Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tillräckligt verldserfaren för att ej hysa så stora förhoppningar att jag på en gång skulle hinna det mål hvaråt jag sträfvar, kunde jag icke heller ega nog förmätenhet att vilja tilltro mig hvarken förmåga eller inflytande att på en dag tillintetgöra den byråkratiska rättsskipning, som åratal stadfästat inom R.
Men slöjan, som betäcker detta vidunder, skall sönderslitas, och vägen öppnas för sanningen, denna högsta makt, som, en gång vägledd, nog skall bryta sig igenom det snår af intriger och smädelser, hvari man sökt snärja henne.
Rättvisan inom R.
Bank skötes i de flesta fall endast af tvänne instancer.
Vid UnderStyrelsen, såsom den lägsta, anhåller jag att först få fästa mig.
De ii 16 November. 486 Denna Styrelse är sammansatt af 6 ledamöter, hvilka hvar för sig äro s. k. chefer för hvar sin afdelning.
Denna myndighet är hälften Påfve- hiilften Bacha-välde.
Den heliga Statens makt, som hvar man vet stödjer sig på principen om egen ofelbarhet, och tror sig ega rätt öfver själarna i det kommande lifvet.
Samma ofelbarhetsprincip oell samma makt öfver själarna återfinnes hos Bankens UnderStyrelse; i det sednare fallet i så måtto skiljaktig från den helige fadren, att UnderStyrelsen, osäker om väldet öfver anden i ett kommande lif, har tagit vården derom under vår lefnad, derigenom att UnderStyrelsen söker blifva herrar öfver vårt personliga anseende.
Denna del af UnderStyrelsens myndighet upriitthålles på följande vis:
Sannolikt under form af samtal framkastas då och dä en och annan uplysning om någon viss tjensteman inom Verket; dessa uplysuingar intagas oförmärkt, föremålet derför fullkomligt ovetande, uti Styrelsens prot:r.
Sedan förrådet af dessa uplysningar hunnit den mognad, att de blifvit en slags trosartikel, och all raotbevisning en omöjlighet, så användas de vid förekommande tillfällen, då Baclia-väldet eller lifegenskaps-principen skall tillämpas
På det att min berättelse icke måtte få utseende af en smädeskrift, känner jag mig skyldig en bevisning, oell för att framställa en likhet i vissa delar och en skillnad i andra, mellan förr oell nu, anhåller jag att få hemta mina första bevis ifrån några och tjugo år tillbaka.
1834 sökte en tjensteman en ordinarie kontorsskrifvare-befattning, men hans anseende var då redan på den ofvan antydda vägen så undergriift, att han förklarades i UnderStyrelsen för oduglig lill all tjenstgöring inom BankoVerket.
Faran af ett sådant förklarande var den tiden icke så stor, som under sednaste förhållanden, ty ännu då kunde hos Bankens Öfverstyrelse en underordnad både hafva rätt och få rätt.
Den ifrågavide tjenstemannen erhöll också uprättelse öfver förväntan, ty han erhöll den sökta tjensten, med det yttrande hos Banko-fullm. att uti det ofvan antydda omdömet sågs »personlig ovilja» mot honom.
Händelsen återfinnes uti protma, om jag rätt minnes, för någon dag i Mars månad ofvannämnde år.
Utaf dylika här ofvan antydda uplysningar är ingen brist i de UnderStyrelsens prot:r, hvartill jag i min motion hänvisat.
Om det undfallit BankoUtslcs upinärksamhet, att de mindre uplysningar, som förekomma i de ofvannämnda protma, äro af samma obestyrkta natur, som dem från 1830-talet omförmälda, så förefaller det mig besynnerligt, om det undgått Utskrs forskningar, att vid 1856 års prot:r finnes ett helgjutet sådant, up.att under ledning af en Hrr Fullm. icke fremmande person, uti en honom enskildt rörande sak.
