Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade trott, att hvar och en vid genomläsning afUtsk:s förevar, betänk, skulle, lika med mig, inse grundligheten af de skäl, hvilka Utsk. så fullständigt, sant och riktigt upptagit för det beslut, hvari Utsk. stannat.
Då jag nu likväl erfarit, att åsigterne derom kunna vara delade, utbeder jag mig alt för min del få förklara, att jag i allo instämmer i Utsk:s hemställan derom, alt den väckta frågan, ang:de ändring i straffet för första och andra resan stöld, måtte lemnäs utan afseende.
Jag anser mig kunna, med stöd af flerårig erfarenhet, påstå, att se dan spöstraff nu mera icke får för första gången stöld tillämpas, och hvilket äfven sällan skett under Hera de sednare årens lopp, åtminstone då hofrätterne kommit att bestämma ansvaret, sä anses i allmänhet den svåraste delen af straff för stöld ovillkorligen utgöra undergåendet af den dermed följaktliga kyrknpliktcu.
Jag känner flera exempel derpå, ali tjufvar, dömde för stöld, men genom Kungl, nåd förskonade från kyrkopliktens under gående, icke, ehuru de erlagt tjufvaböler eller slått motsvarande fängelse vid vatlen och bröd, anse sig vara lika vanfrejdade med andra för stöld straffade personer.
Jag har såsom ordfö
- Den 2 November e. m. rande i häradsrätt vid elt tillfälle måst afkunna beslut derpå, att en sådan person skulle anses för vanfrejdad och således icke kunde för vittne antagas; och att vid sådant förhållande, i en tidpunkt då ingrepp i äganderätten dagligen förspörjes, borttaga den hufvudsakligast afskräckande delen af ännu befintliga straffet, dertill kan jag icke lemna min röst.
Man anför väl, att den brottsliges utställande till allmänt åskådande under en lid gudstjenst medför för honom elt skymfande, som skall hafva till följd omöjligheten, eller åtminstone svårigheten för den brottslige, att derefter hos andra personer blifva i arbete eller tjenst antagen, och såmedelst stänga utvägen för honom att kunna beträda en ärlig vandel; men häruti ligger ett stort misstag.
Det är alldeles icke kyrkoplikten, utan det begångna brottets egenskap, som vållar den befarade följden, och sannfärdighetcn'häraf är uppenbar derigenom, att man aldrig erfar, att någon så beskaffad påföljd äger rum för den som undergått offentlig kyrkoplikt för fylleri i kyrka, för våld emot“föräldrar eller deras oqvädandé, med flera dylika brott.
Ett bestämmande, att för första och andra resan stöld fängelsestraff vid vatten och bröd ovillkorligen skall äga rum, derigenom straffet skulle anses skärpt till den grad, att offentliga kyrkoplikten saklöst skulle kunna borttagas, är icke eller lämpligt, och skälen derföre har Utsk fullständigt utvecklat.
Jag vill blott tillägga, alt då, vid betraktande af saköreslistor vid underdomstolarne, man finnér, att knappast en bland 20 dömde tjufvar hafva tillgång alt erlägga böter, ulan nästan alla tjufnadsbrott, med högst få undantag, efter nu varande lagstadganden, bestraffas med fängelse vid vallen och bröd, så skulle den nya lagbestämmelse, hvarom fråga är väckt, icke medföra den ringaste följd för medellöse, och således största antalet tjufvar.
På dessa och de af Utsk. anförde skäl, samt då för öfrigt härtill kommer, alt en ny brottmålslag är under utarbetande, får jag för min del tillstyrka bifall till LagUtsk:s utlåt, och derom utbedja mig Eders Ex.
Hr Gr. o. Landtnäs propos.
Mörner, Carl Göran Detloff:
Jag bar icke begärt ordet för att försvara det lämpliga i uppenbara kyrkoplikten såsom straff, eller att söka utreda någon fördel af dess bibehållande, utan endast för att tillkännagifva min åsigt, att för närvar, och intill dess ett fullständigare straffsystem kan införas, är den ett nödvändigt ondt, som man måste underkasta sig, såvida man icke vill utsätta sig för ett vida större, alt icke äga säkerhet till egendom.
