Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och medan frun letade i den allvarsamma bruna skinn-plånboken, letade hon äfven snabbt igenom sitt minne och slutade båda förrättningarne samtidigt ...
Men vare sagdt till de unga fruarnas heder, att kanske icke hälften af penningarne gick till de nya toilettsakerna: deras patriotiska känslor öfverröstade oftast fåfängans, och de sörjde då endast öfver att de icke hade mera att umbära .....
Nästa förmiddag, då stadens herrar möttes på sina samlingsplatser, utbyttes åter de inkasserade notiserna, hvilka tyvärr dock alltid befunnos vara af den art att de visade i perspektiv idel nya förluster, dragande i släptåg med sig en mängd ännu blott anade lidanden.
Än en gång föllo tankarne tillbaka på den gamla tidens fejder .....
Det närvarande eländet stod naturligtvis djupast inpregladt på de armes anleten, hvilka bebodde sjukhusen eller lefvande släpade sig dit eller derifrån.
Det fordna kongliga bränneriet straxt utanför norrtull, från hvars välförsedda tillgångar prinsen af Hessen för tjugu år sedan tillbaka försett sin armé med bränvin och proviant, låg nu öde på båda delarne.
Men efter sin nya inredning till sjukhus var det öfverfullt af utmärglade varelser. hvilka den förödande fältsjukan kastat på plågolägret.
Redan det yttre af denna mörka byggnadsmassa med gluggar och fönster om hvarandra, hade ett hemskt utseende.
Beläget på denna flacka stenbundna mark, med Strömsvattnets sqvalpande höstvågor på ena sidan och de grå skrofliga klipporna på den andra, syntes dess omgifningar vara i harmoni med det inre af detta hemvist för sorgen, sjukdomen, nöden och döden.
Det var derföre endast en fulländning af taflan att se landsvägen ständigt upptagen af sjukbårar och dödsbårar, korsande hvarandra.
De bördor, som i dem buros, skulle finna en hamn antingen i den trånga sängen på sjukhuset, hvilken en kamrat nyss lemnat tom, eller en ännu trängre några alnar ned i Ströms-dalen på andra sidan sjön, der deras stoft fick blandas med stoftet af Carl XII:s bussar.
Ingenting föreföll derföre oftare än begrafningar.
Än såg man en likbegängelse i den tysta aftonen eller på den stormiga morgonen, hvarvid många, som funnit den eviga hvilan, nedmyllades tillsammans och der sorgmusiken bestod af endast några vänners dofva suckar, blandande sig med prestens ord och den afsjungna psalmens ljud.
Och än såg man långa praktfulla processioner, der sorgflor, fladdrande plymer, förstämda trummor, sorgmusik och salut tillkännagåfvo att någon af befälet gått densamma vägen som den ringaste af hans underlydande.
Då sprang folket af och an och trängdes om att se ståten.
Men sedan allt tystnat och månen steg upp på fästet för att ensam hålla vakt vid de dödas lägerstad, kommo stundom flere besökande till de vida kullarne, der de döda sofvo i hög, än till de små – ty kring soldaternas och landtvärnisternas hjertan hade ett starkt brödraband slutit sig, bildadt dels genom gammal förtrolig bekantskap, medan de ännu gingo på åkern och skötte sin plog och dels genom det gemensamma lidandet, som de utkämpat efter det de blifvit kallade till landets försvar.
Och lyckliga de, som med dödens segerkrans kring pannan afslutat lifvets räkning!
Der borta i de stora salarne, liksom i den ihåligt ljudande kyrkan, ligga otaliga bröder qvar, brinnande lika mycket af febern som af oron.
Så ljuda de matta rösterna om hvarandra:
”Heder och tack, herr major, för besöket!
Men jag pinas så gräsligt, att jag hellre vill höra att det snart blir slut än bida på bättring.
Jag har blott gumman mor min i lifvet, och henne helsar majorn med ett Guds frid och att vi träffas i uppståndelsen ...
