Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här har äfven blifvit upplyst, att Cabinettet mycket sparsamt begagnat rättigheten att skicka estafetter, och om man ginge strängt tillväga, så synes mig, att postporto för de bref, som afgå med estafetter, borde komma Cabinettet tillgodo, och .att endast skillnaden emellan detsamma och kostnaden för estafette!) borde af cabinettscassan ersättas; ty det måtte väl ingen af R. o.
Ad. förneka, att om brefvet på de vanliga postdagarna hade blifvit till postcont. aflemnadt och derifrån afskickadt, skulle det ålegat Postverket att framskaffa det utan någon utgift för cabinettscassan.
Om nu en tillfällighet skulle göra, att man blefve nödsakad att en eller två dagar efter den vanliga postdagen besvara ett bref, hvarför courirer ej behöfde användas, skulle för cabinettscassan inträda skyldighet att betala den estafette, som från gränsen afskickades, och då synes, alt, i fall man ville gå strängt tillväga, man borde noga beräkna postportobeloppet för att afräknas från hvad cabinettscassan borde ersätta.
Min afsigt har visserligen icke varit att ingå i sådana minutier, som den siste värde talaren framställt, och jag befinner mig i en så mycket besynnerligare ställning, som jag måste tala för ett tillstyrkande, gjordt af Den 17 Juli f. m. StatsUtsk., hvaremot ordföranden i detta Utsk. icke reserverat sig, men hvilket han bestrider, då det understödjes af mig, som icke är ledamot af Utsk.
Jag vill då uppgifva motiverna till mitt yrkande, och de motiver, sorn förmodl. legat till grund för Utskts hemställan.
De här ifrågavar. tvenne små summor, uppgående tillsammans till 5 ä 600 rldr, hafva visserligen icke varit af beskaffenhet att, i anseende till deras belopp, föranleda tillstyrkandet af en und. skrifvelse till K. M.; men i anseende till den s. k. riksdagstactiken, som åberopar missbruk af mindre vigt, hvilka vid en riksdag blefve oanmärkta, såsom prejudicat vid en kommande riksdag, har jag, för att stämma ån i bäcken eller mota Olle i grind, vågat tillstyrka den af Utsk. föreslagna und. skrifvelsen.
Vöre jag öfvertygad, att på hvart 4:de år i framtiden ej större summa skulle utgå, än den nyssnämnda, så skulle jag anse frågan så lumpen, att jag ej skulle tro, att Representationen borde derom göra framställning hos K. M.
Men då det kunde vara möjligt, att, om detta finge ske oantastadt vid en och annan riskdag, summan skulle växa till mångdubbelt belopp vid kommande riksdagar, har jag ansett saken ej böra lemnäs oanmärkt.
En annan talare här midt emot vågar jag tillerkänna ett så godt hufvnd, om jag får begagna ett sådant uttryck, att han visserligen icke kan i denna fråga förvexla, hvad som är besparing eller icke.
Att ifrån en summa, som alltid gått ut, öfverflytta utgifter på en annan titel, som icke är skyldig att stå till hands med sådana utgifter, måtte aldrig kunna vara besparing, utan blir en misshushållning; men om den värde talaren linge slå alla våra hufvudtitlar tillsammans och hafva alla våra cassör i samma bröstficka, då blefve det en besparing att skicka extraposter i stället för courirer.
Dessutom ber jag att ytterligare få påminna, att sedan sista riksdag hafva utrikesministrarna fått portofrihet.
Sålunda har redan en utgift blifvit öfverflyttad från cabinettscassan, och så kan den ena afgiften efter den andra flytta sig derifrån, allt under uppgift, att det är hushållning, samt förevändning att summorna äro så små, att man ej bör besvära K.
M. med dessa frågor; men hvad de kunna blifva i framtiden står hvarken i min eller andras förmåga att förutse.
Dessutom är här icke fråga om cn extrapost längre än inom landet, utan mig synes, att här så tillgått, att från första ministerresident eller consul på utländsk ort har en courir eller, om man så vill, en estafette blifvit afskickad till den ort, dit depechen varit adresserad.
Detta är således en kostnad, som bort ligga ministercassan till last.
Jag har visserligen härvid haft betänk.
N:o 11 till hands, hvilket kunnat ses deraf, att jag uppläst Utsk:s deri gjorda hemställan.
Jag fortfar sålunda att anhålla om bifall till betänk, och får iterera, att jag skulle afstå derifrån, om jag vöre bestämdt säker, att delta missbruk för 3;G D«n i’] Juli f. ,n. 4 år i framtiden ej gick till större summa än den, sorn för de sista 4 åren uppkommit.
