Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som sagdt, gemensamma uttalanden från majoriteten kunna icke gifvas, men att det nyss anförda uttrycker hvad en stor del af venstern vill, är så godt som säkert.
Många uttalanden och många tecken vitna derom.
Ett ledande vensterblad har väl nyligen innehållit en antydning om att man borde begära en starkare precision både af rättsfrågan och af det parlamentariska krafvet vid ministèrens sammansättning, men Verdens Gang, hvars stora betydelse just är, att den har en så innerlig uppfattning af den stora valmansbefolkningens känslor och gifver ett nästan instinkt-messigt klart uttryck, för den samma och för det stora flertalet af vensterns representanter — denna tidning framhåller att riksrättsdomen är den stora afslutande uppgörelsen med det förflutna, hvarför fordringen på en kommande ministère är: grundläggningen af en politik, som hvilar på det moraliskt politiska förtroendeförhållandet statsmakterna emellan.
Och det är denna, med nationens sunda uppfattning öfver-ensstämmande politik, som lugnt skall bryta fram — kanske sent
— men dock skall bryta fram, trots alla konstlade försök att blända statens chef och förfalska opinionen.P.
Riksrättens dom
är mottagen med åtminstone skenbart, märkvärdigt lugn.
Vid stortinget väntade naturligtvis en större menniskomassa på domens afkunnande och största delen helsade med starka hurrarop stats * ministern; venstem hade efter bestämd uppmaning i venstems organer nästan helt hållit sig borta och de som voro tillstädes för-höllo sig alldeles tysta — mén redan ett par timmar senare hade staden fullständigt sitt vanliga utseende och i går afton antydde ingenting, icke ens grupper af menniskor.
eller ifrigt samspråk,
•• ^
att något ovanligt försiggått.
Afven utanför statsministerns bostad var tyst och ödsligt.
Grunderna härtill kunna vara olika.
För det första vet hö- ^ gern, att de två partierna i Kristiania äro vida mera jemnstarka än man efter valen skulle tro.
Vidare är sjelfva ministérens sak för en stor del af högern temligen likgiltig.
Högern har ofta varit lika så sträng i sin dom öfver densamma som venstern.
Derjemte visa Kristianiaboarne en icke ringa benägenhet att vänta
att andra skola göra något, icke de sjelfva, men i synnerhet fins det en grund, som också i sig sjelf är tillräcklig, att det icke fins något nämnvärdt antal, som skulle vilja göra motstånd mot ett lagenligt beslut af någon af de konstitutionela statsmakterna, och att de andra icke funnit ögonblicket passande för intetsägande demonstrationer.
Huru som helst — i fall man hoppats på Kristiania såsom fäste för en radikalt drifven motståndspolitik, så tog försvarsmuren sig icke imponerande ut.
Medan stämningen i staden synes jemförelsevis lugn, kan detta visserligen icke sägas om högerpressen; inom denna råder lössläpt förbittring.
Morgenbladet talar som kunde det icke mera finna konungadömet, när domen skall säga hvad som är lag, och det har till den grad förlorat äfven den yttre konstitutionela anständigheten, att det i sina blott till hälften dolda uppmaningar till konungen, om att sätta sig öfver domen, låter honom höra att han i trontalet har salt sin “ öfvertygelse “ i pant.
Detta
9fastän hvarje skolgosse ju vet, att detta uttalande konstitutionell är den nu dömde statsministerns, som ensam svarar för detsamma.
Vår - grundlag känner naturligtvis inga personliga uttalanden af konungen, så att det är blott ett försök på att få konunga-dömet inväfdt i den dömdes sak, medan uppgiften nu för hvar och en, som ser i de konservativa intressena iiågot högre än sitt eget intresse, skulle vara att till hvad pris som helst få denna ministères sak skild från alla de intressen, densamma till fördel för ett enstaka litet parti har satt på spel.
