Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Blefve vi fördrifna från vårt land likt judarna, skulle alltså det nationella falla från våra skuldror som en tom kappa.
För min del skulle jag dock kunna tänka mig en man, hvilken – bunden vid kammaren genom sjukdom – aldrig komme utom Stockholms tullar och som likväl i sitt sätt att tänka och känna blefve en lika klar spegel af det svenska som hvilken som helst friluftsmänniska.
Beständigt vill man hålla oss kvar vid den föreställningen, att en arbetare, som flottar timmer på Norrlands älfvar, eller en jägare, som fäller en björn, är något mer nationellt än – låt oss säga – Ellen Key vid sin lampa.
Och dock är timmerflottaren eller björndödaren icke mer olik en sydländsk landtman än den kammarlärde är olik en yrkesbroder vid ett spanskt eller italienskt universitet.
Hur påfallande är icke skillnaden mellan en Emelie Högqvist och en Ninon de l’Enclos, en Fredrika Bremer och en madame de Staël eller George Sand!
Det skulle kanske icke vara omöjligt att jämka in Synnöve eller Per Gynts mor i ett Tyrolerlandskap, men det skulle vara fåfängt att under en annan flagga än den norska vilja ställa någon af de sträfva eller extravaganta damerna i Ibsens sista dramer.
Nyanseringen blir alltså där skarpare.
När vi vilja förevisa det nationella, slå vi emellertid alltid hufvudet af nationen och peka endast på bålen och lemmarna.
I stället för att väga det yppersta, det subtilaste andliga extraktet med guldvikter, uppmärksamma vi endast de gröfre yttre påtagligheterna.
Du nämner Skansen, denna stad, eller rättare stilla landtby af minnen, hvilken det nästan vore en hädelse att gifva benämningen museum.
Du kan icke med varmare intresse än jag gå omkring bland de låga stugorna, icke lifligare intyga att detta allt är en del af det svenska – men det är också blott en del och icke den väsentligaste.
Om vi klädde oss i nationaldräkter och dansade dalpolska och aldrig begagnade annat än träskedar och satte bondspelmän framför vaktparaden, vi skulle icke i denna kostymlek se tiondelen så mycket af det djupast svenska som i ett enda exempel på hur vi bygga en tankesats, hur vi känna, hur vi handla.
Men detta finna vi närmast hos de friaste, med andra ord hos de upplysta, som minst gått bundna under det tyngre, allt nivellerande arbetet.
Därför äro dessa människor en nations mest utpräglade och fördjupade karakteristikum.
Låt oss sträfva för folkets upplysning och hoppas, att tider en gång skola bräcka, då ordet »folket» icke längre har samma betydelse som nu i dessa rader.
Redan i en sådan sträfvan ligger ju dock a priori som antagande, att det hvartill vi vilja höja folket är något för mer än det, som folket redan besitter.
Vore det typiskt nationella framför allt det folkliga, då måste däremot hvarje nationalist bemöda sig om att kvarhålla folket på den ståndpunkt, där det redan befinner sig.
Om något samlar det nationellt franska i en bild, så är det den härliga, förkättrade parken vid Versailles.
Hvarför skulle vi låta århundradets demagogiska betraktelsesätt spela in på ett ämne, där det icke hör hemma, och i stället uteslutande söka det nationella i byarna utanför parkstängslet?
Och om vi hos oss se mycket af det svenska i den mossbelupna ryggåsstugan, i den af granar skuggade kolkojan, i det med kakor och stånkor dukade julbordet, så möter oss dock något ännu djupare svenskt i den själ, som blickar ut från de gamla porträtten, från de gulnade brefven och anteckningarna och från vår historia.
Än mer skulle jag vilja säga dig, innan jag trycker din hand till godnatt, men din klocka slår redan åtta varnande slag.
Det är kanske därför att du brukar få besök af Evas döttrar som du försett ditt väggur med ett slagverk, hvilket så eftertryckligt påminner om tidens snabbhet.
Inom en half timme måste jag åter sitta i järnvägsvagnen.
Jag kan se i skumrasket att du ler åt mig, som af fri vilja lefver och bor just midt bland allt detta folkliga, om hvilket vi nyss talat, men måhända kan det öfvertyga dig, att jag åtminstone icke talat därom med fientlighet i sinnet eller med en stadsbos främlingskap.
VI OCH VÅR TID,
BETRAKTADE GENOM EN FÖRELÄSARES GLASÖGON OM FEM HUNDRA ÅR.
