Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han blef känd som en skarp penna i dagens mest avancerade literära organ; såsom stiftaren och den ledande anden i debatterande sällskap, i h vil ka han och hans vänner angrepo alla bestående institutioner med ynglingars ofördragsamma energi.
Ett af dessa sällskap, som sökte efter ett namn, dubbade Mill till » det utilitariska », och termen har sedan blifvit den välkända beteckningen på Benthams anhängare.
Men Mill hade för godt förstånd att länge fortfara i denna hållning som sektanhängare; han skulle utveckla sig till något större än enbart logiker.
Han föll, säger han oss, i ett af dessa intensivt melankoliska tillstånd som ofta följa efter förlängdt arbete, då han plötsligt råkade ställa till sig sjelf den frågan: » Antag att alla dina önskningar i lifvet voro förverkligade, att alla förändringar i institutioner och åsigter, hvilka du med längtan motser, kunde fullständigt förverkligas i detta ögonblick, skulle detta vara en stor glädje och sällhet för dig », och en inre röst som ej kunde tystas svarade tydligen: » Nej! » » Härvid », säger han, » sjönk mitt mod; hela grundvalen, på hvilken mitt lif var upp-bygdt, föll neder.
All min lycka tyckes hafva bestått i det oafbrutna fullföljandet af detta mål.
Ändamålet hade upphört att utöfva tjuskraft och huru skulle jag någonsin åter finna intresse i medlen?
Jag tyckte mig ej hafva något qvar att lefva för. » Sålunda hade rationalismen medfört förtviflan.
Det största antalets största lycka var icke att lära af Bentham och utilitarierna; var icke att finna i nedrifning och förnekelse.
Reaktionen hos Mill var sådan vi kunde vänta den hos en man med hans uppfostran och tankevanor.
Den ledde honom icke till någon våldsam ytterlighet, men fram-bragte en helsosam utveckling, som slutade med att föra honom till harmoni med båda lägren af reformatorer; han bibehöll utilitariernas skarpsinnighet, men förenade dermed den förfinade humanismen hos hvad vi må kalla den konservativa radikalismen, radikalismen representerad af Carlyle och af Frederick Denison Maurice.
Han började odla sin inbillningsförmåga, läste Wordsworth, Coleridge och i synnerhet Göthe.
Detta är den kris, som Mill beskrifver i sin autobiografi.
Ehuru förändringen icke var våldsam, var dentillräckligt markerad för att gifva anledning till en söndring mellan honom och hans gamla vänner, samt åstadkom en skarpt anslående olikhet i hans följande literära verksamhet * Han skref om Bentham en af handling, hvars kritik sårade hans förra meningsfränder; han skref om poesi, om Alfred de Vigny; och uppträdde äfven i den förut af honom hetsigt angripna » Edinburg Review » med en artikel om Toc-queville.
Han sökte hädanefter nitiskt sanningen mellan de hvarandra motvägande och stridiga partierna; men var nästan för liflig i angreppet på båda sidorna af hvarje fråga.
Hans demokratism var nu mycket modifierad genom erkännandet af nödvändigheten af konservatism och ett ordningsparti; han medgaf behofvet af en bildad och burgen klass samt farorna af en tyrannisk majoritet; han rönte inflytande af de läror, som förkunnades af S: t Simon, Bazard och En-fantin *, samt upptäckte att deras kritik öfver liberalismens vanliga lärosatser innehöll vigtiga sanningar.
Icke dess mindre förblef han fortfarande liberal och äfven demokrat; han hade blott ändrat sina premisser; hade upphört att betrakta representativ demokrati såsom en absolut princip, hade kommit derhän att anse den som en fråga beroende på tid och olika omständigheter.
I en fråga gick han emellertid långt före sin tids och äfven framom många af vår tids radikaler; han var nämligen en nitisk förespråkare för principen om qvinnornas rösträtt.
Han betraktade qvinnorna såsom i hvarje afseende jemnlika med männen, och ansåg för öfrigt såsom en kränkning af britiska konstitutionens princip att det skulle finnas skattbetalare, hvilka icke hade någon del i landets lagstiftning.
Efter denna » kris », om hvilken vi talat, finna vi en stor förändring i beskrifningen om Mills sociala karakter.
Hitintills hade han visat sig både som dogmatiker, ofördragsam, ja till och med någon gång oförskämd, men nu finna vi honom intagande alla bekanta genom mildhet och förfining.
