Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har man sig bekant, hvilken den verkliga grundåsigten i hans äldre arbeten är, så finner man icke språnget från dem till dessa sednare så stort; eller man skönjer då fastmer, att det i sjelfva verket ej är något språng, utan blott en ur den synliga verlden in i den osynliga sträckt fortsättning af den väg, som hans forskning redan hade tagit; en fortsättning af Analogiens och Motsvarighets-kedjans väg till fullständig omfattning af Naturverld, Andeverld och den ännu högre tredje, som lifvar, beherrskar och till ett med sig gemensamt
Helt sammansluter de tvenne nyssnämnda.
Hufvudskillnaden är, att hvad han i de äldre skrifterna hade ställt på en mathematisk, logisk, philosophisk grund, uppflyttade han i de sednare på en bibliskt-mystisk, – af honom sjelf ansedd för likartad med Apocalypsens; hvadan han ock, i och med detsamma, ansåg sig, i likhet med Apocalypsens författare, genom särskilda öfvernaturliga meddelningar (omedelbart gudomliga befallningar, ande-syner, engla-samtal) uppmanas och undervisas till de nya framställningar, i hvilka hans lära antog sin förändrade skepnad.
Det myckna förvånande, hvari denna var inklädd, bragte snart den förra i förgätenhet; och – i fall man här får dömma efter utseendet – nästan lika mycket hos Swedenborg sjelf, som hos alla andra.
Också måste visserligen erkännas, att hans lära, under sitt sednare stadium, höjt sig till utvecklingar och tillämpningar, på hvilka hon icke tänkt under sitt förra.
Men likafullt kan man i den nya skepnaden med lätthet igenkänna en från den äldre bibehållen schematism, som till den nu fulländade utbildningen förhåller sig såsom embryo.
En så väsendtlig förändring i kunskapens basis och medel, som den nyss angifna, skulle tvifvelsutan äfven tillvägabringa betydliga förändringar i kunskapens innehåll; men dessa äro dock i mindre mån, än man öfverhufvud förmodat, omskapningar af sjelfva det i detta innehåll objectiva.
De utgöra snarare blott en dess transfiguration från en lägre, en inom den jordiska naturverldens omgränsning befintlig ståndpunkt af andelif och andesyn, till en högre, innerligare, för menniskor i allmänhet fördoldare, – en derigenom, för dessa, lika underbar som främmande.
Just härigenom kom innehållet att bjertare, än förut kunnat ske och eljest skulle skett, slå läsare-hopen i ögonen; och påminner man sig, hvilken ställning till både Religion och Speculation de, som voro den tidens tongifvare, allmänneligen innehade, så begriper man lätt, att det ingalunda var endast Visionerna, med hvad dertill hörde, utan i lika fullt mått sjelfva det i läran speculatift doctrinära, som innan kort föranledde hos den såkallade ”stora” allmänheten den mening, att Swedenborgs skrifter vore magasiner af allt slags förryckthet.
Från den ”hvita fyrkanten” utgick dessutom såsom axiom, att de äro för allt sundt menniskoförstånd otillgängliga genom ett dem alldeles eget mörker, ett deras framställningssätt företrädesvis utmärkande chaos, grundadt, icke (liksom understundom hos andra svärmare) i oklar djupsinnighet af verkliga tankar, utan i föreställningarnas oafbrutna vansinnighet, deras fullkomliga o-tanka, deras absoluta nonsens.
”De äga”, påstår den Kellgrenske Anmärkaren, ”en sig ensamt tillhörig gåfva, att oskiljakteligen förena den grammatikaliska oredan med den logiska, ordens mörker med meningarnes.
Tvenne phraser bredvid hvarandra i Swedenborgska skrifterna hafva lika så litet gemenskap, som om de sades af två personer, af hvilka den ena ej hört hvad den andra talat.”
Men det första, som man ej kan undgå att varsna, när man med hvilken som helst af ifrågavarande skrifter verkligen anställer försöket att läsa den, är detta föregifvandes grundfalskhet.
”Alla andra svärmare”, säger bemälte Anmärkare, ”pläga dock rasa med en viss ordning, pläga dock härma en viss slutkonst, och draga mer och mindre rimliga följder af orimliga principer.”
