Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Jo, jag försäkrar, att jag rakt inte begriper det», fortfor Elsa och såg allt mer och mer enfaldig ut.
»Kan inte Thure säga mig det?»
»Kors, har inte Elsa märkt, hur på en bal t. ex. en del flickor genast blifva omringade och uppbjudna, medan andra återigen – och deribland fröken Linder, fruktar jag – nästan oafbrutet få sitta?»
»Jo, det förstås, det har jag nog sett.
Men jag begriper inte ... hvad är det som fattas dem?
Hvad är det för fel på t. ex.
Anna Linder?»
»Ja, det kan jag ej säga», svarade Thure, i det han ryckte på axlarne och gjorde en elegant gest med båda händerna.
»Det är någonting, som är alldeles omöjligt att beskrifva, det är den underbara mystiken i qvinnans väsende.
Dessutom måste jag bekänna, att jag för min del – hur orätt det än må vara – har en afgjord antipati för guvernanter och studentskor och bankflickor och sådana der.
De äro icke längre för mig qvinnan, den omedvetna, den drömmande, den oberörda, och jag tror icke det skulle falla mig in att bjuda upp en sådan till dans.»
Nu blef Elsa litet het; Thures dumheter började reta henne.
»Nå, det var då märkvärdigt!» utropade hon häftigt.
»Skulle inte Thure vilja dansa med ... jag skall säga Thure, jag ...»
»Ja, det förstås», afbröt Thure litet ängsligt, »det kan ju finnas vissa konsiderationer som ... med ett ord sagdt, vissa skyldigheter, som tvinga ...
Men smak och böjelse draga oss åt ett annat håll.
Vi männer ...»
Elsa lät sitt arbete hvila en stund och betraktade Thure oafvändt, medan han höll ett långt tal för henne om mannens uppfattning af den rena qvinligheten, dervid oupphörligt slungande omkring sig sitt slagord: »vi männer».
Hon tänkte inom sig, att han var den fulaste och dummaste karl, hon någonsin hade sett, och då han slutligen började närma sig henne och hon såg hur hans fingrar rörde sig emot henne, blef hon förskräckt, och fick plötsligen mycket brådt med att lägga in sitt arbete och gå upp för att kläda sig till middagen.
Thure lät ännu höra några dyningar om qvinlighet och renhet, men Elsa skyndade sig bort det fortaste hon kunde, och medan hon gick uppför trappan, föresatte hon sig, att nog skulle den herrn få plikta för sitt tal om guvernanter och studentskor.
Ändtligen kom den efterlängtade baldagen.
De små kusinerna foro af, iklädda sina blå och skära klädningar, som kommo dem att likna två små pullstrutar, och med hjernorna uppfylda af lyckliga drömmar.
Grosshandlaren och fröken
Linder voro mera sansade, men Thure var i ett öfverspändt tillstånd, ty Elsa hade lofvat honom andra valsen, och han förestälde sig, hvilket uppseende han skulle göra med sina nya åtsittande pantalonger, och den vårdslösa, litet blaserade hållning, han ämnade använda.
På balen var mycket varmt och mycket trångt och ovanligt godt om kavaljerer, hvarför också Thure, så snart första valsen var förbi, skyndade sig att bjuda upp en dam till kotiljongen.
Han lät presentera sig för de vackraste och bäst klädda flickorna, men märkvärdigt nog svarade de allesammans, att de redan voro uppbjudna.
Thure blef litet het om öronen; det skulle vara öfver all beskrifning förargligt, om han ej finge en rigtigt »stilig» dam till kotiljongen.
Hans lynne började antaga en gråaktig färgton, som ännu mera ökades, då han fick se fröken Linder, som stod omgifven af en hel skara herrar, hvilka den ena efter den andra tecknade sitt namn på hennes program.
»Nå, man får väl lof att bjuda upp henne till någon dans», tänkte Thure med storslagen nedlåtenhet.
