Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På dessa skäl anhåller jag att R. o. Ad. måtte afslå det föreslagna tillägget och låta § 25 vara oförändrad, hvilken, efter min upfattning af samma § jemförd med § 35, icke lägger hinder i vägen för försäljning på apothek af renad sprit till medicinskt eller tekniskt behof, enär denna vara icke är någon dryck.
Om jag rätt upfattat den siste värde talarens mening, så hade han ej något att anmärka deremot, att apothekare skulle vara förbjudna att sälja bränvin, men ville icke, att något hinder för spritförsäljning å apothek skulle förefinnas. B. o. Ad. har redan vid behandlingen af 6 § godkännt förslaget, att apothekare ej skulle ega rättighet att försälja bränvin, och om detta förbud skall blifva en verklighet, torde det äfven vara nödvändigt att gilla det här föreslagna tillägget, helst erfarenheten har visat, att apothekare i minut .försålt sprit, som sedermera genom utspädning med vatten förvandlats till bränvin, utan att derför kunna till ansvar fällas, enär sprit är en vara, som uptages i medicinal-taxan.
För att förekomma en sådan eludering af Författningen har Utsk. nu föreslagit, att sprit ej får utan behörigt intyg å apothek försäljas, och jag för min del kan ej finna annat, än att denna före
Jag är fortfarande af den tanke, att det endast kan vara undantagsvis som sprit upköpes å apothek för att förvandlas till bränvin, samt att sådana troligtvis temligen sällsynta undantag icke böra gifva anledn. till en föreskrift, som utan tvifvel är besvärlig för alla dem, som behöfva sprit för tekniska behof.
Då emellertid R. o. Ad. måhända icke är benägen att nu genast afslå tillägget, anser jag mig böra frångå mitt förra yrkande och anhålla om återremiss, på det att Utsk. måtte få tillfälle att öfverväga, huruvida §:n må kunna erhålla en annan mera lämplig ordalydelse.
Den välmening, som ligger till grund för Utsk:ns ifrågav:de förslag och som jag till sitt fulla värde upskattar, har likväl jeihväl i detta fall föranledt Utsk:n att föreslå ett stadgande, som, i min tanke, innebär en uppenbar orättvisa. ■112 Den 18 J ani.
Det är allmänt bekant, att sprit af renaste slag icke kan erhållas hos distillatorer, utan att tillredningen deraf fordrar en sådan omsorg, att den endast kan verkställas af verkliga pharmaceuter.
Om nu en person skulle behöfva ett mindre qvantum sådan sprit, måste han, enligt förslaget, förskaffa sig intyg från socknenämnd eller magistrat, att han behöfver sprit för tekniska behof.
Men huru kan socknenämnd eller magistrat veta, om en person inom sitt hem har för sig något arbete, hvartill sprit behöfver användas?
Och skulle icke, vid sådant förhållande, dessa myndigheter med mycket fog kunna svara?
»Yi kunna ej gifva eder det begärda betyget, emedan vi ej känna, att ni verkligen behöfver sprit?» Således blefve följden den, att man ieke fick den sprit man behöfde, hvilket åter innebure en uppenbar orättvisa, ty det är väl icke rättvist, att den som behöfver sprit till något arbete skall betagas möjligheten att få denna vara, derföre att personer kunna finnas, som köpa sprit för att utspäda den till bränvin.
Jag tror, att om Ut.sk:n närmare öfvervägt förslagets följder, hade det funnit sådana betänkligheter deremot, att de afstått från dess framställande.
Sällan är det möjligt att stifta en lag så tydlig och klar, att den icke på något sätt kan eluderas.
Men att fördenskull utbyta denna lag mot en annan, sorn är både orimlig och orättvis, det är att, såsom ordspråket lyder, bota ondt med hälften värre.
Jag tror, att den lagstiftare, som sammanskrifvit den nu gällande bränvinsförsäljningslagen, noga betänkt sig då han nedskref den nu ifrågavule §:n, och jag yrkar för min del att den till sin nuv:de ordalydelse mätte bibehållas.
Vid föreg:de Riksdag har jag haft en icke så ringa del i upställningen af ifråga vide Författning, och jag torde således afven hafva författarekärlek till densamma; men jag får upriktigt bekänna, att jag under den tid, som derefter förflutit, kommit till den erfarenhet., att ju mera man kan inskränka tillfällena till bränvinsförsäljning, desto bättre är det.
