Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var som om han sett någon ligga blödande och sönderslagen, värnlöst lemnad åt honom.
Han gick omkring det lilla fönsterbordet, alltjemt med samma oroliga blick fästad på henne.
»Marianne?» sade han liksom tvekande och lade sin ena hand på hennes, som slappt hvilade i knät.
Hon såg icke på honom, knäppte blott samman sina fingrar om den våta näsduken, tryckande den mot sina läppar, som skälfde.
Utan att vända sin blick från hennes ansigte sjönk han ned på en pall, som stod framför hennes fötter.
Det var som hade han fått ett annat ansigte, så fullt af deltagande och medkänsla var det.
»Marianne, hvarför skulle du tvinga mig in i ett sådant utbrott?» sade han dröjande, »jag rår inte för, att jag blir hänsynslös när jag såras.
Du vet inte hvad jag lider.
Värre, mycket värre än den jag bryter ut mot.
Du känner mig inte.
Om du sagt ett enda vänligt ord, skulle jag varit afväpnad.
Och hur skola vi nu kunna glömma detta, – du och jag?
Gråt inte så – älskade – det är som om hjertat skulle sprängas.»
Hon gjorde en afvärjande rörelse, men kunde ingenting få fram för snyftningar.
»Nej, låt mig tala, låt mig bikta.
Det är det enda, som kan göra oss godt ...
Nej, afbryt mig inte!
Låt mig tala!
Du skall se att jag förstår dig, fast du nu inte tror så.
– Om du bara kunde fatta ett lynne sådant som mitt!
Hur jag kan släpa i sanden hvad jag håller kärast på jorden.
Om du visste hvilken olycklig stackare jag är!...
Åh nej – Marianne – nu begär jag endast att få tala.
Förmena mig det icke.
Det är det enda jag ber om.»
Hans röst var som ett smekande barns, så jollrande mjuk, så öppet förtroendefull.
Det fans ingenting att göra, annat än sluta ögonen och höra på.
»På resan hit var jag så glad, så annorlunda till mods än jag varit på långa tider.
Det hade varit någonting så friskt öfver mig hela tiden medan jag varit borta.
Och vid allt som jag såg tänkte jag: det skall jag tala om för Marianne.
Och, ser du, hvad som gladde mig mest af allt, det var att jag längtade hit igen.
Inte endast af trötthet, utan liksom efter något som skulle ge mig helsa och krafter igen, efter det lugna lifvet, efter Börje, efter våra långa skymningssamtal, efter schackpartierna, – allt!
Och så hade jag utmålat för mig sjelf din glädje, när du skulle få se mig igen.
Jag hade gått och gladt mig åt den.
Åh, Marianne, ju mer jag närmade mig Tomtö, dess mer gick det upp för mig hur mycket detta hem kunde bli för mig.
Hur fästad jag är vid Börje och dig.»
»Och så mötte du mig stelt, kallt.
Inte en min af glädje, icke ett ord till välkomst.
Och så detta förhatliga ni, som skar in i min stämning med sin trassliga egg.
Du kan ju tänka dig – Marianne, – du kan ju tänka dig hur jag skulle bli upprifven.
Och så kom det öfver mig, som det gör ibland, detta ursinniga begär att hämnas, att ge igen för allt hvad jag lider.
Jag tänkte inte på dig, jag tänkte endast på mig sjelf.
Och så var jag orättvis och blind.
Och jag gaf dig giftiga bett, som jag nu skulle vilja ge mycket för att aldrig ha gifvit ...
Nu har jag kommit till besinning.
Nu kan jag tänka lugnt.
Men jag mins knappt hvad jag sade.
Jag törs inte minnas det.
Det var så i hettan.
Glöm det – älskade – glöm det!
Tänk bara, att jag förstår dig.
Att jag nu ser din tankegång lika klart som om du sjelf bredt den ut för mig, fin och skär.
Och jag värderar dig dubbelt – tusenfalt – för denna tillbakadragenhet, som jag då endast missförstod.
Jag kan följa dina tankar tillbaka till min frånvaro.