»Det skulle kanske se illa ut annars.»
Han gick således fram till fröken Linder och anhöll vårdslöst om en française.
Men till sin gränslösa förvåning fick han det svaret, att hon icke hade någon dans ledig.
Han blef alldeles purpurröd i ansigtet, men i det samma varseblef han Elsa, som stod strax bredvid dem och skrattade bakom solfjädern, och då blef han lika blek, som han nyss varit röd.
Han kände i detta ögonblick en aning om, att han hädanefter ej skulle komma att tillbedja qvinnorna, som han hittills gjort.
Emellertid förgick aftonen under den lifligaste sinnesstämning.
Polkor, valser och françaiser tumlade på hvarandra, det var knappast två minuters uppehåll mellan hvarje dans.
Temperaturen var tropisk, ty det var en het sommarafton, och balen till trängsel besökt; luften tätnade mera och mera, och dansmusiken larmade deri som åskskrällar; pannorna lackade af stora svettdroppar, långa trasor af tyll och tarlatan slingrade sig kring kavaljerernas ben, mammor och pappor nickade fridfullt kring väggarna, och solfjädrar och näsdukar voro i en beständigt flägtande rörelse.
Den lilla brunögda var alldeles purpurröd ända ned på halsen, och hon arbetade med sin solfjäder, så att de brända hårlockarne stodo rätt ut från hennes hufvud.
Mellan danserna rusade herrarne in i buffeten och störtade i sig ett glas punsch och så ut igen, för att börja arbetet med stärkta krafter.
Den ende, som icke rigtigt förstod att uppskatta aftonens nöje, var Thure.
Han deltog visserligen i dansen, men det ville ej gå rigtigt bra, och han fick nästan alltid fula och illa klädda flickor att dansa med.
Han började att känna sig underligt stämd och att anställa små betraktelser öfver verldens fåfänglighet och lumpenhet.
Hur många bland dessa flickor, ytliga och tanklösa som de voro, kunde väl göra anspråk på att kallas qvinna – kunde väl gömma den sanna qvinlighetens perla inom sig?
Hur många af dessa unga män, som äflades om rikedom och skönhet, kunde väl uppskatta kärleken, den äkta, manliga kärleken, som qvinnan trånar efter?
Nej, en bal med sin fåfänga och sitt koketteri var icke rätta fältet för att söka idealet och göra sig förstådd deraf.
Thure började ana hjertats mysterier, och ädla föresatser att öfvergifva flärd och kurtis och söka det mera gedigna uppstodo hos honom.
Styrkt af dessa ädla föresatser, lutade han sig mot dörrposten, lade armarne i kors och betraktade öfverlägset småleende de dansande paren, som, pustande och varma, nu promenerade ut till kotiljongen.
Han undrade, om egentligen någon af dem skulle kunna fatta de sublima tankar, som nu rörde sig inom honom.
Just som han undrade detta, fick han ett slag på axeln, och då han vände sig om, såg han sin morbrors röda, skinande ansigte och små blanka ögon, som betraktade honom med en illmarig blick.
»Hvad f-n, dansar du inte, pojke?» skrek grosshandlaren.
»Hvad är det för dumheter?
Kom, ska’ jag skaffa dig en dam, der inne sitter en liten söt flickunge, som jag ska’ presentera dig för!»
Thure försökte att spjerna emot och mumlade någonting om trötthet och öfveransträngning.
Men det hjelpte ej; grosshandlaren drog honom med sig bort till en flicka, som satt alldeles ensam i ett af de inre rummen, och presenterade honom som en eftersökt och skicklig stockholmsdansör.
Thure bockade sig snäft och sade ingenting; men den unga flickan steg genast upp och tackade honom med ett gladt leende.
Hon hade en liten, mager figur och en ljusblå ylleklädning, som satt mycket illa, sköt upp fram och slog veck öfver höfterna.
Äfven handskarne voro icke oklanderligt rena och mycket rynkiga kring handleden.