Jag ansåg vid förra Riksdagen det vara vigtigt, att det funnes många lagliga bränvinsutskänkningsställen, på det att de olagliga ej måtte upkomma, men jag har, såsom sagdt, sedermera funnit, att hvarje möjlig inskränkning i detta hänseende medför sin stora nytta.
Det må väl vara, att. det förefaller mången orimligt, att man ej skall få köpa sprit på apotheken, då apothekare hafva distilleringsrättighet, men jag får härvid erinra, att man enligt förslaget derstädes finge köpa sprit, blott man företedde recept eller, om man är näringsidkare, betyg fran vederbörande myndighet, samt att detta recept eller betyg troligtvis kunde begagnas flere gånger eller hvarje gång man behöfde varan, så att besväret ej blefve särdeles stort.
Oell man saknar väl icke anledn. att befara, att då apothe kare ega rättighet att hålla två distilleringspärinor samt vinsten af oloflig bränvinsförsäljning är betydlig, mången af (lem skall låta af vinstbegäret förleda sig att missbruka distilleringsrättigheten.
Jag erinrar mig just nu ett exempel på ett slikt missbruk, som egde rinn vid en marknad, der det försåldes en betydlig qvantitet s. k.
Den 18 Juni. 413 Riga balsam, som i sjelfva verket icke var något annat än bränvin.
Jag anser mig böra tillstyrka bifall till förslaget.
Många personer, som icke äro näringsidkare, kunna ganska ofta behöfva fullkomligt ren sprit till hvarjehanda ändamål.
Då de, som äro berättigade att försälja sprit, icke äro ålagda att tillhandahålla allmänheten fullkomligt ren dylik vara, så vore, om ej sådan sprit finge köpas på apotheken, det omöjligt för t. ex. en person, som sysselsätter sig med kemiska experimenter, att få den sprit eller alkohol han dertill kan behöfva.
På grund häraf får jag anhålla om afslag å det i denna g föreslagna tillägg.
De skill för bifall till denna §, som Prih.
Raab här anfört, kan jag för min del icke godkänna.
Till en början får jag anmärka, att det exempel på missbruk af spritförsäljningsrättigheten, som den värde Fritnn upgifvit, icke är så alldeles öfverensstämmande med sanna förhållandet, ty det var icke en apothekare, som på den omtalade marknaden försålde
Riga balsam, utan en kringstrykande qvinnsperson, som till en dylik försäljning hade fått tillstånd, men missbrukade detsamma.
För det andra skulle jag tro, att man i allmänhet bör och kan antaga, att en examinerad apothekare icke vill utsätta sig för möjligheten att blifva fälld till ansvar för lönnkrogen och att följaktligen, om något sådant en eller annan gång inträffat, det hör till de sällsynta undantag, som icke böra föranleda till någon allmän lagstiftningsåtgärd.
Men det finnes jemväl ett annat skäl, som ådagalägger olämpligheten af det föreslagna stadgandet.
På sätt Hr Lilljehöök redan omnämnt, gifves det ganska många personer, som för deras nöjes skull, till kemiska analyser, till fernissor m. m., behöfva begagna ren sprit, och äfven jag räknar mig till dessa personers antal.
Nu får en brån vinsförsäljare icke afyttra mindre qvantum än ^:dels kanna, men jag behöfver måhända icke mera än ^Mels kanna.
Skall jag då icke ega någon möjlighet att förskaffa mig denna mindre qvantitet sprit?
Från hvilken synpunkt jag således må betrakta förslaget, förefaller det mig vara alldeles olämpligt.
Det nit, som föranledt Utsk:n att så mycket som möjligt förminska tillfällena till bränvinssupande, detta nit har drifvit Utsk:n, i min tanke, alldeles för långt, då Utsk:n föreslagit stadganden, hvilkas olämplighet ovilkorligen måste föranleda en ganska snart inträffande reaktion i tänkesätten, som måhända torde vara menligare för den sak, hvarför lJtsk:n nitälska, än fortfarandet af ett eller annat missbruk af den nu gällande lagen.
Hr Printzensköld har utgått från en alldeles oriktig förutsättning, nemi. den, att riktigt ren sprit icke skulle vara att tillgå på andra ställen än apothek.
Jag får då nämna, att innan den nu gällande Författningen utkom, erhöll jag af en distillator så fullkomligt rent bränvin, att då jag lade det på handen och strök det en gång, så fördunstade det.