MINA vänner!
Låt oss dröja vid adertonhundratalet, detta styfmoderligt behandlade sekel, hvilket sällan berörts af våra skildrare.
Liksom sextonhundratalet var det i åtskilligt ett genomgångsrum, där vi icke dröja med samma begärlighet som i femtonhundratalets eller sjuttonhundratalets sagohallar.
Jag skulle vilja kalla adertonhundratalet:
Den svarta sfinxen.
Det rufvar något af gåta öfver hela denna tid.
När vi tala om adertonhundratalet, tycka vi oss se Napoleon den store på sin häst, omgifven af björnskinnsmössor och gyllene örnar.
Men den synen är egentligen snarare revolutionens lysande slutakt och därefter möter den första snabba öfverblicken endast grupp vid grupp af svartklädda tvistande partimän.
Hur litet anade de, att icke politiken, utan en upptäckt inom kemien skulle åstadkomma den efterlängtade omgestaltningen af det yttre lifvet.
Och hur föga anade i sin tur den stora upptäcktens man, att hvarken välståndet eller den yttre omgestaltningen skulle bli i stånd att eröfra åt oss en enda fotsbredd af lyckan.
Satt inte ofta en herre öfver all jordens härlighet i ångest, medan tiggaren nedanför hans fönster dansade och sjöng.
All glädje och sorg ligger i själens öga och den som vill göra oss lyckliga skall icke bekymra sig om vår dagliga spis och vår rock, utan om själens öga.
Men det var inte lyckliga vi ville bli.
Vi begärde mer än så.
Det begärde redan adertonhundratalets rolösa barn.
Nåväl, hur tänkte, hur kände dessa människor?
Deras tidningar, af hvilka dessutom blott ett litet fåtal blifvit räddade bakom samlarens glasskifvor, lämna en förträfflig krönika, men lågo helt och hållet i partiernas händer och äro därför en ytterst grumlad källa.
Bland böckerna hitta vi en mängd själfbekännelser, som kallades mänskliga dokument, men de besitta icke samma värde för forskaren, som den nästföregående tidens skatt af bref och memoarer.
Det religiösa och visionära skapandet, hvilket då benämndes »diktning och konst», sysslade med fejder om »framställningssättet» och splittrades därigenom i en sådan mängd af skärfvor, att det knappast är oss möjligt att sammanfoga dessa till en staty.
Slutligen nedsjönk litteraturen till en efterliggare och blef den minst apolloniskt fullgångna bland konsterna.
Låt oss dock försöka att uppkonstruera några bilder af dåtidens människor.
Man besatt då endast de första kunskaperna om elektriciteten och man förstod ej ännu att binda solvärmen.
Man var ännu i mycket prisgifven åt naturens makter och kände ännu något af vildens vidskepliga vördnad för allt det inom naturen, som syntes våldsamt och skumt.
Rousseaus naivt retoriska naturdyrkan genljöd genom hela detta tidsskede.
De ifrigaste naturdyrkarna voro oftast att träffa bland stadsbor, som påtogo guttaperkaskor när de kommo ut på landet och inbillade sig att alla kor voro förklädda tjurar.
Det förefaller oss ofattligt, men dessa människor kunde tillbedja och förhärliga sensualismen och påstodo sig inför naturen endast vara sjuklingar och krymplingar.
Att lämna en bestämd filosofisk definition på hvad de menade med natur är nu icke möjligt.
Ena stunden kalla de pyramidernas eller Colisseums massor barbariska – och nästa stund hänryckas de af massorna i ett fjäll.
I allmänhet tyckas de med »natur» mena just det, hvars öfvervinnande i alla tider varit civilisationens medel och mål.
Först genom att tillkämpa sig likgiltighet för sensualismen och knäcka naturdrifterna som torrt strå, blir människan en Cato.
Just genom sin obestämdhet urartade begreppet »natur» slutligen till ett tomt klangord, som man framslungade på måfå, där skäl fattades.
Man konstruerade sig då en öfvermänniska, men genom att underskatta betydelsen af karakterens storhet nedsjönk hon nästan ögonblickligen till rätt och slätt en cyniker och storskrytare.
Religionerna voro ännu schematiska, krönikeartade framställningar, hvilkas inre andliga enhetlighet man då först började ana.
Genom att lägga en öfverdrifven vikt just på den religiösa krönikan, blefvo religionerna mer och mer en kastboll i den skarpt kritiserande forskningens händer.
