Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men Gr:n underlät att samtidigt upplysa derom, att det dagsverke, som nu kostar 1 rdr 50 öre, betalades förr med 37 å 50 öre; att skatter och behofver betydligt ökats och att penningar då ej voro så dyra som nu, allt omständigheter, som gjorde att jordbrukaren på den tiden kunde producera för billigare pris och hafva en större nettobehållning.
Gr:n har äfven sagt, att klagomålen från jordbrukarens sida började redan då ifrågav:de tullar först sänktes, men att det oaktadt jordbruksnäringen ständigt gått framåt och att dess utsigter blifva med hvarje dag ljusare.
Det är emedlertid just härom, som tankarne äro delade; och jag hemställer til] hvar och en, som i hithörande frågor eger någon erfarenhet, huruvida den nämnda uppgiften verkligen kan anses med sanna förhållandet öfverensstämmande.
Den välsignelse, Hrr frihandlare lofvade oss genom tullarnes borttagande, bär åtminstone jag ingenstädes kunnat spåra.
Hr Bennich har lemnat oss åtskilliga sifferuppgifter, af hvilka jag icke särskildt tagit kännedom, och med afseende å hvilka jag således ej kan yttra mig.
Frih. af Ugglas har ansett obegripligt, huru man kan önska skydd för jordbruket, sedan den Franska handelstraktaten blifvit antagen.
Jag ber emedlertid att få erinra derom, att det icke äro vi, utan Hrr frihandlare, som godkännt denna traktat, och som således få bära ansvaret för dess följder, då de derigenom minskade eller borttogo skyddet för så många af våra inhemska näringar.
Yi önska skydd åt alla, som deraf äro i behof, men derföre att detta skydd beröfvades några näringar, kan ingen konseqvens fordra att vi skulle medgifva att alla beröfvas detsamma.
Samme talare har framhållit de närvarande goda konjunkturerna för jordbruket, samt den fördelaktiga export tili England, som på sednare tider kommit till stånd.
Ja, nog kan det vara möjligt, att den värde talaren erhåller riklig betalning för de landtmannaprodukter, som af honom föryttras; men månne man kan säga, att detta är händelsen äfven med de mindre jordbrukarne, hvilka hafva produkter endast till ganska ringa belopp att afyttra?
För min del tror jag, att transportkostnad, kommissionsarvode m. fl., i och för försäljningen nödvändiga utgifter stiga till så betydliga belopp, att dessa jordbrukare måste nöja . sig med att till hvad pris som helst afsätta sina produkter i sin hemort.
Hvad särskildt beträffar ex - 448 Den 23 April f. m. port af gödboskap till England, så får jag uppriktigt bekänna, att denna näring, ehuru vackra dess resultater hittills kunnat visa sig, enligt min tanke icke utgör vårt jordbruks framtid.
Att ingå i någon bevisning, för att söka ådagalägga sannolikheten af denna min farhåga, tillhör icke detta ämne., men jag är fullt och läst öfvertygad att framtiden skall besanna mina ord.
Man talar om, att vår jordbruksnäring bör utsättas för en fri konkurrens, samt att den icke behöfver något skydd, emedan den bär sig bra det förutan.
Detta är enligt min tanke ett hardt tal.
Om tvenne näringar skola utsättas för Iri täflan med hvarandra, så måste de älven befinna sig uti lika förhållanden.
Härvid bör man emellertid ihågkomma, att den Svenska jordbruksnäringen nedtvnges af otaliga skatter och onera, som hämma dess utveckling.
St:r slagit in på en friare bana med afseende å tull-lagstiltningen för jordbruket, hade de således bort lätta på dessa bördor, och göra jordbrukaren sjelfständig; och först sedan detta skett, hade man kunnat proklamera, att det Svenska jordbruket skall utsättas för en fri konkurrens.
Jag röstar bifall till Utsk:ts förslag i denna punkt.
Man har här yttrat, att det skulle vara nödigt alt belägga denna artikel äfvensom öfriga landtmannaprodukter med tull, på det våra jordbrukare måtte komma i ett rättvist förhållande till öfriga länders, och på det att det Svenska jordbruket måtte hastigt kunna utveckla sig.
Jag ber alt i detta hänseende till mina motståndare få framställa den fråga, huru det kommer sig, att jordbruksnäringen, och särskildt fabrikation af den nu under behandling varande artikeln, icke erhållit en stark utveckling under den tid, då den var skyddad genom höga tullar.
