Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I stenbrottet stå mandarinträden, så gula af frukter, att man tror dem vara jättestora solrosor, och där blifva kameliorna stora som tamburinbottnar.
Och på marken mellan träden ligga massor af dyrbara kungsfikon och ludna persikor bäddade på affallna rosenblad.
En afton sitter Falco ensam i stenbrottet.
Falco håller på att binda en krans, och han har framför sig en massa blommor.
Bindgarn har han tjockt som rep, han håller foten på nystanet, för att det ej skall rulla ifrån honom.
Han har glasögon på sig, men de glida alltjämt för långt ned på den buktiga näsan.
Falco svär styggt, ty hans händer äro styfva af valkar, som de fått genom att ständigt sköta bössan, och kunna ej lätt handskas med blommor.
Fingrarna knipa om dem så hårda som järntänger.
Falco svär öfver att liljor och anemoner falla i små smulor, endast han ser på dem.
Falco sitter i sina skinnbyxor och i den långa, knäppta rocken, så inmurad i blommor som ett helgon på festdagen.
Biagio och systersonen Passafiore hafva samlat dem åt honom.
De hafva staplat upp framför honom ett helt Etna af stenbrottets praktblomster.
Falco kan välja mellan liljor och cactusblommor och rosor och pelargonier.
Och han ryter åt blommorna, att han skall trampa dem till stoft under skinnsandalerna, om de ej foga sig efter hans vilja.
Aldrig förr har Falco Falcone haft att göra med blommor.
Så länge han lefvat, har han ej bundit en bukett åt en flicka eller brutit en ros för att sätta i sitt knapphål.
Han har icke en gång lagt en krans på sin mors graf.
Därför äro också de späda blommorna upproriska mot honom.
I håret och i hatten insnärja sig blomrefvor, och blomblad hafva fastnat i hans borstiga skägg.
Han skakar våldsamt på hufvudet, och ärret i kinden glöder eldrödt, så som det brukade göra i forna dagar, då han kämpade med karabiniererna.
Dock växer kransen, och tjock som en trädstam slingrar den omkring Falcos fötter och ben.
Falco svär öfver den, som vore den järnbojan, hvilken en gång släpade mellan hans fotleder.
Han klagar värre, då han rifver sig på en törntagg eller bränner sig på en nässla, än han jämrade sig, då galérvaktarens piska snärtade till hans rygg.
Biagio och Passafiore, hans systerson, våga ej visa sig, utan ligga dolda i en grotta, tills allt är färdigt.
De skratta åt Falco med full hals, ty sådan jämmer som Falcos har ej genljudit i stenbrottet, sedan olyckliga krigsfångar gingo där vid sitt arbete.
Men Biagio ser upp till det stora Etna, som rodnar i solnedgången.
»Se på Mongibello,» säger han till Passafiore, »se hur det rodnar.
Det måtte ana hvad
Falco sysslar med nere i stenbrottet.» Och Passafiore svarar: »Mongibello har väl aldrig trott, att det skulle få annat på hjässan än aska och snö.»
Men plötsligt upphörde Biagio att skratta.
»Detta är ej bra, Passafiore,» sade han.
»Falco har blifvit för högmodig.
Jag fruktar, att det stora Mongibello skall drifva gäck med honom.»
De två banditerna se hvarandra forskande in i ögonen.
»Det är godt, om det endast är högmod,» säger Passafiore.
Men nu se de bort på samma gång och våga ingenting mer säga.
Det är samma tanke, samma förfäran, som gripit dem båda.
Falco är på väg att bli vansinnig.
Han är redan stundtals vansinnig.
Det går så med de stora hjälteröfvarne, de kunna ej bära sin ära och sin storhet, de bli alla vansinniga.
Passafiore och Biagio hafva gått och sett det länge, men de hafva burit det hvar för sig under tystnad, och hvar och en har hoppats, att den andre intet märkt.
Nu förstå de, att de båda veta det.
De trycka hvarandras händer utan ett ord.
Det är ännu så mycket stort hos Falco.
