Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Böj er en smula ner emot mig», sade han.
Hon lydde, och i det hon lutade sig ner emot honom såg hon in i ett mörkblått öga, så klart och vackert som ett barns.
Han betraktade henne tigande några sekunder; derpå lade han sakta sin hand på hennes hufvud, böjde det ännu längre ner emot sig och kysste henne på pannan.
»Med den döendes rätt», sade han i det han åter sjönk ner på sin kudde.
Allt detta hade gått för sig så enkelt och naturligt, som kunde det icke vara annorlunda.
Det var som om hon känt honom i många, många år, ofta, ofta förr setat vid hans sjukbädd, ofta, ofta förr mottagit hans kyss på sin panna.
Hon kände sig dragen mot honom, med en oemotståndlig sympati.
Allt hvad det fallit denne döende man in att fordra af hennes tillgifvenhet, skulle hon ha gifvit honom utan tvekan och utan förundran.
Nu hörde hon åter hans röst stiga upp mot sig från den låga sjukbädden.
»Jag är glad åt att jag fick träffa er.
Och ni skall komma igen!
— Han reste sig åter mödosamt upp på armbågen och såg på henne — »Ni kommer ju igen?
Ni bor väl här i Paris?»
Också hon hade rest sig upp och nu räckte hon honom sin hand till afsked.
»Au revoir!»
Hon fann intet annat svar än: »Tack!»
Så vände hon sig om och gick mot dörren.
Men just som hon tog efter låset för att öppna, ropade han henne tillbaka.
»Vänta ett ögonblick!
Gör mig den tjensten att räcka mig en af böckerna der borta» — han pekade hän mot skrifbordet — »och så en blyertspenna, som också måste finnas der.»
Hon gick fram till skrifbordet, tog den första bok som föll henne i handen, fann också en blyertspenna och lemnade honom bådadera.
»Dröj ett ögonblick — och tag handsken af er.»
Hon lydde mekaniskt, utan att tänka öfver hvarför han bad henne derom.
Och medan hon drog handsken af sin högra hand, följde hon honom med ögonen der han satt upprätt i sängen och långsamt skref några ord på bokens titelblad.
»Till minne», sade han och gaf henne boken.
Och när hon räckte honom sin hand till tack, smekte han den mellan sina båda och kysste den till sist.
»Au revoir — hör ni?»
Han sade det med en gammal väns förtrolighet.
Fru Selden gick hem i en underlig stämning.
I tankarne genomlefde hon åter allt hvad hon under denna korta timme upplefvat, och det föreföll henne allt som en dröm.
Återigen tyckte hon sig se det bleka, lidande Kristusansigtet; än kände hon på sin panna och sin hand den lätta beröringen af hans läppar, än hörde hon hans röst, icke med det skarpa och sarkastiska tonfallet, utan med det vänliga och hjertegoda:
»Au revoir — hör ni.»
Dagar gingo och hon hörde det alltjemt.
Hon skulle ingenting högre önskat än att få följa den inbjudning, som låg i dessa ord; men hon vågade icke.
Hon var rädd att ett andra besök kunde bli en missräkning, som trängde sig emellan och delvis utplånade det vackra minnet af hennes första — och sista — sammanträffande med näktergalarnes och de blommande lindarnes döende diktare.
Dessutom gjorde sig hennes personliga anspråkslöshet gällande.
Hon föreföll sig sjelf så ringa, och han var så stor.
Hvad kunde väl han finna för glädje i hennes närvaro?
Den skulle kanske tvärtom pina honom, som en erinran om lifvet utanför sjukrummets fyra väggar, om sommaren och solen, den blåa himmelen och de gröna träden, den friska luften, blomdoften — allt.
Han hade velat visa henne en vänlighet, derför hade han bedt henne komma tillbaka.
Men hon skulle icke begagna sig deraf.
Och ändå — — ofta trädde den tanken frestande fram: att han funnit behag i hennes sällskap, i hennes apparition, i hennes väsen.