Huru kommer det sig, att under åren 1836 till 1841, då ost var belagd med en tull af 12 rdr 50 öre per centner, vi icke exporterade ett enda centner af denna vara, men deremot i medeltal årligen importerade 2,626 centner?
Hvarför fick ej ostfabrikationen en ofantlig lyftning under åren 1842—1848, då ost drog en tull af 15 rdr pr centner; eller under åren 1849—1854. då tullen på denna artikel var 2 rdr pr 20 skålp.?
Efter år 1855, då tull på ost borttogs, har visserligen importen deraf stigit, men samtidigt har äfven exporten ständigt ökats, så att, när den under åren 1855—57 uppgick till endast 36 centner, har den på de sednare åren stigit till 971 centner i medeltal årligen.
Den ökade import, hufvudsakligen af skumost från Holland, som efter 1855 egt rum, kan till stor del tillskrifves den omständighet, att vår arbetande befolkning på grund af den ökade arbetsförtjenst, sorn till följd af de många och stora allmänna arbetena kommit den till del, blifvit satt i tillfälle att konsumera bättre lefnadsförnödenheter än tillförene.
Den omständighet, att ostfabrikationen ej tog en hastig utveckling under den tid, då den var skyddad af en hög tull, synes - Den 23 April f. m. 449 nes mig tydligen bevisa, att ett tullskydd ej bidrager til! vår jordbruksnärings förkofran; och jag tror, att man skulle begå ett farligt misstag, om man sökte göra för Sveriges jordbrukare troligt, att deras betryck skulle kunna afhjelpas genom tull på landtmannaprodukter, ty detta grundar sig enligt min tanke på ett fullkomligt misstag.
Att vårt jordbruk för närvarande befinner sig i en betryckt ställning, erkänner jag, men anledningen dertill är för mig så klar, att jag ej behöfver söka den i några föregående omständigheter.
Må vi erinra oss, hur förhållandet var under de s. k. lyckliga åren 1855—1856, då priset på landtmannaprodukter steg, och mycket penningar inkom i landet och utbjöds på billiga vilkor.
I förhoppning att dessa förhållanden skulle fortfara, köpte man egendomar utan att så noga beräkna, om man i framtiden kunde få tillräcklig ränta för sina penningar?
Samtidigt dermed påbörjades stora arbeten för Statens räkning, hvilket vållade att arbetspriserna stego i en oerhörd grad.
Månne man icke uti dessa omständigheter med skäl kan söka anledningen till jordbrukets mindre fördelaktiga ställning.
Vill man jemföra denna ställning före 1855 och efter nämnde år, så vågar jag dock påstå, att, om man vill vara uppriktig, man måste erkänna, att jordbruket under den sednare perioden gjort ofantliga framsteg.
Det är under denna tid vi skaffat oss bättre kreatur, goda redskaper, samt infört ett förbättradt brukningssätt, lag tror ej, att man kan förneka, att så är förhållandet, och under sådana omständigheter hemställer jag, huruvida man med rätta kan tillskrifva tullsatsernas borttagande, att ställningen i närvarande stund är ofördelaktig.
Klinckowström har nu framhållit nödvändigheten att belägga jordbruksalster med tull, emedan man måste skydda den mindre jordbrukaren.
Då Frihm sista gången hade ordet, förklarade han, att jordbruket visserligen ej kunde hafva något gagn af tull på landtmannavaror, men att man nu borde åsätta sådan tull för att försöka, huruvida icke R.
St:r skulle kunna lyckas vinna K.
M:ts bifall till ett beslut i sådan rigtning.
Vid detta tillfälle har
Frihm således ansett tull behöflig för jordbruket, och hemställt, huru det väl skulle kunna vara möjligt för den mindre jordbrukaren att till utlandet exportera sina obetydliga produkter.
I detta afseende ber jag emellertid att få lemna den upplysning, att åtminstone inom det län, jag tilhör, flere mindre landtbrukare redan för sitt smör funnit vägen till England och deraf funnit sig mycket väl; och jag är öfvertygad, att i den mån mjölkhushållningen kommer att ordnas på ett mera rationeft sätt, och flere mindre jordbrukare slå sig tillsammans, skall denna export blifva allt mera fördelaktig.
Jag vill nu ej längre upptaga R. o. Adrns tid, utan slutar med den förklaring, att jag anser orätt att åter belägga en vara med tull, som under 10 år varit derifrån fri; och yrkar jag således afslag å Utsk:ts förslag i denna punkt.
