Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Drapornas inuti versen brukliga half-(och stundom äfven hel-) rim, samt i stället beqvämt sig till det slut-helrim, som numera, när man talar om rim, plägar ensamt menas.
Redan från sin början hade Runhendan, särdeles i jemnförelse med Drottqvädets arter, genom sin större simpelhet varit den egentliga folksångs-versen; och ännu närmare till ”visa” i nuvarande betydelse stod öfverhufvud allt hvad Isländarne kallade Rimur, emedan det var en upplösning af den åldriga Drottqvädes-formen till en likaledes upplöst Runhenda, hvaraf hade uppkommit en på nyare vis rimmad och flerartadt strophisk sång-vers.
Föröfrigt röja sig i de äldsta af våra folkvisor ännu många spår af den såkallade allitteration eller det bokstafs-rim, som den gamla diktkonsten så högt älskade; äfvensom af dess tvåfaldiga bruk, dels såsom rent consonant-rim, dels såsom tillika vocal- och stafvelse-rim (half-rim, assonans, biklang).
Å andra sidan är märkligt, att det ”omqväde”, som i dessa visor spelar en stor rol, ej sällan igenfinnes redan hos Norräna- dikten; det förekommer der icke blott på oregelbundet vis (såsom t. ex. i Völuspá det flera gånger upprepade: ”Förstån J än, eller hvad?”), utan jemväl på regelbundet (såsom t. ex. i Ragnars Bjarkamál).
Sjelfva termen Visur (visor) var ärfd från samma håll.
Detta ord betydde ursprungligen sång-stroph (eller stroph för sång); men sedan betecknades dermed ett så beskaffadt sammanhang af dylika stropher, som ej tillhörde något större helt, utan för sig sjelft utgjorde ett eget mindre; hvars uppkomst oftare härledde sig från sjelfva menigheten, än från de egentliga och konstmessiga skalderna.
– Men härvid få vi nu ej uppehålla oss; också hade det techniska af de visor, om hvilka här talas, föga eller ingen betydenhet för deras qvädare.
I sjelfva verket: hvilken vigt kunde desse fästa vid versen, då de i allmänhet vid orden, såsom ord, fästade en så liten?
Onekligt är, att orden i deras qväden voro endast contourer, som sökte sin fyllnad utom sig, eller i något annat, än ord; och detta andra funno de – i de melodier, med hvilka orden äro sammansmälta.
Lätt skönjes, att de förevarande visornas innersta själ uttrycker sig långt fullständigare och fullkomligare i dessa, än i de mestadels blott löst antydande och lösligt hopfogade verserna.
Men ingen poesi är utvecklad och sjelfbestående, utan så vida, som hon förmår tolka sitt innersta genom sin egen musik.
Det språkmusikaliska framklingar icke i de gamla folksångs-rhythmerna: det anklingar blott.
Detta skick, om ock i sin art förtjusande, står likväl ännu nedom den utbildningsgrad, der det uppnår egentlig konstform och med detsamma den högre skönhet, som ej utan slikt uppnående vinnes.
Det är till sådan form förmycket flygtigt eller flödigt; det måste fastgöras, måste förtätas, att kunna sedan vara skaldediktens egendomliga och för alltid oförytterliga tillhörighet.
Detta syftemål åter förutsätter en särskild bearbetning, så väl lingvistisk, som prosodisk, till en viss afgränsad, afrundad, jemnmåttad språk-gestalt; hvars första villkor är, att den inre klangen blifver tillika en yttre, och att hela den fria rörligheten ingår sjelfvillig förening med en strängt lagbunden hållning, gedigenhet, slutenhet.
Ända dittills möter oss ett skaldskap, hvars yttringar, så behagliga de än må vara, snarare tillkännagifva naturdrift än konstdrift.
Ty ehvad än Poesien, såsom Skaldekonst, föröfrigt är, så är hon dock för det första språk-konst, och måste derföre kunna uttala eller utsjunga sig genom Språkets egna tillgångar.
