Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Någonting så orimligt, som alt man skulle l. ex. inrymma rörelseelementet uteslutande i den ena kammaren och deremot återliållselcmenlet ensamt i den andra, och dertill gifva dem båda lika styrka, kan naturligtvis ingen vilja yrka, särdeles da man har för ögonen vår närvarande representation, som just innehåller ett realiserande af en Sådan alldeles grundfalsk idé af rakt motsatta, lika starka krafter; deraf kan visserligen ingen verkan uppkomma.
Men annat är att först organisera dem sjelfständigt bredvid hvarandra, men sedan later dem så sammanträffa, att de förenade samverka emot det gemensamma målet, fosterlandets högsta trefnad och välgång.
Jag skulle nu kunna ingå uti en vidlyftigare utveckling af do andra mångfaldiga och särskilda principer, som, representerade af de båda hufvndclasserne, strida med hvarandra inom samhället och sorn behöfva skydd inom hvardera af de båda kamrarna,; men då det skulle blifva alltför långt vid detta tillfälle, vill jag för närvarande endast anföra ännu ett annat skäl, hvarföre jag tror att raan bör hålla sig fast vid idéen af ett tvåkammarsystem.
Man har visserligen här sagt om den allmänna opinion, som nu råder i landet och som fordrar en mera utvidgad folkfrihet, att den vore af skiftande, föränderlig natur, alt den lik en rö, som flyger för vinden, lika lätt kunde blifva äler bortjagad som den blifvit hastigt framdrifven, man vet ej rätt hvarifrån, — men så är visserligen icke fallet; ty jag och mångtaliga med mig vi känna djupt, att det är en stark och oföränderlig opinion, som uttalar sig i detta afseende.
Denna opinion är icke grundad blott på ögonblickets hugskott, utan på en i min tanka djup och riktig uppfattning af närvarande förhållanden in8 H. 34 200 Den 13 Mars f. m. om det Svenska samhället, och af de ögonblickets eller framtidens behof, som oeftergitligen fordra att blifva tillfredsställda, och från denna mening, dessa fordringar skall den stora massan af nationen ganska säkert aldrig helt och hållet afstå.
Den skall oupphörligt söka alt drifva denna öfvertygelse, dessa sina och samhällets stora intressen framåt, och må man än sätta deremot den starka dammen af det mesi ihärdiga, envisa motstånd till försvar för de politiska rättigheter, som man nu lagligen besitter, och från hvilka man nu synes i ingen mån vilja afstå; så är dock att befara, att denna pådrifvande, anfallande kraft skall visa sig så stark, att den slutligen skall segra.
Men har man då på förhand icke en gång skaffat sig någon lucka på den lagda dammen, hvarigenom man kan leda den framstörtande mäktiga democratiska floden, sä att den endast lugn och stilla småningom närmar sig mot dess säkra mål, dä fruktar jag sannerligen, att man blottställer hela det gamla monarkiska Sverige för undergång och förstörelser; ty konungadömet ensamt lemnadt, emot en helt och hållet dcmocratisk representation, kan ej länge beslå.
Men har man ständigt sagt och upprepat, att en andre kammare måste finnas, alt man möjligen kan öfvergifva slåndselementerne, men aldrig detta säkra skydd för samhällets högre intressen, detta konungadömets värn emot folkväldcls angrepp; så kan och bör det hända, alt det frambrytande folkväldet beqvämar sig till att införa denna 2:dra kammare, om den ock ej medgifver den af de gamla, rena ståndsclemcnterne; hvaremot, om man borttager den återhållande kraften inom representationen, sjelf förnekar dess nödvändighet, del slutligen skall inträffa, att, genom det fåfänga försöket att försvara hvad sorn icke kan behållas, under det alt man deremot utan strid öfvergifver just den ställning, hvaruti män bäst skulle förmå emotstå de ständigt förnyade anfallen, man väl skall lyckas frambringa denna häftiga rörelse, som man dock önskade förebygga, men sedermera icke hafva någonting att sätta deremot.
Derföre påstår jag, att man alltid skall framhålla den sals, att det nya representationsättet nödvändigt mäste innefatta ett fullständigt tvåkammarsystem, såvida man till detsammas antagande skall lemna sitt bifall.
Må man visa sig villig alt offra egna, om ock än så dyrbara rättigheter, när fosterlandets väl sådant påkallar; men må man aldrig underlåta att, såsom oeftergiflig! villkor härvid, fordra den nya representationens fördelning på tvenne karaktersskilda kamrar; ty denna representationsform, och endast den, är det constitutionelt monarkiska samhällsskickets säkra palladium, — den lagbundna sanna friheten, kan endast inom den finna någon varaktig trefnad.
