Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sparre har visserligen yttrat åtskilligt, som jag antecknat och som jag ämnade upptaga till besvarande; men då hans anmärkningar, enligt min tanka, icke voro af någon synnerlig vigt, anser jag mig, med afseende på den långt framskridna liden och af grannlagenhet för R. o. Ad., böra förbigå desamma.
Deremot har Hr Olivecrona framställt ett inkast, hvilket han sjelf augaf såsom en hufvudgrund för förslagets förkastande; och dels af denna anledning, dels emedan talarens ställning kan anses gifva hans mening en särskild vigt, torde jag i största korthet få upptaga delta inkast.
Han fann nemligen kommunal-lagarna utgöra en alltför osäker och rörlig grund för den nya representationen.
Men om man närmare undersöker delta förhållande, så synes mig anmärkningen hafva ringa eller ingen befogenhet.
Kommunal-lagarna skulle hädanefter, enligt förslaget, komma alt ega civil-lags natur; det vill säga, de skulle ej kunna ändras utan Konungens och de begge kamrarnas gemensamma samtycke.
Alldeles enahanda skulle vilkoren blifva för ändringar i grundlagen, och hela skilnaden i detta afseende är således den, att grundlags-ändringar måste föreslås och blifva hvilunde vid en föregående riksdag, utan att likväl vid denna behöfva godkännas, hvilket blott skall ske vid en riksdag.
Denna olikhet mellan kommunal lagarnas och sjelfva grundlagarnas fasthet torde således få anses vara temligen obetydlig; och den något större lättheten att åstadkomma en jemkning i kommunallagen tror jag för min del vara icke ett lel, utan en förtjenst.
Och nu till sist vänder jag mig mot vännen från min ungdoms glada och sorgfria dagar, mot honom, hvars milda stämma är så tilltalande för denna församling och hvars ord här väga så tungt i vågskålen; honom som jag så ofta på min offentliga bana sett vid min sida, men spm jag nu, tyvärr finnér i främsta ledet af mina motståndare.
Hamilton har såsom bevis på konungamaktens inskränkning erinrat, att då någon politisk rätt ej mer skulle tillkomma Adeln, så vore utnämnandet af en Adelsman hädanefter ungelär detsamma som utnämnandet af en revisor för riddarhusets rä - 406
Den 7 December. kenskaper.
Den ringa politiska vigt, som ligger i Konungens rätt att utnämna Adelsmän, synes mig emellertid, då man tager i betraktande detta Stånds talrikhet och att detsamma ej utgör mer än en fjerdedel af representationen, vara så uppenbar, att någon vidare utveckling häraf egentligen måste vara öfverflödig.
Men till ytterligare stöd för denna mening ber jag dock att få anföra hvad Gr.
Hamilton sjelf såsom ledamot i representationskomitéen 1847 härom yttrat.
Han säger nemligen: »Det stöd konungamakten hos oss eger i Adelns närvarande representationsrätt, är derföre endast i ringa mån att söka i Konungens rätt att adla.»
Jag har redan förra gången, då jag hade äran yttra mig, sökt fullständigt visa, att icke någon inskränkning värd att nämna, men väl utvidgning, egt rum i Konungens juridiska makt, och ännu mer att, genom det moraliska inflytande
Konungen sättes i tillfälle att utöfva, denna makt i upphöjd mening bör blifva vida starkare, än den förut varit.
När sålunda folkets vilja och tänkesätt fått ett sannt uttryck i representationen, som sjelf skall vara en ädel bild af nationen, då skall Konungen kunna genom goda och skickliga rådgifvare, som äro trogna budbärare af hans tankar, ingjuta sin anda i folkförsamlingen, och derigenom sannt konungsligt, men derjemte sannt menskligt, gå i spetsen för sitt folk: detta folk, som sammanvuxit med begreppet om sin Konung och som icke låter detta begrepp slitas ur sitt hjerta; ett folk, som också troget, med sin Adel i främsta ledet, skall följa honom, hvarthelst ödet oss leder, hvarthelst farorna kunna mana.
Det grundskott, hvarom en annan talare ordat, hvilket skulle sänka detta olycksbringande förslag, detta drakskepp, detta monster, som så försåtligt nalkats våra kuster och hotar vår frihet; detta grundskott, som afgick med så stark knall och så stort brak, lärer således upplösa sig endast i ett moln af rök, som snart visar, att ingen kula fanns i kanonen.
Men jag vet mycket väl, att Gr.