Ville majorn vara så hederlig och betala den tobaken, jag fick låna af korpral Petterson, och den tredalern, som gamle Flint tjenade mig med, så är jag utan skuld och vill be godt för majorn och hanses och dö för kung och land, fast kung och land inte brytt sig stort om oss.”
”O, herre Kristus”, jemrade sig en yngling, ännu i lifvets första vår, ”låt mig hålla tillsammans tills jag får ihop hela brefvet ...
Skref, fänriken riktigt att jag älskade henne intills det skymde för ögonen in i bleka döden?
Visst hade hon sant i det, som jag inte då trodde, att vi aldrig mer skulle träffas, sedan vi skildes.
När kungens bud kom, gick vi i fred och gladt hopp på giftermål och lycka, men nu är det i stället döden som skall föra oss tillsamman.
Och vår helige frälsare och herre, som jag alltid älskat och som bättre förstår hvad han gör än jag förstår det, vill visst förlåta att jag så ofta tänker på min hjertans vän, då jag borde tänka på honom.”
”Ack, Jesus, se – der bär de bort min trogne kamrat Hans Halling!
Farväl, Hans ...
Nå, nå, jag följer snart ...
Käre löjtnanten, var så beskedlig och ställ om så att Hans och jag få ligga i samma hög – jag dör nog innan vagnen går i morgon bittida, så att vi ändtligen bli jordfästade på en gång.”
Så gåfvos från hvarje säng kommissioner och uppdrag, utom från de sängar, från hvilka man för stunden gjorde utbyten ...
Suckar, klagan, ve och jemmer – men dock nästan öfverallt mannamod och förtröstan på en glad uppståndelse.
De, som dogo hedersdöden af blessyrer, dogo med stolthet – de, som fältsjukan bortsopade, med undergifvenhet.
Huru mången enslig sommarafton, sedan skymningen inträdt, har jag ej vandrat utefter Strömsvattnets strandbryn med blicken på det gamla mörka bränneriet, som alltid bibehöll sitt namn.
Och huru många gånger har det ej då tyckts mig som om ur dessa gluggar och fönster bleka gestalter framtittat, medan sjelfva landsvägen darrat under fotstegen af de många långa likprocessioner, som här gått fram – ty äfven under 1814 års krig var här sjukhus.
Efter detta sistnämda krig omskapades bränneriet till boning för dåvarande lasarettsläkaren, sedermera provincialläkaren doktor Landeberg, och under mången vinterqväll ljöd i det gästfria hemmet sång, dans och musik i de fordna sjuksalarne, der ungdomens lätta fötter nu sväfvade öfver de tiljor, som så tunga steg hade trampat ...
Slutligen försvann äfven detta skuggspel .......
Men vi hafva kommit alltför långt från ämnet.
Vi befinna oss nu i enkeborgmästarinnans förmak.
Staden hade nemligen vid denna tid tvänne borgmästarinnor; och om vi ej förut varit i tillfälle att nämna dessa damer, så har det ingalunda skett derföre att icke såväl den regerande borgmästarinnan som enkeborgmästarinnan vore värdiga ämnen att framställa, utan endast derföre att det icke hittills så burit till.
Men nu, under den allmänna nöden, då doktorinnan Marin inkommit med förslaget att damerna måtte ha en särskilt kaffeklubb, der de ömsom hos hvarandra kunde få utbyta sina meddelanden, tankar och förslager, hade de bägge borgmästarinnorna för första gången dragit jemnt och beslutat ingå i föreningen, hvilket naturligtvis icke ålade dem att vara af samma tanke ...
Fru postmästarinnan Johanna Klase har för närvarande ordet.
”Jag vill aldrig bli salig, mina kära fruar, om jag behöfver taga tillbaka ett enda ord af min rapport!
