Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
9. samt för ljus och lyshållning inom Rikets Ständers hus 3,276: 24. 7. SUMMA R:dr Representations kostnader. 3,872: 3,872: 3,872: 3,872: 33 33 33 33 15,490: 36 Månadsarfvoden och dagtraktamenten.
Trycknings- och häftningskostnader. 20,504: 13,417: 17,725: 23,245: 4,525: 12,730: 7,177: 5,862: 4,489: 7,300: 14,446: 131,425: 16 32 8 19 40 44 13 2 37 5 34 14 10 7 11 4 8 3 4 8 ^,690 4,282 3,742 3,292 25,656: 42 8 38 20 29 41,664: 42 10 11 Klubbkostnader. 4,395 2,420 1,730 2,312 10,858: 16 36 24 28 11 Diverse utgifter. 1,923 687 777 655 174 506 502 161 186 240 219 23,796 29,833: 25 25 47 23 33 35 24 17 31 14 31 34 Summa. 35,386 24,680 27,849 33,378 4,700 13,237 7,679 6,023 4,676 7,540 40,322 23,796 229,272: 21 18 18 24 25 31 37 19 20 19 47 34 30 1 11 4 6 7 11 4 8 3 4 6 4 Stockholm den 15 November 1853. C. 6r.
BIH i IV G TILL äåOTM®å MRfr&U&BIDiaS P10T0K0LL VID LAGTIMA RIKSDAGEN I STOCKHOLM ÅREN 1853 OCH 1854, AAIHIl §AMLI^GEM.
Ii Afdelningen: Btikets Siändees Itevisorers samt Justitieombudsmans MSerättetser.
Justitic-omhiidsmans Berättelser.
RIKETS HÖGLOFLIGE STÄNDERS J USTITIÄ-0MBUDSMANS
Be rättelse TILE.
RIKSDAGEN ÄR 1853, åtföljd af Berättelse från TrycKfrihets-tLommitléen. STOCKHOLM, 1853.
P. A. NORSTEDT & SÖNER, Kongl. Boktryckare.
' INNEHÅLL.
Om kontroll öfver inneliggande domböckers fullständighet hos Underrätter 2.
Om penningar och effekter, som med häktade personer anhållas
Om omedelbar förvandling af ådömda böter Om tillämpning af 1810 års Kongl. Förordning angående mildring i straffet för lägrad qvinna ... 3.
Om straffsystemet i allmänhet och särdeles fängelset vid vatten och bröd Emot missbruk af Tryckfriheten Om Opinionsnämnden 4.
Om arbetets organisation vid jordbruket
Om gentalan utan genstämning
Om skogarnos tillstånd och skogslagstiftning
Om sammanläggning af prygelstraff och böter 7.
Om straffet för innehafvande af dyrk
Om ådömande af tukthusstraff enligt Kongl.
Brefvet den 4 Febr. 1766 — Motions väckande uti dessa samt de i föregående berättelser efter sista Riksdag upptagna lagreformsfrågor 8.
Redovisning för åtal, anställda emot 1) en tillförordnad Ordförande i Hanekinds Häradsrätt för orätt förvandling af böter — 2) Magistraten i Westervik samt K.
Bfhde i Calmar län för felaktigt förfarande vid verkställighet af fängelse å Korrektionsinrättning — 3) K.
Bfhde i Elfsborgs län för verkställande af förvandlingsstraif utöfver högsta kroppsplikt ... 10. 4) Borgmästaren i Westervik för vägrad handräckning till verkställighet af ett skuldfordringsutslag . 11. 3) Ledamöter af Stockholms Rådstufvurätt för vägran att å sjukhus afhöra ett sjukt vittne ... 12. 6) Häradshöfdingen N. C.
Claésson för upptagande af en icke instämd talan (forts, från 1851 års berättelse) 13. 7) K.
Bfhde i Kronobergs län för öfverträdelse af ett entreprenadkontrakt (forts, från 1851 års be rättelse) 14. 8) Domhafvanden i Snefringe härad för dröjsmål med ransakning öfver en häktad person .... 15. 9) K.