Och tanken växte och växte och blef till en hemlig glädjekälla, undangömd på själens botten, en glädjekälla, hvars tillvaro hon aldrig erkände för sig sjelf och som kanske också var till en viss grad omedveten, men ur hvilken hennes kvinliga fåfänga likväl gång på gång i hemlighet släckte sin törst.
Hon lefde i minnet.
Om och om igen läste hon boken, som han gifvit henne — Romancero, som hon läst så ofta förut; om och om igen läste hon också sina älsklingsdikter i Sångernas bok och de olika delarne af hans Resebilder.
Det var som hade alla dessa blommor fått en helt annan doft nu, sedan hon kände honom, som skapat dem, och luften i hennes hem var mättad deraf, liksom luften i de katolska kyrkorna är mättad af rökelse; och det lilla damskrifbordet i hennes arbetsrum var altaret, der hon föll ned och tillbad.
Hon kände sig så underligt isolerad från den yttre verlden under dessa dagar.
Hon bodde ensam med sin mor i en liten våning vid Rue Navarin uppe i Montmartre.
Många vänner hade hon just aldrig haft, men nu sökte hon ingen af de få, hon hade; och hon gick aldrig ut.
Så hade en veckas tid förflutit, då hon en afton mottog ett bref, hvars utanskrift hon strax kände.
Det jublade till inom henne och blodet började dansa i hennes ådror.
Hon skar försigtigt upp det med en knif och läste:
3 Av.
Matignon den 20 juni 1855.
Högt ärade och älskvärda väsen!
Jag beklagar, att jag icke fick nöjet att se er mer än några korta ögonblick, då ni nyss besökte mig.
Ni efterlemnade ett synnerligen fördelaktigt intryck, och jag längtar efter att snart få återse er.
— Om det är er möjligt så kom redan i morgon; i alla händelser så snart er tid det tillåter.
Hela dagen är jag beredd att mottaga er, hvad tid ni än behagar välja.
Den för mig lämpligaste vore från kl. 4 till så sent, ni vill.
— Trots min ögonsjukdom skrifver jag egenhändigt detta bref; jag har nemligen icke någon handsekreterare, för tillfället.
Deremot har jag häftiga susningar för öronen, och är i det hela taget temligen dålig.
Jag vet icke hvarför ert kärleksrika deltagande gjorde mig så godt, att jag, vidskepliga menniska, inbillar mig ha haft besök af en god fé i en smärtsam stund.
Ni kom just i rätta ögonblicket.
— Eller är ni icke en god fé?
Jag skulle gerna vilja veta det — snart.
Er Heinrich Heine.
Följande dag, på slaget 4, ringde hon åter på i den lilla våningen vid Avenue Matignon.
Pigan i den svarta hufvudduken öppnade och bad henne strax stiga in.
Fru Heine syntes icke till, men papegojan Cocotte lät höra ett kraxande »Bon jour!»
»Ändtligen är ni här!» sade den sjuke i det han reste sig upp i sängen och räckte henne sin hvita, mjuka hand.
»Hur länge har ni tid att stanna?»
»Åh, så länge ni vill», sade hon småleende.
»Tag då af er hatten och handskarne.»
Han tycktes från första stund ha fördelat rollerna emellan dem så, att han hade att befalla och hon att lyda — och det föreföll henne som om det icke kunde vara annorlunda.
Rummet var i dag mycket ljusare.
Det hade två fönster; utanför det ena fans en liten balkong, till hvilken glasdörren stod på glänt och släppte in den friska luften, som var mättad af en söt doft från träden i Champs elysées.
Vid ena väggen stod ett skrifbord af valnötsträ: på andra väggen hängde ett par kopparstick.
I skuggan bakom den kinesiska skärmen låg den sjuke och såg nästan kokett ut i sin nattdrägt af finaste linne.
Hon hade tagit af sig sina ytterplagg och gick nu åter bort till sjukbädden, der hon satte sig på den lediga stolen.