Jag är öfverlygad derom, att om den uppenbara kyrkoplikten borttoges, på sätt Just.orabudsin. föreslagit, så komme icke något correctiv alt finnas i stället.
Det ständigt växande antalet af stölder och den ofantliga progressionen af reitererade tjufnadsbrott borde lära något hvar, att uti valten- och brödstralfet icke ligger något correctiv.
Vill man åter ersätta den uppenbara kyrkoplikten med correctionsarbele, så tror jag man får i stället någonting hälften värre.
Det Den 2 No t em lier e. m. 411 Det är allmänt kändt af dem, som hafva någon kunskap om förhållandena på landet, att allmogen i allmänhet mycket snarare i sin tjenst antager en spöslilen person, än en som varit på correclionsinrättningen.
Den sednare anse de fullärd i allt möjligt oudl; om den förre hafva de ännu hopp alt han icke fått all den undervisning, som häktena kunna lemna.
Att införa ett sådant tillskott af straff vore derföre efter inin tanka högst olyckligt.
Att icke kyrkoplikten i alla händelser medför vanfrejd är redan af en talare anmärkt och kan af mänga vitsordas.
Den plägar t. ex. icke anses vanfrejdad, som våldfört eller smädat föräldrar, och likväl straffas e|t sådant brott med uppenbar kyrkoplikt.
Det är brottet som vanärar, och icke den uppenbara kyrkoplikten, och derhän måtte man väl ej vilja komma, att tjufnader icke skola blifva vauärande brott.
Dessutom ber jag alt fä fästa Ståndets uppmärksamhet på del förhållande, som af Ulsk-.s betänk, upplyses, alt då R.
St. vid förra riksdagen ingingo med förslag 0111 kyrkopliklens förvandlande till enskild skrift i alla händelser, svarade K. M. uti nåd. skrifvelse d. 10 Juni 1841: ”att. ehuru K.
M. delade den af R.
St. uttryckta åsigt, att kyrkoplikten vore ett föga lämpligt straffmedel, hvarföre K.
M. äfven gerna skulle se detsamma utbytt emot något annat mera ändamålsenligt, K.
M. likväl ansåge sig förhindrad alt det uppgjorda förslaget bifalla, enär det blifvit utsträckt jemväl till tjufnadsbrott, och en betänklig rubbning i gällande straffsystem syntes uppkomma, derest tjufnader, första och andra resan föröfvade, endast skulle medföra penningebötcr och enskild skrift.”
Pä denna grund afslog Konungen dä Ständernas förslag, och det är väl icke mycken anleda, att tro, enär detta yttrande grundade sig på Högsta Domstolens ledamöters mening, alt något annat resultat vid denna riksdag skulle vinnas, 0111 Sländerne nu kommo fram med enahanda förslag.
Detta har äfven utgjort ett skäl för Ulsk.
Jag anhåller om propos. å bifall till Ulsk:s betänk.
Cederström, Amders:
Just den af Gr.
Mörner åbcropade satsen, att icke kyrkoplikten utan brottet är vanäran de, tror jag utgöra eli bevis emot honom.
Om icke kyrkopliklen är vauärande, hvartill tjenar den då?
Då är den ju icke någon bestraffning.
Ar den åter vauärande, som jag tror alt den är, sä är den skadlig och motverkar sitt ändamål, derigenom alt den försvårar återgången för den brottslige, och gör honom slutligen sådan han i sin sista Stund är.
Af della skäl tror jag, att samhällets nylla kräfver att kyrkoplikten afskaffas.
Hr von Hartmansdorff, Au g:
Det är eu för mig oförklarlig tilldragelse, att i samma män som osäkerheten för person och egendom med hvarje dag tilltager, i samma mån tilltager äfven benägenheten alt efterskänka alla straff, eller åtminstone alla som kunna ifrån brott afskräcka.