Jag vet hur det för en ömtålighet sådan som din skulle kännas som ett obehag – någonting oskönt, groft, att det kommit till ord mellan oss.
Och kanhända har du fruktat min återkomst.
Du har trott att jag skulle åberopa rättigheter, att du skulle nödgas hålla mig tillbaka.
Och du har kanske känt en förebråelse, när du tänkte på Börje; känt det som ett svek emot honom, denna ett ögonblicks öfverilning.
Och så missförstod jag dig så grymt!
Så öfverhopade jag dig med förebråelser!
Så visade jag mig som en af dessa kälkborgarnaturer, för hvilka själslifvets allra finaste nyanser äro förlorade!
– Men döm mig inte.
Döm mig inte ännu!
Jag förstår dem, alla dessa töckenfina rörelser, och det fins inte en känslovåg i ditt sinne, som jag plumpt vill lägga hand på.
Nej, du är fri, Marianne!
Ser du det! – jag håller dig inte qvar med ett finger, jag vill icke tubba dig en hårsmån från din väg, jag vill inte tränga mig in mellan honom och dig.
Det skall icke finnas ord mellan oss.
Icke tal eller blickar.
Endast den enes närhet för den andre.
Åh, Marianne – min enkla, stilla Marianne – nu förstår jag dig, icke sant?
Jag har aldrig gjort dig rättvisa förr än nu.
Min blick var så full af förkonstling, att jag trodde mig finna den också hos dig.
Det var så länge sedan jag sett något som var sant, att det icke fans annat än tvifvel qvar hos mig ...
Du kan inte tänka hur ödmjukt jag böjer mig inför dina tårar, hur de bränna mig ända in i själen, men också hur tacksam jag är för dem.
De ha löst mig ur ett slags förtrollning.
Jag ser dig och jag ser mig sjelf.
Det är liksom om det hade ljusnat omkring mig.»
Marianne snyftade med krampaktig våldsamhet.
Detta vemod kom hennes tårar att strömma ymnigare än om det varit de bittraste tillvitelser.
»Tala inte så ... för Guds skull inte så!»
»Jo, Marianne, nu måste jag tala.
Och sen inte mer.»
»Det var orätt ... det var orätt ... det var ...»
Orden blefvo borta i en snyftning.
Påls blick häftades på henne med ängslig förvåning.
Han hade aldrig hört någon menniska gråta så.
Det var icke hysteriskt, men det var en så genomgripande sorg, som om den kommit från sjelfva hennes varelses rötter.
»Hvarför skall du vara så otröstlig?» började han öfvertalande, »hvad ondt ha vi gjort?
– Är detta verkligen ånger och sjelfplågeri?»
»Ja, ja, ja!»
Det klämde sig fram genom en frossbrytning.
»Din sinnesrörelse öfverdrifver.
Ha vi varit förtroligare med hvarandra än du många gånger varit med dina bröder?
Och om det är detta Du, jag begagnar, så har ju Börje föreslagit det sjelf.
Jagkan också låta bli det.
Det fins ju icke det ringaste, som vi behöfva förebrå oss ...
Seså, torka ögonen, fru Marianne.
Låt oss tänka att vi haft onda drömmar, ni och jag, och att nu äro de förbi.»
»Men att ljuga för Börje!»
»Vi ha ju icke ljugit för honom, och komma ännu mindre att göra det.»
»Jag tycker att hvart ord jag säger honom är bara som om jag ljöge.»
»Det är en sjuklighet i fantasien.»
»Nej! Och ni måste resa.»
Det kom kraftigt, beslutsamt, som om hon plötsligt vaknat till medvetande om något som hon glömt.
Han såg på henne med förebrående sorg.
Detta såg icke ut som den upprörda lidelsefullhet, hvilken kan lugnas med smekningar.
Tvärtom; det var någonting af fasthet.
Han ville icke svara.
Han visste icke hur han skulle taga det.
Hennes snyftningar saktade af, och hon torkade sina ögon, som voro svullna och förgråtna.
