Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi sutto blott i förtviflad tystnad och läto sekunderna droppe för droppe gjuta sin smärta i våra hjärtan.
Hela vår tanke, allt hvad vi kunde känna eller mena, pressade sig samman i känslan för den lille gossen, som kved i febern och sakta låg och talade för sig själf ord, hvilka vi icke kunde uppfatta.
Och när den stora skuggan bredde sig mellan honom och oss, när han redan syntes oss borta, okänslig för våra ord som för våra smekningar, när blott bröstet syntes höjas mekaniskt och andedräkten förnams så sakta, att vi i förtviflan nästan längtade efter denna underliga tystnad, som berättade, att mellan oss och den döde var det sista bandet afklippt – då föll öfver oss båda en onämnbar ångest öfver, att han skulle uthärda hvad som öfverstiger människors kraft, och vi icke kunna hjälpa.
Ack, vi kände ju då, hvad hvarje människa, som sett sitt barn dö, känt genom tidernas tider.
Men jag vet, att i detta ögonblick trängde sig mellan min hustru och mig det öde, som jag nu skulle vilja hejda, men icke kan.
Det var icke blott ett barn, som dog.
Det var de dolda krafterna från hela vårt gamla lif, som, utan att vi visste det, i detta ögonblick begynte att verka.
Om jag säger, att vi båda sörjde vårt barn, är detta ett uttryck, som på intet sätt motsvarar den känsla, hvilken i själfva verket böjde oss till jorden.
Detta slag drabbade oss midt i en lycka, hvilken ingen kan hafva känt, utom den, som en gång trott sig hafva förlorat lyckan och sedan återfunnit den.
Så dyrbart var oss, hvad vi hade återfunnit, att en förlust blef detsamma som ett dråpslag, hvilket inom oss krossade själfva lifskänslan.
Och oupphörligt återkommo vi till den frågan: hvarför hände detta först nu?
Hvarför skulle det värsta hända, just när vi drogo andan som efter räddningen?
Det blef fråga på fråga, framställda med den styrka, som framtvingar ett svar.
Och inom min hustru växte det svar som hon i början icke ville erkänna ens inför sig själf.
Det tog makten ifrån henne, fyllde dag och natt hennes tankar och det gjorde henne så tung till sinnet, som ej barnets död ensam skulle förmått.
Jag var rädd för denna sorg, hvilken syntes mig onaturlig i sin våldsamhet, men det gick dagar, under hvilka jag ej visste, att denna sorg gällde något annat och mera än vårt barn.
Det var dagen före begrafningen, som jag första gången hörde Olga tala om detta.
Vi stodo samman vid hans kista, hvilken blifvit ställd i ett litet kabinett och var omgifven af hyacinter, auriklar, narcisser och snödroppar.
Allt hvad våren ägde af blommor och grönt hade vi samlat kring vår gosses sista bädd.
Min hustru hade själf ordnat allt, hon hade plockat blommorna eller köpt dem.
Det såg ut därinne icke som i ett likrum, utan som om vi firat en födelsedag, och när hon sysslade med blommorna, hade jag betraktat henne, och för första gången kände jag ett styng af ängslan.
Det var icke sorg, som präglade hennes anletsdrag, det var en blandning af grubbel och själfförebråelser.
Hon stod stilla vid den lilla bädden.
Hennes händer ströko nervöst öfver barnets hår eller lekte med blommorna på hans kudde.
I timmar satt hon därinne, och hennes läppar mumlade ohörbara ord.
Till sist reste hon sig upp, strök smekande öfver bädden – gång på gång – och jag tror, att hon bad den döde om förlåtelse.
Jag såg detta den sista kvällen innan han för alltid bars bort.
Jag hade kommit in i rummet, utan att Olga hörde mig.
Hon stod där inne med sina stela ögon häftade på barnets bädd, hon grät icke, höll endast händerna hopknäppta öfver bröstet, och hennes läppar rörde sig.
