Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi vela att då nu en debetsedel utgifves med sina otaliga bråk och många persedlar, sä är det omöjligt äfven för den räknekunnige, att bestämma 0111 denna uträkning är riktig.
Vi vete äfven att. så länge del nuvar:de skatteväsendet fortfar, så är med detsamma alla de olägenheter förbundna, som äro oskiljaktiga från upsägningsrätten.
Jag skulle derföre tro att, om också icke dessa olägenheter kunna Den 20 Maj f. m. 185 derigenom alldeles öfvervinnas, så bör dock icke hvarje förslag till persedlarnes förvandling i några få, hvarigenom en hvar kan kontrollera riktigheten af sin debetsedel, endast för ett slags rechthafyerei förkastas.
Jag skulle åtminstone för mitt fäderneslands skull högligen beklaga om det blir en följd af frågans behandling vid denna Riksdag.
Jag tillstyrker bifall på denna punkt.
Hr af Fåhraeus, Olof Immanuel:
Då äfven jag upträder till försvar för Utsk:s förslag, ber jag att till en början få förklara att jag icke gör det för att inlåta mig i den strid, som här upstått.
Jag hade föreställt mig att denna strid redan vid föregående Riksmöten utkämpats.
Då jag vid sista Riksdagen inom StatsUlsk. deltog i behandlingen af denna grannlaga fråga, utgick jag ifrån den synpunkten, att man här liksom i flera andra fall måste dagtinga med hvad man möjligen kunde anse vara det önskvärdaste och rätta sig något efter bestående förhållanden.
Erfarenheten ifrån föreg:de Riksdag hade lärt att det icke var någon utsigt att få fram ett förslag till förändring i skatteväsendet, hvilket afsåg skattens utgående i penningar.
Det förslag, som K. M. då framlade för R.
St:r hade också till föremål att jemka förhållandena till ömsesidig fördel för de skattdragande och för kronan.
Detta förslag understöddes af StatsUtsk. och blef af R.
Efter hvad sålunda föregått, kunde upgiften för StatsUtsk. vid innevar:de
Riksdag icke blifva någon annan än att bygga på den grundval, som genom K.
St:rs beslut redan blifvit lagd eller med andra ord, det kunde endast blifva fråga om tillämpning af redan fattade beslut.
Jag vill icke säga, att det icke må vara R.
St:rs rätt att nu åter frångå dessa grunder.
Beklagligen saknas icke exempel på sådana hastiga omkastningar, men det vore icke dessmindre beklagansvärd! om sådant nu skulle inträffa.
Man har motsatt sig den åsigt, som gjort sig gällande-inom , StatsUtsk., nemi. att en hufvudpersedel, då den icke kommer att bibehållas, borde omsättas till en annan, och man har dervid företrädesvis fästat sig vid dagsverksräntan.
Det torde likväl icke kunna förnekas, att de grunder, som fastställdes vid sistl.
Riksdag, voro deruti ganska bestämda att endast små-persedlarne skulle förvandlas ti|l penningar.
Dervid må man säga och tänka i afseende på hufvudpersedlarne hvad man vill, så lärer väl dock deraf följa att dessa persedlar borde, i händelse de icke kunde bibehållas, omsättas till andra persedlar.
Jag kan också icke inse, att meningen med deputerandes hörande i detta fall kunnat vara någon annan än den, att inhemta deras yttrande huruvida ibland hufvudpersedlarne den ene eller andre kunde utbytas eller om alla skulle qvarstå, ty icke kunde meningen vara att deputerade skulle yttra sig om hufvudpersedlarnes förvandling i penningar, sedan K. M. och R.
St:r beslutat, att endast småpersedlarne borde till penningar förvandlas.
Hvad dagsverksräntan angår, så har redan en föreg:de talare och ledamot af StatsUtsk. uplyst huru förhållandet är med marke - 186
Den 20 Maj f m. gångspriserna på denna räntepersedel under sednast förflutna 40 år.
