Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Då nemligen i afseende på de i stället för införsel- eller utförselförbud stadgade tullafgifter, R.
St;r saknade annan rätt än att dessa afgifter till beloppen förhöja, qvarstode i sin fulla vidd Konungens obestridda makt att nedsätta samma afgifter, äfvensom Konungen bibehölle sin rätt att införsel- elier utförselförbud stadga; och den lagstiftningsrätt, som till förekommande af dess begagnande i en för näringarne vådlig rigtning, vore den ena statsmakten beröfvad, kunde sålunda af den andra statsmakten obehindradt utöfvas.»
Vid den vidlyftiga öfverläggningen inom detta Stånd om detta Betänk. , som af R.
St:r godkändes, yttrade blott en enda ledamot, Hr von Hartmansdorff, August, någon tvekan om Konungens ifrågavarande rätt, och han sade endast att den stödde sig icke på Grundlagens ordalydelse, utan på slutsatser, som man deraf dragit, samt att det af dessa slutsatser följande medgifvandet för Konungen att huru mycket som heldst nedsätta tullafgifterne öfverensstämde med bruket efter 1809, men icke med lagens mening.
Andra talare erkände deremot på det otvedydigaste samma rättighet.
Så yttrade H.
Exc. Hr Grefve G. A. Sparre: »Uti den Konungen nu tillkommande rätt i tullfrågor, att nemi. nedsätta de af R.
St:r antagna tullbestämmelser samt att bibehålla eller återinföra förbud i serskilda fall —» och på ett annat ställe: »En sådan möjlighet kan visserligen tänkas, men då qvarstår ju alltid Konungens rätt att nedsätta tullen, hvilket äfven mellan riksdagarne kan ske».
Grefve Mörner, G. G. D., efter att hafva upprepat Utgksts af mig citerade ord: »Men Utsk:t har härvid förbi sett den vigtiga omständigheten att Ständernas beslut i en sådan fråga, som den omnämnda, icke kan sättas i verkställighet, utan att K.
M. derom utfärdar föreskrift, och då en sådan föreskrift meddelas
Den 25 April e. m. 529 meddelas, torde den kunna anses innefatta ett godkännande af beslutet, hvilket godkännande väl bör vara fullt betryggande att beslutet icke från Regeringens sida kommer att undergå förändring, så vida ej serdeles vigtiga omständigheter eller det nödvändiga afseendet på Statens högre intressen skulle sådant ovilkorligt fordra.
Skulle åter några sådana förhållanden, som de nyss antydda, inträffa, lärer det deremot befinnas både önskligt och mest lämpligt att den verkställande makten icke är genom något lagbud förhindrad i sin verksamhet och det således vara på goda skäl, som intet stadgande härom blifvit i förslaget intaget.» — Frih. Cederström, Rudolph: — jag vet icke om det var densamme, som i dag yttrat sig — »Då R.
St:r, enligt det afgifna nåd. förslaget, skulle icke ega att nedsätta, men väl att höja tullsatserna ocb Konungen skulle, på sätt förslaget lemnar obestridt, bibehålla sin makt att göra förändringar i tullstadganderna — —.» Grefve Lagerbjelke, Gustaf: »Betraktar man förhållan det, sådant det nu befinnes, så ser man att den ena statsmakten icke kan utan den andras goda minne förböja en stadgad tullafgift.
,,M. kan det alldeles icke. R.
St:r kunna visserligen göra det, men det står alltid K.
M. fritt att tullafgiften åter genast nedsätta.» Hufvudsumman af den utredning jag sökt åstadkomma blifver således att med grundlagens bokstaf och ord är mest öfverensstämmande att tillerkänna Konungen rättighet att nedsätta tullafgifterne och att praxis, som en tid visar sig tveksam, under en i alla afseende!) obestridlig utveckling i konstitutionel ristning, stadgar sig till att erkänna denna Konungens rättighet — ett erkännande, som uti den sednare af de två debatter, jag omförmält, blifvit på det uttryckligaste gifvet af detta Stånds mest framstående och i konstitutionella värf mest erfarne män.