Det gjorde ett ohyggligt intryck på mig, att se henne så, nästan lik en sömngångerska, hvilken i drömmen yppar hvad hon vaken förtiger.
Jag vet ej, hur det var mig möjligt att så plötsligt få den bestämda förnimmelsen, att jag var vittne, icke till ett utbrott af sorg, utan till ett lidande, som innebar en fara för oss båda.
Jag fick ett begär att rycka henne lös från hennes egna tankar, och i det jag gick fram till henne, sade jag, icke som tröst, utan som i ångest att få draga henne från denna sorg, hvilken hon höll hemlig äfven för mig:
»Olga, Olga, hvad tänker du på?»
Hon gaf mig en förvirrad blick, som om hon ej velat tillåta mig att störa henne, och hennes ansikte återfick långsamt det uttryck af stilla svårmod, som hon haft under de sista dagarna.
»Kom härifrån,» sade jag hastigt.
»Du bör inte vara här inne.»
Hon skakade endast på hufvudet och sköt mig bort.
»Jag vill vara hos John,» sade hon och brast i gråt.
Jag förstod, att hon ville vara ensam.
Men jag kunde ej besluta mig för att gå ifrån henne.
Det var, som om jag varit rädd att lämna henne allena med det döda barnet.
Och jag stannade obeslutsam därinne, lyssnande till ljudet af hennes krampaktiga gråt.
Det dröjde länge, innan den upphörde, och när allt var tyst i rummet, blef själfva tystnaden ännu mera outhärdlig än allt annat.
Min beklämning var så stark, att jag ej ens förmådde tilltala henne eller finna ett ord, som jag ville säga.
Då hörde jag henne resa sig upp, och med låg röst började hon att tala till mig.
»Richard,» sade hon långsamt.
»Vet du, hvarför John dött?
Jag vet ju, att han hade lunginflammation.
Doktorn har sagt mig det, och han bör förstå det.
Men jag kan ej tro, att det var så.
Han dog, därför att jag aldrig hann bli en mor för honom.
Han hade lefvat i åtta år, och det är först nu, han börjat se, att jag tänkte på honom.
Jag har aldrig ammat honom.
Jag hade ju aldrig tid.
Jag har icke skött honom, när han var liten.
Det var icke till mig han kom, när han var ledsen eller glad.
Det var till främmande.
Det var icke vid mitt knä, han första gången lärde sig att läsa i en bok.
Det var återigen hos främmande.
Det var icke jag, som lekte med honom, icke jag, som uppfostrade honom, icke jag, som gifvit honom någonting – bara det som var ondt, har jag gjort honom.
Jag har sett honom gråta, när jag gick bort.
Och ändå gick jag.
Jag ville börja att få vara för honom, allt hvad andra mödrar äro för sina barn.
Men jag hann icke.
När han dog, var det straffet, som ändtligen nådde mig.
Straffet!»
Med stigande skräck hörde jag henne säga dessa ord.
Jag förstod deras öfverdrift, förstod själfva faran, som låg i denna vanvettiga sorg, kände henne såväl, att jag visste, att hon skulle aldrig talat så, förrän tanken inom henne slagit så djupa rötter, att inga ord kunde rycka den bort.
Jag förstod allt detta i ett nu, och jag visste mig ingen råd.
Jag försökte blott lägga min arm omkring henne för att föra henne bort, och jag hoppades, att när vi väl voro ute ur detta rum, skulle jag finna, hvad jag ville säga, och Olga skulle höra mig.
Men hon vek åter undan min arm, och utan ord stodo vi bredvid hvarandra, stirrande på vårt döda barn, som låg blekt och stilla, omgifvet af vårens ljusa blommor, hvilka icke kärleken, utan vanvettets ånger lagt på hans sista bädd.