Utan att tillåta mig att taga åt mig något af det fördelaktiga omdöme, den siste värde talaren behagat fälla om en pä motsatta sidan varande persons hufvud, och äfven med äfventyr att öppet visa, att mitt hufvud ej är så godt, måste jag bekänna, att då jag betraktar utgifterna såsom utgående från statscassan, och denna förutsättning lärer icke kunna bestridas, kan jag icke begripa annat (men mitt hufvud är måhända fasligt dåligt), än att en utgift, som kostar mer, är ingen besparing, utan armera stor för staten, än den andra utgiften, som kostat mindre.
Det andra fallet, som den värde talaren här omnämnt, har med detta efter mitt omdöme ingen gemenskap.
Om utrikes varande Svenska ministrar förut i alla tider varit tvungna att fästa vid deras embeten utgifter, eller postporto alltid tillhört ministercassan, är jag långt ifrån att säga, att det är rätt, att lägga den på postcassan; ty derigenom skulle en fördel gifvas den ena cassan på den andra cassans bekostnad; men jag kan icke anse, att frågan om extraposter står i samma kategori med frågan om postporto, och jag förblifver således vid den anhållan, att proposition må göras till afslag på denna del af betänk.
Då jag första gången tog mig friheten att begära ordet i detta visserligen icke särdeles vigtiga ämne, föranläts jag dertill ingalunda af summans betydlighet, ulan hufvudsakligen af en förutsättning, riktad mot Cabinettet, som finnes i Utsk:s betänk.
Då discussionen sedermera fått en större omfattning, tror jag mig böra Upptaga åtskilligt, hvari jag icke blifvit förekommen af den siste värde talaren.
Cronhjelm har såsom missbruk qvalificerat extraposters afsändande.
Detta har han tvenne gånger yttrat, och det är detta' uttryck, som jag anser mig bora besvara.
Cabinettets rätt att skicka extraposter grundar sig på gamla bestämda författningar.
Att följa dera, att begagna dem, att använda dem måste icke kunna kallas för missbruk.
Om denna rättighet blefve Cabinettet i behörig ordning fråntagen, och Cabinettet ändå fortfore att afsända estafette!-, dä först kunde sådant kallas missbruk, Samma värde talare har under denna discussion inblandat frågan om den främmande ministrar här beviljade portofrihet.
Detta ämne hör visserligen icke hit; men då det här blifvit omnämndt, bör jag upplysa, att denna portofrihet tillkommit i reciprocitetsväg derigenom, att främmande magter lemnat våra hos dem varande ministrar portofrihet, och deremot föreslagit, att deras härvarande agenter skulle reciprok! erhålla samma fördel.
Detta arrangement har således icke tillkommit för att tillskynda cabinettscassan någon fördel.
Jag fortfar att'anhålla om Hr Gr. o. Landtnäs propos. till afslag å ifrågavar. punkt.
Den 17 J 111 i f. 01.
Jag skulle visserligen icke ännu en gäng hafva begärt ordet, om ej de båda sista värda tatarne efter mitt förmenande gjort en uppgift, som kanske kunde anses något inverkande på beslutet och som jag förmodar vara af något förvillande egenskap.
Den ena, Frih. v.
Schulzenheim, har sagt, att Cabinettet har rättighet att afskicka extraposter och alt denna rättighet är grundad på gamla författningar.
Detta vill jag ej bestrida, men tror icke, att dessa gamla författningar handla om extraposter längre än till Rikets gränsor; men jag uppmanar den värde talaren att framtaga den författning, som tillåter Cabinettet att afskicka sina depecher till gränsorna och der fordra, att consulerna eller ministerresidenterna skola afskicka dem med särskildt betalad post, samt att denna kostnad skall drabba postcassan.
En sådan gammal författning finnes icke, så vidt jag vet.
Roye sagt får jag erinra, att han i sitt sista yttrande rnedgifvit, hvad jag yrkat; han har sagt, att öfverflyttningen af utgiften för portofriheten ifrån cabinettscassan till postcassan vore en oriktig öfverflyttning, för att gynna den ena cassan på den andras bekostnad.
Uti detta yttrande ligger ett medgifvande, att man bör afskilja cassorna och icke anse dem såsom samfällda eller en statscassa.
