrar icke något sådant, ty Guds Ord talar icke en bokstaf härom, men det veta vi, att detta tvång utbildats af maktlystnad och deraf alstrad åstundan, att genom folkens försänkande i mörkrets bojor så mycket lättare kunna begagna desamma såsom lydiga verktyg för den verldsliga och andliga maktens egennyttiga afsigter.
Man må icke tro, at,t det paktum rörande religiösa tvångsåtgärder, som sedan verldens skapelse varit bestående mellan hierarchien och den verldsliga makten, någonsin blifvit slutadt i folkens eller uplysningens intresse; i sådant fall skulle det blod, sorn gjutits för häfvande af detta tvång, icke behöft spillas; men just derföre att detta kontrakt är slutet och bestående i mörkrets intresse och genom dess makter, är det som de maktsjuke så ifrigt och envist försvara detsamma.
Förhållandet är i öfrigt nu som alltid, att sedan man under många månader lyckats försoffa i andcligt mörker ett folk, blifver detta obenäget för ljuset och begriper ej sjelft fördelarna af att ega ljuset.
— Dä lutherska läran här infördes, ropade Svenska allmogen till sin store Konung: låt oss behålla våra munkar i fred, vi vilja sjelfva föda dem; men nu ropa allmogens förklädde målsmän, hierarkiens kämpar: låt oss behålla fadrens tro — den likväl ingen sätter i fråga att anfalla.
Man säger att Svenska folket ej är moget för den frihet som nu erbjudes; men om så är, att detta folk ej under tre århundraden kunnat vinna denna mognad, som likväl innefattas och föreställes i och med sjelfva den rena Evangeliska läran detta folk omfattat, så är det uppenbart, att de former, hvaruti denna lära blifvit genom menniskofunder insnärjd, gör det omöjligt att ernå en sådan mognad.
Dessa former måste alltså undanrödjas eller göras oskadliga, och det är just härom som nu är fråga.
Då man ser hvilka lumpna medel som användas för att för flytta uprnärksamheten från det stora målet på små biomständigheter, måste man förvånas.
Så har man t. ex. fått erfara, huruledes representanter tillåtit sig, att inför hela Riksförsamlingen upläsa petitioner. författade hvem vet af hvilken, men som man vet alltid äro lätta att åstadkomma från de okunnigas och vidskepligas sida.
Sådana medel vittna ingalunda till fördel för den sak man vill för svara, men ådagalägger fastmera, att bättre medel ej äro att tillgå.
Jag hemställer till hvar och en, om Konung Gustaf I, när han införde protestantismen i Sverige, låtit rubba sig ur sin öfvertygelse 260 Den 81 Oktober f. m. af en massa petitioner, hvilka stormat öfver honom, då folket, som jag nyss nämnde, var så förvilladt, att det icke önskade något bättre, än att få behålla de lata munkar, som då lefde.
Om han mottagit en massa petitioner i denna riktning, så frågar jag Hrrne: månne vi någonsin skulle kommit till det mått af frihet och ljus, som nu hos oss finnes?
Sådana framställningar förtjena icke något afscde.
Det är i sanning en olycka, och jag ber Hrrne icke taga illa upp att jag säger det, det är en olycka när man nödgas afhandla ett ämne sådant som detta, åt hvilket så få härvarande personer egnat en allvarligare upmärksamhet, och alltså få äro i tillfälle att bedöma dess beskaffenhet.
Den blott till namnet kristliga upfostran vi mottagit, i förening med den riktning, som det sistförflutna seklet och början af detta utvecklat, gör att vi åtminstone icke från barndomen förvärfvat ljus i nu ifrågav:de ämne.
Kännedomen härom måste således vara förvärfvad vid mognare år, och få äro de, som åt detta ämnes begrundande lemnat någon tid, ty vi hafva vanligtvis så mycket att göra med våra verldsliga bestyr, att vi sällan eller aldrig hafva tid att betänka, att inom oss är ett väsende, som lika väl behöfver, och vida mera än vår kropp borde utgöra föremål för vår omvårdnad.
Men denna del af menniskans varelse lemnäs vanligen vind för våg, och följden är den, alt när man skall afhandla ett ämne af så ofantlig vigt som detta, då äro tå personer i tillfälle att från sanningens och andlighetens grund bedöma frågan; man låter i dess ställe leda sig af tycken; af den naturliga motviljan emot det öfverjordiska, men något bedömande, grundadt på verklig kunskap, det är icke att påräkna.
