Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om Konungen, i StatsRådet eller Högsta Domstolen, således skulle, i brist på den sakkunniga och fullständiga handläggning ett mål kunnat få i KammarRälten, om det icke gått densamma förbi, hafva misstagit sig i beslutet; men ett annat dylikt mål sedermera från KammarRätten behörigen utredt inkomme; så skulle Konungen antingen nödgas handla tvärtemot sitt förra beslut, eller ock, ehuru misstaget blifvit uppdagadt, göra orätt för andra gången, och ogilla hvad KammarRätten rätteligen tillgjort.
Om man än förutsätter, att Konungen icke behöfde
KammarRättens utredning af dylika mål, för att rigtigt behandla dem, så kan likväl Konungen icke medhinna dem; och deri ligger det andra af de anmärkta felen, att nemligen för mycket hopa åtgärderna på de högsta myndigheterna.
Redan har det i sådant afseende kommit derhän, att Konungen åt vissa Collegier, t. ex. Förvaltningen af Sjöärenderna, uppdragit rättighet, att sjelfve afskrifva summor, som ej öfverstiga 2000 Ridr.
Om man der vill afskrifva 20,000; så behöfver man följagteligen blott dela summan i 10 poster; och man kommer till målet, utan pröfning af någon annan eller högre myndighet.
Det gamla af mig till rättelse anmälta stadgandet i 2 §. af 1814 års Instruction, hvilket fordrade, utom anmärkningen, vederbörandes förklaring, anmärkniugsföi rallarens påminnelser och Kammar - |34 Den 19 Mars e. m.
Rättens utlåtande, med ett ord, en så fullständig utredning, som utom afgörandet kunde äga rum, var då vida bättre, än det förhållande, som uppkommit genom Kongl, Brefvet af den 22 October 1824.
Enligt det samma skola anmärkningar mot Collegier och andra förnäma personer, angående redogörelsen och ziffran_, omedelbart öfverlemnas till JustitiaeCanzleren, för att i laga ordning handläggas; men anmärkningar vid sjelfva förvaltningsåtgärderna anmälas hos Kongl.
Majit, genom den Statsexpedition, hvarifrån befallningar vanligen utfärdas lill den Embetsman, eller det Embetsverk, hvaremot anmärkningarne blifvit gjorda.
Men nu hafva, såsom jag redan erliindrat, Coliegiernas Chefer och Ledamöter intet med redogörelsen och ziffran att göra; derföre gå inga sådane anmärkningsmål lill JustitiaeCanzleren, utan alla till Kongl.
Majit.
Om några skulle gå till den förre, synes ej i StatsRådets protocoll, såsom tillförene för ConstitutionsUtskottet, hvad behandling målen fått, sedan de lemnade KammarRätten.
— Hvad de såkallade dispositions-anmärkningarne vid förvalt/i/ugs-åtgärderna beträffar; så händer nu, sedan den föregående utredningen i KammarRätten ej mera sker, före anmälan af sjelfva factum hos Kongl. Majit, att, om StatsSecreteraren, efter infordrande af vederbgj|andes förklaring, åttiöjer sig dermed, utan att anmärkningsförfattaren fått göra Den 19 Mars c. m. i35 sina påminnelser, eller KammarRätten utlåta sig deröfver, afgöres målet hos Kougl. Majit, utan fullständig utredning.
Om, och i hvad mån någon derigenom blifvit lidande, kan ingen sedermera efterse eller till ansvar anmärka, utom StatsRevisorerna, StatsUtskottet eller ConstitutionsUtskottet.
Men huru omöjligt det är för dem att ingå uti sådane detailfrågor, utan att försumma vigtigare ämnen, kan hvar och en inse.
—Ja all controll på Coliegiernas penninge-/o>- 'valtning skall tillintetgöras, eller åtminstone komma något för sent, om den på detta sätt undandrages KammarRättens åtgärd.