Det visar sig deraf att det antagande, som vi hört att 2:ne föregrde talare här gjort, nemi. att denna räntas värde skulle vara mera konstant än det å spanmål och smör grundar sig på ett fullkomligt misstag.
Man bör också icke ensamt betrakta denna fråga efter de förhållanden, som visa sig under den förflutna tiden: man måste också- se den under synpunkten af kommande förhållanden, såvidt de kunna förutses.
För mig visar det sig klart att, dels med afseende på den stigande industrien, dels med afseende på förbättringarne i våra kommunikations-anstalter och dels med afseende på bränvinslagsliftningen, som af R.
St:r nu blifvit bestämd i en helt annan riktning än förut, man har att emotse nedsättning i priserna å spanmål och ladugårdsprodukter, och detla mäste väl komma i betraktande i afseende på företrädet af den ena eller andra persedeln.
Att deremot dagsverksräntan till följd af den stigande industrien kommer att ökas, måste vi antaga på grund af hvad erfarenheten i andra länder lärt.
Följaktligen torde det icke hafva varit obetänkt af StatsUtsk.
, såsom man här velat påstå, att föreslå förvandling afdagsverksräntan till spanmål.
Man har sagt, att det vore synnerligast eller kanske uteslutande i indelniugshafvares intresse, som förslaget blifvit gjordt.
Jag får förklara att ehuru jag några år varit innehafvare af indeldt lön, så har jag likväl aldrig begagnat upsägningsrätten och ämnar aldrig begagna den, men om det än vore fråga härom, så skulle jag icke ett ögonblick tveka, med den kännedom jag nu eger af ämnet, att icke företrädesvis behjerta räntegifvares ställning.
Raab har fästat upmärksamheten på den betydliga kostnad, som omsättningen från en räntepersedel till en annan skulle medföra.
Han har dervid sagt att det anslag, som vore i fråga är ett förslagsanslag, och möjligen kunde ökas till 100,000 R:dr.
Jag ber likväl att få fästa upmärksamheten derpå att här är sagdt högst 40,000 R:dr, och således kan icke summan höjas derutöfver.
Man har äfven åberopat andra länder, och sagt, att man förmodade att så beskaffade irriga förslager, som det ifrågavande, alldeles icke der skulle komma ifråga.
Jag ber dervid få åberopa att i Finland, som bar i detta afseende alldeles lika kamerala förhållanden med moderlandet, der har för kort tid sedan skatteförenkling blifvit bragt till stånd ungefärligen i samma riktning som K. M:s Nåd.
Man har nemi. af ett regeringsbeslut af år 1841 sett, att såsom räntepersedlar i st. f. de mångfaldiga små, hvilka der förut funnos, skulle bibehållas endast 3:ne af jordprodukterna; nemi. råg, korn och hafra samt tvenne ladugårdsprodukter, nemi. smör och talg.
Till penningar förvandlades ingen persedel, utan endast det som förut hade utgått i penningar qvarstod i samma form.
Deremot lärer alla andra räntepersedlar blifvit omsatta till spanmål, smör och talg.
Denna ränteförenkling gick i verkställighet för omkring 10 år sedan och der hafva icke allenast de skattdragande varit fullt belåtna med Ren 20 Maj f. m.
187 verkställigheten af denna åtgärd, utan äfven administrationen i följd af den väsendtliga förenkling som räkenskaperna och upbörden derigenom få.
Jag hoppas och är öfvertygad derom att derest samma åtgärd skulle komma att vidtagas här i öfverensstämmelse med K. M:s Nåd.
Propos., belåtenhet skulle ega rum och derföre tillstyrker jag vördsamt att R. o. Ad. behagade antaga Utsk:s förslag i denna punkt.
Jag anhåller att. få fästa Frih. Raabs upmärksamhet derpå, att orsaken hvarföre StatsUtsk. föreslagit, att dagsverksräntan skulle förvandlas lill andra hufvudpersedlar har varit den att StatsUtsk. har fästat afseende på Utlåt, af såväl deputerade som fullmäktige af BondeSt., hvilka önskat att dagsverksräntan måtte förvandlas till andra persedlar.