Hans furstliga höghet prins Kristians adjutant öfverste
Darre har berättat det för en norsk officer, som är slägt med en min vän – onämd är bäst – och han har sagt att fred skall det bli, om kungen icke åter slår fnurr på tråden.
Och den förbålt hygglige baron Posse är åter underhandlare, så att med guds makt skola vi väl få någon lisa på eländet ... eller hvad tror ni sjelfva?”
”Jag”, sade borgmästarinnan Lundström med någon vigt på ordet, ”är kanhända genom min man i tillfälle att känna till denna sak, och det är med ledsnad jag nödgas motsäga den vackra nyheten, åtminstone tills vidare.”
”I alla fall”, inföll fru Margreta Smith, som nu urdruckit sin kaffekopp, ”är det icke ett stillestånd som hjelper oss ifrån alla våra galonerade gäster: det är slut på kriget som vi och hela landet behöfva, innan vår sista lifsmärg blifvit utsugen.”
”Åh”, tog värdinnan till ordet, ”fruarna kunna trygga sig vid, att antingen det blir något bevändt med stilleståndet eller ej – och i trots af din spådom, min bästa kusin och efterträderska, tror jag ändå att det går igenom – så lär det derföre icke bli ända på kriget, såvida icke något stort omslag inträffar!”
”Hvad det angår”, inföll med hastig brytning i rösten fru rådmanskan Helena Dittmer, ”har jäsningen aldrig varit farligare.
Det kan jag gerna säga nu, då ingen förbehållsamhet är af nöden.
Och hvad landet behöfver är en man, så klok att han kan laga våra skador genom andra medel än funderingar och pennfäktningar.”
”Just hvad jag tänker!” återtog fru Klase.
”Och vid högra flygeln torde det väl finnas en man, som icke blott kan gifva ett godt exempel åt den venstra, utan äfven åt de sölande och obeslutsamma herrarne deruppe i Stockholm.”
”Kära kusin”, inföll bleknande stadens vördade pastorska, som icke var så alldeles af samma politiska färg som de öfriga damerna, ”kusin yttrar ganska vådliga tankar!
Men skulle det vara fråga om den person, som förut var befallningsman öfver venstra flygeln och som tog tillbaka positionen vid Prestbacka, vill jag tro att något misstag råder.
Han var en alltför förtrolig vän till general
Armfelt att man skulle kunna föreställa sig något otillbörligt.”
”Otillbörligt?” utbrusto ett par af damerna.
”Ja, ty Gud torde nog upplysa vår beklagansvärde och missledde konung.”
”Nu”, utbrast värdinnan, ”upplyser honom ingenting annat än en blixt och ett åsklag.
Och om öfverstlöjtnant Adlersparre, som jag tycker vi lika gerna kunna nämna vid namn, verkligen utgör det hemliga föreningsbandet mellan fäderneslandets missnöjda män, så bör väl intet klander träffa honom.
Minst tycker jag att kyrkans patronessa skall försvara ett elände, som tillåter att man tar ifrån oss till och med Guds hus och nödgar oss ta vår tillflykt till ett litet provisionelt predikorum, der icke ens sextondelen af de bedjare, som behöfva bedja, kunna rymmas.
I detta ögonblick inträdde doktorinnan Marin, alltid efterlängtad och välkommen.
”Nå, mina damer, ni har väntat på mig, gissar jag – men jag kunde icke hjelpa att jag blef uppehållen ...
Tänk er, den unge hygglige löjtnant F. har nyss dött på det ohyggliga sjukhuset!
Den ynglingen var lik kusin Gretas förtjusning, den präktige Oxenstjerna.”
”Ingen liknar honom.
Men nog kunna vi se att något mera uppehållit dig, min kära doktorinna, än underrättelsen om den unge löjtnantens slut.
Frid öfver honom och alla, som hunnit till den sömnen!”
”Ja, frid öfver honom!
