Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Belon beskrifver de växter han sett under sina resor, sammanför han de mest likartade under gemensamma slägtnamn: Fagiy Ulmi, Fraxini, Aceres, Gomi, o. s. v. Detta hade visserligen många naturforskare gjort före honom, ehuru icke i samma utsträckning, men der en bestämd skilnad inträder mellan dem och Belon, det är vid beteckningen af artnamnen.
Före Belon visste man ej bättre råd än att till slägtnamnet foga en beskrif-vande latinsk fras så att t ex. cn växt fick heta Sedum majm arborescens flosculis candidis, en annan Ostrya tilmo similin fruetu racemosa lupulo sim il i o. s. v. Belon deremot betecknar hvaije art, genom ett särskUdt artnamn, som fogas till det gemensamma slägtnamnet.
Detta artnamn är än ett adjektiv, som hänför sig till något visst kännetecken hos arten, än åter ett substantiv som påminner om en ryktbar person eller om ett af växtens förutvarande namn.
Såsom exempel på det förra slaget må nämnas Sorbus tormitialis, Smila * aspera, Smilax leevis, Papaver corniculatum, Cypetvts longus, Cyperns rotundas.
‘ Exempel på det senare slaget äro Viburmtm liuellii, Ficus Pharaonis,Orobanche Lycos m.
Af slägtet Qenista kände han tre arter, hviika han efter deras förekomst benämde G. hispaniccu, G. nivemensis och G. vulgaris.
Dessa beteckningssätt äro hos Belon inga undantag utan de äro en allmän regel.
De användas öfver allt i hans reseberättelse, der han talar om sina utflykter på ön Lemnos, på berget Ida (på Kreta), vid Svarta hafvets kust, i Jerusalems omgifningar och andra ställen.
Hvad som gör de Belonska växtnamnen än märkligare är, att en stor del af dem återfinnas alldeles oförändrade hos Linné.
Sådana namn äro t. ex. Berberis vulgaris, Gapparis spinosa, Papaver corniculalum och P. Rlueas, Tribulus teirestris, Rubus Idceus, Sorbus Aucuparia och S. torminalis, Populus alba och P. nigra, Smilax aspera, Veratnim nigrum och många andra.
Afven i sin foglames naturalhistoria gör Belon ett vidsträckt bruk af det binära namnsystemet.
Bredvid en mängd linnéanska namn såsom Ardea stellaris, Alauda eristata, Turdus viscivorus, T. iliacus och T. pilaris, Hirundo rustica m. fl.
träffas andra sådana, som af Linné eller följande naturforskare blifvit förändrade, såsom Accipiter Aegyptius, A. stellaris (dufhök) och A. palumbarius (falk), Struthio africus (nu S. camelus), Gallus galli-naceits (nu G. domesticus), Colurribo domestica, Picus arborarius, Anas torquata, Alcedo rocalis (Linnés Turdus artindmaceus) m. fl *
Och slutligen är samma system, ehuru i mjjidre omfång, genomfördt i Belons afhandlingar om fiskame.
Ombord på det fartyg, med hvilket B. seglade i de grekiska farvattnen, uppstod tvist om rätta namnet på en fisk, som besättningen fångat Några ville kalla honom hafssvin, andra åter murmelflsk.
Belon visade dem, att exemplaret liknade den i floder förekommande barbfisken, hvarför: — säger han — » vi döpte det till hafsbarb och jag kallade det Mystus marinus ».
På samma sätt » döpte » Belon en hvit grundvattensfisk till Gobio albus » till skilnad från en annan som var svart ».
Vidare gaf han aborren sitt nuvarande namn Petra fluvialilis, benämde laxen Trutia fluviatilis, en darr-rocka Torpedo oculata o. s. v., hvaijemte man hos honom finner sådana namn som Draeo marinus, Fiatola romanis m.
fl., hvilkas slägtnamn upptagits som artnamn hos Linné.