Vi hafva en vacker målning af botaniska exkursioner i södra England, och en i hög grad poetisk » Calender of Odours », som visar god observationsförmåga och varm kärlek för blomsterverlden.
1843 publicerade Mill sitt första stora arbete: » Logikens System », om hvilket verk en kritik här icke skulle
* Bazard och Enfantin voro framstående socialister.vara på sin plats; och 1848 » Politiska Ekonomiens Principer ».
De mellanliggande åren bevitnade offentliggörandet af många literära och politiska artiklar, hvilka kostat Mill mycket arbete och förberedelse.
Sålunda erfara vi att innan Mill skref om sin vän Grotes grekiska historia, han läste hela Iliaden och Odyssén på originalspråket Under dessa år gjorde han dessutom bekantskap med Auguste Comte, intogs af en stor beundran för hans skrifter och böljade med honom en korrespondens, som varade flera år trots Comtes retlighet och diUiga smak.
Comte tyckes verkligen hafva varit en riktig Wagner i sina idéer om penninge-affarer och skref en lång epistel till Mill om rika mäns förhållande till filosofer, då Grote vägrade att fortfara med penningeunderstöd.
Sedan » Politiska Ekonomiens Principer » utkommit märka vi ett nedgående i J.
S. Mills literära verksamhet; hans oerhörda och oupphörligt fortsatta ansträngningar hade framkallat verklig sjukdom och till en del undergräft hans helsa.
1851 gifte han sig med mrs Tay-lor, den qvinna som han så länge varit hängifven, om hvilken han talar med passionerad beundran och kärlek, på hvilken han slösade sitt hjertas dolda skatter, hvilken han tillskrifver allt det högsta och bästa i de verk han skänkte verlden.
Till henne dedicerade han sin » Politiska Ekonomi », sin artikel om » Qvinuornas frigörelse », sin » Frihet »; han publicerade ingenting, ansåg också ingenting såsom fulländadt, innan han lagt sista handen dervid i hennes sällskap och med hennes hjelp.
Den eggelse hon gaf honom kan bedömas af slutraderna i dedikationen (skrifven efter hennes död) af arbetet om » Frihet »: » Om jag vore mäktig att för verlden tolka endast hälften af de stora tankar och ädla känslor som äro jordade i hennes graf, skulle jag vara mellanhanden för en större vinst för verlden än som någonsin kan uppstå af något som jag kan skrifva, icke eggad och utan hjelp af hennes makalösa snille. » Han gjorde hennes bekantskap 1831 då hon ännu var gift med mr Taylor.
Hans entusiastiska beundran för henne, hennes vänskap för honom, gåfvo anledning till förtal; hon skildes från sin man och lefde ensam med sin dotter till 1851, då hon — efter mannens död — gifte sig med Mill.
Hon dog i Avignon 1858.
» Jag kan ej säga något », förklarar Mill, » som, äfven i den ringaste mon, kunde beskrifva hvaddenna forlust var och är.
Men emedan jag vet att hon skulle önskat det, så försöker jag att göra det bästa af det Älif jag har qvar, och att för hennes skull arbeta med sådan förminskad styrka, som kan hem tas från tanken på henne. » Efter några år, till största delen tillbragta i Avignon, sysselsatt med arbete på olika politiska och sociala ämnen, inkallades Mi 11 i parlamentet såsom ledamot för köpingen Westminster.
Det är en illustration till Sokrates ’ skämt öfver sin oskicklighet till egentlig politisk verksamhet.
Filosofen rycktes ned från studiet af ren sanning och Guds form till den moraliskt bedröfliga dunkelheten af verkligt
Eolitiskt lif; och, såsom Sokrates förutsade, syntes för många ans vision » vek och oklar ».
Andra förstodo likväl att uppfatta honom.
Gladstoue kallar honom » Rationalismens helgon ».
» Hans uppförande och hans tal voro en predikan.
Han hade politikerns goda förstånd och praktiska takt i förening med en eremits höga, oberoende tankar.
Han gjorde oss alla godt.
I hvilket parti som helst, bland alla olika opinioner, måste jag med sorg erkänna att dylika män äro sällsynta. » En ovanligare parlamentskandidat har troligen aldrig funnits.
I hans första bref till valmännen säger han dem upprigtigt att han icke hade någon önskan att blifva vald; att han hvarken kunde värfva röster ej heller bestrida några valkostnader, emedan detta strede mot hans principer; att i fall han blefve vald, han icke kunde åtaga sig att egna tid och arbete åt deras lokala intressen, att han icke kunde besvara några frågor angående sina religiösa åsigter; att det var hans fasta öfvertygelse att qvinnor hade lika rättighet att vara representerade som män.
