Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skymningen hade sänkt sig ned öfver de gröna schaggsofforna, och under den brunpanelade läktaren var det mörkt.
– Reser du hem i jul? sade Hultin.
– Nej, sade Grane dröjande.
Jag stannar alt här.
– Ah, hvarför det?
– Jag hinner inte min tentamen.
Grane satt förströdd och såg på, hur en kypare gick omkring och tände gaslågorna.
Han tänkte på sitt hem och undrade, om föräldrarna anade verkliga skälet till hans uteblifvande.
Han kunde ej resa hem.
Han ville vara i ro.
Han var trött på dessa olidliga dispyter utan uppehåll och utan resultat.
– Går vi nu? sade Grane till sist.
– Jo-o.
Jag skulle på en liten vira i kväll.
Lars Johan hade hela tiden setat tyst, öfverväldigad af den visdom han hört.
Han reste sig långsamt och kom bredvid Grane, när de skulle gå ut.
Hvad han hviskade i Granes öra, när de passerade genom salen, vet man inte.
Men så fort man efter denna dag kom att tala om Hultin,
yttrade Lars Johan altid sin alvarliga åsigt om hans kunskaper:
– Han är en djäfvel i filosofin.
Jag har hört hans afhandling.
Det var själfva faen, hvad den var bra.
När det blott är ett par dagar kvar till julaftonen, när man ej kan gå på besök i en bekant familj utan att stöta på skurmadamer, julgran och bakbullar, när gatorna vimla af köplystna och glada människor med paket i händerna och löjen på läpparna, och när det så lidit mot eftermiddagen och börjat bli mörkt, och man gått hem och satt sig till hvila en stund med ryggen lutad mot gungstolens spjälor, då stiga minnena upp inom en, som bubblorna stiga upp ur dödt, stillastående vatten, och då breder sig liksom ett töcken ut öfver tankarnas oroliga flygt, och man känner sig så främmande och illa till mods i ett studentrum, hvilket står för en med intrycket af de vanliga dagarnas arbetstyngda enahanda.
Och är man då 21 år och därtill en smula fantast, så kan man till och med försjunka i melankoliska fantasier, som efteråt kunna te sig komiska nog, ja, man kan rent af förfalla till att skrifva vers, hvilka hafva till utgångspunkt, att den olycklige skalden är ensam, ensam i hela verlden, öfvergifven och hemlös, utan huld och skydd.
Grane hade efter sitt besök hos professorn skrifvit hem, och på de sista två månaderna hade han fått mer än ett bref hemifrån.
De hade alla varit vänliga, och han var altid glad, när de kommo.
Men ändå störde de honom i hans arbete, upprörde hans tankegång, bragte honom ofta för en hel dag aldeles ur fattningen.
Ty midt ibland all vänlighet gömde de altid en brodd af bitterhet, som satt kvar i minnet länge efter det att de vänliga orden voro glömda.
Och han, som bäst af alt tyckte sig behöfva lugn, lugn för att finna ... ja, hvad?
Någon hade en gång skrifvit till honom om att »finna sitt eget väsens melodi», och han hade då tyckt, att det lät vackert och var vackert.
Men å andra sidan syntes det honom för lätt och luftigt, och på sätt och vis också för litet.
Men någonting i den vägen var det väl i alla fall, han sträfvade efter.
Nu var det inte fritt, att brefven från hemmet nästan retade honom.
Ty alla innehöllo de dessa fromma ord och önskningar, som bragte honom i harnesk och framlockade hans motsägelseanda.
Hans egna bref till hemmet blefvo verkliga små afhandlingar, och detta både irriterade och tröttade honom.
Inte var det sådant, som skulle utgöra föreningsbandet mellan föräldrar och barn.
En underlig, formlös längtan fylde honom, en längtan efter att få sitta i ett ljust rum och känna trefnaden omkring sig, efter att höra vänliga ord, att få glädas åt andras tankar, medan han visste, att andra gladdes åt hans.