Hamilton sjelf betraktar den omnämnda anmärkningen om adlandet endast som en liten förpostpatrull (om jag så får uttrycka mig) och att han samlat sin egentliga styrka i några fasta, tätt slutna, anfallskolonner.
Och dessa kolonner, tre till antalet, hvarmed positionen skall bestormas, går jag nu att bemöta.
Det första af de stora afgörande skälen mot förslaget var, att Bonde-St:t kan taga öfvermakten så väl vid valet till landsting som vid elektorsvalet till andra kammaren, och att således öfve.rmakten kan läggas i händerna på en samhällsklass, hvarigenom förtryck och despotism nästan alltid blifver följden.
En annan talare har, till utveckling af samma tanke, uppläst ett stycke af mitt anförande 1844 i representationsfrågan, der jag sökt visa faran af en odelad, absolut makt, hvarhelst den finnes.
Jag är lycklig att kunna förklara, att mina åsigter i detta hänseende under de flydda tjugoett åren, eller deras myndighetsålder, icke undergått den ringaste förändring.
Nu, liksom då, är Dea 7 December.
407 jag af den mening, att en enväldig makt förr eller sednare urartar, och att den politiska makten i samhället derföre måste fördelas så, att den icke koncentreras på ett ställe.
Och emedan detta icke skett i 1840 års representationsförslag, enligt hvilket den öfre kammaren skulle utses af den nedre, och hvarigenom således en enda odelad makt otvifvelaktig! skulle hafva uppstått, motsatte jag mig detta förslag; då jag deremot nu lifligt förordar det Kongl, förslaget just derföre, att en dylik maktens fördelning uti detsamma blifvit iakttagen på ett sätt, som, efter min öfvertygelse, är det mest verksamma och betryggande, som med närvarande samhällselementer kan åstadkommas.
Jag tror att man måste vara ense derom, att mer än tre utvägar egentligen icke finnas, hvarigenom denna motvigt mot en alltför stor rörlighet i det politiska lifvet, eller, som det vanligen kallas, det konservativa elementet, kan bildas.
Det första, hittills ofta begagnade, medfet vore att härtill, i en eller annan form, använda Adeln.
Men det lärer väl icke kunna förnekas — det må nu vara väl eller illa, dock som ett faktum — att Adeln, åtminstone i Sverige, är ett föråldradt politiskt begrepp, och att således i en dylik institution härstädes numera icke kunde finnas den lifskraft, som är nödvändig, för att behörigen uppfylla det åsyftade ändamålet.
Den andra utvägen vore, att uti den större förmögenheten eller rikedomen söka detta stöd för de konservativa grundsatserna.
Men äfven häruti ligger vådor och svårigheter af flerahanda slag, som göra en dylik anordning långt ifrån tillrådlig, Jag vill blott antyda den omständigheten, att härigenom lätteligen kunde nedläggas ett frö, som kan angripa samhället i sjelfva dess grundvalar.
Ty rikedomens företräden äro redan i och för sig så stora, de njutningar, den förskaffar, äro af alla så efterlängtade, att de ofta utgöra föremål för de fattigares afund; och om nu härtill lägges en politisk makt, som, åtminstone i mängdens ögon, icke synes berättigad, så har man härigenom åstadkommit en inre söndring af den farligaste beskaffenhet; ty den rigtas i viss mån mot samhällets grund, eller eganderätten, och en sådan anstalt verkar derföre till svaghet i stället för styrka.
Det återstår således blott det tredje sättet att finna en grund, på hvilken man kan bygga den kammare, som företrädesvis är afsedd alt skydda samhällets högre intressen, och denna grund, hvilken också i min tanke är den enda rätta, är den som i förslaget blifvit uppsökt, nemligen medborgerligt anseende och förtroende.
Och någon lämpligare form, hvarigenom detta kan ådagaläggas än genom val af länens landsting, synes mig icke heller kunna utfinnas.
Det ligger i sjelfva sakens natur att särskilda för tillfället, och endast lör detta:ändamål, utsedda valnämnder aldrig skulle komma att ega de gemensamma intressen, den personliga bekantskap och den kontinuitet i åsigter som landstingen, hvilka inom vissa bestämda gränser äro att 408 Den 7 December. anse som orternas lagstiftande församlingar och beskattande myndigheter, och som derför alltid måsle komma att bestå af dessa orters mest ansedda och betrodda män.