Detta är för mig afgörande uti en fråga, som, såsom jag redan i början af mitt anförande antydt, hufvudsakligen är en lagtolkningsfråga, men jag beder att få tillägga några ord om frågans praktiska resultat.
Efter min uppfattning är det al utomordentlig vigt att Konungen har ifrågavarande rätt, ty den är i hans hand ett medel att uppehålla konseqvens i tull-lagstiftningen emot öfvergående kastningar och att skydda minoritetens rätt, som kanske i få fall kan blifva lättare förtryckt än just genom tullbestämmelser.
Att rättigheten skall missbrukas genom ihärdigt förbiseende af representationens upprepade gånger kraftfullt uttalade mening är ej att befara, ty ostridigt har vårt samhällsskick under sednare årtionden utvecklat sig i den riktning att representationens röst blifvit allt mera hörd och att dess styrka tillvuxit.
Den nya representationen, sorn snart skall sammanträda, blifver icke svagare, kanske deremot starkare — mången här skall säga alltför stark — men i alla händelser icke svagare än sin föregångare, och det är således af vigt att föregångaren icke gör något som kan föranleda att den andra statsmakten.
H. IV. 34 530 Den 25 April e. m. konungamakten, försvagad möler den nya representationen.
Ett försök till ett sådant försvagande genom en, efter min uppfattning oriktig grundlagstolkning, innebår Bevilln.-Utsk:ts nu föredragna förslag, och derföre anser jag al stor vigt att Ridd. o. Ad. afslår förslaget, hvarom jag vördsamt begär propos.
Talrika bifallsrop följde på detta anförande.
Sprengtporten» Jakob Wilhelm; Då jag vid tvenne föregående tillfällen uttalat ruin mening i förevarande ämne, skulle jag halva stannat härvid, så framt jag icke funnit mig uppkallad af åtskilliga värda lalares yttranden, som synts mig påkalla en vederläggning, och ölvergår jag nu först till dem, som sist under denna öfverläggning förekommit.
Sålunda har man velat finna ett bevis lör K.
Mits rätt att nedsätta de bevillningar, R.
St:r sig åtagit, deri, att ansvarighetslagen, som stadgar en påföljd för den händelse, att skatterna skulle höjas, icke stadgat någon sådan lor det läll, att de af Regeringen kunde eftergifva* eller nedsättas.
Härtill svarar jag: att ansvarighetslagen innefattar allmänna bestämmelser lör alla grundlagsölverträdelser och att denna lag säkert icke blifvit kraftlös, om nedsäitningen vållat brist i de tillgångar, som R.
St:r anvisat till Statsbehofvens lydande.
På eventualiteter kan Ingen lag byggas.
Vidare bar del blifvit Iramstäldt, för att ådagalägga, att åt 57:de §:n R.
F. icke kan gifvas den omfattande betydelse, som svnes följa af ordalagen, enär häraf då äfven borde härledas rättigheten lör riksdagen att, utan Konungens medgifvande, kunna afskaffa grundskatterna, hvilket ingen lärer vilja påyrka.
I anledning häraf ber jag att få anmärka, att 57 § R.
F. endast uttalat en princip.
Förklaringen öfver denna princip igenfinnes deremot i 60:de och lilia §§ af samma lag, som icke omnämner några andra skattebidrag, än de bevillningar, hvilka R.
St:r ega alt antaga och fastställa, för att gälla under den förestående statsregleringsperioden.
Dessa stadganden hafva sålunda ingen tillämplighet å grundskatterna, hvilka funnos innan 1809 års R.
F. utfärdades.
Att i grundlagsenlig väg disponera öfver dessa statsinkomster, så länge Konungen anser deras bibehållande nödvändigt, måste derför, hädanefter som hittills, betraktas som ett Kronans prerogativ.