Bfhde i Jemtlands län för ogillande af en utmätningsauktion å fastighet 16. 10) K.
Bfhde i Calmar län för underlätet besvarande af 3:ne skrifvelser 17. 11) En tillförordnad Ordförande i Kinnefjerdings Häradsrätt för origtig förvandling af böter ... — 12) Kämnersrättens i Calmar
Ordförande för dröjsmål med allemnande af ransakning öfver cn häktad person 18. 13) Karantänsbefälhafvaren vid Slitö för olaga spärrning af ett hus vid lägenheten Lenna (forts, från 1851 års berättelse) — 14) Rådstugurätten i Gefle för vägradt upptagande af angifvelse om fylleri 19. 15) Borgmästaren i Westervik för ofullständiga domböcker samt Ordföranden i Kämnersrätten der städes för försummadt allemnande af en ransakning med häktad person 20.
16) Domhafvanden i Edsbergs och Lekebergs m. fl. härader för vägran att ordna häradernes arkifver (forts, från sista berättelsen) 22. 17) Kämnersrättens i Malmö Ordförande för dröjsmål med aflemnande af ransakning öfver en häktad person — 18) Domhafvanden i Marks härad för häktade personers lösgifvande, efter det de blifvit sakfällde, men innan de undergått straff — Om bysättning för löpande förskrifning, ställd på längre förfallotid än tolf månader 23. „ sid.
Om rätta beloppet af en förhöjning i Konsulstaxan för Svenska och Norrska Generalkonsuln i Abo (forts, från sista berätt.) 26.
Om det af Juslitiä-Borgmästaren i Göteborg utöfvade befäl öfver der varande Stadssoldater (forts, från sista berätt.) — Om Kongl. Svea Hofrätts arkif (forts, från 1849 års berätt.) — Bemärkelsen af hvad iagen kallar medgift eller hemföljd 27.
Huru bör i ansökan om inteckning fastigheten, som skall intccknas, vara uppgifven?
Och är fastighet såld, innan salubref är utfärdadt? 29.
Kan myndig sons fordran hos fader äga förmånsrätt såsom barnaarf, utan att fadren såsom förmyndare åsamkat sig skulden? 31.
Kan gäldenärs egendom i Sverige utmätas, under det han i Norrige befinnes försatt i konkurstillstånd? 33.
Kan en fordringsägare i konkurs genom öfriga borgenärers beslut förmenas att utsöka gäldenärens fordringar? - • 36.
Skall en ansökan om inteckning pröfvas i det skick, den vid ansökningens ingifvande befanns, och kan sökanden icke utan förnyad ansökning njuta till godo en för honom före sakens afgörande uppkommen fördel? 37. Ytterligare anmärkningar i frågan, huruvida fastighetsköp må anses afslutadt, innan salubref är utgifvet — Om de s. k.
Trippiska godsen i Halland 40.
Om årets embetsresa jemte reflexioner om straffade brottslingars förbättring 49.
Om vårdande af vissa allmänna handlingar och andras afskiljande derifrån (se 1851 års berätt.) ... 52.
Bilagor:
Uppgifter från Stats-Departementen på Rikets Höglofl.
Ständers underdåniga skrivelser och i anledning deraf vidtagna åtgärder 53.
De i dessa uppgifter förekommande ännu oafgjorda ärenden 81.
Tabell öfver förestående förteckningar 83.
Berättelse af Kommitterade för Tryckfrihetens vård 84.
II råd. 6 slår: kommer; bör vara: komme » 16 » 26 » K. Bfhdes » » K.
Bfhde » 64 » 16 nedifrån står:
N:o 234; bör vara: N:o 237.
Uti Berättelsen för år 1852 » 1 rad. 6 nedifrån står: 24), som bör utgå. -t' (iOC-o—— Till Rikets Höglo!!.