Ty hvilka schackdrag högern ännu skulle tro sig kunna göra, sä mycket måste dock bli klart, att ju längre detta skall fortsättas, desto aflägsnare kommer man från en verkligt sund konservativ politik och desto flera intressen skola taga obotlig skada.
Det säges att hans maj: t förra vintern skall hafva framhållit ridderliga och kamratliga hänsyn såsom grund till att han icke lät sin ministère falla, eftersom det ännu var god tid; det må beklagas om de “ personliga dygderna “ också nu skulle få en så stark öfvervigt öfver den “ kungliga visdomen “, att han skulle låta påskina att statsministerns sak vore hans.
När icke personliga känslor eller förutfattade meningar inbiandes, kan domen ju blott betraktas på ett sätt: statsrådet, som har gjort sig skyldig inför nationen, har i lika hög grad gjort sig skyldigt inför konungen genom sina vilseledande och okonstitutiönela råd.
Ett ansvar som måste blifva så mycket större, som konungen är så mycket frånvarande, och som alla ju veta att han ville sanktionerat statsrådssaken sista gången.
Domen angår tre moment: Det absoluta grundlagsvetot, be-villningsvetot och delningen af ett stortingets beslut.
Af dessa tre moment äro de två sista, isynnerhet bevill-ningsvetot, naturligtvis af en helt annan praktisk vigt än det första.
Detta absoluta veto är ju att betrakta som ett urverldens djur, hvilket aldrig skulle ' blifvit framlockadt ur sin håla, och det är i sin ordning att, när * det icke ville draga sig tillbaka, det blifvit fäldt af ett sådant gammalt svärd som riksrätten.
Det fins väl knappast någon förnuftig menniska, som mera tänker sig att det verkligen ännu en gång skulle kunna begagnas, så att kampenför detta börjar sannerligen likna dessa medeltidens disputationer om bypostaserna, beskaffenheten af elden på Horebs berg eller andra sådana ämnen för lärda drömmare.
Bevillningsvetot deremot!
Hvar och en vetr hvilken ingripande betydelse det kunde hafva, men huru har domen afgjort det?
Hvarken för eller mot stortingets eller regeringens lagliga rätt, domsmotiveringen ställer blott ministérens handlingssätt under det konstitutionela ansvaret.
Bevillningsvetot är två gånger så opopulärt i landet som grundlagsvetot.
Att alls intet veto fans i bevillningsfrågor, hade till den grad blifvit faststäldt bruk, att nästan ingen * inom högern vågade häfda dess rätt, till och med defensoratet gick hufvudsakligen ut på att visa, att det icke blifvit begagnadt.
I intet moment var man så säker på att domen skulle blifva ett fullkomligt juridiskt afgörande.
' Men domarena hade ju blott att döma efter lagens ordalydelse, och efter lagens bokstaf är saken svår att precisera, i det grundlagen knappast kunnat utgå från den möjligheten, att representationen skulle vilja använda mera än regeringen ville.
Det förljudes också med temlig säkerhet, att det icke saknades många röster för att i detta moment alls ingen dom skulle fallit.
Intet visar tydligare än detta, hur samvetsgrant och utan politiska hänsyn domen blifvit fäld.
Samvetsgranheten är drifven så långt, att lagtingsmedlemmame icke allenast icke talat med sina gamla kamrater i odelstinget, utan till och med knappast inbördes om domen; ja, jag vet med säkerhet, att en man som måste räknas till högern, men är af den gamla konstitutionela skolan och derför önskade ministéren dömd, önskade att lagtingsmedlemmame skulle göras uppmärksamma på, huruledes den ringaste meningsskiljaktighet kunde förspilla saken.
Budet blef icke framfördt.
Detta är det enda intresset vid denna dom, men der är något af ännu större betydelse.
I det att intet juridiskt afgörande är gifvet i frågan, men det konstitutionela * ansvaret häfdadt, äro båda partema, regeringen och stortinget, än ytterligare hänvisade till att önska införandet af ett naturligt statsskick.
