Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Armodet därute nästan förhöjdes af alla otaliga, aflägsna gluggar af ljus — högt i luften och lågt vid marken, här i ett ensamt hörn, där i breda rader ...
Hur de strålade — som stjärnor af hvitt silfver eller som solar af smält guld eller som orangebruna dunkla ögon, beslöjade af tårar.
Plötsligt föreföll allt så likt den söndagskväll, då hon ung och väntande första gången steg af tåget i Morton.
Hade hon aldrig älskat Erik?
En underlig fråga — den stirrade ut från alla dessa melankoliska strålknippen.
Och lika ihärdigt fylldes hon af föreställningen om, hur allt kunde vara ...
Men skuggorna föllo djupare öfver den färgsvaga fattiga rymden, från mjukt sväfvande blått blef det tungt som järn, allt förtonade i jordgrått, luft och mark blef som modden.
En räddsla börjar krypa öfver henne.
En stor ensamhet, en stor isande lifvets skräck — det är som om hon hvarken ägt ett förflutet eller ett tillkommande, vägen har hon tappat bort och en enda jättefråga lyser någonstädes med blodrödt, envist sken:
Hon går där som i en ångestfull, oredig dröm, det är, som trefvade hon efter en hand, en varm, tryggande värklig hand — — den ville hon trycka mot sin panna och ropa ut högt det enda äkta, hennes själ nu rymmer, barnets tanke:
Åh, alltsammans blir ju snart åter bra, det är ju ingenting, alls ingenting, säg så, ingenting annat hjälper mig från att bli galen!
Hon hade gått långt ut, där ängen ännu låg obebyggd och dunkel, och där ingenting fanns utom skuggad jord och mörknad himmel och öfvervuxna, förgätna brädgångar.
Vid hvarje steg väntade man, att bron skulle sluta och det vilda, farliga gräset taga vid.
Någon skymtade där borta, kom hastigt närmare — det var Linde.
Han tog af hatten.
— God afton, är ni här fru Hjelm, så långt ute?
— Ja, går ni dessa vägar? stammade Matilda, alldeles borta af förvirring.
— Det gör jag ofta, har för tillfället varit hos en sjuk.
Matilda vände mekaniskt.
— Jag går nog hemåt också, men hon blef nästan blek, medan pastorns ansikte purprades.
Hans sätt var nervöst och kort.
Han vidrörde sista väckelsemötet i en missnöjd, blidt tråkad ton, gick och såg rakt framför sig, som han oftast gjorde, och talade ganska oförbehållsamt, blottade förhållanden nästan hänsynslöst, men Matilda aktade icke stort på det, och han själf tycktes vara utanför, hvad han talade om.
— Jag blir ofta trött, fru Hjelm, men innehåll utan form låter ej tänka sig!
När de kommo till skiljovägen, stannade han beslutsamt, lyfte på hatten och sade farväl.
Matilda räckte fram sin hand, en svensk vana, som var svår att lägga bort.
Men icke väl hade hon gjort det, förr än hon ångrade sig.
Linde grep den med en hand, som brände, hans ögon öppnades stort, så vände han tvärt.
Hon gick hem, yr och darrande ...
Nästa dag hade Ada och Erik farit till staden.
Öfver jorden hängde samma tunga, disiga himmel, men luften var varm och fuktig som ofta under indiansommarens milda aftnar.
Kunde hon, Matilda, ej gå en bit i kväll ock.
Hvarför icke i kväll så väl som annars?
Hon stod ute på verandan och sade det nästan trotsigt högt.
Hon var klart medveten om att detta tillfälle var en stor frestelse, en förfärlig frestelse, som i nästa sekund kunde blifva en synd, ty hon visste, hvarför hon ville gå.
Och i samma ögonblick gick hon utför trappan ned på gången och öppnade grinden blindt som en sömngångerska, med viljan så fullständigt bunden att det aldrig fanns en tvekan om, att hon icke skulle gå.
