Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad Hr Strussenfelt deremot specielt anfört emot mitt yttrande, anhåller jag att till besvarande få upptaga.
Han har för det första anmärkt, att jag skulle orätt förstått uttrycket: laga domstol, då jag sagt, att dermed förstås hvarje auetoritet, som är lagligen förordnad att döma.
Hr Strussenfelt har sagt, att med laga domstol förstås en sådan domstol, der man kunde begagna laga rättegångsförmåner, och hvarifrån man hade rättighet att vädja.
I afseende på rältegångsförmånen eller beneficium juris får jag anmärka, att den äfven gifves i afseende på juryn, emedan den, om den är oriktigt sammansatt, kan casseras af domstolen.
Hvad det beneficium juris beträffar, att bevisningen kunde casseras, är förhållandet annorlunda med tryckfrihetsmål än vanliga brottmål.
I tryckfrihetsmål är nemi. sjelfva factum gifvet och behöfver således icke bevisas.
Identiteten emellan skriftens författare och den anklagade personen tillhör domstolen alt utröna; dermed befattar sig ej juryn.
Sedan åter denna identitet är bevisad, återstår intet att bevisa, emedan sjelfva factum ligger uti skriften, på hvars och ens uppfattning hvaraf domslutet är beroende.
Om åter någon uti tryckt skrift smädat en person, med beskyllning att vara tjuf, och den smädande gör den exception, att han vill bevisa beskyllningen, så är det domstolens åliggande att hänvisa målet till laga forum, då emedlertid tryckfrihetsfrågan hvilar, intilldess det visat sig, huruvida han brustit i sin bevisning eller icke.
Således är det beneficium juris, som angår bevisningen, af alldeles ingen vigt i tryckfrihetsmål, emedan det icke kan komma i fråga att bevisa annat, än som står i skriften, dertill man alltid är berättigad, i hvilket fall, och derest man mägtar fullgöra sin åtagna bevisningsskyldighet, juryns pröfning af factum uteblifver, emedan något ansvar icke lärer kunna följa på uttalandet af en i5 H. i5 Den 17 October e. in. sanning, som det icke är uttryckligen förbjudet att omtala.
Hvad appel beträffar, har man i afseende på ansvarsbestämmelsen i dessa mål appel lika som i andra mål.
Hr Strussenfelt har äfven sagt, att juryn kunde misstaga sigom den ansvarsbestämmelse och den 5 i tryckfrihetslagen, hvars tillämpning han yrkar.
Det är visserligen sannt, att misstag kunna äga rum; men jag tror det vara bättre och mera enligt med all lagstiftningslära att öfverlemna åt åklagaren, d. ä. den part, som å samhällets vägnar fordrar upprättelse, att bestämma det ansvar, den tilltalade kan hafva förtjent, än att öfverlemna det åt domaren, som, sjelf menniska, icke är mera fritagen från möjligheten att begå misstag, än åklagaren.
Det måste vara för den förolämpade mera tillfredsställande, att han sjelf misstagit sig och yrkat för ringa ansvar, än om han finner, att domaren misstagit sig.
Således tror jag, att ingen, som anklagar för tryckfrihetsbrott, skulle vara missbelåten dermed, att ett af honom sjelf yrkadt för lindrigt ansvar blifvit ådömdt.
Man har sagt, att likhet i grundsatser vore mycket snarare att förmoda hos en domstol än en jury, derföre att domstolen handlar efter objectiva, meri juryn efter subjectiva grunder.
Jag tror, att en domare, likasom en annan menniska, har svårt att i sådana frågor, der det fordras ett subjectivt föreställningssätt, förvandla det till objectivt just derföre, att det icke finnes någonting objectivt i fråga om att bestämma opinionen om ett tryckfrihetsmål.
Frölich har klart utredt, att, då det, för att uttala sitt omdöme i tryckfrihetsärender, icke är fråga om annat, än att bestämma en opinion, man blott behöfver sätta sig i den persons ställe, sorn förmenas hafva blifvit smädad, för att bedöma, huruvida han kan anses vara smädad.
Opinionen här är så subjectiv, att man icke kan lägga en objectiv bas för sitt omdöme i sådana mål; och jag trotsar hvarje domare eller juryman att objectivt kunna säga, att någonting ovilkorligen är brottsligt i tryckfrihetsmål, emedan brottslighetens bestämmande beror på så många omständigheter, att det icke är möjlig att få ett bestämdt objectivt omdöme i dessa fall, och just af denna omöjlighet följer, att det är principvidrigt, att domstolarna skola befatta sig med dessa mål.