Jag hade så gerna önskat honom en ärofullare död; men, gunås så visst, vi lefva icke i tider, då man hinner sjunga långa sorgesånger öfver de vänner, vi förvärfva i dag och förlora i morgon!” afgjorde fru Marin hastigt, medan hon expedierade sitt kaffe och beredde sig att framkomma med hvad som vidare hade uppehållit henne.
Knappt hade hon också nedsatt koppen, förrän borgmästarinnan Lundström, som vanligen af princip var fåordig, ty hon ansåg en djupsinnig tystnad mest passande för sin värdighet, tog ordet före någon annan: ”Hvad nytt eljest, kusin?”
”Jo, någonting, som jag åtminstone vill förmoda att ingen skall säga sig förut ha haft reda på.”
”Att prins Kristian är vid Svinesund och tänker på något farligt?”
”Att kungen beslutat sig till att icke undanhålla de engelska pengarna, utan släppa ut dem i landet?”
”Att några pålagor blifvit indragna?”
”Att chefen vid högra flygeln tar emot budskap från de missnöjda och skickar ut sina adjutanter på vägar och stigar?”
”Tyst, tyst då ...
Prins Kristian, som är en engel, håller sig stilla; och kungen, som icke är en engel, har alla händer fulla med annat än pengar, vare sig engelska eller svenska.
Och den stora kongliga konseljen skulle skratta den i skägget, som tänkte på minskning i pålagor, just när den tänker på medel att finna namn för nya.
Hvad slutligen beträffar öfverstlöjtnant Adlersparre, så är han en stor filosof, som ni ju vet lemnat ifrån sig befälet och lefver helt isolerad på Sofielund, hvilket, förstås, icke hindrar att han vet allt hvad som händt, händer och skall hända.”
”Nyheten gäller bestämdt honom?”
”Kanhända.”
”Men”, upptog fru postmästerskan Klase, ingenting har kommit hvarken med ordinarie eller den extra posten i dag.”
”Prat, prat, kära Johanna!
Posten – det vet jag visst ...
Bättre då att ha nyckeln till någon lefvande postväska.
Och för att nu icke längre pina er, mina kusiner och fruar, så veten att en högst allvarsam demonstration har skett ...”
”.... af Adlersparre?”
”Just det!
Kungen hade efterskickat honom ...”
”Och han har rest?” inföll pastorskan.
”Vid sin audiens skall han säkert lyckas att få tala förnuft med hans maj:t.”
”Han har nog gjort bättre än så!” återtog fru Marin.
”Han har rest några mil, men stjelpt på vägen och vändt om.
Det var geni!”
”Huru?”
Det var eget att se hvilka olika intryck visade sig på fruntimrens ansigten vid såväl sjelfva nyheten som tillägget.
En del uppfattade fullkomligt hvad fru Marin menade med geni, en annan del upprepade blott sitt: ”Huru?”
”En sådan vältning, mina fruar,” fortfor berätterskan, ”är utan tvifvel en blixtrande idé, som Gud fader sjelf tillskickat honom, ty hade han först väl kommit till Stockholm, så vete kungen och vår herre hvad slutet blifvit.
Nu är åtminstone något bestämdt gjordt; och om han haft en idé, så får han nog flera.”
”Således,” menade pastorskan nedslagen, ”kan han anses hafva tagit ...”
”... ett jättesteg”, utbrast värdinnan, ”det är säkert!
Och antingen det sedan blir han eller någon annan som tar ut steget, så låtom oss fröjda oss i hoppet att vårt olyckliga fosterland skall finna försvarare, innan det blir en fullkomligt nedtrampad fotapall för främmande konungar i stället för ett säte åt våra egna.”
”Bra, min borgmästarinna!” inföll fru Margareta Smith. ”Du har talat som en äkta patriotisk qvinna, och vi dela säkert alla din uttalade tanke ...
Men nu föreslår jag att vi lemna det allmänna för att kasta en blick på det enskilta, hvilket förnämligast bör vara målet för våra möten.”
