Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Distributionen sker sålunda: af det för närvar, oanvända beloppet, 4,000,000 r:dr b:co förlagskapilal, lill allmänna handels- och närings-diskonterne och belåning af publika papper samt lill kreditiver, tages 3 millioner och utdelas.
Först och främst till de i motionen särdeles omhuldade liypotheksföreningarne, hvilka undfå utsigt att i förening med andra bolag som hafva obligationer, hvilka löpa med minst 4 procenfs ränta, sälja desamma till banken, som för sådant ändamål bör använda 1 j million; dessutom att ensamt för sig af ytterligare 1 >, million taga till låns så mycket de behaga mot säkerhet af deras obligationer, löpande med 4j procents ränta, samt med rättighet, om de del så åstunda, hvilket de tvifvelsutan göra om de icke äro olika med hvar enda annan låntagare, att få dessa lån endast å sin sida uppsägbara; hvad hypotheksföreningarne häraf icke vilja anamma, erbjudes till fastighetsbelåning, jemväl på högre belopp än 6000 r:dr.
De lånerörelsegrenar, hvarifrån öfverskotlet å förlagskapitalet borttages, tröstas med att, om de framdeles komma i behof, icke af nu fastställda förlagskapital utan af det maximibelopp dertill, som för dem vid denna riksdag kan varda bestämdt, de skola erhålla fyllnad deri förmedelst försäljning af obligationer, och i öfrigt genom bankens försorg.
Till lättnad för åstadkommandet af denna försorg, föreslås rättigheten för fullmäktige att, hvad som icke behöfves uti en lånerörelsegren kreditiven äfven inräknade, de må äga rätt använda uti en annan.
Slutligen utlofvas för belåningen af jern, koppar m. fi. vågförda effekter, som nu hafva ett förlagskapital af 3| million r:dr b:co, hvaraf för närvar, icke tillfullo 1 million är använd, att denna lånegren, när sä behöfves, skall få tillökning, icke med förbehåll, som här ofvan, till vid denna riksdag bestämdt maximibelopp, utan, då sådant för längre lid kan erfordras, till det belopp som kan behöfvas derigenom att banken af allmänheten upptager lån mot obligationer med 3 procents ränta och 3 månaders uppsägning, ställde på små summor ända ned till 100 r:dr b:co.
Härigenom skulle ock det egentliga penninge- eller kapitalist-intresset och alla de som i Stockholm måste hålla kassor i rikets mynt gynnas, förmedelst beredt tillfälle till fruktgörande af sina kassabehållningar, helst sådan upplåning när så behöfves äfven vid andra tillfällen af banken får användas.
Innehafvare af äldre kreditiv tryggar förslaget vid bibehållande af nu åtnjutande förmån i afseende å räntan, förmodligen underbegripes jemväl kapitalbeloppet, t. ex. för manufakturdiskonten och jernkontoret.
Privat-banksintresset, ehuru i motionen ingenstädes nämndt, synes dock icke förglömt, emedan det, af det hela i förslaget, kan förspegla sig att en betydlig nedsättning i förlagskapitalet skall komma att drabba deras med2 II. 6 *2 Den 8 Januari. täflare banko-diskonten, så väl den allmänna som handels- och närings-diskonterna.
Den nedsättning i maximibeloppet af kassakreditiv- eller förlagskapital, ehuru rätt betydlig, som föreslås för vissa bolag, associationer och korporationer, synes för dem icke vara särdeles farlig, då de aldrig gjort större bruk deraf än till det belopp, som för dem föreslås.
Inskränktheten af det härtill föreslagna förlags-kapital, 1 million, tyckes trygga mot all afsigt att ät privat-bankerna, under rubrik af korporationer, inrymma en slik rätt, den deras målsmän säkerligen ock hafva förmycken försyn att sådant begära, då det uppenbarligen, om det bifölles, skulle lända till riks-bankens skada; ett uttryckligt förbud häremot bör likväl i reglementet inflyta.
Jag får ock fullkomligt gilla förslaget att endast skrifna anvisningar pä banken der får mottagas frän hypotheksföreningar, helst missbruk med tryckta, pä små summor, synas vilja komma i svang.
Såsom jag förut nämnt skulle det synas, vid el t flygtigt betraktande af motionen, att der omsorgsfullt blifvit sörjt för alla intressen att de skola fä åtnjuta samma fördelar af banken, som de tillförene ägt, och flera bland dessa intressen vida derutöfver.