Jag skulle icke hafva nägouting deremot, örn våldsverkarne endast holle sig till 4 II. 7 50 Den .2 November' e. m. de, suni vilja Lefria deni från alla obehag; men då de icke på della siitt förfara, ulan anfalla andra nienniskor, så måste jag för min del bestrida cl t beslut, hvarpå det allmänna skulle blifva lidande.
Del är alldeles fåfängt, ali, på salt Frih.
Cederström yrkat, genom vatten oell bröd vilja afskräcka ljufvar från stölder.
Huru stor omsorgen än må vara hos vederbörande, att noggrant tillse, det berörde slags lasta blilVer rikligt iakttagen, så lyckas det likväl sällan.
Nyligen hörde jag berättas elt svar af en man, som undergått (lere dygns fängelse vid vatten och bröd.
Man frågade honom, huru han dermed kunnat uthärda.
Ilan svarade: ”Det gick väl an, hara sillen icke varit så dyr.”
Under sådana förhållanden tror jag för min del, att !!. o. Ad. likasom de öfrige
Stånden gjorde häst, ali låta den gamla lagstiftningen qvarstå orubbad intilldess ali den nya, af hvilken man lofvar sig så stor framgång, varder införd.
Olifver hon det i sin helhet, sä får man tillfälle ali pröfva systemets riktighet.
Om man deremot nu sönderplockar del gamla, så har man hvarken det ena eller det andra, och bofvartie fä dä sä mycket större framgång.
Af Hr Eklund, med hvilken Hrr Gunther och Lagergren sig förenat, är en reservation fogad vid betänk, af följande innehåll: ”Då, efter hvad allmänt kändt är, förslag till ny st ra liing vid innévar. riksmöte kommer att föreläggas R.
St., om äu ej alt genast af dem antagas, anser jag någon ändring i nu gällande sladganden om uppenbar och enskild kyrkoplikt icke böra äga rum, helst, med afseende ä nu rådande åsigler om kyrkoplikt, försigtigheten skulle påkalla, att annat, straff i kyrkopliktcns ställe substituerades, hvilket åter, ulan en väsendtlig rubbning i lagens allmänna straffbestämmelser, icke vore görligt.”
Jag instämmer i den mening, som dessa reservanter hafva utlrvckt, och anhåller alt R. o. Ad. ville afslä hel ii 11 k.
Hr von Hohenhausen, Michael Silvius:
I fall förslaget icke skulle blifva anlaget, ej eller ä andra sidan afslaget och vi förblifva vid det som förr har varit, utan meningartic skulle förena sig om att återremittera betänk., sä får jag fästa deras uppmärksamhet, som Irolt sig sälla elt cquivalent straff för kyrkopliklen, sorn icke borde vara straff, men nu verkligen är det, i anseende till den nesa som dermed följer, derpå, att församlingen, jemte del slöra obehaget alt åse kyrkopliklen, likväl deraf har den förmånen att fä se och lära känna tjufven, hvilket gör att han ofia blir ertappad under sina följande rymningar pä landet.
! händelse della betänk. blifver äterremilteradt, sä önskar jag, om någon förändring kommer alt iiga rum i alscende pä delta stral!, alt detsamma måtte för alla de tillfällen, dä del nu af lagen löreskj iives, förvandlas lill enskild kyrkoplikt; men alt för andra resan stöld oell llerc andre brott, som nu beläggas med offentlig kyrkoplikt, den brottslige må utanför kyrkogårdsporten fä slä i halsjern när församlingen utgår.
Det är verkligen behof af ett sådant straff, och de milda sedcrnc, som nu kommit, har jag icke Den 2 November e. m. 51 kunnat upptäcka bland brottslingar sorn inkommit på länshäklcna ocb derifrån utgått, samt återigen eller förnyade brott åter inkommit.