Hon vandrade framåt, och när hon gått ett stycke och näjden fortfarande låg och drömde i ostörd tystnad, suckade hon litet och resonnerade öfver, hur absolut vansinnigt dåraktig och öfverspänd hon var.
Och sekunden efter tänkte hon på Linde, tänkte med hela sin styrka, med en snyftande lidelsefullhet, som vrok åsido alla andra känslor och tankar som det lätta flarn de i värkligheten nu voro.
Hennes själ stod full af honom, han var där, gick där, fanns där, hon visste det — allt ropade efter honom.
Då kom han också, gående långsamt brädgången fram, densamma de gått i går.
Ja, där var han, hennes vilja, hennes tankar, hennes önskan hade dragit honom, hon undrade, om hon rent af skrikit ut detta högt med det förtviflans mod, som band hela hennes varelse.
De möttes — han lyfte på hatten och höjde ögonbrynen liksom i förvåning och ett litet leende sträfvade sig fram.
— Jag fick gå till den sjuka i dag också — mumlade han, men hon hörde aldrig efter.
Han hade tigande vändt med henne, och de gingo tysta bortåt mot dunklet, mot det tomma, obebodda.
Emellan dem stod allt och skälfde, lätt töcken, en förfärande hettas dunkelhet drog öfver hennes själ.
— Älskade —
Det kom någonstädes uppifrån, utifrån, ljöd fullkomligt ovärkligt, en smekande suck, — men innan det ens kommit, hade hon hört det susa genom luften.
I detsamma sågs en kärra spränga fram i karrier på den ojämna, dyiga vägen.
En minut full af retlig spänning — så stormade den förbi, stänkte lera och smuts högt upp på Matildas kjol och ärm och fjärmade sig därpå i vildgräset, tills ljudet förtonade.
De voro åter ensamma, ensammare än förut och rundt om dem var öde.
Hon ville göra en åtbörd, säga något, fick öfver läpparna:
— Åh, se min klädning.
Linde vände hufvudet och deras ögon möttes.
Då for ett sken af vild lycka öfver hans skarpa, glödande ansikte, ögonen slötos halft och han sträckte sin hand famlande efter hennes, vidrörde den — och besinningslöst tog han henne i sina armar, tryckte henne upp mot sitt bröst med hela sin unga viljas makt och hans ögon öppnade sig och blickade in i hennes i kärlek, och han kysste i bäfvande åtrå hennes ögon, hennes hår, hennes mun och heta kinder.
Hatten hade fallit af och hans hår var klibbadt fast vid pannan.
Och hon låg i hans famn slank och fin och darrande, hon visste icke af, att hon log, hon visste intet, förstod intet mer än en lycka, som brann stort som solen ...
— Gud o Fader!
Det skar hemskt detta rop i stillheten.
Han hade redan släppt henne.
Han sprang ut på vägen, vände hastigt och tog upp hatten, såg icke åt henne, skyndade endast bort, in i skuggorna, flydde, böjd som den där fått hela lifvets börda i ett ögonblick på sina axlar.
Hon stod på samma fläck, hon log saligt drömmande, kände hans unga kyssar lefva.
Och när hon vaknade, slog hon händerna för ansiktet i ett skri, ett glädjens skri.
Så underligt jublande — inga skuggor, ingen fruktan, ingen synd, ingenting — bara en gränslös glädje och att alla ju måste förstå ...
Hon vacklade några steg fram, hatten hängde ned på ryggen, leende tog hon af den, hur härligt att känna vinden på sin panna, där hans läppar ...
Åh, var det evighetens tanke eller stundens lidelse, detta ... än sedan?... fladdrade lärkeglada tankar.
Nu tyckte hon, att hon älskat denne man sedan lifvets början, ingen annan hade funnits.
Och lika jublande klart visste hon, att som deras vägar icke hade mötts för att löpa samman på denna jorden, så kunde de heller aldrig mötas mer.
Vilsen var stigen, där de funnit hvarandra, men gyllene sol låg öfver en daggfrisk morgon, och så skulle de skiljas.
Luften sjöng som af vingslag, det stora lifvets vingslag ... uppåt, uppåt, icke nedåt, behålla ville hon, icke mista ...