En regering, som infinner sig i stortinget och samarbetar med detta, skalllätteligen kunna känna, om stämningen för en bevillning, som den anser skadlig, är förhastad och kommer att gå öfver, eller om den är så stark, att ett afslag skall medföra att ansvar göres gällande; å andra sidan kommer majoriteten att genom denna doms mera obestämda form få förökad grund att önska samarbete och daglig kontroll.
Det är karakteristiskt för högerns beteende, att Morgenbla-det alldeles förbisett detta förhållande vid bevillningsvetot, hvilket annars säkert skulle blifvit förkunnadt som en stor seger, blott för att kunna åstadkomma blind förbittring.
Vill man sammanfatta domens resultat, blifver det: att det absoluta vetot är borta ur vérlden, alt det suspensiva vetot i grundlagsfrågor i öfverensstämmelse med stortingets praxis och en i landet rådande, temligen stark opinion, snarare är stärkt än försvagadt *, och för öfrigt blott det enkla häfdandet af minister - ansvarighet.
I dag kl. 2 var deputationen på slottet för att öfverlemna domen, hvarifrån den enligt gällande föreskrift är sänd till justitiedepartementet, der nu en annan af de anklagade skall skrifva utlåtande.
Många hade nog förväntningsfullt hoppats att domen skulle fått en dom — alla dessa blefvo besvikna i sin väntan.
Anmärkning af Redaktionen.
I samma ögonblick, som detta ark skall läggas under pressen, meddelar telegrafen den i hög grad märkvärdiga sista akten.
Att spörja efter orsakerna till denna företeelse, tillkommer oss icke, men vi m&amp;ste fasth&amp;lla vid hvad vår ärade korrespondent såväl i denna som i en föregående artikel låtit förstå, att nämligen konung Oskar enskildt förklarat sig benägen för eftergifter, på livilka excellensen Selmer icke velat ga in, och att följaktligen excellensen — om, såsom man naturligtvis borde kunna förutsätta, ingen dubbelhet funnits — trotsat bada statsmakterna.
* Efter ansvarslagens ordalydelse skulle spörsmålet om ” intet veto ” under inga omständigheter kunna p&amp; rak arm afgöras.UB DAGENS KRÖNIKA
DNDEE MEDVEBKAN AF
CLAÉS LUNDIN, ALFREDO MAZZA,
VILH.
WADMAN, HELEN ZIMMERN,
■FYTEIíJDE ÅR.C3-ÅNQ-EJN " ANDRA HÄFTET
- » H®Hc-
Boktryckeri.Två aprilfrågor.
Wadman.
En af mina närmaste grannar är en gammal man, som jag rätt ofta på qvällarne brukar besöka och språka med.
Han följer med i tidningarne så godt hans af åldem försvagade ögon det tillåta.
Luckorna i sitt vetande brukar han fylla genom att “ pumpa “ mig.
Någon gång läser jag högt för honom.
För några dagar sedan råkades vi.
Jag hade ett Dagblad med mig och läste för honom våra välgörande fruars granna upprop till Sveriges qvinnor.
Gubben fann saken mycket rolig.
Han gnuggade händerna, som han brukar göra, när han känner sig riktigt belåten.
Att han satt och klämde, som man säger, på någon lustig anmärkning, det kunde jag se på ryckniijgarne i mungiporna och på de skiftande rynkorna vid ögonen.
* Och i förtroende kan jag nämna, att gubben, så gammal han är, en och annan gång försöker sig på en witz.
Han lät mig emellertid gå på med läsningen.
Och jag läste ända till ålut, markerande de.
mest anslående (kursiverade) punkterna.
När jag kom till alla namnen gjorde jag en paus.
Nå, det finnes väl underskrifter?
Ja bevars.
— Och jag läste upp dem alla — hade ' jag så när sagt.