Han räckte ut sin hand och fångade hennes, som han förde till sina läppar.
»Jag har längtat efter er», sade han.
»Hvarför har ni inte kommit förr?»
»Jag var rädd att falla besvärlig — — jag trodde inte, att jag på något sätt kunde vara er till glädje — —»
»Nu vet ni det» — det kom helt kort och kärft, nästan som en befallning; men tonens kärfhet mildrades af leendet, som lekte på hans läppar, då han fortsatte:
»Det är med menniskor som med böcker; det fins två slag: dem man har någon glädje af och dem man inte har någon glädje af.
Den första kategorien är mycket sällsynt; och om jag lånar bort en sådan bok, får jag den aldrig igen; och om en sådan menniska någon gång förirrar sig hit upp till min sjukbädd, kommer hon aldrig igen — men den sämre sortens böcker och menniskor kan man aldrig bli af med.
Sju gånger har jag lånat bort Gustav Pfitzers dikter och alltid har man burit hit dem igen.
Hvilken horribel otur!
Och furstinnan W. besöker mig mera oförtrutet än någonsin!»
Han låg ett par ögonblick stilla, medan leendet i hans munvinklar skiftade i alla nyanser, från etsande hån till barnslig, oförarglig belåtenhet.
Derpå tillade han:
»Furstinnan W. är för öfrigt både bok och menniska i samma person — en fullkomlig postilla — —»
Återigen låg han några ögonblick tyst.
Så förändrade hans ansigte uttryck.
»Ni hör till den sällsynta kategorien», sade han med sitt mjukaste tonfall.
Hon kände, att hon måste svara någonting, men glädjen hindrade henne i att finna ord.
»Om jag — hade vetat — att — att ni brydde er om det — så hade jag kommit förr», stammade hon.
»Sådant känner man med sina nerver.
Jag kände från första stund, att ni var den goda fé, ni är.»
»Ja, men ni visste det inte säkert», sade hon småleende, med en hänsyftning till hans bref.
»Åhjo — jag behöfver endast höra er röst för att veta det så säkert — ja, så säkert som jag vet, att jag sjelf snart skall dö.»
Der var nu åter den der underströmmen af vemod och resignation utan ringaste grand af den lekande ironi eller det glittrande hån, bakom hvilken den eljes alltid brukade dölja sig.
Den rörde henne nästan till tårar.
Hon skulle velat stryka med sin hand smekande öfver det bleka ansigtet der nere på kudden.
Tanken föreföll henne icke orimlig — tvärtom.
Han var för henne ingen främmande man.
Hon kände det som om han varit hennes bror, hennes syster, hennes son.
— — — »Med den döendes rätt!» hade han sagt, när han kysste henne.
»Ni har en så vacker röst», fortsatte han.
»Den är som ett gammalt, gammalt minne.»
Han låg orörlig, med sänkta ögonlock som om han lyssnat efter detta gamla minne, och hon vågade knappast draga andan af fruktan att störa honom.
Men plötsligt reste han sig upp i sängen, lyfte upp sitt lama ögonlock, räckte sin hand fram emot henne och drog henne till sig.
Han såg på henne, länge, som om han granskat hvarje särskildt drag i hennes ansigte.
»Stilla!
Stilla!» sade han sakta.
Säg ingenting och rör dig icke.
Också ditt ansigte väcker samma minne till lif, och mitt gamla, dumma hjerta börjar klappa med samma stickande förnimmelse af smärta och glädje, som förr — — då jag var ung — — och frisk — —»
Han sjönk tillbaka mot hufvudgärden; ögonen voro åter slutna, men öfver hans liflösa ansigte låg ett vekt och drömmande uttryck utbredt.
»Jag minnes det lilla englahufvudet med det rhenvins-glänsande håret — den bleka, stillsamma, sorgsna flickan, som jag såg der nere under Nordsjöns vatten — ensam vid ett fönster i ett af den drunknade stadens menniskotomma hus — —
Hvad heter du?»