St:r 414 Den 18 Juni. hafva godkändt det af Utsk:n förut framlagda förslaget, att man åter skulle få rättighet att distillera med enkel redskap, så kommer fullkomligt ren sprit att finnas i handeln, ehuru den ej får säljas i mindre qvantitet än |:dels kanna.
Då det verkligen har handt, att en apothekare blifvit icke mindre än tvenne gånger sakfälld för oloflig bränvinsförsäljning, är det då skäl att fortfarande lemna tillfälle till försäljning af bränvin under namn af sprit?
Då man måst välja emellan dessa tvenne saker, hafva Utsk:n, i min tanke, förfarit ratt, då de mindre afsett åtskilliga personers beqvämlighet att få köpa sprit i mindre qvantitet, än att söka rätta ett missbruk, som möjligen kunde inrota sig.
För mitt omdöme framställer sig denna fråga såsom ganska enkel.
Hr Printzensköld har visserligen sökt att göra densamma till en ganska vigtig fråga men jag skulle tro, att förhållandet icke är sådant.
Han har t. o. m. yttrat, att om vi biföl le denna §, så hade vi att vänta oss en fullkomlig reaktion i hela bran vinslagstiftningen.
Jag för min del hyser ej en sådan farhåga.
Frågan är egentligen helt enkelt den: anser man det vara nödigt att fastställa någon kontroll å apothekares rätt att distillera bränvin?
Det har redan blifvit uplyst, att missbruk af denna rätt redan egt rum och jag tror, att om ock blott ett enda sådant fall inträffat, vore detta en tillräcklig anledn. att kontrollera rättighetens utöfvande.
Jag tror ej, att apothekare här i hufvudstaden, hvilka drifva deras näring såsom vetenskapsmän och icke lägga särdeles vigt på deras distilleringsrättighet, skola finna sig förnärmade af det här föreslagna stadgandet; men jag anser det vara af mycken vigt, att den ganska stora frestelse, som onekligen kan upkomma genom apothekares rätt att begagna tvenne distilleringspannor, med hvilka således en ganska stor qvantitet sprit om året kan åstadkommas, icke måtte förleda dem att missbruka denna rätt.
Det är i allmänhet icke lätt att kontrollera, om sprit är fullkomligt ren eller icke.
Det är icke heller föreskrifvet, hvilken styrka spriten skall hafva, men jag tror likväl, att någon kontroll mäste finnas.
Det har blifvit sagt, att sådana personer, som behöfva ren sprit för vetenskapliga ändamål, icke kunna få sådan vara annorstädes än på apotheken.
Jag vill antaga, att fullkomligt ren 24- gradig sprit f. n. mycket sällan tillverkas af andra än apothekare, men en person, som behöfver sådan sprit, har ju ett ganska lätt sätt att få detta behof upfyldt, om han går till en läkare och ber honom gifva sig ett recept på sådan sprit:
Det händer ju, att man utan att vara sjuk kan behöfva ganska många af de tillverkningar, som finnas å ett apothek och det är äfven, såsom bekant, ganska lätt att erhålla ett recept på en drogue eller någon annan tillverkning, som man behöfver.
Härmed anser jag det enda väsendtliga skälet emot förslaget vara vederlagdt och jag för min del finner mig alldeles oförhindrad att bifalla detsamma.
Såsom ett ytterligare försvar för §:n Den 18 Juni 415 har Gr. af Ugglas anfört, huruledes man haft ett exempel derpå, att apothekare missbrukat sin distilleringsrätt.
Nå väl, mine Hrr, när inom Riket finnas minst 150 kanhända ända till 200 apothek, kan väl då eli enda exempel på nämnde rätts missbrukande vara ett giltigt skäl för förändring af en Författning, som för öfrigt befunnits ändamålsenlig?
Jag påminner ånyo derom, att ett eller annat fall af missbruk ingalunda bevisar en Författnings oduglighet, utan blott, att det är omöjligt för menniskor att stifta en lag, som ieke kan missbrukas.
Dessutom är förslaget så upstäldt, att en person, som vill köpa fin sprit för något tekniskt behof, utan att vara näringsidkare, icke lian få köpa denna vara.
Det står nemi. i §:n, att sprit ieke må å apothek i minut försäljas annorlunda än antingen efter läkares recept eller oek till tekniska behof åt den, som företer behörigt intyg, att han idkar sådant yrke, till hvars bedrifvande sprit erfordras.
Om jag således vill köpa sprit och hos en läkare begär recept derpå, så frågar han naturligtvis, hvartill jag skall begagna den.