Man har sagt, att om man ville supponera möjligheten , att Regeringen skulle kunna tillsätta en Högsta Domstol, som fällde i alla tryckfrihetsmål, skulle man kunna supponera, att samma Regering kunde hafva den magt öfver alla domstolar i landet, vid hvilka tryckfrihetsmål nu förekomma, att domstolarna inkallade sådana jurymän, som alltid falide.
Härvid får jag blott erinra, att om jag i detta fall vill ingå på möjlighetens gebit, bör jag äfven tillse, hvad som kan vara mest sannolikt och hvad som är svårare att åstadkomma.
Det måste då vara mindre svårt att tillsätta 8, 10 ä ia personer inom en domstol, om hvilkas politiska Den 17 Octobcr c. m. n5 opinion man lian försäkra sig, än att i alla städer öfver liela landet tillskapa domstolar af så beskaffade ledamöter.
Dessutom får jag fästa uppmärksamheten derpå, att en domare, som efter Regeringens impuls till jurymän väljer sådana personer, hvilka han tror skola handla icke efter lag och öfvertygelse, ulan efter småaktiga interessen, gör sig mera hemfallen under allm. föraktet än en domare, som dömer sjelf emot den anklagade, emedan denne sednare åtminstone kan tyckas hafva handlat efter sin öfvertygelse, då deremot den förre, som till jurymän blott väljer sådana, sorn linnas tecknade på actors listor, icke kan anses annorlunda än såsom ett uselt verktyg åt magten; och det måste således blifva svårare att oaflåtligen förmå en domare att välja sådana jurymän, som handla i åklagarens interesse, än att förmå honom alt döma i åklagarens interesse.
I öfrigt vill jag fästa uppmärksamheten på de stora olägenheter, sorn skulle uppstå af tryckfrihetsärenders öfverflytlande till domstol, då åkia— garemagten blott genom alt anställa åtal skulle kunna förstöra tidningspressen.
I stället för att nu vanliga tryckfrihetsprocesser äro ganska hastigt och lätt afgjorda, skulle nian då vid hvart enda tryckfrihetsmål nödgas parera vid flera domstolar efter hvarandra, till mycken kostnad och tidsspillan, då emedlertid den anklagade under de flera år, som med målets afgörande kunde fördröjas, skulle lefva i osäkerhet om sitt öde, hvaraf följden skulle blifva, att ingen vågade offentligen uttrycka sin opinion, emedan blotta farhågan för ett sådant rättegångssätt skulle afskräcka en mängd personer från att begagna tryckfriheten.
Hvad sorn ytterligare talar mot tryckfrihetsärenders öfverlemnande till domstol är det, att domstolarna och embetsman i allmänhet egentligen äro de, sora äro föremål för publicitetens granskning.
Domstolarna döma således antingen iner eller mindre direct uti egen sak, och det är gifvet, att då publici teten är ämnad till en coiitroll på embetsmannamyndigheten och domaremagten, dessa sednare, som äro egentliga parter mot publiciteten, icke kunna hafva någon kärlek för densamma, hvilket är ett ytterligare skäl för oriktigheten deruti att åt dem öfverlemna domsmyndighet uti dessa mål.
Man har här sagt, att olika juryr dömt olika uti lika beskaffade mål, och anfört detta såsom ett stort bevis på oformligheten af juryinrättningen.
Härvid får jag endast erinra, alt enahanda är förhållandet med domstolarna.
Eller huru ofta hafva icke domstolar dömt olika uti lika beskaffade mål, och skulle säkerligen komma att göra det äfven i tryckfrihetsmål, så framt man icke vill stadga, att likartade tryckfrihetsmål af samma domstol skola, afdönias, då man likväl af samma skäl kunde stadga, att likartade tryckfrihetsmål skola afdömas af samma jurymän; tnen lika så litet som en rådstufvurätt i Wadstena kan vala bunden af hvad en kämnersrätt i Stockholm dömt, lika Den 17 October e. m. litet kan en jury i Stockholm vara bunden af hvad en jury i Wadstena dömt.