Thure såg allt detta, då han förde henne ut i salen, och alla hans storslagna tankar om det sanna, qvinliga idealet flögo med ens sin kos, medan han undersökte den stackars flickan och förargade sig öfver hennes stillösa drägt.
Och det hjelpte ej, att hon under hela kotiljongen var så glad och vänlig och tacksam.
Hon gaf honom två dekorationer och berättade för honom, att hon var så road af dans, och så förtjust åt att ha fått en stockholmsherre till kavaljer.
Thure lyssnade likgiltigt och nickade allt emellanåt med ett nådigt småleende, under det han sneglade på de andra dansande paren och harmades öfver sitt nederlag.
Ändtligen var kotiljongen slut, och man lemnade balsalen.
Thure skyndade sig genast ifrån sin dam, och han brydde sig inte alls om, att hon såg så god och vänlig ut, då hon tackade honom för dansen.
Men just då han skulle gå ut i förstugan kom den lilla brunögda kusinen springande och ryckte honom i fracken.
»Nå, hade Thure roligt under kotiljongen?» frågade hon med ett afskyvärdt skälmaktigt leende.
»Mycket», svarade Thure med manlig fasthet, »det var en ovanligt intressant och bildad ung dam.»
»Jo, det tror jag det.
Hon är ju guvernant hos hökar Pettersons.
Och Thure, som inte kan tåla guvernanter – hur kunde det komma sig?»
Det var litet för starkt, tyckte han.
»Jaså, pappa talade inte om det», ropade Elsa. »O, den skälmen, den skälmen!» tillade hon, i det hon storskrattande sprang sin väg.
Det var rågen på alla hans missöden, och ifrån den stunden daterar sig det hat, som nu ofta plägar jäsa i hans ord, då han talar om sina medmenniskor.
Följande morgon berättade han, att han fått ett bref ifrån Stockholm, i och för ordnandet af vissa affärer.
Han skulle så gerna velat stanna litet längre, men affärerna, som voro af en högst delikat natur, manade honom att brådska.
De små kusinerna gjorde ingenting för att qvarhålla honom, utan önskade honom upprigtigt lycka, både på resan och till utredandet af de delikata affärerna.
Hela denna sommar var Thure vid ett retligt lynne, och den sjelftillit, han vanligen plägade ådagalägga i ord och handlingar, var något minskad.
Men åt sina vänner sade han alltid, då talet kom på hans sejour hos morbrodern, att orsaken hvarför han så plötsligt måste resa, var att en ung flicka – fattig visserligen, fader och moderlös och guvernant hos en rik borgarfamilj, men en skönhet och ovanligt begåfvad – fäst sig allt för mycket vid honom och gifvit en origtig tydning åt den uppmärksamhet han egnat henne.
Huruvida någon af vännerna trodde på denna saga, är bäst att lemna osagdt.
ETT SURROGAT.
För ungefär tio år sedan var jag en dag i medio af september månad bjuden till ett större herresäte i Upland, för att äta och dricka till ära för slottsherrn, som då fylde 52 eller 53 år, jag minnes icke hvilketdera, fastän jag hela dagen hörde siffran både i skålar och verser.
En del af gästerna for landvägen, men de flesta kommo med den ångbåt, som vid 3-tiden lemnade Stockholm.
Det var en underbart mild och skön höstluft.
Sommarens qvalm var förbi, men dess värme fans ännu qvar.
Det lätta töcken, som ibland under rötmånadshettan beslöjar himmelen, var borta, den var hög och klar och skimrande djupblå.
En lätt bris strök då och då öfver vågorna, rasslade bland vassen vid stranden och susade i granskogens toppar.
Middagssolen badade de vackra Mälarstränderna, hvilka ännu lågo der lummiga och gröna, med endast här och der en skiftning af höstens vemodigt brokiga färgspel.