Sedan hon kan detta, försmår hon visserligen ej Tonkonstens anbud af ett sällskap, hvarigenom bägges verkningar ömsesidigt förhöjas; men dylikt beledsagande eller biträde har numera upphört vara ett ovillkorligen nödvändigt.
Det ögonblick åter, då Språket börjar besinna sig på sina medel till egen musik och sjelftillräcklig uttrycksmakt, är liktidigt och sammanfaller med det, då
Diktaren börjar med medvetande vända sig inåt sitt eget bröst, och behandla den själsstämning, som han der finner, såsom (i närmaste rummet) sin.
Först nu börjar inträffa, att han, då han utgjuter sin själ i något större eller mindre qväde, betraktar detta såsom sin skapelse (om ock af högre makter ingifven).
Först hädanefter blifva således dikterna i bokstaflig mening poemer, d. ä. gjorda verk, konst-verk, utgångna i något enkannerligt och för alltid bestämdt skick från någon enkannerlig person, som är deras konstnär och har påtryckt dem sin personlighets prägel.
Vill man hit tillämpa den gamla Rousseauiska stridsfrågan om Culturen och Naturtillståndet, så kan man tvista – ty hvarom kan icke tvistas? – om denna förändring är för Poesien en vinst, eller en förlust.
Vinst är dock tvifvelsutan, att först härigenom kommer till uppenbaring all fullständig skönhets innersta villkor: som består deri, att den uppenbarande kraften framträder såsom fullständigt personlig – eller icke blott öfverhufvud såsom vissa mennisko-tidehvarfs och folks, utan jemväl särskildt såsom vissa menniskors och folksmedlemmars.
Väl skulle diktaren ingalunda derigenom upphöjas till poet, eller hans verk till poem, att han i sjelfvisk mening besönge sig, eller sitt lilla enstaka ”jag”.
Men annat är, att äga medvetande af sitt jag såsom af ett eget det Skönas verktyg, som är detta genom en fri afsigts förening med den nödvändighet, hvaraf han lockas eller tvingas; och att derföre i förhållande till allt, hvad han sjunger eller hvarom han sjunger, känna och uppföra sig såsom konstnär.
Det gör härvid ingen skillnad, om sångens föremål, om qvädets rigtning, art, innehåll mera har hvad man kallar en objectif, eller mera hvad man kallar en subjectif, beskaffenhet.
Hufvudsaken är, att den urkraft, som för allt Lif är på engång fundament och princip, äfven inom Dikten uppenbarar sig såsom bäggedera; ty förr kan ej Skönhetens sol i sin fulla glans framstråla.
Denna urkraft är Personligheten.
Men blott så långt, som det Personligas företeelser hunnit subjectift – eller inom skalden sjelf – vakna och förnimma sig, kan han till artistisk skildring gripa de objectiva företeelser deraf, som i verlds- och samhälls-hvimlet möta hans åskådning.
Folksångens eller Folkvisans dikt har sin skönhet af den friska lifsverkan, hvarmed nyssnämnda urkraft är der tillstädes på grundläggande och inneboende vis.
Men en rikare och högre skönhet uppenbaras, när samma kraft visar sig kunna öfverstiga denna grundläggning, eller skapa såsom utvecklad och fullherrskande.
Det yppar sig då slutligen, att också den från denna ståndpunkt utgående syftningen leder till enfald: ty enfald är all äkta bildnings mål och fulländning.
Men denna enfald har en föregående stor konstrikhet till förutsättning; så att det högsta, hvarmed den äkta bildningen fullbordas, är inom det Skönas område det samma, som inom det Sannas: vishetens oskuld.
Vi få således ej beklaga, att i Sverige, liksom annorstäds, den omedvetna eller åtminstone knappt halfmedvetna fägring, som utmärker vår medeltids menlösa Natur-diktning, omsider nödgades lemna plats för en sträfvan, hvars alster länge illa – och i det längsta blott svagt – ersatte, hvad de undanträngt.
