Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man har sagt, att denna census icke är hållbar, att de nedanför det s. k. strecket stående icke skola gifva sig ro, innan census blifvit sankt, ja helt och hållet borttagen.
Jag tror att denna farhåga är ogrundad, ty census är icke högre satt, än att hvar och en med förmåga och sparsamhet kan höja sig till densamma, och hvilket således skulle utgöra en passande belöning för hans ansträngningar.
Derjemte skall ock den nya representationen rekrytera sig sjelf och erbjuda en större motståndskraft än den nuvarande, som, hvad Adeln beträffar, ännu kunnat länge ega bestånd, om de sednaste regenterna ej så sparsamt bland den upptagit de förmågor, som inom nationen funnits.
Adeln har, så till att säga, afmattats 364 Den 7 December. och fått lör liten bloduppfriskning.
Adeln skulle ännu såsom politisk institution kunnat qvarstå i årtionden, måhända i århundraden, om de sednaste regenterna så velat och handlat.
Man har sagt, att bildningen och intelligensen får för litet att säga i den nya representationen.
Förmögenhet och bildning stå i vexelverkan till hvarandra, ty den som bar förmögenhet, har ock mera råd att egna sig sjelf åt intellektuella sysselsättningar och gifva sina barn eri bättre uppfostran.
Näringsomsorgerna förhindra dagakarlens intelligens, om än af naturen aldrig så stor, att utveckla sig.
Der återigen bildning förefinnes, kan den ock lätt förvärfva det nödiga qvantumet af förmögenhet.
Ehuru innehafvandet af förmögenhet således i och för sig sjelft ej är någon förtjenst, vågar jag dock tro, att den utan orättvisa är, i förening med en viss ålder, den enda praktiska måttstock för valrätt och valbarhet.
Utan tvifvel förlorar
Adeln mycket i politisk vigt genom antagande af det nya förslaget, men Adeln bör i första rummel se på det helas, statens val, och ej sin egen fördel.
Jag tror att situationen kräfver att genast antaga förslaget, och derigenom undvika den split och oro, som eljest utan tvifvel blir en följd af förslagets förkastande.
Detta är klokhet, ej fruktan.
Största delen af de brister, förslagets motståndare tillvitat detsamma, äro inga brister, tvärtom förtjenster, utan hvilka förslaget ej varit antagligt.
Mycket kunde vara att tillägga, men jag vill nu ej längre taga tiden i anspråk, utan förklarar, det jag, på anförda skäl och på grund af hvad åtskilliga talare för förslaget yttrat, ej vill åtaga mig ansvaret att förkasta detsamma, utan röstar ja för representationsförslaget.
Exc. Ilr Frih.
Under den långa öfverläggningen i detta ämne hafva emot mig personligen blifvit rigtade åtskilliga anmärkningar, som jag, med afseende å det embete jag bekläder, anser mig icke böra med tystnad helt och hållet förbigå.
Sålunda har blifvit sagdt, att jag till det Stats-Råds-prot., som åtföljde den Kongl.
Proposm om representationens förändring, lemnat Konungen en oriktig uppgift, då jag anfört, att Riksdagarnes årliga sammanträdande vore en nyhet, hvars ändamålsenlighet »redan blifvit inom representationen så allmänt erkänd», att några skäl derföre icke beböfde anföras.
Man har sagt, att detta erkännande bestode deruti, att ett förslag om årliga Riksdagar blifvit af representationen förkastadt.
Jag har icke heller talat örn ett erkännande a/, utan om ett inom representationen.
Vid 1859—1860 års Riksdag godkändes af tre
Stånd ett af Konst,-Utsk:t uppgjordt förslag om årliga Riksdagar att hvila till den påföljande.
Detta förslag biel' slutligen handlagdt vid sistförflutne Riksdag och godkändes dervid af två Den 7 December. 365 Stånd, men afslogs af Adeln och Preste-St:t.
Af de tjugu talare, som i ämnet yttrade sig hos R. o. Ad.,' gillades likväl grundsatsen uttryckligen af femton, ehuru en del af dessa funno förslaget i dess dåvarande skick icke kunna godkännas; tre yttrade sig sväfvande om sjelfva grundsatsen, och endast tvenne förkastade densamma.
Inom Preste-St:t yttrade sig fjorton talare, af hvilka sju godkände grundsatsen, fyra yttrade sig derom obestämdt och trenne hestridde den.