Det måste vara bestämdt gifve.., att hafva ministrarna fått en rättighet att kostnadsfritt afsända sina bref, en rättighet, som lindrar cabinettscassan , så går äfven detta ur folkets fickor, och argumentet blifver i frågan om extrapostei och portofrihet detsamma, så att, då man medgifver det ena, medgifver man, att man haft orätt i det andra.
Dessutom får jag fästa uppmärksamheten derpå, att här icke blefve I sk:s besparing, antingen man medger eller icke medger, att Cabinettet företrädesvis bör begagna extrapo » ster på utländsk botten.
Här är blott frågan, hvilkendera cassan, sorn skall betala dessa estafetter.
I båda fallen blifver den utgående summan lika stor och uppkommer således ingen besparing; men en bestämd misshushållning uppkommer, i fall sådana medel, som cabinettscassan borde utbetala, komma att drabba postcassan.
Boye har tnedgifvit, att om icke postcassan nödgades vidkännas portofrilieten för ministrarna, hade den lemnat så mycket större tillgångar.
Staten hade således i annat fall vunnit de summor, som för brefven hade ingått till postcassan.
Jag får slutligen påminna de ledamöter af StatsUtsk., som här äro närvar., att sjelfva försvara sitt betänk.
Nu har jag fyra gånger uppträdt till detsammas försvar, och oaktadt gidel af StatsUtsk:s personal utgöres af ledamöter af R. o. Ad., har ingen enda af dem yttrat ett ord till förmån för ett betänk., hvaremot ingen enda reservation blifvit afgifven.
Jag ämnar icke vidare yttra mig i detta ämne, men finner besynnerligt, att så snart ett StatsUtsk:s betänk, är emot Rege9 H. 4B 3;8
Den 17 J u I i f. m. lingens tyclie eller interesse, vågar ingen utsk:sledamot här uppstiga och försvara betänk.
Högst ogerna förlänger jag discussionen öfver ett så obetydligt ämne; men jag har af en värd talare midtemot blifvit personligen uppmanad att förete den författning, som berättigar Cabinettet att utom Sveriges gränsor expediera extraposter.
Denna författning kan jag ej nu förete, emedan jag ej liar den till hands; roen jag får åberopa, hvad Öfverpost-directionen, jemlikt i StatsUtsk:s betänk.
N:o 22 pag. 23, andragit, nemi.: ”att sådana ”utgifter ofta tillförne ägt rum, utan att anmärkning dervid ”blifvit gjord, och att Cabinettet äger rätt till extraposters ”begagnande, samt en obegränsad portofrihet för dess utri”kes brefvexling.”
Jag får endast äran tillägga i anledn. af livad den siste värde talaren yttrat, att depensen af en coulör och en extrapost utom Sveriges gränsor ej är lika stor.
Couriren måste erhålla dagtractamente, som man aldrig utbetalar till extrapost.
Jag tror dessutom, att frågan kan vara lemligen likgiltig, då i alla fall både extraposter och courirer betalas af statsmedlen, enär både cabinettscassan och postmedlen äro statsmedel, i följd hvaraf det alltid måste vara en vinst för statsverket på det hela, att depecher expedieras på det minst kostsamma sättet.
Cronhjelm har med sin kända qvickhet gifvit åt mitt sista yttrande en vändning till conlradiction mellan princip och tillämpning.
Jag tror mig ej skyldig att vidkännas den och beder derföre att få afleda den ifrån mig.
Om R. o. Ad. täckts lemna någon uppmärksamhet åt mitt yttrande, torde R. o. Ad. hafva funnit, att det var grundadt derpå, att i ena fallet gifvits en lag, som band de utrikes ministrarnas postporto vid ministercassan och följaktligen fritog postverket från detsamma.
I detta fall åter har, så vidt jag funnit, ingen sådan lag blifvit åberopad; tvärtom har den siste värde talaren sagt, att eu motsatt lag linnes.
Skillnaden är dessutom stor i ett annat afseende.
Postporto blifver alldeles enahanda , antingen det utgår från posteassan eller ministercassan, men kostnaden för staten blifver olika uti det nu ifrågavar. fallet; ty den blifver större, om ministercassan betaiar courirer, än om posteassan betalar extraposter, och således, då man ej öftygat mig, att det finnes en lag, som förbinder utrikes Statsministern att låta staten vidkännas en större kostnad, än som behöfves, kan jag ej medgifva någon contradiction emellan min princip och min tillämpning.