Efter en dylik färd i angenämt sällskap var man naturligtvis vid mycket godt lynne, och detta förändrades icke vid framkomsten till ångbåtsbryggan, der man hemtades af vagnar, kuskar och betjenter, och sedan i rask fart körde upp mot slottet och svängde in på gården.
Derefter tågade man uppför den breda stentrappan, som ledde till slottets försal, och här blefvo gästerna visade hvar och en till sitt rum, för att göra toalett innan helsningsceremonien försiggick.
Jag hade varit här flere gånger och bodde då alltid i samma rum, ett gästrum en trappa upp med en förtjusande utsigt öfver parken och sjön.
Men som jag är litet slägt med värdfolket, fick jag i dag afstå mitt vanliga rum till förmån för en mera främmande gäst, och nöja mig med att ligga i ett litet vindsrum tillsammans med guvernanten i huset, något som jag just icke var synnerligt trakterad af, då jag ej hade nöjet känna detta fruntimmer, som kommit hit för ungefär en månad sedan.
Emellertid gjorde jag min toalett i största ro.
Guvernanten syntes ej till, och jag hade nästan alldeles glömt bort henne; men just då jag var färdig, kom någon rusande uppför trappan, och strax derefter knackade det på min dörr.
Jag öppnade; det var guvernanten, hon såg brådskande och andfådd ut, presenterade sig sjelf och bad mig flere gånger om ursäkt.
Jag svarade att jag var alldeles färdigklädd och just stod i begrepp att gå ned, hvarför hon icke det minsta störde mig.
Hon fortfor emellertid att bedja om ursäkt, under det hon nervöst öppnade sina byrålådor och drog fram kläderna derur.
Det var icke mera än fem minuter qvar till den utsatta middagstiden.
Jag erbjöd mig att hjelpa henne, men då blef hon ännu mera nervös och afböjde det så ifrigt, att jag fann klokast lemna henne.
Då jag gick utför trappan, tänkte jag på det egendomliga i att jag icke alls uppfattat hur hon såg ut.
Det var som om jag sett ett utkast med matta, otydliga konturer.
Jag mindes icke om hon var mörk eller ljus, kort eller lång.
Det enda kraftigare intryck hon gjort på mig var intrycket af en ovanligt stor tafatthet, och som jag ingenting förfärligare vet än tafatthet, föreföll hon mig icke sympatisk.
Då jag kom ned, var våningen redan fyld af folk, ett sorl af röster och skratt slog emot mig och gjorde mig rigtigt yr i hufvudet.
Jag helsade emellertid på värden och värdinnan, hvilka togo emot mig med samma vänliga leende, som de hade för alla sina gäster, uppsökte mina bekanta och var inom kort sjelf inne i pratet och skrattet.
Gästerna samlades i hörnsalongen, ett stort, präktigt rum, möbleradt – liksom hela slottet – i antik stil med förgylda stolar i rödt siden, sedan Sofia Albertinas tid, venetianska speglar, gobeliner, glaskronor, och kinesiska krukor i alla vinklar och vrår.
Egaren hade antiqvitetsvurm; han besatt ett ovanligt väderkorn för gamla halftrasiga skåp och chiffonierer, och i öfre våningen hade han ett helt rum fullt med vapen och smycken och rostiga jernbitar från hedenhös.
Då middagen var serverad, tågade gästerna parvis och vid tonerna af en festmarsch ut ur salongen, genom ett långt smalt rum, tafvelgalleriet kalladt och med en mängd gamla porträtt på vägggarna, in i salen, der bordet stod dukadt, och hvar och en intog sin bestämda plats.
Galleriets fönster, som vette åt den terrassformiga parken, stodo öppna, och på öfre terrassen var regementsmusiken placerad, så att tonerna litet dämpade kommo fram till middagsbordet, och genom det lifliga samtalet man der förde blott förnummos som stundom sprittande, stundom melankoliska stämningar, allt efter de melodier som utfördes.
Det blef en mycket rolig middag.