Det kunde väl och verkligen för en lid sä inträffa, men omöjligen i längden derest icke den lyckosamma konjunktur för rikets handelsbalans, som ännu räder, städse skulle komma att fortfara.
Bien till en sådan föreställning är man dock såsom jag förut nämnt icke alls berättigad, ty dertill skulle erfordras icke allenast att jernprisen icke folio för något år, än mindre flera hvarandra påföljande, utan jemväl att landet ständigt skulle hugnas icke blott med goda skördar utan äfven med samma höga pris å exporterade cerealier som under sednastc år blifvit betalta.
Under dessa år har för trädvaruhandeln varit god konjunktur, samt för frakt handeln en särdeles gynsam under sisth
Det är alltså nödigt att betrakta saken äfven från en annan sida, och tillse huruvida den föreslagna reformen uti bankens lånerörelse, under för landet missgynsamma förhållanden, kan lika väl, som med nuvarande läne-reglemente, uppfylla allas billiga fordringar pä banken.
Del ligger i sakens natur att, då en för riket missgynsam handelskonjunktur uppstår, silfret strömmar ur banken och sedelmyntet ingar, emedan det sednare icke till export-vara kan begagnas.
Erfarenheten har ock sådant gifvit vid handen, icke längre tillbaka än att del ännu bör vara i friskt, minne, nemi. under en period af åren 1842 och 1844.
Ehuru den ogynsannna handelsställningen hvarken var långvarig eller rätt svår, nödgades likväl privat-bankerna, sedan påfordran att invexla blef stor och i följd deraf kassahållning i rikets mynt dem tung, att inskränka sin låneutgifning.
En del privat-banker beviljade dä icke ens omsättning af län pä längre tid än 4 månader.
Mycken klagan spordes af lånsökande, som i sådan mängd störtade sig på banko-diskonten, att godkände lånehandlingar måste ligga der i flere månader i afvaktan på sin tur att lån utbekomma.
Handelsställningen var dock icke värre än att. spanmåls-exporten åren 1842 och 1843, såsom de offentliggjorda tullspecialerna utvisa, icke så obetydligt öfversteg importen Den 8 Januari. 83 och ufven år 1844 fullt motsvarande densamma.
Det var en nedtryckning i pris och, som följd deraf, i qvantitet af jernexporten som vållade krisen; den tog en ända då jernprisen ä utrikes ort åter stego mot slutet af sommaren sistnämnde år.
Stora missvexter, som öfverkomma hela länder, höra ty värr icke lill sällsyntheter, och Sverige kan icke mer än något annat land derifrån vara förskonadt; huru ställningen vid ett sådant olycksfall, utan att i tunkan föröka det med en tillika inträffad dålig konjunktur för jernexporten, skulle blifva i riket, torde en hvar, åtminstone af den vunna och här ofvan påpekade erfarenhet, kunna bedöma.
Om den blifvande svåra slällningen gör man sig dock icke en fullt riktig föreställning, så vida icke i betraktande medtages den verkan derpå, som 2:ne tillkomna privat-banker, för Götheborg och Mälareprovinserna, skola utöfva genom förminskandet af sin utelöpande sedelstock, förmedelst en betydlig indragning af deras der förut utgifne lån.
Emot erhållande af ett moratorium, skulle likväl privat-bankerna med fördel för sig kunna icke blott bibehålla, utan än mer utsträcka sina utlåningar.
(Men möjligheten att, med privat-bankernas fördel, göra ett sådant streck, som våldförde alla enskilta förhållanden, visar, tvertemot åtskilligas förmenande, huru ringa verklig garanti för myntvärdets upprätthållande derigenom skulle vinnas, alt privata personer togos till delägare i 11.
St:s bank).
I det hela, till afhjelpandc af (let olyckliga i landets belägenhet, vanns ingenting, emedan ett morätorium med ett grand icke kunde öka värdet af exporten, eller minska detsamma i den import som betalas måste.
Ingen man af insigter förnekar kraften af den häfstång till industriens lyftande som finnes i krediten, och kan således icke heller afstyrka dess användande, men ömtåligheten af dess natur och dess snabbhet att vända godt till ondt påfordrar, alt göra sig väl hemmastadd med naturen af de lagar, som styra krediten och att densamma med försigtighet begagna; ty om det är, såsom en ryktbar skriftställare uppgifvit, vådligt att hufvudsakligen bygga Staters välfärd på de gyllene fjädrar som fällas af den stora verldshandeln, som är en flyttfogel, så är det ändock vida vådligare att bygga denna välfärd på ett så flygtigt väsen, som den immateriella krediten.