Hr Tornerhjelm.
Uti det stora fläskkriget, H. IV. 29 450 Den 23 April f. m. sorn under lördagens plenum här utkämpades, deltog jag icke.
Jag följde emedlertid diskussionen med uppmärksamhet, och sökte deraf inhemta, huruvida vårt jordbruks bedröfliga ställning kan tillskrifvas den tullfrihet med afseende å landtmannavaror, som nu under 10 år egt rum. l)e skäl, som för en sådan åsigt blifvit andragne, haiva enligt min tanke blifvit på ett fullkomligt tillfredsställande salt vederlagde, och jag hyser den förtröstan att R. o. Ad:n ej skall låta af några skenfagra skäl locka sig att nu ej handla i konseqvens med det system, som i förevarande hänseende under 10 år varit följdt.
Enligt min tanke är landtbrukets närvarande betryckta ställning att härleda från tiden 1857—1858.
Tillgången på penningar var då ovanligt god, hvarför man inkastade sig- på alltför vidlvltiga spekulationer, utan att besinna, att man ej var tillräckligt kapitalstark för att möta den kommande tiden, då förhållandena kunde gestalta sig mindre fördelaktigt; och den kris, som häraf blifvit en följd, hade ingalunda kunnat förekommas genom tull på landtmannaprodukter.
Man har framhållit jordbrukarens fördelaktiga ställning såsom ett oundgängligt vilkor för arbetareklassens existens.
Enligt min tanke är det just genom den fria konkurrensen, som jordbrukarne skola förbättra sin ställning; och hvad arbetarne beträffar, så är vårt lands vidsträckta beskaffenhet en borgen, att arbetsföretag ej komma att saknas, hvarigenom en riklig arbetsförtjenst kan beredas denna klass.
En talare har hemställt, huru det skulle kunna vara möjligt för den mindre jordbrukaren att till England exportera sitt smör och sin ost.
I detta hänseende hafva värdefulla upplvslysriingar blifvit af den siste talaren lemnade, och jag ber att dertill få lägga den anmärkning, att den mindre jordbrukaren icke bör exportera dessa produkter, utan det för honom naturligaste är att ordna sin hushållning hufvudsakligen för uppfödande af kreatur, och sedermera afyttra mjölken till dem, som producera ost och smör i större skala.
Man kan söka anledningen till den strid, som nu pågår, deruti, att våra motståndare vilja hafva tull å alla landtmannavaror, eller åtminstone å någon af dem, likgiltigt hvilken, i afsigt att dermed pröfva, huruvida det ej kan lyckas att få Iv.
M:ts sanktion å ett sådant beslut.
Huruvida en sådan afsigt kan anses fullt rigtig, lemnar jag derhän, men säkert är, att man handlar oklokt, om man hos representationen söker framkalla missnöje mot Regeringen; ty hvilket ändamål man än derigenom må kunna vinna, icke är det fäderneslandets gagn.
Enligt min tanka kan det icke vara annat än olyckligt för vårt jordbruk, om vi nu, sedan vi under 10 år hyllat frihandelsprinciper med afseende å dessa varor, ginge i en alldeles motsatt rigtning; och anhåller jag således om afslag å Utsk:ts förslag.
På en enkel sakuppgift ifrån Nerike, som jag i ett föregående anförande tog mig friheten meddela, har min aktade vän, Gr.
Liljencrants, svarat med ett anfall på Dcu 23 April f. m. 451 min person.
Sådana anfall besvarar jag i allmänhet icke, enär jag anser min person vara för ringa att blifva föremål för uppmärksamheten; men då Hr Gr:ns yttrande skulle innebära en dementi af hvad jag uppgifvit, anser jag mig skyldig att bemöta honom.
Hr Gr:n yttrade, att jag skulle hafva sagt, att ingen i Nerike vore af annan åsigt än den, som jag omfattat.
I)et har jag ingalunda sagt, utan endast, att de, som sammanträdde i Orebro, voro enhälliga i den åsigt, att tull å landtmannaprodukter icke gagnade landtbruket.
Att i Nerike, likasom annorstädes, personer finnas, hvilka i dessa frågor tänka lika med Gr.
Liljencrants, har jag naturligtvis icke kunnat förneka.
Hr Gr:n har äfven förebrått mig, att jag vid sistlidne riksdag skulle hafva yttrat mig för saker, som jag nu motsatt mig.
