Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af denna ofullständiga teckning torde man finna lill hvilken grad man har förtroende till den notarie hvars redlighet och kunskaper blifvit pröfvade.
Och för ali denna nytta notarien bildat uti samhället fordrar han ingen lön af Staten, endast den betalnig som gifves af den som anlitat hans biträde.
Deremot är det notarien förbjudet, alt nånsin som advokat inför domstol upträda för någon af dess klienter.
Hvar och en torde inse till hvad grad - notarial-embetet, så begagnadt, skulle minska antalet af rättegångar, och aflägsna behofvet. af ökadt antal domare.
Jag föreställer mig att om detta mitt förslag antages, hvarje hofrätt finge sig npdragit att upgöra vissa distrikter inom hvilka 2 eller 3 Not.-Publici kunde anställas, när de nemi. upfylla alla föreskrifna vilkor för qvalifikation dertill.
Hos oss, der inga permanenta domstolar på landet finnas, vågar jag t. o. m. framkasta den tanken alt de kunde bemyndigas att vid vissa tillfällen fungera som Polismästare i orten, och då gröfre brott blifvit föröfvade kunna kallas att skyndsamt begifva sig å ort och ställe till företagande af preliminärt konstaterande af alla förhållanden.
Visserligen böra de då af Staten derföre retribueras, men nyttan af en undersökning förrättad genast efter brottet af laglig person, lärer tillräckligt ersätta sådan Statens kostnad.
Ehuru förutseende att det motstånd detta mitt förslag måste röna, hvars ofullständighet jag villigt i förväg vidkännes, vågar jag likväl tro att hvar och en som blifvit närmare bekant med denna skall vitsorda dess nytta äfven i Sverige.
St:r icke uti ett mål af denna art kan ega någon beslutande rätt inskränker jag min motion derhän: ”Att R.
St:rs underd. önskan är, att H. M. ville taga detta ärende i nåd. behjertande, och derest det vunne R.
Stms bifall, K.
M. ville i nåder härom meddela Ständer förslag lill lagstadgande härom.
H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, anförde sedermera mundtligen :
Då liden medgifver, anhåller jag få kasta en återblick på en motion, som här är väckt, att fördubbla stämpelafgiften på tidningar.
Jag får dervid äran förklara, att jag hvarken tillstyrker fördubbling af bevillningen ej heller af sjelfva stämpelafgiften, såsom en onyttig och osäker åtgärd.
Deremot anser jag att ett modereradt postporto är rätta sättet att beskatta tidningarne.
Man skall dervid säga, att jag är en af de 400 tyranner, som vilja hämma uplysningen.
Ja, mine H:rr! men det är fråga om hvad uplvsning man menar.
Jag fruktar för att den vi nu se lysa, tack vare Hr ijfver-Ståthållaren, är säkrare och bättre än den, vi få af avisorna Den 31 December e. m. 353 allmänhet.
För öfrigt må hvar och en döma om sin egen smak.
Om smak får man aldrig disputera.
Den ene tycker om tidningar, som hafva en liten obetydlig ström af galla, som silar igenom.
Ja! det må vara.
En annan tycker om sådana tidningar, som hafva förgylda kanter och äfven förgyllnig på sidorna.
Det är äfven en smak.
Men när våra orkeslösa läsare nödvändigt vilja fördrifva sin tid med upfatlning af tidningar, så må de betala sin ovärderliga korrespondent; det är icke för mycket hegardt; och derföre tillstyrker jag, att en lagom hög postporto måtte dem påläggas, eftersom Post-Styrelsen kunde finna lämpligt alt föreslå.
Det är så mycket rättvisare, som den tiden posthemman inrättades och deremot befriades ifrån andra ouera, hvilket är oss alla bekant, så fanns knappt nog en eller annan tidning i hela riket.
Nu kräla tidningar i alla vrår och alla vilja blifva forslade i alla riktningar till landets yttersta ändar, för alt uplysa oss rör:de vår sällhet.