Denna olikhet i omdömet bevisar ingenting annat, än att man bedömer beskaffenheten af föremålet för åtalet olika efter olika bildningsgrad; men häraf synes likväl ytterligare orimligheten utaf att öfverlemna tryckfrihetsmål till domstolarna, med hopp att de skulle döma lika i lika beskaffade mål, då det visar sig, att man tänker olika i samma mål.
Man har vidare mot juryinrättningen invändt, att jurymannen icke vore ansvarig för sin dom.
Jurymannens moraliska ansvar inför
Gud och samvetet måtte väl vara ett tillräckligt band på honom, äfven om hederns fordringar inför verlden icke tagas i anspråk; mea skola vi tala om den juridiska ansvarigheten, så förundrar det mig att från det hållet hafva fått höra talas derom.
Huru den juridiska ansvarigheten bär i landet utöfvas, hemställer jag till hvar oelf en att bedöma.
Man har såsom skäl för juryns afskalfande ytterligare anfört, att juryinrättningen är en undantagslag.
På samma skäl skulle man afskaffa hvarje undantagslag inom samhället.
Ostridig t är It. o. Ad:s representationssätt den orimligaste af alla undantagslagar i samhället.
Likväl har man sett, att man här gjort det största motstånd mot afskaffandet af denna undantagslag, som lägger hinder i vägen för jemnandet af så stora sa mhä lisö jeni nhe ter, hvilka borde afhjelpa*.
Jag medgifver, lika med Gr.
Frölich, att denna discussion verkligen borde vara öfverflödig för många, emedan de flesta gjort sig reda för hvad den betyder, och det är då naturligt, att vi här endast fått höra, hvad som är mer eller mindre likgiltigt.
Men, mina Hrr, frågan gäller något mera än formen; den gäller något mera, än den ene eller andre medborgarens lidande på ett tryckfrihetsmåls utgång; den gäller det dyrbaraste vi äga i samhället; den gäller tryckfriheten.
Min öfvertygelse är lika med dén, som blifvit uttryckt af tvenne Stånd, hvilka isynnerhet kunde anses böra hysa en annan åsigt; ty i och med detsamma som juryinrättningen faller, är det slut med tryckfriheten.
Vi må hafva så optimistiska föreställningar vi vilja om vår domaremagt, så hatfolket likväl icke dessa föreställningar, och på folkets opinion bör man väl göra något afseen<?fc.
Man må icke föreställa sig, att man kan inbilla någon, att den, som talar för borttagande af en institution, som visat sig skyddande för tryckfriheten och under hvilken tryckfriheten gått framåt så mycket den kunnat under våra i öfrigt dåliga institutioner, talar för tryckfriheten, likasom man förvillar sig, om man, med sådan afsigt, tror sig tala för tryckfriheten.
Jag tror således, att egentliga grunden, hvarföre man vill hafva tryckfrihetsmålen öfverflyttade till domstolarna, alden, som yttrades vid sista riksdagen, då man ansåg personligheten icke vara nog skyddad, d. v. s. man ansåg tryckfrihet
Den 17 Octoher e. m.
,r7 ten liafva gjort missbruk af sin rättighet, eller att juryn icke nog ofta fällt.
Det är visserligen beklagligt, när tryckfriheten nedlåter sig till att smäda enskilda personer.
Men jag hemställer, om icke den offentlighet, som anfaller den enskilde, är densamma, som gifver honom upprättelse.
Är han orättvist smädad, så är jag öfvertygad, att det blir smädaren och icke den smädade, som drabbas af allm. oviljan.
Är lian åter rättvist klandrad, så är det orättvist, alt den, som klandrat honom, skall blifva ett offer derför, att han framställt klandret i mindre grannlaga uttryck, enär fråga icke arom ord, ulan om sak.
Men vilja vi öfverlemna åt domstolarna att blott efter ord och uttryck stalla tryckfriheten under deras godtycke, så hafva vi i och med detsamma förstört all tryckfrihet.
Hvad är i alla fall den person, som anser sig smädad, belåten med, att den, som smädat honom, kommer på fästning.
Om lian icke inför allm. opinionen blir rättfärdigad, står ju smädelsen qvar och den smädade skall då ytterligare tyngas af den förebråelsen, att, då klandret varit rättvist, han orättvist vållat en medborgares lidande.
Jag tror icke, attén medborgares heder och ära upprättas af en domstols utslag.