De båda, Passafiore och Biagio, skola vaka öfver att ingen skall komma att märka, att han ej mer är den han varit.
Ändtligen har Falco sin krans färdig, han hänger den på bösspipan och kommer fram till de andra.
Sedan gå de alla tre upp ur stenbrottet och i närmaste landtgård taga de hästar för att komma snabbt upp till toppen af Mongibello.
De rida i sporrstreck, så att de ej hafva tillfälle att tala, men då de fara förbi landtgårdarna, kunna de se huru folket dansar på de platta taken.
Och från skjulen, där landtarbetarna hafva sina nattläger, höra de prat och skratt.
Där sitta glada, fredliga människor och gissa gåtor och laga skämtrim.
Men Falco stormar förbi.
Sådant är ej för honom.
Falco är en stor man.
De jaga uppåt mot höjden.
Först rida de mellan mandelträd och cactus, så under plataner och pinier, så under ekar och kastanjer.
Men natten är ej ljus, de se intet af Mongibellos härlighet.
De se ej det rankomslingrade Monte Rosso, de se ej de två hundra kratermynningarna, som stå i krets rundt om Etnas högfjäll såsom torn kring en stad, de se ej den i det oändliga utsmyckade skogsmarken.
I Casa del Bosco, där vägen upphör, stiga de af hästarna.
Biagio och Passafiore taga kransen och bära den mellan sig.
Men under det de gå, börjar Falco tala.
Han talar gärna, sedan han blifvit gammal.
Och Falco säger, att berget är likt de tjugufem år af hans lif, som han tillbringat där.
Kring hans storhets grundläggningsår hade det blomstrat af bragder.
Att då färdas med honom hade varit som att gå under en ändlös pergola, där citroner och drufvor hängde ned öfver en.
Då hade hans bragder växt ymniga som orangerna, hvilka omgärda Etnas fot.
Då han kommit högre, hade bragderna glesnat, men de han utfört hade varit väldiga som ekar och kastanjer på det stigande berget.
Nu, då han var på storhetens höjd, föraktade han att handla.
Hans lif var så kalt som bergstoppen, han nöjde sig med att se världen vid sina fötter.
Men man borde också förstå, att om han nu företoge något, kunde ingenting motstå honom.
Han var förfärlig som den eldsprutande höjden.
Falco går före och talar, Passafiore och Biagio följa honom i tyst förfäran.
Helt dunkelt se de Mongibellos väldiga sluttning med städer och fält och skogar utbreda sig under dem.
Och Falco tycker sig vara lika väldig som allt detta!
Alltsom de sträfva uppåt, omhvärfvas de af tilltagande hemskhet.
Det är markens gapande remnor, det är svafvelröken ur kratern, som böljar nedåt berget, för tung att genast höja sig i luften, det är den ristande skakningen i berget, det är den ständiga, doft mullrande jordåskan, det är det hala, knaggliga isfältet, genomforsadt af vattenbäckar, det är den orimliga kölden, det är den bitande blåsten, som göra vandringen ohygglig.
Och Falco säger, att detta är likt honom!
Hur har han det då i sin själ?
Råder där en köld och en hemskhet, som äro jämförliga med Etnas ?
De snafva öfver isstycken, och de arbeta sig fram genom snö, som stundom ligger alnshög.
Bergvinden håller på att kasta omkull dem.
De måste vada genom issörja och stora vatten, ty förra dagen har solen smält en myckenhet snö.
Och medan de stelna af köld, skakar marken under dem af den eviga elden.
De komma ihåg, att Lucifero och alla de fördömda ligga därnere.
De rysa öfver att Falco har fört dem till helvetets port.
Men de komma dock fram öfver isfältet och nå till själfva den branta askkäglan på bergets topp.
Här kämpa de sig upp, gående i glidande aska och pimpsten.
Då de äro halfvägs uppåt käglan, tar Falco kransen och vinkar åt de andra att dröja.
Han ensam skall bestiga höjden.
Det ljusnar i detsamma, och då Falco kommer upp på höjden, visar sig solen.