Kan det icke vid sådant förhållande sägas, att denna grundsats vunnit inom representationen ett så allmänt erkännande, att skälen för grundsatsens giltighet icke hehölde kort tid efter dessa debatter upprepas?
Här har vidare blifvit yttrad den förmodan, att representationsförslaget icke kunnat för Konungen framläggas utan att förut blifvit infordrade statistiska uppgifter, som utvisade hvilka och huru många genom förslagets antagande skulle erhålla och förlora valrätt och valbarhet.
Sådana uppgifter hafva icke blifvit infordrade; hufvudsakligast derföre, att de icke ansetts behöfliga.
För den valrätt till ett Riks-Stånd, utgörande en fjerdedel af representationen, som hittills kunnat utöfvas af små hemmansegare, hvilkas egendom ej uppgått till 1000 rdrs värde, ansågs att full ersättning i förslaget bereddes genom att lemna dem valrätt efter samma grunder till den första kammaren, som skulle utgöra halfva representationen; hvartill kom, att den valrätt, som nu förmenas tillkomma dessa jordegare, icke är åt dem enligt grundlagen afsedd.
Vid grundlagens stiftande var nemi. icke tillåtet att klyfva hemman i så små delar, som nu kan ske; men icke ens nu. är sådan klyfning tillåten i mindre delar än som i de flesta orter uppgå till 1000 rdrs värde, ehuru hemmansklyfningen numera lemnats okontrollerad.
Ett annat skäl, hvarföre de ifrågasatta statistiska uppgifterna icke infordrades, var, att det befanns förenadt med nästan oöfvervinnerliga svårigheter att erhålla dem fullt exakta.
Sådana svårigheter uppkomma t. ex. derigenom, att samma person kan ega flera jordbruksfastigheter eller inkomst af andra föremål, eller att han tillhör annat Riks-Stånd än Ronde-St:t, såsom husegare i stad, delegare i hyttor och bruk m. m., hvilket allt icke kan alltid urskiljas af tillgängliga förteckningar.
Sä otillförlitliga behöfde dock icke dylika uppgifter hafva blifvit, som åtskilliga af dem, hvilka blifvit gjorda dels under denna öfverläggning och dels under Adelns föregående enskilda.
Vi hafva nemi. hört uppgifvas, att endast inom Göteborgs och Bolms län skulle omkring 3000 personer, som nu ega rösträtt, blifva genom förslaget derifrån uteslutna.
En ledamot, som kontrollerat denna uppgift, har funuit de uteslutna icke uppgå till flera än omkring 1000.
En annan uppgift, som angick Svedala socken i Skåne, har jag sjelf sökt att få kontrollerad.
Det uppgafs, att i denna socken skulle, om jag ej hörde orätt, icke mindre än omkring 290 personer blifva uteslutna från dem nu tillkommande valrätt.
Eldigt en efter 1863 års mantalslängd och taxeringslängder af en e. o. tjensteman i Kammar-Rätten 366
Den 7 December. uppgjord oell af honom underskrifven ulräkning, som jag håller i min hand, skulle af de vid riksdagsmannaval nu valberättigade i Svedala socken genom det Kongl, förslaget komma att från valrätt till andra kammaren uteslutas endast ett antal af 26 personer af allmogen, hvilka tillsammans innehafva omkring j mantal, med ett sammanlagdt taxeringsvärde af 14,500 rdr.
Då socknen utgöres af 28 mantal, och taxeringsvärdet af all inom församlingen belägen jordbruksfastighet utgör 2,585,300 rdr, inses lätt, af huru litet inflytande valrätten för dessa 26 personer kan vara, om de skulle utöfva den.
Den uppgifna höga sifTran på uteslutna har sannolikt endast på det sätt kunnat uppkomma, att man såsom röstberättigade räknat egarne till 300 inom socknen belägna gatehus, hvilka likväl icke äro satta i mantal och sålunda icke nu medföra rösträtt, ehuru en del af dem äro värderade till mer än 1000 rdr.
Ar 1863 utgjorde antalet af alla röstberättigade, enligt nuv:de R. O., 205, hvaremot, enligt förslaget, 248 skulle haft rösträtt till andra kammaren.
1 sammanhang härmed torde tillåtas mig att bemöta den anmärkningen, som här blifvit gjord, att en fideikommissarie icke skulle få tillgodoräkna sig valrätt eller valbarhet för sitt fideikommiss, emedan han skulle hvarken ega, med stadgad åborätt innehafva eller arrendera detsamma.