Jag tror, att man tvärtemot en domstols utslag kan inför verldeti' ådagalägga, att man är en karl af heder; men jag tror ej, att den brottslige kan genom,-en domstols frikännande omdöme inför verlden vindicera sin heder och ära, ty den heder, som är förlorad inför allmänheten, kan icke restitueras genom andra bevis, än personens eget handlingssätt.
Jag slutar, med att anhålla om propos. derå, huruvida R. o. Ad. för dess gemensamma tauke vill antaga det förslag, jag på f. m. framställde.
Jag vill icke uppträda med något lofta! öfver tryckfriheten i allmänhet.
Jag medgifver, att jag icke helt och hållet är optimist i detta afseende; men jag vet att göra* afseende på olika ställen, tider och förhållanden.
Tryckfriheten och det constitutionella lifvet införlifva sig med hvarandra; den ena kan icke bestå utan den andra.
Dessutom har tryckfriheten uti vår kalla Nord icke samma olägenheter, som den har med söderländningens varma blod och våldsamma passioner.
Hvad Sverige särskildt beträffar, har visserligen tryckfriheten å ena* sidan gjort ett positivt ondt, men å andra sidan äfven verkliga tjenster.
Hvad det onda angår, må Styrelsen skylla sig sjelf derför.
Det goda, som pressen uträttar, blir deremot belt och hållet dess egen tillhörighet.
Det onda, som pressen gjort, består uti de anarkiska och republikanska satser, som den inympat på opinionen.
Den monarkiska principens försvar tillhör Styrelsen, och det hade således bort ligga i dess interesse att föi-svara de monarkiska ideerna mot de anarkiska och republikanska grundsatserna, sorn småningom inrotat Den 17 October e. m. sig; men deremot har Styrelsen tillåtit ett anarkiskt frö obehindradt spridas i samhället, hvilket frö möjligtvis med tiden kan uppväxa till mogen frukt.
En ide' kan icke uppryckas med våld; den kan endast gifva vika för en bättre.
Det enda correctivet mot pressen är pressen, De tjenster, som pressen gjort nationen, bestå uti den uppmärksamhet, hvarmed den controllerat Regeringens handlingar.
Om pressen stundom fallit Styrelsen besvärlig, må hon skylla sig sjelf derför, då han ständigt gifvit hugg på sig; och stora skola de misstag vara, som kunna skapa en republikansk och fronderi-anda hos den mest royalistiska nation i Europa.
Uti ett land, der Regeringen icke uppfyller sitt Lall, hör nationen söka att förskaffa pressen alla möjliga garantier.
Tryckfrihetens säkraste palladium anses i alla länder vara juryinrättningen, och den vill man nu borttaga, för att sätta tryckfrihetsmål under laga domstol.
Man säger, att garantierna för pressen äro lika stora vid den ena som vid den andra; men om så vore, synes, att man borde öfverlemna åt pressen att välja hvilkendera den behagade, och pressen synes bestämdt hafva föredragit juryinrättningen.
Jag medgifver, att juryn kunde bättre sammansättas och bildas.
Frih. v. Schulzenheim och andra talare hafva framställt öfverflödiga exempel till bevis för olämpligheten af juryinrättningen.
Jag medgifver, att den i brottmål har sina olägenheter; men jag tror, att det i alla länder är erkänd t, att tryckfriheten icke har något säkrare skydd.
Af speciella förhållanden inom vart land hemtar jag den öfvertygelsen, att tryckfriheten blott kan finna sitt skydd inom juryinrättningen, emedan Regeringen i sednare tider icke inverkat fördelaktigt på domaremagten.
Nationen kan icke våga att ensamt åt Regeringen anförtro vården af sitt interesse, då denna Regering icke gjort sig förtjent af nationens förtroende.
Man måste mot henne uppställa en controllerande magt.
Såsom sådan ville jag etablera en press, så fri och skyddad som möjligt.
Den enda garanti, jag skulle vilja fordra, består i större afgifter, hvarigenom det ändamål skulle vinnas, att tidningarna blefve lästa endast af en upplyst publik, och icke, såsom nu sker, äfven af en obildad massa på krogar och näringsställen.
På dessa skäl vågar jag tillstyrka, att R. o. Ad. såsom dess gemensamma tanka ville uttrycka den begäran, att indragningsmagten må afskalfas, men juryn bibehållas.
Jag har nu åter uppträdt för att besvara några af de anmärkningar, som af flera talare blifvit riktade särskildt mot mig.