Ständer. ilodan jag för åren 1851 och 1852 i föreskrifven ordning utgifvit särskilda embetsberättelser; återstår nu att för den derefter förflutna tiden fortsätta redovisningen af det uppdrag, som jag vid sista Riksdag emottog, att vara Rikets Höglofl.
Ständers Justitiä-Ombudsman.
I)å jag företager denna fortsättning, har jag att börja med den anmälan, att jag för denna gången icke medhunnit något ytterligare försök i den ena af de hufvudafdelningar, som utgöra embetets verkningskrets, eller Lagreformen.
Men hvad som icke får underlåtas, så vida jag ej bör anse mitt arbete i denna väg alldeles fruktlöst, är att ur de till sista Riksdag aflemnade berättelser här upptaga en sammandragen öfversigt af de särskilda, ännu icke afgjorda ämnen, på hvilka detta arbete blifvit an vändt; så att, i händelse något afseende skulle kunna fästas på de behof af förbättringar, jag sökt ådagalägga, anvisning ej må saknas på de undersökningar, berättelserne derom innehålla. H, SI.
Jusi.
Ombudsm.
Ernb.-Iierältelse för år 1853.
1 Uti 1848 års berättelse förekommer den iakttagelsen, (sid. 29) att sedan genom K.
Förordri. den 18 Dec. 1823 blifvit tillåtet att vid utskrifning af Underrätts dombok, som till Hofrätten insändes, utesluta undersökningar i alla brottmål, samt endast utskrifva en kort rubrik jemte utslaget, häraf på ett och annat ställe visat sig den verkan, att fullständiga protokoller ej blifvit uppsatta i andra brottmål, än der parterne, för talans fullföljande i högre rätt, begärt deras utlemnande.
Sedan enligt K.
Kung. den 6 Okt.
1848 nu mera äfven skyldigheten till rubrikernes och utslagens införande försvunnit jemte upptagande af alla tvistemål, som icke angå ägande- eller nyttjanderätt till fast egendom, ägoskillnad, delning af jord, arf eller testamente; har väl den af mig i berättelsen yttrade farhåga, att fullständiga koncept-domböcker framdeles, kanhända snart nog, skulle komma att höra till undantagen, derest ingen ny ändamålsenlig kontroll öfver deras fullständiga uppsättande kunde införas, ännu icke i verkligheten bekräftat sig vidare, än att på ett och annat ställe, som jag under embetsresor besökt, Underrätters domböcker, särdeles i städer, befunnits ofullständiga samt ett par gånger föranledt till åtal, då deremot mestedels jag funnit mig kunna låta bero vid den försorg, vederbörande efter min uppmaning dragit om bristernes afhjelpande.
Häraf har jag dock icke vågat sluta, det min farhåga varit ogrundad, eller en tillbörlig försigtighet medgåfve att låta bero vid kontroller af den tillfälliga art, som uppstått genom de af mig anställda inspektioner.
Jag har derföre trott mig böra påminna om det förslag, jag uti den åberopade berättelsen framställt, att den önskade kontrollen måtte genom Konungens Befallningshafvande föranstaltas, nemligen på det sätt, att Underrätterna ålades att för K.
Bfhde uppvisa hvarje års dombok vid samma tid, som en del deraf skall renoverad skickas till Hofrätten, och med betyg öfver detta uppvisande samt domböckernes dervid ådagalagda fullständiga skick till Hofrätten inkomma.
Samma 1848 års berättelse upptager (sid. 50) en af mig hos Kongl. Majit den 14 November samma år gjord underdånig hemställan om stadgande, att en hvar, sorn någon gripit, ålåge att, så snart efter häktandet tillgång vore på vittnen, föranstalta om fångens visiterande och behörigt bevittnande af hvad hos honom funnits i penningar och varor, samt att antingen då genast eller vid fångens första aflemnande till offentlig myndighet låta uppsätta skriftlig förteckning öfver sådana hos fången träffade penningar och varor, eller ock intyg derom, att ej något vid visiteringen hos honom funnits, med vittnenas derå i båda fallen tecknade bekräftelse; och borde fångens yttrande tillika inhämtas och i betyget eller förteckningen intagas, huruvida han förhållandet vitsordade; hvarefter ett sådant betyg eller förteckning alltid skulle vara att tillgå vid handlingarna i det häkte eller arbetskompani, der den häktade komme att qvarhållas; äfvensom jag i underdånighet föreslagit, att angående förvaltningen af dylika med fångar anhållna medel och effekter någon föreskrift måtte i Nåder meddelas, enär sådan föreskrift hittills lärer saknas.