En talare har, under åberopande af den Engelska Statsförfattningen, bestridt det påståendet, att folkets sjellbeskattningsrätt skulle, inom alia konstitutionella samhällen, betraktas som en oeftergiflig grundsats.
Jag är icke nu i tillfälle att uppträda med något bestämdt motpåstående i detta hänseende; men tillåter mig likväl anmärka, att om det ock skulle vara sed i England, alt aila parlamentsakter, älven sådane, som röra beskattningsväsendet, anses fortnelt fordra kongl, sanktion, jag deremot betvillar att, ibland de ytterst sällsynta fall i Englands parlamentariska historia, dä ett Den 25 April e. m. 531 parlaments-beslut blifvit af Regeringen förkastadt, det funnits något erida, då detta rört en beskattningsfråga.
Regeringsmakt och folkmakt äro i England icke afvägda på samma sätt som hos oss.
Engelska parlamentet stiftar, i motsats mot förhållandet i vårt land, lagar, äfven i de obetydligaste ekonomiska frågor.
Att en Engelsk minister skulle anse sig berättigad nedsätta de skatter, parlamentet voterat, kan jag icke föreställa mig och ett bevis härför erbjuder sig i de långa öfverläggningar, som förekommo vid spanmålslagarnes förändring till hvad de blifvit.
Den Engelska statsförfattningen har sitt bästa stöd i andan hos folket, och för min del skulle jag icke beklaga mig öfver, om samma sjelfkänsla äfven funnes hos oss.
Man har vid detta, liksom vid flera föregående tillfällen, sök ett stöd för sin mening i den omständigheten, att K.
M:t ända från 1810 begagnat rättigheten att nedsätta tullsatserna, ett förhållande, hvaröfver jag förut så utförligt uttalat m,in mening, att jag icke anser mig behöfva upprepa densamma.
Men icke kan man på grund af detta förhållande, som uppkommit till följd af R.
Stms vid flera riksdagar upprepade tillfälliga medgifvanden, uppställa en grundlagsförklaring, som icke kan tillkomma på annan väg än i öfverensstämmelse med 81:sta och 82:dra §§ R. F.
Önskar man känna hvad sorn är eller icke är grundlagsenligt, må man då gå till sjelfva lagen.
Prejudikater hafva i vårt statsskick ingen betydelse, dessa må nu sökas i R.
Stms, deras Utsk:s eller riksrättens uttalade meningar, hvilka endast gälla för de frågor, de för tillfället berört, men icke längre.
I detta fall är grundlagen klar och tydlig, enär densamma enligt 83:de § R. F., i alla tvilvelaktiga fall, skall tolkas efter sin ordalydelse.
1 allmänhet fäster man för liten betydelse vid denna §, som mången tyckes vara benägen betrakta som en utväxt på vår statsförfattning, som saklöst kunde undanskjutas.
Så bör det likväl icke vara; ty denna § utgör sjelfva slutstenen i vår samhällsbyggnad.
Då 1809 års lagstiftare företogo sitt verk, hade de lifligt och på nära håll för ögonen de olyckor, som maktens missbruk å ena sidan och partiväldet å den andra ådragit fäderneslandet, och deras mål blef sålunda, att grundlägga en stark konungamakt, som icke vore bunden eller förhindrad i utförandet af det goda, den hade för uppgift att verka, men som derjemte icke saknade en motvigt i den fria och lagbundna statsförfattning, hvarmed de begålvade
Svenska folket och hvari de noga bestämde dess rättigheter.
De kände för öfrigt ganska väl hvad, inom rådslående församlingar, ett ögonblicks hänförelse, en bristande uppmärksamhet eller en öfverraskning förmådde till att undergräfva och småningom utplåna deras verk, orri beslut, som tillkommit på detta sätt, gålves häfd emot lagen, och det var af denna omisskänneliga anledning de införde det stadgande i 83:de § R.