Om t. ex. ett Collegium så förköpte sig, att det på förhand skuldsatte sig för 5 år, och sedan under tiden ej hade några medel att använda, till löpande behof, månne defickebehöfdes att KammarRättens anmärkninggenast hejdade företaget, och att dess Utslag befordrade vederbörande till ansvar, samt fästade Kongl.Majlis oehStatsRevisorernas uppmärksamhet på förhållandet, innan tiden till rättelse vore förlupen.
Slutligen hafva äfven Utskotten, i anledning af Kongl. Brefvet d. 16 Oct. 1816, som handlar om anmärkningar emot menigheter, ansett billigt, att Konungen först finge pröfva, om författningarne blifvit missförstådde, innan menigheterne besvärades med förklaring öfver anmärkningarne.
Deremot får jag å nyo erhindra om orikligheten deraf, alt Konungen på förhand förklarar, huruvida en anmärkning 136 Den ig Mars e. m. må anses riktig eller ej.
Utskotten säga väl, att Konungen, som utfärdat författningarne, må först pröfva, om de blifvit missförstådda eller orätt tillämpade.
Men Utskotten böra ej glömma, att den betydligaste författning, hvarpå anmärkningar mot menigheter pläga grundas, nemligen Bevillningsförordningen, icke utfärdas af Konungen utan af Ständerne med Talemännens underskrift; att Tullförfattningen, ChartaeSigillatasFörordningen, m. fl., om än af Konungen kungjorde, dock äro af Rikets Ständer författade.
Det af Utskotten anförda skäl förfaller således, och det synes vara förtidigt, alt Konungen yttrar sig, förr än besvär öfver anmärkningar till Honom inkomma.
Jag vet visserligen, att man vid denna Riksdag svål ligen besvärat sig öfver KammarRätten, och velat undandraga dylika ämnen dess granskningsrätt för framtiden.
Det är ej nu ögonblicket att vidlyftigare tala derom, men jag tror, att antingen måste Ständerne organisera en General pröfningsComité, som tillser att med bevillningen lika tillgår i rikets olika delar, eller ock låta KammarRällen bibehålla sin befattning.
Eljest kan ingen enhet i beskattningen vinnas.
Såsom RiddarhusKamererare har jag varit i tillfälle att erfara, huru egendomar i somliga
Län äro taxerade mycket under deras värde, då de i nästgränsande äro taxerade öfver försäljningsvärdet.
Orättvisan deraf, lärer hvar och en inse.
Hit - Den ig Mars e. ni. tils har ingen annan rättelse deruti kunnat äga rum än genom KammarRättens anmärkningar.
Att bibehålla den vid sin befattning, synes mig vara både den enklaste och rättaste utvägen.
I alla fall bör man icke inskränka denna myndighets verkningskrets, innan någon annan blifvit salt istället.
Att den der sjelf gör anmärkningar emot alla andra, icke heller för egen del blifver lottlös, är naturligt; men jag bör göra KammarRätten den rättvisa på min egen bekostnad, och kan göra det, emedan jag felat emot vett och vilja, att de tvenne gångor jag varit utsatt för dess anmärkningar, har KammarRätten haft rätt.
Jag anhåller ock, alt få erinra, att det icke heller är lösligen som dess anmärkningar utgå.
Enligt io §. af dess lnstruction är det först efter pröfning af den bland Ledamöterne, hvilken är Inspector för vederbörande Revisions-Contoir, och hvilken ej har anmärkningsprocent, som anmärkningarne få utfärdas.
På alla dessa skäl anhåller jag om återremiss af Utlåtandet, och yrkar borttagande ur KammarRättens Instructionj af de stadganden i 2 §. 1 mom. samt 11 $. m. fl. och upphäfvande för öfrigt af andra päbudj som inskränka KammarRättens allmänna rättj att göra anmärkningar vid debiteringuppbördförvaltning och redovisning af allmänna medel, samt att der - 138 Den 19 Mars e. m. öjver döma i alla andra fall, än då det angår Kongl. Maj.ts egna beslut.