I stället att tvista om det faktiska andliga innehållet stridde man om riktigheten eller oriktigheten hos de religiösa berättelserna om tilldragelser.
Med andra ord, man betraktade religionerna som epos.
Genom att uteslutande vända sig till det andliga innehållet och fordra en djupare religiositet i full samklang med kunskap och känsla, blefvo emellertid de sedermera så mycket besjungna »ateisterna» de egentliga föregångarna till den slutliga omfattande världsreligionen.
Allt detta förefaller ju oss ganska underligt, men låt oss gå vidare!
Som sagdt, dessa människor visste icke att kemien, att upptäckten af Hvita matpulvret skulle bli deras mest genomgripande revolution – deras antibestium.
Man förstod alltså icke ännu att tillverka födan kemiskt af kol, väte, syre och kväfve.
I stället hade man fångna djur, hvilka man drog i spenarna eller slog ihjäl och stekte öfver eld, när man blef hungrig, och landskapet genomkorsades allestädes af de beryktade »åkrarna», hvilka nu bilda våra vackraste gräsmattor.
De sköna kvinnorna i kejsarpalatset Tuilerierna voro likäterskor och en af oss skulle icke kunnat förmås att kyssa dem.
Vi, som på ett helt dygn icke förtära annat än ett glas destilleradt vatten och fem skedar af Hvita matpulvret och därmed äro befriade från alla djuriska tankar på kroppens vidmakthållande, skulle kväljas, om vi plötsligt förflyttades till en af den tidens måltidsorgier:
Blodigt likkött, slemmigt kokta växter, fett, sött och surt ... allt skulle tvingas in under gommen på de beklagansvärda gästerna.
Under tiden blefvo deras ansikten rödglödgade och de försatte sig i extatiskt tillstånd genom att ymnigt förtära en sinnrikt beredd dryck – de gamla romarnes »vinum».
Till och med snillen som Darwin och Beethoven deltogo i dylika utsväfningar.
Endast påfven förtärde sina födoämnen i enrum liksom af blygsel.
Till en början väckte också Hvita matpulvret en gränslös förtrytelse, ty man ville icke hafva något antibestium utan ansåg tvärtom att en viss bredd af bestialitet var tecken på hälsa och styrka.
Vi se af allt detta att sederna voro råa och lastfulla.
Äfven bruket att jaga djur fortlefde ännu och man kunde få se en kejsare, hvilken befallde öfver arméer, timvis stå på lur bakom en grindstolpe för att besegra en hare.
Lusten att döda var dock redan i aftagande och ersattes mer och mer af spelarens lust att träffa.
Dödandet af djur måste sedermera slutligen beläggas med hårda straff.
Långt in i våra dagar har man dock ibland hos sjuka sett återfall till dylika rofdjursbegär utan att elektriciteten förmått hjälpa.
Bland oss anses det olofligt att misshandla ett träd eller att fylla våra rum med plockade blommor för att åse deras långsamma och kvalfulla aftynande i ett glas vatten.
Vi veta nämligen att växtvärlden känner smärta.
Hur mången af oss har icke testamentariskt förordnat att ekarna kring hans hus skola vårdas och omhuldas och att de först få dödas, när de bli gamla och skröpliga.
Vi ha inträngt i växtrikets stilla drömlif, och det har till och med blifvit en sedvänja att man som barn knyter ett vänskapsförbund för lifvet med ett träd och att man slutligen väljer sin graf vid det trädets rötter.
Än förtroligare är vår blick på djurriket, men dåtidens ohyggliga föda tvang ögat att blunda.
Blotta begreppet födoämne hölls i stor ära, emedan födan var svår att skaffa.
Man sade ofta att man arbetade för födan och märkte knappast, att man arbetade för de mest sammansatta önskningar.
Människan har aldrig arbetat för födan.
Hon var i all sin tid en ideell drömmare.
Släktet var då ännu sönderdeladt i en mängd krigförande folk, och vi veta att först på nittonhundratalet utkämpades det sista stora kriget, men lusten att ådraga sig uppmärksamhet genom att våga lifvet kvarlefver än i dag.
Det är den ginaste vägen för en ärelystnad, som icke ser i sin makt att finna andra medel.
Det kan till och med vara något mer, och jag bekänner, att jag afundas den lilla gossen Arcole, som dog hjältedöden på en af barrikaderna vid Seinen.
Det har blifvit tomt och flackt i världen sedan orättvisan blifvit mindre och sedan intet våld förföljer oss.
Ack att jag kunde blifva en af adertonhundratalets människor!