Redan på dessa grunder synes det mig kunna med all den visshet, som på förhand är möjlig, kunna motses att landstingen skola blifva förträffliga valkorporationer; men vi hafva älven ett exempel från ett annat land, som visar hvilket lyckligt resultat, som vunnits genom ett valsätt af ungefär liknande beskaffenhet.
Jag ber att i detta afseende få åberopa några ord al en utmärkt författare, som redan förut blifvit här flera gånger citerad, nemligen Toqueville.
Sedan han omnämnt huru okunniga, råa och i alla afseenden obetydliga de representanter äro, som i Amerika utses genom direkta val och allmän omröstning, säger han: »Tvenne steg derifrån öppnar sig senatens samlingssal, hvars trånga sköte innesluter en stor del af de ädlaste, de namnkunnigaste män Amerika eger.
Der förmår man knappt varseblifva någon enda man, som icke framkallar tanken pä någon nylig utmärkelse.
Denna samling utgöres af vältaliga rättslärde, utmärkta fältherrar, embetsman af sällsynt skicklighet och vidt beryktade statsmän.
Hvarje tal, hvarje rad, som utgår från denna församling, skulle göra heder åt de yppersta parlamentariska debatter i Europa.»
— Och hvad är väl orsaken till denna ofanlhga skilnad, enligt Toqueville?
Jo! att ledamöterna i senaten blifvit utsedda af de särskilda staternas representantkamrar, hvilka i sin ordning ombildades till valförsamlingar.
Denna erfarenhet, om också hemlad från andra sidan af Oceanen, torde ytterligare gifva stöd åt den förhoppning, som i allt läll synes hvila på de säkraste grunder, att den första kammaren enligt det nya förslaget skall fullkomligt motsvara sin bestämmelse och således äfven förhindra denna ensidiga maktfullkomlighet, hvars vådor man förespegla t.
Det andra af Gr.
Hamiltons hufvudargumenter var att, derest regeringen ånyo framlägger sitt förslag (hvilket dock Gr:n i det längsta ville betvifla), så måste den ovilkorligen antagas skola komma att fästa afseende på de anmärkningar, som blifvit mot lörslaget gjorda — åtminstone af dess anhängare.
Hvad nu först beträffar frågan, huruvida förslaget må komma att åter framläggas eller icke, så kan jag omöjligen inse på hvad grund man skall kunna finna det underligt, om förslaget ånyo framlades.
Jag måste ovilkorligen anse, att ett motsatt handlingssätt tvärtom skulle vara i hög grad underligt, så framt regeringen haft fullt allvar med sitt förslag, hvilket likväl måste förutsättas.
Då jag talar om regeringen, torde jag icke behöfva förklara hvad jag dermed menar.
Hvar och en vet att Sveriges regering, under vanliga förhållanden, är Konungen omgifven af sitt Råd, och det är således klart, alt allt hvad hans Rådgifvare här yttra, icke kan afse något annat än det, hvartill de halva rätt och pligt, nemligen deras tillstyrkanden.
Men om nu förslaget åter skall framläggas, säger Gr.
Hamilton, så måste väl afseende fästas på hvad som blifvit anmärkt och yrkadt.
Den 7 December. 409 Jag frågar:
På hvad?
— På allt?
— På motsatta fordringar, som upphäfva hvarandra?
Jag behöfver ej nu upprepa alla dessa mot hvarandra rakt stridande önskningar, som blifvit framställda, ty detta har redan förut skett, synnerligast af Hr Lagererantz.
Men huru kan man under sådana förhållanden begära, att på dessa önskningar skulle kunna fästas något väsendtligt afseende?
-— Hvarföre hafva förslagets motståndare då icke noga formulerat sina anspråk?
— Vi hafva visserligen just nu i elfte timmans sista minut fält höra Gr.
Hamilton uppgifva några grunder i detta hänseende; men om någonsin ordet »för sent» med skäl kunnat användas, så måtte det vara nu, då ingen tid till granskning och vederläggning af dessa grunder mera finnes.
Hvarföre har man icke förr nedstigit ur molnen, om detta uttryck tillätes mig?
Hvarföre har man icke gjort sig besväret, eller aktat nödigt och nyttigt, alt framlägga sina förslag och låta dem undergå en omsorgsfull pröfning?
Att nu, utan någon dylik pröfning, utan ens någon egentlig kännedom om det förslag, som skulle ersätta det nu förevarande Kongl, förslaget, begära att detta sednare skall förkastas; sådant synes mig i sanning vara att i så hög grad påräkna, om icke lättrogenhet, åtminstone alldeles oinskränkt förtroende till förslagets författare, att det skulle förundra mig, om icke en dylik vexel in blanco bhfver protesterad.