Liksom ett ögonblick af fasa kan återge den lame sina lemmars bruk, så samlade hon hela sitt väsens innersta för att kväfva, döda — döda för att lefva.
En själfbevarelsedrift så stark att hela hennes jag reste sig och strålade ut ur hennes ögons djupa prakt, hennes fötters lätta gång, hennes hållnings höga värdighet.
Ty hon ville, ville lefva ...
Kärlekens uppenbarelse i hennes själ, där begäret ännu ej väckts, kunde väl svinga mellan afgrunder och himlar
Men då vilda fantasier fladdrade fram om att våga, draga honom och sig ned i röda djup, där flammorna lyste bedårande, fånga lifvets glödande tanketomhet, ligga saligt leende trygg och lyss till det bortdöende tunga trampet af deras fötter, som gräto — —
Då steg hon som en bubbla mot det blå landet, där den hvita blomman glöder, och i sitt lifs största ögonblick stred hon sin kamp med ögon, som logo och kinder, som strålade af blekhet.
Och se — en egendomlig klarhet, en glädje öfver tillvaron, en frid, djupare än hon känt, en lätthet att lefva, en tro, ja en väntan på frihet och lycka klingande vekt och sprödt som zittrans strängar genom hennes själ.
Hon var matt som efter en kris — glad.
Hon uppsköt allt tills sedan.
Hon ville tänka på Erik — men allt bröt fram som sång i hennes tankar ...
— O, du medlidandets magra eländighet, kom ut och värm dig i den stora solen, väx fyllig och varm, se dina slitna plagg få skinande, mångfärgad glans af sol — — gå icke mer i skuggan, åh aldrig mer! väx stor och stark, du föraktade, du bär en drottnings drag, när solen lyser på ditt änne ...
Ur kärlekens eldgrufva böljade hennes väsens godhet upp och omvärfde henne som varma luftvågor.
Och när tanken arbetade sig fram ur extasens purpurdimmor, var den klar, ehuru lätt immande af känslostämning.
Hon visste mycket väl, att hon nu lefde i sitt lifs stora helg och att efteråt kom söken.
Och hon ville genast gå till Erik, säga allt medan helgdagsaftonens frid låg och drömde starkt och helt i hjärtat.
När hon nådde sitt hem, kände hon det, som måste hennes inre fasthet tvinga omständigheterna att lyda hennes vilja.
Huset var också tyst, verandan tom, Ellida satt aftonklädd och lugn vid lampan och läste, och när Matilda frågade, hvar Erik var, blef svaret:
— Herrn kom hem och gick upp i sängkammaren.
SJUTTONDE KAPITLET.
Hallå Mattis, jag trodde du ämnade lyckliggöra oss med din närvaro i kväll.
Där låg Erik i funderingar utsträckt på chäslongen.
Matilda låste dörren väl och tog af hatten och kappan.
Det faktiska vid saken grep henne som en kall hand.
Nästan utan en redig tanke, gick hon fram och började stryka hans rockärm med sina späda, kallfuktiga fingrar.
— Jag får tala med dig om något, du får lof att förstå mig.
Gud måtte det icke svika henne — detta, det stora, det stora.
Då doge hon visst, ja då måste hon dö.
Erik spände upp ögonen.
Hon talade andlöst fort:
— Erik, Linde håller af mig, han har ett ögonblick — — nej, nej, nej — hon fattade hans arm hårdt, då han eldröd rusade upp.
— Nej han har aldrig sagt det, han bara en enda minut — tog i mig, det är allt.
Så de hånlogo dessa ord med lögnaktig, platt, plebejisk uppsyn!
— Skenheliga skurk — joo det är fint, så skall det vara, där har du dem, min kära Matilda, är du inte na botad så — få-an jag går genast till honom.
Han ville bort mot dörren, men hennes fingrar voro af järn.
Det blef ett ögonblicks nästan tafatt tystnad.
Matilda stirrade in i något stort, dumt något.
Behöfde hon hafva gått till Erik, hon som varit så segerviss?