Anledningen lill denna önskan torde vara lätt att finna om man eftertänker att nu för tiden finnes hos de fleste elt begrepp af någonting odiöst fästadt vid bibehållande af en persedel, som på sitt sätt utgör en personel skatt.
Jag hade hoppas att man, ifrån den sidan, till hvilken Frih.
Raab hör, härpå fästat något afseende.
Det finnes äfven ett annat skäl till denna förvandling och det ett ganska praktiskt, som består derutinnan, att det är alt förmoda och lätt förutsett, att dagsverkenas värde komma i den närmaste framtiden alt stiga, då deremot de persedlar, hvartill de enligt delta förslag skulle förvandlas, hufvudsakligast spanmål och smör, efter all sannolikhet komma att falla.
Detta blifver således en fördel för räntegifvare och det är af nyssnämnde skäl, som StatsUtsk. i denna punkt ansåg sig kunna gå de uttalade önskningarne till mötes.
I öfrigt anhåller jag endast få förena mig med de Hrr, som yrkat bifall till denna punkt i StatsUlskis Betänk.
Hvad denna fråga i sin allmänlighet beträffar, så har jag vid 1848 års Riksdag, såsom ledamot af StatsUtsk. haft tillfälle att uttala min åsigt.
Jag har sedan dess icke fått något skäl att förändra densamma; men under tiden har frågan fått en annan fart än den hade då.
Jag har således icke något hopp, att kunna genomdrifva hvad 1848 års StatsUtsk. ansåg lämpligt att i denna del föreslå.
Min åsigt i afseende på reformen i allmänhet är äfven den, att man bör taga hvad som erbjudes, när det leder till förbättring och leder åt det håll, man anser vara det rätta.
Hvad nu serskildt beträffar den föredragna punkten, så befinnes efter mitt förmenande den ifrågavar:de räntetiteln vara af en helt olika natur än räntetitlarne i allmänhet.
Alla öfriga räntetitlar äro bestämda i varor, men denna räntetitel har, enl. dess första primitiva bestämmelse, varit afsedd att utgöras i arbete. K. M. har i dess Nåd.
Propos. icke funnit lämpligt att borttaga denna räntetitel, vare sig att förvandla den i andra varor eller att den skulle få efter en gång för alla bestämdt pris med penningar lösas.
Denna åsigt anser jag ganska förklarlig.
När man utgår ifrån den grundsatsen att denna hufvudpersedel 188
Den 20 Maj f. m. ej får lösas i penningar, så är också naturligt att dagsverksräntan bör såsom sådan qvarstå.
K StatsUtsk. deremot har gått en annan väg.
Utsk. har förmodligen insett det olämpliga uti en sådan skatt i allmänhet, en skatt på arbetet, men i st. f. att föreslå dess förvandling i penningar, har Utsk. föreslagit dess förvandling i andra persedlar.
Af alla andra nu befintliga skatte-titlar finnes ingen, som så naturligt bör förvandlas i penningar som denna, just på den grund som jag nyss tog mig friheten nämna, att det är en skatt, som hittills utgått i arbete.
Hr von Troils yttrande derom, att om denna skatt skulle förvandlas i penningar, så skulle fördelen blifva olika för det ena länet emot det andra, enär i det ena länet den summa, som motsvarar dagsverksvärdena, utgör i proc. en större del och i det andra länet en mindre del af räntorna i det hela, så innebär detta yttrande visserligen till en del en sanning; men jag skulle likväl tro att om man närmare granskar dessa siffror, så kommer man (ill det resultat att i del egentligen skattdragande Sverige, d. v. s. hela Sverige, med undantag af Norrland och de conquetterade provinserna, är denna skalte-lilel ganska jemn.