Vinet flödade, tal och skålar aflöste hvarandra, verser upplästes, hurrarop höjdes och fanfarer klingade till festföremålets ära, – ända tills man slutligen kom in i denna lyckliga, sorglösa sinnesstämning, som vanligtvis griper en under en glad middag.
Icke en skymt af guvernanten hade jag sett på hela tiden; jag visste icke ens om hon satt vid bordet eller ej.
Jag var uteslutande upptagen af mitt eget nöje.
På ena sidan hade jag en mycket liflig och pratsam kavaljer, som för mig skulle definiera de outtömliga begreppen »idealism» och »realism», och på den andra satt en ung man, som derför att han gjorde sin granne till höger en kärleksförklaring, fann det lämpligt att beständigt spilla vin på min klädning – och han tog nästan ännu mera min uppmärksamhet i anspråk.
Men strax efter middagen, då jag stod i galleriet, drickande kaffe och alltjemt sökande att intränga i realismens och idealismens sanna begrepp, fick jag se guvernanten, gående ut i salen och hållande vid handen sin lilla elev, som skulle få smaka på deserten.
Min blick följde henne mekaniskt; jag såg då att hon var liten och mycket ful, men att hon gick ovanligt vackert, litet skygt, på ett egendomligt gungande sätt, liksom hade hon sväfvat.
På eftermiddagen promenerade man i parken; ända till sent på aftonen dröjde vi ute, det var så ljumt och stilla, nästan som en sommarafton, endast att mörkret tidigare bröt in.
Då ljusen i rummen voro tända, spelades det upp till dans, som fortgick i ett par timmar, och sedan afbrändes fyrverkeri på terrassen.
Månen hade äfven gått upp, och ett strålande månsken upplyste slottet och glittrade i ån, som flöt nedanför parken.
Det var en tjusande qväll, man ville aldrig säga hvarandra godnatt, i de månbelysta gångarne vandrade man af och an ända till öfver midnatt, och några svärmiska ungdomar hade fått tag i en båt och rodde nu sjungande fram och tillbaka i månskenet.
Ibland svarade någon dem uppifrån terrassen, och denna vexelsång ljöd stämningsfull och gripande i nattens tystnad.
Emellertid började jag tycka att tiden för hvila var inne.
Min bordskavaljer, som var nog artig att bli mer och mer idealistisk, ju vackrare månskenet blef, proponerade mig visserligen, att vi skulle gå ned till ån och svärma med de sjungande i båten, men som jag i stället var nog realistisk att ej kunna qväfva mina gäspningar, afböjde jag hans förslag, och gick att uppsöka den lilla guvernanten, som skulle bli min rumkamrat.
Jag hade mycket svårt att hitta henne, ingen hade reda på hvar hon var.
Slutligen fann jag henne nere vid stranden, der hon satt alldeles ensam på en sten midt i månskenet, med hufvudet lutadt mot handen och blicken drömmande fäst på vattenytans glitter.
Hon spratt till, då jag nalkades, och såg mycket förvirrad ut.
Jag sade att jag sökt henne öfverallt, för att fråga om hon ej tyckte det vara tid att gå till hvila.
»Redan?» svarade hon dröjande och drog en djup suck.
»Redan?» upprepade jag.
»Tycker ni verkligen att det är redan?
Klockan är ju öfver 2.
Vi skulle bli alldeles förbi af trötthet i morgon, om vi ej komme i säng nu.»
»En så här vacker natt borde man aldrig lägga sig», svarade hon i det hon reste sig upp.
»Gud bevare mig väl, hvad skulle man då göra?
Månskenet är visserligen mycket vackert, men nu har jag ju betraktat det en tre, fyra timmar, och inte kan jag väl hålla på dermed hela natten heller?
Se så, kom nu», fortfor jag, i det jag tog hennes arm och drog henne med mig, »ni är bestämdt mycket svärmisk, eller hur?