Huru mycket mera af bankomyntet genom de tillkomne nya privat-bankerna skall undanträngas ur rörelsen, kan ungefärligen slutas af maximibeloppet för deras oktrojer, jemförde med beloppen för de äldre privat-bankerna.
Det är en gammal erfarenhet, besannad i alla länder och nu jemväl och det icke första resan bekräftad hos oss, att ett sämre mynt, utsläppt vid sidan af ett bättre, utäter det sednare ur rörelsen.
I rikets södra provinser har det redan länge hört till en sällsynthet att få se i allmänhetens händer en af riks-bankens sedlar å 2 r:dr.
Huru länge detta vådliga förhållande, ty större skepp har man sett segla omkull, skall fortfara är ovisst, ty privat-bankernas småsedlar synas vara särdeles 6* 84 D c n 8 J an i a ri. segslitna och hafva en sådan fallenhet att blifva långlifvade, att kanske slutligen intet annat deremot hjelper, än konfiskation och ltöler.
Under olyckliga förhållanden förfarer riks-banken icke så våldsamt, emedan dess hufvudmotiv icke är enskilt vinning; dess utelöpande sedlar minskas väl genom silfver-uttagningen, men icke, utom nödtvång för myntvärdets upprätthållande, minskar den för näringarne lånetillgången inom de bestämda förlagskapitalen; med cit ord, der göras under dessa svåra förhållanden uppoffringar för det allmänna bästa.
Vill man nu efterse hvilka de utvägar åro som motionären lemnar banken för att under en för näringarne betryckt tid underlätta den allmänna rörelsen, så finner man dessa bestå deruti, förutom den odisponerade ena millionen, att försälja räntebärande papper för 1 j million, (den andra hälften af de 3 millioner som föreslås att nu, under den goda tiden, forseras ut i allmänna rörelsen, har blifvit fästad i fastighetsbelåningen) samt upptagandet af lån mot 3 procent af allmänheten; — frågas nu om någon af dessa utvägar under en sådan lid ärO användbara?
De räntebärande papperen skulle visserligen med stor förlust kunna afyttras vid en försäljning lill vanpris, men upptagande af lån mot 3 procent, till något betydligare belopp, är då ogörligt.
Det finnes väl ännu en utväg att, under en lindrigare handelskris, underlätta lånebehofven, genom att icke bevilja nya län å fastigheter och använda de inflytande afbetalningarne temporärt i de mest betryckta grenarne, men hvarken förslår detta långt, eller blifver detsamma användt utan ett uttryckligt stadgande derom i reglementet.
Ingen kan väl undgå alt inse, att under sådane förhållanden det skall blifva ådagalagdt att räntans fall i Sverige icke är grundadt på en högt stigen kapitalförmögenhet, utan endast och allenast härflutit från ett vidt utsträckt begagnande af krediten uti de utlåningar som på densamma under den goda tiden kunnat grundas och att denna kredit, om den ej helt och hållet skall falla under så beskaffade förhållanden, måste inskränkas.
Af det nu anförda, torde således kunna slutas, ätt af de 3 millioner, som enligt nu gällande banko-reghte finnas tillgänglige för den allmänna lånerörelsen, men i motionen föreslås att på annat sätt användas, i behofvets stund intet eller föga blifver att tillgå.
Upplysta män, som varmt nitälska för upprätthållandet af allmän redbarhet i handel och vandel, klandra ock med fog utlåningssättet från den allmänna banko-diskonten, derföre att det uteslutande är grundadt på namn, borgensförbindelser, och icke på betyg om verkliga och fullgjorda affärer, hvilket en vexel i flesta fall skulle innebära.
Dessa män hafva derföre velat inskränka utlånmgarne från allmänna diskonten.
Det har t. o. m. vid sednaste riksdag afgifvits förslag, att helt och hållit borttaga diskonterne från banken, ehuru densamma derigenom betydligt skulle förlora i sin styrka att motstå kommande kriser och af sin förmåga att derunder understödja näringarne.