Tillbaka längtar jag till de förgångna tiderna, till orättvisan och svårigheterna, till kättarbålen och krigen, till offervillighetens hänryckning!
Nu vill jag kasta min mask.
Nu skall ni förstå mig.
Jag har icke upprullat dessa skildringar för att brännmärka adertonhundratalets människor utan för att lyfta dem ur det mörker som begraft deras minnen och för att visa, hur här lika väl som när det gäller romare eller fornasiater kläderna bedraga.
Alla voro vi syskon af samma hjärta.
Jag ser i adertonhundratalets morgon en värld af blid oskuld och drömmande natursvärmeri.
Jag ser vänliga flickansikten med en lock vid hvardera tinningen titta mellan fönstrens stärkta gardiner, och kärlekssånger ljuda kyskt och sakta från den blyge magisterns guitarr, medan gamlefar ansar sina rosenstånd vid trädgårdsgången.
Men åskmolnen skockas allt högre och dystrare och färgerna gulna.
Blommorna sluta sig.
Alla vänta ovädret – den stora, allt ödeläggande revolution, som slutit förbund med de vilda naturmakterna.
Men den uteblir!
Den infinner sig först långt senare i det tidsskede, som i historien fått benämningen Källargången.
En revolution, som kommer af sig, förvandlas emellertid skyndsamt till ett stillastående, förpestande vatten.
När vi hälla det på blommorna, öppna de sig icke, utan falla ned.
Det vederkvicker ej längre.
Det förmår blott döda.
Så ser jag taflan mot adertonhundratalets afton.
Sjuka och förtviflade sleto människorna sitt hår och vredo sina händer och ropade efter hjältar.
Just i den tiden ville jag ha lefvat med ofärdens vreda och sköna gudar ljungande öfver mitt hufvud.
Det var en tid för människor, men den platta lycka, den i billig koppar utmyntade skönhet, till hvilken vi nu hunnit, passar tama gäss.
Jag har från den tidens människor hittat bref, skrifna med tårar och blod.
Om grafvarna kunde tala, skulle ni höra en jämmer och kvidan, som skulle komma edra ögon att rinna.
De voro borgareseklets barn dessa människor, det bekänna de själfva, men tänk er dem ej därför samlade i rykiga ölstugor.
Bry er ej heller om att deras hem slutligen liknade de venezianska köpmännens, att de samlade cæsarers och kalifers prakt i sina förlustelseställen, att många af dem i sitt köpmansvansinne till och med spådde att världen tusen år efteråt skulle vara ett slags Amerika, befolkadt af schackrare.
Bakom deras svarta rockar och styfva skjortbröst skrek hjärtat efter räddning, efter den längtade solmorgon, då gamlefars slutna blommor ännu en gång skulle slå upp sina ögon.
Måhända bedrar mig det skrifna ordet.
Kanske var det blott jämförelsevis få som kände det så.
Men voro de också bara femtio eller hundra, bland de hundrade ville jag ha stått för att få verka och önska och böjas till jorden – hvar stund nära att skratta åt min egen oförmåga.
De stego till helvetet för att smädande hämta facklor och virke till brand.
De gingo till historiens rustkamrar och ända till templen på Indiens berg för att få dricka sig otörstiga vid lifsens källsprång.
Några få af dem kommo tillbaka med vatten i händerna, och, medan århundradets sol gick ned, hällde de längtansfullt det vattnet på sagans tulipaner och ljustillbedjandets solros och på alla gamlefars blommor.
De kommo med kläderna rifna och håret grånadt – men glömska växte snart öfver de långa vägar, som de varit nödda att gå.
FÄRGERNA.
DE YNGRE målarna begynna mer och mer att framställa det nordiska landskapet i starka färger.
Mången skakar förvånad på hufvudet åt dessa nyheter och har svårt att göra sig förtrogen med en bild, där man ser våra skogssjöar och klippor i en färgprakt, som af häfd uteslutande tillmätes södern.
Under en snabb resa söderut, då intrycken hastigt aflösa hvar andra, kan du pröfva frågan med ganska enkla medel, äfven om ett mer vetenskapligt tillvägagående naturligtvis bättre skulle precisera resultatet.
Det är dock knappast nog att blott och bart nöja sig med en blick på det förbiilande landskapet.
Samla hellre detta i en spegel, som placeras i ett mörkt hörn af vagnen eller rummet!
En vanlig spegel är dock för hvitaktig och därför betydligt sämre än en glasskifva, som på afvigsidan täckts med ett svart papper.