Ehuru jag anser, att det föga interesserar R. o. Ad. alt känna orsaken, hvarföre en ledamot af StatsUtsk., som icke reserverat sig emot Utskls betänk., likväl talat deremot, ber jag dock att i anseende
Den 17 J u 1 i f. m. 3"9 till den vändning, discussionen tagit, få förklara, att jag reserverat mig mot sådana beslut, som jag ansett vara oriktiga, när de varit af vigt; men då de varit af ringa vigt, har jag ej ansett sådant nödigt, ehuru jag derigenom icke afsagt mig rättigheten alt inom Ståndet yttra mig emot betänk.
; ty inom R. o. Ad. är jag representant och icke utskrs] eda mot.
För öfrigt tror jag mig vid detta tillfälle böra erinra om skillnaden emellan estafette och courir, hvilka måhända skulle kunna förblandas.
Estafette är utrikes just detsamma som extrapost inom landet.
Han är icke en person, som afskickas ända fram till brefvets destinationsort, utan är cn i vanlig ordning afgående extrapost.
Förblandning ägde rum under öfverläggningen inom SlatsUtsk., och måhända har en sådan förblandning äfven här skett. H. Ex. Jlr Gr. af Wetterstedt:
Jag vill visserligen ej förlänga denna öfverläggning; men jag liar trott mig böra besvara något, som undföll en värd talare, Gr.
Cronhjelm, nemi. den djupa beräkning, han trott ligga lill grund för ifrågavar, estafetters afsändande.
Som jag afsändt dessa estafette!’, får jag förklara, alt jag ej vid deras expedierande hyste så vidtomfattande planer, och att jag då icke tänkte på någon riksdagstactik eller ens känt, förrän vid detta tillfälle, de tvenne upplysande ordspråk, som i afseende pä densamma nu af Gr.
Cronhjelm blifvit anförda. 36 § i utlåt.
N:o 22 samt 12 punkten i utlåt. 3\T:o 170 biföllos. 37 och 38 W i utlåt.
Biföllos, 3g, 4° och 41 §§ > utlåt.
Dessa §§ ansågos ej erfordra någon åtgärd.
42 § i utlåt.
N:o 22 och i3 punkten i utlåt.
N:o 170 samt 43 § i utlåt.
N:o 22 och 14 punkten i utlåt.
N:o 170, Biföllos. 44 och 4^ §§ > utlåt, N:o 22, Dessa §§. ansågos ej erfordra någon åtgärd.
46 § i utlåt.
N:o 22 och i5 punkten i utlåt.
N:o 170 samt 47» 4^ > 49» ^o och §§ i utlåt.
Biföllos. 52 § i utlåt.
53 och 54 §§ i utlåt.
Biföllos. 55 § i utlåt.
Denna § ansågs cj erfordra någon åtgärd. 38o Den 17 Juli f. m. 56 § i utlåt. N: o 22 samt 16 punkten i utlåt.
Då belänk.
N:o 22 förevar hos R. o. Ad., vågade jag fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på den fullkomliga obillighet och, såsom jag äfven skulle tro, olaglighet i Utsk:s förslag, att, om någon enskild man har hos statsverket en fordran och ej inom natt och år uttagit assignationen för densamma, han skall vara sin fordran förlustig.
Hittills har hos allmänheten varit den tron, att en fordran skall vara lagligt gällande i 10 år.
Man har i sednare sekler sett de aliraorättmätigaste försök af staten att beröfva enskilda män deras fordringar hos densamma; och jag skulle tro, att den nuvar. tiden ej borde utmärka sig för dylika försök och således ej borde stadga ifrågavar. inskränkning i enskilda fordringsägares rätt hos staten.
StatsUtsk. har nemi. tillstyrkt: ”att R.
St. hos K. M. i underd. anhålla, att enahanda prescriptionstid, som redan finnes bestämd för anmälan af fordran hos statsverket, måtte för utjagandet af medel, hvilka blifvit utaf Statscont. anordnare, i nåder stadgas, på sådant sätt, att uraktlåtandet att "inom året efter det, hvarunder anordning är utfärdad, för ”densamma uttaga assignation, ovilkorligen har till påföljd, ”att all fråga om betalningen af de outtagna medlen derefter förfaller.” Mångfaldiga casus kunna vara för handen, då den enskilde mannen icke rår för sådant.
Han kan hafva anmält sig att utbekomma sina penningar, blifva sjuk och falla ifrån, och då kan hans sterbhus väl känna hans fordran, utan att veta, att den blifver af noll och intet värde, om den ej inom en viss dag bevakas.
Då betänk, återremitterades, gjorde jag äfvensom Frih.