Slut ligen säger Gr.
Hamilton: »Vi begära blott uppskof för att kunna göra ändringar, och denna begäran mätte vara billig.
» — Men ännu en gång, hvilka ändringar menar man?
— Då vi härom icke fått nöjaktig upplysning af våra motståndare, blir man nödsakad att sjelf söka göra lör sig klart, huruvida några förändringar kunna vara af den beskaffenhet, alt de verkligen utgöra ett giltigt skäl till uppskof — d. v. s. till a/slag.
Man måste då tänka sig antingen att de åsyftade lörändringarne äro väsendlliga och således röra hufvudgrunderna; eller ock att de endast äro af underordnad vigt.
I förra fallet, eller om ändringarne afse hufvudgrunderna, så hemställer jag, om det finnes någon sannolikhet eller ens rimlighet i det antagande att alla de, som med värma och öfvertygelse fästat sig vid det Kongl, lörslaget, nu skulle öfvergifva detta och i stället antaga ett annat; och i fall så ej skedde, tjenade ju uppskofvet (afslaget) till intet.
1 sednare fallet åter, eller om ändringarna emlast afse obetydligheter, så måste det också vara temligen likgiltigt, om de nu tillvägabringas, eller icke; och äfven i sådan händelse vore uppskofvet, d. v. s. alslaget, utan egentligt ändamål.
— Med ett ord: huru än dessa ändringar betraktas, för hvilkas skull afslag nu begäres, framgår det med logisk nödvändighet, att uppskofvet i och för sig, eller sjelfva tidsvinsten, måste vara hulvudändamålet; ty antingen äro de åsyftade ändringarna snart sagdt omöjliga att uppnå, eller äro de likgiltiga.
Men ett uppskof är i allt fall så billigt, säger man.
För min del finner jag likväl billigheten af alt ändtligen få komma till ett slut; att ej evigt behöfva förspilla dyrbara krafter utan 410 Den 7 December. resultat; och att omsider kunna uppnå enighet och frid — vara ännu större.
Denna uppskofs-sophism, som egentligen åsyftar afslag, och som äfven fått sitt eget namn (sophisme ■ dilatoire), är emellertid den tacksammaste af dem alla att begagna.
Den lånar åt sina försvarare de mest smekande och tilltalande egenskaper, såsom eftertanka, mognad, försigtighet m. m., den tillägger deremot sina motståndare namn för obetänksarrhet, yra, våldsamhet, omstörtning och mera sådant, som låter hemskt och förskräckligt.
Men, Mina Hrr!
Att uppskjuta botemedlet mot ett ondt, som man ser och erkänner, heter i bästa fallet endast obeslutsamhet och vankelmod.
Att icke i rätt tid aflägsna orsaken till det onda, leder oftast till faror och olyckor.
Detta gäller nästan i alla rigtningar.
I det fysiska lifvet kan, i händelse af sjukdom, ett för långt uppskof med de nödiga medlen ej sällan leda till obotlighet och död.
1 ekonomiska förhållanden leder ofta ett börjande obestånd, om man saknar moraliskt mod att underkasta sig nödiga inskränkningar, till slutlig undergång.
Och i den politiska verlden ..
. ja, Mina Hrr!
I håfven läst historien såväl som jag, och dess lärdomar behöfver jag således icke för eder framlägga.
Att alltid tveka; att oupphörligt söka uppskof, äfven då man inser att något måste göras, blir ett betänkligt fel.
Ett manligt sinne fordrar, att man i sådant fall, med mod och förtröstan underkastar sig den uppoffring, som är nödvändig.
— Stunden nalkas!
— Beslutet måste fattas!
— För min del sker det utan tvekan.
Jag nedlägger villigt och med gladt sinne den sköld och den rätt, jag sjelf förvärfvat.
Och jag hoppas att R. o. Ad. genom ett högsinnadt beslut, värdigt dess stora anor och dess medborgerliga dygd, skall undgå ända till skenet af att styras af sjelfviska bevekelsegrunder, och i stället skall hänga en ny krans, — kanske den skönaste af alla, — i sitt minnes och sin äras tempel — ett tempel, som är oförgängligt.
Talrika, starka och ihållande bifallsrop följde på detta anförande.
Då jag nu ånyo begärt ordet under denna diskussion, är det nödvändigt att jag med några ord ursäktar detta mitt förnyade uppträdande.