F , 532 Den 25 April e. m. att grundlagarne, i hvarje särskildt fall, skola efter deras ordalydelse tillämpas.
Lagstiftaren slutade sålunda sitt verk med att göra sig till domare, på samma gång han tände en fackla, sorn, örn den anlitas, har förmågan att, i mörkret, återföra den tviflande och vilseförda på rätta vägen.
Det är sålunda en icke medgifven grundlagstolkning man tillåter sig, då man stödjer sig vid sådana satser sorn dessa, »så måste lagstiftaren hafva tänkt sig detta eller så borde det vara.» Stadgandet i 60:de § B. F., »att Konungen icke får förhöja någon afgift, med det undantag som deri omnämnes, behöfver ingen eftersats, ty deri uttryckes ett fullständigt begrepp i och för sig sjelf; aldraminst. är nian berättigad göra ett tillägg i tankarne, som står i uppenbar motsägelse till ordalagen i den efterföljande 61 :sta §.
Då det är riksdagens rätt, icke blott att bevilja skatterna, utan äfven att fördela dem under de särskilda titlar, som förekomma i 60:de § R. F., måste man väl antaga, att detta är afsedt böra ske efter rättvisa och billiga grunder och med stöd af den kännedom om de skattskyldiges inbördes ställning och förmåga att uppbära dessa bördor, hvilken måste förutsättas hos en församling, som är vald af folket sjelf, inom alla yrken och alla delar af landet.
Meri hvad återstår väl af denna rätt, om sjelfva den grund, hvaruppå fördelningen hvilat, förändras eller upphäfves genom obegränsade skatte-eftergifter, till fördel för det ena eller det andra intresset?
Uppå dessa skäl, som jag i denna maktpåliggande fråga framställt, icke för att i ringaste mån fästa mig vid det förflutna, utan för att lemna ett bidrag till dess utredning, med afseende å dess stora vigt för framtiden, måste jag på det bestämdaste bestrida de meningar, jag hört här uttalas, och hvilka gå ut på att endast tillerkänna riksdagen en konsultativ röst i beskattningsfrågor.
Till stöd för den allmänna sats, uran i princip framhållit, att alla lagar som utgå från en nationalförsamling böra underställas regeringsmaktens sanktion, har man åberopat Montesquieu.
De konstitutionella begreppen hafva likväl sedan hans tid blifvit betydligt förändrade; och ehuruväl jag icke bestrider satsens riktighet i allmänhet, må det likväl tillåtas mig ifrågasätta, om af honom beskattningsfrågor derunder äfven inbegripits.
Man tyckes frukta att, om Regeringen icke eger rätt att jemka de beslut, som riksdagen fattar i bevillningsfrågor, stora orättvisor kunna uppstå i följd af dess misstag eller förtryck emot folket.
1 denna uppfattning ligger efter mitt begrepp någonting mycket ologiskt och måhända ett alltför högt begrepp om en Regerings ofelbarhet; men eger då denna icke i sin makt att genom riksdagens upplösning, som kan ske när som helst, och vädjandet till folket genom nya val, på ett fullt grundlagsenlig!, sätt befordra rättelse i hvad som kan vara brutet.
Den 25 April e. m. 533 Jag har hört den förebråelsen framställas emot dem, som, i likhet med mig, icke godkänna frihandelssystemet, sådant'sorn detsamma hos oss fullföljes, att det skulle vara oviljan mot detsamma, som framkallat de meningar, man behagat stämpla som angrepp mot konungamaktens prerogativer.
Dessa förebråelser bär jag emellertid med så mycket större lugn, som jag icke vet mig med någon obillighet hafva bedömt de förhållanden jag ansett mig pliglig vidröra, och i hvilkas uppkomst jag trott mig böra tillerkänna R.
St:r sjelfva och deras Utsk. en tillbörlig andel.