I nödfall kan till och med papperet undvaras.
Landskapet visar sig på denna glasskifva mörkare och tydligare än för blotta ögat ungefär som på en målning, och färgerna på de omgifvande föremålen i rummet eller vagnen hjälpa dig såsom motsättning att lättare afläsa de speglade färgtonerna.
Genom att flitigt iakttaga och anteckna kommer du till följande resultat:
Det är i mars månad.
Redan i Danmark spåras ett märkbart ljusnande, som du dock i det längsta söker tillskrifva landets ö- och slättbygdskarakter.
I Tyskland bli färgerna torrare och mattare.
I Tyrolen visar sig middagshimmelens blånad något djupare; eljes är allt brunt.
Morgnar och aftnar äro färgstarkare än i Tyskland.
Frankrike är i färger ett allenastående fenomen.
Allt blir där smekande och violett.
Till och med i middagstimmarna härskar det violetta.
Vi känna igen det redan från sjuttonhundratalets målningar, men vore det endast konstnärerna som suggererade oss, skulle ett alldeles liknande landskap i en annan trakt, om viljan vore god, också kunna ses i samma ljufva färgspel.
De moderna konstnärerna ha till fullo uppskattat dessa franska färger.
De lärde sig att älska dem och narrades slutligen också därigenom till alldeles vilseledande färgtolkningar af våra egna bygder.
Venedig i snöyra visar i allo samma färgskala som Malmö i snöglopp.
I Rom har himmelen något djupare blånad, och vid sidan af de skarpt solbelysta hvita murarna och det hvitaktigt soliga, i sig själft färgmatta landskapet verkar denna blånad betydligt djupare än den är.
Vid Napoligolfen i klart väder mattas visserligen taflan af bergens och trädens hvitgrå lokalton, men hafvets blå lokalfärg och vattnets och luftens inbördes reflexer låta det försmälta i mildt blått.
Synranden stöter mer och mer i skärt, och de många för ögat eller kikaren skönjbara ljusröda husen längs kusten bidraga härtill.
Soluppgången och solnedgången ha ej längre Nordsjöns eller Östersjöns skrikande färgståt.
Allt är lent och förtonadt och behagfullt.
Nu har södern begynt, och det grekiska alplandskapet, det underskönaste af alla, reser sig i hela sitt allvar.
Skogarna äro borta.
Allt är endast ett öde och tyst mausoleum.
Hvem ville se Grekland annorlunda?
Skönheten ligger här först och främst i bergens plastiskt mäktiga linier och i färgernas mildhet.
Hafvet och himlen äro blå och bergen dimmigt rosenfärgade ända upp till den hvita snön, som oftast sammansmälter med luften.
Det är den skiftande, ibland silfverglittrande pärlemorsnäckans skönhet, de mjuka, ädla färgernas, icke de starkas.
Vattnets blånad bildar den enda starka tonen.
Konstantinopel i vårbräcket bjuder ett öfvermått af gult, hvilket dock närmast stammar från själfva stadens gula lokalton.
Uppe i Ryssland begynner åter med ens den genomskinliga luften och de kalla, starka färgerna.
I det skogiga Finland komma detaljernas starka lokalfärger redan till hjälp, och ögat, nu vant vid de milda förtoningarna, ser färgerna ligga bredvid hvarandra, utan öfvergång, som bjärta band.
I soluppgången vid Åland griper
Vår herre Marcus Larsons pensel.
Klipporna bli cinnoberröda.
Hafvet blir blåsvart, och skogen blir nymåladt ettergrön.
I solnedgången på Stockholms ström hopa sig svartblå molnmassor på klargul himmel.
Alla lokalfärger framskymta ännu en stund, till dess det blå breder sig öfver vatten och sluttningar, medan fönster och gaflar brinna i vilda, hemskt kalla färger, som skulle yttersta domen stunda.
En sådan färgprakt är utan motstycke i södern.
Där saknas den källa till fantastisk lek med starka och dämpade färger, som vi besitta i skymningen.
Middagsljuset, tråkigt redan hos oss, upplöser där färgerna i stickande glitter.
Byggnaderna och dräkterna kunna vara liffullare än hos oss, men grönskans och landskapets lokalfärger i allmänhet äro, som antydt, merendels gråaktigt matta – det blå Medelhafsvattnet och dettas återsken på luften frånräknadt.