Jag skulle för min del anse förslaget böra afslås, oell alt vi må qvarblifva vid det som nu är stadgadt, intilldess en ny brottmålslag blifvit med allo beslutad; men om förslaget återremitteras, sä önskar jag, att den anmärkn., som jag nu framställt, mätte fä åtfölja ätcrremissen.
Cederström, Thure Fredr.:
Flr von Hartmans dorff bar börjat sin argumentation med det förklarande, alt det vöre den värde talaren oförklarligt, alt under det brotten allt mer och mer I i Illoge, sä sökte man mildra slraffbestämmelscriur.
Just den af Sir von Hartmansdorff begagnade argumentation till alsing af ifrågavar. förslag, är det sorn hos mig väckt eu motsatt öfvertygelse, emedan dä det har visat sig, att oaktadt uppenbar kyrkoplikt, och oaktadt spöslitning, som hittills funnits, brotten allt mer och mer tilltagit, måste det således vara eli factum, att den straffbestämmelse, hvarom fråga nu är, icke medfört några goda följder, hvadan det synes mig angeläget alt borttaga en straffbestämmelse, som endast haft skadliga följder, livad Hr von Hartmansdorff citerat, all han hört ett yttrande af en arrestant:
"att det väl gick an med vatten- och brödstralfel; men alt sillen var för dyr,” verkar det icke i min tanka till lörman lör hans äsiglcr, ulan innebär detsamma endast en ganska svär anklagelse emot Konungens Hef:h:de, hvilka det tillhör att controllera, att några underslef vid vatten- och brödslralfets undergående icke må äga rum.
Dä alla de skäl, som blifvit af mine motståndare fram ställde, icke kunnat rubba min öfvertygelse, ulan tvertom styrkt mig deruti, förnyar jag min förut gjorda begäran 0111 äterrcuiiss af betänk., på det att LagUtsk. mätte inkomma med ett nytt heltin k., i öfverensstämmelse med hvad sä väl jag som 11.
Sl:s Jusl.ombudsm. i ämnet föreslagit.
Cederström, Jaeob:
Man må förgäfves tro, att man genom straffbestämmelser, genom att man skaffar offentlig vanfrejd på personer, kan minska brötlen, eller all man genom straffens stränghet, de må vara huru grymma som helst, kan utrota dessa brott, isynnerhet Ijufuadsbrottcn.
Detta är sä litet eftertänksamt, att jag icke hchöfver blifva vidlyftig i min bevisning.
Del lärer väl vara en klar sak, alt om samhället icke ordnar sä, att den som icke äger annan egendom, an sina armars kraft, kan dermed föda sig, utan mäste svälta, hvilket fiir honom är omöjligt, sä tvingas han att stjäla.
Detta blir ett tvång genom en oriktig samhällsordning och genom de rikares missförstånd af deras egel verkliga intresse.
När nu della är det verkliga förhållandet, och när inan talar om tjufnadsbroltens tilltagande, sä bör man efterse orsaken, hvarföre de tilltaga, och tillse, ali icke den class, som icke äger annan förmögenhet iin sin arbetsförmåga, tvingas tili brott, derföre ali den icke kan förtjena sin föda.
Vi hafva sett, att oaktadt 52 Den 2 No v e m I) e r e. m. dessa kyrkopliktcr, sorn icke göra annai än stämpla personen med vanfrejd för framliden oell tvinga honom alt forlgå pä den brottsliga banan, hafva brolien tilltagit och förstorats.
Jag skulle icke Iro, alt della är gagneligt för samhället.
Jag är långt ifrån alt kunna instämma i en så besynnerlig tanka om broSlmålstagsliflningen, att man tror vanfrejden för en person, som nödgas åsidosätta hagarne för alt skaffa sig föda, skall bidraga lill förbättring.
Han blir endast derigenom ilsknare och sämre; det är så säkert, som att 2 ggr 2 är 4.
Man tror sig kunna utbyta denna kyrkoplikt emot alt ställa tjufven i halsjern utanför kyrkan.
Jag frågar, kan någonting bättre derigenom åstadkommas?