Vi få ej glömma, att denna sträfvan syftade till Konst-diktning, eller till en svensk
Poesi såsom Konst.
Genom den förra var det stora steg taget, att i Sverige ett skaldskap uppkom, som sjelfständigt lifvades af en ny personlig verklighet och innerlighet, samt i kraft deraf lösgjorde sig från den höglärda onaturen af de sednare Islands-mästarnes tvångslagar.
Alltjemnt återstod likväl det än större steget, att denna verklighet och innerlighet skulle upplyftas ur sitt blotta allmänliga, eller (på visst sätt) abstracta, tillstånd.
Det är de första försöken dertill, som vi nu gå att betrakta.
Taflan af vår medeltida Nords Folkvisa skulle visserligen ej bli mindre skön, än taflan af vår forntida Nords Eddasång: men vi måste här slå både den ena och den andra ur sinnet.
Vårt nuvarande föremål har, i visst hänseende, hvarken blommans fägring eller fruktens; det innehåller dock den märkvärdiga, från den förra till den sednare ledande utvecklingsgång, som fyller deras mellanstånd.
Här må blott påminnas, att inom Skandinaviens ridderliga Folkvisa utbildade sig aldrig någon motsvarighet till den lyrik, som blifvit så vidtberömd under namn af Troubadours- och Minne-sången.
Icke enda orsaken, men grund-orsaken var, att Kämpalifvet i Europas Nord aldrig hann oinskränkt förvandla sig till Riddarlif.
Ty väl är Gustaf Adolf Protestantismens Gottfrid af Bouillon, och väl kunna de ädlaste af hans följesmän, i sannt chevaleri, mäta sig med dennes: men vid deras uppträdande var Medeltiden redan tillryggalagd; och med detsamma hade alla de omständigheter förändrats, hvilka enkom just för sådan lyrik voro gynnande.
Bekant är, att den utmärker sig genom ett icke obetydligt mått af konstnärskap; särdeles i rhythmens och rimmens behandling.
I motsats till denna lekande konst och konstighet, förete våra gamla folkvisor den enklaste möjliga gestalten af ett eljest i många drag likartadt diktslag; en gestalt, som dock tillika, i all sin enkelhet, är starkt försatt med episka, didaktiska, ja (slutligen) humoristiska beståndsdelar.
Så beskaffad, har den, ehuru mer och mer tillbakaträngd i det tysta, mäktat fortsätta sitt lif ända inemot vår nutid.
Den har, bakom alla de konstbemödanden, som velat åstadkomma en högre vitterhet i dess ställe, gått sin egen föga bemärkta gång: icke blott såsom en öfverlemning, som omsider qvarfanns nästan blott på allmogens läppar; utan äfven såsom en oförqväfd skaparlust, som gifvit sig luft i en mängd strödda visor från sextonde, sjuttonde, adertonde århundradet, – mestadels lika anonyma, som vackra.
För den äkta Konstpoesien, då hon sväfvar i fara att förkonstlas eller bortkonstlas, skola de alla, så väl yngre som äldre, alltid tjena till medel att orientera sig vid och igenfinna rätta vägen.
De hafva, om icke ordens poesi, dock sakens; med många prisade versfoster förhåller sig tvärtom.
Man har ymniga tillfällen att derom erinras i vår samtid, der färdigheten, att kunna med ordprång eftergöra ungefär hvartenda hittills i verlden yttradt sätt af poetisk ingifvelse, har stigit till en höjd, som skulle förvåna, om den icke redan vore vanlig; så att inom skaldesångens rike, i stället för den fagra dikten, frodas nu, mer än någonsin, den fagra lögnen.
Ämnet är för dessa ordprånglare likgiltigt: hufvudsaken är ådagaläggandet af deras till alla ämnen lika passande bländskens-förmåga; Poesiens utanverk äga de i sin makt, och dermed äro så väl de, som deras beundrare, nöjda.