Då omgjutes Mongibello och äfven den gamle Etnaröfvaren på dess topp af det praktfulla morgonljuset.
Men Etnas skugga kastas öfver hela Sicilien, och det är, som om Falco, hvilken står däruppe, nådde från haf till haf, tvärs öfver ön.
Falco står där och ser sig omkring.
Han ser öfver till Italien, han tycker sig se Neapel och Rom.
Han låter sina blickar fara öfver hafven till storturkens land i öster och saracenlandet i söder.
— Han känner det, som om allt detta låge för hans fötter och erkände hans storhet.
Då lägger Falco ned kransen på Mongibellos topp.
Då han kommer ned till kamraterna, trycker han allvarligt deras händer.
Då han stiger ned från själfva käglan, se de, att han tar upp en pimpsten och lägger i sin ficka.
Falco tar med sig ett minne af den skönaste stunden i sitt lif.
Så stor som där på Mongibellos topp har han aldrig förr känt sig.
Men på denna glädjedag vill ej Falco arbeta.
Nästa dag, säger han, skall han gå till verket med att befria Mongibello från järnvägen.
Det ligger en ensam landtgård på vägen mellan Paternò och Adernò.
Den är rätt stor, och den äges af en änka, donna Silvia, som har många och starka söner.
Det är käckt folk, som vågar att året om bo ensamma ute på landet.
Nu är det dagen efter den, då Falco bekransat Mongibello.
Donna Silvia sitter på gårdsplanen vid sin slända.
Hon är ensam, det finns ingen mer än hon hemma vid gården.
Då kommer en tiggare sakta insmygande genom gårdsporten.
Han är en gammal man med lång, krokig näsa, som hänger ned på öfverläppen, borstigt skägg, bleka och rödkantade ögon.
Det är de fulaste ögon man kan få se, det hvita i dem går i gult, och de blicka snedt.
Tiggaren är lång och mycket mager, han rör kroppen, då han går, så att man tycker, att han slingrar sig fram.
Han går så tyst, att donna Silvia ej hör honom.
Det första hon märker af honom är hans skugga, hvilken smal som en orm buktar sig fram mot henne.
Hon ser upp, då hon märker skuggan.
Då bugar tiggaren för henne och ber om en rätt maccaroni.
»Jag har maccaroni öfver elden,» säger donna Silvia.
»Sitt ned och vänta, skall du få ditt lystmäte.»
Tiggaren sätter sig bredvid donna Silvia och om en stund börja de språka.
De komma snart att tala om Falco.
»Är det sant, att ni låter era söner arbeta på donna Micaelas järnväg?» säger tiggaren.
Donna Silvia biter ihop läpparna och nickar jakande.
»Ni är en modig kvinna, donna Silvia.
Falco skulle kunna ta hämnd på er.»
»Han får hämnas då,» säger donna Silvia.
»Men jag vill ej lyda den, som dödat min far.
Han tvang honom att fly från fängelset i Augusta, och min far blef infångad och skjuten.
Då hon sagt detta, reser hon sig och går in för att hämta maten.
Men då hon står i köket, ser hon genom fönstret tiggaren, som sitter och vaggar på stenbänken.
Han är ej stilla ett ögonblick.
Och framför honom slingrar hans skugga, smal och rörlig som en orm.
Donna Silvia påminner sig nu hvad hon en gång hört Caterina, som varit gift med Falcos bror, Nino, säga.
»Hur skall ni känna igen Falco nu efter tjugu år?» hade man frågat henne.
»Skulle jag ej känna igen mannen med ormskuggan?» hade hon svarat.
»Den förlorar han ej, så länge han lefver.»
Donna Silvia tar sig för hjärtat.
Därute på hennes gård sitter Falco Falcone.
Han är kommen för att hämnas, därför att hennes söner arbeta på järnvägen.
Skall han sätta eld på huset, eller skall han mörda henne?
Donna Silvia skakar i hela kroppen, då hon lägger upp sina maccaroni.