Meranämnde berättelse omförmäler (sid. 52) likaledes en af mig den 24 Juli 1848 hos Kongl. Majit gjord underdånig hemställan, att 27ide punkten i Kongl. Förklaringen af den 23 Mars 1807, angående Underrätts skyldighet att söka inhämta underrättelse, huruvida ådömda böter kunna utgå, och att i annat fall jemte böternes utsättande så väl i utslaget, som uti saköreslängden, tillika genast föreskrifva nämnde böters förvandling uti motsvarande kroppsstraff, måtte sålunda förklaras, att i hvarje utslag, hvarigenom böter ådömas, också ovilkorligen borde utsättas det straff, hvari de vid bristande tillgång skola förvandlas; och har jag härå genom Kongl.
Majits den 6 Febr. 1849 aflåtna Nådiga Skrifvelse erhållit det svar, att då mitt förslag innefattade ändring af det åberopade lagstadgandet, Kongl.
Majit funnit den af mig föreslagna föreskrift icke kunna såsom lagförklaring meddelas.
Då ej heller i lagstiftningsväg någon åtgärd vid detta ämne sedermera mig veterligen tillRommit; liar jag bordt, med åberopande af de skäl, berättelsen innehåller, öfverlemna ärendet till det afseende, som detsamma i sådan väg kan finnas förtjena.
Enahanda förhållande är med den af mig väckta, i samma års berättelse (sid. 55) förekommande fråga om tillämpning af Kongl.
Förordningen den 10 April 1810 angående mildring i straffet för lägrad qvinna; och då behofvet af det tillägg i lagen, jag härom föreslagit, ej upphört att röja sig uti fortfarande misstag vid lagtillämpningen, hvilka mer än en gång föranledt till åtal och vederbörandes fällande till ansvar, men lagens efterlefnad onekligen dessutom innebär ett högst olämpligt bestraffningssätt, vare sig enligt allmänna lagen eller högstberörde Kongl. Förordning; har jag funnit äfven detta ämne böra till åtanka i lagstiftningsväg ånyo anmälas.
Huruvida något för närvarande vid brottmåls-lagstiftningen i dess helhet är att göra, derpå har jag föga tänkt under den tid, som förflutit efter den till Kongl. Maj:t gjorda underdåniga framställning i ämnet, som finnes redovisad uti 1848 års berättelse, sedan något afseende bära icke blifvit fristadt.
Imedlertid har jag ej kunnat undgå att af daglig erfarenhet undervisas om det trängande behofvet af förbättring i de gällande straffsätten.
Straffens ändamål äro att afskräcka och att förbättra, och om det sednare ej kan vinnas utan de svåra och kostsamma reformer, som vore nödvändiga för införande af ett dertill syftande straffsätt; så följer dock häraf icke, att straffens afskräckande egenskap imedlertid kan umbäras eller behöfver åsidosättas.
Detta är likväl, hvad som sker genom användande af det i allt afseende odugliga och ändamålslösa fängelsestraffet vid vatten och bröd.
Verkan deraf är lika litet afskräckande, som det i de flesta fall innebär något verkligt straff; och det vore mer än besynnerligt, om under allmän tillämpning af detta straff vid böters förvandling samt på vissa urbota brott, hvilka förut varit strängare bestraffade, det icke skulle hända, att brottens antal ökas.