»Det är inte ett infall», sade hon, »jag har länge varit på det klara med att jag borde säga det så fort ni kom.»
Han kände som ett styng i hjertat.
Lemna Tomtö! Kastas ut igen, han visste icke hvart!
Han ryste vid tanken på främmande menniskor.
Men han vågade ännu icke tala, af fruktan att med sina ord påskynda ett afgörande.
Icke heller hon sade något.
Hon vek omsorgsfullt tillhopa sin näsduk som en liten boll och torkade sig en sista gång i ansigtet.
Det såg ut som om utbrottet skulle ha gjort henne godt.
Detta var således något som hon gått och burit på länge.
Pål betänkte sig ett ögonblick.
Så kom det med ens ett drag af tröstlöshet i hans ansigte, och han kastade sig slappt i den tomma stolen på andra sidan fönsterbordet.
»Är det verkligen sanning, att ni jagar bort mig?»
Hon svarade ingenting.
Men hon såg lugn ut nu.
»Jag inser att det kan vara bäst för er, om jag reser», återtog han, »men har ni då inte tänkt på mig?»
Ännu intet svar.
Och hon undvek hans blick, liksom vore hon rädd att bli vankelmodig.
Han stödde sina armar mot bordet, och med en af sina mjuka rörelser böjde han sig framåt emot henne.
Rösten var så dämpad, att det lät som om han endast andats fram orden, utan att behöfva uttala dem.
»Jag var så uppgifven af trötthet, när jag kom till Tomtö.
Eller det var kanske inte trötthet, det var kanske leda, eller tomhet, jag vet inte.
Jag hade fått för mycket eller för litet af något.
Jag kände mig icke på samma plan som andra menniskor.
Hela verlden var så sjuk, så eländig.
Om allt ville dö, sjunka bort som en dimma – äfven jag – i en evig glömska, sömn, ro!
Jag vämjdes vid att se hur menniskorna kunde uthärda att lefva ...
Lefva – när det är så till äcklighet banalt! ...
Men det var någonting här, i denna sunda enformighet, som långsamt gaf mig krafter igen, gaf mig möjligheten att lefva.
Det var som om jag dag efter dag började få igen en synförmåga, som jag mist, det var som om jag utan att märka det andats in en lefnadslust, som jag inte känt på långa år.
Det var känslan af hvila, som jag för mig trodde vara längesedan död.
Allt detta var inte tydligt förr än jag var borta härifrån och åter längtade hit.
Ah – fru Marianne – detta är ju inte ett hotell, inte ett rum der man läser upp sina kappsäckar; det är ett hem.
Vet ni hvad det vill säga?
Det är som om tryggheten låge som en kudde på möblerna här, det är som om man kunde luta sitt hufvud deremot och hvila, – bara hvila.
Åh, fru Marianne, ni vill inte stöta mig bort!
Ni vill låta mig lefva.
Ni vill låta mig glida omkring som en skugga här, i ert hem.
Jag skall gå undan för er som hunden, ni bara behöfver vinka åt, och han går.
Men ni skall vara vänlig som ni varit; stilla som ni var den första tiden, öfverseende som om jag vore en stackars sjuk.
Ni skall inte drifva mig bort, fru Marianne.»
Hennes bröst häfde sig i ljudlösa andetag.
Det var som om han skulle tigga hjertat ur bröstet.
Snabba, enträgna kommo orden:
»Jag har aldrig bedt förr.
Jag vet inte hur jag kan göra det nu.
Jag känner mig som när en mor ber för sitt barn: det fins inte tanke på förödmjukelse, det fins ingen stolthet.
Det fins endast detta, som inte får dö ...
Det är för någonting inom mig jag ber.
Fru Marianne, nu drifver ni mig inte bort!»
Det var en röst att smälta is, det var en röst att utverka det omöjliga.
Och han såg på henne med så underligt allvarliga ögon, djupa som sammet.
»Och ändå måste det ske.»
Han såg på henne, undrande, sökande.
Så sjönk han tillbaka mot stolstödet och började tänka efter.