Men Falco börjar finna tiden lång, där han sitter på stenbänken.
Så kommer en liten hund fram till honom och stryker sig upp mot honom.
Falco känner i fickan efter bröd, men han finner endast en sten, som han kastar till hunden.
Hunden hämtar stenen och kommer genast fram till Falco med den.
Falco kastar den än en gång.
Hunden tar stenen på nytt, men nu springer han bort med den.
Falco kommer ihåg, att detta är den sten han tog uppe på Mongibello och går efter hunden för att få den åter.
Han hvisslar på hunden, och den kommer genast till honom. — »Gif hit stenen!»
Hunden sätter hufvudet på sned och vill ej ge den. — »Ah, gif hit stenen, kanalje!» Hunden sluter läpparna.
Han har ju ingen sten.
— »Få se, få se!» säger Falco.
Han böjer hundens hufvud bakåt och tvingar den att öppna gapet.
Stenen ligger långt inne under tandkäxet och Falco försöker att peta fram den.
Då biter hunden till honom, så att det flyter blod.
Falco blir förfärad.
Han går in till donna Silvia.
»Er hund är väl frisk?» säger han.
»Min hund, jag har ingen hund.
Den är död.» — »Men den som springer därute.» — »Jag vet ej hvilken ni menar,» säger hon.
Falco säger ej något mer, icke heller gör han donna Silvia någon skada.
Han endast går sin väg.
Han är rädd.
Han tänker, att hunden är galen och att han själf nu skall få vattuskräck.
En kväll sitter donna Micaela ensam i musiksalen.
Hon har släckt lampan och öppnat balkongdörrarna.
Hon tycker om att lyssna till gatan om kvällen och natten.
Då höras där ej mer smeder och stenslipare och utropare.
Då är där sång, skratt, hviskningar och mandoliner.
Plötsligen ser hon en mörk hand läggas på balkongräcket.
Handen drar upp efter sig en arm och ett hufvud, inom ett ögonblick svingar sig en hel människa ned på balkongen.
Hon ser honom tämligen väl, ty gatlyktorna brinna ännu.
Det är en liten, bredaxlad och storskäggig karl.
Han är klädd som en herde, han har skinnsandaler, slokhatt och paraply, fastbundet på ryggen.
Så snart han är nere på sina fötter, rycker han en bössa från axeln och kommer in i rummet med den mellan händerna.
Hon sitter stilla utan att ge tecken till lif.
Det är ej tid hvarken att kalla hjälp eller att fly.
Hon hoppas, att mannen skall taga hvad han vill taga och gå sin väg utan att märka henne, som sitter djupt inne i det mörka rummet.
Karlen sätter ned bössan mellan benen, och hon hör, att han börjar repa eld på en tändsticka.
Hon sluter ögonen.
Han kan få tro, att hon sofver.
Då röfvaren får eld på stickan, ser han henne genast.
Han hostar för att väcka henne.
Då hon förblir orörlig, kommer han framsmygande och sträcker försiktigt ut ett finger mot hennes arm.
»Rör mig inte, rör mig inte,» skriker hon och kan ej mer sitta stilla.
Karlen drar sig genast tillbaka.
»Kära donna Micaela, jag ville endast väcka er.»
Där sitter hon och skakar af förskräckelse, och han hör hur hon snyftar. — »Kära signora, kära signora,» säger han. — »Tänd ljus, så att jag ser hvar ni är,» ropar hon.
Han repar eld på en ny sticka, lyfter kupa och glas af lampan och tänder den lika behändigt som en kammartjänare.
Sedan ställer han sig åter borta vid dörren, så långt ifrån henne som möjligt.
Rätt som det är, går han ut på balkongen med sin bössa.
— »Nu kan väl ej signoran vara rädd längre.»
Men då hon ej upphör att gråta, säger han: »Signora, jag är Passafiore, systersonen, jag kommer med bud till er från Falco.
Han vill ej mera förstöra er järnväg.»
»Är ni kommen för att skämta med mig?» säger hon.