Det var kanske den märkvärdigaste adress till valmän, hvilken någonsin utskickats, och som tydligen var minst beräknad att vinna röster.
En mycket bekant literatör yttrade, att den Allsmägtige sjelf icke skulle hafva stor utsigt att blifva vald på ett sådant program.
Omkring en vecka före valen bevistade Mill olika möten för att besvara hvilka frågor som helst som valmännen kunde önska framställa till honom.
På ett sådant möte frågades han om han någonsin hade yttrat det omdömet om de arbetande klasserna i England, att ehuru de skilde sig från dessa klasser i andra land der-nti att de skämdes för att tala osanning, så voro de likväl i allmänhet lögnare.
Utan tvekan svarade Mill: » Det gjorde jag. » Knappast hade orden lemnat läpparna förr än stor-mande bifallsrop ljödo i salen.
Den förste arbetaren, som talade efteråt, tackade honom för hans upprigtighet, och arbetarnes röster sände honom till parlamentet Han blef radikalernas praktiske ledare, alltid begagnande sitt stora inflytande till att bevara freden mellan dem och regeringen; han understödde Gladstones irländska politik, men hans ställning var för filosofisk, hans lärosatser allt för abstrakta att han skulle kunna fortfara att behaga sina valmän.
Han satt i parlamentet i fyra år och förlorade sin plats vid 1869 års allmänna val.
Såsom talare åhördes han med aktning; i debatten var han stor, men det låg ingen smittsam värme i hans tal; det kom liksom från en bildstod.
De sista åren af hans lif tillbragtes i Avignon tillsammans med hans styfdotter Helen Taylor.
Vi hafva en vacker teckning af honom, lefvande der i lugn literär tillbakadragenhet, kärleksfullt omhuldad af sitt sällskap, sysselsatt med » Landfrågan », med botanik och med sitt herbarium.
Han dog der 1873 med alla förståndsförmögenheter klara, lugn och sansad till slutet, med de orden på läpparna: » Mitt arbete är slutad t. » En bortgången humorist.
Ännu några synpunkter och minnen, af Forestier.
Som i tryck ännu ej blifvit påvisadt det säregna förhållande, i hyilket lektor Holmgren stod till sina elever, offentligt i föreläsningssalen eller privatim i hans hem, då man fick en slags skizzerad resumé af hans lefnads arbetsdag, torde några ord i all korthet just om detta måhända intressera.
Föreläsningarne voro pikanta — jag hittar i hastigheten ej på något annat ord.
Der rullades upp brokiga taflor från skog och mark, insekternas lönliga framfart under trädens bark och i dess unga skott, alla egendomliga lifsföreteelser som blott specialisten känner till *.
Och så gjordes rätt som det var ett s. k.
» afhopp », anekdoterna togos fram för att sätta krydda och färg på hvad som serverats.
Och sådana anekdoter och så de berättades!
Der frinnos dråpliga historier om bondgubbarnes &gt;lustigheter », när Holmgren kommit till dem för att mörda » masken », som huserade ute på deras åkrar, mullvads- ooh
* Sin förmåga som specialist visade Holmgren kanske aldrig men glänsande än under expeditionen till Spetsbergen 1868.
En annan af deltagarne deri, dr Carl Nyström, har godhetsfullt meddelat red.
af Dagens Krön.
några drag från denna samvaro, hvilka vi finna lämpliga att meddela som noter till ofvanstående uppsats.
Endast de specialister, som äro så att saga tränerade att se, kunna ständigt hitta något af värde.
Holmgren hade i en ovanlig grad denna förmåga och kunde derigenom på Spetsbergen hålla de egendomligaste vad om att finna hvad ban sökte da de andra ingenting knnde fl tag på, ehuru det väl någon gång kunde hända att han fann sig föranlåten att draga till med ett: » Det var väl också f-n, att man i dag ingenting annat får i håfven, än snöflingor h Denna hans skarpa iakttagelseförmåga gälde icke blott sjelfva artema utan äfven de biologiska momenten.
H. visade en gång för dr Nyström sina samlingar af parasitsteklar, hvilka lägga sina ägg i andra insektslarver och utvecklas der, så attollonborrehistorier *.