Det förefaller mig besynnerligt, säger jag, om BankoUtsk. icke fäst sig vid den protest, som mot detta prof. gjordes, derföre att detta dokument med dess bihang icke inför en laglig
Domstol kan få någon annan styrka än en vanlig pasqville, enär det icke allenast var tillkommet på sidan om laga former, utan äfven sorgfälligt undanhållit den justeringsrätt, hvartill både häfd och Svensk lag tillerkänner den i samma prot. omtalade tjensteman.
484 ]) en lfi Nove in b» r.
Dessa förhållanden hade en erfaren och lagkunnig raan genast insett; och var det på grund af denna min öfvertygelse jag i en föreg:de motion begärde en laga undersökning.
Om jag bör antaga såsom ett axiom, att BankoUtsk:s alla ledamöter velat det rätta, så är det dock problematiskt huruvida Utsk:s pluralitet besitter förmågan att juridiskt betrakta händelserna.
Detta är ett af skälen för nuv:de motion.
Jag hemställer dessutom till Utsk:s eget afgörande, om Utsk. vid behandlingen af denna sak varit fullt oberoende af de s. k. uplysningarua, gamla och nya, samt om Utsk. gjort sig reda för ifall dessa uplysuingar varit fullt sanningsenliga.
Utrustad med dessa andliga vapen blifver det för en förman, sorn öfverträdt gränsen för dess lagliga myndighet, icke svårt att afleda upmärksamheten från sak till person.
Och då härtill kommer, att om principen om en förmans ofelbarhet, såsom den enda saliggörande tron inom BankoYerket, någon gång sättes i tvifvel, så är genast bålet tändt för kättaren, och hans undergång, man kan säga på förhand, besluten.
Utur synpunkten af dessa rättsbegrepp har måhända Utsk. funnit allt stå väl till inom Banken; men intill dess Sverige uphört att vara ett fritt och lagbundet samhälle, och intill dess K. St:r ställt Verkets tjenstemän utom den allmänna lagen, anhåller jag vördsammast att få betrakta sakerna efter min synvidd om rätt, sannt och ärligt.
Om en person, han må'vara tjensteman i 11.
St:rs Bank eller Korrektionist, anklagas för ett brott, så är väl
Domarens första pligt att ransaka om lagöfverträdelse är begången, ty utan lagöfverträdelse finnes icke något brott, åtminstone inför vanlig Domstol.
En tjensteman i Banken har såsom sådan pligter och rättigheter, men denna hans ställning till Verket, kan icke betaga honom hans rättigheter och pligter såsom samhällsmedlem.
Som jag hoppas att ingen underkänner dessa rättsbegrepp, anhåller jag att få taga dem till utgångspunkt för den ytterligare bevisning jag vördsamt anhåller få framlägga, för att styrka behofvet af en mer rättsenlig lagskipning inom BankoVerket.
Om t. ex UnderStyrelsen hört omtalas att en af Verkets tjenstemän emottagit penningar, till hvilka Banken hvarken har eller kan få någon rätt, och för hvilka medel, efter allmän lag, tjenstemannen står i ansvar inför främmande person eller annan myndighet, och UnderStyrelsen, utan att ega den ringaste handling, som stödjer Styrelsens anspråk till dessa penningar, beslutar att affordra honom dem, är det då ett brott, om tjenstemannen vägrar?
Men om UnderStyrelsen, för att gifva kraft åt detta beslut, utan stöd af någon lag eller författning, hotar honom att till någon tid skiljas från sin tjenst, och på denna väg vill ställa honom under ett slags lifegenskap, är det då icke en pligt hos hvarje man, med nå, gon känsla, af eget värde, att uttala ett högljudt nej!
Om UnderStyrelsen slutligen verkställer ett sådant beslut, hvem är då den brottslige?
Styrelsen, som våldför både menskliga och medborgerliga rättigheter, eller tjenstemannen, som försvarar dem ?
Don 16 November.