Nå ja! vi emottaga dem gerna; men böndernas hästar emottaga icke denna börda lika villigt, som vi.
De hästar, som förr drogo en måttlig tyngd, få nu draga avislumpor efter pund.
Det är då skäl alt postbönderna få åtnjuta ersättning derför.
Jag är för öfrigt ingen fiende till publiciteten.
Det är en näring, ingenting annat, mine H:rr! likasom hvarje annan, och så till vida är det én loflig näring.
Man hänger ut skylten.
Den ena skylten heter i stora bokstäfver liberal, och den andra i lika stora bokstäfver heter konservativ.
Hvad är det för öfrigt alltsammans?
Skuggor, det ena som det andra, villande skuggor, som löpa undan oss, och knappast hinna ut i skrift och tryck, förrän de äro glömda saker.'
Låt dem sjelfva gå och gräfva i sina gamla blad; jag tror de skola vämjas dervid.
Då vi nu skola yttra oss såsom beskattande, så kommer det an på, hvilkendera methoden är den bästa och jag, för min del, håller före, att det är bättre alt ålägga tidningarne ett modereradt postporto, än att i detta afseende vidtaga någon • annan åtgärd.
Jag anhåller om denna motions remitterande till vederbörligt Utskott.
Hermelin, Carl, upläste 5 motioner af följande innehåll : l:o.
Ibland de inkomster eller aflöningsmedel, som tillkomma Domare, så väl på landsbygden, som i städerne, utgöra bölesandelar och vade-penningar visserligen en mindre del, men hvilket ändock torde förtjena tagas i nogare betraktande.
Enär det icke är tillåtet att vara domare i sin egen sak; så tyckes att någon del, — större eller mindre, — af det penningeansvar eller de böter, som domare ådömma, — icke eller bör dem tillfalla.
Förordn:n af d. 20 Jan. 1779, har redan till en del i öfverensstämmelse härmed, ändrat föreskrifterne i 32 2 H. 23 354 Den 31 December e. m. kap. R.B:n, oell jag hemställer vördsamt en ytterligare förändring af 3 § af nämnde 32 kap., så att domarens anpart af sakören måtte nphöra, utan ingå bland öfrige saköres-medel lill statsverket eller häradet.
Beträffande de s. k. vade-penningarne, så erhöll, enl.
Konung Christoffers LandsLag af år 1442, Häradshöfdingen allenast £ af desamme, i händelse hans dom stadfästades af Lagmannen, men måsle utbetala vida mera om domen ändrades.
Jemlikt 1734 års lag ökades parters vade-penningar ifrån 12 öre till 3 mark, hvilka enl. 1776 års förordn. utgått med 12 sk. b:ko, som Häradshöfding garne ägde behålla, ehvad HäradsR:ns dom stadfästades eller ändrades.
Då LagmansRättme för några år sedan uphäfdes, förökades vade-bcloppet vid HäradsR:ne, i likhet med det vid RådhusRme, till mera än sexdubbla beloppet eller till 1 R:dr 32 sk. b:ko.
När man nu bör kunna antaga att lili HäradsR:nes domar ändring sökes och vade-penningar erläggas i samma mån som desse äro brislfällige, då deremot detta mindre ofta vanligen inträffar, när domarne äro hvad de böra vara, enligt med lagarne, sä finner man att den mindre insigtsfull eller vårdslöse domaren blir gynnad med en pekuniär vinst, framföre den verkligt insigtsfull och redbare.
Ett sådant förhållande synes icke allenast orättvist, utan äfven medförande menliga följder, i händelse man finge antaga att de utaf sportler och expeditionslösen lefvande
Domare derigenom upmunlras att utfärda mindre fullgode domar.
Delta skulle då äfven kunna äga inflytande på ökade göromål för HofR:ne, och således att nya ledamöter måtte derstädes aflönas, och kanske nya divisioner organiseras.