Det är högst förunderligt, att det af Belon gifna uppslaget blifvit nästan alldeles obeaktadt af de författare, som efter honom utgåfvo arbeten i natiiralkistorien.
Belons skrifter trycktes dock i så pass stora upplagor, att flera exemplar af dem ännu äro i behåll i några franska bibliotek.
Belon sjelf var ej heller ' en af sin samtid obeaktad person, hvilket man kan finna deraf,att vid hans återkomst från den levantiska resan skrefvos hels-ningspoem till hans ära.
Allt detta oaktadt har han icke öfvat något nämnvärdt inflytande vare sig på den.
samtida eller närmast efterföljande naturforskningen.
Möjligt är dock, att de franske och holländske trädgårdsmästame gjort sig till godo åtskilligt af Belons erfarenhet och dermed äfven det af honom använda tvånamnssystem, som isynnerhet för dem borde vara af praktisk nytta.
Och måhända är det på denna väg som Linné fått idén till den nomenclatur, hvilken han utan tvifvel fullkomnat och allmänligat men som han ingalunda behöfver för sin odödlighet.
I alla händelser utgöra Belons skrifter ett nytt bevis för den gamla satsen, att intet stort här i verlden sker genom tillfälligheter, utan att hvarje upptäckt och hvarje uppfinning har en lång förhistoria.
Det är Linnés obestridliga storhet, att han sjelf, så vidt kändt är, lemnat hela förhistorien till sin mest fruktbärande tanke: växternas klassifikation efter sexualsystemet.
På tal om klassifikation må ej förbises hvad Belon äfven i denna riktning lemnat i arf till en otacksam efterverld.
I sin bok om / oglame har han nemligen iakttagit en systematisk gruppering af de fogelslag han beskrifver.
Boken är indelad i sex kapitel, hvardera med en rubrik som angifver ett gemensamt kännetecken för de fogelslag, som i kapitlet afhandlas.
I aU-onänhet sammanfaller Belons indelning ganska noga med dem, som sedermera begagnats af Linné och Cuvier.
Första kapitlet handlar om » dagens och nattens roffoglar *, andra om » foglar som hafva platta fötter och simma på vattnet », tredje om » ström-foglar som hafva platta fötter », fjerde om » landfoglar som bygga sina reden på marken », femte om » foglar som man träffar hvar som helst » och sjette om » foglar som vistas i häckar, buskar, snår o. 8. v. » De under första kapitlet beskrifna foglarne äro Linnés acdpitres, under andra anseres, tredje graUa eller scolopaces, fjerde gallincp, femte dels gallina och dels passeres samt sjette flertalet af passeres.
Derjemte angaf Belon den af Cuvier långt senare utförda indelningen af foglame i två hufvudgrupper, nemligen i de som hafva simhud mellan tårna och de som hafva fria tår.
Belon skulle icke ha kunnat bringa det vidlyftiga naturhistoriska materialet i en så förvånande ordning, om han ickehaft lika skarp blick för djurens anatomiska byggnad som * för yttre kännetecken och égendomligheter.
Det är m&amp;hända i först-nämda hänseende som hans genialitet är mest påfallande och längst ingripande i framtiden.
I inledningen till sin fogiarnes naturalhistoria uppritar Belon bredvid hvarandra ett fogelskelett och ett menni skoskelett, det förra utdraget till samma längd som det senare.
I hvardera ritningen betecknas hvarje del af skelettet med en bokstaf som återfinnes vid motsvarande del af det andra och som hänvisar till en text, i hvilken Belon framhåller likheten mellan båda.
I sina detaljbeskrifningar utvecklar han än ytterligare, huru menniskan och djuret äro likartade till sina anatomiska beståndsdelar.
Denna jemförelse förefaller i våra dagar så enkel och naturlig, att den nästan ingår i det allmänna medvetandet.