Jag har då trott mig icke kunna underlåta att ånyo hänvisa till den undersökning af ämnet, som innehålles i den nyss här nämnda underdåniga skrifvelsen, samt hemställa, om icke Rikets Ilögloil.
Ständer skulle linna nödigt att nu lägga någon verksam hand vid ärendet.
Ur 1849 års berättelse bör jag erinra om det af mig uppgifna förslag till hämmande af tryckfrihetens missbruk.
Det gick derpå ut, (sid. 9) att från den stora publiciteten eller folklitteraturen, hvars öfverhand tagande välde uttränger den sanna upplysningen, upphämta åt den bättre litteraturen en ökad utvidgningskraft och en fortskyndande rörelse, tvinga den ena att till godtgörande af de skador, hon tillfogat den andra, kringföra jemte sina förvillelser äfven hvad som tjenar till dessas botande, när nemligen upplysningen äger botemedel att erbjuda, och ett skäligt anspråk på upprättelse henne tillkommer.
Grunden härtill låge uti den förmodade rättvisan deraf, att utgifvare af periodiska skrifter, för hvarje gång de gifva offentlighet åt något som länder till mehn vare sig för enskild person eller för framgången af en litterär produkt, ansåges vara förpligtade att i fortsättning af samma litterära arbete, som varit organen för detta menliga yttrande, och utan annat dröjsmål, än som pröfvades alldeles oundgängligt, gifva offentlighet, i lika stor och på lika sätt spridd upplaga af detta arbete, åt en uppsats af till och med dubbelt så stor vidd, som anförandet, hvaraf den föranleddes, när sådant begärdes af den, som personligen blifvit af publicisten menligt omtalad, eller den författare, hvars tryckta skrift varit af publicisten menligt omförmält.
— Härmed syftades ej blott på sådana anfall, som under namn af förklenliga kunde vara ansvar underkastade, utan ock på alla sådana, hvarigenom orättvis skugga kastades, vare sig på personers lefnad, rättsförhållanden, förtjenster, eller på ett litterärt ar - bete, dess rätta förstånd, syftning, värde, genom hvilken orättvisa dels personens anseende kunde lida, dels allmänna omdömet öfver ett litterärt arbete missledas.
Gode män borde i hvarje fall utlåta sig, hvad de ansåge menligt eller ej, och deraf skulle bero, huruvida den äskade skyldigheten borde publicisten åläggas.
Opinions-nämnden, såsom ett hinder för lagskipningens fullkomning, har uti 1849 års berättelse, (sid. 23 t. o. m. 30) äfven varit föremål för anmärkningar och ett förslag, huru någonting mindre ändamålsvidrigt skulle kunna påtänkas.
Jag bör endast tillägga, att min sedermera fortsatta forskning i lagskipningens tillstånd icke försett mig med någon bättre idé, än den jag i detta förslag framlagt, och min öfvertygelse om dess brukbarhet har blifvit bekräftad genom de reflexioner, som denna forskning framkallat.
Samma årsberättelse innehåller, (sid. 173—177) några betraktelser om arbetets organisation vid jordbruket, föranledda af ett öfverhandtagande bruk att vid större egendomar afhysa underlydande hemman och torp, för att genom användande af statfolk och daglönare förskaffa sig af sitt yrke den högsta möjliga behållning. ■— Jag har upptagit frågan, huruvida någon rättsgrund vore att åberopa, som hindrade samhällets lagstiftning att inskränka friheten i ett sådant hushållssystem, der säkerligen de husvilla hushållens lidande öfverträflär den vinst, som deras husbönder kunnat göra sig af deras förjagande, och samhällshatets, socialismens, kommunismens lågor underblåsas, medan talet af uslingar och brottslingar progressivt tillväxer.
Och på denna fråga har jag hämtat svaret från den grundsats, att jordäganderätten ej kan vara heligare, än ali annan rätt, men att ingen sådan finnes, som icke viker för samhällets, hvilket gifvit jordäganderätten, liksom all annan, med förbehåll, att ingendera må kunna till samhällets ofärd användas.