Att återgå till våra äldre svenska lagstadganden, i enlighet med Konung Christoffers lagbok, att Domaren endast finge behålla vade-penningar, när hans dom utaf OfverDomaren gillades, men återgälda ett högre belopp, då domen ändrades, vore troligen ett nyttigt och ändamålsenligt korrecliv, men torde nu mera icke vinna tillräckliga sympathier, och således icke böra föreslås, utan i stället med ändring af 25 kap.
R.B-.n, att vade-penningar måtte antingen nphöra, eller också erläggas medelst någon förhöjd charta-sigillala afgift, i händelse man anser att någon dylik beskattning är nödig och nyttig för att återhålla tvistande parters rältegångslystnad.
Jag tror mig vara förvissad att den aktade svenske domarecorpsen ingalunda förtjenar misstänkas för hvad som blifvit antydt såsom en möjlighet, men jag önskar en lagförändring, på det att icke ens misstroende eller misstänka derom måtte kunna upslå; ty en domare bör vara uphöjd och fredad för allt dylikt, och hvartill det är lagstiftarens pligt att bidraga.
Jag hoppas att härutinnan njuta understöd af H:rr Domare sjelfva.
Den förminskning, som härigenom upstår uti Domares löneförmåner, hvilka till största delen äro beroende på rättegångars antal och ultämjande, kunde deremot lämpligen ersättas af Statsverket, genom bestämdt årligt anslag eller lön, destoheldre när man besinnar Statens betydliga och tilltagande inkomst af chartasigillata-medlen, hvartill rättssökande parter i betydlig måtto bi - Ben 31 December e. m. 355 draga, och derföre synes böra företrädesvis användas vid en nödig förändring eller förbättring vid Domares aflönande.
Den Nämnden tillkommande bötes-andelen bör äfvenledes af förenämnde anförde skäl uphöra, och tillfalla antingen häradet eller ingå till statsverket, samt Nämnden vederlag derföre tilldelas att utgå i förening med den ersättning för fordna tiugsgästningspenningarne, hvilka nu af Nämnd och Häradshöfdingar åtnjutas.
Hvad som blifvit föreslagit om HäradsR:ne eller domstolarne å landet, anser jag mig äfvenledes böra föreslå rör:de Städernes domstolar eller RådhusRme.
Remitterades lill LagUtsk. 2:o.
Aflöningssättet för
Domare på landsbygden eller för Häradshöfdingarne, har tillförene utgjort föremål för R.
St:rs öfverläggningar, och jag tror mig icke sakna skäl att ånyo framställa detta ämne.
Deras löne-inkomster af Staten äro högst obetydliga och endast en del Domare ega boställen, hvilka äfven i allmänhet torde vara af mindre betydenhet.
Deras egentliga aflöning består deremot utaf expeditionslösen eller sportler, beroende till stor del af de flere eller färre eller långvariga rättegångar, som af dem handläggas.
Det är således i allmänhet stridande emot
Domares fördel att förlika tvistande parter: hvadan föreskriften i 20 kap. 2 § R.B:n synes vara nästan bortglömd.
Om Domaren, mindre att klandra, mera att beklaga, tilläfventyrs mången gång nödgas nedtysta sin känsla och böjelse för en dylik förlikning vid tanken på egen och sin familjs nödvändiga utkomst, så är å andra sidan ej mindre beklagansvärda de parter, som måste vinkännas'följderna af tvisternas förlängande, nemi. det demoraliserande inflytandet och den pekuniära förlusten.
Härjemte må ej förgätas följande gångbara anmärkn:r, att endast 7 stafvelser å hvarje skrifven rad tillfyllestgör laga anspråk, då snarare 10, utan svårighet, kunna derå rymmas: att expeditioner författas stundom vidlyftigare än nödigt är, för att öka arktalet och dymedelst bereda högre lösen: att mål stundom onödigtvis upskjutas ifrån det ena tinget till det andra för att bereda större expeditionsinkomst, i synnerhet förledande då, vid hvarje serskildt ting, den högre lösen för lista och 2:dra arken ånyo beräknas, flere anmärkmr att förtiga.