Således tror jag ej att ur denna synpunkt någon serdeles betänklighet emot förvandlingen af denna räntepersedel i penningar bör npstå.
Del län der dagsverkena utgjort den minsta proc:n af det hela var Hallands.
Det är också ett af de län, som icke höra till del gamla Sverige och hvilka län i ftåga om grundräntorna icke kunna hafva något anspråk på lindring, då grundskatterna der icke så hårdt trycka jorden.
Jag tager mig nu friheten anhålla om ålerremiss af denna punkt i ändamål att få dagsverksräntan i penningar förvandlad.
Det är visserligen sagdt af en talare, att detta icke öfverensstämmer med hvad R.
St:r vid föregtde Riksdag beslutat, och jag vill äfven medgifva detta, men jag hemställer om R.
St. i allmänhet anse sig vara så bundna af föregtde Riksdagars beslut, att efterföljande R.
St:r icke må kunna vidtaga någon förändring uti ett sådant beslut; aldra helst då detta beslut icke kommit till någon verkställighet.
Här hafva således endast föregtde preliminära beslut i detta fall blifvit fattade, och då är äfven skäl att vidtaga de förbättringar i föregtde Ständers beslut, som knnna finnas behöfliga.
Hvad sedermera beträffar det förslag StatsUtsk. gjort, att förvandla dagsverksräntan till andra persedlar, hvilka andra persedlar, när man genomgår Utsk:s förslag i detta hänseende, nästan endast uteslutande utgöras af spanmål och smör, så hvad denna förvandling angår, för att tala om föreg:de Ständers beslut, så finner jag deruti icke något som föranleder dertill att R.
St:r åsyftat förvandling ifrån en hufvudpersedel i en annan.
När man nu betänker hvad ändamålet är med dessa hufvudpersedlar, så kan det väl icke vara något annat än att få en värdemätare.
Det är icke meningen att dessa skatter någonsin skola utgå in natura, utan de skola utgå efter raedel-markegång.
Detta är således blott en värdemätare.
När man nu icke vill en gång för alla för - Den 20 Maj f. m. vandla dessa skatter i penningar, hvad är det då för en vinst att förvandla dessa hufvudpersedlar den ena i den andra?
Man säger alt det är för alt få en förenkling.
Denna förenkling fäs derigenom att de s. k. småpersedlarne försvinna.
Om sedan i ett eller annat län återstår 3, 4, 5 eller 6 hufvudpersedlar, så är det temligen likgiltigt.
Kontrollerna äro dervid lika lätta att tillvägabringa som med en eller Iva.
Skillnaden är åtminstone ganska ringa.
Att då kasta sig in uli en sådan förvandling ifrån persedel lill persedel, när man icke kan pä förhand bestämma huruvida dervid något förloras eller vinnes, dertill kan jag icke linna skäl.
Det skulle göra, att om man bibehåller de hufvudpersedlar, som man då konstituerar till hufvudpersedlar, hvilket de icke f. n. äro, så skall det då på samma gång bestämmas för hvarje serskildt län, att de eller de skola bibehållas såsom hufvudpersedlar, samt de öfriga, efter deu medelmarkegäng som bestämmes, förvandlas till dessa ^persedlar, hvarigenom man skulle göra den minsta orättvisa Afven af det skälet anser jag att denna punkt icke kan bifallas, om man också icke ville förvandla dagsverks-räntan.
Hvad beträffar de kalkyler, som här blifvit gjorda öfver hvilka persedlar som skulle stiga eller falla mera, så tror jag att de äro tämligen litet uplysande.
Om man här går till den tabell, som af StatsUtsk. är npgjord öfver medel-markegängen för 40 år, så finnér man hvad mans-dagsverkena beträffar, att deras medelvärde utgjort för 1814—1823 19 sk. 11 rst., för 1824—1833 21 sk. 3 rst., för 1834—1843 22 sk. 9 rst. och för 1844—1853 28 sk. 8 rst. ellerjför alla 40 åren d. v. s. för 1814—1853 21 sk. 8 rst.