Villrådig stod han vid fönstret och såg länge ut öfver den lilla trädgården midt öfver gatan, där sparfvarna längesedan flytt för skymningen, och där snön låg tät på äppleträdens nakna grenar.
Då kom han med ens att tänka på Schultz.
Schultz och han hade ju varit vänner alt sedan skoltiden.
Det fans något så egendomligt hos Schultz, som altid väckt hans sympati.
Han var en tyst, fantasirik, dämpad natur med en nästan kvinligt vek känslighet.
Dessutom hade Grane altid haft intrycket af, att Schultz hörde till dem, som ej förstå konsten att sparka sig fram i verlden.
Han hade något i sitt väsen, som tydde på, att han skulle kunna lida utan att fördärfvas.
Och detta öfvade stor dragningskraft på Granes mera egoistiska natur.
Han tog hastigt på sig öfverrocken och stoppade ett par cigarrer i fickan för att ha med sig, i händelse den andre ej skulle hafva några hemma.
Ty i kväll skulle de ha det riktigt trefligt, ställa till med familjelif, röka och prata, så som man endast kan, när gardinerna äro neddragna, lampan är tänd, och intet arbete väntar.
Ute var det skymning.
Tung och grå hängde himmelen öfver domkyrkotornens trubbiga spetsar och de gamla krokiga byggnaderna, som ligga rundt omkring.
En kort, kall vindstöt svepte då och då fram genom Sankt Eriks gränd, medan gaslyktan midt emot brunnen lyste matt.
Vattnet vid kvarnfallet forsade häftigt fram under den tunna isskorpan, och i luften flögo glesa, isiga snöflingor.
Grane gick öfver
Dombron och in i ett hus på Sankt Pehrsgatan.
Han kände en ordentlig fruktan för, att Schultz skulle vara utgången, och han gick för säkerhets skull in på gården och tittade upp åt fönstret.
Nej, det lyste verkligen.
Och med långa steg sprang han uppför trappan, knackade lätt på dörren och steg in.
Det brann i kakelugnen och Schultz stod framför brasan, medan han sakta makade om bränderna med eldgaffeln.
Han såg så besynnerlig ut, att Grane tvekade och ett ögonblick blef stående vid dörren.
– Stör jag dig?
– Nej, för ingen del.
Grane tog af sig öfverrocken och lade den på sängen.
Schultz började under tystnad att gå fram och tillbaka på golfvet.
– Hur är det med dig? sade Grane till sist.
Har det händt något?
– Nej, det har det visst inte.
Grane tyckte, att Schultz såg förlägen ut.
Och när vännen gick förbi sitt klädskåp, tittade han bakom det, och hans läpp krusades.
– Ja, det är inte värdt att hymla längre.
Kom fram du.
En liten, smal flicka med ett par gråa, spelande ögon, kattaktigt mjuka rörelser och enkel, snygg toalett kom fram bakom skåpet.
Grane var, som nämdt, ett undantagsfenomen i dylika frågor, och han studsade därför.
En flicka hos Schultz!
Schultz, som han trott stå så högt ...
Han var nervös och skulle hälst velat gå sin väg.
Han kände, hur blodet sjöd inom honom, han blef aldeles matt i knävecken, och han bugade sig tafatt.
– God afton.
Flickan neg, slog blixtsnabbt upp ett par snåla ögon, hvilka liksom värderade honom, och slog lika plötsligt ned dem igen.
Schultz skrattade.
– Nå, vill ni inte slå er ner framför brasan och prata en stund.
Tag af dig kappan du, sade han för flickans räkning.
– Tack, snälla Artur, men jag skall ändå gå snart.
– Åh, se så.
Gör dig inte till nu.
Och han knäppte ogeneradt af henne kappan, tog henne om lifvet och drog henne ned på en stol.
– Vill du ha en cigarett?
– Tack, lilla grisen.