Men det råkar just att vara ”ordningen” och ”slutkonsten”, som, framför ”alla andra svärmares” skrifter, utmärka Swedenborgs; och näppeligen kan man tro, att denne Anmärkare gjort sig närmare bekant med Swedenborgs ”mystiska arbeten”, än med hans föregående vetenskapliga, om hvilka den dom fälles, att de förråda ett hufvud, ”ej berättigadt att räknäs ibland snillen”, och ”mera vittna om minnet af hvad han lärt, än om redigheten af hvad han tänkt.” Tvärtom: den, som företager sig läsa de Swedenborgska skrifterna, skall, till sin högsta förundran, finna dem vara författade just med en mathematico-logisk reda, conseqvens, symmetri, en ratiocinerande method, ja, en i sjelfva det mest mystiska fortfarande rationalistisk nykterhet, hvilken väl mest röjer sig i de bibliskt-exegetiska detaljerne af correspondens-tydningen, men äfven i det hela sätter på Swedenborgs föredrag sin afgjordt herrskande prägel.
Jemnför man det sedan med t. ex.
Böhmes, så visar sig denna prägel, onekligen, mera prosaisk än poetisk.
Och likafullt är äfven hos Swedenborg en ocean af poesi: men det poetiska ligger här oftast blott i saken, nämligen än i sjelfva tanken såsom sådan, än i de syner som förtäljas; mera sällan i stylen, i tonen, i coloriten, hvarmed han undervisar och berättar.
Visserligen förekomma härifrån undantag: särdeles bland Synerna; der ämnet ofta nog upphöjer föredraget till en lyftning, jemnlik Apocalypsens och Profeternes, – efter hvilka, vid sådana tillfällen, hans skrifart ovillkorligen format sig.
Men jemväl då är, liksom öfverallt, hans föredrag egentligen ganska lättfattligt; och har tillika, öfverhufvud, en viss egen fryntlighet, en episk naivetet, en patriarkalisk språksamhet.
Det hufvudsakliga fel, som vidlåder Swedenborgs framställningssätt, och som vid läsningen af hans arbeten ej sällan tröttar, består i – förmycken tydlighet; eller deri, att nyssnämnda språksamhet ofta nog tänjer ut sig till öfverflödig mångordighet, och oftare, än behöfligt, återupprepar, eller omsäger, hvad läsaren tycker sig hafva redan ljusligen inhämtat.
Nekas må icke, att det väsendtliga af Swedenborgs skrifter skulle kunna sammanträngas från sin massa af qvartband till några få, och att de då blefve genast mycket allmännare läsbara.
En ej mindre förtjenst af synnerlig läsbarhet i detta hänseende, än af innehållets synnerliga läsvärdhet, äga skrifterna Sapientia Angelica de Divina Amore och Delitiæ Sapientiæ de Amore Conjugiali.
Den af alla hans skrifter skönast skrifna är likväl en annan, som ej plägar räknas till antalet af de theosophiska, men betecknar öfvergången till dessa från de naturforskande och philosophiska verken.
Det är den ur den innerligaste förening af all hans naturkunnighet och all hans speculation födda, på engång platoniserande och christliga lärodikten De Cultu et Amore Dei: till sin syftning, en framställning af hans lära från dess dåvarande ståndpunkt; till sin form, ett mellanting af afhandling och roman (i sin sednare hälft mestadels dialogiserad), om Jordens upprinnelse, om Naturens och Menniskans gyllne ålder, om Paradiset, om Adams och Evas födelse, ungdom, uppfostran, kärlek.
Detta är af alla Swedenborgs verk det enda, hvari skönhets-elementet, såsom sådant, öfverväger; det är skrifvet, icke blott med en glänsande och klangfull latin, utan framförallt med en poetisk inspiration, som, på ett dussin skalder fördelad, vore tillräcklig att fästa dem på Diktens himmel såsom stjernor af första storleken.
I de sednare skrifterna begagnar han språket, mestadels, blott såsom en protocollist eller referent till hvad han anser sig enligt ännu högre ingifvelser meddela; och det Poetiska har der liksom dragit sig tillbaka in i föremålen, hvilka så oinskränkt tagit hans personlighet i besittning, att han nästan blott passift återspeglar det.
Godt! torde våra läsare utropa: den Kellgrenske Anmärkarens hufvud-kännetecken på svärmeri, att ”man icke vet hvad man säger”, tyckes inträffa så föga på Swedenborg, att denne (om er skildring är tillförlitlig) snarare vet det förmycket; det ser sannolikt ut, att man har misstagit sig om hans framställningssätt.
Men innehållet?
– På denna fråga är just vår uppsats ämnad till svar.
Härvid böra vi dock genast tillkännagifva, att den enkom theologiska sida af detta innehåll, der Swedenborg befinner sig i strid med vår evangeliska Kyrkas dogmatik, allsicke här angår oss.