Hon svarade ej, men hon såg förfärligt tafatt ut, och om det varit dager hade hon bestämdt blifvit alldeles röd.
Emellertid gingo vi uppför terrassen; jag småpratade, frågade hvad hon tyckte om sin lilla elev och berättade, att jag för ett par år sedan hade haft det nöjet att läsa med henne, och att hon då var ett bland de elakaste barn jag sett, men att jag hoppades hon nu var snällare?
Guvernanten svarade att hon var mycket snäll, men förfärligt bortskämd.
»Nå, det är väl just det samma», svarade jag, »barn äro väl egentligen icke annat än små djur, som bli hvad man tuktar dem till.
Jag har aldrig sett att bortskämda barn kunna vara snälla.
Är ni road af att läsa med barn?»
Hon upplyfte sitt hufvud och lät blicken ett par gånger mekaniskt fara öfver himmelen.
»Jag vet ingenting gräsligare», sade hon slutligen med en underlig, dämpad lidelse i rösten.
Jag blef alldeles svarslös.
Hennes ord trängde rakt in i mitt hjerta och uppväckte ett sådant der häftigt, nästan pinsamt medlidande, åt hvilket vi förgäfves söka gifva uttryck.
På terrassen träffade vi värd och värdinna; vi sade dem godnatt, äfvenså åtskilliga af gästerna, hvilka ännu voro uppe.
Sedan vandrade vi upp till vårt rum, guvernanten först med ett ljus i handen, och jag efter.
Då vi kommo upp, släckte hon genast ljuset.
Begge fönstren stodo öppna, så att månskenet strömmade in och gjorde rummet nästan lika ljust som på dagen.
Hon gick fram till fönstret och stälde sig der; jag började kläda af mig och jag såg, att äfven hon löste upp sitt hår och knäpte upp klädningslifvet.
Vi voro temligen tysta, endast då och då sade vi af artighet några intetsägande ord.
I allmänhet är jag icke mycket romantisk af mig, och i qväll var jag det mindre än någonsin; jag var ohyggligt sömnig och önskade af hela min själ, att guvernanten ville stänga fönstren och släppa ned rullgardinen och låta oss få sofva.
Men hon tycktes icke vara hågad härför, hon satt alltjemt qvar på fönsterposten, dragande kammen af och an genom sitt upplösta hår.
»Ni måste komma hit och se hur underbart det är här ute», sade hon slutligen, i det hon vände sig om och vinkade åt mig.
»Kom, det blir icke mera någon sådan månskensnatt i höst.»
Jag lydde hennes uppmaning, gick fram till fönstret och böjde mig ut.
Jag qvarstod en liten stund, och hur det var, försvann alldeles min sömnlust, och den tjusning som hvilade öfver naturen, grep äfven mig.
Det var nu alldeles tyst der nere; gästerna hade lemnat parken och gått till hvila.
Icke ett ljud hördes, icke ett löf rörde sig, det var någonting stilla, obeskrifligt, förbidande i hela naturen.
I bersåerna och under träden voro skuggorna djupa, men öfver sandgångarne strömmade månskenet ut med en bländande glans.
En nästan tropisk värme fylde luften, den var litet tung att andas, det var någonting mattande, halft ängslande i denna smekande ljumhet.
Ovilkorligen gjorde jag ett utrop af beundran och vände mig emot guvernanten.
Hon smålog och böjde på hufvudet, men fortfor att stirra utåt terrassen.
»Tror ni icke att det var en sådan här natt Julia tog emot Romeo på sin balkong?» frågade hon slutligen plötsligt med låg röst, men utan att se på mig.
Jag blef något häpen öfver denna oväntade fråga.
»Jo, det är nog troligt», svarade jag; »fastän jag på det hela taget tycker, att det varit mera praktiskt att välja en mörk natt; då hade han ej behöft frukta att bli sedd.»
»O nej, det måste varit en natt sådan som denna!» utropade hon häftigt och knäpte ihop sina händer.