485 jo, tjenst.emannen, icke derför att han blifvit beträdd med någon lagöfverträdelse, ty denna småsak kommer vid pröfningen af målet icke i fråga, utan derföre, att aktningen mot Styrelsen skulle lida, säger man, om Styrelsen skulle få orätt, liksom aktningen mot förmän uprätthålles genom väld och orättvisor, — jag tror effekten blifver motsatsen, med undantag måhända i det himmelska riket.
Enligt min öfvertygelse är enda och rätta vägen för att åtnjuta tillbörligt anseende, att man sjelf har aktning för andras rätt.
Likasom man i den stora politiska verlden då man vill bilda opinionen för någon viss idée, inpräglar vissa efifektrika fraser så länge, till dess de lördomnat den sjelfständiga eftertankan, så framkastar man i Banken, vid sådana frågor, som den här ofvan antydda, det för hvarje mnktälskande myndighet fasaväckande ordet olydnad.
Jag förmodar att vid behandlingen af min motion, detta elektriserande ord ljudat i Utsk:s öron, och Utsk. af denna orsak icke kunnat lyssna till ett annat ord som heter räll.
Jag menar juridiskt rätt, enär detta, efter mitt förmenande, är den enda måttstock, hvarefter Bankens Styrelser likasom alla andra myndigheter, eger att möta sina beslut.
Då en person emottager en befattning, som är förenad med upbörd, så har han, så att säga, pantsatt sin personliga frihet, sin heder och sin framtida välfärd, och ofta andras.
Ar det då icke hans oafvisliga rätt, att få tillgodonjuta de garantier, hvarunder han emottagit ett så äfventyrligt kall?
Om t. ex. det skulle falla någon af Bankens s. k. chefer in, att af egen maktfullkomlighet, tvärt emot gällande föreskrifter och i strid med allmän lag, anbefalla en af Verkets Kassörer att frånlemna sin upbörd till en viss person, samt tillika föreskrifva, att Kassören icke egde rätt till ett laggillt qvittens på denna summa förr, än denna vissa person å sin sida redovisat för sig; vore det då ett brott, om Kassören vägrade att ställa sig till efterrättelse en för hans säkerhet så vådlig föreskrift? — ja inför Bankens Styrelser, — ty hvad betyda lagar och författningar, hvad betyder om en Kassör väl förspilles, — hvad betyder om Banken kan ådragas betydliga förluster, — blott ofelbarhets-principen icke rubbas, — ett exempel måste stadfästa Banko-väldet, — ty hon har visat — olydnad.
Denna enkla teckning af händelserna är den enda sanna, och jag är öfvertvgad derom, att BankoUlsk. vid en förnyad granskning af protokollerna, åsidosättande alla deri förekommande advokatoriska svängningar, — döf för alla personliga uplysningar, — endast betraktande de enkla verkliga fakta, skall få en annan öfvertygelse, och måhända finna, att det icke varit de mest aktningsvärde artister, som gjort färgläggningen på den historiemålning, hvars prisdomare Utsk. blifvit.
Om nu den förorättade tjenstemannen vänder sig till Bankens ÖfverStyielse, så möter han der ett oöfverstigligt hinder uti de byråkratiska principerna, och stundom äfven i den •personliga oviljan.
Dessa principer medgifva i vissa fall icke behofvet af någon granskning af hufvudfrågan, utan händer det någon gång, att Under - Den lfl November.
Styrelsens kraftåtgärder gillas, denna granskning förutan, och hvarpå exempel återfinnas uti Hrr Fullmäktiges protokoller för den 17 Sept. 1846, och äfven uti förlidne årets, samt är klart utveckladt uti en vid förstnämnde protokoll afgifven reservation utaf en af Hrr Fullmäktiges egna ledamöter.
Enär OfverStyrelsen eger högsta domsrätten äfven i sådan fall, som kunna grundlägga en tjenstemans framtida ofärd, så synes det, som samvete och pligt ålade denna Styrelse, att, med åsidosättande af i Svenska lagskipningen icke godkända principer, i främsta rummet afgöra den juridiska sidan af saken.