”Det är sant!” yttrade borgmästarinnan Lundström ... ”Låt höra mera!”
”Jag tycker då att, i en tid så nedslående för sinnena som denna, det är riktigt motbjudande att höra dansmusik och begrafningsmusik ständigt blandas; och jag kan icke finna det just nödvändigt att vi låta våra döttrar ge exempel åt en mängd andra fruntimmer, gifta och ogifta, att besöka dessa samlingar, der herrar militärer dansa bort sina bekymmer, medan de på samma gång uppväcka en hop fåfänga och dåraktiga tankar hos qvinnor ännu för unga att sörja öfver att dårskapen ligger så nära bredvid den stora förödelsen.
Tänk sedan på, mina fruar, hvad det för män och fäder skall vara påkostande att skaffa penningar till grannlåt, då man ofta saknar dem till bröd!”
Detta allvarsamma behjertande väckte en lika liflig sympati som antipati.
De strängaste fruarna erkände rättvisan i anmärkningarne och ingingo gerna på att motarbeta den forsande strömmen af flärd och nöjen.
Andra trodde undvikande att det kanske var nödvändigt för herrar militärer att genom dessa förströelser hålla modet uppe.
Men snart förenade sig lyckligtvis alla i förslager till flerfaldiga inskränkningar, hvilka kunde bidraga att lindra den fattiga befolkningens bördor ...
Köken voro ju redan öfverfyllda med tiggare.
När öfverläggningarne hunnit till denna punkt, erinrade sig doktorinnan Marin ett något angeläget förhinder.
Händelsen var att, sedan den tilltänkta ”cirkeln” vred sig på rosten, vänskapen med den intime odräglige vännen major von Otter också vred sig.
Hennes närvarande politiske intime, hvars namn vi endast antyda, var major B–sköld, som hon just samma afton skulle se på en kopp té.
Detta var minsann icke ett tillfälle att försaka, ty majoren var ännu innehållsrikare på onda och goda tidningar än major von Otter varit.
Från slutet af december till början af mars.
De bref, som här framläggas och hvilka vi gerna kunna gifva namn af damernas förpostkedja mellan Strömstad och Karlstad, äro icke försedda med särskilt dato, hvilket dock icke hindrar att ställa dem i någorlunda kronologisk ordning.
Från postmästerskan fru Johanna Klase i Strömstad till fru direktörskan Lovisa Apeltoft på Hjelmby å Dalsland,
Min bästa och kära Lovisa, min hederliga gamla vän!
Jag hoppas du icke vill tillräkna mig att ditt bref under flera postdagar fått ligga obesvaradt!
Men det här välsignade postväsendet – vare detta utan skryt sagdt – hvilar minst lika tungt på mina skuldror som på min mans.
Jag beklagar mig likväl icke deröfver: jag eger af naturen mera ruff i mig än min kärälsklige gamle gubbe, som platt icke har något lag att reda sig med de styfmuntaste officerarne, när de komma hit och skrika om misstag, slarf och andra fel på postkontoret, om de icke få de bref, som väntas.
Men den, som då sätter stora miner på sig, det är Johanna Klase, som allt i nödfall kan lära en officer mores, då han misstänker kontorets heder, d. v. s. vår.
Värst att handskas med äro dock dessa benglar, hvilka föra kurirposterna.
Jo, sådant skulle du bara en enda gång vara med om.
Oss emellan sagdt, kan jag väl ändå tillstå att det är en bra stor lycka att doktor Marin icke föll på den idén att blifva postmästare i stället för läkare.
Doktorinnans nyfikenhet är, minst sagdt, vådlig, och vid vissa tillfällen kan hon bringa den, som har så vigtiga saker som jag om händer, i riktig förtviflan.
Det är också temligen förtretligt och hårdsmält att hon anser sig veta allting bättre än jag, som, efter hvad du, min kusin, nog inser, bör veta mer än alla andra, ty hvar talas det mer huller om buller än på postkontoret, der officerarne stå med sina halflästa bref och skrika den ene öfver den andre, för att vederlägga eller bekräfta hvarandras påståenden.