En fideikommissarie anses emellertid, i alla rättsliga förhållanden, såsom fideikommissets egare, hvilket han också i sjelfva verket är, ehuru hans dominium icke är plenum.
Likaledes är sagdt, att då en pension icke är att anse såsom inkomst af kapital eller arbete, skulle den ej heller medföra valrätt eller valbarhet.
Pensionen är likväl en inkomst af arbete, ehuru denna inkomst, såsom den mesta inkomst af arbete, först utfaller sedan arbetet är förrättadt.
I gällande Bevilln. -förordning upptages ock uttryckligen pensionen såsom inkomst af arbete.
Jemte < det man anmärkt såsom ett fel, att ledamöternas antal är mindre i första kammaren än i den andra, har det blifvit sagdt, att detta missförhållande skulle komma att blifva allt större och större, enär antalet af andra kammarens ledamöter skulle ökas för hvarje domsaga, hvars folkmängd växte till 40,000.
Men antalet kommer äfven att ökas i första kammaren i förhållande till folkmängden.
Enligt folkmängden den 31 December 1861 skulle denna kammare kommit att bestå af 119 ledamöter, men enligt folkmängden d. 31 December 1864 af 125, emedan Stockholms stad och fem län genom befolkningens tillväxt blifvit berättigade att hvardera sända en representant utöfver det antal, hvartill de tre år förut varit berättigade.
Huruvida folkökningen under samma tid skulle föranledt en tillökning i större proportion af andra kammarens ledamöter, är jag icke i tillfälle att uppgifva, enär den efficiela befolkningsstatistiken icke ännu blifvit i denna detalj bearbetad för nämnde tid.
Om ock sådant till en början kan inträffa, synes ingen an - Den 7 December.
367 ledning vara för handen att antaga, det tillökningen i andra kammaren skulle allt framgent fortgå i större progression än i den första.
Ingen domsaga får nemi. sända mera än två Riksdagsmän, huru mycket än dess folkmängd må växa; hvaremot en ökad folkmängd af 30,000 i ett län eller en större stad, utan någon begränsning gifver rätt att sända ytterligare en Riksdagsman.
Uti det Stats-Råds-prot., jag nyss omnämnde, förekommer ock ett yttrande, som en talare ansett innebära ett af mig framställdt hot emot Konungen.
.Jag skulle icke ansett mig behöfva upptaga detta, om ej anklagelsen helsats med bravorop.
Mina ord lyda: »Ett uppskof nu kan medföra nödvändigheten att behandla den samhällsvigtiga frågan pä en tid, då en lösning på den fria öfvertvgelsens väg möter större svårigheter.
Det är möjligt, att vi ännu icke kommit nära gränsen af detta försent, som dock mången gång oväntadt genljudit öfver andra länder», etc.
Hvar och en finnér, att dessa ord innebära en varning, icke ett hot; och en varning, ställd till R.
St:r, icke till Konungen.
Hvad åter ordet försent beträffar, så vet jag icke hvarför det nödvändigt skall anses lånadt af den vilda hop, den värde talaren omnämnt.
Detta så ofta begagnade ord förekommer på många andra historiens blad.
Hamilton har fritagit sig och de med honom liktänkande från allt ansvar för de följder, som kunde komma att uppstå af representationsförslagets förkastande; och han har sökt bevisa sin ansvarsfrihet med en liknelse.
Han sade, att fyra familjer bodde i sämja och trefnad tillsammans i ett hus.
Två af dessa familjer ökades och behöfde större utrymme, hvarom de gjorde framställning till de båda andra.
Dessa voro icke obenägna, och allt hopp var för handen, att saken skulle kunnat i godo uppgöras, om icke husets »vice värd» emellertid antändt det.
Denna liknelse haltar.
De fyra familjernas trefnad var icke så fullständig; två af dem hade länge velat flytta ur huset, och de andra två hade äfven talat om flyttning, blott de kunde få i stället en vacker öfra våning med många rum.
Folket utanför huset tyckte, att det började luta till fall, och det tyckte äfven »vice värden»; hvarföre han fick tillstånd att göra upp plan till en ny byggnad.
Det är uti en sådan, som de fyra familjerna nu äro bjudna att inflytta; men om de icke vilja det, utan stanna qvar i det gamla huset till dess det ramlar eller blir eldfarligt, så konimer visserligen ansvaret derför att stanna på dem sjelfva.
Annu brinner likväl icke huset, och vice värden skall icke antända det.