Det kan icke fattas – jag vet eller jag tror, att det icke kan fattas – att ur denna tilldragelse, hvilken mer än något annat borde hafva fäst oss vid hvarandra, spirade det frö, som vände mitt sinne bort från min hustru.
Det synes mig nu så obegripligt, så naturvidrigt, att det hela blir mig mera gåtfullt, ju mera jag tycker mig veta och förstå.
Allt hvad en människa kan göra en annan af ondt, har jag efter denna dag gjort Olga.
Jag har upphört att älska henne, jag har missaktat henne.
Jag har förrådt henne och mig själf inför en annan kvinna, som var henne oändligt underlägsen.
Jag har öfvergifvit henne, när hon behöfde mig bäst, och jag har icke vetat, hvad jag gjorde.
Hur kan man känna hjärtats kyla mot den, man älskat högst, endast därför att mellan henne och mig stod en sorg, som tog makten från henne?
Detta är inristadt i min själ som den stora gåtan i mitt lif, hvilken icke ens döden kan lösa, och när jag tänker på denna tid, förefaller det mig, som om den mest omänskliga grymhet vore förklarlig, jämförd med min egen.
Det är, som om hvad jag under denna tid tänkte, handlade och ville, ställde mig utom människors krets, och jag skulle önska, att jag kunde berätta, hvad som då hände mig, så att andra människor åtminstone skulle förstå, hvad jag under denna tid led.
Det är så otroligt, att det malt sönder ända till den sista resten af stolthet i min själ, och jag skulle vilja gifva allt för att ernå, hvad som eljes är det föraktligaste af allt: en gnista medlidande med mig själf just i det, där jag var som mest brottslig.
Och dock – hvad bryr mig här andra människors tankar, andras medlidande?
Det finns en enda, hvilkens själ i denna ångest kan närma sig min.
Hon, som jag trampat under mina fötter, glömt och försmått, hon, som jag öfvergaf under de månader, då hvarje dag som gick, tog allt, som hos mig var hennes.
Det finns en underlig hårdhet i vår natur, som gör, att en frisk människa tycker sig kunna förakta en sjuk.
Det var en dylik känsla, hvilken kom mig att få afsmak för den stora sorg, som Olga icke kunde bära.
Kanske kände hon också djupare och bättre än jag, och kanske var det därför min motvilja mot hennes gränslösa, aldrig mättade sorg vände sig mot henne själf.
På annat sätt kan jag icke skildra den känsla, hvilken först föddes inom mig, och som jag visste var riktad mot min hustru.
Det var denna underliga känsla af samvetskval, som hon förtrott mig, hvilken ingaf mig en besynnerlig förnimmelse af motvilja.
Jag kunde fördraga den under hela sommaren, hvilken gick oss förbi, som hade ängarna icke grönskat, icke solen lyst för oss.
Jag fördrog den, ehuru jag fruktade dess välde, och jag såg hur den bemäktigade sig Olga allt mera, drog så att säga fram afvigsidan af den smärta, hvilken endast var sorgen öfver barnets död.
Och jag fördrog den därför, att jag dock trodde den vara öfvergående.
När jag märkte, att så icke var fallet, greps jag af raseri som inför en orättvis olycka, hvilken hon drog öfver mitt hufvud.
Tanken på, att hon på ett hemlighetsfullt sätt var orsaken till detta slag, hvilket drabbade oss båda så hårdt, hade nämligen med styrkan af en fix idé bitit sig fast i hennes hjärna, och jag tror, att den aldrig lämnade henne.
Det var detta, som jag först efter åratal skulle lära mig att till fullo förstå.
Det var en kamp oss emellan, mellan mig, som ville föra oss åter till lifvet, och henne, som ville stanna kvar i den tankekrets, hvilken långsamt dödade hennes lif.
Den fördes stilla och segt, och med hvarje dag fjärmade den oss mera från hvarandra.
Den bröt ut i små, skarpa ord, hvilka sades i förbigående och sutto kvar som hvassa broddar hvilka vid minsta rörelse gjorde ondt, och som framkallade nya ansträngningar för att blifva den gamla svedan kvitt.