Man inbillar sig i allmänhet, att när man flitigt studerat mathematik, lefvande språk eller annat, har man tillräcklig bildning, och dessa studier erkänner man vara nödvändiga, men att studera Guds Ord och få kunskap om det som är vigtigast att känna, det anse verldsmenuiskor föga behöfligt, eller snarare synas de antaga, att detta studium, så väsendligt för hela lifvet, är ett vetande, som kan och bör i erforderligt mått inhemtas i den tidigare barna-åldern.
Men hvarje medlem i ett kristligt samhälle borde känna, att det' slags vetande som nu är i fråga, erfordrar ett lika allvarligt och djupt begrundande af de gudomliga sanningarna, som forskningen i hvilken annan vetenskap som helst, och då skulle icke, såsom nu, hvar och en anse sig vuxen att döma öfvet andras samveten.
Kastar man nu, från nutidens historiska synpunkt, en blick på den ställning, hvaruti de europeiska samhällena och vårt eget befinna sig, så bör det väl icke kunna undfalla någon, att inom dessa samhällen har under en lång följd af år utbildat sig ett sjelfsvåld, en missaktning för lag, en lust att motsätta sig hvarje myndighet, med ett ord en uprors-auda, hvilken, om den icke snart motverkas och efter hand ombildas genom en allvarlig riktning till gudsfruktan, icke kan undgå att öfver samhällena nedkalla Guds straffdomar.
— Det är den barmhertige Gudens faderskärlek som, för att om möjligt afvända de öfverhängande straffdomarna, nu inom detta, såväl som Europas flesta samhällen, framkallat en väckelse till andeligt lif, måhända mera omfattande, mera kraftig än någonsin till - Den 31 Oktober (. m. 261 fdrene, tilläfventyrs just derföre, att menskligheten näppeligen förut någonsin torde hafva befunnit sig i eu sådan sedlig förnedring, sorn den närv:de, om ej vid början af vår ntiv:de tideräkning.
— Väl de folk, som ödmjukt och tacksamt emottaga dessa den Allsmäktiges nådekallelser, och viii dem, som förstå Hans varningar; de, och endast de skola undgå eller vinna lindring i de lidanden, som icke länge torde dröja att öfverväldiga den adalina kristenheten.
Aningen om hvad som stundar, genomilar i denna stund Europas folk och deras ögon vända sig ängsligt emot eu enda man, på hvilkens lif verldens lugn i denna stund anses bero.
Hvilken djup förnedring för de kristna folken, hvilket ovedersägligt bevis på andelig tillintetgörelse.
— År då Allmaktens Herre icke mera Herre öfver jordens folk, eller hvarföre söka vi icke mera hjelp och tröst hos honom?
Måtte alltså vi förstå hvad tidens tecken antyda, och icke genom otrohet och förstockelse skjuta ifrån oss de medel till frälsning, som oss erbjudas.
Vårt folk liar derförutan framför alla andra åtnjutit den stora fördelen att få Ijuscl, om jag så må säga, för intet.
Man införde här reformationen utan att det medförde ens några egentliga lidanden, då deremot månget annat folk ej, oaktadt strömmar af blod blifvit utgjutna, allt hitintills förmått förvärfva sig de fördelar vi så länge åtnjutit.
Nu tillbjudes åter en frihet, som vi förmena vara obehöflig, och derföre måhända äro på väg att förkasta; ja, mine Hrr! det är allt för möjligt, att just emedan vi så lätt upnått de fördelar vi åtnjuta, just emedan vi ingenting vedervågat för denna frihet, just derföre skola vi kanske förkasta den nu erbjudna; men det torde måhända blifva dyrt nog att köpa den en annan gång, elier åtminstone kan med visshet antagas, att det tillfälle till förmedling som nu är öppet, och som begagnadt ofelbart skulle afvända den oreda och splittring inom Kyrkan, sora nu pågår, ej i framtiden, då sanningens röst vunnit seger, skall framstå under så gynsamma omständigheter, som de nu befindtliga.
I st. f. några fåtaliga aff.dlingar, som kanske lätt nog kunnat återföras inom Kyrkans sköte, skall man kanske då få omsorgen att lagstifta för flerfaldiga redan ordnade sekter.
— Jag, för min del, kan icke annat än pä det högsta tillstyrka att It. o. Ad. måtte antaga den Kongl. Propos:n. Hr Tham, Casper Wolrath Victor:
Den siste talaren yttrade, att mången tror sig ega förmåga att döma öfver det ämne som nu är förhanden, och derpå hafva vi nu sett månget bevis; men om någon i sjelfva verket saknar denna förmåga, torde det vara jag.
Ehuru således villigt erkännande, att jag icke mäktar intränga i denna fråga, har jag icke desto mindre begärt ordet, i den förhoppning, att R. o.
Ad. måtte, såsom ursäkt för detta mitt framträdande, antaga den varma känslan för det kall jag beträder, för den Kyrka jag tillhör, och på denna grund med någon skonsamhet bedöma mina ord.