Jag är öfvertygad att mina motståndare finna att jag är tvingad härtill af de anspelningar, som mot mig blifvit gjorda i ett språk, hvilket är en prydnad för diskussionen.
Det har blifvit antydt, att jag i afseende på förevarande fråga skulle stå på annan ståndpunkt och hysa andra åsigter än de personer, med hvilka jag har äran att deltaga i Konungens Råd.
Med anledning af det embete, jag bekläder, finner jag mig uppfordrad att förklara, att detta endast är ett nytt bevis på den olika uppfattning, som jag förut vidrört.
Jag öfverlemnar med fullt lugn tili hvar och en att be - Den 7 December.
411 döma, om jag är känd för att öppet uttala min öfvertygelse eller att vackla och ombyta åsigter och öfvergifva dem, med hvilka jag kämpat i samma rigtning.
Jag har tecknat mig till minnes några punkter, som jag tänkt upptaga till besvarande; men jag finnér att jag ej vidare bör upptaga tiden och pröfva R. o. Ad:ns tålamod.
Då jag under flere Riksdagar rönt prof af det
Stånds förtroende, jag har äran tillhöra, anser jag det vara min pligt att öppet förklara, huru jag i denna fråga kommer att afgifva min röst.
Hufvudsakligen instämmande i de af Hr Gr.
Hamilton uttryckta åsigter, röstar jag mot förslagets antagande.
Ropen på propos. förnyades med särdeles styrka och häftighet.
Eder otålighet är naturlig.
J önsken komma till slut med den stora och vigtiga fråga, som så länge varit föremål för våra öfverläggningar.
Också skulle jag icke ånyo taga edert tålamod i anspråk, om icke jag nyss blifvit så direkt framkallad af en värd talare, till hvilkens ord J så gerna lyssnen.
Inför eder, som nu företrädesvis mot mig ropen på propos., må det till min ursägt lända att, då på eder sida fyra talare tvenne gånger yttrat sig, endast en talare af den sida, jag tillhör, ånyo fått ordet.
Innan jag vänder mig emot Frih.
Gripenstedt, må det mig tillåtas att upptaga ett par yttranden af tvenne andra varda talare.
Af en af dessa har det blifvit sagdt, att han trodde på Guds försyn, som skulle leda allt till det bästa.
Äfven jag tror på en försyn, men på den försyn, som uppenbarar sig i de visa och förutseende beslut, som vi fatta.
Jag beklagar det land, som låter sig styras endast och allenast på Guds försyn, likasom jag anser det län hafva fått en slät styresman, om det till sin höfding endast fått Guds försyn.
Den andre af dessa talare har yttrat, att han ernade tillstyrka sin Konung att ånyo på R.
St:rs bord framlägga förslaget, om det blifver förkastadt.
Om dessa ord blifvit sagda för att på de svaga utöfva en konungamaktens påtryckning, måste jag på det högsta ogilla dem.
Ville deremot
Hr Utrikes-Ministern endast för oss bigta sitt hjertås tankar, så vill jag, såsom varande en af de 700 bigtfäderna, till hvilka han vändt sig, tröstande svara honom: »Gör det du anser vara din pligt, och afvakta sedan din Konungs beslut!» Äfven vi hafva en pligt att fullgöra och den är att ånyo förkasta det Kongl, förslaget, om det oförändradt återkommer, och att söka framlägga ett bättre förslag, omkring hvilket vi skulle kunna stå mera eniga än nu.
Gripenstedt har förebrått mig, att jag hånligt frågat: »Har i det Kongl, förslaget
Deu 7 December. aktningen för rätt och menniskovärde blifvit iakttagen?» Ja, detta liar jag frågat, icke hånligt, rrien på fullt allvar, och jag har ingalunda förbisett orden: »så långt samhällets väl det kräfver».
Gripenstedt icke allenast med en ynglings värma och ifver i allmänhet orda om redbarhet och dygd såsom de bästa medel att vinna medborgares förtroende; må han ock, såsom det honom tillkommer, med en statsmans öfverlägsna förstånd och sakkännedom lugnt visa, att samhällets väl kräfver, att denna mängd af medborgare, af officerare vid indelta arméen, af extra-ordinarier i verken, af folkskolelärare, af studie-idkare, vare sig i vetenskap eller konst, af jordbrukare böra blifva uteslutna från valrältl
För min del har jag redan sagt hvad jag anser samhällets väl kräfva, och det är full aktning för rätt och menniskovärde i nedre kammaren, men i den öfre bestämda garantier för den högre upplysning, som skall lysa och leda det hela, som hvarken hänföres af dagens lidelser eller endast har fyllandet af stundens materiella behof till sitt ögonmärke.