Det blef en strid, där jag stundom trodde mig kämpa med kärlekens vapen för att återvinna vår lycka, stundom åter afsiktligt drog blankt för att hämnas mig själf.
Det var en strid, som bröt ut i full låga, när min hustru en dag sade till mig:
»Har du tänkt på, hur det skulle ha varit, om John dött, innan vi lämnat Stockholm?»
Jag förstod henne icke, utan svarade endast:
»Om du kunde låta bli att ständigt tänka på John!»
»Det vet du, att jag icke kan,» svarade hon.
»Och att jag icke vill.
Men om han dött då, när vi voro som mest inne i det lif, vi då lefde ...»
Hon tystnade, och jag förstod, hvad hon ville säga.
Jag förstod, att det var en vink, hon gaf mig, och att den var gifven af kärlek.
Men jag var så pinad af detta eviga enahanda, som gjorde allt grått i grått, att jag liksom icke ville förstå henne, och jag svarade därför ironiskt:
»Du menar, att hans död då skulle lärt oss att älska hvarandra, medan det nu är tvärtom.»
Jag såg hur hennes ansikte liksom stelnade.
Men i samma nu flög en vredesglimt öfver hennes drag, och hon svarade:
»Det är roligt att höra, att du förstår mig.»
Hon sade detta med en min, som om hon beräknat, hur hvasst hennes ord skulle träffa, och en stund sågo vi hvarandra in i ögonen med blickar, hvilka glödde af ett gryende hat.
Äfven denna sommar tog slut, och när vi nalkades staden och flyttade in i vår vinterbostad, från hvilken vi under de tysta aftnarna kunde liksom känna närvaron af den storstadslifvet vampyr, hvilken suger sina offer till sista droppen, då kände jag, som om ofärd legat i luften, och ingen drift har varit starkare i mitt blod än det kraf, som då dref mig att söka bedöfning.
Gatornas buller, restauranternas bjärta ljus, dånet af röster och skratt, som ekade mot väggarna, hela detta rassel af nöjen och guld, som fyller aftnarna, lockade mig på nytt.
Vampyren sträckte ut sin smala mun för att suga till sig sitt rof, och i mina ådror tyckte jag, att blodet blifvit ersatt som af pulserande eld.
Vid denna tid hände mig, att mitt förhållande till ett par af de inflytelserika männen vid bolaget blifvit spändt och min ställning därigenom ganska osäker.
Det behof, som däraf uppkom för mig, att anstränga min energi, att använda all min kraft, för att ej plötsligt stå på bar backe, skulle under andra förhållanden måhända hafva varit mig nyttigt.
Det skulle hafva hjälpt mig att hålla hufvudet uppe.
Det hade varit ett slags afledare för den underliga sinnesstämning, hvari jag lefde, och när jag första gången sade min hustru, hur saken stod, skedde det i tanke, att mina ord skulle åstadkomma en förändring i förhållandet oss emellan.
Till min förvåning märkte jag, att hon såg på mig, medan jag talade, som om hon alls icke förstått, hvad jag sade.
Det gick en dag, och det gick flere.
Det hela artade sig till en schism mellan mig och bolaget, hvilken kanske skulle kräfva månader för att ordna.
Under hela denna tid lefde jag naturligtvis i den mest fruktansvärda spänning, emedan ingenting mindre än hela min existens stod på spel.
Denna spänning kom mig att glömma sorgen, själfbevarelsedriften, mannens energi tog öfverhand, och jag trodde, att något dylikt skulle hända äfven med min hustru.
Jag väntade dag efter dag, att jag skulle finna något stöd hos henne, att hon åtminstone skulle visa intresse för den ohyggliga sinnesoro, hvari jag lefde, och som hos mig uppslukade allting annat.