Äfven i allmänhet betraktad, är den sidan för oss den minst vigtiga; ty der visar sig långt mer, än annorstädes i Swedenborgs lära, allt sådant, som ögonskenligen har bestämts genom beroende af samtid, uppfostran och flerahanda enskilda omständigheter 4.
Så till vida måste vi gifva hans theologiska motparter rätt, – ehuru dervid utgående från en annan ståndpunkt än deras, – att vi ej uti hans behandling af Treenigheten, af Paulus, af Luther finna den djuptänkthet, som han i så mycket annat ådagalägger; och att dessa ämnen, äfven utan särskildt understöd af nya himmelska uppenbarelser, hade bort kunna uppfattas grundligare af en man, hos hvilken väl dessa uppenbarelser, men hvarken ett stort snille eller en stor christlig fromhet, kunna omtvistas.
Ser man i honom likväl blott den snillrike tänkaren och den fromme Christne, så hör jemväl han tillgodonjuta den ursäkt, som billigtvis kan anföras äfven till mildring af domen öfver samma tidehvarfs såkallade ”fritänkeri”: nämligen den andefattiga, kärlekslösa, ofördragsamma, mumietorra beskaffenheten af det, som då ansågs för kyrklig renlärighet.
Det religiösa tänkandet, ja hela det religiösa lifvet liknade en sofvande Bethesda-dam, hvilken den engel, som sedermera dit nedsteg från Poesiens och Philosophiens rymd, eller igenom denna från en högre än bägges, ännu ej hade försatt i helsogifvande rörelse.
Dock förspordes der allaredan en förebådande oro, befrämjad genom en kunskaplig och vitter själsodling, som mera upplöste än upplyste, mera förintade än skapade.
Swedenborg, stående mellan försoffningens och förstörelsens makter, kunde ej vilja sluta sig intill någondera; men i sin ensliga ställning profeterade han om den i antåg varande Engeln, som alltsedan har småningom kommit oss närmare.
Möjligt är, att han, i sina lyckligaste och ljusaste ögonblick (eller, om man så hellre vill ha det uttryckt, i sina lucida intervalla), såg af denne Engels anlete mer, än både de höglärde och de halflärde bland hans bedömmare förmoda.
Möjligt är, att detta mer, som öfverstiger den vanliga Philosophiens synförmåga, föranleder, icke en vetenskapens nedsänkning, utan tvärtom en dess upphöjning; och att det gifves en verklig Theosophi, – om än emot den Swedenborgska åtskilligt kan vara att invända.
Det vissa är, att ju mer vi betrakta hans skrifter blott i deras förhållande till Philosophi och Ästhetik, desto afgjordare måste vi yttra, att de innehålla, bland mycket slagg, ännu mera gediget guld.
Skulle det då ej vara tid, att äfven på dem tillämpa det apostoliska rådet: ”pröfver allt, och behåller det bästa”?
Den heliga sinnesstämning, hvari han uppfattat sin verldsåskådning, den höga art, hvari han framställt allt det väsendtliga deraf, äro en guda-ingifven siare fullkomligt värdiga; hans ”syner”, eller af honom såkallade Memorabilia, täfla, jemväl i skönhet, esomoftast med sina bibliska förebilder, och mången deribland, om den befunnes i Dantes eller Miltons verk, skulle längesedan vara kring den europeiska culturverlden utbasunad med hänrycktaste lofprisning.
”Ja! men just dessa Syner, dessa Memorabilier, – i dem ligger knuten: huru skola de förklaras?
– Upprigtigt svaradt: vi vela det icke.
Det enda veta vi, att efter alla förklarings-försök, som hittills kommit till vår kunskap, qvarstår saken lika oförklarad.
Att dessa syner, hvilka redan Thorild sade vara ”ofta skönare än Platos”, ingalunda enligt Swedenborgs egen mening skulle tagas såsom skaldedikter; att han sjelf ärligt var öfvertygad om deras objectiva verklighet: derom vittna tillfyllest, utom hans skrifter, der han så mångenstädes på oförtäcktaste vis 5 gifver sin synpunkt tillkänna, hans välbekanta personliga karakter och en hop antecknade enskilda utlåtelser.
Hans egentlige anhängare betrakta dem ur samma synpunkt, som han.
Svårligen torde dock någon annan beqväma sig, att i lika oinskränkt betydelse omfatta denna åsigt; enkannerligen derföre, att så ofta i dem förekomma inblandningar af en dertill alltför påtagligt subjectif halt.