Eger Bankens Öfverstyrelse härtill hvarken vilja eller förmåga, så tyckes det, som högsta billighet fordrade, att sådana mål, på hvilkas lagenliga behandling en tjenstemans -framtid och väl är beroende, måtte blifva pröfvadt och till slutligt afgörande uptaget af domare, hvilka till följd af deras yrke besitta förmåga, och i följd af deras ansvarighet måste ega vilja att göra rätt.
Om UnderStyrelsen eller någon af dess medlemmar gifver en befallning, som, hvilket ofta handt, är så lagstridig och sfi vådlig för den det är, att han anser sig böra vägra hörsamhet, så blifva desse
Hrr haus domare i första hand.
Desse äro då lagstiftare, mälsegare och domare på samma gång.
Sjelfva menniskonaturen lägger hinder för ett rättvist utslag från en så sammansatt domarecorps.
Den förorättade söker då den enda utväg, som BankoIleglennt medgifver, att hos OfverStyrelsen anföra besvär.
Men mine Hrr! det är för ingen af Eder obekant, att Bankens Fullmäktige äro så svagt aflönte, att deras tid icke kan medgifva dem alt fullständigt utreda en med vanliga advokat-grepp intrasslad tvistefråga, och deras sammansättning sådan, att den juridiska sidan af saken, af flertalet aldrig kan pröfvas.
Dessa bestyr falla naturligen på BankoSekretm, och på hvars heder, redbarhet och insigter den klagandes öde alltså beror.
Saknas hos denne embetsman allt detta, så är den klagandes sak förlorad, och så mycket mer förlorad, som öfver Fullmäktiges beslut icke finnes någon appell.
Likasom en drunknande famlar efter ett föremål för sin räddning, vänder sig den lidande till högsta makten öfver BankoVerket, eller It.
St:r. med begäran om blott och bart en undersökning, för att åtminstone söka rädda sitt anseende.
Det är Eder, mine Hrr, nogsamt bekant huru ett sådant steg allöper.
Den klagande parten kan på visst sätt anses erhålla en uprättelse i den opinion, som en icke medgifven undersökning skall bilda, ty inför hvarje tänkande mans omdöme måste den person framstå renare, som vili en undersökning, än den som söker att förhindra en sådan.
BankoUtsk. säger att en klagande har sig öppet att besvära sig hos Utskott eller Revisorer.
Denna besvärsrätt är endast medgifveu i det fall, att någon blir dömd från tjensten
Men för att dömas från tjensten, mäste han tvenne gånger förut blifvit dömd för tjenstefel.
Ofver dessa tvenne föregående domar eger icke besvär rum, och icke ens rätt medgifven Utskott, eller Revisorer att uptaga dessa domar till granskning, hvaraf följer att, om de tvenne Don 16 November.
487 törsta domsluten äro orättvisa och olagliga, och den sista domen har synbara skäl för sig, så kan en tjensteman, på grund af en sådan lagskipningsrätt, till följd af en enda verklig måhända ofrivillig förseelse, gå i mistning af sitt timliga väl.
Att så praktiseras inom R.
St:rs Bank, kan jag bevisa, och hade blifvit offentligen ådagalagdt, om 11.
St:r medgjfvit den laga undersökning, jag i en föregående motion begärt. 11.
St:r hade då erfarit, att den ende inför lag verkligen brottslige var förmannen, och hvad som värre är, att denne förman presiderade i den domstol som fällde utslaget.
Att detta faktum undfallit Banko Utsk. , bevisar tillräckligt behofvet af min nu föredragne motion, och måste äfven bevisa, att de uplysningar, som ensamt af protokollerna kunna hemtas, äro af en särdeles tvetydig natur.