En förändring af
Domares aflöningssätt, är dock icke af den enkla beskaffenhet, som mången torde föreställa sig, och ehuru jag, för min del, anser att en betydlig förändring deri vore ganska nyttig och af behofvet påkallad, tror jag dock att man icke bör gå ifrån den ena ytterligheten till den andra, hvarpå man ofta ser exempel och hvarföre man i lagstiftningsväg bör se sig väl före, ty jag fruktar att om all lösen eiler sportler borttagas och endast en fixerad lön bestämmes, så skulle åter andra olägenheter kunna upsla. 23* 356
Den 31 D ecernber e. m.
Till R.
St;rs öfvervägande tager jag mig derföre frihet lieraställa huruvida icke, jemte någon betydligare förändring af sporteltaxan, nyttigt vore att
Häradshöfdingarne lill ersättning för hvad de genom denna åtgärd möjligen skulle komma att förlora uti inkomst, bekomme utaf statsverket någon del af sin lön uti bestämdt kontant belopp, större än för närvarande, hvartill, enl. mitt förmenande, tillgång lätteligen finnes uti Statens ökade charta-sigillala-inkomster.
Desse inkomster, hvilka för år 18b 1 utgjort 943,308 R:dr, i st. f. endast 550,000 R:dr, som R.
St:r vid sednaste Riksdag påräknade, härflyta ostridigt till en betydlig del af rättsökande parter, utgörande således en nog dryg beskattning å dem, som nödgas anropa de offentliga myndigheterne om rättvisans åtnjutande.
Mig synes derföre i högsta måtto billigt och rättvist att åtminstone någon del af denna inkomst återginge lill befordrande af lagskipningens förbättring.
1 händelse Höglofl.
Lag- och StatsUtsk:n, som torde komma att taga denna framställning i öfvervägande, icke. äga tillräcklig tid eller tillfälle att för delta ämne upgöra ett fullständigt förslag, hemställes, att Utsk:n behagade föreslå R.
St:r att hos Konungen framställa underd. begäran det K.
M. täcktes, efter HofRmes, samt nitiske, erfarne och opartiske personers yttranden, låta utarbeta ett förslag till någon förändring af Häradshöfdingarnes aflöningssäti, jemte hvad dermed har gemenskap, för att meddelas R.
Sl:r vid nästk.
Riksdag, såvida detta icke kan under den närvande medhinnas.
Begärdes på bordet. 3:o.
Comminislrarnes knappa, ofta otillräckliga aflöning, torde vara allmänt erkänd och lärer tillförene varit föremål för R.
Stms öfverläggningar.
Enär troligen hvarken församlingarne torde vara böjda att förbinda sig lill nya tillskott, icke eller R.
St:r alt utaf statsverkets tillgångar anslå medel dertill; så torde efter mitt förmenande, Paslorerne eller Kyrkoherdarne i allmänhet, utan alltför stor afsaknad, kunna lill Comministrarne afstå någon ytterligare liten del af sin tionde.
Genom jordens tid efter annan ökade upodling är otvifvelaktig! att Kyrkoherdarnes löneförmåner, som förutom boställena, pä landsbygden synnerligast, utgöres af tertial liouden, också blifvit under århundradens förlopp icke obetydligt förökade.
Deremot hafva Comministrarnes aflöning, förnämligast reglerad under Konung Carl Xl:s tid eller på 1680-talet, icke undergått särdeles förändring.
Den lärer ock egentligen bestå utaf boställets afkastning, af den s. k.
Kapellans målan, utgående efter hemmantals- beräkning, samt af det belopp, som under namn Pastors-lön, utaf Kyrkoberdarne utgifvas, och hvilket i Upland vanligast utgår med 8 å 12 tunnor spannemål.