Men på Belons tid var .den icke blott en fullständig nyhet utan derjemte en förfärande djerfhet Ännu 80 år senare kunde en Galilei tvingas med inqvisitionens tortyr- ' medel att förneka sin tro på jordens rörelse.
Huru revolutionär och hädisk måste icke då Belon ha förekommit, han som ifrågasatte att menniskan och djuret voro utvecklade efter en genien- s sam grundritning!
Belon blef icke förföljd för någon af sina skrifter och måhända är detta orsaken till det stora tomrummet mellan honom och Linné.
Född ett århundrade senare Bkulle han möjligen ha blifvit ansedd som en af den modema naturvetenskapens grundläggare.
Men inkastad i det 16: de århundradet mellan renaissancen och religionskrigen blef han utan märkbart inflytande på de kunskapsgrenar, som han riktat med så många tankar och iakttagelser.
Hans roll blef djen anspråkslöse föregångarens, som får någon betydenhet först sedan mästaren har uppstått.En episod irån Victor Hugos unga dagar,
Af Karl Warburg.
Herr ^Redaktör!
Ni har af mig begärt en skildring af Victor Hugos verksamhet, en léfnadsteckning öfver skalden och en karakteristik ' öfver mannen.
Men låtom oss vara ärliga — allmänheten har under de senare veckorna i den dagliga pressen fått läsa sä många karakteristiker af Victor Hugo — sjelf har jag också bragt ett strå till stacken —.
att antingen skulle Edra läsare i » Dagens krönika » finna upprepadt hvad de känna till förut eller också skulle man söka bjuda något helt annat och det är omöjligt, för så vidt man icke vill köpa originaliteten på sanningens bekostnad.
Och i hvarje fall skulle Dagens krönika komma » post festum » och blifva litet » gårdagens krönika » och det år ju icke Er mening, herr redaktör?
Och dock!
Det käns så frestande att lyda Er appell och få säga ytterligare några ord om denne seklets store skald, som syntes oss såsom en uppenbarelse från fordom, en gammal siare, den der lefvat qvar för att visa ett yngre slägte prof på den mannakraft, den hänförelseN och den glöd, som var hans ungdomstid egen.
Jag skulle vilja förtälja Edra läsare en episod ur hans lif.
Och detta l^f egde många episoder af färg och stämning och skönhet.
Jag minnes så väl den gamle Victor Hugo, gubben, sittande på teatern i en avantscen med ett af sina barnbyn under
• hvardera armen, betraktande något stycke — jag tror det var Erckmann-Chatrians Les Rantzau — sjelf föremål för åskådames blickar lika mycket som personerna på scenen.
Det ärVictor Hugo, iriumfatorn, den af ett helt folk afgudade.
Det är, om man sä vill, den ärorikaste tiden, den tid dä han skördade belöningen för ett helt lifs verksamhet Från denna tid Väljer jag icke episoden.
Vi minnas också Victor Hugo ett par årtionden förut, landsflyktig på en ö i kanalen, arbetande med sin penna och föraktande kejsaren-menedarens anbud om » amnesti » svarande med de stolta orden att, » om hundra vägra mottaga amnestin, så är jag en bland de hundrade, vägra tio, så är jag en af dem, och är det blott en som vägrar, så är jag denne ende », och som tilläde, » när friheten återvändt till Frankrike, skall äfven jag återvända ».
Det är Victor Hugo, den förföljde, som denna bild visar oss, och detta är kanske hans största tid, lidandets och den hårdt pröfvade själsstyrkans tid.
Men icke heller denna tid lemnar oss den episod jag afser.
Vi gå ytterligare ett par årtionden tillbaka.
Och vi se Victor Hugo, den stridande, den för sin sak och sin åsigt kämpande, som väl vet att han icke förgäfves bär förnamnet Victor, segraren.
Det är Victor Hugos gladaste tid, ty det är den tid, då safven sjuder i hans lefnadstrad och då hans författarskap blommar som bäst.