Att detta sista yttrande äfven är grundadt, derpå finnas flerfaldiga bevis, och den som liar lust att få ljus i detta orena dunkel, kan få en god ledniug i K. St:rs Just.Ombudsmaus Expedition.
Annu ett bevis, mine Hrr, huru
Bankens styrelser ställa sig öfver både den allmänna och de för BankoVerket enskildt utfärdade lagar.
BankoReglerms 64 § stadgar, att »den som, efter anstäldt åtal, förklaras skyldig till försummelse eller fel i Ijenslen» erhåller en s. k. varningsgrad, eller första steget af de tre, till tjensteus förlust.
Om BankoUtsk. haft till sin hjelp litet mer ju ridisk erfarenhet, hade Utsk. sannolikt förmärkt uti de med så mycken omsory granskade protokollerna, att der fullständige lagliga bevis saknats, för försummelse eller fel i tjensten har man tuppleradt med ett, under processens gång påhittadt brott, nemligen ett i vederbörandes tycke mindre lämpligt skrifsätt, och detta nya brott gifvit den egentliga styrkan åt utslaget; och likväl talar BankoReglem. icke om en sådan förseelse, som deremot den allmänna lagen stadgadt h,elt andra straffbestämmelser för sådana förbrytelser.
Häraf följer klart, mine Hrr, att under sken att bestraffa förseelser emot BankoVerket, har man begagnat tillfället, för att göra ett litet inhugg för egen räkning.
Utsk. yttrar i slutet af denna punkt: »och då skäl ej synes vara för handen att uti dessa, sedan längre tid tillbaka gällande föreskrifter, genom hvilkas tillämpning någon tjenstemans rätt icke bör blifva förnärmad, göra ändring» etc.
— Uti detta Utsk:s yttrande ligger förnämsta stödet för min motion att öfverlemna rättskipnngen inom Banken uti lagkunniga och ansvariga domares händer; ty enär jag hvarken vill eller kan antaga, att Utsk. handladt mot bättre vetande, måste jag anse Utsk:s yttrande vara föranledt af missledande uplysningar och af obekantskap med hvad som är lagligen rätt eller orätt.
»Skäl synes ej vara för handen», säger Utsk.; — är det icke skäl nog att UnderStyrelsen missbrukar sin myndighet för att tilltvinga sig penningar, hvilka äro under en tjenstemans enskilda vård? — är det icke skäl nog att samma styrelse under loppet af flera år genom missfirmande fiskalsskrilter förföljer honom, för att sedermera sitta till doms i egen sak?
-—- är det icke skäl nog, att Bankens Öfverstyrelse godkänner UnderStvrelsens våldsåtgärd un - Don IG November. der förklarande, att ÖfverStyrelsen framdeles ämnade undersöka saken, då efter alla rättsbegrepp undersökningen bör föregå utslaget, och icke tvärt om.
Skäl skulle icke heller hafva saknats för Utsk. att tillstyrka min motion, om Utsk. med en juridisk blick kunnat omfatta ett af mig förut omtaladt mål, deri det tydligen framstår det faktum, att mau, med alla de medel, som stå till hands för en mindre nogräknad advokatur, sökt insnärja en tjensteman, för att i denne få ett offer för de fel förmannen begått.
Att här upräkna alla de skill Utsk. icke kunnat upfånga, vore en omöjlighet, och för dem som icke framlefvat sin tid under en månghiifdad styrelse, skall det förefalla sagolikt alla de små utflygter, som en sådan styrelse kan våga sig öfver de griinsor, sorn den enskilde redlige mannen icke skulle ”vilja beträda.
Jag tror mig hafva framstäldt tillräckliga skäl, för att hos It. o. Adm anhålla om äterremiss af denna punkt, och vågar jag hoppas, att det Höglofl.
Ståndet, som så mången gång kämpat för fosterjoidens frihet, icke skall tillåta, att i en liten vrå på denna jord förtryck och godtycke skall stå i full blomma.