Kontrollerar man dessa siffror väl och jemför dem med priserna å smöret för samma tider, så (inner man, att stegringen å smöret är större än å dagsverkena för de 20 första åren.
Täger man åter endast de 20 sista åren,så finnér man att mansdagsverkena pä de sista åren hafva fallit, enär priserna å varor fallit.
Smör och spanmäl äro de hnfvudsakligaste artiklar, hvaruti dagsverkena blifvit förvandlade och hela denna reform finner jag åtminstone icke medföra den ringaste vinst, men möjligen ledande till en skatteförhöjning.
Af alla dessa skäl anhåller jag om äterremiss af denna punkt.
Hr Gr. o. Landtm, lillkännagaf, att anslag blifvit utfärdadt till fortsättande af plenum kl. 6 e. m.
Det har varit sagt, att jag har strängt klandrat StatsUtsk.
Sannerligen detta har varit min afsigt, utan tvertom är min afsigt att fä anledning till att berömma Utsk. och jag önskar derför att Statsl]tsk:s medlemmar här pä detta rum mätte vara så mottagliga för skäl,, att jag mätte få den tillfredsställelsen att kunna berömma dem sä högt, sorn jag ville.
Hr von Troil har sagt, att jag icke riktigt upfattat den stegring, som egt rum i dagsverkspriserne, jemförelsevis mot stegringen i andra persedlars värden.
Detta kommer an på ifrån hvilken tidpunkt man vill räkna.
Det är sanning, att om man räknar ifrån år 1814 till 1853, så företer sig den skillnad i dags - 190 Den 20 Maj f. ra. verkspriserne som Hr von Troil ådagalagt, men om man i stället räknar ifrån 1824 till 1854, som är en tidelängd af 30 är, så hafva ökedagsverkena icke stigit mer än från 1 R:dr 10 sk. 8 rst. till 1 R:dr 18 sk. 9 rst., som närmast motsvarar 12 proc. och mansdagsverkena från 21 sk. 3 rst. till 28 sk. 8 rst. d. v. s. med en stegring af 7 ä 8 proc.
Öfvergå vi nu till spanmål, så linna vi Mine Hrr, att för samma tiderymd, nemi. ifrån 1824 t. o. m. år 1853 rågen har stigit ifrån 7 R:dr 36 sk. 5 rst. tunnan lill 9 R:dr 11 sk. 6 rst. eller ungefärligen 20 proc.
Jag tror icke det vara orätt, att taga i beräkning de närmaste 30 åren för båda delarne.
Går man vidare till smöret sä har man för tiderym den ifrån 1814 till 1853 en stegring af öfver 23 proc. och öfver 24 proc. om, jag ej misstar mig för den tiderymd för hvilken jag beräknat, nemi. från år 1824 till 1853 eller 30 år, deraf visar sig att stegringen på dagsverken är högst obetydlig jemförelsevis med den å spanmål och smör.
Detta ådagalägges klart om man följer den tabell, som finnes bifogad StatsUtsk:s Betänk.
Hr von Troil sade att jag, vid citerandet af ordalagen i K. M:s Nåd.
Propos., hade oriktigt fästat mig vid att det hette ”på ofvananmäldt sätt”.
Låtom oss nu se efter hvad ofvanomför mäldt sätt är.
Jo! Mine
Hrr det står just sålunda: ”i hvilket fall, enär år 1845 nämnde persedlar till den qvantitet, som skulle bibehållas i räntorne ingått till ett sammanlagdt värde i rundt tal af 2,597,000 R:dr, eller, med tillägg af de årliga penningarne till omkring 2,900,000 R:dr, etc.”
Följer så det stycke jag nyss läst upp, eller detsamma Hr Troil åberopat, men jag lade vid upläsningen tonvigt vid ordet bibehållas.
Går jag något ' tillbaka uti K. M:s Nåd.