Då svarar karlen, nästan gråtande: »Gud, att detta vore skämt!
Gud, att Falco vore den han varit!»
Han berättar henne hur Falco gått upp till Mongibello och bekransat dess topp.
Men berget hade ej tyckt om detta, utan nu hade det fällt Falco.
En enda liten pimpsten från Mongibello hade varit nog för att fälla den fruktade.
»Nu är det förbi med Falco,» säger Passafiore.
»Han går nere i stenbrottet och väntar på att bli sjuk.
Sedan åtta dagar har han hvarken sofvit eller ätit.
Han är ej sjuk än, men såret i hans hand läkes ej heller.
Han tror, att han har giftet i kroppen.
’Snart skall jag vara en galen hund,’ säger han.
Det är intet vin och ingen mat, som lockar honom.
Han har ingen glädje af att jag prisar hans bragder. — ’Hvad är det att tala om,’ säger han.
’Jag skall sluta mitt lif som en galen hund.»
Donna Micaela ser skarpt på Passafiore. — »Hvad vill du jag skall göra vid detta?
Det är ej din mening, att jag skall gå ned i stenbrottet till Falco Falcone?»
Passafiore ser ned och törs ingenting svara.
Hon förklarar för honom hvad denne Falco låtit henne lida.
Han har skrämt bort hennes arbetare.
Han har satt sig emot hennes käraste önskningar.
Plötsligen faller Passafiore på knä.
Han törs ej gå henne ett steg närmare än han är, men han faller på knä.
Han ber henne, att hon skall förstå hvad det gäller.
Hon vet ej, hon förstår ej hvem Falco är.
Ända från det att Passafiore var ett litet barn, har han hört talas om honom.
Hela sitt lif har han längtat att få komma till stenbrottet och lefva med honom.
Alla hans kusiner gingo till Falco, hela släkten var hos honom.
Men kyrkoherden hade satt sig i sinnet, att Passafiore ej skulle gå.
Han gjorde honom till skräddare, tänk bara till skräddare!
Han talade vid honom och sade, att han ej skulle gå.
Det var en sådan förfärlig synd att lefva som Falco.
Passafiore hade äfven kämpat emot i många år för don Matteos skull.
Men, till sist hade han ej kunnat motstå, han hade gått till stenbrottet.
Och nu har han ej fått vara med Falco mer än ett år, förrän denne är helt fördärfvad.
Det är som hade solen slocknat på himmelen.
Det är hela lifvet, som är förhärjadt.
Passafiore ser bort till donna Micaela.
Han ser, att hon hör på honom och förstår honom.
Han påminner donna Micaela, att hon hade hjälpt en jettatore och en äktenskapsbryterska.
Hvarför skulle hon vara hård mot en röfvare?
Kristusbilden i San Pasquale gaf henne ju allt hvad hon bad om.
Han var säker om att hon bedt Kristusbarnet skydda järnvägen för Falco.
Och det hade lydt henne, det hade låtit Mongibellos pimpsten bryta Falcos kraft.
Men nu, ville hon ej nu vara nådig och hjälpa dem, så att Falco kunde få hälsan åter och blifva en ära för landet, såsom han förr varit.
Passafiore lyckas röra donna Micaela.
Plötsligt förstår hon hur den gamle röfvaren har det nere i stenbrottets mörka grottor.
Hon ser honom gå där och vänta på vansinnet.
Hon tänker på hur stolt han varit och hur han nu är bruten och krossad.
Nej, nej, ingen bör lida så.
Det är för mycket, för mycket.
»Passafiore,» bryter hon ut, »säg hvad du önskar!
Jag skall göra hvad helst jag kan göra.
Jag är ej rädd mer.
Nej, jag är ej alls rädd.»
»Donna Micaela, vi hafva bedt Falco, att han skulle gå till Kristusbilden och begära nåd.
Men Falco vill ej tro på bilden.
Han vill ej göra annat än sitta stilla och vänta på ofärden.
Men i dag, då jag tiggde honom om att gå och bedja, sade han: ’Du vet hvem som sitter och väntar på mig i det gamla huset midt emot kyrkan.