Hon tände, kastade sig själfsvåldigt tillbaka i stolen och värmde fötterna mot elden, medan hon hela tiden från sidan iakttog Grane, som hade satt sig i soffan, för att vännen ej skulle kunna se, hur blodet kom och gick på hans finhylta ansigte.
Han var i en orolig sinnestämning, gommen var torr, och glasen på pince-nezen blefvo immiga.
Som genom ett töcken såg han rummet, däri han setat så ofta, det höga fönstret med den mörkblåa rullgardinen, bokhyllan med sina oinbundna, noggrant ordnade böcker, den brunsitsiga länstolen, i hvilken flickan nu satt, och den blågråa kakelugnen, i hvilken glöden brunno med små blåa, fladdrande lågor.
Så sutto de en god stund.
Ibland böjde sig
Schultz fram emot flickan och hviskade något till henne.
Plötsligt reste hon sig upp och kastade den utrökta cigaretten in bland glöden.
– Nej, nu får jag rakt lof att gå.
Annars blir jag olycklig för mamma.
När får jag se dig igen, lilla grisen?
»Lilla grisen», det är uttrycket, tänkte Grane.
Och han undrade, hur det skulle kännas, om någon kallade honom för »lilla grisen».
Han reste sig upp för att taga henne i hand och säga farväl samt gjorde ett klumpigt försök att taga henne om lifvet.
Hon vred sig behändigt undan hans tag, skrattade med ett lågt, välljudande litet skratt och trampade honom i det samma på foten, så att hennes knä rörde vid hans ben.
– Förlåt, sade hon med näpen, tillgjord stämma.
Schultz betraktade dem med ett eget leende och följde sedan flickan ut i förstugan.
Där dröjde de en god stund, och Grane hörde genom den stängda dörren, hur de hviskade och skrattade.
En gång tyckte han sig uppfånga ljudet af en kyss.
Hela hans kropp var feberhet, och hans tinningar bultade.
Schultz kom in.
Han satte sig tyst vid elden igen och rökte utan att säga ett ord.
När han slutat sin cigarr, kastade han den bland glöden och lutade hufvudet mot handen.
Därpå sade han, utan att se på Grane:
– Är det möjligt, att du aldrig ...?
Grane for till.
Han satt just och tänkte på det samma.
Hur är det möjligt, att jag aldrig ...?
Men det låg en så djup smärta i vännens röst, att han kände sig orolig.
– Nej, sade han med osäker stämma.
Jag har aldrig ...
Aldrig i mitt lif.
Men jag vet inte, hur länge det kan räcka, tillade han kort.
– Hur gammal är du? sade Schultz efter en stund.
– Tjuguett år.
– Hm.
Schultz reste sig, flyttade stolen från kakelugnen och satte sig lugnt midt emot Grane.
– Du är idealist, sade han, men utan en skymt af ironi.
Jag känner till det där.
Jag har varit så själf.
Grane log förläget, tog en pappersknif från bordet och förde den häftigt upp och ned mellan fingrarna.
Det var, som om rörelsen lugnat honom.
– Det är eget, sade han.
Men vid alt, som jag älskar och tror på i lifvet, så möter mig städse samma svar från andra: »Jag känner till det där.
Jag har varit likadan själf».
Och du vet, att jag ej velat, ej kunnat lefva tillsammans med lösa kvinnor.
Så ofta jag talat härom med någon, har man gifvit mig detta svar.
Ibland tror jag också, att svaret är berättigadt.
Ty det fins mycket, som man känner sig polemisk emot med orätt, därför att man ej lärt sig att se sakerna rätt, mycket, som man måste lära sig, att det måste ske, äfven om det svider.
Men felet är, att detta svar kan begagnas i alla väder.
En tjuf kan också säga åt en, som är antipatisk mot stöld: »ja, jag känner till det där.
Jag har varit likadan själf.
Det var en tid, när jag tänkte som du.»
– Och hvilken fähund som hälst kan upprepa det om sitt föregående och åberopa sitt felsteg som en i lifvet vunnen erfarenhet, hvilken bör lära en annan att icke tro sig säker.