Hennes lif förflöt, som om hon lefvat i en dröm, hvars trollkrets hon själf icke kunde genomtränga, och där jag icke kunde nå henne.
Hon slöt sig inom sig själf, och jag tyckte, att det var hon, som med afsikt stötte mig ut i mörkret.
Det lurade på mig, det väntade att få uppsluka mig, och hon lät mig gå, fastän ett ord af henne skulle varit nog för att hålla mig tillbaka.
Det var, som om från hennes person utgick en gåtfull fasa, hvilken jag tyckte ville trycka mig till jorden, tvinga mig att utan strid offra åratals ansträngningar och arbete, och ingenting var mig numera förhatligare än våra ensamma aftnar, emedan de slappade min energi, försänkte mig i nytt grubbel och tycktes skapade enkom, för att mitt dagliga elände skulle förvärras ända därhän, att jag icke längre mäktade att ens hålla mig själf uppe.
Jag var ofta borta under denna tid.
Jag sökte sällskap och förströelse.
Jag tillbragte dagar i arbete och nätter i samkväm.
Jag gick hem med blodet fyldt af hela den feber, hvilken som skälfvande giftstoff fyller luften i det centrum af brännhet orgie, hvilket civilisationens nätter skapat, och när jag då återkom till det gula huset, kunde jag icke fatta de känslor, med hvilka jag en gång vid min hustrus sida trädt innanför dess dörr.
När jag kom hem, låg det framför mig som en oformlig, tung massa, hvilken steg emot mig ur mörkret, gömmande hela fasan af den osälla samvaron med en kvinna, hvilken skydde mig liksom jag henne.
Ur ett enda fönster lyste ljus och detta ljus stirrade emot mig ur mörkret som ett ondt öga.
Jag visste, att när jag kom in, låg min hustru vaken och läste.
Jag visste, att jag intet hade att säga henne, som hon ville höra, intet, som jag ville säga.
Och inom mig växte en kall känsla af förtviflans motståndskraft, som om jag behöft uppbjuda hela min energi för att minnas, att jag var ensam och behöfde försvara mig själf.
Jag gick också in till mig och satt ensam vaken, skrifvande bref eller tänkande på de möjligheter, hvilka ännu stodo mig öppna, och under sådana aftnar kunde det hända mig, att jag stannade inne hos mig, ända till dess att den svaga strimman genom sängkammardörren, som stod på glänt, slocknade.
Då visste jag, att Olga släckt ljuset, och fylld af onda tankar, kunde jag gå till sängs, utan att behöfva öfvervinna mig själf till att säga henne godnatt.
Så hände det en dag, att jag kom hem en timme tidigare än vanligt till middagen.
Jag hörde röster i salongen, och jag förstod, att min hustru hade besök.
Jag var trött af mitt arbete och skulle helst hafva velat sitta ensam.
Men af ren obeslutsamhet kom jag mig ej för att stänga min dörr, utan visade mig på tröskeln.
Jag kunde då ej längre vända tillbaka, och som om någon skjutit på och tvingat mig, gick jag ut i salongen, där jag fann min hustru i lifligt samtal med en bekant fru.
Jag hade ofta sett henne förr, och vi hade känt henne en tid, utan att det dock någonsin blifvit något umgänge oss emellan.
Hon bodde på Djurgården, i en villa, som hennes man, hvilken var konstnär, hyrt för flere år, och jag kände mycket väl fru Dagmar till utseendet.
Men när jag nu kom in, fick jag det besynnerliga intrycket, att jag aldrig sett henne förr eller åtminstone icke lagt tillbörligt märke till henne.
Hon kom emot mig som personifikationen af det lif, hvilket jag åter börjat att tillhöra, och när jag nu såg henne sitta i mitt hem, sög jag in hela hennes gestalt som i en enda blick.