När jag då svarar, att den skall begagnas till fernissa, så säger hail: gå då till socknenämnd eller handtverksförening och begär intyg; jag har ingenting att skaffa med herms fernissa.
Kommer jag, som icke är näringsidkare, till handtverksföreningen och framställer min begäran, så svarar den naturligtvis, att den ej lemnar betyg åt andra än näringsidkare.
Det blifver följaktligen för mig omöjligt att på lagligt sätt förskaffa mig varan.
Nå väl, mine Hrr, skall man lagstifta på ett sådant sätt, att den, som vill på ärlig väg förskaffa sig en behöflig vara, icke kan få detta sitt behof upfyldt? §:n, sådan den nu finnes, är lämplig och ändamålsenlig, och om ett eller annat missbruk egt rum, är detsamma ingalunda af den beskaffenhet, att det i någon mån förringar de stora fördelar, som upkomma af §:ns nuv:de innehåll, hvarföre jag fortfarande yrkar afslag å förslaget och §:ns bibehållande i sitt gamla skick.
Jag anhåller att de Hrr, sorn anse att förslaget icke kan antagas, derföre att detsamma skulle alstra svårigheter för dem, hvilka ville köpa sprit i mindre qvantitet, behagade erinra sig, att den gamla 25:te g:n är vida strängare än den nu föreslagna.
Den gamla g-.n lyder sålunda: »På apothek må ej bränvin, med eller utan droguer eller andra tillsatser, i minut säljas, utskänkas eller annorledes till förtäring på stället utdelas.»
I l:sta mom. af den nya §:n är det äfven föreskrifvet, att bränvin eller andra brända eller distillerade spirituösa drycker icke få på apothek utdelas eller utskänkas, men deremot är det i 2:dra mom. medgifvet, att sådana varor tå i minut försäljas emot läkares recept eller behörig myndighets intyg.
Skulle den nu gällande §:n i sin fulla stränghet tillämpas, så finge ej någon apothekare i minut försälja sprit, då han deremot, om förslaget antages, skulle under de deri omnämnda vilkor få afyttra äfven mindre qvantiteter af sådan vara.
Jag för min del finner således den föreslagna §:n vara liberalare än den nu gällande.
416 Don 18 Jani.
Det torde vara skäl att uplysa, att verklig kemisk ren sprit, alkohol, icke åstadkommes genom distillering utan beredes på ett sätt, hvartill ovilkorligen erfordras sådane medel, som i allmänhet finnas endast hos apothekare.
För öfrigt får jag ytterligare anmärka, att, enligt förslagets ordalydelse, man icke skulle ega rätt att på ett apothek få köpa en flaska s. k.
Eau de Gologne, hvilken tillverkning icke är något annat än sprit med någon tillsats, såvida man ej först, skaffat sig recept derpå från läkare.
Jag hemställer, huruvida en sådan föreskrift kan vara lämplig.
Hr Troils yttrande, att den nya §:n skulle vara liberalare än den gamla, har icke kunnat rubba min förut uttalade åsigt, ty försäljning af bränvin och försäljning af ren sprit är icke detsamma.
Men då en ytterligare granskning och jemförelse af de båda g.-nas innehåll torde kunna leda till ett förslag, som tillfredsställer allas önskningar, så vill jag för min del ej motsätta mig den af Frih.
Alströmer redan begärda återremissen, utan förenar mig med honom och hoppas, att Gr. af Ugglas äfven medgifver vidtagandet af en sådan åtgärd.
Då Hr Printzensköld afstått från sitt yrkande om afslag å förslaget och den gamla §:ns bibehållande, vill jag icke bestrida den begärda återremissen.
Jag vill dock anmärka, att det förefallit mig något besynnerligt, att man påstått, att sprit icke kunde fås annorstädes än på apothek.
Men då det möjligtvis kan finnas en utväg att, utan att förlora det syfte Utsk:n haft för ögonen, åstadkomma en sådan föreskrift, som för dem, hvilka vilja köpa sprit i minut, icke till förtäring utan för annat ändamål, bereder en större lättnad att förskaffa sig varan, vill jag, såsom sagt, icke motsätta mig §:ns återremitterande.
Att sprit måste hänföras under de drycker, hvarom denna Författning handlar, bevisas redan af sjelfva titeln, som lyder sålunda: »Förslag till Förordning ang:de vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituosa drycker.»