— Hvad jag, efter denna grundsats, önskat och trott vara möjligt, var icke att hindra arbetares användande vid jordbruk, på hvad vilkor eller till huru stort antal som helst; men för en viss del af detta antal, beräknad efter den i bruk varande jordens vidd, ville jag göra jordägaren ansvarig, att desse arbetare eller deras hushåll icke falla fattigvården till last, vare sig under den tid, de vid egendomen användas, eller inom viss tid derefter.
En sådan ansvarighet syntes mig böra försäkras genom inteckning i fastigheten; och för den händelse, att denna förut vore för mycket graverad, att kunna lemna säkerhet, har jag trott det böra föreskrifvas, att arbetarne skola vara försedde med jordbruk till en vidd hvars minimum skall vara bestämdt.
Jag har trott mig här finna en af de stora pauperismens källor, utan hvilkas tillstoppande all omsorg om fattigförsörjning skall förblifva otillräcklig.
Berättelsen till Rikets sist församlade Ständer, eller den för år 1850 upptager (sid 91) ett förslag, att friheten till utförande af genkäromål utan stämning må förklaras alltid vara öppen; hvarmed åsyftas att afskaffa en formalitet, som jag förmenat vara skadlig, enär den endast tjenar att onödigtvis afskära ena partens talan, under det den andres anspråk bringas i fullbordan.
Öfver skogarnes tillstånd i Riket har jag uti samma berättelse (sid. 92—107) anställt betraktelser, föranledda af stora farhågor för framtiden.
I detta ämne har jag lika litet, som i frågan om stattorpare-systemet, kunnat inse lagstiftningens obehörighet att vårda samhällets fördel; och jag har trott, att lagstiftaren kunde utsträcka sin omsorg icke blott till de skogar, som stå under statens omedelbara vård och förvaltning, utan ock f:ll sjelfva hemmansskogarna, änskönt de må innehafvas med den fullkomligaste äganderätt, i fall mina farhågor icke äro grundlösa, utan den för hand varande skogshushållningen verkligen hotar fäderneslandet med framtida skogsbrist i större mån, än som låter med dess välfärd förena sig; så kan jag ej heller föreställa mig det lagstiftaren värdigt att förblifva en overksam åskådare af en för fäderneslandet så förderflig förödelse, hvilken dock af sig sjelf aldrig botas, och som, änskönt en gång botad, ej skulle underlåta att återkomma i följd af samma frestelser, samma i alla rigtningar verkande orsaker, som redan varit dess upphof; — derest icke lagstiftningen lyckas att lägga helsosamma hinder i vägen.
Jag har varit vidlyftig i detta ämne, visserligen utan att uttömma det; men jag bör icke öka denna vidlyftighet, och dertill är ej heller nu tillfälle.
Jag skall endast återgifva grunddragen af det förslag, som jag vill hafva åtminstone åt framtiden öfverlemnadt, om än tills vidare förhoppningslöst.
Framför allt vill jag hafva lagstiftningens behörighet förfäktad och jordäganderättens irriga anspråk bekämpade.
Men för att börja med en antydan af ämnets vigt, upptager jag ur min bevisning derom en och annan anmärkning.
Skogarnes fortgående förminskning under förevarande förhållanden och i händelse af jemn afsättning med skogseffekter har förekommit mig otvifvelaktig äfven af andra skäl, än de i allmänhet anförda.
Att skog skall säljas, så länge den finnes och låter med fördel sälja sig om intet hinder för föryttringen möter, har jag trott mig kunna antaga.
De få bland svenska allmogen, som härvid tänka på efterkommande och neka sig en erbuden vinst för dagen, måste vara både mera tänkande och bättre lottade i ekonomiskt välstånd än vanligt.
Ej sällan ser man ju spekulanter för skogens skull köpa hemman, som deraf äga rik tillgång, endast för att göra vinst på dess föryttring, och lemna hemmanen skoglösa.
Ju mera priset på trädvaror stiger, desto mera vinstgifvande blifva sådana spekulationer.