Ar icke tjufven redan, såsom ställd inför domstol, känd för sill brott? hvartill behöfves dä detta tillägget af att han ånyo skall visas för en annan allmänhet än den, inför hvilken tinget bolls?
Delta hänger icke rätt ihop med församlingens skyldighet att i frifmsta rummet föda honom.
Jag ville afstå ifrån den propos. jag förut begärt, om den förändring i LagUlskts betänk., alt helt simpelt Just.ombudsm:s yrkande skulle tagas lill grund för kyrkopliktens afskaffando, och förenar mig med dem som yrkat, att Ulskts betänk, må återremitteras för att omarbetas.
Jag tillstyrker likväl, att dä målet förekommer, Just.ombudsm:s förslag ma blifva af R. o.
Atl. antaget.
Mörner:
Den sisle värde talaren tyckes gå ut ifrån den asigtcn, att de som yrka bibehållande för närvar, af den uppenbara kyrkopliktcn, skulle anse det såsom eli medel alt förbättra den brottslige.
Sådan tror jag icke deras åsigt kan vara.
Visserligen skall tjufven dä förmanas och varnas af prestön och äfven inför församlingen afbedja sitt brott; och gör delta god verkan, så är det väl; men det torde väl icke vara detta skill, på grund hvaraf man yrkat bibehållande för närvar, af uppenbara kyrkopliktcn för dem som begått stöld; utan just derföre, alt deruti ligger något afskräckande för dem som icke begått brottet, har man ansett atl detta straff, ehuru icke fullt lämpligt, likväl icke kan helt och hållet borttagas.
Om man skulle gå ut ifrån, att de fleste ljufvar handlade af den bevekelsegrund, som den siste värde talaren äfven bar andragit, dä mäste man uppställa lagen pä eli bell annat sätt.
Då skulle jag tro, att i st. för att ålägga straff, borde man åsätta, om icke belöningar, åtminstone understöd för dessa personer, som genom andras förvållande hade blifvit försatte i nödvändighet all begå ett sådant brott.
Då man icke kan antaga alt sä är förhållandet, ännu mindre bevisa det, då troligen hvar och en sorn vill arbeta äfven har tillfälle dertill, sä torde del icke eller kunna komma i betraktande vid stiftande af en brottmålslag.
Der är det fråga om alt bestraffa brott.
Till en helt annan cälhegori hör det, att undanrödja anledningarne dertill.
Dä jag förra gången yttrade mig, kom jag icke atl nämna, a 11 jag ej i allo gillade Utsk:s förslag.
Utsk. har föreslagit bi - Den 2 November e. m. 33 behåll,-Hule af uppenbar kyrkoplikt såsom behöflig för sådana händelser, då någon gjort sig skyldig till dödsstraff, men af Konungens nåd derifrån nudlar förskoning.
I delta afseende har jag varit af olika tanka med Ulsk:s pluralitet.
Jag anser det icke vara rätt att inskränka ulöfningen af Konungens benådningsrätt, genom alt göra uppenbar kyrkoplikt såsom ett nödvändigt tillbehör lill den nåd, som i dylika fall tilldelas en brottsling.
Jag kan icke finna något skäl dertill, och har derföre inom Ulsk. sökt göra den åsigt gällande, att uppenbar kyrkoplikt i della fall skulle borttagas; men lyckades icke att derom fä de fleste af Utsk:s ledamöter med mig.
Jag får nu af sådan anledn. anhålla, alt, om Utsk:s helänk. nu företages till afgörande, den mening deruti malte få utgå, som innehåller, att den som enligt allmänna lagen gjort sig skyldig lill dödsstraff, men njuter derifrån förskoning, skall undergå uppenbar kyrkoplikt.
Den omsorg som Frih.
Cederström yttrat att skaffa arbetslösa personer förtjenst, har drifvit honom nog vida, sä att det nemi. har synts, på sätt Gr.
Mörner redan antydt, som ville lian ursäkta förbrytarne, hvilket dock visserligen icke kunnat vara hans afsigt.