Till de anmärkningar, som äro gjorda vid Utskottens Utlåtande, anhåller jag att få lägga ännu en.
I det Kongl. Brefvet .af den 22 October 1824, stadgas, att sådane an~ märkningar mot Collegier och dylika Embetsverk, som röra förvaltningsåtgärderne, skola först, innan de få fullföljas, hos Kongl. Maj:t föredragas, på det Kongl. Maj:t må pröfva, huruvida åtal derå må ske och handlingarne öfverlemnas till JustitiasCantzlers Embetet.
Genom sjelfva beslutet att åtal borde göras, hade ju Kongl. Maj:t förklarat, att fel mot en författning blifvit begånget; och det vore väl besynnerligt, om domstolen sedan skulle pröfva, huruvida åtalet varit behörigt, eller med andra ord, huruvida Kongl. Majrt rätt förstått sin egen författning.
Nog vet jag, att ett ConstitutionsUtskott kan ställa en Rådgifvare under Riksrätt för förment öfverträdelse af Grundlagen, och Rätten likväl frikänna den åklagade; men att Högsta Domstolen skulle frikänna den, som Kongl. Majrt redan på förhand förklarat skyldig, synes föga troligt.
Majrts beslut, att åtal skall göras, kan derföre anses såsom dom, och den följande ransakningen endast såsom en formalitet.
Men detta oformliga sätt, att först döma, och sedan ransaka, synes vara up - Den 19 Mars e. m. penbart stridande emot 16 §.
RegeringsFormen, enligt hvilken ingen kan förklaras skyldig, utan efter föregången ransakning.
Jag förenar mig derföre med dem, som yrka återremiss.
Jag har egenteligen begärt ordet, för att tillkännagifva, att jag numera icke bestrider återre.niss, utan förenar mig med Friherre Cederström, emedan jag finner anmärkningarne af den beskaffenhet, att
Utskotten böra komma i tillfälle att vederbörligen besvara dem.
Då jag likväl hört en Ledamot vilja af 1824 års bref hemta styrka för den anmärkning, att man derigenom velat undandraga folket en controll, anser jag mig skyldig redan vid detta tillfälle upplysa, att frågan alldeles icke varit, att undandraga KammarRätten Räkenskapernas granskning, hvilken alltid verkställes derstädes, utan allenast huruvida KammarRälten skall kunna bestämma påföljden af de gjorde anmärkningarna.
I sammanhang härmed bör jag, i anledning af Herr Rosenblads yttrande, visserligen medgifva, att den jemförelse äger rum med förhållandet i Preussen och Frankrike, att räkenskapernes granskning der verkställes af de Auctoriteter, som Herr Rosenblad omnämnt; men Herr Rosenblad får förlåta om jag, i anledning af den kännedom jag äger om dessa Länders Styrelseformer, tills vidare betvillur, att Controllen Den 19 Mars c. m. i Potsdam, eller Chambre des Comptes i Paris, har någon rätt, att döma Minislcreu till ansvar.
Det är icke i hufvudsaken jag begärt ordet.
Deruti förenar jag mig till alla delar med motionären.
Det är allenast i afseende på den af en Ledamot Herr von Hartmansdorff anmärkte inconsequens, hvilken skulle uppstå derigenom, att Kongl. Majit först afgör, om en anmärkning bör utgå, och Högsta Domstolen sedan dömer i samma fråga, sorn jag hemställer, om icke samma oriktiga princip följes, äfven inom KammarRälten, der det både anmärkes och dömes.
Herr von Hartmansdorff har sjelf sagt, att
KammarRältens anmärkningar icke utgingo så lösligt, emedan denna Domstol alltid pröfvade först, huruvida de skola utgå.
Således har Herr von Hartmansdorff berömt på det ena stället det, som han tadlat på det andra.