Ooh så refererades emellanåt, hvilket intryck den eller den jägmästaren borta i den eller den obygden lemnat efter sig i gamle Flugis ’ hjärta, der de likväl rymdes s&amp; godt, alla han9 » Waldteaflar ».
Kom man hem till Holmgren, ville han » språka » och » glamma » (citationstecknen äro satta fbr att erinra om den egendomliga aceentuering, H. plägade använda) ooh förskaffade d&amp; sin gäst mänget godt skratt.
Men äfVen fbr den mera allvarligt anlagde räckte H. till: skämtet, humorn, gycklaremasken var blott en yttersida.
Bakom bodde allvar.
Den, som skrifver dessa rader, hade ofta tillffelle att hemma bos H. öfvertyga sig derom.
Det var som en far, en god vän * *, H. ville blifva an-
t. ex. i st. f. den väntade fjärilen framkommer en mängd af de små steklarna.
— Hur har du kunnat taga dem?
— Jag har inte tagit dem, jag har kläckt dem.
— D. v. 8. du har samlat anstuckna fjärilslarver?
Men hur kan du känna igen en anstucken fjärilslarv?
— Jo, ser du, det kan jag mycket väl göra.
Du kan väl förstå att han ser ledsen ut (då han har så många parasiter på sig).
Bland andra lustiga anekdoter från Spetsbergsfärden har dr Nyström berättat oss, huruledes han en afton råkade att få sig ett iskallt bad, genom att falla från ångarens däck.
Ensam som han var, lyckades han efter stora ansträngningar arbeta sig fram till fall repstrappan och kom sedan drypande våt in i den hytt, som innehades af lektor H. och numera professor Lemström i i Helsingfors.
» Helsning från sjöbotten! » — » Ah f-n var det du!
Vi hörde nog ett flåsande, men vi trodde, att det var en hvalross. » — Detta var det enda ¿ympatitecken den räddade erhöll.
Ännu tjugo år efteråt, då H. tillfälligtvis mötte dr N., gjorde H. geraa några flåsningar och armrörelser till påminnelse om episoden.
* En gång kom H. till ett säteri i södra Sverige för att studera och gifva råd mot ollonborrarnes häijningar.
En fin, liten pudel hade f&amp;tt följa med H. ut i markerna för att motionera sig och H. kunde då iakttaga, hurusom » den der lille stackarn, som bara brukade äta sockerskorpor ur sin matmors handskklädda hand, åt ollonborrelarver, ’ fettr pölsor *, som ett litet svin. » — Under en af sina entomologiska vandringar fick H. sigte på någon flugart i ett dike och lade sig framstupa på marken för att samla exemplar till undersökning.
I detsamma kom en herre åkande på landsvägen.
Förvånad öfver H: s egendomliga ställning, höll han in hästen och sporde: » hvad gör herrn för slag? » — » Jag ser flugor », svarade H. och tilläde: » hvad gör herrn då? » — » Jag bara super ännu », blef svaret.
* * En af de sista gångerna utgifvaren af Dag.
såg lektor H., satt han i sitt hem, omgifven af sina äldre lärjungar vid Skogsinstitutet, hvilka till honom, samma dag — hans 59: de födelsedag — öfverlemnat i hedersgåfva en silfverpjes.
Red: » anm.sedd och bemött af sina elever; när nägot tyngde, ville han s&amp; gerna vara den, som skulle lätta slagskuggorna och l&amp;ta klart ljus spela in: » pengar kunde han ej gifva, men med goda r&amp;d stod han när som helst till tjänst. » Säkert är, att ingen af Ha hundradetals elever med annat än tillgifvenhet tänker tillbaka på den nu afdöde läraren.
Nu p&amp; sistone var Holmgren trött ooh utarbetad.
Tanken pi att ej vara p&amp; ordinarie stat och, när krafterna fullständigt tröto, tillförsäkrad pension för sina äterstående dagar oroade honom ofta.
Han fick då bittra ord i munnen.
Humöret trycktes också ned de sista åren genom allt fbr mycket innesittande, hvilket fbr H. med hans stora, starka kropp väl ej var så alldeles lämpligt.
Till afslutning må meddelas ett minne af H: s friluftslif.
Vi, hans läijungar, hade under hans ledning, den sista hösten han lefde, haft botanisk exkursion till Rosendal och ströfvat om * kring i backarne fbr att studera vegetationen.
Till sist hade man känt sig » sugen » och efter en stunds samråd med H. bestämt sig för att hedra Djurgårdsbrunns värdshus med sin när * varo och der intaga en enkel » frukost-middags-supé ».