Klädd i en kort lätt kappa af mörkt tyg, med en stor extravagant hatt, hvars flor var uppfäst på hufvudet, satt hon på en puff midt på golfvet, samtalande med min hustru, hvilken såg upplifvad ut och tycktes intresserad, för hvad den lifliga frun hade att berätta.
De tystnade båda, när jag trädde in, jag hörde ett litet obscurt skratt, hvilket liksom slocknade i luften, och jag kände, att jag ej alldeles kunde hälsa på min hustru, så som jag bort i en främmandes närvaro.
Det föreföll mig i detsamma, som om fru Dagmar märkte det, och detta bragte mig icke i misstämning.
Jag var förvånad öfver denna känsla, men hann ej ens reda den inför mig själf.
Ty när jag bugade mig och tog fru Dagmars hand, gaf hon mig en blick, som om hon i en handvändning fattat hela situationen.
Den var på en gång strålande varm, öfverraskad och öfverseende.
Den bragte som ett slags hemligt förstånd mellan henne och mig, och innan jag visste huru, var jag inblandad i ett samtal, som gick ut på att visa, att min hustru var klen och behöfde stärkas.
Hon var nedstämd och behöfde förströs.
Och nu hade damerna öfverenskommit, att vi, som bodde så nära hvarandra, skulle träffas ofta, och hon – fru Dagmar – skulle åtaga sig att skaffa min hustru rosor på kinderna och oss alla det riktigt muntert.
Under allt detta satt jag och betraktade min hustru och denna andra kvinna, till hvilken jag förr aldrig lagt märke, och det slog mig, att jag för första gången jämförde min hustru med någon annan.
Fru Dagmar var flere år äldre än min hustru, hon var kraftig och grof, och dock var det hennes ungdom som fängslade mig.
Hon ville vara ung, och hon var det.
Hennes rörelser voro som kittlande musik, och hennes ögon sade, hvad orden dolde.
Från hennes person kom något, som på ett för mig obegripligt sätt verkade stimulerande.
Det var, som om hon ägt ett öfvermått af nervkraft, hvaraf hon delade med sig.
Hennes närvaro gjorde mig lättare till sinnes, som om jag druckit ett hetsigt vin, och hon hade ej ett ansikte, utan många.
Detta ansikte var rundt och rörligt med ett par ögon, hvilkas pupiller syntes kunna utvidgas i det oändliga.
De liksom sögo till sig allt, hvad som kom inom deras synkrets, och dessa ögon kunde plötsligt få en skiftning, så varm, som när man på scenen frapperas af oskulden i den blick som ledsagar skaldeord.
Men hela detta ansikte, hvilket var omgifvet af ett kastanjebrunt hår, som föll ned öfver och dolde öronen, kunde i ett ögonblick förvandlas, så att det gaf intryck af något spetsigt.
Det var, som om hela ovalen skiftat, näsan ändrat läge på samma gång som ögonen bytte färg.
Så skarpt blef hela uttrycket.
Och mellan dessa uttryck fanns en hel serie, som ingen ögonblicksfotograf, beväpnad med den modernaste kamera skulle hunnit att återgifva.
Hon var icke gåtfull, men hon föreföll mig så, och mellan henne och den feber, som sjöd i mitt blod, fanns ett samband, hvilket värkade på mig som en oförklarlig sympati.
Jag förstod ej, hvarför hon kommit, eller hvad hon ville mig.
Men jag hade den besynnerliga känslan, att det hela tiden var till mig, fru Dagmar talade, och icke till min hustru.
När hon gick, lämnade hon efter sig doften af en parfym, hvilken jag minns, att jag då fann obehaglig.
Från denna dag var hela vårt lefnadssätt förbytt.
Det blef oroligt, men på ett nytt sätt.
Vi stiftade bekantskap med fru Dagmars man, en hygglig artist, hvars lif delades mellan konsten och beundran för denna hustru, hvilkens lif han icke kände, och hvilkens själ han icke förstod.