Om principen är, såsom jag äfven tror, origtig, då den tillämpas inför Konungen, måste man, med åsidosättande af all förkärlek för Kongl. KammarRätten, äfven medgifva, att denna princip är origtig, då den följes inom detta Verk.
I anledning af den uppmaning Herr Grefve Posse ställt till mig bör jag hafva äran förklara, att Controllen i Potsdam, också kallad Ober-Rechtnungs
D«n 19 Mars e. m. i4i Kammer, är en Domstol öfver alla räkenskapsärender.
Det är likväl icke de dömmande personerne, utan serskildte Commissarier, som göra anmärkningarne, men de andre döma öfver dem.
På samma sätt förhåller sig med Chambre des Comptes i Paris.
Den utgör en fullständig Domstol.
I afseende på de exempel, som blifvit hemtade från Sveriges äldre tider, får jag blott nämna, att
Domslutet der fälldes af en för tillfället förordnad kommission, genom sjelfva tiden för sin tillsättning snarare partisk mot de åklagade; ett sätt att bilda domstolar, nu mera lyckligtvis från våra laga former bannlyst.
I anledning af Grefve Cronhjelms yttrande, att Kongl. Majit vid pröfningen af de anmärkningars behörighet, hvilka skola utfärdas mot menigheter, icke gör annat än KammarRättens
Ledamöter göra vid pröfningen af andra anmärkningar, innan de utfärdas, får jag anmärka den skillnad, att om anmärkningsförfattaren finnér Kammar-Rättens beslut härutinnan orättvist, kan han deröfver klaga hos Kongl. Majit.
Deremot om Konungen i högsta instancen genast pröfvar, att en anmärkning icke må utfärdas, så finnes ingen högre myndighet, som kan ändra detta beslut.
Att likväl någon controll bör äga rum mot anmärkningsförfattares möjliga öfverdrift, lärer den värde Talaren bäst • ♦ T 4 3 Den ig Mars e. m. inse, som sjelf mest klagat öfver, att obefogade anmärkningar blifvit gjorda.
Herr af Billbergh, Johan Petter:
Här är redan så mycket taladt i detta ämne, att jag icke borde dermed vidare uppehålla Ridderskapet och Adeln.
Det är också allenast i följd af de uppmaningar jag här erhållit, som jag i korthet får yttra min. öfvertygelse i saken.
Jag skulle tro, att hela frågan hvilar derpå, huruvida det är värdigheten, eller sakens beskaffenhet, som bor bestämma ett forum.
I fråga om det rätta i detta fall, är det icke tvifvelaktigt, att ärendernas gång skulle vinna mycket i enhet, skyndsamhet och säkerhet, om sakens egenskap, icke det förvaltande "Verkets värdighet, bestämde forum.
Huruvida detta står att förena med öfriga förhållanden, vill jag nu icke yttra mig om.
Jag vill blott, då fråga är om återremiss, framställa, såsom en följd af värdighetssystemet, den upplysning, att en skillnad i behandlingen af mål äger rum, icke allenast i anseende till dispositions anmärkningar, då de ställas emot underordnade myndigheter, såsom Landshöfdingar och deras vederlikar, eller då de ställas mot Collegier och deras vederlikar, utan är samma förhållande äfven med afskrifnings- och balans-frågor och dylikt.
Att nu utveckla detta, vore att trötta Ridderskapet och Adeln.
Utskotten lära i alla fall icke underlåta, att taga kän - Den ig Mars e. m. .43 nedom deraf.
Emedlertid är jag, på den anmaning Herr von Hartmansdorff gifvit mig, skyldig lemna den upplysning, att då afskrifningsmål komma från Konungens Befallningshafvande in till KammarRätten, som meddelar sitt Beslut, med hänvisning till Kongl. Maj:t förden missnöjde; så gå dylika mål från vissa Collegier omedelbarligen till Kongl. Majit, då andra Collegier deremot hafva en viss summa bestämd, inom hvilken de sjelfva äga alt förordna om afskrifning.