Men nu ändtligen har jag då haft den djupa tillfredsställelsen att riktigt kufva doktorinnan, och det är för denna storkonstiga och outransakliga nyhets skull som jag släpper alla göromål och skrifver till dig ...
Hör nu här, Lovisa!
Tänk dig, i går hade jag följande rapport med mig till vår fruntimmersklubb – posten var kommen nyss, innan jag gick – att hans danska maj:t låtit i en luftballong (tänk dig en luftballong) öfverskicka från Danmark till Sverge en hop proklamationer, som, efter hvad jag hörde officerarne säga, gå ut på ingenting mindre än att svenskarne skulle affalla från sin rättmätige konung och på något sätt sammanslå sig med grannen på den leden.
Jag kan icke bestämdt säga dig huru orden föllo sig, men något grufligt skamligt var det.
Och mera blygsam i anspråken var kung Fredrik, då han som volontär följde prinsens af Hessen trupper den gången, då de skulle hjelpa ryska kejsarinnan.
Skamligast är dock att oredan i landet skall vara så stor, att främmande makter våga skrifva sådana bref till oss, om de också skickas i sjelfva luften.
Hela denna sak har gjort en ofantlig uppståndelse.
Julhelgen står för dörren – hvilken jul, min kusin ... hur står det till vid den nästa?
Att nu tala om något annat, så har jag till dig ett synnerligt vigtigt ärende från Lena Dittmer.
På Dalsland har ni ännu alltid ett godt och hederligt tjenstfolk, då här åter, ”inför lefvande gud”, som min goda granne majorskan d’Orchimont säger, icke fins en enda pig-själ som man kan lita på.
Lenas önskan och ödmjuka anhållan vore att du ville vara god och skaffa henne så fort som möjligt en eller två dugtiga kokerskor.
Deras förnämsta egenskap behöfver dock icke ligga i konsten att koka – den kan nog Lena lära dem – men de böra vara afskräckande fula, fula som synden.
Lena inbillar sig att i det fallet hennes matvaror skola bli drygare.
Jag har icke hjerta att förstöra hennes förhoppning, men det säkra är att våra kokerskor här i Strömstad, om de också vore fula som Belzebubs egna döttrar, ändå skulle få soldatkurtis.
Jag tycker mig se hvad kusins födda adelssympatier, som alltid vidvarat äfven sedan kusin gifte sig till en borgerlig ställning, skola lida af allt detta klander mot majestätet.
Men låt oss aldrig tänka på någonting enskilt, utan blott på det allmänna, och den starka orkan, som susar omkring oss.
Kusins värda fru syster i Karlstad, den galanta kammarrådinnan, är i den vägen långt friare.
Jag vill aldrig tvifla på att ju kusin gör mig den stora glädjen att skicka mig hennes sista bref, då jag får emottaga svar på detta.
Med den allra största vänskap och tillgifvenhet kusins eviga vän
Johanna Klase.
Från fru direktörskan Lovisa Apeltoft på Hjelmby till fru postmästerskan Klase i Strömstad (med inneslutet bref från Karlstad).
Min värderade kusin!
Då vi under denna svåra tiden nu kommit så långt fram på året, har kusin förmodligen trott att jag antingen vore mycket otacksam för kusins välvilja eller ock blifvit död och begrafven.
Men ingendera delen.
Jag har i stället varit sjuk af sorg öfver allt elände, som äfven vi ha att se på.
Hvad än inträffar, vill jag hoppas att Dalregementet, der jag har min son, aldrig blir overksamt i hvad som kommer att hända.
Mina tankar äro nu något förändrade, och jag kan åtminstone, utan att emotse en slagattack, utsäga de orden att här kanske blir en jordbäfning i stället för en orkan.