Emellertid förundrar det mig, att Gr.
Hamilton kan önska fortfarande få vice värdskapet uppdraget åt den, som han liknelsevis stämplat såsom en mordbrännare.
Omedelbart efter det han omtalat denna liknelse, vände han sig nemi. till mig med en beveklig framställning, att jag icke skulle göra mig döf för alla de giltiga anmärkningar, som blifvit framställda emot förslaget, utan söka tillgodogöra dem och framlägga ett nytt för - 368 Den 7 December. slag i en förbättrad gestalt.
Huru kan Gr.
Hamilton önska, att ett sådant arbete skulle företagas af en man, som visat sig dertill så oduglig, att han utarbetat ett förslag, från hvilket Gr.
Hamilton måste bedja Gud bevara Konungen och fäderneslandet, ett förslag, som efter Gr.
Hamiltons omdöme går ut på alt tillintetgöra konungamakten, utestänga bildningen, kränka menniskovärdet och endast uppskatta penningen.
Om jag kornme till insigt, att detta omdöme vore riktigt, skulle jag med blygsel draga mig tillbaka från det offentliga iifvet; och Gr.
Hamilton, som har en sådan uppfattning, borde i främsta rummet önska ett sådant steg.
Nu är likväl min uppfattning sådan, att af de många anmärkningar jag hört, visserligen iakttagandet af en eller annan skulle utgöra en förbättring; men detta har endast angått mindre vigtiga omständigheter.
Andra anmärkningar hafva gått ut påjjjförändringar, som visserligen efter min förmening vore försämringar, ehuru icke till sådan grad, att jag icke kunde för min del så in på dem, om andras belåtenhet med förslaget derigenom kunde blifva väsendtligen större.
Någon tanke, hvars tillämpning å förslaget kunde blifva fruktbärande i stort, och, efter min uppfattning, medföra någon väsendtlig vinst, har jag icke hört framställas; och hvad angår ett så beskaffadt förslag, som det af G'".ne Hamilton, Mörner och Sparre m. tl. till sina hufvudgrnnder antydda, så anser jag för min del just ett sådant förslag innebära en del af de vådor, om också icke i fullt lika hög grad, som dessa Herrar finna i det hvilande förslaget; så vida nemi. som det antydda förslaget verkligen går derpå ut, att göra den andra kammaren vida mera demokratisk, än enligt K.
M:ts förslag, och att för densamma söka en motvigt i en öfre kammare, sammansatt af några högre privilegierade klasser.
Vid sådant förhållande synes det mig innefatta ett nog stort anspråk, att jag skulle frambära detta förslag.
Vägen till Konst-Ctsk:t står ju hvar och en Riksdagsman öp^en; och om Konungen skulle vilja framlägga ett sådant förslag, bör han dertill välja någon annan än mig till kontrasignant, helst, såsom mig synes, någon af förslagets upphofsmän; ty för att genomföra det, kommer säkerligen att behöfvas, det en man med öfvertygelsens hela värma står bakom ordet.
Förra gången jag hade ordet, yttrade jag följande: »Ingen lärer väl föreställa sig, att ett af Regeringen framställdt förslag, som vinner två Stånds nästan enhälliga bifall och så varmt understödjes af den allmänna meningen, skulle öfvergilvas derföre, att det möjligen en gång förkastas af en knapp majoritet i ett eller två Stånd.»
Flera hafva klandrat detta yttrande, och Gr.
Mörner har förmenat, att då Konungen ej kunnat i Statsråd ännu fatta beslut i detta ämne, så smakade förklaringen i min mun mera af Medregenten än af Rådgifvaren.
Äfven om man vid dessa ord vill läsa emellan raderna så mycket, som der möjligen kan få Den 7 December. 369 få rum, hvaremot jag har intet att invända; så hemställer jag, om det kan anses ligga utom befogenheten äfven hos den ödmjukaste Konungens Rådgifvare, att, utan stöd af Konungens till ett Stats-Råds-prot. förklarade vilja, undersöka och uttala sin merling, huruvida en frågas eventuella utgång skulle innefatta skäl att låta henne förfalla eller att ånyo upptaga henne.
Mörner har äfven förklarat det vara ett bevis på halsstarrighet, orri samma förslag skulle ånyo framläggas, sedan det en gång blifvit förkastadt.