Hon visste icke rätt, om han talade till henne eller till den andra, drömgestalten, som hon kände från en af Nordsjö-cykelns dikter; men hon såg på uttrycket i hans ansigte, att han väntade på svar och hon sade, sakta:
»Mina vänner kalla mig Margot.»
»Så vill jag också kalla dig.»
Åter igen låg han stilla några minuter; hon satt och stirrade på hans ansigte, i hvars nästan omärkliga skiftningar hon redan tyckte sig kunna följa tankarnes spel.
Det drömmande uttrycket bleknade så småningom bort, munvinklarnes linier började röra sig och kröktes uppåt — åter igen gled
Mefistofeles’ leende fram öfver det bleka Kristusansigtet.
Detta leende var icke elakt och icke skadegladt; det var endast medlidsamt och spotskt; det var blott en reaktion mot hans egen känslosamhet — det var åt sina egna ungdomsdrömmar, han log.
Så reste han sig upp och, stödd mot armbågen, betraktade han ännu en gång hennes ansigte så uppmärksamt, som om han velat läsa hennes lifs historia deri.
»Din mun tycks mig af den käre guden skapad för kyssar och leenden» — han rynkade ögonbrynen — »men det är som om djefvulen redan förstört hans verk genom att sätta dit det der vemodsdraget, som inte passar.»
»Så är det kanske också,» sade hon sakta.
»Bikta dig nu.
Berätta mig något om dig sjelf.»
»Jag kan inte.»
Nu ligger jag och lyssnar och väntar.
Berätta mig hvad du vill — och förtig hvad du vill.»
Hon måste lyda.
Det var som att med egen hand rifva upp gamla sår på nytt.
Men hon måste göra det, när han så ville.
Hon försökte samla sina tankar.
Men hon hade en nervös förnimmelse af, att han väntade, och hon började, brådstört, hufvudstupa:
»Jag är född i en af Tysklands halfstora städer af en gammal preussisk adelsslägt.
Min far dog tidigt, men min mor lefver.
Sedan mitt tionde år har jag bott här i Paris.
Jag skall inte trötta er med en skildring af mina uppväxtår.
Jag vill endast i förbigående nämna, att jag redan som barn lärde känna och lärde mig älska den samtida tyska literaturen - er diktning framför allt.
Jag var mina föräldrars enda barn och jag blef väl en smula bortskämd, kan jag tro.
Min uppfostran blef ett lappverk af tysk och fransk skolbildning.
Men jag kom tidigt ut i verlden, och det skärpte min blick.
Jag hade från barndomen svärmat för allt som var stort och fritt; och jag såg endast låghet och förtryck rundt om mig.
Jag var ju årsbarn med Juli-revolutionen, men när jag vuxit upp, hade dess maskstungna frukter redan fallit till jorden, och min ungdom inföll under den europeiska reaktionens värsta tryck.
Deraf alstrades väl min gränslösa frihetskärlek.
Jag minnes, hvilket oförgätligt intryck det gjorde på mitt sinne, då jag, ännu ett barn, för första gången läste er Harzresan.
Det var särskildt den andra af bergsidyllerna, som grep mig så djupt, att jag icke kunde sofva om natten.
Jag låg och stirrade ut i mörkret med vidöppna ögon och tänkte på denna helige ande, som skulle läka alla tidens sår och skapa en slägt af adelsmenniskor, hvilka skulle befolka jorden.
Och från den stunden drömde jag ständigt om, att en gång i lifvet träffa en af dessa den helige andens tusen stolta riddersmän, hvilka han utvalt att utföra sin vilja, och som tågade fram med blixtrande svärd, under vajande fanor till strid emot låghet och förtryck.»
»Och ni träffade honom — inte sant?»
»Några flyktiga ögonblick — i en jernvägskupé — på en resa mellan Hâvre och Paris.
— Han var en ung diktare, glödande af hänförelse för allt det, som jag älskade.