Om något förslag i sådan väg vid denna riksdag inom BankoUtsk. är å bane, är för mig obekant, men den I)en 8 Januari. 85 motion jag här granskat, syftar på inskränkning af diskonternes förlagskapital, en åtgärd, den jag pä redan anförda skäl såsom vådlig för näringarne bestrider; jag bestrider jemväl det i motionen gjorda förslag, som dertill skulle leda, nemi. att kasta det borttagna förlagskapitalet uti fastighetsbeläningen med sin mångåriga äterbetalningstid, det mest principvidriga sätt för en sedel-banks lånerörelse, utom i det enda fall, att banken äger ett sä stort öfverskottskapital, att detsamma icke kan på annat sätt användas.
Man bör jemväl ihågkomma, i afseende på den klandrade utlåningen mot borgensförbindelser, fåtaligheten af kapitalister i vårt land, och alt delta förhållande, diskonterna förutom, lätteligen kan skapa och göda procenteriet, till stort men för alla som tillfälligtvis pä kortare tid lån behöfva, för att dem nyttigt använda.
Bland sådaue personer befinna sig rätt ofta icke blott handlande, utan jemväl industriidkare och fastighetsägare, så i stad sorn på land, hvilka icke alltid till säkerhet ät långifvaren kunna prestera en vexel eller accepterad invisning på ägande fordran hos annan person.
En öfvergång till ett lånesystem, endast grundadt på vexlar, är nu mera så mycket ogörligare än förr, som alla privat-bankerna ulan undantag icke tagit de Engelska och Skottska till mönster, som man stundom hörer deras delägare påstå, utan egentligen, om än alla icke helt och hållet, hufvudsakligen grundat sin utlåning på borgensförbindelser.
Handels- och närings-diskonterna begagnas icke i full enlighet med det ändamål, som med deras inrättande var afsedt, och oansedt att fördelar dervid i banken lemnäs, är utvägen alt få belåna vexlar obegagnad.
Man har t. o. m. hört tvifvel uppslå derom, huruvida manufaktur-diskonten alltid kan lyckas alt grunda sin utlåning pä verkliga affärer.
Felet ligger dock icke hufvudsakligen, såsom liera tro, hos våra allmänna läneanstalter, ulan egentligen uti den ty värr allmänt rådande lösheten uti enskiltas transaktioner, jag menar den herrskande bekymmerslösheten om punktlighet i fullgörandet af åtagna förbindelser på derföre bestämd tid, samt i det hos oss vidt utsträckta bruket af utborgning af varor, hela skalan igenom från den utländska grossören t. o. m. den inhemska konsumenten.
Utom allt tvifvel skulle sä väl våra grossörer som fabrikanter gerna se att de fingo sina utborgade varor betalta med vexlar, om än med lång löpelid, men deras täflan sinsemellan att afsätta, hindra dem frän alt dertill kunna tvinga sina afnämare.
Detta allt är en stor olycka, emedan den underlättar vingleriet och lättsinnigheten i affärer, som är raka motsatsen till det sätt, igenom hvilket ensamt allmän välmåga kan uppstå, så väl för särskilda städer och orter, som för hela nationen; detta sätt är omtanka, ordning, arbetsamhet och besparing, och dem förutan blifver af de mest gynsamma förhållanden icke mer än ett ögonblickligt gagn.
Låg ränta, lätta kommunikationer, ja icke ens utvidgad afsättning, göra här tillfyllest, emedan de, oaktadt deras stora väsendtliga nytta, likväl endast äro medel till en stigande nationalförmögenhet, den dock allena åstadkommas 86 Den S Januari. kan genom hopläggningen utaf besparingar på inkomsten och lierås produktiva användande.
Anmältes och lades på bordet: StatsUtsk:s utlåt.
M:s nåd. propos., angale staden Marstrands utseende lill etablissement för vestra sjöförsvaret, samt StalsUtsk:s mern.
N:o 10, angale det för tryckningen af Preste-St:s prot. erforderliga papper. H. R. o. Ad. åtskildes kl. | lill 3 e. m.
In fidem protocolli, r silbert Munck.
Onsdagen den 12 Januari 1848.
Justerades 5 prot.-utdr. för d. 8 dennes samt pIeni-prot:n för d. 29 sisth December f. och e. m.
Föredrogs StatsUtsk:s d. 8 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 9, i anledn. af K. M:s nåd. propos., angale staden Marstrands utseende till etablissement för vestra sjöförsvaret.
Burchard, anförde skriftligen: II.
SlalsUtsk. har ansett sig föranlåtet hemställa, att R.
St. må i und. förklara sig för närvar, icke kunna lemna bifall till K. M:s nåd. propos. om försäljning af Götheborgs stations af flottan etablissement.