Å motsatta sidan vore det antagande, att Swedenborgs andeskåderi var ingenting annat än vanvett, numera, eller i både den vetenskapliga och den vittra bildningens nuvarande ställning, blott en platt dumhet; ehuru det kunde ursäktas, på sin tid, hos äfven goda hufvuden, som, uppfostrade af Locke, Voltaire, D’Alembert, och omedelbart kommande från dessa, nödvändigt måste skatta de gammalmodiga Swedenborgska qvartbanden knappt värda en blick, och, vid ett flygtigt ögonkast, med yttersta afsmak studsa tillbaka för deras sällsamheter.
– Således har man, att välja emellan, blott tvenne antaganden qvar.
Det ena är: att man här träffar den colossalaste hittills bekanta företeelsen af en prosopopée, som ur djupet af en fantasi-rik speculation framgått så ovillkorligt, så plastiskt och så fullständigt, att tänkaren sjelf såsom objectiva uppenbarelser och väsenden ansåg de bilder, i hvilka ett helt verldsomfattande tanksystem ställde sig framför honom såsom meddeladt ifrån dem, änskönt det i sjelfva verket var hans eget.
Det är, onekligen, ett antagande som låter höra sig.
Man påminner sig härvid somnambuler, magnetiska clairvoyanter, med mera, och hoppas dermed den region vara – åtminstone i allmänhet – uppdagad, inom hvilken Swedenborg är att finna.
Likväl möta äfven härvid brydsamheter.
En sådan är t. ex. den, att andeskåderiet yttrar sig hos Swedenborg, alltifrån sin början, i den klaraste och oafbrutnaste sammansmältning med hans medvetande om den vanliga verlden och allt dess tillbehör, samt tillika såsom städse förenadt med den yppersta helsa (så till kropp som själ); hvari han ock, under den lugnaste, gladaste, renstämdaste sinnesförfattning uppnådde en hög lefnadsålder.
Det underbaraste var för honom ej mera ovanligt, än det hvardagligaste; skiljegränsen mellan bådas områden var för honom allsicke till; det förras meddelanden mottog han med fullkomligt samma sinnesnykterhet, som det sednares; hans varseblifning kunde fortfara, under engla-syner och ande-samtal, att vara lika öppen för den jordiska (eller såkallade ”verkliga”) verlds-omgifningen, – ända till den minsta småsak deraf.
En annan brydsamhet är den, att då Somnambulismen och hvarje dermed beslägtadt visions-tillstånd företer en öfvervigt af de i ganglie-systemet herrskande physiskt-psychiska krafterna, hvilken för enhvar skarpsynt betraktare visar sig bestämd, ja kufvad af menniskonaturens förhållande till eller sammanhang med sin telluriska grund, tyckas deremot de Swedenborgska synerna (åtminstone alla de vigtigare) omisskänneligt uttrycka öfvermakten af ett jemväl der sin fulla dag-sansning bibehållande cerebral-system, och af de ljusa, de pneumatiskt-psychiska krafter, genom hvilka menniskan erfar, icke blott sitt lifs grund-förhållande, utan framförallt dess ur-förhållande; d. v. s. sitt sammanhang med sitt eviga ursprung, eller med det rent Ideala, Andliga, Gud, Kärleken, Friheten.
Lätt är för öfrigt, att inse den nära frändskapen mellan denna brydsamheten och den förra.
I följd af dessa omständigheter, till hvilka snart flera kunde bifogas, torde någon känna sig frestad, att från det antagande, som sist var i fråga, öfvergå till ett annat; hvari man väl icke tillerkänner Swedenborgs ”memorabilier” samma och lika mycket bevisande objectivitet, som de enligt honom sjelf och hans anhängare äga, men icke heller en så blott och bar subjectivitet, som dem enligt det förutnämnda antagandet tillkommer.