Mina motståndares motiver äro för mig lika oantastliga som mina egna.
Det är sannt, jag bär funnit mig förundrad höra, från deras sida, meningar uttalas, som jag för min del ansett oförenliga med vårt samhällsskick; men det vare långt ifrån mig att vilja till dem framställa den förebråelsen, att de, för att bevara frihandeln, icke tvekat att uppoffra de nationella friheterna, eller med andra ord, att fälla trädet för att skörda dess omogna frukter.
Med samma tillfredsställelse, jag hört en af mig högt aktad medlem af Konungens råd yttra: »att det vore med ledsnad han funne sig förhindrad uttala ett ord, för att ådagalägga huru högt han önskade undvika all konflikt emellan statsmakterna», med lika mycken ledsnad har jag hört en annan värd talare, som sjelf innehaft ett aktadt rum inom Konungens rådkammare, uttala den meningen: »att om 15.
St:r kunde tillåta sig till K.
M:t framlemna den tulltaxa de antagit, i de ordalag Bev.-Utsk:t föreslagit, samma värda talare, om han ännu hade ett råd att afgifva, skrif le, i denna form allena, håfve funnit en anledning för sig tillstyrka förkastandet af R.
Stms beslut
Jag delar icke den värda talarens mening i denna del, utan är deremot fullt förvissad, att om frågan äfven i denna form framkommer till Regeringen, den skall blifva behandlad med det lugn, som är att förvänta af dess upphöjda ställning, samt pröfvad med all opartiskhet, efter sin beskaffenhet och utan alla fremmande bevekelsegrunder.
Jag röstar för öfverlemnandet af tulltaxan på sätt Utsk:t föreslagit, helst detta icke innebär något annat, än hvad R.
St:r flerfaldiga gånger framställt och, om någonsin, äro vid detta tillfälle, både berättigade och pligtige att uttala.
Jag erkänner, att jag af min pligt emot fäderneslandet vid flera till fällen ansett mig böra ställa mig på en annan sida än Konungens rådgifvare, men denna gång anhåller jag att helt och hållet få instämma i det anförande H.
Exc. Hr Just.-Stats-Ministern Frih.
De Geer i f. m:ns plenum afgifvit.
Konungen bar, sedan urminnes tider, egt rättighet att lindra och upphäfva skattebördor, och den, som gör sig mödanatt forska i häfderna, skall finna, att Konungen mångfaldiga gånger begagnat sig af denna sin rätt.
Denna rättighet måste Konungen ega, ty eljest vore han ju icke annat än en direktör, verk - 534 Den 25 April e. ro. ställande R.
Om vi, Mine Hrr! beslutade en sak, hvilken som heldst, t. ex. anläggandet af en jernbana kring Åreskutan, och för utförandet al denna idé pålade Sveriges innebyggare en bevillning, skulle då icke Konungen hafva rättighet alt säga: jag upptager icke denna bevillning, jag efterskänker den, jag vill icke verkställa hvad jag icke anser rätt och för fäderneslandet gagneligt
I Särskildt med afseende å tullbevillningen måste Konungen eea rätt att lindra bördor, ty orri så icke vore, skulle hans ekonomiska lagstiftningsrätt icke blott upphäfvas, utan den skulle ö!verfiyttas på R.
Jag föreställer mig, t. ex., att vi, för att ruinera den inhemska tobaksfabrikationen, satte samma tullsatts på oarbetad tobak och på cigarrer; — skulle då icke Konungen hafva rätt att genom nedsättande af tullen skydda Svenska medborgares intressen.
Många grundlags-paragrafer hafva här blifvit åberopade, den 57, 60 och 61 §:n R.
F:n; meri en har blifvit glömd, den 16 §:n, som säger: »Konungen bör rätt och sanning styrka och befordra, vrångvisa och orätt hindra och förbjuda;» och denna § skulle blifva en osanning, om 1809 års mäns mening varit att sedermera genom den 57 §:n helt och hållet upphäfva Konungens nämnde rätt.