1 detta såsom i andra ämnen bestämmes i allmänhet handlingssättet af vinningslystnaden för dagen, och verkan deraf måste blifva, att våra skogar försvinna, i den mån tillfälle finnes till afsättning, och detta tillfälle kan fritt begagnas.
— — Nu har man ej ens under blidare luftstreck kunnat såsom en öfverflödsvara eller någon ting umbärligt betrakta skogen, växtrikets största herrlighet.
Naturkunnigheten har upptäckt, att när skogarne försvinna, sjelfva förhållandet med nederbörden ändrar sig, regnet blir i allmänhet sparsammare och all växtlighet i följd deraf aftager.
Skogar äro således fruktbarhetens naturliga skydd; och de vore för detta ändamål oumbärlige, om än de i norden icke behöfdes i så stor mängd för uppbyggande och uppvärmande af våra boningar.
Det är detta allmänna och trängande behof af skogen, som framför allt fordrar att afses.
Om än all stor industri en gång måste afstadna för brist på bränsle, och om detta kan ske, utan att landet i öfrigt ödelägges; så må den förlust, som deraf uppstår, skattas huru högt som helst; den blir dock på intet sätt jemförlig med saknaden af tillgång på skogsförnödenheter för landets hemmansägare och jordbrukare.
Huru med alla större skogar än må gå; det är icke deraf, som våra hemmans duglighet att bebos i allmänhet beror.
Men om alla hemmansskogar i landet öfver hufvud utödas; då lära de flesta hemman i detta land, 1111 försedda med skog, af egen eller andra hemmans tillgång, ej mer kunna bebos.
Så stor är vigten af denna angelägenhet, från hvars bevakande jag ej kan afstå.
Det påstås, att äganderätten vore förnärmad, i fall hinder lades för detta hemmanens ödesmål genom en lag, som lyckades att sätta gräns för hemmans-skogarnes utödande.
Ty det vore ju att hindra jordägaren från det bruk af hans egen skog, som honom godt syntes att göra.
Och det är likväl med en sådan rättighet, som han påstås hafva förvärfvat sin skogsmark, ej mindre än sin öfriga jord, hvilken han efter behag kan så använda, odla, ödelägga, göra för alltid onyttig, som hans eget välbehag det kräfver.
Jag hade deremot föreställt mig, att äganderätten till jord väl kunde vara något mera inskränkt, men ingalunda vidsträcktare, än all annan äganderätt.
Och efter den här uppställda läran blefve den dock mera oinskränkt, än någon annan.
Det gifves ej ens laglig rätt att utöfver en viss grad förslösa eller uppsåtligen förstöra någon större del af sin rörliga förmögenhet, och man kan derifrån hindras genom påtvunget förmynderskap — och detta änskönt man sjelf förvärfvat sin förmögenhet.
Men kan äganderätten till en förmögenhet i lösören på detta sätt inskränkas; hvarföre skulle då någon dylik inskränkning vara omöjlig endast i afseende på jord, den man åtminstone icke sjelf frambragt, och hvars bestämmelse ej kan inskränka sig till att gagna endast dess nuvarande innehafvare?
Det är ju en irring i rättsbegreppen att begära en jordäganderätt, oberoende af samhällets fördelar, då all rättighet till egendom är tillkommen endast genom samhälls-inrättningen och hvilar på inga andra grunder, än dem samhället godkännt.
Att antaga en äganderätt oberoende af samhället, vore att förneka detta senares tillvarelse.
Men att äganderätt till jord så väl som till allt annat är beroende af samhället, vill säga, att samhället äger bestämma äganderättens gränser och vilkor och att dessa måste så ordnas, som samhällets behof och fördelar det fordra.
Om det icke låter med allmän fördel förena sig, att jord äges under så ovilkorlig rätt, att dess ägare kan förstöra dess fruktbarhet eller göra den för längre eller kortare tid onyttig; så kan samhället genom lag förbjuda ägaren att så behandla sin jord.