Men jag hoppade verkligen öfver några tiotal.
Det tyckte jag mig kurlna ha råd till.
Gubben satt tyst en liten stund.
1♦
Ögonen plirade bakom glasögonen och munnen småmyste så trefligt.
“ Drifver di igenom det der, så är ju försvarsfrågan löst utan all afskrifning och utan allt bråk. “
“ Hur menar farbror? “ sporde jag.
“ Jo, “ sade han långsamt, “ om hvarje svensk q vinna årligen skänker Kongl.
Maj: t och Kronan en “ krigare “, så skall väl Sverige i en framtid ledigt kunna hålla stången mot hvilken fiende som helst, hi, hi, “ tyckte han och gnuggade belåtet händerna.
Jag skrattade också naturligtvis.
* “ Farbror är då alltid så rolig. “
Att störa gubbens glädje öfver witzen genom att framhålla mina farhågor för en möjlig öfverbefolkning ville jag ej.
Vi kunde då också lätteligen kommit in på emigrations-frågan, som vi helt nyligen, i följd af Ernst Beckmans hemska varningar, ända till leda afhandlat.
Vi skämtade emellertid helt godmodigt och hjertligt med detta nya storartade prof på qvinlig offervillighet.
Så talte vi allvarsamt om saken.
Ty den har sina allvarsamma sidor, det kan ej förnekas.
Många till och med.
Och när jag kom hem, läste jag å nyo med eftertanke igenom uppropet.
Så kom jag plötsligt att tänka på: hvem är roten och • upphofvet till allt detta?
Det är naturligtvis någon af de undertecknade — en qvinna, det är klart.
Ty man kan väl ej i den här affären med något slags fog undra och spörja: Ou est 1 ’ homme?
liksom man alltid anser sig hafva rättighet att fråga, när det gäller djerfvare företag af det manliga slägtets medlemmar: Ou est la femme?
Nej, det är ju alldeles otänkbart.
Men så slog den tanken mig som en blixt: såvida ej ... Och så tog min tanke allt klarare form.
Skall jag våga säga ut?
Nå, ja, hvarför icke.
Det är ju en af vår tids skönaste rättigheter att få säga hvad som helst, blott man ej begagnar smädligt skrifsätt.
Derför.
fortsätter jag, ty min gissning är ingalunda smädlig — tvärtom: så vida icke den ärade ledamöten af andra kammaren på Hel-singborgsbänken, herr Borg, här varit framme med en liten “ vinkus “.
Han har ju så godt som tagit “ svenska qvinnan “ på entreprenad — for att begagna én modern författares uttryckssätt.
Tänk blott på qvinnorösträttsfrågan.
Hvem är det väl som har äran af att ha fört denna fråga under debatt; hvem har varmt, eldigt talat för qvinnans rösträtt, om icke just herr Borg?
Vill någon svenska qvinnans väl, så är det visst han.
Med fetstil torde nog en dag hans namn tryckas på första bladet af Svenska qvinnofrigörelsens historia.
Derom är jag lifligt öfvertyged.
Men jag hör er fråga: hvad skäl kan ni hafva att misstänka herr Borgr * Visserligen är det sant, att han ...
Men i alla fall ...
Jag förstår ej, hvad intresse han skulle kunna hafva af att en sådan förening komme till stånd.
Jo, ni skall få höra.
Vi skola söka utreda saken för oss.
Vi äro ense om, att qvinnan ligger herr Borg om hjertat.
Men äfven om den svenska qvinnan skulle blifva innerligt ledsen, så nödgar oss vår sanningskärlek att tillstå, att hon för herr Borg torde komma endast i andra rummet.
Fosterlandet intager naturligtvis det första ..
Man vet ju, att herr Borg, såsom det en nitisk fosterlandsvän egnar och anstår, städse varit på språng efter en tillfredsställande lösning af de s. k. stora frågorna.