Sä torde den dock komma alt uttydas, och brottens tilltagande blefve visserligen äfven följden, om hans åsigter någonsin gjorde sig gällande såsom lag.
Att missdådare i allmänhet icke söka arbete är väl bekant, oell vi hafva bland de sista dagarnes händelser exempel, att just de våldsverkare, som misshandlat åtskilliga personer här på galorne, eller som åtminstone äro misstänkte derför, baft arbete vid eli arbetscompagnie.
De hade der visserligen också sin föda, men gingo likväl derifrån.
Så förhåller det sig äfven på andra ställen.
Om man nu ville förfara med denna mildhet eller, efter min tanke, med denna flathet emot förbrytare, så blefve följden den, att hvar och en finge försöka alt försvara sig sjelf, och, när han ville gå ut på gatorna, vara beväpnad.
I en landsort har man sett huru allmogen tagit sig sjelf rätt, när han tyckte ali rättvisan allt för länge dröjde med sitt svärds begagnande.
Hvad blir följden?
Jo, den ena gängen råkar sjelfhämden den sky Idige personen; menen annan gång en oskyldig.
I alla händelser uppkomma inbördes krig emellan medborgare, derföre att rättvisan icke skötes såsom vederborde.
Jag anser utan ändamål, alt återremittera delta betänk.
; ty följden blefve blott, att när betänk, älerkomme, finge vi säga om detsamma, som vi nu yttrat.
En hvar af R. o. Ad:s ledamöter har för öfrigt tillfälle att genast söka göra sin mening gällande.
Jag anhåller derföre vördsamt, all betänk, matte afslås.
Hr von Hohenhausen:
De sednaste tilldragelserna här i Slockholm och på andre orter hafva icke verkat det ringaste pä min öfvertygelse rör:de denna fråga.
Men den beklagliga erfarenhet jag under mångå år vunnit, att det stora mertalet Den 2 November e. ni. af tjufvar och våldsverkare ingalunda af nöd drifvils ali begå brott, utan tvertoni till en del varit förmögne personer i deras class, haft mer lin tillräcklig utkomst och knappt hellöf!, något arbete, samt min erfarenhet deraf, alt tjufveriet anses mer och mindre skamfullt, gör alt jag på inga villkor med min röst vill biträda en åtgärd, hvarigenom straffet skulle blifva mindre skamfullt.
Jag får således, med full öfvertygelse om behofvet af della straff, vidblifva hvad jag sednast yrkat.
Lagerbjelke, Gustaf:
Om i734 års lag ännu vore oförändrad bibehållen, så tror jag visserligen, att den under nuvar. lid vore i sina straffbestämmelser olämplig, men .ännu mera olämplig har den blifvit genom den under tidernas lopp dermed företagna sönderryckning.
Delta hafva så väl R.
St. som K. M. insett.
Derföre bar äfven eli nyll förslag lill strafflag blifvit utarbeladl, och K.
M. har lofvat att redan under innevar. riksdag öfverlemna den lill R.
Sl:s handläggning.
Att nu, när man bar en ny strafflag nästan under händer, det oaktadt med den gamla ytterligare företaga partiella söndcrryckningar, tyckes mig vara ungefärligen detsamma, sorn 0111 jag beställer mig en ny rock och klipper sönder den gamla, innan jag fått den nya färdig.
För öfrigt är det siraff man vill sälla i st. f. den uppenbara kyrkoplikten, eller valten- och brödstraffet, elt ibland de olämpligaste som linnas; ty om det efter lagens bokstaf tillämpas på en person, som skall undergå 28 dygns valten och bröd, sii är hans helsa för lifstiden förstörd, och sålunda har händ t, alt vid tillämpningen af ifrågavar. stralf vanligtvis insmyga sig sådana underslef, sorn dem Hr von Hartmansdorff omförm.ill; oell på hvilkeldcra sältet slralfet tillämpas, är det lika olämpligt.