För öfrigt får jag förklara, att jag på dessa nu sednast och tillförene anförda och många andra skäl anser det af Const.Ulsk. uppgjorda förslag till nationalrepresentationens ombildning vara i högsta grad förkastligt, och att jag icke dertill kan lemna milt bifall, utan måste jag således instämma i det af Ifr Lagerhjelm framställda förslag till gemensam tanka.
Jag skulle dock önska, att när II. o. Ad. förklarade detta Const.Utsk:s förslag för oantagligt, R. o.
Ad. mätte Den 13 Mars f. m. 267 uttrycka den mening, alt. R. o. Ad. fortfarande anser en representationsreform vara oundgänglig, och alt R. o. Ad. således icke förlorat intresset för denna samhällsvigtiga angelägenhets befordrande till ett önskligt slut.
Jag tager mig derföre friheten hemställa till Hr Lagerhjelm, huruvida han icke skulle vilja i sitt förslag införa ett amendement, som skulle öfverensstämma med hvad jag nu haft äran nämna, i hvilket fall hans förslag skulle komma att lyda ungefär sorn följer: ”alt, ehuru R. o. Ad. fortfarande anser en representationsreform vara af ett oundgängligt behof påkallad, finnér dock R. o. Ad. alt det dertill af Const.- Utsk. uppgjorda förslag icke är antagligt.”
Det är tydligt, alt om också R. o. Ad. så förklarar sin gemensamma tanka, så kan icke följden blifva någon annan än den, alt Const.Ufsk. måste vidblifva sitt förslag och detta sålunda blifva hvilande, såvida icke något annat skulle segra i förstärkt Const.Ufsk.; men så mycket är dock vunnet, alt R. o. Ad. uttryckt sin tanka, att de af Const.- Ulsk. uppgifne grunder icke äro riktiga, hvilket deremot kan tjena till ledning för den comité, som af åtskillige ledamöter blifvit ifrågasatt.
Den siste värde talaren har talat om den pådrifvande kraften, och jag bar lagt märke dertill, egentligen ur den synpunkt, alt betrakta hurudan denna i detta ögonblick är inom detta Hus.
Hvad den egentligen är riktad åt, synes ej vara annat, än att vi snart måtte fä eli slut på våra discussioner i delta ämne.
Jag har i dag framlagt ett nytt förslag lill gemensam tanka; men jag ser nu alt en följd af den pädrifvande kraften blifver ovillkorligt, alt detta milt förslag aldrig kommer fram.
Nu är ett förslag före, hvarom jag tillstår att jag fält höra så besynnerliga yttranden, att jag icke kan undgå alt söka litet kalfatra detsamma.
Det förundrar mig i sanning, att det ännu icke blifvit för R. o. Ad. klart, att, om man antager Hr Lagerhjelms förslag lill gemensam tanka, så bar man, pä det bela, yttrat jemt ingen annan gemensam tanka lill förändring af det bestående, än den, att Const.Utsk:s förslag icke duger, hvilket tillkännagifvande är alltför mycket negativt.
Att Const.Utsk. icke bar lyckats föreslå någonting antagligt, det behöfver icke sägas, och kunde uttryckas indirecte, derigenom att man kornme öfverens om någonting bättre.
Såsom vi sett, bar Hr von Hartmansdorff ganska taktiskt undvikit att låta sin egen individuella mening sammanfalla med Utsk:s förslag, utan förbehållit sig att framlägga till pröfning ett eget förslag till gemensam tanka, hvilket äfven i sin ordning skall förekomma.
Jag tror mig icke hafva orätt i min förmodan, om jag säger, att alla de, som äro rädda för ett 5:fe
Stånd med de mödificalioner, som Hr von Hartmansdorff föreslagit, möjligtvis skola, för att slippa hans och mitt förslag, kasta sig på Hr Lagerhjelms och dertill rösta ja; och alldenstund den pädrifvande kraften sålunda tryckes till den grad, att den icke vill tillåta oss ännu några timmars discussion, till dess att vi kunna få andra förslag att likaledes undanrödja, si 208 Den 13 Mars f. m. finna Herrarne säkerligen, hvad taktik jag bör följa, nemi. att jag, så länge jag kan behålla ordet, söker begagna det, för att utveckla det förslag, som jag afgifvit.