Att dessa med flere olikheter icke äro nyttiga eller nödvändiga, är min Öfvertygelse, och kunna de ändras med så litet, att i Domsväg icke göra afseende på värdigheten, så skulle jag tro det vara ganska väl.
Beslut af ett förvaltande
Verk, med hvilken värdighet som hälst, då det angår Redogörelsemål eller Rättsfrågor, bör icke anses annorlunda, än såsom en liqvidations åtgärd för vinnande af snart slut, hälst de Beslutande sällan kunna anses fullt ojäfvige, då hvarje der förekommande sådan sak mer eller mindre inverkar på ansvaret för förvaltningsåtgärderna.
Att den med dessa beslut missnöjde hänvises att anföra sina besvär hos Kongl. KammarRätten, bör derföre icke innefatta något begrepp om detta Verks högre, eller det hänvisande Verkets lägre värdighet, utan helt enkelt och sanningsenligt, att saken öfverlämnäs lill
Domstol, för att af ojäfvige personer pröfvas.
Då Collegierne nu hänvisa den med deras *44 Den 19 Mars e. m. beslut missnöjde, alt omedelbarligen anföra sina besvär hos Kongl. som algor dylika mål i Dess StalsRåd, så blifva de afdömde, utan att någon Domstol yttrat sig, och den klagande bar i sådant fall en iustantie mindre, än de, hvilkas angelägenheter i irsta instantien afgöras af Konungens Befallningshafvande, med flere underordnade Autoriteter, som hänvisa den missnöjde till Kongl. KammarRätten.
Exempelvis får jag upplysa, att General-Tullstyrelsen har Collegial värdighet, men för cnhetsprincipen har blifvit antaget att dess beslut i Anmärknings- och Restitutionsfrågor öfverklagas i Kongl.
KammarRätten, i stället för att de missnöjde förr alltid hänvistes omedelbarligen till Kongl. Majrt.
Hvad åter angår det af Herr Hjerta åberopade 1825 års Circulär, så är jag skyldig gifva den upplysning, att det föranleddes af en lika lydande befallning från Kongl. Maj:t till General-TullStyrelsen.
Jag hemställer huruvida den är behörig eller icke, då jag får såsom exempel anföra, att
TullfÖrfattningarne äro utomordentligt stränga i allt hvad som rörer handel och näringar, och att detta sträcker sig äfven till communicationer inom Riket, der varor äro underkastade förpassningar och vid många tillfällen stämpling o. s. v. Nu kommer en utländning eller någon annan resande, sorn jcke studerat sig in i Tullförfaltningarnes spe - Den 19 Mars e. m. specialiteter.
I all sin oskuld köper han sig tyg till ett plagg i en stad och kommer dermed till en annan.
Skall det väl då bero af en Tullvaktmästare, att qvarhålla honom för att utföra en rättegång.
Circuläret har blott afseende på sådane casus, när det ligger alldeles öppet, att intet uppsåtligt fel är begånget.
Då har Kongl. Majit af erfarenheten funnit nödigt, att en anmälan bör ske, innan saken går till rättegång.
Sedan år 1825 vill jag mycket säkert påstå, att icke öfver 10 sådane anmälanden skett, hvilka alla angått frågor af mindre betydenhet; och hvad jag tillika vet, är, att i andra länder hafva Tullstyrelserna den rätt sig öfverlemnad, att bedömma förseelsens egenskap, och lemna den till vederbörlig
Domstol, eller förlika saken.
Hos oss är detta förhållande så begränsadt af författningarnes föreskrift, att detta icke medgifves Tullstyrelsen, mendet synes mig besynnerligt, om icke ens Kongl. Majit skulle äga att skilja sådana förseelser, hvilka härröra af misstag, från dem, som härröra af verklig brottslighet.
Herr af Billbergh har visserligen nu framställt en så billig åsigt af den Kongl. Skrifvelsen, hvars innehåll eller tillvarelse jag ej kände, att jag icke borde göra någon vidare invändning, frågan tagen ur den synpunkt, som han sett den. 17 H. 10 i46
Den 19 Mars e. m.