Det är icke min mening att följa Hr Ehrenhoff i den diatrib, som han här för lt. o. Adin framlagt.
Jag vill blott tillkännagifva, att då llr Ehrenhoffs motion förevar i Utsk., upstod en ganska lång strid derom, huruvida man nu kunde uptaga densamma till pröfning, enär den kunde anses stå i strid med 90 § KegisEm.
Man ansåg sig dock böra vara så örn om den enskildte tjenstemannens rätt, att en undersökning i saken borde företagas.
Jag kati numera icke erinra mig alla de enskildtheter, som bär blifvit anförda, men det vet jag, att Utsk., vid genomgående af BankoStyrelsens protokoll, icke funnit skäl till de klagomål Hr Ehrenhoff anfört, hvarföre motionen ansågs böra afslfis.
För min del anser jag såsom ganska riktigt det i BankoReglemit förekommande stadgande, alt för ett första tjenstefel varning bör ega ruin och saken sedermera underställas ÖfverStyrelsen.
Jag kau icke finna något annat, i n att Hr Ehrenhoff blifvit skyldig bevisningen för hvad han påstått och yrkar bifall till punkten.
Efter ett upmärksamt åhörande af Hr Ehrenhoffs anförande, kan jag icke underlåta att instämma i hans begäran om äterremiss af denna punkt.
Om man ser tillbaka på Bankens och dess tjenstemiins historia, så måste det erkännas, att åtminstone icke lill allmänhetens kunskap kommit många fall, som gifvit anleda ng till misstänka, att hågra svårare orättvisor blifvit begångna; men 0111 blott en enda orättvisa under loppet af elt eller par decennier blifvit begången till följd af alltför mycken maktfullkomlighet hos Bankens Styrelse, så utvisar det en bristfällighet inom verket, som man bör söka att afhjelpa.
Stiftarne af Sveriges Grundlag hafva ådagalagt en stor omsorg derom, att Rikets tjenstemän skola ega lika mycken säkerhet under lagen som landets öfriga innebyggare och derifrån endast undantagit dem.
De 11 16 November. som innehafva förtroende-embeten.
Vid våra Riksdagar hafva vi tid efter annan hört röster från åtskilliga personer, hvilka, till följd af vare sig förkärlek för en viss idé eller ock subjektiva äsigter, visat sig hysa mycken benägenhet för en vidsträckt förmannamakt och påyrkat, att denna makt skall göras ovilkorligt gällande emot underordnade, men dessa åsigter hafva hitintills, Gudi vare lofvadt, ej lyckats vinna mycken terräng.
Då den ena Statsmakten, eller Konungen, allt hitintills vördat tjentemännens i Rikets Grundlag tillförsäkrade rätt, att ej kunna från tjensten utan laga ransakning och dom skiljas, tror jag icke, alt den andra Statsmakten, eller JR.
St:r, hafva skäl att uti de dem underordnade verk låta en annan princip vara gällande.
Jag delar icke heller den siste värde talarens förmening, att den 90 §:ns Cherubssvärd i detta fall kan framhållas emot en laga undersökning, ty, såsom vi veta, eger BankoUtsk. rätt att ingå i pröfning af förhållanden inom B.
St:rs verk.
Det må vara, att Utsk. haft skäl att anse sig förhindradt att i detta särskildta fall ingå i piöfning af de utaf motionären påpekade förhållanden, men Utsk. har, i min tanke, varit alldeles oförhindradt att yttra sig rörande det allmänna i frågan, eller huruvida Bankens tjenstemän skro berättigade att åtnjuta beneficium juris innan afsättning kan ega rum.
Åtskilligt af hvad
Hr Ehrenhoff andragit synes vara af den beskaffenhet, att Utsk. bör finna anledning att derpå svara, och som Utsk. i denna fråga synes mig icke hafva anfört några egentliga motiver för det slut, hvari Utsk. stannat, så finnér jag deri en ytterligare anledning att önska frågans återremitterande.