Det var den tid om hvilken Schandorph sjunger så präktigt:
Der var aldrig hört en tone tilfom som den, der löd fra Hernanis Horn:
Det var ungdommens jublende Röst, det var brusende Hjferters Tröst —
Kapper i Foldekast Luftrummet fejed, farvede Fjerbuske, nikkcd og vajed:
A hvor de aergret sig, Logernes Bedstemnend, alle Parnassets bestaltede Feestemaönd,
§kaldepander, Pudderparrykker.
A hvor do dirred, de tandlöse Kjaever!
A hvor de trued, de rystende N®ver!
A hvor Parterret klappede H&amp;nderno nesten i Stykker.
Ve Jer Parykker!
Snart skal I blusse! ...
De kommer med Bnendeme:
Faklerne blusse fra Ungdommens Tog!
Hyt Eders gamle klassiske Skrog!
Ja, det var den tiden då ungdomen drog i trupp att Jbe-segra den gamla » klassiska » skaran och då deras höfding hette Victor Hugo, det var den tid då den litterära bastiljen stormades och då murbräckan hette Heraani.Det ar den episoden ur Hugos lif jag ville berätta — icke för Er, herr redaktör, icke heller för andra som läst fransk litteraturhistoria och som Jika väl som jag känna hvad Victor Hugos maka, hvad Théophile Gautier, Lindau eller vår utmärkta * svenska Hugobiograf, P.
(fru Pauline Kronberg, född Ahlberg), haft att berätta om denna sak, ty för dem innehålla de följande bladen intet nytt, utan för dem, som icke känna närmare till denna intressanta händelse i värt sekels literaturhistona.
Den gamla fransk-klassiska stilen — vi känna den alkt frän vår egen 17OO-talsliteratur.
Den hade gjort sin goda ger-ning, hade i många afseenden skaffat ordning, reda och klarhet, en viss enkel skönhet på områden der förut kaos herskat, men så småningom hade hennes ordning hlifvit pedantisk, tryckande bojor hade lagts på fantasin och i de flesta land, der den fransk-klassiska stilen varit allena herrskande, hade man lösiyckt sig från inflytandet af detta tvång.
Men i ^Frankrike herskade, stödd på traditionernas makt, den gamla stilen allt framgent åtminstone inom tragediens område och äfven när man, såsom fallet var med t ex. Joseph Chenier, under revolutionstiden sökte ingjuta nytt innehåll, frt * hetsstormande innehåll i sorgespelet, så göts det nya vinet på de gamla flaskorna.
' Under revolutionstiden hade man för resten annat att tänka på än reformer i vitterhet, » Inter arma silent leges » heter det, och det gäller väl också om den vittra lagstiftningen.
Men så kom det nya århundradet med Chateaubriand och madame de Staël och i deras spår följde den franska nyromantiken.
Redan år 1827 i förordet till Cromwell hade Victor Hugo vecklat ut det banér som var nyromantikens stridsfana, hade han framlagt de geniala paradoxer om motsatsernas tragik, om det groteska o. s. v. som blef nyromantikens dramatiska kodex.
Men sjelfva dramat Cromwell var helt och hållet ospelbart Om det är sannt, att Talma önskat utföra hufvudrollen deri och att blott hans död hindrade detta, så får man dock antaga att det endast var på grund af en lös bekantskap med stycket
— kanske blott på grund af hörsagor, som han hyste denna önskan och att i allt fall den icke skulle hafva kunnat satts i verket
Cromwell blef i hvarje fall blott till i bokform och dess största märklighet ligger i dess utmanande företal, genom hvilket Hugo vände sig till den allmänhet som särskildt intresserade sig för äetetiska frågor och som här ville göra gällande teorieraf annan art än de som sedan århundraden tillbaka varit gängse lag i Frankrike.
Men det är klart, att de alltid äro jemförélse-vis fä, som hysa intresse för att taga reda på teoretiska utredningar om dramatiska frågor.