Möjligen börjar mitt minne försvagas.
Jag vågar dock emedlertid betvifla, att jag vid förra riksdagen förordat tullsatser på lifsmedel.
Men jag talade för nedsättande af en tullkomité i sådan rigtning, som den, hvilken Ståndets majoritet ansåg för fäderneslandet gagnelig; och detta ångrar jag icke, ty då öfvcrtygelsen inrotat sig, alt det var borttagandet af tullarna på lifsmedel som vållat jordbrukarens betryckta ställning, önskade jag, slt en komité måtte nedsättas, som opartiskt utvecklade huru härmed kunde förhålla sig.
Deri har mitt fel, — om det så kan kallas, — bestått; men jag bar icke yrkat införande af tullar, sedan de en gång blifvit borttagna.
Deremot har jag förklarat, att när en näring, till följd af många och origtiga skyddsåtgärder, införts på en viss bana, borde någon tid lemnäs denna näring för en återgång.
Det har förebråtts mig ocb de med mig liktänkande, att vi ständigt återkomma med frasen om arbetarens bergning.
Må den, som vill, anse detta vara en fras, men jag kan icke finna att detta är en rigtig benämning på yrkandet, att den, som med svett och möda förtjent en arbetspenning, bör derföre få köpa så mycket lifsmedel som möjligt, samt att man icke genom ett onaturligt skydd till förmån för ett visst intresse skall fördyra hans lefnadskostnader.
Man har sagt, att det icke är på denna väg som man bör hjelpa arbetaren, utan genom beredande af arbetstillfällen, samt att man genom det närvarande systemet beröfvar arbetsgifvaren förmågan att gifva arbete.
Emedlertid visar sig det förhållande, att det icke finnes brist på arbetstillfälle, men väl på arbetare.
Utom det, att jernvägsbyggnaderna i mellersta delen af riket sysselsätta många arbetare, har nemligen jordbruket kommit i den ställning, att hvar och en, äfven den mindre jordbrukaren, funnit sig nödsakad att vidtaga tidsenliga förbättringar af jorden, och följden har blifvit den, att, åtminstone i den ort jag bebor, mången hemmansegare, som förut gerna sjelf gick i dagsverke, numera finner uträkning i att lega främmande arbetare lill dikning och andra jordförbättringsarbeten.
Häraf har orsakats brist på arbetare. 452 Den 23 April f. m.
Att penningbrist här, liksom i alla länder, der frihandelsprinciper blifvit tillämpade, verkligen förefinnes, kan icke förnekas, och kan man på denna grund visserligen säga att frihandelssvstemet ur denna synpunkt verkat menligt för jordbruket.
Frihandelssystemet, jemte guldupptäckterna i Californien och Australien, hafva nemligen vållat, att alla slags industriella företag utvecklats i en ofantlig progression emot förut.
Handeln har förökats i samma mån, och som jordbruket icke för sin förkofran kunnat betala samma höga ränta som andra industriföretag, har svårighet uppstått att få penningar till utveckling af jordbruksrörelsen, helst ofantliga kapitaler äfven och under samma tid funnit förmånlig användning i jernvägsföretag inom och utom vår verldsdel.
Penningbristen torde måhända ännu länge fortfara och under tiden finnes ingen annan utväg än att inskränka sina utgifter och vänta till dess genom vinsten pä de andra företagen nytt kapital hunnit bildas, hvilket åter kari söka användning i jordbrukets tjenst.
Här har framkastats den fråga, på hvad sätt den mindre jordbrukaren skall kunna afsätta sina ladugårdsprodukter, då han ej gerna kan sända några få skåip. smör, ost etc. till England, och således ej kan draga nytta af denna export och blifva hulpen i sin ladugårdsskötsel.
En sådan utväg skulle vara, att by- och sockenmejerier inrättas, der han kan föryttra sin mjölk, och derifrån den vidare utfördes under förädlad lorm.
Jag känner med säkerhet att detta redan lyckats inom flere provinser.
Hr Montgomery-Cederhjelm, Robert Nils Germund :
Det är, i min tanke, ganska olyckligt, att den hos oss så allmänna tendensen, att referera allt till principer, synnerligen gjort sig gällande inom tulltaxnns gebit.
Man är frihandlare quand méme, eller protektionist quand méme, ocd »utom kyrkan ingen räddning».