Gud nådeligen bevare emellertid höga öfverheten, som jag från min barndom lärt att dyrt vörda!
Jag innesluter dem nu som förr i min aftonbön, och deri skall jag aldrig göra någon ändring; men jag har i min trogna bön tillagt de orden: ”Välsignade herre i himlen, om det är ditt behag, så öppna höga öfverhetens ögon, att den icke längre må gå i blindhet för styggelsen i landet!”
Och efter detta vill jag ytterligare lägga till:
”Måtte någon rättskaffens stor menniska och redlig fosterlandsvän stiga fram till majestätets tron och tala ett ord för sanningen!”
Ty min ödmjuka öfvertygelse är, att om konungen blott en enda gång finge sanningen in i sitt hufvud, skulle han ej längre låta bedraga sig hvarken af sig sjelf eller andra.
Om jag vågade taga på mitt samvete att säga, att konungen beginge en dumhet, så skulle jag säga att han begick den allra största, då han skilde sig ifrån sin rättsinnige vän baron Armfelt.
Kusin kan icke föreställa sig med hvilken hög grace denne store ädling kysste min hand, då vi träffades hos min svägerska majorskan Hay!
Också ingick från den stunden det förträffligaste förhållande mellan generalen och mig, och jag hade det nöjet att för hans eget bord skicka honom de utvaldaste gödkalfvar, det yppersta färska smör och de förnämsta spanska ägg, som min egendom kan prestera.
Hans tacksamhet var admirabel liksom han sjelf.
Angående kommissionen om kokerska till Lena Dittmer, har jag nu lyckats få tag i en med blott ett öga, men det så skarpt och röjande så mycken ondsinthet att jag ville se den soldat, som skulle våga sig fram till henne med en artighet, vore han än så hungrig att han hade lust att bita sig i fingrarne.
Enligt din önskan sänder jag det sista bref, jag erhållit från min syster Karin – det bär så väl till att det är alldeles nytt: jag fick det i går afton.
Och det är onödigt att bifoga några kommentarier – dess vigt är af den art att den talar sjelf.
Gud gifve sin nådiga hjelp åt oss alla, önskar
din förtroliga vän
Lovisa Apeltoft,
född Hay.
Jag är förtviflad, kära Johanna, att detta bref till dig åter blifvit liggande fjorton dagar, men jag hade så när tagit knäppen af förskräckelse, då, samma stund jag skulle försegla det, här kom en af de kringresande adjutanterna, som, när han låg här öfver natten, meddelade att Dalregementet, som blifvit draget åt Karlstad till, snart skulle komma att vara med i en farlig lek.
Hvad sa’ jag om jordbäfningen!
Ännu är mitt hufvud upp- och nedpåvändt.
Men jag skickar dig nu Karins allra sista bref, som jag fick just i dag för en timma sedan.
Gud hjelpe oss öfver mars månad!
Densamma.
Det innelyckta brefvet från Karlstad lydde så:
”Min älskade Lovisa!”
Visst hafven j svårt, ja odrägligt på Dal; och i Bohuslän, menar jag, ha de det väl än värre.
Jag begriper icke hvad de rättnu i Strömstad kunna ha att äta – men för närvarande går dock ingenting upp emot hvad som tilldrager sig hos oss.
Allt ifrån den dag, då öfverstlöjtnant Adlersparre flyttade från Sofielund in till staden, der ingen ville begripa hvad han hade att göra, när han ej vidare egde något befäl, alltifrån den stunden kan man säga att Karlstad småningom antager skick och ställ af en myrstack i stället för en stad – en myrstack i dubbelt fall, ty icke blott en oväntad mängd krigsfolk drages hitåt, så att de hvimla som myror, utan alla både kloka och okloka menniskors hufvuden äro också fulla af myror.
Och hvad är här icke allt att begrunda!
Regementena hitkommenderas, och ändå håller sig allt så tyst som om ingenting skulle röra sig ur fläcken.