Så kunde det anses, om förslaget framlades oförändradt, oaktadt den som gjorde det, kommit tili öfvertygelse, att en revision kunde leda till förbättringar, som vore möjliga att genomföra; och för delta läll äro mina anmärkta ord ej bindande, ty de innehålla endast, att förslaget icke skulle öfvergifvas derföre, att det fallit för en knapp majoritet.
Men då man, såsom jag, misströstar att vinna något genom försök till förändringar, vet jag icke, huru det med mera skäl kan kallas halsstarrighet hos mig att hålla fast vid ett förslag, som vunnit Konungens och två Stånds godkännande, samt funnit stöd äfven utom representationen, än det må kallas halsstarrighet af Gr.
Mörner att hålla fast vid sitt förslag, som vunnit bifall af ett par hundra ledamöter af R. o. Ad.
Al det hvilande förslagets motståndare är så mycket taladt om pligten för hvar och en, som ej är öfvertygad om förslagets godhet i alla delar, att förkasta detsamma, att det icke synes vara för mycket begärdt af förslagets vänner, att äfven de måtte ega åtminstone rättighet att följa sin öfvertygelse.
En talare har sagt, att mitt nämnda yttrande vore både oklokt och oförsigtigt.
Jag är af en motsatt mening.
Min erfarenhet har nemi. lärt mig, att den bästa politiken är att öppet och ärligt utsäga sin tanke.
En mängd ledamöter yttrade härtill bifall Frih. Raab, Carl
Rå man går till doms öfver vår närvarande statsförfattning eller rättare öfver vår ståndsförfattning, måste man för sig uppställa den frågan, om den uppfyller med densamma afsedt ändamål: att föra oss framåt på civilisationens väg i jemnhöjd med andra kulturfolk.
Betraktom i sådant afseende huru de stora frågor, hvilka utgöra organiska delar af statskroppens lif, hos oss afgöras; huruledes partiernas slitningar i jernvägsfrågan menligt inverkat på vår financiela ställning och förmåga att fortsätta jernvägsbyggnaderna; huruledes nationalförsvaret, som bör ligga ett fritt folk närmast om hjertat, ännu är en olöst gåta; huruledes vår vacklande utländska politik under det Ransk-Tyska kriget beredde oss nesa i Europa; och, med hänseende till ett fritt folks obestridliga rättighet att ordna om sina inkomster och hushållningssätt, huruledes vår regering uppgör tulltaxor och afslutar handelstraktater i strid mot landets åsigter och intressen.
Rer, H. 1. 24 370
Den 7 December. hvarest dylika förhållanden ega rum, lider statskroppen af allvarsam krankhet, och folket, medvetet häraf, är bekvmradt och oroligt.
Hvem skall det anklaga för dessa sorgliga fakta?
Månne regeringen?
Men dä vi icke ega någon institution, som representerar landets opinion, så må man icke ensamt eller hufvudsakligen välta skulden på den härför, synnerligen som vår representation, våra 4 Stånd, tala 4 tungomål, men intet det Svenska, icke heller representera det Svenska folket och fäderneslandet.
Såsom 1 veten, är ståndsinstitutionen ett arf från medeltidens i stånd eller klasser delade samhälle.
Men med nationalförsvaret upphör Adelsmannens rätt, pligt och förmåga att ensam värna landet; med erkännandet af den fria forskningens rätt och församlingens rättighet att deltaga i kyrkliga angelägenheter upphör presterskapets målsmansskap för kyrkan; med erkännandet af näringslifvcts allmänna vigt och betydelse för staten och individen upphör borgarens exklusiva rättigheter; och slutligen med den städse ökade skolundervisningen och fordran på allmän bildning uppgår bondeståndet i andra samhällsklasser — alla förenade i gemensamma intressen och angelägenheter, med lika skyldigheter och rättigheter — med likhet inför lagen.
Dessa äro, Mina Hrrl det nya samhällets stora grundsatser i motsats med det gamlas, som med olika funktioner och rättigheter delade staten i stånd och klasser.
Dessa utgöra lilsprincipen för den demokratiska statsförfattningen — den princip, som gifver åt staten dess särskilda skaplynne och karaktär och, som, sjelf en enhet, fordrar enhet i representationssättet.
Alltså, då man bär talar om ståndsinstitutionen såsom för all tid tillräcklig för vår utvecklings sociala och politiska kraf, då förnekar man denna samhällets lifsprincip — lifsprincipen för dess materiela och immateriela utveckling; då förglömmer man 1789, 1830 och 1848, för alt qvarhålla oss på ett stadium i statsutveckligen, som skulle föra oss till politisk betydelselöshet och undergång.