— Jag glömmer icke dervid hvad sorn slår i Skriften, att ”hvarje fåfängt ord skall menniskan ansvara för;” jag glömmer icke, att hvarje ord, som här talas offentligt, kommer att upptecknas; och just emedan jag icke glömmer detta, och emedan jag tillika önskar, alt det någonstädes skall linnas en utveckling af det Anckarsvärd-Richertska förslaget, så kommer jag att derom något utbreda mig, kanske något längre än Husets tålamod medgifver.
Här har väl Hr Lientenant Mannerskantz stätt upp, med den förklaring, alt han aldrig vill lemna sin röst lill ett representationsförslag, deruti icke en bestämd karaktersskillnad finnes emellan de båda kam rar ne, hvilket skulle bevisa, att emot meningen hos en man med sä fast karakter, vore det förgäfves att divergera, helst han anser detta såsom en hufvudsak.
Samme man yttrade näst efteråt, alt idéer olika uppfattas af olika classer, och detta skulle vara hufvudskälet för nyssnämnde hans fasta öfvertygelse om karni arnes olika karakter.
Nu går jag likväl så långt i bestridande af hela Hr Mannerskantz’s tankebyggnad, att jag säger, att idéer uppfattas olika äfven inom samma dass, och bästa beviset härpå är det, ali ehuru, såvidt jag vet, Ur Lieutenant Mannerskantz och jag äro af samma dass, så uppfatta vi likväl våra ideor temligen olika.
Det militära, som kanske utgör någon skillnad oss emellan, betyder ej så mycket, hvilket synes deraf, all äfven General Lefren uppfattar ideer alldeles i motsats mot Lieutenant Mannerskantz.
Kan detta härröra möjligen af skillnaden i tjenslegrader?
Välan, dä påstår jag, att det är omöjligt fixera några idéer på det sättet, emedan de inom samma classer variera ända till oändlighet, och jag förmodar, att den förstnämnde af desse Herrar, innan han hinner så långt som den siste, d. v. s. till generalsgraden, säkerligen öfvergätt till andra idéer eller till den mening, hvartill denne öfvergiek, som jag tror, ungefär för 15 år sedan.
På hvilket skäl, mine Hrr, baserar man således egentligen behofvet af 2:ne kamrar med fullkomligt afskilda karaktcrer?
Jag disputerar ingalunda den mening, som här blifvit yttrad af Hr Silfverstolpe, nemi. att de båda kamrarne skola sammansättas med så bestämda olikheter, som erfordras för att gifva hvardera af dem sin för det allmännas väl erforderliga skiljaktighet i karakteren och derigenom betrygga samhällets framåtskridande; men sorn detta uttryck innefattar en temligen lätt uttänjelig allmän sats, sä uppfattar jag denna sats eller idé så, att andam; ilet bäst vinnes genom del förslag till gemensam tanka, som jag i dag tagit mig friheten framlägga, helst deri äfven kan upptäckas en viss bestämd classkillnad.
Såsom ett ytterligare bevis derpå hvad skillnad i idéer betyder, kan anföras, att idéer uppfattas olika både utom och inom samma dass, äfvensom idéer och infall, som blifvit framlagda för att skralta åt, en tiri efteråt, af några upptagas såsom numina eller orakelspråk, på hvilka man baserar en tro, gående snart sagdt genom ett helt sekel.
Så Den 13 Mars f. m. ungefärligen, tyckte jag mig finna, upprepades af Hr von Hohenhausen det yttrande, som blifvit fäldt utaf Fredrik den Store.
Historien förmäler väl, alt Fredrik den Store haft del yttrande, ”att Sverige i 50 år arbetat på sin undergång, utan att deruti hafva lyckats;” men historien förmäler icke, hvad som dock är sannolikast, att han sade detta såsom ett skämt för att gyckla.
Kan väl någon på fullt allvar och utan öfverdrift påslå, att
Sverige verkligen skulle kunna sekel från sekel arbeta på sin undergång och ändock beslå?
Denna idé innehåller ingenting, om jag sä må säga, oriktigt, ty man kan vara säker derpå, alt Sverige icke försvinner bland Stater, (det kan införlifvas, men icke försvinna) oin vi än arbeta aldrig så mycket på vår undergång.
Men nu arbeta vi icke på vår undergång, utan vi arbeta på att blifva qvar, fastställande på samma politiska utveckling, och det är derföre, som Hr v. Hohenhausen förmenar, att vi kunna stå qvar med våra fyra Stånd, emedan vi ändock alltid förblifva det gamla Sverige.