Han talade om förhållandena der hemma i det tyska fäderneslandet.
Sedan år tillbaka hade jag icke hört mitt modersmål; jag hade nyligen kommit ut ur klostret, jag hade lefvat uteslutande i franska förhållanden.
Men ni vet ju hur det är man längtar alltid ...
Jag hade i smyg läst tyska tidningar och tysk literatur — — hvarje ord från hans mun var en smekning för mitt tyska hjerta.
Han kände så många af den helige andens riddersmän hemma i vårt stora fosterland; han var sjelf en af dem.
Han hade så mycket att berätta — framför allt om er, som han träffat här i Paris och som han beundrade.
Timmarne flögo sin kos och ingen af oss märkte det — —»
»Nå?» — manade han.
»Ja, det var ingenting —- endast en melodi, som klingade i luften ett ögonblick och drog förbi.
Han skulle resa dagen derefter, och vi skildes.»
»Och ni träffades aldrig mer?»
Det var som om hon besinnat sig ett ögonblick.
Hennes kinder voro flammande röda och bröstet häfde sig och sänkte sig oroligt, i takt med hennes korta, flämtande andedrag.
»Jag har aldrig förr talat med någon om detta», sade hon.
»Men till er — — —», hon gjorde ett ögonblicks uppehåll; derpå fortsatte hon sin berättelse, i små, af brutna satser, som om hon mödosamt plockat fram dem ur sitt minne, en efter en.
»Jo, vi träffades.
Två år derefter.
Under tiden hade jag blifvit gift.
Min man var en fransman.
Han var ytlig, som de äro alla.
Partiet uppgjordes så, som äktenskap alltid uppgöras i Frankrike.
Man gifter sig utan att känna hvarandra.
Vi passade samman som eld och vatten.
Han hade lefvat det lif, som unga män bruka lefva i Paris; han visste icke af något pjunk i sina erotiska förhållanden.
— Jag var 18 år — nästan ett barn ännu.
Jag hade alltid längtat efter värme och innerlighet — han var endast brutal.
Om jag under andra omständigheter kunnat lära mig att fördraga honom, vet jag icke.
Kanske var det mitt tyska blod, som reagerade så våldsamt mot att blandas med hans franska — — Efter ett års äktenskap afskydde jag honom — han märkte det väl, ty han vände sig ifrån mig.
Från den tiden var vårt äktenskap en kamp.
Han skydde intet medel att göra mitt lif outhärdligt.
Hans egenkärlek hade väl blifvit sårad, kan jag tro, och detta visade sig i symptomer, som liknade svartsjukans.
Han sökte isolera mig från allt umgänge med andra män, på samma gång som han sjelf vårdslösade mig på alla upptänkliga sätt.
Han hade en mängd flyktiga förbindelser af alla slag och han sökte aldrig dölja att så var.
Han framhöll det för mig vid alla upptänkliga tillfällen, som om han kunnat såra och smärta mig dermed!
Jag kan icke beskrifva för er, hvad jag kände under allt detta.
Och jag vet inte om ni skall förstå mig, då jag säger er, att det föreföll mig, som om det icke fans mer än ett enda medel att göra mig kvitt all denna smuts.
Tiga och lida?
Bryta mitt äktenskap måste jag!
Jag skulle ha gjort det på hvad sätt som helst — om jag också skulle ha dött i nästa sekund!»
Han hade sakta sträckt ut sin hand och fattat hennes, som han tryckte utan ett ord.
Hon kände en trygg, innerlig glädje fylla sitt bröst dervid.
Han var den första menniska, åt hvilken hon förtrott sitt lifs hemlighet och han hade icke vändt sig bort — han hade tryckt hennes hand till tecken att han förstod.
Hon kände sig liksom renad, upprättad deraf.
Hon hade talat häftigt, trotsigt, hårdt; nu blef hennes röst vek och mild då hon fortsatte:
»Just då fick jag veta, att han var i Paris.