Gå till henne och fråga henne om hon vill ge mig frihet att gå förbi henne in i kyrkan.
Ger hon lof till detta, så skall jag tro på bilden och göra min bön för honom?»
»Nå?» frågar donna Micaela.
»Jag har varit hos den gamla Caterina, och hon har gett sin tillåtelse.
’Han skall få gå in i San Pasquale, utan att jag fäller honom,’ sade hon.»
Passafiore ligger alltjämt kvar på knä.
»Har då Falco redan varit i kyrkan?» frågar donna Micaela.
Passafiore makar sig något närmare.
Han vrider sina händer i förtviflan. »Donna Micaela, Falco är mycket sjuk.
Det är ej endast det där med hunden, men han var sjuk redan förut.» Och Passafiore kämpar med sig själf, innan han kan säga ut det.
Slutligen erkänner han, att ehuru Falco är en mycket stor man, har han stundom anfall af vansinne.
Och nu hade han ej endast talat om den gamla Caterina, utan hade sagt så här:
»Om Caterina vill låta mig gå in i kyrkan och om donna Micaela Alagona kommer ned i stenbrottet och räcker mig handen och för mig till kyrkan, så skall jag gå till bilden.»
Och från detta hade man ej kunnat få honom att vika.
Donna Micaela, som var den yppersta och heligaste af kvinnor, skulle komma till honom, eljest ville han ej gå.
Då Passafiore talat ut, håller han alltjämt hufvudet nedsänkt.
Han vågar ej se upp.
Men donna Micaela tvekar ej ett ögonblick, sedan det blifvit tal om Kristusbilden.
Hon tyckes ej tänka på att Falco redan är vansinnig.
Hon talar ej ett ord om hur rädd hon är.
Hennes tillit till bilden är nu sådan, att hon svarar stilla såsom ett kufvadt och lydigt barn:
»Passafiore, jag skall följa dig.»
Sedan följer hon honom liksom gående i sömn.
Hon tvekar ej att gå med honom uppåt Etna.
Hon tvekar ej att klättra utför de branta klippväggarna i stenbrottet.
Hon kommer helt blek, men med härligt glänsande ögon, fram till den gamle röfvaren i hans klipphåla och räcker honom handen.
Och han reser sig upp, spöklikt blek liksom hon och följer henne.
Det är som om de ej äro människor utan spökvarelser.
De röra sig mot sitt mål alldeles tysta.
Deras egen människa är död, men en mäktigare ande för och leder dem.
Redan nästa dag förefaller det donna Micaela som en saga, att hon gjort något sådant.
Hon är viss om att ingen hennes egen barmhärtighet, eller miskundsamhet, eller kärlek kunnat förmå henne att gå ned i röfvarhålan om natten, utan en främmande kraft har fört henne.
Hon har varit helt utom sig själf.
Medan donna Micaela är nere i röfvarhålan, sitter den gamla Caterina vid sitt fönster och väntar Falco.
Hon har gifvit med sig, nästan utan att man behöft bedja henne,
»Han skall fritt få gå till kyrkan,» säger hon.
»Jag har väntat honom i tjugu år, men han skall få gå fritt till kyrkan.»
Snart kommer Falco gående med donna Micaelas hand i sin.
Passafiore och Biagio följa honom.
Falco går lutande, man ser, att han är gammal och svag.
Han ensam går in i kyrkan, de andra stanna utanför.
Den gamla Caterina har sett honom mycket tydligt, men hon har ej gjort en rörelse.
Hon sitter tyst, allt medan Falco är inne i kyrkan.
Hennes systerdotter, som bor hos henne, tror, att hon ber och tackar Gud, därför att hon kunnat öfvervinna sin hämndtörst.
Ändtligen ber Caterina henne öppna ett fönster.
»Jag vill se, om han ännu har kvar ormskuggan,» säger hon.
Men hon är blid och vänlig.
»Tag bössan, om du vill,» säger hon.
Och systerdottern flyttar bössan öfver till andra sidan af bordet.