Jag har endast velat nämna dessa ord till svar på Hr Printzenskölds sednaste yttrande, och då flere talare nu förenat sig i begäran om återremiss, vill jag ej motsätta mig densamma.
Hr lilljehöök och Frih.
Haab förklarat sig instämma i begäran om återremiss, blef propos till bifall å Utsk:s förslag framställd och besvarad med Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. ansåge de emot detta förslag gjorde anmärkmr föranleda till återremiss, samt sedan svaren härvid utfallit med starka
Nej, förklarade det han funnit Ja öfvervägande. § 20 (27).
Jag har redan tillkännagifvit, att jag i allmänhet gillar de åsigter, som ledt Utsk. vid afgifvandet af detta förslag, Den 18 Juni. 417 slag, men, livad särskildt denna § vidkommer, måste jag säga, att jag anser Utsk. i sitt ifrande för nykterhetens sak gått alldeles för långt.
Utsk. har föreslagit, att all utskänkning af bränvin skall vara förbjuden å Sön- eller helgedag.
Då under hela veckan bränvin får utskänkas på spisqvartereu, så är det ju alldeles orimligt, att när Söndagen kommer, de personer, som besöka dessa ställen, icke skola få sig en sup bränvin vid måltiderna, och detta orimliga förbud skall utan tvifvel på något sätt eluderas, så att spisgästerna taga bränvinsflaskan med sig eller på något annat sätt.
Gr. af Ugglas har i denna fråga afgifvit ett särskildt förslag, hvilket jag visserligen gifver företräde framför Utsk:s, men som jag dock ej anser mig kunna förorda, enär äfven det går för långt.
Då man olyckligtvis icke kan utrota bränvinet i vårt land, måste man fördraga att vid utskänkningen deraf missbruk kunna ega rum.
Genom allt för mycken stränghet framkallar man underslef och botar ett ondt med hälften värre.
Jag finner mig således föranlåten att yrka afslag å förslaget.
Jag förenar mig med Frih. Haab.
Enligt nu gällande Författning är på landet om Sön- och helgedagar all utskänkning af bränvin förbjuden utom på gästgifvaregårdar vid måltider till resande.
Detta undantag anser jag icke böra borttagas.
I stad får sådan utskänkning icke ega rum på andra timmar än dem vederbörande myndigheter bestämma, och under Gudstjenst skall utskänkningsställe alltid vara tillstnngdt.
Dessa bestämmelser torde vara alldeles tillräckliga och en ytterligare utsträckning deraf kan med skäl anses vara ett alltför stort ingrepp uti förhållanden, som ligga inom individernas enskildta område.
Jag yrkar afslag å den föreslagna förändringen.
Ingen torde förneka, att det mål, som här föresväfvat Utsk., är godt och önskvärd!, och jag medgifver öppet, att jag, för att få sakén i gång, inom Utsk. gaf min röst åt förslaget, ehuru jag pä samma gång förklarade, att jag komme att föreslå en modifikation deraf.
Såsom motiv till förslaget anfördes inom Utsk., att samma lag blifvit införd i Norrige, der all försäljning af bränvin är förbjuden från kl. 5 Lördags e. m. till Måndagsmorgon.
Jag känner ej alla de särskildta förhållandena i Norrige, för att kunna säga, hvarföre ett sådant stadgande der är lämpligt och låter sig verkställas.
Att det icke öfverallt här i Sverige kan tillämpas inser jag ganska väl, enär en stor del af befolkningen i Stockholm och de öfriga större städerne icke har något egentligt hem utan måste lefva på krogen.
Orsaken hvarföre förslaget gick igenom uti Utsk., var den, att 3 ledamöter af BorgareSt., eller just det
Stånd inskränkningen gällde, ganska ifrigt förordade förslaget, på det att det skulle blifva möjligt att i de städer de representerade, få krogarne stängda under Söndagarne.
För att åt de stadskommuner, som sådant önskade, bereda möjlighet dertill, men tillika förekomma förbudets utsträckning till de städer, der detsamma VI H. 27 418 Den 18 Juni. kunde anses ej vara lämpligt, fann jag mig föranlåten att afgifva det särskildta förslag, som i min reservation finnes intaget, och hvilket innehåller, såsom regel, att utskänkning af bränvin skall vara förbjuden under Sön- och helgedagar, men, såsom undantag, medgifver, att sådan utskänkning får ega rum, der vederbörande sådant pröfva nödigt och å de timmar af dagen de bestämma.