Det måste under allt detta gömma sig en hemlig bevekelsegrund, som han ännu icke fattat.
Så såg han plötsligt upp med en blixtsnabb blick.
»Anser ni det som en nödvändighet?» frågade han med stark betoning.
Rodnaden göt sig långsamt öfver hennes ansigte, under det hon tvang sig att stadigt möta hans blick.
»Ja, som en nödvändighet.»
Nu var det afgjordt.
Nu skulle hon bli ensam.
»Förstå mig rätt», tillade hon hastigt, »det är inte skilsmessan jag klagar öfver.
Det är endast minnet af ... af ... det som inte kan ändras.
Jag skulle önskat att jag kunnat visa er att ... att jag kanske inte är så dålig som ni tror.
Jag skulle önskat att jag icke behöft känna denna –»
Hennes läppar började skälfva, och hon vred nervöst på sin näsduk.
Han fäste sig icke vid hennes sista ord.
»För mig är det tungt», sade han, »men jag förstår att det inte kan vara så för er.
För er är tillvaron så rik.
Hur rik kan jag väl inte ens fatta.
– Men det är afgjordt: jag reser i morgon ...
Jag är väl den enda fläcken ... jag menar den enda molnfläcken ...
Ah, fru Marianne, så länge jorden står, skall det finnas de, som äro dömda till fattigdom.
Jag är en tiggare ...
Penningar, hvad är det?
– Han lyfte händerna som om han vägt sitt guld i dem.
Och så gjorde han en rörelse som om han kastat det bort.
Det hade befunnits för lätt.
»Förlåt mig», sade han vekt, »hade icke jag varit, hur lycklig skulle ni då inte känt er nu!
Jag förstår så väl att det, – att jag icke kan gå utan att föra med mig en aning om det, som nu gör lifvet ännu mer betydelsefullt för er – skall vara en plåga, liksom ett profanerande.
Jag vet att sjelfva min tillvaro måste kännas som en förnärmelse – nu.
Om ni kunde, skulle ni stryka bort mig, spårlöst, som det som aldrig funnits: hela min varelse, mitt ingripande, mig sjelf.
– Om ni kunde.
Det är så menskligt.
Men jag var bara en skugga, som nu drar bort.
Derför kan ni räcka mig er hand.»
Han sade det enkelt, som man säger ett farväl för lifstiden.
Marianne räckte honom sin hand och sökte le, fast hennes ögon fyldes af tårar.
»Det är nu som alltid: jag vet icke hvad någon varit för mig, förr än det är för sent», sade han.– »Jag behöfver inte be er glömma mig; ni skall göra det så fort det fins en möjlighet.»
Han bugade sig.
Kanske med en sista skymt af småaktig fåfänga och lefnadstrött ironi.
När Börje på qvällen kom hem, blef han icke litet förvånad vid underrättelsen om att Pål skulle resa redan påföljande dag, och på fullt allvar.
»Det talade du ju inte om, när vi träffades i Eslöf», sade han.
»Jag tyckte inte det var något att tala om förr än vi kommit hem», svarade Pål liknöjdt.
»Det var i alla fall det jag kunde tro, att när du bara kom ut, så skulle flyttfogelsnaturen vakna på nytt.
Men annars såg du ut att trifvas godt här.»
Börje hade efter qvällsmaten följt med ned på Påls rum, för att få språka med denne litet under packningen.
Nu skulle de ju så snart skiljas.
Det syntes på Börje att det kostade på.
»Hvem skall jag nu få att spela schack med?» sade han.
»Det är inte farligt; din fru lär sig det snart.»
Drifven af sitt verksamhetsbegär hjelpte Börje till med allt hvad han kunde.
»Skall det här också ned?» sade han och pekade på en del klädespersedlar, som lågo kastade i en hög på golfvet.
»Ja, det skall ned; jag vet inte hur det skall få plats», pustade den andre och kastade sig i en stol, uppgifven af trötthet.
»Jo, det går nog.
Men hur ska’ vi göra med allt detta andra?» frågade Börje och såg sig om i rummen.