Cederström anmärkningar deremot, och StatsUtsk. har i sitt sednare utlåt, sagt, att dess förslag vore i öfverensstämmelse med prescriptionsförfattningen af d. 8 Sept. 1824.
Jag erkänner öppet, att jag ej känner denna prescriptionsförfattning; men det förefaller mig besynnerligt, att R.
St. skulle hos Konungen göra anhållan om en prescription, som genom en föregående författning skall redan vara stadfästad, och är en sådan prescriptionstid icke fastställd, vill jag motsätta mig, att den må blifva stadgad.
Jag anhåller sålunda i hvilketdera fallet som helst om afslag på Utsk:s förslag; och jag skulle tro, att det ej är att stärka statens credit, att under en tid, då man talar om att göra statslån och att förbinda enskildas credit med statsverket, vilja utsätta blott ett års prescriptionstid för assignationers uttagande.
Jag anhåller således om afslag på betänk, i denna del.
I den framställning, Gr.
Cronhjelm nu gjort, har han så rätt, att äfven andra skäl, men måhända öfverflödiga, skulle kunna till stöd derför åberopas.
Den här föreslagna prescriptionen skulle innebära en motsägelse
Den 17 Juli f. m. till ali rättskänsla, och jag begär derföre att i allo fri förena mig i Gr.
Cronhjelms framställning och anhållan om afslag å denna punkt af Utskts betänk.
Här äro tvenne saker att skilja emellan: den ena är den prescriptionstid, inom hvilken medlen skola utreqvireras, och denna är redan bestämd genom prescriptionsförfattningen af den 8 Sept. 1824, och den andra, hvarom Utsk. nu gjort förslag, är att, sedan anordningen erhållits, en prescriptionstid måtte utsättas, inom hvilken man skall uttaga den gjorda anordningen.
Det är icke möjligt att erhålla .någon ordning i räkenskaperna, om icke någon tid bestämmes, inom hvilken sådant bör ske.
Man kan ju på samma dag, man erhållit anordningen, lyfta penningarna; hvarföre skall sådant då uppskjutas längre än ett år?
Olägenheterna deraf visa sig äfven vid landtränterierna; ty då penningarna ej lyftas, kunna ej landtränteriets och landscont:s räkenskaper öfverensstämma.
Allt hvad man skulle kunna medgifva vore, att fordran ej skulle gå förlorad, sedan anordning blifvit beviljad; men att dock anordningen icke blifver gällande, om den ej inom ett år uttages, utan alt fordringsägaren i sådant fall måste begära ny anordning.
Derjemte borde jemväl någon lid utsättas, inom hvilken ny anordning skall begäras.
Jag ser icke skäl till afslag å hvad Utsk. til 1— stvrkt; ty då det blefve en allmän lag, vore hvar och en i tillfälle att känna sitt åliggande i detta fall, och allt, hvad man kunde behöfva göra, vore att i sjelfva anordningen införa, alt inom den och den tiden- böra medlen vara uttagna.
Jag anhåller således om bifall till betänk, med det tillägg, att uti sjelfva anordningen utsättes den prescriptionstid, inom hvilken medlen skola vara uttagna.
I början af sitt yttrande anförde den siste värde talaren ett project, som jag i allo gillar, det nemi., att den, som ej uttager anordningen inom natt och år, skall vara förbunden att begära ny anordning.
Detta finner jag riktigt till sin princip, enär det icke betager honom sin fordran, och riktigt i afseende på räkenskaperna, enär det förekommer sådana missbruk, som en obegränsad tid för anordningens uttagande kunde föranleda.
Hvad åter det skulle tjena till, som samma värde talare föreslagit, att i anordningen skulle utsättas, att den, som ej inom natt och år uttoge densamma, skulle vara sin fordran förlustig, vet jag icke, då här just är fråga om dem, som icke uttaga anordningarna och således icke komma i tillfälle att läsa dem.
Jag tillstyrker således afslag på betänk., eller, i fall den siste värde talaren vill förena sig med mig i anhållan om propos. till den ändamålsenliga förändring, att den enskilde fordringsägaren blifver bibehållen vid sin fordran, men skall begära ny anordning, om han ej inom natt och år uttagit i 382 Den iy Juli f. ni. den anordning, sorn för honom blifvit beviljad, vill jag gerna förändra min anhållan om afslag till begäran om denna propos.
Hr v. Hohenhausen har redan upplyst, att en prescriptionstid af io år linnes bestämd för reqvirerandet af innestående fordringar hos statsverket, och denna tid tyckes vara tillräckligt lång.