Också kan nästan ingenting vackert sägas, som de icke hitta på att säga – och med detsamma ohelga; endast flärden i det hela, endast det oafbrutna ståtandet, röjer dem.
Thorild utlät sig om ett visst skådespel, att det är ”skönt – och förakteligt”.
Man vore ofta frestad, att på nutidens ord-poemer och fabriks-noveller tillämpa samma omdöme; i fall skönhet kunde finnas annorstädes, än i ”lif af lif och själ af själ”.
Det är detta, som gör, att den simplaste folkvisa (om hon är af äkta art) kan ännu i dag uppväcka ur minnets dvala en hel himlarymd af natursanning, oskuld, sagovår, hjeltekärlek, ljuf sorg och menlös glädje.
Ell slags motsvarighet till den såkallade ”Mästarsång”, som i Tyskland följde på Minnesången, skönja vi deremot i maneret och tonen af vissa vitterhets-alster, som utgingo från den tidens Lärde.
Sådana äro de såsom språk-monumenter vigtiga försvenskningar af Tyska och Fransyska riddardikter, åt hvilka man gifvit namnet Drottning Euphemias Visor; sådana äro våra Rim-krönikor, – om än mera tillhöriga Historien än Poesien; och lätt skulle flera kunna uppräknas från samma tid, af dels berättande, dels (religiöst och politiskt) moraliserande art.
Att äfven detta maner öfverlefde Reformationen, och alltintill Stjernhjelms framträde saknade hvarken idkare eller vänner, ådagalägges af t. ex.
Messenii dramatiska försök; i hvilka ett genljud af Hans Sachs är märkbart,– ehuru icke till den svenske medtäflarens fördel.
Ursprungligen var detta maner ärfdt från de äldsta versificerade fransyska och tyska Riddar-romanerna.
Några af de berömdaste bland dessa voro just de, som befinnas på Svenska öfverflyttade i Drottning Euphemias samling.
Anledningen till dess upphof genom en norrsk drottning torde väl sannolikast gissas, om man antager, att hon, såsom svärmoder till den riddarprakt- och riddardikt-älskande Hertig Erik, lät ombesörja den för att dermed göra honom en angenäm skänk; och troligt är, att hon lade till grund den norrska samling, som hennes gemåls farfader, den vittre Konung Håkan Håkanson, hade föranstaltat omedelbart från originalerna 2.
Hos dessa åter, och deras vederlikar, inträffar esomoftast, äfven då ämnet är rikt på poetiskt innehåll, att utförandets eller behandlingens poesi, – när man frånskiljer behaget af en viss allmänlig stylens naivetet, – inskränkes till ställen, der den yttrar sig liksom i förbigående och blott tillfälligtvis, under det en prosaisk magerhet och långsläpighet emellanåt desto enväldigare herrskar.
Vid en sådan sjelfva urbildernas beskaffenhet, hvad är naturligare, än att de svenska efterbildningarna låta manerets brister än bjertare framstå, och dess förtjenster än tätare öfverskuggas?
Helst när man här, i följd af Svenskans dåvarande stora otymplighet, måste ännu snarare tröttna vid den entoniga versformen af de åtta- till tiostafviga rimpar, vid hvilkas läsning man hör oafbrutet på lika vis återvändande hammarslag, som förgäfves bearbeta språkets hårdhet.
Ju mera ämnet var till natur och uppfattningssätt ett krönik-artadt, – såsom just i Rimkrönikorna, – desto ögonskenligare blef det anmärkta förhållandet.
Väl är äfven
Firdusis Schah-Nameh – en ofantlig rimkrönika; men i Sveriges medeltid uppträdde ingen Firdusi.
Det är ock föga troligt, att de svenska rimkrönikornas författare gingo ut på egentligt poetiska alster, eller ansågo sig för hvad vi kalla vitterhets-idkare.