Frölich har först anmärkt, att jag uteslutande fästat mig vid criminella brott och således förbigått den fråga, som har förevar, nemi. tryckfrihetsbrotten.
Efter det begrepp jag gör mig om criminallagar, måste såväl tryckfrihetsbrott, sorn Den 17 October e. m. *«9 hvarje annat hänföras dit, enär hvar och en brottslig handling utgör ett af strafflagens föremål.
Hr Gr. har vidare anmärkt, att domare i allmänhet bibehålla de ide'er, som de insupit i yngre åren, och att de till jurymän invälja sådana valbara personer, som instämma i dessa ide'er, samt derigenom ofördelaktigt inverka på juryns beslut, men att deremot förhållandet icke vore sådant med de öfriga personer, som af parterna till jurymän utses.
Jag har icke kunnat inse, att det skulle ligga i sakens natur, att den, som egnat sig åt det eller det kallet, mer än andra oföränderligen qvarstår vid en fattad öfvertygelse.
Jag tror, att man ser exempel håde på detta och motsatsen.
Den bättre menniskan åtminstone, ehvad hon är jurist eller icke, lärer alltid vara öppen för en bättre, på skäl grundad öfvertygelse.
Att andra menniskor än jurister skulle vara mera ombytliga i sina tänkesätt finner jag hvarken bekräftadt af erfarenheten eller menniskans psychologiska natur.
Hr Gr. har vidare anfört, huru svårt det är att bestämma tryckfrihetsbrott.
Jag medgifver, att det är ganska svårt att å desamma lemna en fullständig definition, synnerligast på de s. k. verbal-injurierna, hvilka, enligt min tanke, ej kunna definieras så, att hvarje särskild art kommer att derunder innefattas.
Men jag tror, att de, som nödvändigt vilja gifva bestämmelse åt hvarje brott, icke skola lyckas deruti bättre, än att mycket skall återstå att supplera.
Hr Cederschjöld har bland sina mot mig framställda anmärkningar beklagat, att jag alldeles förbigått en sida af juryinrättningen, som jag ansåg vara den vackraste, nemligen den politiska.
Jag har gjort detta dels derföre, att jag icke ville upptaga tiden med en lång undersökning, dels emedan denna sida är den mest kända, den allmännast beundrade, den, hvarvid de flesta loftalare öfver juryinrättningen synas hafva fästat sig.
Jag har vidare förbigått den derföre, att jag tror, att man vid en undersökning i detta ämne skulle komma till det resultat, att juryinrättningen är mest passande för democratiska stater.
Jag har således uppehållit mig vid den andra sidan, som Hr Cederschjöld kallade den fula, och hvilken jag trott förtjena mera uppmärksamhet, efter den blifvit mindre behandlad.
Hr Cederschjöld har anmärkt, huru oförsvarligt det vore att icke åt åklagaren öfverlemna brottets rubricerande och qualificerande.
Jag har för det första icke sagt, att sådant vore positivt oriktigt, utan att detta är en följd af den här befintliga juryinrättning, samt att sådant strider emot de grunder, som finnas i vår lagstiftnings öfriga delar.
Likväl får jag erinra, alt i de länder, der juryinrättningen hunnit till den största utveckling, det är vanligt, att jurymännen säga, att den tilltalade t. ex. icke är skyldig till tjufveri, men väl till bedrägeri; att jurymännen således väl förklara honom oskyldig i afseende på det åtalade brottet, men skyldig tilt 120 Den 17 October e. ra. ett dermed likartadt, eller förklara det begångna brottet icke vara af den åtalade egenskapen, utan af en dermed beslägtad beskaffenhet.
Man har vidare talat om skillnaden emellan materiella och andeliga förbrytelser.
Mig förekomma dessa uttryck högst sväfvande och obestämda.
Begreppet om brott förutsätter icke blott en inom menniskan föregående handling, utan något, sora är påtagligt för yttre sinnen, och derföre blifva alla brott materiella.
En tanke, som ej öfvergått till handling, kan icke blifva föremål för brottmålslagstiftningen.
Jag har förut yttrat, att hvar och en, sorn dömer, ehvad han benämnes juryman, häradshöfding eller kämnersprasses, bör stödja sitt domslut på objectiva skäl, att domaren således bör söka åsidosätta alla subjectiva åsigter, emedan gränslinien dem emellan och godtycket är svår att Uppdraga; och är det från denna synpunkt, jag utgår, då jag påstår, att juryn icke bör hos oss bibehållas.