Det blef ett lif på fyra man hand, som innebar en hel serie af lustbarheter, och det gula huset genljöd nu mera af de glada fester, som vi en gång flytt, när vi flyttade dit.
En ny feber kom till den gamla och under den tid, som följde, upptäckte jag, att jag älskade fru Dagmar.
Midt i den oro, som fyllde mig för hela vår ekonomiska ställning, midt i den känsla af, att Olga öfvergifvit mig, som gjort mig kall emot henne och satt mig till motvärn mot hvarje tanke på, att vi åter skulle närma oss hvarandra, slog denna passion upp som en klar låga ur lätt antändbart virke, och i dess glans såg jag, det lif jag lefvat, och det, som skulle komma, i en ny dager, hvilken syntes mig vara hoppets morgonrodnad, som varslade om en ny framtid.
Hur det var möjligt?
Jag vet det icke längre.
Men jag plågades dagligen af den besynnerliga känslan, att jag var förrådd, förrådd af min egen hustru.
I den förfärliga nervositet, under hvilken jag lefde, hade jag först gjort försök på försök att närma mig Olga.
Jag kunde ej fatta, hvarför hon drog sig undan mig.
Men jag såg, att hon gjorde det, eller jag tyckte åtminstone, att det var så.
Det samlade sig inom mig som en fond af bitterhet, hvilken fyllde mig med leda vid allt.
Olga såg det, och jag underlät heller icke att låta henne veta det.
Men det var, som om hon icke hört mig, icke kunnat eller velat förstå.
Och till hvarje pris behöfde jag någon, vid hvilken jag kunde tala, någon, åt hvilken jag kunde förtro, hvad som brände inom mig.
Men på samma gång såg jag, och förstod dunkelt, att min hustru ännu älskade mig.
Detta gjorde mig retad, rasande, vild.
Jag brann af feber att återvinna, äga henne som förr.
Men själfva denna åtrå, hvilken var så våldsam, att den följde mig dag och natt, gjorde mig kall, då jag trodde mig tillbakastött, och jag märkte på samma gång, att hon led af den påtagna kallsinnighet, hvilken som en slöja bredde sig öfver min själ.
Jag minns en dag, när jag fann henne sysselsatt med att ordna några blommor på mitt skrifbord.
Jag kom hem något tidigare än vanligt, och jag märkte tydligt, att det flög en skälfning öfver hennes ansikte, när jag öfverraskade henne med detta tydliga bevis på ömhet.
Jag såg förvånad ut, och jag kunde ej fatta, hvarför hon gjorde det.
Jag kände som ett styng inom mig, och i ett ögonblick föll det mig in, att hvad som passerade mellan min hustru och mig, kanske i grund och botten var något annat, än hvad jag trodde.
Om jag hade hållit fast denna aning!
Om jag gifvit den tid att tala inom mig!
Men den kallsinnighet, hvilken jag först antagit som en mask, hade småningom gått mig i blodet, och det var ju också det förfärliga, att jag så godt som aldrig hade tid att tänka mina egna tankar till slut.
Jag hörde min hustru säga: »Jag kom att tänka på, att du tyckte om blommor.»
Jag hörde, att det var med ett särskildt tonfall, hon yttrade dessa ord.
Men jag fann ingenting att svara, erfor blott en forssande känsla af förebråelser och obehag, och hela saken gick mig förbi som allt, hvilket jag under denna förunderliga period egentligen bort fästa i mitt minne.
Jag glömde det, och jag återvände till mina gamla tankar.
Ensam och öfvergifven kände jag mig.
Och i denna öfvergifvenhet sjöd inom mig ett jäsningsstoff, som aldrig fick tid att lägga sig till ro.
Jag sof icke, jag höll mig i stället uppe genom att dricka.
Jag hvilade ej, men jag gjorde med våld mina nerver spänstiga, så att de lydde mig, som om min vilja kunnat behärska min kropp.
Bibeln talar någonstädes om, att en man »förhärdade sitt hjärta».