Detta lönebelopp utaf Paslorerne har sedan Carl XI:s tid troligen aldrig blifvit ökadt, ehuru deras förhöjda inkomster tilläfventyrs dertill gifvit billig anledning.
Mig är dock icke obekant, att vid Pastorers dödsfall någon samlad förmögenhet sällan finnes uti deras sterbhus, och säle - Den 3] December e. m.
357 lies kunde påstås att deras närvar:de inkomster icke äro mera än nödvändiga; men detta torde till någon del härflyta deraf, att många Prestman äro skuldsatta när de få emottaga ett pastorat, och isynnerhet då de förut längre tid varit Comministrar.
Således föreställer jag mig, att PresteSt:ts utkomst icke skulle blifva försämrad, om Pastorernes löner till sine Comministrar eller Kappellaner fördubblades eller ökades ytterligare med S å 12 T:r säd; likväl torde undantag böra göras vid mindre pastorater och kanske uti en del landsorter.
I händelse R.
St:r skulle gilla denna motion, torde böra begäras en underd. begäran hos K. M., att Consistorierne i förening med K:s Beth: de lill K.
M:s slutliga pröfning måtte upgöra förslag till dylika lönetillökningar för Kapellanerne, åtminstone för dem, hvilkas Pastorer i löne-inkomster uti tionde och boställsafkastning, äga circa 200 l:r sädsvärde, att utgå framdeles i mån af pastoraternes ledighet och innan nye Kyrkoherdar blifvit utnämnde.
Jag föreställer mig nogsamt att denna framställning icke skall godkännas hvarken af H:rr Pastorer eller af H:rr Kapellaner, åtminstone icke de fleste; men att föreslå en mera genomgripande reform med Presterskapets lönefördelningar, tror jag för mig är utan allt ändamål, då deremot det föreslagne synes mig kunna till— vägabringas utan särdeles rubbning.
Behofvet talar högeligen härför och ej eller må någon orättvisa häruti förevitas, när en sådan löne-förökning endast skulle utgifvas af de Pastorer, som framdeles utses, icke af de närvartde, såvida desse icke af egen böjelse sådant utgifva.
Den s. k. uppenbara kyrkoplikten har länge utgjort föremål för anmärkntr och klander, men utan att föreslå densammas försvinnande, torde likväl medgifvas en förändring vid verkställigheten deraf vara af behofvet påkallad.
Sedan Kongl. Förorda, af d. 29 Aug. 1843 om KyrkoRåd föreskrifver uti 4 § ”alt KyrkoRådet tillkommer att handhafva Kyrkodisciplin och hvad till religionens och ”sedernes vård hörer”, så synes denna kyrkoplikts undergående inför kyrkorådet, efter mitt förmenande, ingalunda olämplig, utan ändamålsenlig, hvilket således vördsamt föreslås.
Härigenom skulle undvikas det för kristliga känslan sårande, som vid den offentliga gudstjensten beklagligen icke sällan förekommer, och det ursprungliga ändamålet med kyrkopliktens stiftande troligen snarare upnås, då inför religionsvårdaren och ett mindre antal af församlingens utsedde medlemmar, både alfvarlige och menniskovänlige meddelanden och varningar torde kunna gifvas, än tillfället lämpligen erbjuder vid den allmänna gudstjensten och inför hela allmänheten.
I sammahang härmed hemställes likaledes huruvida icke någon förändring ronde föreskriften om den kyrkoförsamling, hvarest kyrkoplikten bör undergås, i allmänhet skulle vara lämplig och nyttig.
Riktigheten att det ådömda straffet för ett begånget brott, 358 Den 31 December e. m. företrädesvis bör verkställas i grannskapet eller der brottet blifvit begånget, erkännes visserligen, men så vida kyrkoplikten icke skall betraktas såsom ett ytterligare straff, utan såsom en försoning eller en varning åt den felande sjelf, så synes ändamålsenligare att denne kyrkliga akt erhölls af den Prestman och hos den kommun, hvilken den felande i ecklesiastikt och juridiskt afseende tillhörer: ty såsom nu är förhållandet torde den dömde ofta utan förtroende betrakta den kanske alldeles okände själasörjaren, äfvensom denne icke med vederbörlig nit och allvar omfattar den vilseförde, såsom icke tillhörande hans församling.