Vill man få mängden i tal, då duger det icke att taga den vid örat och hålla ästetiska föredrag, nej, det är då nödvändigt att få upp styckena på sjelfva skådebanan och der framföra dem inför den stora allmänheten.
Praktiskt talar då framställningen vida mera kraftigt och gripande än någon, låt vara än så snillrik utredning.
Det blef emellertid icke Victor Hugo, som först fick ett nyromantiskt skådespel upp på Théâtre Français.
Den lyckan beskärdes Alex.
Dumas ’ Henri HT.
Det var emellertid blott en förpostfäktning.
Såsom en annan sådan måste uppförandet af Vignys öfversättning af Othello betraktas med dess » näsduks-scener », som icke alls smakade den franska teaterpubliken.
Men hufvuddrabbningen stod om Hernani.
Det var för resten icke det stycke, som Victor Hugo fullbordade närmast efter » Cromwell ».
I juni 1829 hade han af-slutat Marion Delorme, tragedin om den fallna qvinnan som förädlas af en ren kärlek, men den förbjöds emedan konung Ludvig XIQ, som förekom i stycket, ej behandlades nog respektfullt.
Men V. Hugo lät sig icke skrämmas.
På tre veckor fullbordade han sin » Hernani eller den kastilianska hederskänslan » och inlemnade stycket till » Théâtre Français ».
Politiska svårigheter och litterära ränker från franska akademiens ' sida hotade att äfven omintetgöra denna nya skapelses sceniska framtid.
Konungen .Karl X afböjde emellertid akademiens vädjan till honom om ett förbud med de orden: » I literära ämnen, mine herrar, har jag liksom hvar och en af Eder blott min plats på teatern. »
Så skulle då Hernani spelas.
De första repetitionerna höUos med lif och lust Mademoiselle Mars, som då var 50 år och som i den gamla skolans tragedier firat sina största triumfer, visade någon kyla emot stycket såsom uttryck för den nya skolans excentriciteter.
Alexandre Dumas berättar i sina memoarer rätt lustigt härom.
En dag stannade madame Mars midt i repetitionen och sade till sin medspelare: » Ett ögonblicks tålamod, hr Firmin, jag har att säga ett ord till författaren. » Dermed närmade honsig rampen, höll handen för ögonen och låtsade söka författaren, fastän hon mycket väl visste hvar han satt.
— Hr Hugo, ropade hon, är herr Hugo här?
— Ja, min fröken, här är jag.
— Jaså der, skall jag verkligen säga den här versen:
Vous étes mon lion superbe et génereux.
— Ja väl, min fröken ', Hernani säger till er:
Jag älskar, och med djup kärlek,
Icke tårar, hällre döden!
Hade jag eD verld,
Yore det din.
Ni är mitt lejon, stolt och högsinnadt.
— Tycker ni att det der » Ni är mitt lejon » är vackert
— Jag har skrifvit så, min fröken.
Om ni kan hitta på något bättre så gerna för mig.
— Det är inte jag som skall hitta på något bättre.
Men det förefaller mig så löjligt att kalla Firmin mitt » lejon ».
— Det kommer sig deraf, att ni, min fröken, att ni i Donna Sols roll fortfarande vill vara mademoiselle Mars.
Om ni i verkligheten vore Don Ruy Qomes de Silvas myndling, d. v. s. en ädel kastilianska från 16: de seklet, så skulle ni i Hernani icke se er kamrat herr Firmin, utan en af de fruktansvärda röfvarhöfdingar som lgt konung Karl Y darra i sin egen hufvudstad, då skulle det icke vara obegripligt för Er, att en sådan qvinna skulle kunna kalla en sådan man » mitt lejon » och mitt uttryck skulle ej förefalla er så kuriöst.
Då har jag ju intet att säga.
Jag är här för att säga fram hvad som stör skrifvet I manuskriptet står » mitt lejon » och jag skall naturligtvis säga » mitt lejon ».