Jag är ölvertygad om riktigheten af Hr Frih. J)e Geers åsigt, att bestämmelsen i 60 §:n tillkommit endast för att i undantagsfall gifva Konungen rätt att genom höjande af spanmålstullen uttaga en beskattning utöfver den, som R.
Skr vid allmän Riksdag sig åtagit samt att häri ligger ett tyst förklarande, att Konungen eger lindra Svenska folkets bördor.
En talare på f. m., Frih. Liljencrantz, citerade den 61 §:n.
Jag mäste beklaga, att den värde Frih:n, som redan länge debuterat inom detta Hus. icke hade nog takt att fästa afseende vid det yttrande Hr Frih. De Geer eif ögonblick förut haft rörande denria g, att den nemi. endast utmärker tiden, huru länge dessa afgifter skola utgå.
En annan talare på e. m. citerade också denna §, under det han talade om kärntrupper och reserven.
För min del får jag säga, att kärntrupper och reserven böra känna sin instruktion, annars äro de icke goda trupper; men den värde talaren kände icke den 61 §:n i R.
F:n, ty han citerade den orätt, då han sade att den innehöll, att afgifterna skola utgå oafkortade; och detta ord finnes icke i §:n.
Men, Mine Hrr! jag har icke uppträdt för att försvara 1809 års män och deras bekantskap med Svenska språket, —ty hade deras mening varit, att Konungen icke hade rätt att sänka en tull, då hade de säkerligen användt detta uttryck och icke endast sagt, att Konungen icke egde förhöja—; utan jag har uppträdt derföre, att jag anser det vara min skyldighet att, så länge jag ännu har en stämma på detta rum, påminna R o. Ad:n om dess pligt att stödja Konungamakten.
Ett anfall på Konungamakten har nu egt rum.
Vi hafva olia inom detta Hus uttalat den åsigt, att vi behöfva stödja Konungamakten, och detta Den 25 April e. m. 535 skäl ha
Iva vi framhållit lör vår tillvaro; då hör icke R. o. Adin i sista stunden af sin tillvaro fatta elt beslut, som högeligen kränker Konungamaktens vigtigaste rättighet.
Och jag går så långt, att jag anser den minister förgäta sin pligt, som, derest. R.
Sers beslut utfölle i den af Bevilln.-Utsk:t föreslagna riktning, tillstyrkte Konungen att fästa något afseende å hvad R.
St:r i sådant lall för sin del beslutat.
Då Bevilln.-Utsk:ts ifrågavarande förslag berör frågor af högst vigtig konstitutionel betydelse, anhåller jag att få i R. o. Adms prot. förvara min mening, uttryckt i några få ord.
Vid jemförelse af grundlagens särskilda stadganden i 57, 60 och 61 §§:tia R. F., kommer jag till den åsigt att Kongl.
Maj:t eger rätt att förordna om nedsättning uti den beskattning R.
St:r sig åtagit; och åberopar jag till stöd härför de skäl flera föregående talare anfört.
Men villigt medgifver jag att denna Kongl. Maj:ts ratt bör med varsamhet och endast i synnerliga fall tillämpas, helst den eljest kan i sina följder mäktigt verka dertill att nödiga medel saknas för den af R.
St:r fastställda Statsreglering.
Sålunda tillämpad är befintligheten af ifrågavarande rätt en betydande fördel i vårt statsskick, såsom motvigt i händelse en tillfällig majoritet hos den beskattande myndigheten, R.
St:r, skulle förirra sig; och någon våda lärer svårligen förefinnas att landets regering, utan tvingande skäl, genom skattenedsättning minskar de belopp, som för bestridande ;jf Statens utgifter blifvit bestämda.
Striden emellan vänner af skyddstullar och deras motståndare synes mig vara alldeles främmande för den fråga, som nu är före.