Herr Ehrenhoff har i sitt ytlrande uttalat, som man plägar säga, ord och inga visor, och vid sådant förhållande torde en undersökning vara så mycket mera befogad, som han sjelf åtagit sig bevisningsskyldigheten, och således, ifall den ej kan fullgöras, blifver svårt komprometterad.
Propos. till bifall å förevide punkt blef härefter framstäld och besvarad med starka
Ja jemte några Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att lian funnit
Sedermera förekom och bifölls 1 l:te punkten.
PresteStåndets den 11 och 14 dennespå bordet lagda Prot.Utdrag N:o 391, innehållande inbjudning tilt MedStånden att förena sig i det af PresteStåndet fattade beslut, det skulle LagUtsk. anmodas, att, så snart de till återremissen af nämnde Utskis Betänk.
N:o 46, rörande väckte frågor om en utvidgad religionsfrihet, hörande handlingar till Utsk. inkommit, med fästadt alside på de anmärkmr, som blifvit gjorde såväl emot K.
Propos. i ämnet, som emot LagUtskis afgifna förslag, utarbeta förnyadt förslag till en författning så tidigt, att det må kunna vid innevide Riksdag komma under R.
Stirs vederbörliga pröfning 490 Den 16 November.
Till en början anhåller jag att få tillkännagifva. att PresteSt:t så mycket mindre haft anledning till sin här gjorda framställning om en upmaning åt LagUtsk. att snart företaga religionsfrihetsfrågan, som Utsk. flere gånger hos detta Stånd gjort påminnelser om att utbekomma det derstädes förda diseussions-protokoll, i saknad hvaraf Utsk. ieke ansett sig kunna företaga saken till förnyad pröfning.
Sedan PresteSt:ts ledamöter inom Utsk., på min begäran, underrättat Ståndets Kansli derom, att frågan i dag skulle förekomma, ehvad discussions-protokollet blefve inssindt eller icke, har Utsk. i dagens sammanträde börjat frågans behandling, vid hvilket förhållande en upmaning till Utsk. att företaga frågan ieke torde vara behöflig.
Afven R. o, Ad:ns diseussions-protokoll har ännu icke kommit Utsk. tillhanda, och R. o.
Ad:n torde således finna, att det icke vore lämpligt, att Ståndet upmanade Utsk. till att skyndsamt företaga frågan, då Ståndet ännu icke insändt dithörande handlingar.
Jag ber äfven att få fästa upmärksamheten på en tredje omständighet, som i denna fråga bör tagas i betraktande, och hvilken, i min tanke, alldeles förhindrar R. o. Ad:n att antaga PresteSt:ts inbjudning. R. o.
Ad:n har helt enkelt återremitterat frågan, men PresteSt:t inbjuder nu de öfriga Stånden att förena sig i det beslut, att anmoda LagUtsk. att inkomma med ett nytt förslag till författning i ämnet.
Ett sådant beslut skulle ju uppenbart strida emot R. o. Ad:ns förra beslut att blott återremittera frågan.
Förr än Utsk. fått discussions-protokollet, kan Utsk. ej veta, om Ståndets pluralitet verkligen önskar en ny författnings upgörande eller heldre vill hafva en skrifvelse i ämnet, och under denna ovisshet om förväntan torde Utsk. ej lämpligen kunna upmanas att utarbeta en ny författning.
Inbjudningen kan således jemväl ur denna synpunkt ej antagas och anhåller jag, på grund af hvad jag nu haft äran anföra, att PresteSt:ts nu föredragne inbjudning måtte af R.o. Ad. afslås.
Raab, Adam Christian: I)e af Gr.
Sparre först lemnade uplysningar voro af den beskaffenhet, att de, i min tanke, borde förhindra R. o. Ad:n att antaga den ifrågav:de inbjudningen; men det 3:dje motivet synes mig deremot vara af den art, att det snarare talar för inbjudningens bifallande än för dess afslående.