Den 19 Mars e. m. »47 Men om Herr af Billbergh skulle tänka sig in i dens ställe, som läser Circuläret, torde han finna omöjligheten, att sluta dertill, att här blott kan vara fråga om ett misstag vid afsändning eller någon blott förändring i emballaget, utan att hvarje beslag vore nästan omöjligt, så snart Lurendrägeriet blott skedde af sådana personer, som alltid ansågos utan uppsåt lurendräja.
Är afsigten sådan, som Herr af Billbergh framställt, så är det en stor ofullkomlighet i författningen.
Att allenast 10 sådane mål sedan i825 inkommit, kan jag icke vederlägga; men tror likväl, att de varit flere, och om Herr af Billbergh sjelf ville ta reda derpå, skulle han utan tvifvel finna andra, än blott sådana oskyldiga förgripelser, som han citerat.
För öfrigt är jag så förekommen af Herr von Hartmansdorff i frågan om sjelfva sättet, att jag dervid ingenting har att tillägga.
Jag anser mig likväl skyldig att yttra, i anledning af Grefve Posses anmärkning i afseende på Preussen, att intet despotiskt land finnes, der man har något begrepp om skattemedels redovisande, hvarest icke
Regeringen söker och sökt säkra controller för sig, i dylika ämnen.
För ett
Constitutionelt folk är det så mycket angelägnare, att söka bibehålla samma controller, som ett sådant samhällsskick utan all fråga kostar vida mera; och Regenten der anser, att ansvaret endast åligger hans Ministrar, då deremot despoten nog inser, att det är med hans egen personliga fördel öfverensstämmande, att folket icke skall tala om oordningar i förvaltningen.
I en sådan ställning som vår, och nyss efter en Regementsförändring, är i allmänhet alltid första crisen den, att
Embetsmännen söka välde och vilja hafva sina händer med i allt; då de inför thronen ställa sig, som supplicanter och inför folket såsom små despoter.
Då söka de undandraga sig laglig granskning, och vilja endast bero af godtycket bos en Regent, som förlitar sig lill deras så kallade ansvarighet.
Ur denna synpunct är det säkert, att lika väl, som Carl XI visste hvad han gjorde, då han organiserade KammarRättens granskningsrätt på ett fullständigt sätt, med obehindrad
Domsrätt i anmärknings-mål, lika säkert är det ock, att den Preussiska Monarken vet det, då han nu låter controllera sina Embetsman, på sätt Herr Rosenblad anfört; och lika säkert är ock, att Rikets Ständer böra veta hvad de göra, för att utöfva sin lagliga granskningsrätt öfver skattemedlens användande.
Jag kan ej lemna oanmärkt, hvad en Ledamot, under åberopande af den erfarenhet, hvilken den haft, som aldrig så litet handlagt juVidiska mål, yttrat i afseende å hvad som menas med att öfverlemna en sak till JustitiasCanzle 10* - 148 Den 19 Mars e. m. ren.
Jag för min del tror, att deruti ligger alldeles intet, om ej något åtal blifver af.
Skall man klaga öfver JustitiaeCanzleren lios Rikets Ständers JustitiaeOmbudsman, inkommer man åter i värdighets-frågan.
Det vore således lämpligast, att sådane mål öfverlemnades till KammarRättens Advocat-Fiscal, så att man hade någon att klaga öfver, i fall åtal ej anställdes.
Vidare bar samma Ledamot anmärkt emot Herr Hjerta, att han i denna sak inblandat 1807 års Författning.
Der omtalas likväl gruriderne för åtal i allmänhet; de angå väl der egenteligen domare, men då principen måtte vara enahanda, lär framställningen ej kunna sägas vara främmande för ämnet.