Ja visst är det så; men då komma vi heller aldrig ur fläcken i utveckling.
Samme värde talare har sagt, att den som reser utrikes, finnér att här är mera trefligt, o. s. v. Jag har också gjort en liten tour utrikes, men jag har dock icke kunnat så uppfatta förhållandena, utan har jag funnit alldeles motsatsen; alt man nemi. öfverallt förundrar sig deröfver, alt
Sverige med sina utmärkte män, med den höga grad af upplysning, hvarom desse män Vittna, kan tåla att ännu stå fast vid orimligheten af att hafva sin nationalrepresentation fördelad på fyra Stånd.
En värd ledamot har talat om att improvisera förslag, och han kunde naturligtvis dermed icke mena någon annan, än mig.
Ilan ville säga, att jag efter en lycklig natt improviserat detta förslag; men jag förklarar, att det icke är någon improvisation, utan att det i botten är det Anckarsvärd-Richertska förslaget med en högst obetydlig af mig vägad förändring.
Alltid ihågkommande den pådrifvaude kraften, begagnar jag nu det första och kanske sisla tillfället alt fä förklara mig i afseende på en punkt, som jag lior behöfva någon närmare utveckling, den nemi., som handlar om de 3:ne särskilda valclasserne.
Del har måhända stött mången, att jag vägat tala om valrätten såsom en Svensk-manna-rättighet.
Jag får då förklara, att huru man än må uppfatta denna valrätt, så är och förblifver han dock en Sveusk-manna-tillhörighet; ty den härflyter icke från någon lag, utan från menniskans natur.
Det är nog att vara född i ett land, för att böra komma i åtnjutande af denna rättighet.
Det är således nödvändigt att få densamma införd i lag, endast derföre, att derigenom påminnas menniskorna om att deras rättigheter icke försvinna.
Man säger, att denna outplånliga medborgarerätt kan betydligt, i mån af tidens kraf, inskränkas genom formerne.
En sådan inskränkning är jag villig och skyldig att erkänna lagstiftningen äga; ty det är endast lagstiftningen, som för hvarje tid kan bestämma, huru långt inskränkningen bör gå.
I detta fall är jag dock icke i stånd att hemta något stöd eller rättesnöre från det yttrande, som Hr Silfverstolpe afgifvit, hvilket innehåller, alt företrädet af valsättet be - 270 Den 13 Mars f. m. ror på den mer eller mindre utslräckning, som man gifver ål det ena eller andra af de två, classval eller allmänna val.
Det tillhörde lie Åkermans numera fallna förslag, att en liten grand bortskämma den der opinionsyttringen, genom att sätta dit de der orden : ”icke ovillkorligt slåndsval”, hvilken tillsats var en af de för mig mest vidriga, och som äfven gjorde, att jag voterade emot samma förslag.
Nu vill jag blott visa, att milt förslag icke strider emot eller kan uppfattas i den allmänna sats, som Hr Silfverstolpe uttryckt; ty i det Richertska förslaget är valsättet så beräknadt, och så utsträckt (eller icke utsträckt, allt som man behagar), alt, för det vissa antal riksdagsmän, som hvarje skatteclass har fält, kan utsträckning eller inskränkning äga rum, dock utan att ske pä bekostnad af en annan class, eller för att göra mig mera begriplig, om jag anser, att 160 ledamöter skola finnas i den nedre kammaren, och fråga vore huru många ledamöter af delta antal skulle falla på så väl den högre som lägre skalleclassen, så är det klart, att en öfre class icke kan anse sig förfördelad deraf, att den class, som utgöres af t. ex. de minst skattande, bland sig upptaga till och med de s. k. backstugusittare.
Jag anser det vara allmogens ensak om, då den fått sig ett visst antal af de 160 ledamöterne beskärdt, t. ex. 90, den dä förklarar sig vilja taga backstuguhjonen såsom valberältigade med sig.
All census, som dervid bestämmes, är en census endast för denna enda class, men rörer icke de andra, enär de i alla fall tillsammans fått sitt vis sa antal af 160 ledamöter.
Den class, som i mitt förslag kallas den 2:dra, utgöres af de i städerne boende mindre skattande.
Skälet hvarför denna class är skild från landtmannaclassen af samma beskattning, kan jag likväl icke uppgifva ur någon rationel synpunkt, såvida man icke med hänsigt lill localiteterne anser det vara någonting, hvarigenom förslaget möjligen skulle snarare vinna bifall; dock anser jag detta vara en eftergift, som man kan göra, utan att sägas särdeles rubba någon princip.