Denna mening, som också kan låta höra sig, innehåller ungefär: att icke alla skådningar af det slag, som betecknas med det allmänna namnet ”visionärt”, äro subjectiva phantasmer; att det gifves deribland sådana, som icke bero af de till den somnambula klassen hörande synernas villkor, utan uppkomma genom magien af högre lifsberöringar; att de härstamma från den natur, som är öfver menniskan, icke från den, som är under henne; att de vexelverkningar eller ömsesidiga inflytelser, som, i det innersta af vår tillvarelse, sammanbinda dess nuvarande lifs-grad med dess följande, äro af reellare art, än man i allmänhet förmodar; att de kunna för vissa (antingen i allo, eller åtminstone härutinnan) utomordentliga personer, under vissa utomordentliga omständigheter, objectivera sig på ett sätt, som väl är ett subjectift derigenom, att det står i ett särskildt fölhållande till skådarens personlighet, men dock tillika ett objectift derigenom, att det lika mycket, som från varelsen inom honom, utgår från en varelse utom honom; att de, såsom ägande ett rentaf andligt upphof, nödvändigt måste uppkomma i en inifrån utåt gående rigtning, d. v. s. medelst en inre skådnings eller förnimmelses förvandling till en yttre, utan att detta bevisar något mot det förnumnas objectiva verklighet; att en verklighet, sådan som den nyss beskrifna, tillhör åtminstone ett stort antal af de Swedenborgska synerna; men att den ändock, utan vidare, eller såsom blott så beskaffad, icke får uppfattas såsom likbetydande med gudomlig uppenbarelse (i biblisk mening), – om den än kan innebära spridda beståndsdelar deraf.
Äfven enligt detta antagande måste nämligen det skådade eller förnumna, då det ej kan till skådårens person komma annorlunda än gående genom dess subject såsom ett medium, oundvikligen derifrån erhålla mycket af sin beskaffenhet; denna är, sannolikt, jemväl i sitt öfriga bestämd af en ursprunglig frändskap (affinitet) med det förnimmande subjectet.
Och således kunna visserligen äfven inom denna visions-krets de meddelningar, som nyssnämnda subject mottager, ofta (kanske oftast) vara endast fortsättningar och återspeglingar af dess egna föreställningar; så att om personen är t. ex. ett hugstort snille, en djup tänkare, en högstämd vis, samt tillika en andaktsrik och bibellärd christen, blifva dessa återspeglingar, praktfulla hägringar, hvilkas bilder bekräfta hans verldsåsigt, emedan de egentligen från den leda sin upprinnelse.
Icke dessmindre gifves, enligt det antagande vi nu framställt, en obestridlig möjlighet, att mången sådan bildsyn, om den ock är en förstorande och förskönande återspegling af skådarens egen verldsåsigt, likafullt kan vara en från en innerligare och högre verld, än vår nuvarande naturs, meddelad positif bekräftelse derpå.
Men hvilka ibland dem äro det?
Till och med vid de syner, som leda sin börd från en lägre natur, torde förblifva outredbart, huruvida de alltid äro så helt och hållet blotta drömformer, hörande under prosopopéens omfång.
Huru skall man då vid den högre arten af syner, om ock der i allmänhet närvaron af ett Objectift måste erkännas, kunna rigtigt skönja gränsen mellan det i dem blott Subjectiva och detta i dem tillika Objectiva?
– Man ser, att också detta antagande inleder oss i svårigheter; många andra att förtiga, så är den sistnämnda så stor, att den, på vår nuvarande ståndpunkt af tillvarelse, utom tvifvel måste anses för oöfvervinnlig.
Valet mellan dessa tvenne antaganden lemna vi nu åt läsaren.
I alla fall gäller för dem båda, att i äkta Religion och äkta Religions-philosophi äga vi de ledsagande makter, genom hvilkas bistånd vi, redan inom den naturverld, som ännu i mången hänsigt skymmer vår blick, kunna ”pröfva andarne, om de äro af Gudi.”
Hvad de eljest – i sig sjelfva – äro, kunna vi ej med full säkerhet bedömma: men väl hvad de säga; – så vidt det rörer väsendet af mensklighetens innersta sanningar.
Och vid denna kärna af deras utsagor hålla vi oss.
Med villkor, att läsaren delar vår öfvertygelse i denna synpunkt, ha vi ej det ringaste emot, om han, liksom den nyaste författaren om Somnambulism, kallar Swedenborgs ande-umgänge ”eine durch schwärmerische Exaltation im höchsten Grade entbundene Tagesvision voll geistreicher theosophischer
Gedanken,” och finner, att alla dess underbarheter ”sich sammt und sonders sehr leicht als schwärmerische Gestaltungen der Gesichts- und Gehörhallucination erklären” 6.
Det skall vara oss kärt, om saken härigenom för honom är utredd.
Hvarken Swedenborgs syner, eller öfverhufvud gåtan af hans personlighet, ha vi företagit oss att afhandla.
Vårt föremål är hans lära.