Gode Gud, mig £r det ju alldeles egalt.
Alltså, Firmin:
» Ni är mitt lejon! »
Nu syntes sacken alltså vara afgjord.
Men vid nästa repetition böljade hon om igen.
Liksom dagen förut ställer hon sig och spejar ut öfver salongen: Herr Hugo — är herr Hugo der.
Ja ha!
— Har ni inte tänkt öfver » lejonet *.
x — Bent ut sagdt, nej.
, — Finner ni inte versen betänklig.
— Nå, jag menar han retar till skratt.
Jag skulle hellre säga något annat.
— Hvad då?
— T. ex. » Vous êtes monseigneur superbe et genereux », min herre, det passar ju lika bra in i versen som » mitt lejon »!
— Ja, metriskt passar det lika bra, men min lierre är helt enkelt trivialt, under det mitt lejon adlar versen.
Jag vill hellre bli utskrattad för en god vers än jag vill bli applåderad för en dålig.
— Godt, god t, då behöfva vi ju inte disputera längre.
Jag skall deklamera er vackra vers, utan vidare.
» Ni är mitt lejon. »
Efter repetitionen bad Victor Hugo skådespelerskan om att gifva honom rollen tillbaka.
Det var för henne, för hvilken författame dittills legat på knä, ett hårdt slag.
En nybörjare ville ta ifrån henne en roll och skulle kanske ge den åt en yngre talang, som i den tacksamma rollen skulle vinna triumf.
Nej, det ville hon ej.
Byktet om den underliga pjes, som repeterades på Français, spred sig emellertid från man till man genom sqvallrare från scenen och lyssnare i salongen, och redan innan Hemani gafs offentligen, hade man uppfört en parodi på » Vaudeville-teatem ».
Stycket skulle ändtligen gifvas, och teaterdirektören, baron Tayior böljade betagas af ängslan, att icke «claquen » skulle göra sin skyldighet.
» Claquen » — de lejda applådtillverkarne — var nämligen allt för van att icke applådera de gamla klassiska tragedierna och baron Tayior funderade på att låna claquen från » Gymnase », som vore lämpligare att försvara det nya stycket
Victor Hugo afböjde emellertid detta.
Han ville icke ha någon » claque ».
» Icke någon claque?
Var han då rent af galen? » Ett stycke, som motsågs med så stor opposition, gifvet utan claque.
Men Victor Hugo var inte så galen ändå.
Han ville endast utbyta den betalade claquen mot en som klappade för den goda sakens skull.
Och deras näfvar voro icke sämre.
Det fanns en skara ungdomliga entusiaster som icke bättre önskade än att fä lägga å daga sin beundran för det nya, ännu
3^för dem okända dramat af Cromwells författare.
Cromwells företal var för dem Sinais lagtaflor — och de brunno af begpr att bekämpa perukväldet.
De lyssnade med spänd längtan efter Hemånis hom.
Att fä vara med vid slaget, att fä kampa i salongens höm för den goda saken, det var deras dyraste önskan, deras högsta ärelystnad.
Och tillfället erbjöds dem.
Det var Gérard de Neval som samlade den ungdomliga skaran af målare och skriftställare — flertalet ännu ej myndige — som utrustade dem med röda lappar med inskriften Hierro (järn) såsom igenkänningstecken och manade dem att i striden vara tappre och trogne.
Bland dem var också i främsta ledet Théophile Gautier.
För denna käcka skara af » Hugolatres » existerade — skrif-ver Gautier — det blott två sorters menniskor: flamboyants (de flammande, blixtrande) och grisâtres (de gråaktige), de förre föremål för deras kärlek, de senare för deras motvilja.
De ville lif, ljus, rörelse, djerfhet i tanke och utförande, återvändandet af renaissansens och den sanna antikens tidehvarf.