Hvad jag ber att man i synnerhet måtte observera, är, alt hvarken ledamöterne i den l:sta ej eller i 2:dra classens valdistricter på något vis komma till att utestänga den högre skattande classen.
Detta var likväl hvad jag slutligen fann vara både det gamla hvilande förslagets och de s. k.
Reformväunernes förslags hafvudsakliga fel.
Detta är således, mine Hrr, ett ovedersägligt företräde hos det Anckarsvärd-Richertska förslaget.
Jag anhåller nu slutligen blott att fä tillägga några ord i afseende på hvad Hr von Hartmansdorff i denna fråga yrkat.
Hr von Ilartmansdorffs yrkande, i allmänhet taget, är ingenting annat, än att R. o. Ad. vid denna riksdag måtte vidblifva samma grundsatser, som R. o. Ad. uttryckt vid den förra.
Dervid har han hakat sig fast.
Hr von Ilartmansdorffs hufvudsakliga idé är således, att när han vid en föregående riksdag har lyckats tillvägabringa ett beslut genom en majoritet, hvars ledare han genom sin talareförmåga och sin ihärdighet till största delen varit, så fordrar han, att samma beslut skall äfven vid en sednare riksdag respecteras.
Om jag dervid skulle honom till klander säga, alt han allt - Den 13 Mars f. m. 271 lör litet considercrar andras idéer, sä kan jag ä andra sidan åter icke klandra honom att icke hafva varit fullkomligt taktisk; ty det finnes ingenting, sorn smickrar menniskorna mera, än om man öfvertyga!’ dem alt de äro consequenta.
Hr von Hartmansdorff lyckas att öfvertyga Ii. o.
Ad. derom, att R. o. Ad. för consequensens skull och för bibehållande af sin egen reputatation, vid denna riksdag måste fatta enahanda beslut med det R. o. Ad. fattade vid den förra, så har Hr von Hartmansdorff vunnit sin afsigt, lemnandes jag derhän, huruvida, par seconde reflexion, Hrrine blifva nöjda med sin consequens.
Jag hör nu att den pådrifvande kraften gifver sig tillkänna förmedelst gäsp ningar; jag skall derföre sluta.
Jag hade föreställt mig, att della ämne nu skulle i det närmaste vara ulkämpadt, och att lill följd deraf discussionen i dag skulle hafva blifvit kort; men då jag af flere talare blifvit uppfordrad att yttra mig, (inner jag att jag i denna min förmodan begått ett misstag.
Den förste bland dessa talare anmärkte, att, i händelse R. o. Ad. stannade i det beslut, som jag föreslagit såsom börande utgöra R. o. Ad:s gemensamma tanka i denna fråga, så skulle deraf kunna dragas den slutsats, som skulle R. o. Ad. icke önska någon förändring i representationen.
Jag ber alt till den värde talaren få framställa den förfrågan, huruvida, då R. o. Ad. redan vid en föreg:de riksdag bestämdt förklarat sig vilja göra en ganska betydlig uppoffring, lill åstadkommande af ett sådant resultat, man då med skäl mot dess ledamöter kan göra den anklagelse, alt de icke skulle vilja någon förändring i detta hänseende?
Skall man icke finna, då man läser dessa discussioner, alt, hvad åtminstone de fleste af Husets tala re beträffar, denna beskyllning är orättvis?
R. o. Ad. skall i alla fall inom kort komma i tillfälle att i detta afseende bestämma sig; ty först och främst hvilar på R. o. Ad:s bord en motion, (den af Hr Akerman) hvilken motion är utgången från den grundsats, att man skall gä framåt; för det andra blifver R. o. Ad. i tillfälle att, då Const.Utsk. inkommer med sitt sammanjemkningsförslag, gifva sin opinion tillkänna, äfvensom R. o. Ad. sluteligen, genom det blotta förkastandet af Const.Utsk:s förslag, ådagalägger sin vilja om eli framålgående i denna fråga, i thy alt detta Utsk:s förslag innefattar ett tillhakagående.
Den värde talaren har anmärkt, hurusom det vore en oöfverträfflig förtjenst, all de häda hamrarne vöre alldeles lika.