I händelse likväl den nu brukliga offentliga kyrkoplikten anses utgöra en nödig och rättvis bestraffning, en ändamålsenlig förbättring eller en behöflig varning för andra, hvilket allt jag måste öfverlemna åt sakkunnige att bedomina, så hemställes ändock om icke annan tid och annat ställe bör bestämmas för en dylik bestraffning.
Remitterades till LagUtsk. 5:o.
Vid förflutne Riksdag föreslog K.
M. betydligt förökade löner åt Kongl. Hofrälternes ledamöter, och R.
St:r visade också en synnerlig beredvillighet uti att anslå dylika för de ordinarie ledamöterne, HofrästsRåder och Assessorer; men de vikarierande eller adjungerande ledainöterue hugnades icke med någon sådan lycka.
Emedan likväl nu Statsverket lärer vara uti ett blomstrande tillstånd, så tilltror jag mig desto heldre icke sakna skäl att härmed förnya K. M:s vid sista Riksdag aflåtne nåd. propos. i ämnet; eller alt adjungerande ledamöterne i HofRme, hvilka hittills lärer erhållit i arfvoden 25 R:dr i månaden, när de förut varit bosatte i staden, och 50 R:dr, allt r:gssedlar, när de ditflyttat, måtte erhålla åtminstone halfva summan 1,000 R:dr b:ko af det belopp, som de minst lönte ordinarie
Assessorerne åtnjuta eller fyllnaden i detta belopp, så vida de förut äga någon aflöning.
Någre särdeles bevekande omständigheter förmodar jag härmed icke behöfver anföras, enär benäget torde medgifvas de möjlige olägenheterne deraf att unga domare, som icke äga tillräcklig egen förmögenhet, nödsakas bestrida behöfliga utgifter medelst skuldsättning, hvarigenom icke allenast de sjelfva blottställa», utan äfven möjligen medförer skadligt inflytande för andre.
Någre öfverflödige lönebelopp för embetsman anser jag mig ingalunda böra föreslå eller tillstyrka, men förenämnde belopp af 1,000
R:dr pro anno, anser jag för min del, icke öfverdrifvit eller för mycket för en adjungerad öfverdomare eller ledamot i HofRätbne, hvilket jag vördsamt öfverlemnar till R.
Stms välvilliga bedömande.
Då vid förra Riksdagen öfverläggning förevar rör:de det sedan utaf R.
M. fastställda stadgande, det hvar och en som köpte un - Den 31 December e. m. 359 der förbuden tid skjutit eller fångadt vildt skulle lill samma böter fällas, som den som under samma tid jagt eller djurfångst bedref, yttrade jag min öfvertygelse, att det afsedda ändamålet icke härmed skulle vinnas, och denna förmodan har, efter allt hvad jag kunnat erfarit besannat sig.
Fångst och försäljning hafva lika obehindradt försiggått.
Skall villebrådet fredas, och jagten lemna hvad den uti åtskilliga andra länder gör, en icke så obetydlig inkomst, måste böterna för oloflig jagt höjas, och dessutom tillses, att jaglstadgan icke innehåller onödigtvis inskränkande föreskrifter hvilka locka till öfverträdelse!-.
Detta sednare anser jag vara förhållandet med det förbud, som nu ifrån d. 14 Mars till d. 1 Äng. finnes för jagt af tjäder- och orr-tupp.
Att tuppen, i och för slägtets förökande, mäste skyddas intill dess hönorna varit på lekarna är gifvet, men efter denna lid finnes intet skäl hvarföre den icke före d. 1 Aug. lika väl som efter denna dag skulle få skjutas.