Jag menar ...
Det är så svårt att afgöra, när detta svar innehåller en lärdom eller en brutalitet.
– Sant.
Men i en fråga som denna betyder det väl något, om svaret kan afgifvas af det jämförelsevis stora flertalet.
Och i fråga om könsumgänget har hvarje människa ett votum att afgifva.
– Ja, majoriteten skall ju afgöra.
Grane fick en min af lillgammal ironi.
– Bah. Citat af Ibsen eller af någon annan, sade Schultz, och hans läppar slöto sig hårdt med en liten smackning mot hvarandra.
Hvart tror du man kommer med citat, när det gäller att reda sig i lifvet?
Ja, låt oss inte komma in på kvinnofrågan och talet om alla de olyckliga kvinnor, som lida för männens missgärningar.
Jag känner till alt det där, och det är ju ej första gången vi tala om den här saken.
Men det är något, som frapperat mig.
Har du inte lagt märke till det?
Att man inte kan beröra denna fråga i ett sällskap af unga män mellan tjugu och tjugutre år, utan att alla förstummas.
Man märker ryckningar i deras ansigten, och ett drag af oändlig sorg har jag mer än en gång tyckt mig läsa i mångens ansigte.
Du kan vara viss om, att inom ett par år skall literaturen vara full af denna fråga.
Början är redan gjord, men mera kommer.
Men inte är frågan afgjord med, att man helt sonika proponerar könens likställighet.
Det är ungefär lika dumt att föreslå almän sedlighet som almän osedlighet.
– Tror du då, att tillståndet altid skall förbli sig likt?
Då vore lifvet eländigt, ja, värre än så.
Granes röst lät sorgsen.
Han bet häftigt i pappersknifvens blad, och det darrade tårar i hans ögon.
– Nej, för ingen del, sade Schultz, och hans ögon glimmade varmt mot Grane, för ingen del.
Jag tror också, att man genom en stor, långsamt gående sedlighetsträfvan småningom skall komma fram till denna likställighet.
Det är mycket, som talar däremot.
Men ännu tror jag därpå.
– Lyckligtvis, tillade han med ett underligt leende.
Han teg en stund och fortsatte därefter:
– Men ser du, det är en sak man glömmer, när man talar om detta.
Och man glömmer den kanske egentligast därför, att man ej törs tala om den.
Vi ha blifvit så fina, så ästetiska, så ömsinta och så känsliga.
Gudbevars.
Men det är något, som skall behandlas först, innan man kommer och predikar sedlighet så där hux flux i största almänhet.
Grane ryste till.
Som en dallring gick genom hans nerver, en snabb aning.
Han såg ej tydligt, och med onaturligt säker röst frågade han:
Den andre såg ned och svarade lågt:
– Gossesynderna,... det där, som man inte törs tala om ...
Grane släppte pappersknifven utan att veta om det.
Den föll med en smäll till golfvet, och Schultz såg upp.
Grane satt blek och stirrade medvetslöst mot lampskenet.
Det var första gången, han hört någon tala på detta sätt.
Schultz reste sig upp och gick fram till Grane.
Det kvinligt känsliga och deltagande, som fans i hans väsen, trädde fram i själfva den åtbörd, med hvilken han lade sin hand på vännens arm.
Han resonnerade icke längre, han talade till en människa i nöd, som behöfde honom:
– Förlåt mig.
Grane skakade på hufvudet.
– Stackars min vän.
Rösten lät mild och vek som från ett barn, och Grane kände, hur vännens fingrar krampaktigt grepo om hans arm.
Därpå släppte
Schultz sitt tag och gick i tankar fram och tillbaka i rummet.
Det blef en lång tystnad, under hvilken glöden slocknade i kakelugnen, utan att någon tänkte på att skjuta spjället.
Slutligen sade Grane med en stämma, som kämpade med gråten:
– Det värsta är, att man under den tiden inte har någon att förtro sig åt.