För att gifva stämning af värme ha konstnärerna målat det sydländska landskapet i starka färger, men vi behöfva endast vända oss till äldre italienska skolor för att finna, hur förträffligt en blek luft passar samman med kullarna kring Arno.
Ju längre du vandrar norrut, dess kallare men starkare bli färgerna.
Uppe mot Nordkap, där i den genomskinliga luften icke blott fjord och snöfjäll hårdt och skarpt klarlägga sina färger, utan till och med blommorna bli mer lysande, torde icke ens middagsljuset vid klart väder kunna kväfva landskapet i hvitaktigt skimmer.
Icke södern utan norden är de starka färgernas rätta hemvist.
RYSKA KYRKOR OCH KLOSTER.
NÄR du en iskall vårafton träder in i Kiews gamla vallfartskloster Lavra, tror du dig dröja bland den moderna symbolismens bilder af det förfärande och stirrande.
Med dödsrikets askgrå färger stå skäggiga helgon målade i rad på hvardera sidan om ingången.
Den knäböjande tiggaren anropar dig med det klagande och ödmjuka tonfall, som är ryssarna eget, och inne på klostergården, som genom sin vidd blir dubbelt ödslig, arbetar en mager, svartklädd munk vid sin spade.
Hans hår är långt och hängande som en kvinnas.
Snödrifvorna ligga ännu utefter huslängornas skuggsidor.
Lavra är en hel muromhägnad stad af spökaktiga kyrkor och kloster, liksom Stambuls Seralj en stad af leende kiosker.
Alla väggar äro skinande hvita, oftast oprydda ibland åter med ornament i ett slags rysk bondbarock, men uppe i den gula kvällsluften skrika från kupolerna blankt guld, klarblått, grönt och rödt.
Spöksagan har begynt.
Från klostergården stupar en svängd gata mellan kyrkorna till en trätrappa, många gånger längre än den längsta i Vatikanen.
Utan prydnader och på ena sidan öppen och endast genom ett simpelt räckverk skild från några förvildade trädgårdar, sänker den sig i det oändliga, hemsk och underlig som nedgången till en för alla våra smakbegrepp främmande värld.
Där och hvar i murarna äro dörrar till salar och rum, men du hör ingen människas steg eller röst.
Slutligen kommer du till en gård och en kyrka, hvars stirrande, stjärnbeströdda kupoler tolka evighetens majestät, men som uppfångadt i en fjärrsyn af en vansinnig.
Pilgrimer i fårskinnspälsar trängas med blottade hufvud, och en munk utdelar tända vaxljus.
En sista trappa, från hvilken en mässas mummel tränger upp till gården, leder till de underjordiska celler eller grottor, där S:t
Antoan och en mängd af efterföljare framlefde sina dagar i ensamhet och andaktsöfningar.
Det långa tåget sätter sig i rörelse och vaxljusen lysa in i cellerna.
Sjuttiotre helige, och bland dem historieskrifvaren Nestor, ligga här begrafna i präktiga kistor.
På hvarje kista öppnas det med rödt siden fodrade locket, men när den förevisande munken på uppmaning och synbarligen motvilligt ett ögonblick höjer det hvita svepe, som täcker själfva mumien, blottas där inga förmultnande mänskliga drag, utan en vidunderlig skepnad, som, genom att snudda vid det löjliga, endast blir dubbelt förfärande.
Den döde ligger nämligen klädd i purpurkåpa med guldband och ädelstenar och bär öfver hufvudet en rysk silfvermitra, hvilken är nedskjuten ända till axlarna, så att hela ansiktet blir osynligt.
På detta sätt liknar icke mumien ett lik utan en jättestor champagnebutelj med blykapsel, en karikerad gengångare af en rik drinkare.
Det tar aldrig något slut på denna rad af skrinlagda vidunder.
Luften blir kvaf, nästan het.
Pilgrimerna kunna endast gå en och en.
De skjuta hvarann i ryggen, ty ingen vill bli efterst med mörkret och de öppna kistorna bakom sig, och i en cell pekar munken på en gestalt, som orörlig och upprätt höjer sig ur jorden.
Det är Ivan den lidande, som i tjugu år stod nedgräfd i marken ända till halsen och slutligen dog och förblef i samma ställning, höljd med ett rödt kläde.
Kiew är landtliga helgonsägner; Moskva, »tatarernas Rom», är dramatisk världshistoria.
Redan Novo-Dievitchyklostret utanför staden liknar med sina ringmurar och sexton taklösa torn mer en fästning än ett hem för andäktiga nunnor.
Det var där tsar