Jag föreslår att förbudet för jagt på dessa 2:ne arter tuppar måste inskränkas till liden emellan d. 14 Mars och d. 1 Maj.
Väl kan ofta inträffa vid sena vårar, att hönorna vid sistnämnda dag ännu icke öfvergifvit lekarne, men fullt säkert är, att de vid denna tid pä lekarne infunnit sig, och blott tuppen äf hönor omgifves, är han tem ligen fredad för jägaren, enär hönan tyst sittande uti ljungen varsnar den smygande skylten, och upflygande lockar tuppen att följa sig, lill följe hvarutaf endast ett eller annat tillfälligt skott under denna tid kan göras.
Deremot tror jag att om jagträttighet å dessa tuppar med d.
Maj inträder dessa vida mera skyddas, än om totalt förbud för deras fällande under hela lektiden finnes.
Vårskyttet är nemligen ett så lockande nöje att om ingen tid för dess idkande leranäs, lagen alltid kommer att öfverträdas och tuppen skjutas så väl slraxt uti början af våren, då stor skada derigenom sker, som sednare.
Lemnäs deremot en tid då skyttet utan skada kan och får bedrifvas, en till hvilken dessutom för jagten är den angenämaste, både kan och bör jägaren lägga band på sin otålighet.
Afven är gifvet att den enskildta jordegaren, om sednare inträdande jagträttighet lemnäs honom, med vida mera intresse skall vårda och värna sin jagt, än om han ingen sådan rättighet äger, i hvilket fall det kan vara honom mera likgiltigt om fågeln får flyga fri uti skogen, eller om någon krypskytt fäller honom, då han uti ingendera fallet sjelf af honom häfver någon direcl. nytta.
Hvad böterna beträffar äro de så låga, att de äro utan all kraft och verkan.
Enl. nuvartde stadga äro de för fällande af vildt tillhörande den s. k. mindre jagten, 5
R:dr för första gången, 10 R:dr för andra gången och 20 R:dr för tredje gången eller oftare sådan förbrytelse sker, och delas böterna till hälften emellan åklagaren och jagtkassan.
Den förre kan således i de flesta fall icke erhålla mera än 2 R:dr 24 sk. b:ko, en allt för ringa vedergällning för att någon skulle vilja belasta sig med det besvär och bråk som oftast fordras för att uti bevis leda en öfverträdelse af jagtstadgan, samt dertill utsatte sig för det obehag, som för åklagaren ofta af en angifvelse är en följd.
Jag föreslår sålunda att böterna 360 Den 31 December e. m. genast vid första förbrytelsen sättas till 10,* samt sedan för hvarje ny sådan till 20 höjas, och att böterna må blifva åklagarens ensak, och tror jag icke att jagtkassan af detta sednare medgifvande skulle lida någon förlust, enär jag tviflar att någon inkomst ur denna källa tillflutit densamma.
På grund af hvad jag haft äran anföra får jag föreslå: l:o.
Det nu åsätta böter för jagt under förbuden lid på fogel tillhörande den s. k. mindre jagten, så ock för äggning, eller fångst med snara eller giller, måtte förhöjas till minst 10 R:dr b:ko för första gången sådan förbrytelse sker, och lill 20 R:dr b:ko höjas för andra gången eller oftare förbrytelsen förnyas, böterna åklagarens ensak.
Det förbudet emot jagt å tjädertupp och orrtupp måtte inskränkas till tiden emellan d. 14 Mars och d. 1 Maj.
Besvärs- och Ekon.Utsk.
Uplästes 11 af Hr von Hartmansdorff, Äng., inlemnade motioner af följande innehåll: l:o.
För vinnande af all jords lika beskattning, föreslår jag att alla hemman af bättre natur, måtte på grunder, som jag vill närmare utreda, nedsättas till kronoskatte eller den sämsta natur, som med full eganderätt innehafves; hvarefter ingen hade något att i den vägen afundas eller fråntaga den andre.