Schultz stannade och svarade torrt, men med en harm, som stod märkvärdigt nära hat:
– Det är föräldrarnas fel och inte vårt.
– Ja, sade Grane långsamt, åtminstone ibland.
Jag kan gärna berätta dig om mig själf, tillade han skyggt, om du bryr dig om det.
Jag vet inte, men jag skulle känna det som en lättnad att få tala.
Schultz satte sig.
– Jag har hört samma saga från så många, sade han.
Kan du säga mig, om det fins något särskildt hos mig, som ger folk lust att anförtro sig åt mig?
Jag har börjat på att tro det ibland.
– Jag vet inte, sade Grane dröjande.
De tego igen.
– Nå, sade Schultz efter en stund.
– Du känner mina förhållanden, började Grane.
Han talade stötvis, det lät liksom afhugget.
Min far är en gammal Boströmianare och var visst juvenal här i Upsala.
Han har ingenting emot litet fritänkeri, blott det inte går öfver en viss gräns.
Egentligen tror jag, att om han i sin ungdom behöft arbeta, skulle vi nu vara bättre vänner.
Ja, du förstår.
Jag håller nog af honom.
Men något mer har det aldrig varit oss emellan.
– Det är också bland de saker, man drömmer sig, insköt Schultz.
Jag har varit likadan.
– Kanske, sade Grane.
Nåja.
Min mor är alvarsam pietist.
Jag har ibland, haft den egenkära tron att det är af henne jag ärft egenskapen att ej kunna slå mig till ro med halfheter.
Jag har hållit gränslöst af henne, och jag gör det än.
Men du kan förstå, att nu glida vi altmer ifrån hvarandra.
Hon förstår inte mig.
Och jag förstår nog henne, men jag kan inte tala med henne om någonting numera, utan att hon kommer in på det religiösa, och då vill jag hälst tiga för att slippa dispyt, som är gagnlös.
Men jag kan aldrig.
Och då blir det uppträden ... ja ... som äro pinsamma, för att de ideligen upprepas, för att de äro så ändamålslösa, och för att de gifva bitterhet och ett slags egendomlig antipati som resultat.
Det var emellertid min mor, som uppfostrade mig.
Ty min far anser det vara kvinnans särskilda kall att uppfostra barn.
Och det är mycket bra för honom.
Min mor gjorde mig isynnerhet ytterligt samvetsgrann.
Hon lärde mig att aldrig ljuga, och hon frågade mig om alting, och alting skulle jag svara på.
Jag mins, att när jag hade sagt något, kunde jag ibland gå hela dagen och plåga mig med att utleta, om jag sagt riktigt sanning, om det inte fans en liten, liten smula tvetydighet i mina ord angående den allra betydelselösaste sak.
Och då kunde jag komma till mamma och bekänna med tårar i ögonen, att jag hade visst inte sagt riktigt sanning.
Ty så och så hade jag sagt, och så och så var det.
Och då fick mamma tårar i ögonen öfver att jag var så sanningskär, och kysste mig och bad mig alltid hålla mig till sanningen.
Och då var jag så lycklig och kände mig så lätt om hjärtat, som om jag blifvit befriad från en tung börda.
Det hade t. ex. blifvit upptäckt en gång, att jag svor.
Och det blef en gräslig räfst, och pappa tog mig högtidligt in på sitt rum och lät mig knäppa ned byxorna och smorde upp mig med en lineal.
Då var jag nio år, och afstraffningen, men isynnerhet förberedelserna gjorde djupt intryck på mig.
Jag mins än i dag, hur jag efteråt satt på gården och såg på, hur trädgårdsmästaren krattade, i afsigt att efter vanan fördjupa mig i en af Coopers indianromaner, under det jag gjorde fåfänga försök att känna mig som vanligt.
Jag tyckte, att alla människor föraktade mig.
Ty när man nyss fått ris på bara ändalykten, är det litet svårt att drömma sig vara en ädel, friboren skogens son, som aldrig böjt sin nacke under de hvitas ok.