Nu har han å ena sidan
— på hvad sätt vill jag ej försöka utreda, det är ett psykologiskt fenomen — kommit på det klara med, att den svenska qvinnan hyser stor benägenhet för fastningsbyggande, att hon lifligt åstundar skapandet af en ordentlig träng m. m. dylikt — ■ allt utan några önskningsmål beträffande afskrif-ning och annat trassel.
Troligen skulle hon utan vidare medgifva den der afskrifningen eller aflösningen, hvad det nu kan heta.
Och det vore ju en välsignad sak.
Men å andra sidan vet han också — genom att låta fakta tala — ’ att den svenske mannen, öfver hufvud taget, hyser en till afsky gränsande motvilja för befästningsarbeten, tränghus-byggande och mer sådant samt att han envist med försvars-frågan söker hopkoppla alla möjliga andra frågor.
De senaste riksdagarne hafva ju gifvit detta för handen.
Hade nu, menar herr Borg, såsom vi tro oss förstå, den liberala svenska qvinnan egt rösträtt och hade hennes vilja på vår riksdag varit representerad, hade nog omröst-ningarne i gemen angående dessa stora frågor utfallit annorlunda, än de nu gjort.
Karlsborg * hade att börja med fullbordats, trängen fått sig nödiga hus.
Och hade väl isen varit bruten och qvinnan fortfarande haft ett ord med i stämman, så hade nog allt det andra gått som en dans, landet kunnat andas ut och tänka på annat än möjliga fredsbrott.
Derför, om man ej för evigt skall stå och stampa på samma fläck, måste till qvinnan utsträckas den rätt, som mannen, obegripligt nog, för sin egen del tjurhållit — uttrycket är icke för hårdt — allt sedan det första samhället
* danades.
Detta borde ligga för hvar och en så klart som kristall.
Men, tyvärr är ej så förhållandet.
Endast herr Borg har hittills fullt insett det.
Hans klokhet förbjöd honom dock att under riksdagsdebatten framlägga sin upptäckt.
Han visste väl, att, om han tagit bladet från munnen och yppat sina innersta tankar, det kunde händt, att qvinnans rösträtt tvärt vägrats.
Ty mången skulle kanske dragit hans ord i tvifvelsmål, mången skulle kommit med farhågor för maktmissbruk etc., Med ett ord, man skulle genom att diskutera saken ingenting vunnit.
Misstroende mot både herr Borg och svenska qvinnan kunde blifvit följden.
Och ut-sigten för nämda qvinna att få rösträtt kunde än mer minskats.
Derför nöjde sig herr Borg under debatten med vanliga, tarfliga skäl, försökte hvad verkan vältalighetens berusande blomster kunde ha på “ farbröderna “.
Han trodde visst icke att det skulle gå.
Men ett försök skadade ju aldrig.
“ Farbröderna “ förskansade sig bakom låtsad godmodighet, togo förslaget till och med litet skämtsamt — de fåvitske !f Q
Dermed — med förslagets genomfall — hade också en ny, kanske flerårig stiltje för de stora frågorria varit så godt som gifven, om herr Borg ej hade haft sin reserv, som var mer dugande än hufvudstyrkan.
De skola se, då de ej velat tro, mente han.
Mot invändningar sådana som dessa: qvinnan kan omöjligen förstå dessa frågor och åtskilliga andra, de falla ju alldeles utom hennes sfer; hon kan icke intressera sig för dem; arbetet måste fördelas mellan man och qvinna; hon har ju sitt bushåll att sköta, sina barns uppfostran att öfvervaka, hon har sin toalett och sin välgörenhet, kanske också en smula literär verksamhet; hennes krafter kunna omöjligen räcka till att bära flere bördor — mot dessa lumpna invändningar ville nu herr Borg genom Svenska qvinnoföreniiigens stiftande ställa det enkla faktum:
• att den svenska qvinnan förstår lika bra som mannen de fosterländska frågorna; att hon varmt intresserar sig för dem; att hon godt liinner att taga i tu med dem; att hennes krafter äro vida större än man hittills trott; att hon till och med är mäktig af personlig uppoffring för statens väl — allt detta ville herr Borg låta den svenska qvinnan med ett enda slag visa.