Skälen till denna hemställan anföras vara: att nödiga upplysningar om det tillämnade etablissementets i Marstrand beskaffenhet saknas; att kostnaderne derför icke äro uppgifne, och slutligen att det ej heller är uppgifvet i hvad man tillgång för dessa kostnader må kunna beredas genom den ifrågaställda försäljningen af flottans etablissement vid Götheborg.
Hvad först beträffar beskaffenheten af det nya etablissementet i Marstrand, synes mig som derom i ilen af K. M. i nåder gillade plan för ett fullkomligare ordnande af sjöförsvaret, tillräckligen är sagdt, då det heter ”alt vestra sjöförsvaret må förläggas till Marstrand, dock icke som en oafhängig station, hvilket, i anseende till dess mindre styrka, icke af behofvet påkallas, utan sorn en kommendering från hufvudstationen.
Härigenom kan personalen, synnerligen den civila, betydligen inskränkas.”
Den 12 Januari. 87 Huru många skärgårdsfartyg i Marstrand böra förläggas, och huru stor personal dit bör kommenderas för att dem vårda, lärer icke på förhand kunna bestämmas, ulan jag föreställer mig det denna fråga icke af K.
M. pröfvas förr än en flyttning blifvit definitivt afgjord, oell efter sig dä företeende omständigheter.
Emellertid torde för afgjordt kunna tagas, att i antalet af de nu i Götheborg befintlige skärgårdsfartyg, bestående af 24 kanonslupar och 14 jollar samt 1 mörsarefartyg, icke någon minskning kommer att ske.
Hvad kanonskonerterna beträffar, så komma sådane att hvarken der, eller å andra stationer af flottan med nya ersättas sedan de, som nu finnas, blifvit till vidare bruk oduglige.
Att kostnaden för det nya ctablissementets ordnande icke uppgifvits, är tydligen af den orsak, att sådant icke är möjligt, förr än bestämdt blifvit, huru många fartyg som till Marstrand böra förläggas, men att denna kostnad af K.
M. icke ansetts öfverstiga försäljningssumman, synes deraf, att i den K. propos. säges: ”att köpeskillingen för hvad som säljes, eller, i fall försäljning ej kan ske, hyressumman för hvad som borthyres eller utarrenderas, må användas dels för sistnämnde etablissements ordnande, dels för flottans öfrige materiella behof”.
Huru skulle det väl kunna ifrågasättas alt använda något af försäljningssumman för flottans materiel, om det cj tagits för alldeles afgjordt alt denna summa skulle blifva mer än tillräcklig för det nya ctablissementets ordnande.
Ett ytterligare skäl hvarföre kostnadsförslager icke äro uppgjorde är det, att om nya varfvet, i st. f. att säljas, uthyres, måste ordnandet af det nya etablissementet till en början rättas efter de medel som erhållas, ceh således detta etablissement blifva i en mindre skala, enär 5:te hufvudlileln ej kan lemna några tillgångar dertill.
Huru än denna sak betraktas, lärer det - dock medgifvas, alt om kostnadsförslag åtföljt den K. proposm, måste de blifvit ganska ofullkomliga; men du kostnadsförslag till R.
M. öfverlännäs, böra de vara uppgjorde med den största noggranhet.
Hvad det ärliga underhållet vidkommer, så lärer det inom detta lius, som räknar så många sakkunnige män, icke behöfvas några vidlyftiga utläggningar för att bevisa, att en kommendering af några officerare jemte afpassadt antal under-officerare och manskap, samt måhända ett civilt biträde och en uppbördsman, kostar mindre än underhållet af Götheborgs station.
Försäljningen af nya varfvet och skärgårds-eskaderns förläggande till Marstrand, blefVe således en besparing i st. f. en ökad utgifL Hvad jag nu i korthet haft äran anföra, anser jag utgöra tillräcklig vederläggning af StatsUtskis utlåt. l\':o 9.
Men ämnet är af så stor vigt för fäderneslandet, att jag utbeder mig H. R. o.
Adis uppmärksamhet för ännu några ögonblick.
När jag säger att ämnet är af stor vigt för fäderneslandet, menar jag icke dermed den underordnade frågan om försäljning eller icke försäljning, om några 1000 ridrs besparing för 5.te hufvudtiteln; utan med ämnets vigt menar jag hvad som egentligen här är hufvudfrågan, nemi. om, lämpligheten att förflytta vestra sjöförsvaret till Marstrand. 8S Den 12 Januari.