Det var med ens, som om hon spelat en roll.
— Hur vet du, att inte också jag ...?
Han slet sig hårdhändt loss.
Så blef han stående, och hans starka färg aftog mer och mer.
— Gör du det? sade han skyggt och såg på henne med förvildad blick.
Då blef allt åter starkt och visst.
— Kom — hviskade hon.
Och han kom och satte sig på soffan, och hon föll på knä där bredvid och talade.
Ibland lutade hon hufvudet i sina knäpta händer, ibland kastade hon det tillbaka och hennes fuktiga, litet oklart skimrande blick mötte hans, som bar det strängaste uttryck, den förmådde.
Det var en egendomlig bekännelse, och svårt vore nog att säga hvar fantasibarnet slutade och hvar människan tog vid.
Men som Matilda Hjelm då trodde, så var det.
När hon tystnat, reste sig Erik med en lätt harkling och gick framåt golfvet.
På hvilket språk skulle han väl svara henne?
Det sårade honom hemligt, att hon icke tycktes på minsta sätt rädd för honom, det gaf honom en obehaglig förnimmelse af underlägsenhet, och ärligt taladt förstod han icke fullt situationen.
Så sköt den tanken upp, att Yankeeprästen varit i stånd att uppfatta henne bättre än han.
Det gjorde hans svartsjuka vansinnig och blåste upp gnistor från en gammal eld, som ofta svedt honom.
Hans hustru hade förr glidit honom ur händerna.
Något, han aldrig kunde gripa hos henne, och som var det mest bedårande af allt, hade kommit honom att försmäkta, äfven då han ägde henne.
Han såg i smyg bort till soffan.
Hon låg ännu på golfvet med klädningen utåt mattan, armbågarna mot dynan och hufvudet i händerna.
Så smidig och förtjusande som en flicka.
Kring den smala, mjuka midjan smög ett svart sidenband — hvad hon varit ung och vacker, när hon talat ...
Ansiktet skärt, genomdallradt af det där ... hvad det nu skulle kallas ...
En barnunge kunde man tro, att hon var ... det var det som gjorde karlar galna ...
Herre Gud hon var ju egentligen bara ett stort barn, fast hon lät så öfverklok ibland!
Han rätade hastigt på sig.
Detta gaf honom en viss öfverlägsenhet, som kändes angenäm.
Och ju mer lif den tanken fick, ju större blef ångesten att mista henne.
Hon var ett barn, som ej förstod sitt eget väl, och det var han, som skulle skydda henne från att gå vilse.
Tankarna började arbeta hårdt.
Han skulle slå den fördömda metodisten ur brädet, kosta hvad det kosta ville.
Det lättade med ens i bröstet, och han fick ord att besvara hennes långa tal ...
Själfva hans oro gjorde honom slug och försiktig.
Han yttrade afmätt:
— Det vill säga, du håller inte af honom, det är bara fantasier, det är mig du i grunden håller af, menar du?
Jag vill du skall säga det tydligt.
Matilda lyfte långsamt hufvudet.
En så egen ton rummet hade — och så slapp hon kände sig efter den stora spänningen.
Som om ingenting i själfva verket händt.
— Erik, jag håller af dig — hon steg upp — men jag tror att ...
— Åh det är bara de där eviga kyrkogångarna, karlen har alldeles hypnotiserat dig — afbröt Erik forceradt.
Han ville icke höra mer nu, han hade sina hemliga planer, och han ville icke förlamas.
Han talade högt och lätt som för att öfverrösta sig själf och hela världen.
— Du skall inte tro, att jag är ond Mattis, jag förstår att du haft ett förbaskadt tråkigt lif härute och det för en in på hvad galenskaper som hälst.
— Men vänta bara du — mer säger jag inte — vänta en liten tid — Seså Mattis ...
Hon satt där så stilla och stum.
Han började känna värklig ångest och gick intill och strök öfver hennes hår.
Fortfarande denna bleka, underliga tystnad.
Det hela blef till den grad förläget, han tvingades att morska sig en smula.