Han framlägger för henne sin plan.
Hon antager den genast.
Listor cirkuhera i flygande fart.
Några tidningsspalter kungöra, saken — kostnadsfritt till och med.
Det är så enkelt, att man riktigt häpnar.
Rösträtt kan efter detta omöjligen vägras henne.
Alla bli ju tillfredsstälda — äfven aflösningsiframe, såsom man har skäl att antaga.
Om icke detta “ tar “ vederbörande, så tar väl aldrig något dem.
Och så härtill den genialiska tanken att med ens öppna tillträde till föreningen för alla Sveriges qvinnor, icke blott städernas, hvilka hittills haft så godt som monopol på välgörenhet i stort, utan äfven landsbygdens qvinnor, till och med de armaste.
Alla äro nu i tillfälle att visa, hur högt de tänka om fosterlandet, huru varmt de intressera sig för dess fred och välstånd och frihet.
Jag ser i andanom med hvilken känsla af stolthet dags-verltarhustrun, backstugusitterskan lägger slant till slant i det doldaste hörnet af öfversta dragkistlådan, för att en dag med sin krona inknuten i näsdukssnibben gå in till närmaste filialkontor — jag förmodar organisationen går i den riktningen — för att hos filialdirektrisen låta skrifva in sig i Svenska qvinnoföreningen.
Om äfven hennes hjerta ' skulle svida, när hon lemnar ifrån sig de med slit och släp för-värfvade styfrarne, som hon nog ibland känt sig frestad att gripa till, när barnen skrikit efter bröd — så bör den tanken skänka henne full tröst: “ den stolta fästningens murar skola, på samma gång de utgöra kommande slägtens värn, bevara en erinran om den svenska qvinnans fosterlandskänsla. “
Att hon, genom att gifva sin skärf, indirekt — möjligen någon gång direkt — beskattar sin man, sin familj, då hon ur huset bortför ett kapital — låt vara litet, så är det dock ett kapital, som är förvärfvadt för familjens behof och som måste på «andra håll, genom fördubblade ansträngningar, återtagas; att det ännu ej är utredt, om Karlsborgs läge och beskaffenhet i öfrigt är af den art, att det verkligen kan utgöra “ ett värn för kommande slägten “ — allt detta vet hon ej och behöfver ej veta.
Ty tanken är i alla fall stor, bevekelsegrunden ädel.
Hon hat * gjort en god gerning, och så får ju hennes namn stå tillsammans med namnen på dem, till hvilka hon förut blickat upp med beundrande afund — kanske till och med läsas i tidningarne.
Och sedan, när kungen får alla dessa pengar från den svenska qvinnan, med hvilken oblandad förtjusning han skall mottaga dem, och hvad de gnidiga och kortsynta riksdags-gubbarne skola känna sig stukade.
Äfven den tanken bör hugna henne — i fall hon tänker såsom en vanlig menniska hvilket jag förmodar hon också ibland tillåter sig.
Emellertid — ära vare den svenska qvinnan, när hon gör hvad hon bor och han göra !Det är en annan fråga, öfver hvilken jag i dagarne mycket grubblat och som gjort mig mycket bekymmer, ehuru den ej direkt kommer oss svenskar vid.
I viss mån berör den oss dock.
Det är nämligen en svensk man, som i den spelar en stor rol — ja, hvarför icke hufvudrolen.
Frågan lyder så: Hur skall det till slut ga med Italien, om vår Strindberg längre får hållas der nere?
Betänk så mycket han redan uträttat der!