Dea sednare frågan angår prescriptionstid för uttagande af medel, som blifvit reqvirerade och anordnade, hvartill ett är synes vara långt nog.
Har man reqvirerat medel, så lärer man icke glömma att uttaga dem; och har man fått anordningen på penningarna i sina händer, så synes försummelsen alt inom ett år icke uttaga dem vara så stor, att man bör umgälla den för ordningens skull i penningeverket.
Jag anser visserligen öfverflödigt, att man i anordningen tillägger den varning, sorn Hr v. Hohenhausen föreslagit; men om någon skulle anse den vara behöflig, har jag intet deremot, alldenstund varningen icke kan skada, utan möjligen gagna någon.
Att man skulle, sedan anordning blifvit utfärdad, få begära en ny af samma verk, torde ej kunna medgifvas utan bevis, att den förra förkommit; ty den är att jemnföra med en förkommen anvisning på Banken eller någon af dess sedlar, som vid uppvisandet skall inlösas.
Jag tillstyrker, att R, o.
Ad. måtte bifalla StatsUtsk:s betänk., emedan de små betänkligheter, sorn här blifvit anförda, éj äro af deu vigt, att någon väsendtlig förändring kan behöfva vidtagas uti redan gällande, ganska riktiga författningar.
Jag tror, att Hr v. Hartmansdorff misstagit sig, i fall han trott här vara fråga om förändring af prescriptionsförfattningen af d. 8 Sept. i8a4- Den angår endast tiden, inom hvilken reqvisitioner skola inlemuas.
Men äfven om man skulle förutsätta, att sjelfva anordningarna icke uttagas, vore det alldeles tillräckligt, om uti allmänna tidningarna en kungörelse utfärdades, att de och de anordningarna ej blifvit uttagna.
Nu förekommer, att små summor, sorn ägaren kanske ej bryr sig om att uttaga, stå och balancera i räkenskaperna stundom hela 3o å 4o åren.
Jag tror derföre, att om i anordningen blefve införd föreskriften att inom natt och år uttaga medlen och, derest anordningen inom den tiden ej blifver uttagen, en kungörelse, att densamma inom samma tid bör uttagas, blefve i allmänna tidningarna införd, så är allmänhetens rätt iakttagen och skall det blifva en möjlighet att vinna ordning i räkenskaperna.
Jag anhåller derföre om propos. till en sådan förändring uti Utsk:s förslag.
Jag ber att få förklara, det jag ej anser mig vederlagd genom Hr v. Hartmansdorffs yttrande.
Jag hyser den öfvertygelse, att
Utsk. här icke velat bereda någon så obehörig och sä omoralisk vinst för staten, som deu Den ty Juli f. ra. 383 skulle blifva, hvilken skulle tillkomma genom den enskildes olycka att ej inom den tid, som blefve föreskrifven, begagna anordningen.
När jag antager, att en sådan vinst icke sökes, ser jag ej här annat ändamål, än att lätta räkenskaperna inom LStatscontoret.
Nå väl! om detta blifver upp fyldt derigenom, att den beviljade anordningen blifver ogiltig, men fordringsägaren erhåller rätt att begära ny anordning; om ändamålet sålunda uppfylles, hvarföre då förneka en sådan rätt.
Om en sjuklig man får en sådan anordning, glömmer bort det och dör, är det moraliskt rätt, att arfvingarna ej skola utbekomma penningarna?
Må det åtminstone förunnas dem att, då de visa binder af sjukdom elier annat lagligt förfall, få anmäla sig till ny anordning.
När jag i alla fall antager, att deras fordran, såsom granskad och anordnad, är en staten tillkommande utgift, finnér jag intet moraliskt skäl att söka undvika betalningen.
Jag anhåller således om afslag på Utsk:s härom gjorda hemställan.
Det är väl dock nödigt, att den tid skall hafva en gräns, inom hvilken anordningarna skola förvaras i det verk, som meddelat dem.
På samma sätt är det nödigt att bestämma en tid för medlens uttagande, för att få räkenskaperna lika uti det verk, sorn anordnar, och det verk, som utbetalar.
Om nu räkenskaperna i det ena verket förkomma, ser icke den, som skall controllera, huruvida icke någon oriktighet i det andra verkets räkenskaper kunnat inflyta.
Någon tid måste således bestämmas, och för mig må den gerna fördubblas och blifva två år, endast en viss tid blifver stadgad, på det man må kunna hålla ordning i räkenskaperna.