— Nej hör du — nu far du vara en smula glad, annars blir jag ond på allvar.
Hon såg på honom och log.
Då nappade han skämtsamt, litet tafatt efter hennes fingerspetsar.
— Akta dig du, kanske jag går och förälskar mig i Ada.
Hon brast värkligen i skratt.
Det fans ingenting, ingenting annat i världen att göra.
Men hon blef häpen, — var rädd att det i grunden ljudit som en snyftning.
Möjligheten af en fars hade ju aldrig genomfarit henne.
Men på aftonen, när Ada sagt godnatt och de två ett ögonblick befunno sig ensamma, sade Erik hastigt:
— Jag tror, jag slår upp mina bopålar härnere en tid, det är svalare, vill du säga till Ellida.
Matilda rusade ut.
Detta hade hon icke tilltrott honom.
ADERTONDE KAPITLET.
Mildt solsken flödade in öfver sängkammaren, fönsterkarmen var het af sol och ängen nedanför värkade klar som en fjällsjö.
Matilda gick omkring och städade, kämpande med begäret, som ville resa sitt trampade hufvud.
Hon öppnade förvånad — och fru Linde steg in.
Första känslan var feghet.
Hon fick lust att kasta sig gråtande intill denna kvinna.
Men fru Lindes ton och sätt förbjöd detta.
Allt hos denna var lugnt och dämpadt.
Då Matilda förläget anvisade sin gäst plats, slog något styggt och fult emot henne — detta hade hon aldrig tänkt på!
— Jag önskar endast fråga er om en sak, fru Hjelm — älskar ni mister Linde?
Matilda kunde knappast blifva rödare än hon var.
— Älska — upprepade hon.
Skammen brände henne, nu förstod hon — —
Matilda Hjelm satt som en främling i sitt eget hus.
— Ja, om ni inte kan lefva utan honom, ett lif som är värdt att lefva?
Det är det jag menar — kom det med klar tonvikt.
Och då Matilda stred med frambrytande gråt för att kunna säga något, tillade fru Linde:
— Ni förstår, då vore det alldeles meningslöst af mig att stå i vägen.
Jag har inte den minsta afsikt eller vilja att göra det.
— Åh Gud, nej, nej, ropade Matilda förfärad vid dessa vildt nya utsikter.
— Fru Linde, tog hon sig samman, jag vet icke, hur detta kommit, så sant vid Gud — jag vet det icke, jag tycker idag att det är omöjligt ... vi möttes igår och —
— Mister Linde berättade mig naturligtvis alltsammans, afbröt fru Linde kort.
— Nej — det kom tankfullt, hon fäste sina ögon på Matildas skälfvande ansikte — nej jag trodde aldrig, att ni älskade honom så, som det fordrade.
— Trodde?
Har ni vetat det? hviskade Matilda röd.
Att Linde gått och talat om —!
Det var egendomligt afkylande.
— Jag visste, att mister
Linde länge nog — rösten darade litet — nästan från början — — —
— Och ni lät det gå — ropade Matilda, men hon hörde själf, hur konventionelt det klingade.
Ville väl hon i grunden, att det varit ogjordt?!
— Lät det gå?!
Lindes lefvande blick häftade vid hennes.
— En sådan sak måste gå sin egen väg, förstår ni inte det?
Vi äro alla myndiga.
Mister Linde var fullkomligt säker, att det ej kunde — ske något, han trodde att kristendomstron skulle skydda ... men jag trodde inte det.
Jag ville naturligtvis, att han skulle pröfva sig i frihet, i fullkomlig frihet.
Öfver rummet hade kommit något stilla, som smög in öfver tanken och hjärtat.
Strängarna i Matildas själ spändes högt, ingen tanke tycktes henne för fin, för hög och skär att ej kunna uttalas, hon hade behof att få tillbaka ett visst skimmer.
Men det enda hon kunde säga var ett banalt:
— Förlåt!
Jag vet ju bäst, hur svårt det är att icke älska mister Linde, sade hennes gäst.