Holmgren var kommen i stämning vid sin arrak.
Orsamarschen hade under stormande bifall — äfven från uppasserskornas sida — exekverat«, flöjt- och klarinettoner ljudat i rummen och den ena lustiga situationen aflöst den andra, då H. djupt rörd äskade ljud för att hålla tal.
Jag skall aldrig glömma det intryck, H: s ord gjorde på mig.
Det var en veteran i vetenskapens gårdar, som talade.
Han hade, sade han, under svårt ekonomiskt betryck, ofta utsatt för illvilja och intriger sträfvat fram sitt lif till dag, som var.
En enda tanke hade under dessa år lifvat hans lust till nya forskningar och ansträngningar: hans ställning som associerad i en kår.
För att vinna erkännande just hos denna kår af fackmän hade han arbetat, fbr att hjelpa dem att komma till reda med åtskilliga förhållanden, som syntes den oinvigde svåra nog.
Att han utomlands blifvit förhållandevis mycket uppburen äfven af den exklusivt (teoretiskt) vetenskapliga verlden, medan härhemma ett motsatt förhållande ofta konstaterats, bekymrade honom föga.
Kammarlärde hade aldrigutgjort hans förtjusning, och hans ironi hade ofta öfvats just med dessa som objekt.
De tillhörde ett » kuriöst genus », desse!
Men i alla fall, nu nfir i lifvets höst frukten skulle samlas och de länga årens äring inbergas märktes det, att sä mycket slött frö var inmängdt i skörden, tröstlöst mycket.
Men han hade ändock till sin glädje märkt, att en liten del frö varit godt och grobart, och att det, om det ansades och y&amp;rdades, kunde spira upp och gä i blom och frukt till gagn för efterkommande.
Just derför ansäg han, att hans förhoppningar, hans arbete ej så fullständigt gäckats och hans lif ej varit alldeles spildt.
Sä visst som morgon komme på natt skulle han få lefva i sitt verk.
Nu hade han såsom det sista han troligen orkade uträtta afslutat sista tomen af sin Ichneumonologia Suecica, dervid uppbjudande den rest af forna dagars energi, som ännu stått till buds.
Huruvida han skulle få dagar och kraft att nedskrifva ett af behofvet påkalladt supplement, visste han ej, trodde det knappast.
Men det var sina kära elever — nuvarande och längese ’ n utexaminerade — hans sträfvanden gält, dem hade han haft i tankarne vid arbetsbordet, att vinna erkännande af dem hade utgjort hans önskemål, de skulle bafva » heder » af honom.
Han ville höja sitt glas för deras framtid och utkomst, antingen de hade att söka den bland Lapplands snöfjäll eller på Sydsveriges moar och flygsandsdtiner.
Han hoppades att de ville bevara gamle Flugis i vänligt minne.
— Under allmän rörelse klingades med glasen, skålen dracks i botten, och en god stund hann förflyta, innan » stämningen » vände åter, ty det låg dämmande sordin öfver hjärtesträngarne.
Men sedan » språkades » det och » glammades » friskt och gladt som förut.
Holmgren påstod bland annat att jägmästarne visat sig hafva större tur hos fruntimmerna än löjtnanterna, då de hade vackrare uniformer och fingo ligga ute och sköta sig året om, stgo friskare och trefligare ut samt ej hade en förolöande verksamhet utan fingo rekreera sig i djupa, stämningsfulla skogar, der fink och trast spelade.Bourbonerna i Sverige.
Af hr kapten J.
E. Hagdahl hafva vi erhållit till förfogande en samling såsom tidsbilder synnerligen intressanta bref från biskop M. O. Wallenstråle i Kalmar tUl biskop Lindblom i Linköping rörande Bourbonernas vistelse i forstnämda stad.
Wallenstråle, född 1733, död 1801, var en lärd och vitter man, bl, o. minmsvärd såsom en bland stiftame af Vetenskaps- och Vitterhetssamhället i Göteborg.
Hans bref bära ock den bildade mannens prägel, då han minutiöst, men på samma gång med godi omdöme inför sin embetsbroder redogör för de illustra främlingames vistelse i Kalmar 1804.
Ur brefven meddela vi följande utdrag.
Den 20 sept.
Jag är skyldig äfVensom högst villig att underrätta min k. bror, ' det vi ännu icke haft den lyckan att se nägon fransk prins p&amp; v&amp;r svenska jord.