»Hvad man måste kunna älska en sådan natt ... det ligger längtan och kärlek i luften man andas ...»
Hon lutade sig mot sidan af fönsterkarmen och kastade ena armen öfver sitt hufvud.
Jag betraktade henne förvånad; hon var alldeles förvandlad.
Månskenet kom hennes lilla färglösa ansigte att likna en marmorbild, och de uppåtrigtade ögonen strålade och skimrade som juveler.
Hon hade ett ovanligt stort, litet rödaktigt hår; detta var nu upplöst och föll i rika vågor öfver hennes blottade hals och armar, som sågo alldeles snöhvita ut.
Hon var vacker, fullkomligt vacker; på samma gång var det någonting besynnerligt, konstladt, affekteradt hos henne; denna plastiska ställning, med det upplösta håret, som föll långt ned öfver medjan, och det tillbakakastade hufvudet, var icke naturlig.
Hon utsträckte långsamt och trånande högra armen; jag tror att hon alldeles omedvetet spelade Julias roll.
Efter några ögonblicks förlopp reste hon sig upp, böjde sig framåt och fattade min ena hand.
»Har ni någonsin älskat?» frågade hon, alltjemt med samma hviskande, hemlighetsfulla röst, som då tvenne älskande tala med hvarandra.
»Visst har jag det», svarade jag, »jag är öfver tjugu år, och då ha väl de flesta qvinnor haft mer eller mindre erfarenhet deraf.»
»Men icke jag», mumlade hon och pressade sina händer mot bröstet, »icke jag.
Jag är tjugufem år och jag har aldrig älskat ... någon ... någon ... man.»
»Nåväl, då återstår det för er!
Förr eller senare måste man alltid bli förälskad.»
»Tror ni verkligen det?» utropade hon ifrigt.
»Ack, om ni blott visste hur jag väntat derpå!
För hvarje dag som börjar, tänker jag: i dag skall någonting hända, i dag blir det någon förändring.
Vid allt som sker omkring mig, vid ett bref, som lemnas mig, vid en vagn som stannar utanför porten, hakar jag mig fast och hoppas någonting.
Men aldrig ... aldrig ... ingenting inträffar ... allt är sig likt, dag ifrån dag, samma dödande, intetsägande lif ...»
Hon gömde sitt ansigte i händerna och vaggade sakta af och an.
Jag kunde ingenting säga; jag stod blott tyst och betraktade henne, hon intresserade mig, det kan jag ej neka till.
»O, om ni visste», fortfor hon, i det hon häftigt och passioneradt blickade upp, »hur jag hatar min tarfliga, förkastade tillvaro! O, om ni visste hur jag hatar mitt lilla, fula ansigte, som ljuger bort min själs poesi! O, ni kan ej ana hur jag skulle kunna älska!
Ingen man har någonsin talat med mig om kärlek, och dock vet jag allt derom!
Tusen gånger har jag hört kärleksord hviskas i mitt öra, tusen gånger har jag känt denna saliga, onämnbara tjusning, tusen gånger har jag genomlefvat ögonblicket ... det underbara ... outsägliga ...»
Jag har aldrig i hela mitt lif i någons ansigte sett ett så lidelsefullt uttryck.
Hennes ögon brände, det ryckte kring läpparne, hela den lilla gestalten skälfde.
Jag tyckte att det var som om hon brunnit och förtärt sig sjelf.
Orden kommo fram häftigt, allt ifrigare och ifrigare, liksom tändande hvarandra.
Naturens skönhet, natten, tystnaden, hennes eget tal hade berusat och uppeldat henne.
Var det verkligen den fula, bleka guvernanten, som efter middagen smög sig igenom galleriet, skygg och tafatt?
Jag kände mig nästan litet skrämd för henne och drog mig ovilkorligen tillbaka.
En sällsam idé flög igenom mig.
Om en man hade sett henne i detta ögonblick?...