»Jag skall låta tapetseraren packa in det alltsammans och skicka det efter mig till Stockholm.»
Börje stod tveböjd framför kofferten och lade ned plagg efter plagg, långsamt och ordentligt, stretande öfver linnehögen och röd ända upp i pannån af ansträngning.
»Om jag kunde begripa hvad det har varit åt Marianne», sade han plötsligt i det han rätade upp sig och flyttade fötterna tillhopa.
»Hur så?»
»Jo.
Jag tänkte när du reste: nu kommer Marianne att leds.
Men det syntes inte till.
Hon var så glad att jag aldrig sett henne gladare.
Hon pratade och skrattade och vattnade sina blommor och sysslade omkring så lång som dagen var, och i skymningarne kom jag in lite tidigare än vanligt, för jag tyckte det var synd om henne att hon skulle sitta ensam.
Och så spelade hon för mig ...
Nu är jag
Pål, och du är jag, sade hon.
– För det var dina bitar hon spelade.
– Du kan tro det var kärt att se henne kunna trifvas så der alldeles ensam.
Det kunde hon aldrig förr.
Det var stört omöjligt.
– Nu tycker du allt om Tomtö, du! sa’ jag.
– Ja nu tycker jag om det, sa’ hon.
Och så såg hon så rar ut ...
Du kan inte tro hurudan hon kan vara när hon vill.
Det är så att man inte vet hvad man skall ta sig till, bara så snäll hon ser ut ...
Men det är för resten bara dumt att tala om.
Sådant ser ingen mer än man sjelf ...
Och kan du så tänka dig!
Det var alldeles som om jag vändt en hand.
Hon var förändrad med det samma.
Hon såg så fundersam ut, som om hon skulle tyda allting, ända ned till jordens medelpunkt.
Jag frågade henne hvad det var.
Det var ingenting, sade hon.
Jag trodde att hon hade fått ledsamma bref från hemmet.
Men hon påstod att hon icke fått något.
Jag tänkte: det är väl dåligt humör och det skall väl gå öfver igen.
Men det blef värre, icke bättre.
Jag såg på hennes ögon att hon gick och grät om dagarne; men tror du jag kunde klämma ur henne hvad det var för!
Och inte heller blef hon gladare när hon fick veta att du skulle komma hem, så att det var inte som hon leddes.
Jag erbjöd henne att resa in till staden för att roa sig.
Men nehej, det ville hon inte.»
Han såg vädjande på Pål.
»Om man går och är hängsjuk, så kan man bli vid sådant miserabelt humör», svarade denne.
»Ja men hon säger att hon inte är sjuk, och nu kan jag inte låta bli att tänka att det är jag, som gjort henne ledsen med något.
Och jag vet sannerligen inte det ringaste.»
»Det går nog öfver igen.»
»Ja, det skall väl det.
Och sådana äro väl fruntimmerna.
Men inte är det godt att förstå.»
Han började se sig omkring, i fall det skulle finnas mera att packa ned.
Pål reste sig och började gå omkring i rummet.
Inpackningens stök var nu förbi, och allt stod der åter i sin orubbade, utsökta elegans.
»Börje», sade
Pål och lade sin hand på barndomsvännens axel, »låt nu bli att bråka med allt det der.
Har jag glömt något, så får det komma efter ...
Men se dig omkring ...
Se! ... är här inte vackert?»
Ampelns matta sken föll öfver hans smala ansigte med dess bleka, tunna kinder och dess liksom af svält förstorade ögon.
Det var något så slappt och så aftärdt öfver honom nu, då ingen sinnesrörelse gaf lif åt dragen.
Och under ögonen låg det som ett lager af mörkt, blåaktigt puder.
Men så log han, och det drog sig som ett skimmer öfver detta själfullt vexlande ansigte.
Han sträckte ut sin hand, som för att bevekande draga intill sig all den skönhet som omgaf honom.
Och hans ögon glänste mot dessa mjuka silkesfärger, dessa lätta, läckra aqvareller, dessa tunga, djupa draperier.