Flera talare hafva sagt, att juryn tillkommit för att få flera personer fällda, än förut varit möjligt, före jurys inrättning.
Jag för min del önskar icke, att personer skola på det sättet fällas efter en jurys s. k. öfvertygelse, som kan vara blott ett godtycke, en capris, en misstanke.
Hr Cederschjöld har sagt, att jurymännen mera än domaren sätter sig i den tilltalades ställe, och ansett detta som en af juryinrättningens förtjenster.
Jag åter tror, att ingen, som vill döma opartiskt öfver någon, bör sätta sig i dess ställe, utan endast följa objectiva grunder, icke sin känsla eller subjectiva skäl.
Sätter man sig fullkomligen i en annans ställe, så lärer man ofta komma till det resultat, att roap handlat på samma vis.
Härigenom öppnas tillfälle för känslan och considerationerna, som då snart kunna uttränga och öfverrösta det pröfvande förnuftet.
Vidare får jag, i anledn. af hvad här blifvit nämndt, anmärka, att äfven i England en mängd skyldiga blifva frikända derföre, att jurymännen anse straffet å vissa åtalade brott vara för svårt.
Jurymännen anse sig nemligen icke, såsom domare i allmänhet, vara bundna utaf lagen, utan tro sig kunna gå utom densamma, hvilket de icke borde göra.
En existerande lag måste respecteras, till dess den afskaffas; men genom ett sådant förfarande tillintetgöras verkningarna af criminaljusticen, och folkets aktning för lagen minskas.
Man har äfven anmärkt, att juryn bör vara permanent.
Vill man dermed förstå, att juryn skall vara på det sättet inrättad, att ett visst antal personer i orten utväljas att för deras lifstid eller någon längre tid afdöma alla i orten förefallande tryckfrihetsmål, så frågar jag, hvad dessa jurymän blefve annat än en domstol, då skillnaden emellan jury och andra domare består just deruti, att den förra väljes
Dtn 17 Octoljer « m. 121 för tillfället af folket, då deremot domstolen är beständig, tillsatt af statens regering eller annan auctoritet.
Hr Dalman har på sitt vanliga sätt mot mig uppträdt med glåpord och glosor, som ingenting bevisa i sak.
Hail bar hedrat mig med det yttrande, att jag vore petrifieerad i former.
Härvid får jag blott erinra, alt saken helt och hållet är en formfråga, samt att den snarare bör kunna anses petrifieerad i former, som tror, att allting kon derigenom omskapas, utan att tänka på, huru formerna skola handhafvas, utan att bry sig om den anda, som skall verka i formen.
Hvad beträffar den compilation, hvarför Hr
Dalman beskyl lat mig, och hvarvid lian fästat mycken vigt, såsom ett hufvudskål mot min framställning, synes detta yttrande stå i uppenbar motsägelse med hvad Hr
Dalman äfven nämnde, nemi. att mili auctoritet icke kunde jemnförds med Lagcommilteens.
Äro de åsigter, hvilka af mig blifvit i detta ämne framställda, liemtade från andra författare, så är det ju dessas och ej min auctoritet, som hör jemn föras roed Lagcommi licens.
Men sådana motsägelser äro ganska vanliga hos Hr Dalman.
Jag får vidare erinra, att jag icke ledsnade någon bestämd definition på laga domstol.
Jag sade, att dessa ord innefattade ett techniskt, icke något allmänt juridiskt begrepp.
Hr Dalman har äfven mot mig erinrat, att sjelfva bevisningen ligger i skriften.
Detta är ganska sannt, då mait endast talar tom tryckfrihetsmål; men jag yttrade mig olli juryinrättningen i allmänhet, och således förfaller denna anmärkning, sävidt den afser utsträckning af juryns domsrätt till andra an förenämnda mål.
Hr Dalman har dessutom i afseende på brottets -qualification yttrat, att domaren kunde misstaga sig fika sä väl som åklagaren.
Härvid får jag erinra, dels alt åklagaren vanligen icke är så lagkunnig som domaren, hvilken är vart att tillämpa lagen och af hvilken man fordrar större lagkunskap, dels ock att, om underdomaren skulle misstaga sig, rättelse kan erhållas uti en högre instans.
Hr Dalman yttrade vidare, att det|[är svårt att förvandla en subjektiv öfvertygelse till objectiv.