Och jag sökte upp honom.
Ännu i denna stund vet jag icke, om det var kärlek eller trots, som gjorde, att jag kastade mig i hans armar.
Jag vet blott, att den månad, vi lefde samman, var den härligaste i mitt lif.
Så reste han ...
Jag hade ju vetat från början, att så skulle ske, och jag fälde icke en tår dervid.
Det nyttar ju icke att gråta öfver det oundvikliga.
Jag skulle ha gått till stupstocken med samma hårda trots.
Men sedan han var borta, var det som om mitt lif mist hvarje gnista af sitt innehåll.
Jag tyckte, att det samlat sig med alla möjligheter af värme och ljus i brännpunkten af denna korta vårmånad.
Så, som jag under dessa dagar såg solen skina, minnes jag mig aldrig ha sett den skina förr.
Det var en klarhet och en glans öfver allt — — » hon tystnade; och med ett smärtfyldt litet småleende tillade hon:
»Nå, jag skall inte trötta er med några lyriska utgjutelser.» Och i samma knappa, afmätta ton, som hon i början begagnat, fortsatte hon:
»Allt var mig likgiltigt.
Jag märkte icke ens att min mans sätt under den följande tiden så småningom förändrades.
Han gjorde sig emellertid omak att visa sig vänlig och tillgänglig.
Jag fick sedan veta hvarför.
Han hade knutit en förbindelse med en annan dam, som han önskade göra till sin hustru.
Men innan detta kunde ske, måste jag skaffas ur vägen.
Jag tror, att han ryggade tillbaka för en vanlig förbrytelse; han var så feg.
Han valde i stället en annan utväg.
En dag frågade han mig, om jag hade lust att göra en resa till London.
Han hade affärer att uträtta der.
Jag blef icke öfverraskad, ty han hade förberedt det skickligt.
Men jag trodde honom icke, och jag skulle icke ha rest med, om icke allt varit mig så likgiltigt, som det var.
— Nu mottog jag hans tillbud.
Jag har alltid haft en brinnande lust att se mig om i verlden och jag trodde, att det också nu skulle förströ mig.
Under resan bemödade han sig om att vara vänligheten och älskvärdheten sjelf.
Men så snart vi anländt till London förändrades hans sätt med ens.
Han stängde mig inne på ett uselt kyffe och lät mig svälta några dagar — till förberedelse på hvad som sedermera skulle hända.
Jag skall icke trötta er med en beskrifning af hvad jag hade att utstå.
Han kom med en läkare.
Jag sade, att jag icke var sjuk; men jag kunde icke förklara mig närmare, ty doktorn talade icke franska.
Några dagar senare inbjöd min man mig till en promenad i vagn.
Jag vägrade, jag sökte förskansa mig på mitt kyffe, men han lyfte mig på sina armar och bar mig ner.
Vagnen rullade af.
Den höll utanför en vacker villa, och vi mottogos af en vänlig äldre herre, som bjöd mig armen och ledsagade mig till ett vackert, soligt rum, hvars fönster vette utåt en trädgård.
Min man tryckte en afskedskyss på min panna, sade med hycklad ömhet: ’Farväl, kära barn!’ — och gick.
Det var till ett dårhus, han fört mig.
Svältkuren hade gjort sin verkan, och sinnesrörelsen då jag upptäckte, hvart man fört mig, fullbordade verket, jag träffades af ett lindrigt slaganfall; min tunga blef lam.
Det gick några månader; jag tillfrisknade så småningom.
Jag berättade den tjenstgörande läkaren allt hvad det fans att berätta om förhållandet till min man.
Efter någon tids observation blef jag utskrifven från hospitalet, och genom läkarens bemedling inackorderad i en engelsk familj.
Han understödde mig också med råd och dåd i min äktenskapsskilnads-process — — —
Jag ville icke återvända till Paris.
Först nu nyligen har jag kommit tillbaka.
Min mor var döende.