Iakttaga Statsrådets ledamöter i sina rådslag icke rikets sannskyldjga nytta, ega R.
St:r att följa den väg 107 §:n R.
F:n anvisar.
Jag antager, såsom ofvan är nämndt, att grundlagen gifver Kongl. Maj:t rätt att i speciela fall nedsätta tullar; och skulle någon tvekan i detta hänseende kunna upstå, så synes mig denna tvekan ovilkorligen böra upphöra, då man tager i betraktande att R.
St:r redan vid 1810 års riksdag — följaktligen nästan samtidigt med grundlagens stiftande — och sedan framgent direkt eller indirekt uttalat sin åsigt att denna rätt förefinnes.
Det synes mig hvila på ett missförstånd att man af uttrycken i 1812, 1815, 1818 och 1823 års skrifvelser drager den slutsats motsidan gjort.
Det skulle vid sådant förhållande vara en egen företeelse, om R.
St:r vid det sjsta riksmöte, som enligt 1809 års R.
O. eger runi, skulle i ari' till den blifvande riksförsamlingen lemna en splitter ny uppfattning i denna för jemnvigten emellan de bägge statsmakterna vigtiga fråga.
Den 25 April e. m.
Icke mindre märkligt vore det, om en majoritet för denna nya uppfattning kunde bildas hos R. o. Ad:n, der, under behandlingen af representationsfrågan, så många talare yttrade farhåga för det demokratiska elementets starkare framträdande, på grund af den nya riksdagsordningen, och detta elements böjelse att kringskära konungamakten.
Slutligen måste jag äfven såsom märkligt beteckna, om inom detta hus förefinnes en majoritet, som vid föredragningen af ett Betänk, från Bevilln.-Utsk:t gör ett försök till annan tolkning af grundlagen än den Konst.-Utsk:t — den högsta myndighet hos K.
St:r i fråga om grundlagens tolkning — vid samma riksdag biträdt.
Jag tror icke att detta kan inträffa och förenar mig med deni, som yrka afslag å förevarande punkt.
Mot den tillvitelse, som blifvit gjord emot anhängarne af skyddspartiet, att de skulle åsyfta ett angrepp på Konungens rättigheter, ber jag att få nedlägga en liflig protest.
Jag är en varm anhängare af nämnde parti, men jag är fullkomligt nöjd med de råmärken 1809 års män uppställt mellan Konung och R.
Men, — för att fullfölja bilden, — stängslet fordrar någon reparation, det lutar på ett ställe, ett stöd behöfves, och detta finnes i Bev.-Utsk:ts slutmening.
Låt oss icke tveka alt bifalla densamma.
Två Stånd äro redan derom ense; R. o. Ad:n skall icke i sista ögonblicket af sin till varo förneka sig sjelf.
Konungen kan icke med missnöje anse en sådan åtgärd, derom hafva vi en borgen i det sköna val språk han åt sig utkorat den dag, då han satte Sveriges krona på sitt hulvud: »Land skall med lag byggas».
Man har enskildt förebrått mig, att hatets gift skulle drypa från mina läppar.
Jag hatar ingen; men om jag i mitt sinne bär sorg och smärta, så är det en yttring af kärleken till den »jord, som mig fostrat har oell lädrens aska gömmer.» Frih. Liljencrantz, Johan:
Jag skulle icke ännu en gång hafva tagit R. o. Ad:s tid i anspråk, om icke min högt aktade vän, Hr Brakel, dertill gifvit mig anledning.
Hvad beträflär den del af hans yttrande, som kan vara personligen rigtadt emot mig, vill jag dervid icke uppehålla mig, ty när mina vänner bemöta mig mindre höfligt, blir jag visserligen ledsen, men jag upptager det icke.
Beträffande hans yttrande i sak, att jag skulle hafva oriktigt tolkat 61 §:n R.