Hvad hon satt där oförändrad i morgondagern och talade dessa ord!
Håret stack fram litet vårdslöst under hatten — just i morgonen passade hon, det slog Matilda, hon tvangs att glömma sig själf och gå upp i denna kvinna ...
Kinderna påminde alltid om daggfrisk frukt, hennes väsen var som en arla morgonstund i en nordisk folkvisa ...
Aldrig behöfde hon som andra tigga om fyllnad för någon lucka, aldrig blef hon plötsligt naken, tom.
Man tyckte, att hon bar på något rikt och hemlighetsfullt, att hon borde veta allt, förstå allt, hon var aldrig oviss, trefvade aldrig, sade alltid: det tror jag, det vet jag, det vet jag inte, det tror jag inte— — —
Fru Linde hade rest sig för att gå och yttrade med bortvänd blick:
— Mister Linde anger sig nu för kyrkorådet, naturligtvis så — att andra skyddas.
Sedan detta är öfver, resa vi.
Allt hvad jag kan, skall göras, för att han inte afsäger sig prästämbetet.
Han får det icke, i längden skulle det döda honom.
Matilda brast i gråt.
— Fru Hjelm — sade amerikanskan stilla, där hon stod i dansande morgonsken — jag kan inte vara allt för honom, icke det ni är — nu.
Men det är ju ingenting att lefva på — bara det?
För första gången smög tvekande vädjan in i all hennes klarhet och styrka och det värkade tjusande.
Matilda längtade att med sina läppar vidröra detta luftiga, mjuka hår ...
— Farväl fru Hjelm.
— Farväl.
Så gick pastorns hustru utan att räcka sin hand.
Det var icke tecken på ovänlighet men ett bevis på, att de icke voro vänner utan endast be kanta, som mötts och skilts.
Matilda satt kvar bedöfvad.
Hon säg i tankarna denna kvinna gå ut i solljuset ...
Hon skulle aldrig se henne mer ...
Allt var således slut ...
Så smått, så vämjeligt ...
Hon hörde sitt namn ropas.
Ada kallade på henne ute i korridoren.
— Jag vill tala med dig, kom hit är du snäll.
Därinne gick Ada omkring med tummarna i skärpet.
— Jag får resa hem, Matilda — sade hon kort, jag tänkte redan nu i veckan, om Hvita Stjärnliniens båtar gå.
— Resa?! du har ju tänkt öfvervintra.
— Ja, men det gör jag inte, jag reser.
Matilda slog sakta hop sina händer.
— Reser du ifrån mig, Ada — sade hon kvidande tonlöst — hvad är det, säg?
Ada stannade.
— Tja, det skall du gärna få veta.
Pryhl har friat till mig och jag har sagt nej.
— Jag börjar formligen hata det här landet, du får ursäkta mig, jag mår rent af illa här, jag önskar gå i kloster, det är ingen öfverdrift, en genuin dödsro vore det härdigaste jag kunde tänka mig.
Matilda hörde knapt, hvad hon sade.
— Hvad menar du — ropade hon förvildad af tusen känslor — har Pryhl — — —
Ada såg på henne.
— Finner du det så märkvärdigt?
— Nej, nej — men du — kan du inte tycka om honom?
Adas fingerspetsar trummade mot bältspännet.
Något nole mi tangere i hennes väsen värkade generande och förlamande på Matilda.
Ada började långsamt.
— Jo bevars — ingenting hade varit i vägen för det ...
Viktor Pryhl har starka armar nog att bära mig in i lyckans hus, du ...
Men det är ju något sterilt vid hela affären — inte är han kär i mig, inte, han har arbetat sig till det — har fått för sig, att jag skulle uträtta en hel del utmärkta saker härute, han är så förfärligt impulsiv.
Matilda stod som bunden med händerna hopknäpta och hängande framför sig.
— Ada — hvad det vore roligt — sade hon stammande.
— Tycker du?
— Hvarför är du så här? utbrast Matilda.
Ada såg på henne med något hårdt i blicken.
— Han är kär i dig.