För min del tror jag, att man rätt väl till sina tänkesätt i allmänhet kan vara frihandlare eller protektionist; men dock låta praktiska skäl verka till möjliga undantag från grundsatsen.
I afseende å förevarande artikel, har jag kommit till den åsigt, att Revilln.-Utsk:ts förslag bör bifallas.
Man har så länge hört den satsen drilvas, att enda möjligheten att upphjelpa jordbruket, vore att främja ladugårdsskötsel, att denna sats numera nästan kan anses såsom ett axiom.
Frih. af Ugglas har sagt att man vill välta all skuld för landtbrukets betryckta ställning på tulltaxan och att man deri har orätt.
Detta medgifves; men då statsmagterria kunna gifva landtbruket någon uppmuntran genom tulltaxebestärnmelserna, synes mig att så bör göras.
När nu åsigten hos landtmännen allmänt är den, att ladugårdsalster böra beläggas med tull, hemställer jag, om icke R.
St:r böra lyssna till denna allmänna opinion.
Deli 23 April f. m. 453 Man har sagt, att den arbetande befolkningen numera konsumerar mera ladugårdsprodukter än förut, emedan arbetslönerna blifvit förhöjda.
Men man bör då tillse, att arbetsgifvaren sättes i tillfälle att erhålla tillgångar att betala dessa höga arbetslöner, eljest är fara värdt, att han icke i längden kan fortfara dermed.
På dessa i största korthet antydda skäl, yrkar jag bifall till Utsk:ts förslag.
Jag skulle icke hafva yttrat mig öfver denna speciella fråga, om icke diskusionen, särdeles genom Frih.
Hamiltons anförande, antagit en principiel karakter.
Hr Frilen har upplyst, att inom det Hushållningssällskap häri tillhör, ingen jordbrukare, när fråga var att ingå till regeringen med en framställning i ämnet, uppträdt med anspråk på tullskydd.
Jag hemställer till den värde ledamoten, om icke orsaken kan hafva varit den, att då man måste betrakta sparimålen såsom en af de betydligaste artiklar jordbrukaren har att föryttra samt Nerikes jordbrukare för denna artikel kunnat i alla tider påräkna en förmånlig afsättning till den närbelägna bergslagen, de sålunda mindre känt tyngden af tullskyddets borttagande, än jordbrukarne inom Östersjöprovinserna, för hvilka det blifvit ganska kanbart att se sig på en gång utträngda från sina vanliga afsättningsorter i de större Östersjöstapelstäderna.
Orsaken till det uppgifna förhållandet kan äfven sökas i bruksrörelsens stora och öfvervägande betydelse inom provinsen; ty det är af en allmän erfarenhet vitsordadt, att då inom ett landskap en industri är förherrskande, det allmänna tänkesättet i de ekonomiska frågorna gerna tager prägel af denna industris uppfattning af desamma.
Jag kan icke förneka, att jag, i likhet med Gr.
Liljencrants, funnit det sårande att från motståndarnes sida jemt och ständigt höra påminnelser om de fattiges rätt, som anses förorättad, om Utsk:ts förslag bila lies, och kari försäkra de talare, som uppträdt med detta argument, att jag känner mig lika varm som någon för den fattiges bästa.
Men vi se saken ur olika synpunkter.
Den fattige förtjenar allt vårt deltagande, men hans intressen måste vårdas på ett förståndigt sätt, och för att utfinna detta, är det icke nog att se frågan på ytan; utan måste man tränga till djupet af densamma.
Den fråga, vi hafva att behandla, är en statsekonomisk fråga.
Ur denna synpunkt bör den betraktas och statsekonomiens uppgift är icke att gynna någon samhällsklass på den andras bekostnad, utan att sprida välmåga och belåtenhet till alla samhällsklasser, på samma gång sorn hela samhället går framåt i kraft och styrka.
Derpå vinna alla; men ingen vinner derpå, att samhället försvagar sig sjelf.
En värd falare har erinrat derom, att under den tid, då jordbruket åtnjöt mycket högt skydd för sina produkter, voro priserna å landtmannavaror lägre, än de numera äro.
Nå val, 454 Den 23 April f. m. om så är förhållandet, då behöfver man ju icke oroa sig öfver atf åsätta dessa varor en liten tullsats.
Ugglas har erinrat om den tid då skyddet för den ifrågavarande fabrikationen uppgick till varans nära halfva värde, samt påmint om att under denna period fabrikationen icke gjort några framsteg, hvilka först inträdde sedan skyddet borttogs.