En annan värd talare har redan upptagit och med sä mycken skarpsinnighet besvarat denna sals, alt jag vågar icke dertill lägga ett enda ord, utan vill jag endast emot den förstnämnde af dessa
Hrr relevera den anmärkning, att då man berömmer Ulsk:s förslag, har man väl i och med detsamma vederlagt dess motsats, nemi. att de båda kamrarne vore i en absolut oförenlig strid med hvarandra, men man har icke derigenom vederlagt alla andra förslag, hvilka finnas emellan dessa ytterligheter.
Man säger, att, utan en sådan karaktersskillnad de båda kamrarne emellan, består aldrig monarkien.
Jag tror det 272 Den 13 Mars f. m. vara ett felaktigt uttryck att säga, att till monarkiens bestånd fordras adel; men deremot anser jag för riktigt att säga, att (ill monarkiens bestånd fordras en sådan samhällskraflernes organism, som befinner sig emellan Konungen och det democratiska elementet af nationen.
För öfrigt ber jag få förklara, alt jag alldeles icke föreställt mig sammansättningen af nationalrepresentationen så, att man ur någondera kammaren skulle utesluta stalsmanna-knnskapen, eller kunskapen om någon vigtig gren af industrien, utan tvertom anser jag för nödigt, alt de skola äga vigt i vågskålen.
Jag ber slutligen, att, i afseende på naturen af Utsk:s förslag, få göra en kort anmärkning.
Det är klart, att en nationalrepresentation måste icke allenast grundas på den förutsättning, att. den nation, för hvilken den skall tjena lill efterföljd, för framtiden skall förblifva uti ett fullkomligt lugnt tillstånd, ii an mäste man, enligt min förmening, vid bildandet af en sådan inrättning, snarare taga i betraktande den omständighet, att densamma möjligen kan komma att undergå pröfningar, emot hvilka det är svårt att hålla ut.
Låtom oss, med den representation, som Ulsk. här föreslår, tänka oss uti partitidernes period; jag frågar då de Hrr, som talat för Utsk:s förslag, om icke ledamöterne i de båda kamrarne hufvudsakligen skulle komma alt hysa samma tänkesätt.
Det är just den omständighet, att samma parti, som hade makten i den ena kammaren, äfven skulle vara det rådande i den andra, som gör alt jag anser detta förslag farligt för den Svenska monarkiens bestånd.
— En annan värd talare har förundrat sig deröfver, att. jag sagt, det jag blifvit kastad emellan 2:ne ytterligheter.
Mig synes likväl 2:ne ytterligheter vara, att den ene vill upplösa Stånden och den andra vill skapa nya; den ene yrkar satser, som leda till ett. folkvälde, den andre sådana, som leda till ett embet, smanna-välde.
En annan värd talare har velat uppskjuta lnifvudfrågan tili en lämpligare tid, då sinnena lugnat sig mera.
Jag medgifver visserligen, att detta vore det vigaste; men det är icke i lugnet, sorn mannen pröfvas, han pröfvas i striden.—
Slutligen har en värd talare hemställt till mig, huruvida icke ett amendement skulle kunna göras vid milt förslag till gemensam tanka.
Jag goldet mycket gerna; jag skulle önska, att R. o.
Ad. ännu tydligare kunde uttrycka sin tanka om det oemotståndliga behofvet af en förändrad nationalrepresentation, och att delta kunde inläggas i det förslag, jag tagit mig friheten framställa.
Jag skall icke.yttra mig om de munga theorier, som blifvit framställda, ronde nationalrepresentationens ombildande, äfvensom jag icke eller skall ingå i något försvar af ståndsfördelningen, fullt öfvertygad derom, att de personer, som komma alt afgöra frågan, redan hafva bestämt sig för den ena eller andra åsigten.
Jag vill således egentligen hålla mig vid det formella i behandlingen af det förslag, som Const.Utsk. framlagt, hvilken behandling, efter hvad Den 13 Mars f. m. 273 hvad jag tror, nu råkat komma litet på sned genom Hr Lagerhjelm s förslag.
Enligt grundlagen äger Const.Ulsk. rättighet att till Stånden framkomma med förslag till ändringar i samma grundlag; men på det att
Stånden skola äga tillfälle alt meddela Gonst.Utsk. de upplysningar, som Stånden kunna önska att öfver ett sådant förslag afgifva, stadgar 56 § 2 mom.
Reg.F., alt oin i RiksSl:ns plena anmärkn:r göras emot Ulsk:s yttrande, så skola de, hvilka hvarje RiksSt. särskildt förklarar utgöra dess gemensamma tankar, lill Consl.Utsk. hänvisas.