Likväl veta yi ej annat af än att de verkeligen komma, isynnerhet sedan en estafette fbr några dagar sedan ifrån K.
M: t och Magdeburg anlände med befallning att den kommendering af 150 man Kalmar regemente, som var inkommen att göra les houneurs, skulle, på 36 man när, åter hem-fbrlofvas af orsak att prinsarne här lära bibehålla ett det strän * gaste inkognito, hoc est icke åstunda någon hedersvakt.
Vinden har varit högst complaisant och blåst stundom favorabelt fbr dem, som segla hit öfver sundet, stundom fbr dem, som komma hit ifrån Liffland; men efter nogaste utkik har ännu ingen seglare, n. b. främmande kunnat upptäckas.
Okänd kunde ej prin-sarnes resa vara fbr regeringen, då officiel underrättelse derom hade ingått till hofchancellier-embetet och der ifrån hit, men man teg och lät intet derom transpirera ibland Stockholms allmänhet.
Min Broder fbreger såsom skäl att icke kunna komma hit sin fbrmodan att kunna emottaga K.
M. i Linköping.
Jag tror ej, att man kan vänta det.
Konungen kommer cirka den 14till Stralsund ooh lärer tyvärr vara ocoupatissimus der att sätta Pommern ooh den vackra ffcstningen i försvarsstånd emot en fiende i allt fall, hvarför ook flera k&amp;rer äro ditkommenderade, till ooh med hela husarregementet.
Order skola ook kommit till Karlskrona om utredning af flottan.
M. säges läta drottningen med större delen af hofstaten embarqaeras för Stockholm, men sjelf bli qvar.
Skulle konangen göra ett ryck öfver för att här hos oss se de franska herrarne, s&amp; är all apparence att han ätergår till Pommern, men icke det minsta visst vet man härom, utom det enda att utländingarne visst debarqnera här, när det hinner ske.
Nu ändtligen inkom rapport att den ena division franske prinsar i går under ovädret debarquerat på Oland.
Som vinden bläst jemt ifrån Liffland i går och flera dagar, så måste det väl vara Louis XVIII, med sin svit, som är kommen, hvarom kanske mera rätt nu innan posten går.
Huruvida man kan uppehålla dem med komplimanger på bron, vid uppstigandet utur slupen vet jag icke ännu.
De ha slitit för mycket ondt att ej vara helt impatiente till att inträda i dem värdiga rum.
I natt hafva de varit i Resmo, en bra prestgård, der de icke varit så illa.
General Ankarsvärd reser nu ut att hemta dem och förmodligen komma de vid middagstiden till staden.
Nu kan jag säga med visshet att det är grefven af Lille etc.
Jag går nu med min kår att vid landstigningen här välsigna dem på franska.
Den 27 sept.
Det är skönt att mina vänner, in hoc temporis artioulo, längta efter bref från mig.
Jag går att uppfylla, surtout, Tit: väntan; men vänta ingenting redigt af mig och framför allt lemna icke ut mitt griflonage i händer, som kunna missbruka hvad jag skrifvit.
Voyons å présent.
Stormen låg så starkt på Olands östra sida att ändamålet ioke kunde vinnas till att dublera den södra udden för att den vägen komma in i Kalmarsund.
Konungens skepp, en tremastare ifrån Liffland, måste då med många seglare kasta ankar en mil oirka ifrån land.
Man fann en botten af fin sand.
Fartyget böljade drifva med sitt ankare.
Här var verkligen all fara attdet skulle stöta på de mångfaldiga klipporna.
Ändteligen började ankaret att hålla fast.
Man signalerade med alla flaggor.
De orädda öländingarne vroko sig ut med flera båtar.
Sjö och väder lade sig ock något, så att hela herskapet kunde intagas i en stor båt, som likväl omöjligen kunde lägga intill landet.
De hurtiga bönderna tillskapade då i största hast en espèce brygga, så att konangen med sin svit helt torrskodd och lyckeligen de-barquerade söndagsmiddagen vid Gräsgård, friske och muntre, utan att ha varit synnerligen sjösjuke under en 11 dygns resa.
Det var lyckeligt att en ung länsman då var på stället, som talade någorlunda fransyska.
I flygande skaffade han en liten vagn, satte sig bredvid konungen och förde honom lyckeligen till prostgården, | väg.
De andra herrarne fingo promenera dit upp, men efter en timmes tid voro flera tjenliga voiturer för * spända igenom den raske länsmannens arrangemang, som vann synnerlig nåd hos konungen.