En enda anekdot i afseende på hans andeskåderi kunna vi dock ej afhålla oss från att förtälja, emedan ingen af de hittills bekanta lika naift skildrar det honom egna obesvärade sättet att liktidigt lefva i det Naturliga och Öfvernaturliga.
Händelsen tilldrog sig med en utmärkt Finsk Lärd, som, i alla sina dagar, snarare trodde för litet än för mycket.
Denne Lärde begaf sig, såsom ung Magister, på en utländsk resa; och kom till London, der Swedenborg då vistades (liksom i allmänhet under sina sista lefnadsår).
Ehuru så långt ifrån Swedenborgian, att han tvärtom ansåg den vidtberyktade Visionären för en ärke-fantast, tyckte han sig likväl böra besöka den underbare gubben; ej blott af nyfikenhet att se honom, utan äfven af erkänsam aktning mot en man, som i allt annat var ett Nordens lärdomsljus och ett mönster af sedlig förträfflighet.
Ankommen till det hus, der Swedenborg bodde, blef han införd i en sal af en ålderstigen fryntlig betjent, som ingick i ett rum innanföre att anmäla den främmande, och strax återkom med ursäkt för sin Herre, såsom i detta ögonblick hindrad af ett annat besök, men hvilket förmodades ej länge räcka; hvarföre man bad Herr
Magistern sitta ned en liten stund – och lemnade honom i salen ensam.
Då han, händelsevis, erhållit sin plats nära vid dörren till det inre rummet, kunde han ej annat än höra, att der hölls en ganska liflig conversation, och det under gående genom rummet fram och åter; hvadan han ömsom blott på afstånd förnam ljudet deraf, ömsom så i sitt grannskap och tydligt, att hvartenda ord kunde uppfattas.
Han märkte, att samtalet fördes på latin, och att det angick Roms Antiqviteter: en upptäckt, hvarefter han, som sjelf var stor latinare och starkt i dessa antiqviteter bevandrad, omöjligen kunde neka sig att lyssna med spänd uppmärksamhet.
Något underlig blef han till mods, när han, alltigenom, hörde blott en enda röst tala; mellan pauser, än längre, än kortare; efter hvilka rösten tycktes ha erhållit svar, och fann i svaret anledning till nya frågor.
Att den hörbare af de samtalande var Swedenborg sjelf, tog han för afgjordt; och gubben förmärktes vara högst belåten med sin gäst.
Men hvem denne var, kunde han ej utspana; blott att talet egentligen beträffade sakers och personers tillstånd i Rom under Kejsar Augusti tid: och particulariteter derom förekommo, dem han med ovillkorligt stigande interesse sökte uppsnappa, emedan de voro honom alldeles nya.
Men bäst han, mer och mer fördjupad i sjelfva ämnet, höll på att glömma det förunderliga som var förknippadt med dess behandling, uppslogs dörren; och Swedenborg, igenkännlig enligt portraiter och beskrifningar, trädde ut i salen med ett glädjestrålande anlete.
Han helsade den från stolen uppstigne ankomlingen med en vänlig nickning, men blott i förbigående: ty sin hufvudsakliga uppmärksamhet fästade han på en för denne osynlig varelse, hvilken han, under bugningar, ledsagade ut genom rummet och den motsatta dörren; sägande dervid, på den mest vackra och flytande latin, åtskilliga förbindligheter, och utbedjande sig dess snara återkomst.
Omedelbart derefter inträdande ånyo, gick han rakt fram till sin sednare gäst, och tilltalade honom med en kraftig handtryckning: ”Nå, hjertligt välkommen, Herr Magister! och ursäkta, att ni fått vänta!
Jag hade, som ni märkte, besök.”
– Den resande, häpen och förlägen:
Ja, jag märkte det.
– Swedenborg: ”Och kan ni gissa, hvem?
– Omöjligt. – ”Tänk, min Herre:
Virgilius!
Och vet ni: det är en förbålt hygglig karl.
Jag har alltid haft god tanke om den mannen, och han förtjenar det.
Han är lika modest, som snillrik, och på ett älskvärdt sätt underhållande.
– Så har jag också föreställt mig honom. – ”Rigtigt! och han är sig alldeles lik.
Det tör, kanhända, ej vara er obekant, att jag i min första ungdom sysselsatte mig mycket med Romersk Litteratur, och till och med hopskref Carmina, som jag lät trycka i Skara?
– Jag vet det, och alla kännare värdera dem högt. – ”Det fägnar mig; lika godt! åt det hållet gick min första ungdomskärlek.
Många år, många andra studier, befattningar och tankar, ligga mellan den tiden och nu.