Propos. så heter der: ”emedlertid hafva (, jemväl emot sistnämnde förslag anmärkn:r icke uteblifvit och det kan ej heller bestridas att omflyttningen af de många räntepersedlarne till ett mindre antal, på det sätt, som uti berörde förslag blifvit ifrågastäldt, kunde komma att uti de förevande beskattningsförhållanderne medföra en sådan rubbning, som, såvidt framdeles af förekommande omständigheter kunna förutses och efter hvad fordna tiders erfarenhet gifver anledn. att befara, möjligen skulle föranleda en stegring i skattebeloppet och sålunda lända till de skattskyldiges skada, hvilket åter helt och hållet strider emot åtgärdens ändamål; och torde uti farhågan för en dylik skattebeloppets stegring äfven vara att igenfinna den väsendtligaste orsaken hvarföre R.
St:r å sednaste
Riksdag funno betänkligt, att till den gjorda framställningen i denna del lemna bifall.
Under sädane förhållanden anser sig K.
M. nu icke böra förnya omförmäldte förslag uti den allmänna utsträckning, som genom den förra Nåd.
Propos:n varit afsedd etc,” med ett ord K. M. har i Dess Säd.
Propos. af år 1851 bestämdt uttalat den åsigten att K.
M. icke vill föreslå någon sådan förvandling af dagsverksräntan, emedan K.
M. befarade alt det skulle kunna leda till en skatteförhöjning.
Här är vidare sagdt, att deputerade hafva begärt en förvandling af dagsverksräntan och att man derpå hufvudsakligen borde
Den 20 Maj f. m. t‘Jl fästa afseende.
Efterser jag nu i Betänk, så hafva deputerade för Upsala län önskat, att få denna likasom öfriga räntor förvandlad i penningar.
Går jag till Stockholms län, som kommer dernäst i ordningen, så önskade flertalet af deputerade, att större delen af persedelräntan skulle förvandlas i penningar.
Går jag till Westmanlands län, så är förhållandet detsamma och så förde flesta länen, så att jag tror mig icke taga miste derutinnan, att om deputerade ansett sig berätligade att ut tala en önskan, så skulle det hafva visat sig att de vid detta tillfälle såsom vid alla andra hade i allmänhet uttalat den önskan att de företrädesvis ville hafva persedlarne förvandlade i penningar.
Nu deremot voro deputerade bundna vid vissa persedlar.
Man får derföre icke vid dessa yttranden af deputerade fästa större vigt än de böra ega.
Hr von Troil har sagt, att om någon skattenedsättning sker, ”ifall”, lade Hr von Troil visligen till, detta kan kallas nedsättning, så bör en sådan skattenedsättning göras lika för alla länen, hvilket Hr von Troil sökt visa icke skulle blifva fallet om man förvandlade dagsverksränlan till penningar.
Man har redan an märkt att Halland, en af de conquetterade provinserna, der inga ordinarie skalter finnas, vore det län der dagsverkena utgjorde den minsta procrn af det hela, men jag vill visa att de tvenne län, som skulle få den största fördelen deraf, d. v. s. de län sorn hafva den största proc:n af sina skatter i dagsverksräntor äro just Kronobergs län och Wermlands län.
Detta anser jag just vara ett skäl för saken, ty om genom dagsverksräntans förvandling i .penningar någon större fördel skulle tillskyndas det ena länet framför det andra, så skulle den då tillfalla dessa mindre väl lottade län och åtminstone kan jag tryggt säga att
Kronobergs län företrädesvis skulle behöfva en sådan lindring.
Emedlertid hafva Utsk:s ledamöter och en bland dem, Hr von Troil, serdeles hållet sig fast vid det skälet, alt man genom förfrågningar hos BondeSt:s ledamöter i allmänhet erfarit att de önskade den af Utsk. föreslagna förvandlingen.
Jag ber likväl att i det afseendet få nämna, att jag nu för ett ögonblick sedan fick ifrån BondeSt. den uplysningen, att BondeSt. återremitterat icke allenast denna ulan äfven den följande punkten med förklarande att de ogillade den ifrågasatta förvandlingen.