Jag finnér detta mycket naturligt; ty skyddet var för högt.
Ett sådant skydd insöfver näringsidkaren till overksamhet, då deremot ett måttligt skydd, kan vara nödvändigt för att trygga näringens bestånd.
Samme värde talare har hemställt, huruvida man kunde med full öfvertygelse påstå, att vårt jordbruk icke gjort stora framsteg.
Jag delar Hr Fri hins åsigt, att jordbruket på sednare tider verkligen gjort icke obetydliga framsteg; men man måste göra en skilnad mellan jordbrukets framsteg i tekniskt hänseende och jordbrukarens ekonomiska belägenhet.
Om Hr Frihin hade kunnat upplysa, att i det län, han styrer, jordbrukaren befinner sig i en särdeles lycklig ställning, skulle äfven jag funnit en sådan framställning bevisande för den mening, Hr Frihin försvarar.
Det misstroende, som hos så många af våra jordbrukare uppstått om det radikala frihandelssystemets riktighet, har icke sin grund allena i de följder, som, efter deras förmenande, detta system redan framkallat, utan deri uttrycker sig lika mycket en fruktan för dess framtida verkningar.
Jordbrukaren inser nog vidden af våra statsbehof och huru mycket ännu deraf återstå att fylla.
Han är van vid att dervid få bidraga med den drygaste anparten och är derför icke vän af principer, som gå ut på ett fortfarande utplånande af statsbidrag, af hvilka han icke känner någon tyngd, för att låta dem återuppstå i andra, för honom betungande former.
Sedan öfverläggningen härefter förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utskits förevarande hemställan, dels ock alslag derå samt bibehållande af den för artikeln ost nu stadgade tullfrihet, framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till Utskits hemställan, hvarvid svarades talrika ja och nej i blandning, samt sedermera propos. på afslag å samma hemställan och bibehållande af tullfrihet för ifrågavarande artikel, då svaren likaledes utföllo med starka och talrika så väl ja sorn nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Flera ledamöter begärde votering.
Upplästes och godkändes följande voteringspropos.i Den 23 April f. m. 455 »Den som bifaller Bevilln.-Utsk:ts i Betänk:t N:o 8 gjorda hemställan, att å artikeln ost må sättas en införseltull af tre rdr pr centner, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o.
Ad:n denna hemställan och bibehåller den nu för ifrågavarande artikel gällande tullfrihet.»
Nej — 92.
Artikeln Smör.
Hr af Forselles, Adam Magnus Philip, anförde skriftligen:
(Detta anförande har icke blifvit till prot. aflemnadt.)
Frih. af Ugglas: Sedan R. o.
Ad:n beslutat tullfrihet för artikeln ost, hemställer jag, att R. o. Ad:n i konseqvens der med måtte besluta tullfrihet äfven för artikeln smör, samt att sålunda Utsk:ts hemställan i denna punkt måtte afslås.
Hr Bennich: (Yttrandet, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera icke blifvit af honom återlemnadt).
Sedan öfverläggningen ansetts härmed slutad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till Utsk:ts förevarande hemställan, dels ock afslag derå samt bibehållande af den för ifrågavarande artikel nu gällande tullfrihet, framställde Hr Gr. o. J^andtm. först propos, på bifall till Utsk:ts hemställan, hvarvid svarades talrika nej, blandade med ja, och sedermera propos. på afslag derå samt bibehållande af tullfrihet för artikeln smör, då svaren utföllo med talrika och starka ja, blandade med många nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Votering begärdes, hvarefter upplästes och godkändes följande voteringspropos.: »Den som bifaller Bevilln.-Utsk:ts, i Betänk:t N:o 8 gjorda hemställan, att en införselafgilt af tre rdr pr centner må stadgas å artikeln smör, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, alsia R. o. Ad:n denna hemställan och bibehåller den för ifrågavarande artikel nu gällande tullfrihet.» 456
Den 23 April e. m.
Sedermera företogs voteringen oell beftinnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda: Ja — 56.
Nej — 83. R. o.
Justerades prot:t för den 28 sisth Mars.
Fortsattes föredragningen af Bevill.-Utsk:ts Betänk.
Artikeln Ister.
Al samma anledning som lievilln.-Utsk:t åsatt tull å fläsk, har Utsk:t i den nu föredragna punkten föreslagit en tullsats af 2 rdr pr centner å ister.