Och det var min dröm på den tiden.
Grane hade omedvetet låtit sig dragas af själfva nöjet att berätta.
Han skrattade, men fortsatte allvarsammare:
– Men hvad tror du mamma gjorde efter detta?
Jo, hvar enda kväll, när hon läste aftonbön med mig, kom hon och frågade mig, om jag svurit under dagens lopp.
Och jag bekände, att jag varit arg och hade sagt fan.
Ja, jag hade läst i »Fältskärns berättelser» om en knekt, som brukade säga »Hjältemod», när han blef arg eller glad.
Jag gick länge och funderade, om det var en svordom eller inte, och om jag i sista fallet inte skulle ha rätt att använda den.
Jag begagnade uttrycket en gång på försök, men fick starka samvetskval och bekände det genast på kvällen, fick absolution och uppmanades att för säkerhets skull undvika äfven alt, som kunde komma att erinra om svordomar.
Jag blef på detta sätt samvetsgrann, men det kom något sjukligt i denna samvetsgranhet.
Och dessutom har jag på senare tiden trott, att dylikt förstör barnsligheten och friskheten.
Jag var också betydligt lillgammal och är det kanske än.
Vid äldre år försvunno emellertid frågorna, samtidigt med att svordomarna tilltogo.
– Och, tillade han dröjande, jag har ändå min mor att tacka för så oändligt mycket, fast hon kanske altid kommer att känna sig undanskjuten.
Och så var det en sak till.
Jag fick ej, som jag ville, vara glad, ty min mor var så rädd för verlden och talade altid om verldens ondska.
Och jag tyckte altid om verlden jag, som hvarje sundt barn gör.
När jag var bortbjuden bland andra barn eller t. ex. ville åka skridskor på en söndag, så såg min mor altid, eller åtminstone ganska ofta, sorgsen ut och sade, att hon ville visst inte hindra mig.
Jag fick göra, aldeles som jag ville o. s. v.
Och med detta följde en tyngd, som gjorde mig rädd att tala om mina nöjen.
Därför var jag också mest naturlig borta, och detta var det första, som drog mig ifrån hemmet.
Jag tror för resten, att min mor hade sina tankar riktade på det där, som vi nyss talade om, och hon varnade mig ofta för ungdomens förvillelser och talade om, att Gud ser mig, äfven när jag vore osedd af människor o. s. v.
Och då menade hon nog detta.
Men inte förstod jag det.
Och så blef jag sexton, sjutton år.
Jag mins inte nu årtalen så precis.
Och så kom detta, som jag ej hade en aning om.
Och det kom utan några direkta tillskyndelser utifrån.
Och uppvaknandet vill jag inte tala om.
Jag tyckte, jag var utstött från alla männskor och jag grät och bad Gud.
Det var då, jag hade en tid af religiositet, under hvilken jag gick i kyrkan och på bönemöten och höll långa hemliga bönestunder med mig själf.
Men jag hade läst någonstans, att man ofta behöfver någon att förtro sig åt för att komma ur en synd.
Och hvad tror du, jag gjorde?
Jag gick till min far.
Jag var samvetsgrann, ser du.
Till min mor kunde jag inte gå, och jag hade en känsla af, att han borde förstå mig.
Jag ser ännu, hur han satt vid skrifbordet nedlutad öfver en kontorsbok.
Jag var hemma på besök.
Det var julen, innan jag blef student.
Jag berättade det för honom, men jag darrade i hela min kropp af rörelse.
Aldrig i mitt lif har jag haft en sådan känsla af ansvar, af ångest, af behof efter hjälp.
Grane steg upp ur soffan och stälde sig mitt emot den andre.
– Jo du, han såg på mig, vänligt och deltagande förstås.
Och så sade han: du också.
Stackars gosse.
Grane tog upp näsduken, snöt sig och hostade.
Hans händer darrade.
– Men sedan talade han aldrig vid mig om saken.
Aldrig.