Hon tillfrisknade emellertid — och sedan dess har jag bott hos henne, här i Paris.»
Hon hade icke sett på honom under det hon berättat; hon hade stirrat på en enda punkt och talat ut i luften.
Den lätta tryckningen af hans hand hade varit det enda tecknet till, att en lefvande varelse åhörde hennes bikt.
Men nu vände hon sina ögon ner emot honom; och det bleka ansigtets smärtfylda uttryck slog henne.
I samma ögonblick var det som om den känsla af personliga oförrätter, som uppfylt henne helt och hållet medan hon talat, med ens sjunkit undan och lemnat rum för en allt beherskande känsla af medlidande med honom, som legat der, fängslad vid sin sjukbädd under sju långa år.
Nu reste han sig plötsligt upp i sängen, drog henne ner emot sig och tryckte en lång kyss på hennes läppar.
»Stackars barn!» sade han.
Och rösten hade sitt varmaste, mjukaste tonfall.
Hon låg på knä vid bädden.
Tår efter tår föll från hennes kinder ner på hans, medan hon strök med sin hand genom hans hår, gång på gång.
Hon var så genomträngd af den innerligaste medkänsla, att hon icke hade tanke för något annat.
Det lilla grand af smärta och sorger, som lifvet gett henne att bära, föreföll så ringa ansigte mot ansigte med denne mans öfvermenskliga lidande.
Men han tänkte icke på sig sjelf, det kom icke en klagan, knappast en suck öfver hans läppar.
Hon tyckte, att det fans ingenting i verlden, som hon icke i detta ögonblick med glädje skulle ha offrat för denne döende man.
Hon hade en känsla i bröstet som om hjertat våldsamt utvidgade sig, det värkte och hettade, stickande, som då man en kall vinterdag plötsligt kommer in i ett varmt rum — — det sprängde, sprängde.
»Om jag kunde — vara er till någon nytta», snyftade hon, utan att tänka på ordens innebörd, lydande ögonblickets impuls: att ge.
»Det kan du», sade han.
»Du skall komma till mig — ofta — sitta här vid min sjukbädd, så att jag kan känna ditt väsens närhet — — Du vet inte, hvilken förnimmelse af trygghet, det ger — —»
Han tystnade plötsligt och det gick en ryckning genom hela hans kropp, från fötterna ända upp i ansigtsmusklerna.
Det var krampen, som kom.
Hon understödde honom med båda sina händer, medan han sakta sjönk tillbaka mot hufvudkudden.
Der låg han länge, orörlig, likblek, med kallsvetten perlande på pannan i små klara droppar.
Han hade behållit hennes hand i sin och hon vågade icke ändra ställning för att icke störa honom.
Pendylen på kaminfrisen gick och gick, markerande i brådskande steg tidens rastlösa gång framåt.
Hon tyckte, att hon setat här en timme redan.
Från det närgränsande rummet hördes ljudet af två disputerande kvinnoröster; ett par sparfvar hoppade omkring, lätt tassande, på balkongens bleckgolf, och der utifrån trängde verldsstadens buller dämpadt in i rummet — vagnarnes oafbrutna rullande fram genom Champs elysées, ropen och skratten, de tusen brådskande menniskornas fotsteg.
Nu drunknade det alltsammans i vågorna af en marsch-melodi; den kom närmare och närmare med trummor och mässingsinstrument, skrälde mot fönsterrutorna och drog förbi.
Hon trodde, att han sof.
Sakta och försigtigt sökte hon draga sin hand ur hans, men han höll den fast, nästan krampaktigt hårdt; och hon blef sittande i samma obekväma ställning, vaktande på det uttryck i hans ansigte, som skulle förråda, att krisen var öfver.
Efter en stund såg hon dragen bli liksom mjukare; och en nästan omärklig förändring af munnens linier öfvertygade henne om, att han ville säga någonting.
» Blif inte rädd», kom det sakta, «att jag håller din hand så fast.