Så stundade då den 26 februari 1830, » den dag som skall med eldskrift vara inristad i nyromantikens häfder och som afgjorde öfver de unge kämpames hela framtida lif ».
Den unga skaran ville komma tidigt in för att hinna ordna sig riktigt bra till striden.
De stälde sig alltså i kö redan förr än qvällförsälj ningen började, ja t o. m. redan klockan 1 på middagen ..
De, som spatserade förbi Théâtre français, kunde vid middagstid se en skara ungdomar af ett makta underligt utseende stå der två och två.
Théophile Gautier påstår den vanliga skildringen af dem såsom vildt klädda, med långt skägg och långt okammadt hår, i äfventyrliga kostymer — matrosblusar, spanska kappor, västar a la Robespierre, medel-tidsbaretter o. s. v. vara betydligt Öfverdrifven.
» Det var inte Attilas hunner som lägrade sig framför Théâtre Français, snuskiga, vilda, mggiga och råa, det var framtidens riddare, vackre, frie och unge.
Visserligen hade de hår — man kan icke födas med peruker — och mångas föll ned i lockar, några buro små mustascher, andra helskägg; sant är, att dessa » tankens 8tråtröfvare » i sin påklädning icke liknade notarier utan att i deras drägt herskade den individuella smaken och en riktig känsla för färg.
Emellertid — faktiskt är att de tycktes de förbigående borgame vara ett underligt slägte — ej minst Théophile sjelf, som var ett hufvud högre än de andra, klädd i sin ryktbaraeldröda jacka (han har sjelf skrifvit något härom i » la legende dn gilet rouge ») och hade böljande hår.
Denna » romantikens vigda legion » väckte löje och förargelse hos vännerna af det gamla.
Man tog sig t o. m. för att kasta gatsmuts och sopor på Hugolaterne, men dessa stodo lugna och säkra på sin sak och läto icke förleda sig till att gengälda lika mot lika, för att ej framkalla tumult och deri-genom kanske föranleda att föreställningen blefve förbjuden.
Den unga skaran mötte alltså de handgripliga förolämpningame med tystnadens förakt och stodo der lugna och kallblodiga midt i all sin entusiasm.
Ty entusiastiska voro da Deras fanatism för Hugo var lika stor som den Herpanis röfvarband hyste för sin höfding.
De visste t ex. att Hugo hade i ett anonymt bref blifvit hotad med döden, om han icke tog sitt smutsiga stycke tillbaka.
Ett litet bref från denna tid, som risar de ungas stämning, anföres af Georg Brändes.
Det är från målaren Charlet till Victor Hugo:
Fyra af mina janitscharer erbjuda mig sina armar, jag lägger dem för Edra fotter och ber Er om fyra platser tills i afton, om det ej är för tient.
Jag svarar för mitt folk.
Det fir karlar som skulle vara färdiga att skära hufvudet af gubbarna bara för att komma &amp; t perukerna.
Jag uppmuntrade dem till att fortfara med dessa ädla känslor ochl&amp;ter dem icke g&amp; utan att ge dem min faderliga välsignelse.
De knäböja
— jag utsträcker mina händer och säger: — Unga män.
Gud beskydde Eder.
Saken är god, gören Er pligt De stego upp oeh jag tillägger: Och nu små gossar, passen på Victor Hugo.
Vår herre är nog en hedersman, men han har så mycket att göra att vår vän framför allt måste räkna p&amp; oss.
G&amp;n då och gören icke den 1 tjenen skam!
Eder med lif och själ hängifne
Sådan var den svärmiska hängifvenhet, hvarmed Hugos män omfattade sin chef, och man kan häraf förstå, med hvilken glädje de afvaktade den timme, då portarna skulle öppnas för Heraani.
Det skedde inemot klockan 3.
Salen var icke upplyst.
Der herskade den mystiskt otrefliga stämning, som tillhör en teatersalong vid dagsljus eller rättare dagsmörker.