Ändtligen kommer Falco ut ur kyrkan.
Månskenet faller rätt i ansiktet på honom, och Caterina ser, att han är olik den Falco hon mindes.
Den förfärliga vresigheten och stoltheten finnes ej nu i hans ansikte.
Han kommer böjd och bruten.
Han nästan inger henne medömkan.
»Han hjälper mig,» säger han högt till Passafiore och Biagio.
»Han har lofvat bistå mig.»
Röfvarne vilja gå, men Falco är så glad, att han först af allt måste tala med dem om sin lycka.
»Jag känner intet sorl i mitt hufvud, det är ingen sveda, ingen oro.
Han hjälper mig.»
Kamraterna taga honom vid handen för att föra bort honom.
Falco går ett par steg, så stannar han åter.
Han rätar upp sig och rör på samma gång kroppen, så att ormskuggan slingrar och buktar på vägen.
»Alldeles bra skall jag bli, alldeles bra,» säger han.
Karlarne rycka honom med sig, men det är för sent.
Caterinas ögon ha fallit på ormskuggan.
Hon kan ej styra sig mer, hon kastar sig upp öfver bordet, tar bössan och skjuter af skottet.
Och hon fäller Falco.
Hon hade nog ej ämnat göra det, men då hon såg honom, var det henne omöjligt att låta honom gå.
Hon hade närt hämndtanken hos sig i tjugu år.
Den tog makten öfver henne.
»Caterina, Caterina,» skriker systerdottern.
»Han bad mig ej om annat än att få gå fritt in i kyrkan,» svarar den gamla.
Den gamle Biagio lägger Falcos lik tillrätta och säger med bister min:
»Alldeles bra, skulle han bli, alldeles bra!»
Långt bort i forntiden bodde på Sicilien den store filosofen Empedokles.
Han var den skönaste och fullkomligaste människa, så härlig och vis, att man ansåg, att han var en människoblifven gud.
Empedokles ägde ett landtställe på Etna, och en kväll gjorde han där en fest för sina vänner.
Under festen talade han sådana ord, att de tillropade honom: »Du är en gud, Empedokles, du är en gud!»
Under natten tänkte Empedokles: »Du har nu nått det högsta du kan hinna på jorden.
Nu bör du dö, innan motgång och svaghet gripa dig.»
Och han vandrade upp till Etnas topp och kastade sig ned i den brinnande kratern.
»Då ingen finner mitt lik,» tänkte han, »skall man säga, att jag blifvit lefvande upptagen till gudarna.
Men nästa morgon sökte honom hans vänner öfver hela villan och öfver hela berget.
De kommo också upp till kratern, och där funno de vid kratermynningen Empedokles’ sko.
Och de förstodo, att Empedokles sökt döden i kratern för att blifva räknad bland de odödliga.
Och detta skulle äfven hafva lyckats honom, om ej berget kastat upp hans sko.
Men just för denna sagas skull har Empedokles’ namn aldrig blifvit glömdt, och mången har undrat hvar hans villa kunnat vara belägen.
Fornforskare och skattgräfvare hafva sökt den, ty den härliges villa var naturligtvis uppfylld af marmorstatyer, bronser och mosaiker.
Donna Micaelas far, cavaliere Palmeri, hade satt sig i sinnet, att han skulle lösa problemet med villan.
Hvarje morgon satte han sig upp på sin ponny, Domenico, och red bort för att söka den.
Han var rustad som en forskare med skrapa i bältet, spade vid sidan och en stor ränsel på ryggen.
Hvarje kväll, då cavaliere Palmeri kom hem, berättade han för donna Micaela om Domenico.
Under dessa år, som de ridit omkring på Etna, hade Domenico utbildat sig till fornforskare.
Domenico vek af från vägen, så snart han fick sikte på en ruin.
Han stampade i marken på de ställen, där han ansåg, att man borde anställa gräfningar.
Han fnös föraktligt och vände bort hufvudet, om man visade honom ett eftergjordt gammalt mynt.