— Galenskaper, jag bedyrar dig — du ser allting för skarpt, du fördärfvar lifvet.
Med afvägda rörelser satte
Ada sig långsamt ned och lutade pannan mot bordskanten.
Matilda gick några slag med tvekande, tysta steg.
Hon ville tala — göra det godt, det hela var så galet, så förvridet.
Men hon kände sig som förlamad i denna pinsamma tystnad.
Slutligen sade Ada tungt:
— Det där är den negativa sidan af din natur — hänger samman med din egendomlighet.
Du vill ha, men du kan inte ge ...
Om du tycker om honom eller inte, gör förrästen ingenting till saken — nu — min känsel på honom är riktig, jag misstar mig sällan, och så är ändå allt förstördt.
Matilda snyftade sakta till — så trött, så utpinad hon var och hvad solen sken in hvasst och olidligt.
Plötsligt säg hon Ada ligga med kinden upp mot stolsryggen och handen tryckt hårdt öfver ögonen.
— Syster!
Hon ilade fram och tog upp Adas lediga hand, men de kalla fingrarna återgäldade icke Matildas tryckning.
Några dagar därefter kom bref till Erik från Pryhl, som tagit en veckas semester för att resa inåt Michigan.
Han skref, att han beslutit åter taga renseln på ryggen, och att han var viss om att lätt kunna undvaras.
— Jag är för groft tillyxad för lifvet — det är mig för konstigt.
Jag har gått och solat mig som en narr i det, som var fint och rart, men bäst att gamle buffeln uppsöker sin hjord, han trampar för ovigt och tungt, förstår du.
Erik rasade och for omkring.
— Ger mig sjutton på, att det här är fruntimmersspel ...
Pryhl är en lättantändlig karl och har fasligt höga tankar om damerna.
Jag trodde nästan han skulle fastna för Ada — det hade minsann dugt för henne det.
På den skumma vidsträckta pärrongen i Chicago stod Matilda och grät.
— Jag ville fara med dig, sade hon sakta lidelsefullt och grep Adas hand från vagnsplattformen.
Hon kände på sig, att systern aldrig skulle återkomma.
Ada lutade sig ned och hviskade hastigt och med tonvigt:
— Du har just den man, du behöfver, Matilda.
I detsamma igångsattes waggonerna på ett omärkligt glidande sätt.
Herr och fru
Hjelm stodo kvar och sågo dem kryssa sig fram mellan massan af in- och utfarande tåg.
Sedan gingo de stillatigande genom järngrindarna ut på den larmande, ruskiga Dearborn.
Trashankarnes fula fysionomier, de små illaluktande restaurationerna gjorde
Matlida formligen illamående.
Skyndsamt uppnådde de sin egen station i en annan del af staden, suto tysta bredvid hvarandra i kupén och stego af i Blue Point utan ord.
När de slutligen trampade den välkända gången öfver höstgrå, sollösa marker, hade de tegat så länge, att de icke kunde tala, blott emedan de icke gjort det förut.
Hemkommen ilade Matilda direkt upp på Adas rum.
Den egendomliga doften dröjde ännu kvar.
Några tomma lådor stodo utdragna och ett skrynkligt hvitt fräs låg bortslängdt i ett hörn.
Uppdelningen af tillhörigheter, som förlänar afresor en så ovänlig, brutal karaktär, var gjord.
Ada hade tagit sitt och Matilda fått sitt åter.
Hur skulle lifvet kunna lefvas nu?
Blott nästa dag — — det var så absolut omöjligt att förstå ...
Hon föreföll sig själf som en enda jämmerligt falsk ton i sin egen tillvaro!
NITTONDE KAPITLET.
En kall brand har farit härjande fram öfver de stora prärieytorna och lemnat dem täckta af frostens hvitgrå aska.
Oftast glänser den ofantliga rymden grön med en och annan reflex från horisontens blodröda skyar.
Solen dalar tidigt öfver alla de hala, pudrade bräderna och de frusna pilarna, och hårdt och grellt stå villornas brokiga färger mot denna likblå ödslighet.