Då fråga är om utvidgad religionsfrihet, om att likasom rycka upp med rötterna den gamla princip, sorn legat till grund för den kyrkliga lagstiftningen, och införa en helt ny, kan jag icke under - 262 Den 31 Oktober f. m. låta att för mig sjelf framställa den frågan: livad innebär religionsfriheten?
Jag har under RiksSt:ns gemensamma öfverläggningar hört många skiftande definitioner, jag har äfven i Utsk:s Betänk, funnit en definition; men jag får likväl förklara, att ingen af dem alla har tillfredsställt mig.
Skall man göra reda för hvad frågan innebär, tror jag det rättaste är att först besvara: hvad menas med religion?
En värd talare har, visserligen icke i dag men på detta rum, förklarat, att den är föreningsbandet mellan Gud och menniskor.
Detta är dock ett alldeles för vidtomfattande begrepp, ty den aldra största brottsling känner att det är ett föreningsband emellan honom och Gud, men han saknar icke desto mindre religion.
Religionen måste vara hvad den ar; den måste vara sann tro på Gud och på gudomlig uppenbarelse.
Detta är den enda definition, som kan tillfredsställa mig.
För en sann tro på Gud och på gudomlig uppenbarelse lemnar jag tryggt hvad frihet som helst, ty en sådan tro kan aldrig någonsin öfverträda de gränser, som moral och borgerlig lag föreskrifvit, ty då skulle den förneka och öfvergifva sig sjelf, och uphöra att vara sann, utan om äfven en yttre lagstiftning skulle trycka dess bekännare, skall den likväl lugnt fördraga, med tålamod förbida ett bättre, och arbeta för sanningens seger.
Men har jag å ena sidan icke allenast rättighet utan äfven pligt att rödja väg för en sann tro, så blir det en annan fråga, om jag har rättighet att lemna hvad frihet som helst eller någon frihet åt en tro, som ingen tro är, åt en tro som i sjelfva verket /förnekar Gud och förnekar den gudomliga uppenbarelsen, och som under skenhelighetens larf ej blott utöfvar, utan äfven helgar både lögnen och lasten, och förqväfver hvarje sann religionskänsla hos sina bekännare. K. M. har i det förslag, som blifvit framlagdt för R.
St:r, velat så utvidga gränsorna, att äfven dessa, som annorlunda upfatta religionen, skulle, snart sagdt, få icke rättigheter och i vissa fall större rättigheter än den kyrka, som bevarat sin tro på Gud och gudomlig uppenbarelse, och detta är orsaken hvarföre jag anser som en bestämd pligt att afstyrka det Kongl. Förslaget.
Man har här talat om Kyrkans enhet.
Jag får upriktigt bekänna, att jag tviflar på att någonsin en fullkomlig
Kyrkans enhet skall komma att ega rum, och orsaken härtill är synden inom menniskans eget bröst.
Kyrkan är dä först en, när alla blifva, såsom apostelen säger, en i Christo, när alla komma derhän, att de lefva i sann tro på Gud och hans Ord.
Men jag frågar dervid: häfver verkligen Staten rättighet att upgifva sitt mål att verka för denna Kyrkans enhet, som likväl utgör en trosbekännelse, är uttalad i en trosbekännelse, hvilken sabbath till sabbath höres inom Templet?
Tanken att alla skola blifva en i Christo är sann; att verka för denna enhet med andans medel är en pligt, som ingen kristen får upgiiva.
Upgifver
Staten denna tanke, så uphör den genast att vara kristlig.
Jag tror derföre fastmer, att allas vår kallelse är, att gå till väga så, att denna enhet mer och mer befrämjas genom trons och kärlekens kraft.
Efter denna inledning ber jag att först få kasta några hastiga blickar på förslaget om landsförvisnings-straffets uphäfvande.
Detta D«n 31 Oktober f. m. 203 straff torde vara opraktiskt; men jag får likväl fästa npmärksamheten på att det är det mest rationella sorn någonsin kail finnas; det är derföre som det tillämpas icke så sällan ännu i dag inom familjen.
Hvad är det sista medel som en familjefader använder mot en förlorad son?
Jo, det är att låta honom resa till sjöss, brottas med stormen, brottas med lifvet för att på sådant sätt röra hans sinne, beveka hans hjerta, återvinna honom för sanningen och lifvet.
Det är derföre gifvet att innan landsförvisnings-straffet borttages, måste en förändring i lagstiftningen ega rum; och jag får äfven förklara att när lagstiftaren visar oss ett medel som kan ersätta detta, skall jag vara den förste att med min röst bifalla detsamma.