Det har äfven högeligen fästat min uppmärksamhet att raan velat fråntaga, att jag så må säga, det vapen Herr Hjerta haft uti sin hand, all kraft, för det att den eller de, som detsamma förfärdigat, eller som utfärdat det omtalade circulairet, voro döde.
Kunde sådane skäl antagas, hvad kraft skulle väl då de fleste af våra författningar, ja sjelfva vår lag, äga.
För öfrigt lärer sjelfva saken vara så utredd, att endast Herr Grefvens och LandtMarskalkens förväntade proposition till återretniss behöfver ske, för att med ett allmänt ja besvaras.
Jag anser mig endast böra tillägga att, i fall återremiss beslutas, Den 19 Mars e. m. »49 och Ekonomiutskottet vill inhämta underrättelse om hvad i andra länder är stadgadt, i afseende på dylika ämnen, som det nu ifrågavarande, kan jag lemna del af de Författningar, som gälla i Preussen.
Hvad den Författning angår, som i Frankrike utkom mot slutet af år 1827, bör den förtjena förtroende, då den är berömd af alla i Frankrike, ehuru utkommen under den Villelska Ministeren, och då den nu med mycket loford omtalas i Engelska parlamentet.
Den finnes i sednare hälften af 1827 års Moniteur.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMurskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg de vid Lag- och EkonomiUtskottens ifrågavarande
Lag- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens den 14 sistlidne Februarii under N:o 7 algi fne, samt den 9 dennes e. m. på bordet lagde, Utlåtande i anledning af väckt fråga om utgifvande, på Statens bekostnad, afen fortsättning utåt den så kallade Lagsamlingen.
Föredrogs ånyo Lag-Utskottets den a5 sistlidne Februarii under N:o 4^ algifne, i5o Den rg Mars e. m. samt den g dennes e. m. på bordet lagde Memorial, innehållande att sedan Utskottet i Betänkande af den 17 sistlidne Januarii under N:o 27 förklarat sig icke vara behörigt, att till behandling upptaga Herr Grönhagens, Gustaf, Motion rörande ändring uti Instructionen för Rikets Ständers Justitieombudsman, samt Ridderskapet och Adeln och PresteStåndet berörde Betänkande till Utskottet återremitterat, men Borgare- och BondeStånden detsamma gillat, Utskottet •ansett sig böra detta förhållande hos Rikets Ständer anmäla; och fann i anledning deraf Ridderskapet och Adeln nu för godt, att, jemlikt 44 §•
Riksdagsordningen, öfverlemna åt ConstitutionsUtskottet att afgöra, hvarthän ofvanberörde Motion borde förvisas.
Föredrogs ånyo och bifölls Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets den 6 dennes under N:o 77 afgifne, samt den q derpåföljde e. m. på bordet lagde, ytterligare Utlåtande, angående föreslagne åtgärder till skogs besparing, dels genom trädens qvistning vid allmänna sommar-vägar, dels genom trädqvistars eller grenars begagnande vid uppslakning af vintervägar.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets den 6 dennes under N:o 78 afgifne, saint den g der - Den 19 Mars e. m. påföljde e. m. på bordet lagde, Utlåtande, angående väckt motion, rörande uppsägning af burskap för medellösa Borgersman i Städerne.
Emot detta Utlåtande får jag anmärka, att jag icke tror saken vara af den vigt, att Kongl. Majit dermed bör besväras.
Förut har Borgmästare eller vederbörande Presterskap meddelat betyg om fattigdom; nu föreslås deremot att 2:ne Borgare skola få meddela bevis om den 3:dje.
Jag tror, att dessa fattigbetyg då blifva allt för lätt erhållna, och att underslef med att tjena hvarandra kommer att ske.
Jag hemställer således, att Utlåtandet måtte afslås.
Då jag väckte motionen, kände jag ej, att en förordning redan fanns, som stadgade frihet från lösen af handlingar för fattigt folk, och att de således kunde uppsäga burskap, utan att de derföre behöfde erlägga någon betalning.