Men — säger man — Stånden äro en egendomlighet för vårt land, de hafva uppvuxit ur våra seder, vårt folklynne och karaktär.
Härpå ber jag få invända, att ståndsinstitutionen utgått ur feodalism, hierarki och det, med den uppblomstrande handeln, mäktigblifna 3:dje Ståndet; att de tillhöra oss gemensamt med Europas alla kulturstater, att de utlefvat hela deras normala utvecklingsprocess, och att de blifvit öfver allt besegrade af de nya samhällsidéerna, de demokratiska.
Så i Holland, Danmark, Norge, Tyskland, Frankrike, Belgien, Italien, m. fl. stater.
Och det är nu samma omständigheternas tvingande kraf, som nödgat vår regering framkomma med ett förslag i detta syfte.
Hon har riktigt fattat ögonblickets betydelse och ställt förslaget på den enda möjliga grunden för en representationsförändring.
Intet annat skulle vinna understöd.
Skulle detta falla i dag, så dyker det upp i morgon; faller det i morgon, skall Den 7 December.
371 det åter framkomma i öfvermorgon, ända tills dess segern blifver utkämpad.
Kunna vi hoppas denna frågas fredliga lösning?
Emot densamma ställa sig den monarkiska, den hierarkiska och ståndsopposilionen.
Om alla dessa krafter i dag räcka hvarandra försoningens hand och godvilligt vika för de hos oss inbrytande tidsidéerna, då skal], och så hoppas jag, frågan lösas på fredlig väg.
Men skulle dessa motståndskrafter eller någondera motsätta sig dessa tidsidéers förkroppsligande hos oss — skulle frågan i dag falla hos oss, så kommer han sedan till lösning endast genom revolutionen.
Varén derför, Mina Hrrl icke ljumma eller likgiltiga för denna fosterlandets största lifsfråga!
Uppbjuden all eder fosterlandskärlek för att besegra ståndsfördomarne, och låtom oss, som lefva i kommunernas större och mindre kretsar, blifva i dag eder föresyn!
Låt civilisationens framsteg äfven komma oss till godo, dess ljus lysa oss i alla fosterlandets angelägenheter 1 Utan denna hjelp skola vi fåfängt frammana de stora andar:
Enighet och Fosterlandskärlek, hvilka blifva vår enda räddning i farornas tid.
Hr Ånckarswärd, Theodor Wilhelm:
Så vidt jag kunnat sluta af de fleste af de yttranden, som blifvit afgifne af motståndarne till det Kongl, förslaget, hafva dessa deri velat finna alla möjliga vådor för Konung och land förborgade, förtjenster nästan alls inga.
Men de hafva äfven i motiveringen ofta råkat i motsägelser, och de synas vara af betydlig skiljaktighet sinsemellan ang:de de grunder, hvarpå de vilja uppställa ett nytt förslag.
Detta har långt ifrån minskat, tvertom styrkt mig i min öfvertygelse om förslagets förtjenster och ökat mitt förtroende till detsamma samt öfvertygat mig, att ett nytt förslag svårligen förr än i en aflägsen framtid kan lyckas vinna antagande af detta, än mindre af de öfriga Stånden.
Om Adeln nu verkligen vill afstå från sin sjelfskrifvenhet i representationen, så kunna vi ju ej längre tala om adelskap, annat än som en dekoration i staten.
Vi ingå i lederne med öfrige medborgare, och der måste vi i fri tällan söka det framstående rum, hvilket efter min öfvertygelse hädanefter skall häfdas lika bra, om ej bättre, än hittills.
I stån nu ovedersägligen i medborgarnes främsta leder; behöfven I då frukta att blifva undanträngde?
Behöfven
I väl lyssna till förespeglingar om någon annan, mer eller mindre maskerad, sjelfskrifven rätt?
Må vi i stället lyssna till skaldens ord: »Yfs ej af lädrens ära, en hvar har dock blott sin; kan du ej spänna bågen, är han ej din!»
Må Sveriges
Adel nu visa Sveriges högsinnade Konung, att han ej tänkt för högt om den!
372 Den 7 December.
Frih. Braunerhjelm, Ferdinand:
En talare på detta rum har yttrat, att den största af alla segrar är segern öfver sig sjelf.
Att det ligger en djup sanning i dessa ord. har jag mer än väl erfarit under den strid jag utkämpat, innan jag beslutit mig för att votera mot det Kongl, förslaget.