Hos de öfriga – och särdeles hos de klerker eller hofmän, hvilkas verk Drottning Euphemias diktsamling är – torde man kunna förmoda en instinkt af någon vitter utbildnings nödvändighet, en skymt af uppsåt att tillvägabringa en mera lärd poesi, oberoende af folksångs-maneret och musikens biträde.
Om så var, slog dock företaget ej bättre ut, än att S. Birgittas Revelationer långt fullkomligare uttrycka äfven det poetiska af den tidens lynne; såsom ock nogsamt visar sig i det stycke ur deras af Sierskan sjelf3 författade svenska uppteckning, hvilket Lagerbring utgifvit och för dess ”med ömhet vårdade språk” berömmer.
Eljest, så framt ej Folkvisorna funnes, vore tidehvarfvets poesi sannerligen repräsenterad på ganska torftigt vis: i fall man icke vill dit hänföra den frejdade boken ”om Konunga- och Höfdinga-Styrelse”, författad, enligt somligas gissning, af Thorkel Knutson, enligt andras af Matts Kettilmundson, enligt en tredje af Biskop Brynolf, enligt en fjerde af Birgittas farbroder, Domprosten And.
Men om än hvarje slags tankevärde, som framställer sig i ett ädelt och skönt språkföredrag, tillhör vitterheten i vidsträcktaste bemärkelse tagen: så måste väl dock medgifvas, att detta verk, som gör sin författare mycken heder, genom sitt ämne utesluter sig från vårt.
Med folkvisorna hafva föröfrigt de nyssnämnda rimdikterna tre egenskaper gemensamma: föredragets naivetet, som likväl här ofta urartar till torrhet; formens enkelhet, som likväl här blifvit en nästan alldeles omusikalisk; och författarnes namnlöshet, som väl företer det vackra, att de i eller vid sitt verk glömde sig sjelfva, men tillika är ett tecken, att konstnärs-medvetandet ännu ej hade vaknat.
Poetiska drag och ställen träffas hos dem alla; med undantag af den yngre och mindre Rimkrönikan.
Den äldre och större har deremot flera; och särdeles när hon förlustar sig med skildringar: såsom t. ex. af förberedelserna och uppbrottet till Birger Jarls Finlandståg, af festligheterna vid Konung Birgers bröllopp o. s. v.
Jarlens affärd och landstigning är sålunda beskrifven:
Han redde sig då vapen och tyg,
Mången hjelte rask och oblyg;
Hjelmar och pansar, ju mer och mer,
De vordo då gäfva4 och gjordes fler.
Hvar redde sig då i sin stad,
Och gjorde gerna, hvad Konungen bad,
Och sköto ut snäckor och löpaskutor;
Många stora penninge-knutar
Vordo då lösta och gifna dem,
Då de skulle skiljas vid sitt hem,
Och visste ej, när de komma åter.
Vridna händer, och starker gråter,
Vardt då af många fruar sedder;
Dock gläddes dem, att det var Guds heder,
Som skulle meras af den färd!
Mångt ett gammalt fäderne-svärd
Vardt då nider af väggen klängdt,
Der det hade många dagar hängt.
De följdes då fagerliga till strand,
Och helsades väl, och togos i hand;
Mång röder mun vardt då kysst,
Som aldrig kysstes sedan af hjertans lyst;
Somliga sågos aldrig mer:
Af dylik skillnad dylikt sker.
Dem blåste bör5, de seglade dädan:
De Hedna redde sig ock dess medan;
De visste väl, hvem der skulle komma
Till deras skada och ingen fromma.
De Christna lade der till hamna:
Många otaliga förgyllda stammar
Fingo hedna män der se,
Som mera måtte sörja än le.
Dem Christne gick der väl i hand,
De togo sitt baner och gingo i land:
Deras sköldar låto de der skina
Öfver allt det land, och hjelmar sina.