Det fägnar mig mycket, — är i sanning riktigt fägnesamt förnimma, att Utsk:s både Ordf:de och ledamöter i denna fråga serdeles fästat sig vid hvad BondeSt. derutinnan önskar.
Nu ega Hrrme då tillfälle att vid återremissens behandling derpå göra afseende och jag anser det vara mera lämpligt, att fästa sig vid hvad BondeSt. såsom Stånd önskar än hvad man erfar af några enskildte personer ibland dem och då man frågar dem såsom deputerade.
Slutligen har Hr von Troil appellerat till känslan, då'Hr von Troil sagt, att denna fråga, sä länge agiterad, bör en gång komma till slut, att det icke vore värdt att tvista om småsaker, att vi icke höra söndersplittra frågan, att man icke bör af rechthaberei göra sådant o. s. v. I det fallet ber jag R. o. Ad. behjerta att då R. o. Ad. vid denna Riksdag sannerligen synes hafva 192 Ren 20 Maj f. m. galt framför de andra Stånden på reformernas väg, så i bränvinsfrågan sorn i tull-lagstiftningen, så skulle det vara serdeles inconsequent om R. o. Ad. uti en sådan fråga som den närvande skulle förneka just denna benägenhet framför de andra Stånden, att vidtaga nyttiga och för landet ändamålsenliga reformer.
Hr Fåhraeus har sagt, att man skulle genom dagsverksränlans förvandling till penningar frångå förra Riksdagens beslut.
Tersmeden uptagit.
Jag vet icke heller huru man skäligen kan säga, att här vore fråga om ett frångående af förra Riksdagens beslut.
Vid förra Riksdagen gäfvo R.
St:r sitt bifall till hvad K. M. föreslagit, men detta afsåg icke någon sådan förvandling som den nu ifrågavartde.
Således skulle ett afslag å Utsk:s förslag ingalunda innebära något slags frångående af R.
St:rs föregtde beslut.
Vidare är sagdt af Hr Fåhraeus, att man icke bör vid bedömande af prisstegring på den ena eller andra artikeln endast betrakta de förhållanden, som en längre tid egt rum och deraf sluta, utan äfven se framåt och att vi sålunda kunna förutse ett prisfall på spanmål och smör.
Ja det kan visserligen vara så illa, men vid Hera tillfällen är just pä detta rum uttalad den förhoppningen att med Englands numera öppna hamnar, med den sjöfart vi f. n. hafva, med den stigande befolkningen i Europas tätast befolkade länder, hvilkas spanmålsförräder aldrig äro tillräckliga för deras egna behof, skulle vi fä afsättning för vårt öfverflöd på spanmål.
På denna förhoppning hafva vi ju byggt föregtde beslut, hvarföre skulle då denna förhoppning nu vara oss betagen vid detta? dessutom får jag anmärka, att om man icke kan döma efter de sista 30, 40, 50 åren tillbaka, så tror jag att man har skäl att döma just efter de närmast förflutna åren, och dessa sista år hafva haft högre priser än de föregtde.
Detta tyckes äfven kunna ingifva förhoppning, att i framtiden få ännu högre pris.
Jag hade i mitt förra anförande sagt, att då Utsk. tillstyrkt 40,000 R:dr b:co till utförande af den förvandling, som är före slagen, så kunde man icke så noga veta om icke detta skulle kunna erfordra en ännu större summa.
Detta mitt yttrande har blifvit bemött med den anmärkning, att anslaget har blifvit föreslaget till högst 40,000 R:dr b:co, men läser man Utsk:s Betänk, i ett sammanhang så finner man att Utsk. föreslagit ett förslagsanslag af högst 40,000 R:dr b:co.
Detta kan, efter mitt förmenande, tydas sä, att R.
St:r må bevilja ett förslagsanslag af 20 eller 30,000 R:dr, eller högst 40,000