Vidare har det blifvit mig förekastadt, att jag klandrat Hr Friluns åtgöranden i tull-lagstiftningsfrågan.
Detta har jag ej gjort.
Jag har endast upptagit
Hr Frihms ord, att man icke gerna borde pålägga bondeståndet en tunga, utan att förut upplysa det om denna tungas nödvändighet, och jag har sagt, att Hr Frilen handlar tvärt emot sina egna ord.
Huru välsignelserik den tull-lagstiftning än månde vara, som Hr Frih:» fullföljt, så kan han väl dock ej förneka, att bondeståndet anser den för en tunga och en ganska svår tunga, och han hade bordt endera aldrig hafva uttalat orden om öfvertyga eller ock verkligen hafva öfvertyga!, innan han fullföljt den financiella bana, som han låtit fäderneslandet beträda.
Hr Fribm har sagt, att hvad jag hade befarat, »vanvård af statens högre intressen och af dess ära», var ett hårdt tal och att det måtte stå för min räkning.
Ja, må det stå för min räkning!
Ja, jag belarar denna vanvård, icke derföre att jag tror, att dygd, fosterlandskärlek, heder och rättskänsla, alla dessa vackra egenskaper, som Hr Frilen nämnt, icke skola finnas hos den nya representationen, men derföre att man icke i densamma gifvit det rum, som man kunnat och bordt, åt förstånd, kunskap, politisk blick och statsmannaerfarenhet.
Hr Frilen har slutligen frågat, hvar garantierna äro, att heder, redlighet och god vilja skola finnas på detta rum, hos Sveriges Ridderskap och Adel?
Garantierna för att icke allenast heder, redlighet och god vilja, utan ock en sarin uppfattning af fäderneslandets ära och väl dikterar våra beslut, finnas i de kunskaper, i den verksamhet, i den bildning, i den jordegendom, i den mångsidiga insigten Sveriges Adel ännu eger.
De hvarken böra eller kunna sokas i en census, men det är just denna, som det Kongl, förslaget förordar.
Snart, Mina Hrr! skola de små hoprullade papperslapparna afgöra, huru representationen hädanefter kommer att gestalta sig.
Skulle deras domslut utfalla för den sak, som vi ogilla, skola Den 7 December. 413 vi dock alltid, lika ärligt och troget, som vi nu hafva bekämpat den, söka medverka att dess följder blifva så goda de kunna.
Vi skola städse göra allt hvad i vår förmåga står för att den skall lända till fosterlandets framtida båtnad, trygghet och utveckling i det goda, ädla och stora.
Många bifallsyttringar följde på detta anförande; och blefvo ropen på propos. allt häftigare och långvarigare.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, med flere klubbslag äskat tystnad, hemställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida R. o. Ad. ansåge ölverläggningen fullbordad; och blef denna hemställan med talrika och starka ja-rop besvarad.
Sedermera yttrade Hr Gr. o. Landtm., att under den nu afslutade öfverläggningen hade af en mängd ledamöter yrkats så väl antagande af K.
M:ts förslag till ny lliksdags-Ordning m. m., som ock detsammas förkastande; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. derå, att R. o. Ad. skulle antaga K.
Mits ifrågavide förslag.
Härvid höjdes talrika, starka och ihållande ja-rop, blandade med starka och talrika nej; hvarefter och sedan Hr Gr. o. Landtm, med täta och starka klubbslag äskat tystnad, Hr Gr. o. Landtm, förklarade, det han funnit den framställda proposm vara med öfvervägande ja besvarad.
Upplästes och godkändes följide voterings-proposition: »Den, som antager K.
Mits från sista riksdagen hvilande, i Konst.-Utskits Mern.
Nio 2 till R.
Stirs afgörande öfverlemnade förslag till ny lliksdags-Ordning och dermed sammanhängande ändringar i Regerings-Formen, röstar Ja; den det ei vill, röstar Nej; Vinner nej, förkastar R. o. Ad. ifrågavide förslag.»
Landtm, yttrade härefter, att då, till följd af det ovanligt stora antal ledamöter, som nu voro närvarande, en för voteringens ordentliga förrättande hinderlig trängsel sannolikt komme att uppstå, ansåg Hr Gr. o.