»Jag vet inte hvad det är jag känner i en stund som denna», sade han.
»Det är ett begär att kunna lyfta min hand och säga: stanna!
Till mina pulsar, till dammet som faller, till brännämnet som förtäres, till dagen som närmar sig ...
Det skulle stanna med ett enda trollslag.
Oföränderligt för århundraden: – hvarje den lättaste skugga, hvarenda skiftande nyans.
Nu är skönheten endast ett oändligt vemod.
Förgängelse, det är dess namn!»
»Men förgängelse det är också lif, ty det är omdaning, det är behofvet af förnyelse.
Hvad i all verlden skulle man göra om allt vore stillastående?
Då hade man ju ingenting att göra; då vore det inte lönt att lefva.»
Inte lönt!
Tycker du det är lönt nu?»
»Du pratar!»
Pål log ett ögonblick.
– Den gamla tonen, precis den gamla tonen!
– Han gick åter ett slag i rummet och såg på allting, som om han skulle säga det farväl för en lång tid.
»Nej, det är tungt, det är förunderligt tungt!» utbrast han och tvärstannade.
Börje såg bort till honom.
Han kände lust att uppmuntrande stryka öfver det svarta håret, liksom han ibland kunde göra med Fogg.
Men det skulle se för bakvändt ut.
En karl!
Han borde väl taga sitt förnuft till fånga!
»Hvarför reser du då?» sade han torrt.
»Det är inte det!
Men det är som om hela verlden vore tom, det är som om jag sjelf vore tom, det är som om allting vore bara elände.
– Han kastade sig på en stol, med hufvud och armar framstupa mot bordet.
»Börje», sade han derpå och såg upp med en tröstlös blick, »det är förfärligt – detta – att vara absolut utan intressen, utan sträfvan.
Jag önskar ibland att det kunde komma en riktig olycka öfver mig, men hvar skulle den komma ifrån?
Allting är ingenting.
Det fins intet i verlden som jag bryr mig om.
När jag var fattig trängtade jag bara efter att bli rik och trodde att då skulle jag kunna bli lycklig.
Men nu bryr jag mig inte heller om det.
Allting är lika flackt.
Mitt hufvud är så tomt, att man kunde krama det samman så här, utan att finna någonting.»
– Han sträckte fram sin magra hand och grep i luften, som om han långsamt klämt sönder någonting.
»Du borde gifta dig», sade Börje.
»Det har jag ju försökt.»
»Du skulle ha barn.»
»För att se dem bli likadana som jag?
Tror du mina barn kunde glädja sig åt lifvet!»
»Är det pessimism?» sade Börje med orubbligt allvar, men till viss grad intresserad.
»Ja, det är pessimism», svarade
Pål med en blandning af godlynthet och förstämning.
»Ja, för jag har läst om den, men egentligen har jag aldrig sett den.
– Han betraktade synbarligen det hela som någonting ytterst lärorikt.
– Jag har liksom tyckt att man gjorde för mycket väsen deraf, men kanske är det någonting som fins ändå.»
Under denna sista reflexion gaf sig Börje på nytt till att med ögonen spana omkring på golfvet, och han upptäckte verkligen ett par strumpor, som fallit ned bakom kofferten.
»Jo du, det fins allt», sade Pål, »men inte tror jag att du blir pessimist.»
»Nej, det tror jag inte jag bryr mig om.»
»Och inte heller dina barn.»
Börje fick tårar i ögonen och blef mycket röd.
»Om jag så visst hade några!» sade han lågt i det han böjde sig ned och stoppade strumporna in under koffertlocket, »men det får jag nog aldrig.»
Han harskade sig mycket ljudligt, vände sig derpå om och började skärskåda en af taflorna.
Pål betraktade med en viss rörelse denna breda rygg.
»Det är egentligen underligt att tänka sig, hur du och jag kunnat bli vänner», sade han.
»Jag har alltid behöft någon att hålla af», svarade Börje, och han måste harska sig ännu ett tag, för att få rösten riktigt klar.