Denna fråga, eller, måhända rättare, den om olämpligheten af en station för flottan i Götheborg, är icke ny.
Utom de flere förändringar som denna station undergått, redan innan är 1770, anförde R.
St. detta år, såsom skäl för en då åsyftad förändring, att ”då man känner belägenheten af Götheborg och Elfsborg, så 'olifver det oemotsägligt att, när desse äro belägrade, kunna de ej beskydda ett fartyg, mindre en eskader; och att om en eskader vore nödvändig för Bohuslänska gränsens försvar, så hade försigtigheten äfven kräft, att dess förläggande borde blifva på ett ställe der den ej i härda vintrar varder infrusen, der sjömasken kunde förekommas, och der eskadern kunde hafva protektion, hvilka alla omständigheter saknas i Götheborg”.
Sä tänkte man för 78 år tillbaka!
I ett af Secreta-Utsk.
2:ne år sednare afgifvet betänk. rör:de Götheborgska eskadern, yttras bland annat, ”att efter år 1690 dets. k. nya varfvet fått åtskillig handläggning, men i K.
Carl d. Xlhs tid blifvit i så måtto förändradt, att stationen varit ömsom vid Strömstad och ömsom vid Marstrand”.
Orsaken till detta beslut är väl ej upptecknad, men det är troligt att det grundade sig på följande skäl.
Inloppet till Götheborg fryser nog hastigt, men ännu värre är att isen ligger der längre än i andra hamnar i Kaltegat.
Vidare: ”om K.
Carl XII fått lefva, sä hade säkert varit att förmoda, det anstalt blifvit fogad att ett tjenligt. ställe i Bohuslänska skärgåden, som är så rik på hamnar och lägenheter, “blifvit ulsedt och gjordt lill station för svenska nordsjö-eskadern”.
Något allvarsamt ifrågasättande om olämpligheten af nya varfvet vid Götheborg, såsom station för flottan, förekom ej vidare förr än då den år 1819 nedsatta defensions-comité afgaf sitt underdåniga betänk.
, deruti det an föres: ”alt, beträffande skärgårdsflottans station på vestra kusten, hafva comiterade på samma grunder, som ronde Stockholm i tind. blifvit anförde, ansett Götheborg icke dertill vara en väl, vald punkt, men vid frågan om en annan stannat i villrådighet om det ställe i yttre skärgården, som med största fördel dertill kunde väljas, och i betraktande af redan på etablissementet vid Götheborg nedlagde kostnader icke vågat omedelbarligen tillstyrka dess flyttning” etc.
Comiterade ansågo emellertid att om sjö-etablissementet skulle qvarblifva vid Götheborg, borde nya varfvet befästas och ny Elfsborg sättas i bättre försvarsstånd.
Att hvarken nya varfvet nu är befästad!, eller ny Elfsborg blifvit iståndsatt, torde vara allmänt bekant.
Ar 1839 förordnades ånyo en befästnings-comité, hvilken i dess lind, betänk, yttrar sig om Götheborgs station för flottan sålunda : ”Sorn skärgårds-flottans station vid nya varfvet under närvar, förhållanden är utsatt för öfverrumpling och förstörelse af en landsatt mindre styrka, så mäste etablissementet, om det skall qvarblifva, oundvikligen skyddas af omslutande befästningar, men då lokalens ofördelaktighet tvingar till så vidsträckta, betydliga och kostbara verk, att comiterade, med afseende på eskaderns och stationens obetydlig - ben 12 Januari. 89 het, icke anse sig på något villkor kunna till deras anläggande styrka, så tro comiterade sig böra i lind. föreslå, såsom i alla afseenden fördelaktigare, att stationen flyttas till Marstrand, dit en eskader i alla fall under krig måste förläggas, der fästningen, och en »ganska stark fästning, redan finnes och hvartill etahlissementets flyttning kostar en ringa del af den summa, befästningarne af nya varfvet skulle erfordra”.
Till dessa comiterades und. anföranden utbeder jag mig få tillägga hvad en hädangången högt aktad och erfaren man general Franc Sparre, ledamot i 1819 års befästnings-comité, i ämnet yttrade, nemi.: ”varfvet som nu bör blifva det enda militära ändamål af Götheborg, ligger alldeles en Fair, öppet utan all befästning; en fiende kan, utan att passera Elfsborg eller ses derifrån, landsätta trupper och surprenera etablissementet, och det beliöfves icke