Afven i händelse vatten och bröd vore ett lämpligt straff, så skulle likväl, om den uppenbara kyrkoplikten vid tjufnadsslraff bortloges, komma alt användas samma stralf för ijufnader som för en mängd högst olikartade förbrytelser, af hvilka en del alldeles icke äro vanärande, hvilket vore särdeles olämpligt.
Att deremot kyrkoplikten borttages för åtskilliga andra fall, der den nu finnes, anser jag vara fullkomligt likgilltigt.
Jag tillstyrker derföre antingen bifall lill betänk, sådant del nu är, med den förändring, som i Hr Ccderstråles reservation är föreslagen, eller ock afslag derå, och anser fullkomligt likgilltigt hvilkeldera beslutet R. o. Ad. kommer alt fatta, enär i båda fallen uppenbara kyrkoplikten kommer att vid stralf för stöld bibehållas.
Horn, Claes Fredr.:
Af dem som har åliggandet att bevaka den allmänna säkerheten, och som hafva tillfälle att i arresten och bland de brottsliga studera både deras karakter och brottens karakter i allmänhet, af dem bör man icke, i närvar. lid och under inflytelsen af den gamla criminal-lagstiflningcu, vänta alt de skola tillstyrka förmildring uti straffen.
Jag kan åtminstone icke för min del tillstyrka en sådan mildring, innan vi lyckats att få en annan brottmålslagstiftning och ett Deri 2 November e. m. 55 annat straffsystem för våra fångar.
Så länge det gamla i detta afseende är qvar, så anser jag det vara i högsta måtto vådligt och högst oriktigt, ali i något fall mildra straffen.
Jag vill gerna erkänna, alt grymma straff icke bidraga till minskning af brotten, men sedan den class, inom hvilken brotten förekomma, redan är förvildad, sä är det förgäfves alt vilja mellankomma med mildare straff och, på det sättet återföra en genomdrifven brottsling till samhällighet och dygd.
Jag har haft tillfälle alt flere gånger finna, huru strafflösa sådana brottslingar anse sig vara, samt att den uppenbara kyrkopliklen verkligen är ett ibland de straff, som de mest frukta, och det är icke sällsynt att brottslingar, som ganska villigt underkasta sig hvarje straff, rent af vägra att underkasta sig kyrkopliklen.
Della måtte bevisa, att uti denna ceremoni verkligen ligger någonting afskräckande både för den brottslige sjelf och för andra.
Jag kan icke annat än i allo förena mig med hvad Gr.
Mörner i denna fråga yttrat.
Cederström, Claes Rudolph:
En föregående talare har yttrat, att med kyrkopliklen åsyftades ifrån början icke något straff'.
Deruti ligger onekligen en sanning, nemi. den, alt med kyrkopliklen åsyftades icke ett s t ruff, utan en försoning med kyrkan och församlingen.
Jag tror alt denna ursprungliga åsigt ännu hör vidhållas.
Ar del då icke billigt, alt vid en sådan försoning den brottslige visar all den ödmjukhet, som kan motsvara hans brott.
Jag är visst icke känslolös för det obehagliga uppseende, som i helgedomen väckes genom anblicken af en sådan brottsling, omgifven af väpnade rättvisans tjenare; men jag tror att församlingen icke bör vara så känslofull, alt hon icke hellre bör uthärda denna anblick, än att hon icke skulle fördraga att en brottsling med änger emottager den försoning, sorn honom erbjudes.
För öfrigt instämmer jag med de talare, som tro att allt hvad man kan göra för att afskräcka ifrån brott, är i närvar, stund i högsta målto af nöden.
Såsom ett nödvändigt ondt, anser jag derföre kyrkopliklen böra fortfara.
Sedan härefter öfvcrläggningen förklarats vara slutad, yttrade II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm., att som åtskillige ledamöter yrkat, att LagUlskts förevar, betänk, nu måtte till slutligt afgörande företagas och andra deremot yrkat ålerremiss, ansåg II.