På morgonen var det en brådskande afskedsfrukost, tvungen och tryckt som de flesta sådana, när maten, tidtabellen och ens varmare känslor i lika mått vilja taga ens varelse i anspråk.
Afskedet var också likt andra sådana, med konventionella handtryckningar och en hemlig fruktan att komma för sent eller att glömma något som för tillfället bör iakttagas.
Det var en kall och ruskig morgon, Pål kände sig olustig och nervös.
»Adjö, fru Marianne», sade han för sista gången ute på trappan, »och tack för ...»
Han vände sig hastigt om och skyndade upp i vagnen.
En pisksmäll, en lyftning på hatten och bandhundens yrvakna skall.
Vagnen svängde om inkörsvägen, och de qvarblifvande sågo endast den grå dimman, i hvilken allt flöt tillsamman.
De vände sig tysta och gingo hvar till sitt.
Romanen var slut, dess hjelte försvunnen.
Börje gick ut till folket, och Marianne återvände ensam in.
I matrummet var pigan sysselsatt med att afduka bordet.
Marianne gick in i sitt eget rum och stängde dörren efter sig.
Nu hade hon ro att tänka.
Så länge hon ännu icke visste hur Pål skulle upptaga hennes fordran på att han skulle resa, hade hon lefvat i en sådan spänning och oro, att det icke funnits rum för någonting derutöfver.
Hon hade varit beherskad af en enda fix idé:
Pål måste resa.
Och nu hade han rest.
Hon gick fram till fönstret, kastade sig i en stol och såg mekaniskt ut öfver gården, stelt och frånvarande.
Hon var hänsjunken i sina tankar.
Dimman hade höjt sig, men det var en mulen vårdag, utan så mycket som löftet om en strimma sol eller en refva i molnen.
Himlen stod tung öfver den folktomma platsen, och det låg en död stillhet öfver allt.
Endast då och då strök en vindil genom nakna buskar, skakande dem så, att det såg ut som om de huttrat af köld.
Och samma kalla, tunga stämning låg öfver hennes eget sinne.
Hela denna tid hade hon icke känt annat än sin vansinniga fruktan för mötet med Pål, blygseln för att möta hans blick.
Nu var det förbi – öfverståndet.
Men var hon dess gladare för det?
Hon kände sig förtumlad som efter en lång sömn.
Borta voro alla drömmar, som legat likt töcken öfver allting, och qvar stod endast en skoningslös verklighet.
Sådant som nu hade lifvet aldrig sett ut, så naket, så blottadt på all poesi.
Hon tyckte sig stå i en ödemark, ensam med Börje; det var för andra gången hon kände det så, men förut hade hon icke kunnat mäta dess vidd.
Nu var det som om det långsamt dagats för hennes ögon, – en grå, kall morgongryning, – och det ena föremålet dök fram efter det andra, nyktert, prosaiskt, afklädt hvarje mystisk omklädnad.
Hon var icke längre Marianne, romanernas Marianne, drömmarnes tjusfulla väsen, qvinnogåtan, undantagsvarelsen; hon, som var skapad endast att älska och älskas.
Hon var helt enkelt en qvinna som skulle bli mor.
En qvinna som hundratusen andra.
Men en qvinna som förrådt sitt barn innan det var födt, närt det med sitt lif, medan hon spelat ögonkurtis med en främmande man.
Det var så naturstridigt, så naturvidrigt, att hon kände en vämjelse vid sig sjelf som om hon vaknat morgonen efter en orgie.
Ånger hade hon nog känt förr, eller hon hade åtminstone trott att hon känt den, och då hade den antingen framträdt som en bestämd förebråelse öfver någon dubbelhet eller hjertlöshet, som hon låtit komma sig till last, eller också på ett mera formlöst sätt, som en gnagande oro, en oförklarlig tomhet och obestämd ängslan.
Det hade då kommit anfallsvis och häftigt, men genom sitt eget bemödande hade hon kunnat tysta eller kasta det undan, när hon riktigt ville.
Och det hade alltid med sig någonting smekande, vemodigt; det var en plåga med njutning i.