Han har sagt till Italien öppet och skoningslöst, som han brukar: Ni är en humbug, sir!
Och hvad mer, han har visat att så är.
Det skulle fordras en vanlig mans hela lifstid att blotta, draga fram i ljuset så mycken humbug, som han på ett par veckor hunnit med.
Den blå himlen dernere — för att nu taga ett par exempel — hvilken våra artister och poemboksförfattare med pensel och med ord målat så blå, så dunkelt azurblå, den håller icke alls fårgen.
Vår svenska himmel är fullkomligt lika blå.
Är det icke förtjusande att ha fått veta detta?
Och vattnet der sedan?
Ni har väl sett en viss olje-iargstafla med snyggt klädda neapolitanare i en båt ute på ett vackert och blått haf, lika blått Som himlen öfver dem?
Den taflan är en ryslig humbilg.
Tänk er det der hafvet utspädt med två tredjedelar fotogen, himlen som en reflex af detta utspädda haf, båt, neapolitanare, berg och stränder i ungefar samma proportion modifierade, så kan ni få en föreställning om, huru den taflan bort sett ut, om den varit en bild ur verkligheten.
ViÄ ni se, hur pass blått hafvet är der nere i Italien, så kan ni ge er ut till Kanholmsfjär-den.
Vattnet i den har alldeles samma färgton som de italienska vattnen.
Men innan ni ger er dit ut, skall ni noga akta er för att läsa en viss författares naturskildringar från de der trakterna.
Man tager så lätt intryck af hvad man läser.
Ni kunde då i hastigheten inbilla er, att vattnet derute är grönt, ja absintgrönt.
Men lyckligtvis kan jag försäkra er, att det är så beskaffadt endast — i vårbrytningen.
Faktiskt är det, såsom herr Strindberg nu lyckats uppdaga, lika blått som vattnet i påfvarnes land.
Och orangen, aloén, palmerna, acasian - och alla de der prydnadsväxterna, som ni så mycket beundrat på taflor, läst om i reseskildringar, växtgeografier ooh poemböcKer
— ack, de äro allesamman importerade af de listiga itali-enarne^för att locka främlingar till landet.
Nå, de monumentala bygnaderna, de konstfullt arrangerade trädgårdarne, marmorpalatsen?
Ah, inte något alls att tala om!
De senare äro så smutsiga, att man riktigt mår illa, när man ser dem.
Men allra värst är det med detta lands så mycket prisade och lofsjungna ilatur.
Jag riktigt fasar, när jag tänker- på den.
Men ni kanske har sett det sjelf i rese-brefven.
Den finnes rakt inte.
Strindberg har nu en hel vecka der nere ideligen sökt efter den, men har ännu icke lyckats anträffa den.
Han har gått utmed hafsstranden och letat.
Han har klättrat uppför ett berg, flere tusen fot högt, i värme och qvalm, öfver otrefliga, af solen brunstekta klippor, släpande på sitt tunga, af mäktiga tankar uppsvälda hufvud och på en tarflig matsäck, hän har gått och stält sig högst uppe på bergstopparne, sett i kikare, tittat ut öfver den förr s. k.
' pittoreska Gampagnan, frågat vägvisare — nej, han har ej kunnat upptäcka den.
Den existerar icke.
Den är en produkt af resandes fantasi.
Har man sett maken?
Nu i dagarne har han ämnat sig ut för att forska efter det gamla Roma, verldens forna herskärinna, som vi likaledes mycket hört omtalad.
Tänk, jag riktigt darrar för Rom, fast det icke ligger i vårt land.
Uch Vatikanen och Colosseum!
Med vild och orolig nyfikenhet kastar jag mig öfver hvarje nytt nummer af Dagens Nyheter.
Har han varit der?
Tänk om Vatikanen icke är större eller vackrare an t. ex.
Teknologiska institutet!
Tänk om fresko-målningarne äro urblekta!
Ja, jag går så långt i mina far-•