Om detta förslag antages, kunde vederbörande i städerne ordna denna angelägenhet så, som förhållandena å hvarje särskildt ort ansåges kräfva, och, hvad jag lägger särdeles vigt på, mun beredde de stä der, som icke vilja hafva något kroglif om Söndagarne, rättighet att få krogarne under dessa dagar tillstängda.
På detta skäl skulle jag för min del önska, att mitt förslag skulle lyckas tillvinna sig bifall.
Då jag vid förra Riksdagen deltog i den lagstiftning, som nu är i fråga, var jag en bland dem, som påyrkade så stränga föreskrifter som möjligt, på det att superiet måtte så mycket som möjligt förekommas.
Men det finnes en gräns (ör denna stränghet och den inträder, då lagbudet går så långt på förbudenas bana, att det ej kan tillämpas utan att på samma gång framkalla underslef och eludering.
Sådant tror jag detta förslag vara.
Den nu gällande lagen har i stränghet redan gått så långt som möjligt, och man har t. o. m. temligen ofta hört klagomål deröfver, att en person t. ex. här i Stockholm icke om
Söndagen får slippa in på något näringsställe eller schweizeri om lian känner sig hungrig eller törstig under någon af Gudstjenst-timmarne.
När således den nuvrde lagen hos ganska många väcker knot och missnöje, huru skulle val då det här föreslagna absoluta förbudet uptagas?
Jag anser någon vidlyftighet i denna enkla fråga ej behöfvas, utan förenar mig med dem, som yrkat afslag å förslaget.
Till de skäl, som för afslag redan blifvit anförda, vill jag blott lägga ett enda.
Det är bekant att i närheten af många städer finnas s. k. utvärdshus, dit städernas innevånare om Söndagarne under den vackra årstiden pläga utströmma för att tillbringa några timmar i det gröna och dricka ett eller annat glas punsch eller intaga s. k. sexor m. m.
Man vet. äfven, att de som hålla dessa utvärdshus erhålla sin hufvudsakliga förtjenst just under dessa dagar, då största delen af den s. k. medelklassen, efter en hel veckas träget arbete, finner sig ega behof af någon rekreation.
Om nu Utsk:s förslag blefve lag, kunde sådana utvärdshus icke bestå, enär, såsom sagdt, den hufvudsakliga förtjensten eger rum om Sön- och helgedagar, och allmänheten ginge miste om en ganska behöflig och ofta ganska oskyldig förströelse.
Skulle åter Gr. af Ugglas5 förslag antagas, blefve följden den, att alla gästgifvare på landet och näringsidkare i städerne inkommo till K:s Befhde och magistraterne med ansökningar om undantag från den stränga regeln, och som det blefve nästan omöjligt att icke bevilja dylika ansökningar, skulle tillåtelsen utsträckas till så många, att undantaget blefve regeln och regeln undantag.
Jag ber slutligen att Den 18 Juni. 41!) till alla delar instämma uti Hr Printzenskölds yttrande, att om man i sin lagstiftning går alltför långt i stränghet, så framkallar man sjelf en reaktion i tänkesätten som kan hafva vida skadligare följder, än ett eller flera missbruk af den mindre stränga lagen.
Ehuru jag icke hyser mycken förhoppning derom, att mitt förslag skall antagas, måste jag dock fortfarande förklara, att jag anser det vara temligen hardt för de städer, som ej vilja hafva något kroglif om Söndagarne, att ej kunna sådant förhindra.
Det hufvudsakliga skälet emot Utsk:s och mitt förslag har jag ansett vara det, att de, som icke hafva- något hem, skulle om Söndagarne vara utestängda från vistandet på näringsställena, men utaf Hr von Troils yttrande har jag inhemtat, att han går ännu längre i sin liberalitet och vill att den, som ganska väl kan taga sig sitt glas punsch i hemmet, äfven måtte få tillfälle att taga det på värdshuset.
Jag för min del tror, att lockelsen till utvärdshusen består i något helt annat än i behaget att vistas i det gröna, ty vore gröngräset hufvudsaken, kunde ju de utvandrande sällskaperna taga förfriskningar med sig och förtära dem i det gröna.
Jag tror, att Norrmännen älska lifvet i det gröna lika mycket som Svenskarne, men detta oaktadt kunna Norrmännen undvara både krogar och utvärdshus om Söndagarne.
Jag känner visserligen ej förhållandena i Norrige, men jag vill dock erinra derom, att man der, mycket tidigare än här, började med reformer i bränvinslagstiftningeu.