I allmänhet berättar hon lifligt, karakteristiskt, underhållande; hvarvid hon jemväl ofta betjenar sig af samtalsformen med mycken skicklighet och fördel.
Mera till den egentliga Poesien hör dock den i samma skepnad rimmade saga, der Alexandri Magni Historia blef, på den mäktige Bo Jonsons befallning, omdiktad på Svenska efter ett latinskt original.
Ehuru tynade eller mattade, igenkännas der utan möda ljud från rymden af Tusen och en Natt, – flägtar ur de rosengårdar, i hvilka Firdusi och Hafis söngo.
Men just dessa bemödanden, i sin oförmåga att tillvägabringa en högre och konstrikare poesi än Folksångens, lemna det afgjordaste bevis, huru omöjligt sådant var – före någon närmare och allmännare bekantskap med de forn-klassiska folkens språk och litteraturer.
Der nämligen – och blott der – förefanns en vitterhet, som i sitt slag redan var utbildad till den högsta fulländning, och hvars plastiska skönhet framställer, i afseende på sjelfva grundfordringarna för all skön form, ett mönster, lika allmängiltigt för poeternes konst, som för målarnes och bildhuggarnes.
Derför kunde ock endast umgänget med Antikens vitterhet, i mån af sitt växande till ett förtroligt och nationligt, småningom väcka de klarare begrepp om vittra yrken, det lifligare sinne för skönt innehåll och skönt språk-uttryck, hvilka omsider skulle förhöjas till fullständigt konstmedvetande.
Första anledningen och påstöten till detta umgänges allmännare befrämjande gafs, i Sverige liksom i Tyskland, af Luthers Reformation; fastän ur helt andra bevekelsegrunder, än ästhetiska.
Den ifver är bekant, hvarmed – af lika bekanta skäl – Reformationens hufvudmän, äfvensom flertalet af hennes fortsättare och beskyddare, nitälskade för de latinska och grekiska språkstudiernas uppblomstring.
Hon samverkade dertill hand i hand med den redan före hennes framträde vaknade, men nu till hennes vapenkamrat gjorda Humanism, som alltså, mer och mer, drog vinst för sitt interesse af hvad
Reformationen befordrade blott ur theologiskt.
Det kunde ej felslå, att, med den större och utspriddare kännedomen af Antikens språk, äfven skulle följa någon motsvarande kännedom af dessa språks litteraturer; och således af den verldsåskådning, den poesi, den konst med all dithörande technik, hvars oförgängliga skepnader äro i dem förvarade.
Närmast tillhands, och derföre närmast användbar till medel för smak-rening och språk-förädling, var den Romerska.
Väl hade aldrig – icke ens under de mörkaste af Medeltidens skiften – förbindelsen med henne varit fullt afbruten.
Äfven härutinnan har man gjort sig öfverdrifna föreställningar om denna tids ”kunskaps- och sede-råhet” 6.
Det är – såsom hvar man vet – ännu i dag en tros-artikel, att offentliga gudstjensten då bestod endast i messande och bedjande på ett främmande språk, och att det egentliga predikandet, eller det till undervisning lämpade meddelandet och utläggandet af Skriften och Christendoms-lärorna på modersmålet, började först med Reformationen; och likväl är det skick, hvari en närmare historisk kännedom visar sakens förhållande, ett betydligen annat7.
Ungefär likaså inbillar man sig, att äfven i verldsliga ämnen herrskade en fullkomlig obildning, samt att undervisningen i språk och andra kunskaper var så godt som ingen; ehuru den stod på långt bättre fot före Gustaf I, än under och efter honom intill den ypperlige Carl IX, som var både den nya Kyrkans och den nya Lärdomens upprättare.