För mig var det sagdt, och för mig gälde det mer än lifvet.
Jag vet inte, om han förstod mig eller ej.
Jag hade trott, att af denna bekännelse skulle ett förtroendeförhållande inträda, som ...
Han slog ut med båda händerna, som om han sett ett tomrum framför sig.
– Det blef ingenting mer.
Det var det alvarligaste närmande, jag någonsin försökt gent emot en människa.
Och du kan vara säker på, att jag gjorde inte om det.
Hans röst lät skarp, och det lade sig två hårda linier omkring munnen, när han tryckte läpparna mot hvarandra.
I det samma hördes steg i trappan.
– Tack, sade Schultz hastigt och räckte honom handen.
Jag ska en annan gång tala om ...
Men kom ihåg, att har man genomgått sådant, kan man ej kallas normal.
Grane satte sig plötsligt tillbaka i soffhörnet med en uppsyn, som han försökte göra så obesvärad som möjligt, och Schultz vände sig i väntan mot dörren.
Den inträdande var Norström, som kom, klädd i pelsmössa, och med öfverrocken hopknäppt ända upp till hakan, samt åtföljdes af en äldre student, hvilken Grane icke kände.
Han stannade vid dörren för att ruska af sig snön, och som han hade den lyckliga gåfvan att altid tro sig vara välkommen, märkte han ingenting, utan steg ogeneradt fram och satte sig.
Den andre värmde först sina händer mot kakelugnen och presenterades sedan för Grane som kandidat Abrahamson.
– Snöar det? sade Schultz för att säga något.
– Jo något.
Det började för en kvart sedan.
Jag kommer för resten för att säga adjö åt er och få vara tillsammans med er i kväll.
I morgon reser jag hem.
Det är da’n före julafton i dag.
Dagen före julafton!
Ja, det var så sant det.
Grane hade glömt bort det förut, och han erinrade sig plötsligt, hvad han tänkt på, när han stått och sett ut genom fönstret på trädgården med de nakna äppleträden, på hvilkas grenar snön låg hvit.
– Ja, julen är ju familjens högtid, sade kandidat Abrahamson med en trött min.
Det blir nu femte året, som jag firar den i Upsala.
Grane betraktade honom nästan medlidsamt.
Han trodde altid, att det låg så mycket under äfven ett det mest hvardagliga yttrande.
Abrahamson hade ett par bruna, af snus något färgade mustascher, var för tillfället, som han själf skulle ha sagt »endast lindrigt rakad», samt bar slätkammadt hår, hvilket i nacken artade sig till en liten nätt måne.
Han såg öfvervägande trött och slätkammad ut och rörde med en viss svårighet sina ben.
När han blef student, omtalades han som mycket lofvande, det visste Grane.
Men nu hade han varit i Upsala i åtta år, utan att hafva kommit öfver löftenas gräns.
Det var därför, han anlagt ett stereotypt ironiskt leende, hvilket duperade de nykomna studenterna såsom tecken på intelligens och upphöjd verldsåskådning, samt en viss air af verldsman, hvilken duperade stadens borgare, som han brukade låna pengar af och i nödfall dricka toddy med.
– Att du inte har rest förr? sade Grane plötsligt.
– Nej, det aktar jag mig nog för, svarade Norström.
Det fins ingenting odrägligare än Stockholm dagarna före jul.
Man har inte en vrå i hela huset, där man kan få vara i fred.
Mamma far fram och tillbaka i våningen som ett spöke med något hvitt bundet om hufvudet, och pappa är på dåligt humör, för att det går åt så mycket pengar.
Hör nu, à propos, stannar ni här öfver julen?
– Fy fan, det måtte vara kusligt.
Hör du Grane, du blir väl här nästa termin?
– Jag vet inte.
Det beror på, hur länge jag kan stanna.
– Hur länge du kan?
– Pengar, kära du.
– Ah, du kan väl låna?
Grane teg, och samtalet öfvergick snart till dagens Upsalaförhållanden.