Folkvisors, Krönikors, Diariers samstämmande vittsord förete oss Riddare, Statsmän, Konungar, som kunde latin och voro i alla ”de sju fria konsterna” välförfarne: äfvensom de låta oss veta, att i nunneklostren, – den tidens pensions-inrättningar, – der de adeliga jungfrurna inhämtade att spinna silke och gull, sy och väfva bilder i duk, jemte konsten att leka på harpa, undervisades de ock att ”läsa i Bibeln” och ”lära sig Psaltaren”, känna ”böcker och runemål” 8, ja (någongång) till och med latin, när de befunnos särdeles lärgiriga.
Men sannt är, att Roms inverkningar under denna tidsålder voro ändock hufvudsakligen det christna Roms, och att de fördenskull mestadels inskränkte sig till theologisk, scholastisk, öfverhufvud kyrklig beskaffenhet.
Det visserligen flerfaldigare sätt, hvarpå denna inflytelse yttrade sig hos de syd-europeiska eller romaniska folken, kunde hvarken så tidigt, eller så genomgripande, bana sig väg i Europas Nord; ty här påträffades icke blott germaniskt folk- och språk-lynne, utan tillika den art deraf, som bibehållit sig mest obemängd eller minst förändrad.
Omedelbart poetisk blef derföre Roms inflytelse här blott i en enda rigtning: den, som utgick från Kyrkosången.
I denna rigtning meddelade sig nämligen en kraft, som eldade till fortsättning på de egna eller inhemska tungomålen.
Härigenom uppkommo dels redan före Reformationen, dels i följe af henne, på dessa språk utgjutelser af christlig lyrik, hvilkas poetiska värde, jemnhögt med deras religiösa, än i dag uppbygger och hänrycker oss.
Ja: sjelfva den mera verldsligt lyriska och didaktiska diktning, der – liksom t. ex.
Biskop Thomas – en och annan klerk ville höja sig öfver Folkvisans rymd, började på sitt entoniga rimmeri göra någon användning af den latinska kyrkosångens musikaliska skick och vexelrika versformer 9.
Men denna romerska Kyrko-poesi, den skönaste art af Tempelsång som funnits alltsedan Davids tid, och hittills icke öfverträffad af någon sednare, var likafullt – och just genom sin skönhet – fastmera ett hinder, än ett befordringsmedel, för uppkomsten af en inhemsk konst.
Ty oändligt lättare föll sig, att i hennes anda och ton dikta på hennes eget språk, der styrkan, majestätet, böjligheten, välljudet kommo diktaren fullbildade till mötes, än att i det då ännu så gensträfviga modersmålet söka poetiskt uttryck för sin känsla; hvadan ock månget af de qväden, som framkallades af den tidens gudstjenst, befinnes vara författadt af Svenskar.
Dessutom tillhör det i alla fall Kyrkosångens natur, äfven sedan den blifvit öfverflyttad på inhemskt folks-språk, att väl kunna ingå i en nationlig konstpoesi såsom en af dess väsendtliga factorer, men ingalunda kunna ensam tillvägabringa den.
Ty rätteligen är all Tempelsång sjelf endast Folksång, såsom den både äldsta och högsta af samtliga Folkvisans arter; och deraf härrör, att i hvarje konstpoetiskt tidehvarf är Hymn- och Psalm-poesien desto fullkomligare, ju mer hon förmår bibehålla sin grundegenskap.
Hennes högsta möjliga konstlikhet består, framförallt, i den största möjliga enkelhet och manerets minsta möjliga enskildhet.
Medvetandet härom var ej mindre klart hos den tidens katholskt-romerska kyrkosång, än det är hos nutidens protestantiskt-svenska.
Också är i detta hänseende betydelsefullt, att den till Helgon upphöjde Biskopen Nicolaus Hermanni, som författat den vackra hymnen till S.
Birgitta ”Rosa rorans bonitatem”, är samme man, som har på modersmålet författat folkvisan om Nunnan Elisif Eriksdotter.
Man kan ej undgå, att deri varsna en företeelse af inre nödvändighet, eller af Kyrkosångens och Folkvisans ursprungliga enhetsband.
Äfven i våra dagar se vi samma frändskap fortfara.