Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta skedde icke med hänsyn till någon annan dess förträfflighet, än den ganska väsendtliga, att alltid vara ett säkert medel att anskaffa manskap, en snart sagdt outtömlig källa dertill.
Andra folk, fransmännens flender, tvungos af samma orsak att anlita samma medel, och härarnes nuvarande storlek har tvungit hela europiska fastlandet att genom denna inrättning göra sig säker om att erhålla tillräckligt manskap för krigsbehof Nödvändigheten nemligen att vara ständigt beredd på krig, men omöjligheten för vår tids stater att vara fullrustade, d. v. s. att under fred kunna underhålla så stora krigshärar, som krigen i våra dagar fordra, har gifvit stadga åt det allmänna beväringssystemet, genom hvilket vissa årsklasser eller 4 delar af desamma, skiftesvis, ett visst antal år äro i ständig tjenst och utgöra en fredsfot, hvilken under krig, genom tillkomsten af de öfriga vapenpligtiga årsklassernas manskap, förstärkes till krigsfot.
Meningen med den ständigt underhållna fredsstyrkan kan icke vara att blott skaffa mera vapenöfning, ty denna kunde på vida kortare tid inhemtas, men hufvudsyftet är att under en längre tid verka uppfostrande till djup känsla af pligt och lydnad för befäl — allt sedan de äldsta tider de enda säkra medlen att sammanhålla en krigshär, att göra honom till ett dugligt vapen i fältherrens hand.
Den allmänna gång för vapentjenstens utbildning, som här blifvit angifven, har äfven i Sverige egt rum.
Häradet bestod af de samstridande, som bildade hvad man i våra dagar kallat den minsta taktiska enheten.
Häradet är det ursprungliga kompaniet och ännu äro de icke främmande för hvarandra.
Större eller mindre del af den vapenföra befolkningen utskrefs, dels efter gårdarne, dels efter hushållen, intill dess indelningsverket ordnades, hvilket med sina många kända fördelar förenade den olägenheten att en gång för alla fastställa härens nummerstyrka, hvilken icke utan de största svårigheter kunde ökas.
Följden blef också, att i det stora kriget, strax efter indelningsverkets stadgande, måste icke allenast värfning i ganska vidsträckt mått anlitas, utan äfven sådana utomordentliga åtgärder, som uppsättandet af tre, fyra och fem-rnänningsregementen, vidtagas.
I sista kriget med Ryssland nödgades äfven vi, af brist på manskap, att använda konskriptionssystemet, men så utan all organisation, utan befäl och utan all fältvård, att det lemnat ett olyckligt minne i den tidens landvärn.
Kort efter införandet af vårt nya statsskick fingo vi ett slags beväringsförfattning, som visserligen uttalade grundsatsen om hvarje vapenför mans pligt att under vissa år deltaga i landets försvar, men, genom den föreskrifna korta öfningen, bristen af kontroll å det vapenskyldiga manskapets befintlighet m. m., ganska svagt uttalade grundsatsen.
Den nya beväringsstadgan af 1860 har, genom längre öfningstid och genom flere bristers afhjelpande, gifvit grundsatsen mera vigt.
Denna grundsats: »hvarje vapenför mans vapenpligt under vissa år», är angelägen att upprätthålla, emedan detta är det enda säkra medlet att anskaffa manskap, hvarförutan ett folk icke kan försvara sig.
Men grundsatsen är riktig äfven derför, att då landets försvar är en alla åliggande pligt, lägges denna på allas hjertan, blir en allmän och den vigtigaste medborgerliga angelägenhet, som, om den också icke kan kalla alla under vapen, likväl hos alla bereder villighet till de stora uppoffringar af alla slag, utan hvilka ett ihärdigt försvar vöre omöjligt, och hvilken sinnesstämning, lefvande hos ett helt folk, verkar lyftande och lilvande på de kämpande, folkets målsmän i striden.
Öfvertygelse:! att landets försvar är ett allmänt medborgerligt åliggande måste hos folket bereda en allmän medborgerlig krigsbildning, liksom denna måste genom vexelverken å sin sida lifva och befästa nämde öfvertygelse.
Men denna krigsbildning kan i våra dagars samhällen, med arbetsfördelningen, välståndet och gemensamheten såsom medel för sina syften, icke vara densamma, som i gamla tider, då samhällena blott afsågo att fostra män för sig, med vapenäran till hufvudsyfte.
I våra dagar måste den medborgerliga krigsbildningen, för att icke alltför tryckande tynga på den fredliga medborgareverksamheten, som går i civilisationens syfte, åtnöja sig med ett mindre mått af vapenfärdighet, och kan det äfven, då en ständig krigsstyrka på fredsfot underhålles, såsom kärna för den full— rustade krigsfoten, hvilken organisation i våra dagar är ett samhällsbehof; ty ju större krigisk saft denna kärna eger, desto mera fruktbringande blir denna i de unga friska telningar, i hvilka hon inympas.
Men då krigisk bildning tages i en mera omfattande betydelse, som äfven innehåller moraliska sidor, så är vapenfärdigheten endast en del af den önskvärda krigsbildning, som den sanna medborgerligheten kräfver.
Annu vigtigare är den manliga karakter, det mod och den beslutsamhet, den villighet till stora uppoffringar i farans stunder, högsintheten att sätta fäderneslandet främst bland alla angelägenheter — ty allt detta är hvad som under ett krig lyfter medborgarens sinne och ökar slagen i folkets hjerta.
Många moraliska medel kunna härtill verka, hvilka icke tillhöra området för detta yttrande.
Hit hörer blott att bestämma de yttre medel och inrättningar, som verka i denna åsyftade riktning.
Här bör således afses hvad som kan göras för medborgerlig krigsbildning:
Före beväring såldern.
Under beväringsåren.
5 Efter desamma.
En allmän medborgerlig krigsbildning, så vidt en sådan under nuvarande utbildade samhällsskick är möjlig, bör grundläggas genom ungdomens fysiska uppfostran, hvilken äfven är dess militäriska, till helsa och krafter, till dristighet, beslutsamhet och sinnesnärvaro.
Härtill bör komma den allmänna vapenfärdighet, som, i ungdomen lätt inhemtad, ingen bör vara alldeles utan, äfven innan han ställes i de led, dit lagen vid ynglingaårens utgång kallar honom.
Lyckligtvis ega vi i våra dagar, och företrädesvis i vårt land, ett uppfostringsmedel, som på ypperligt sätt bibringar den helsa och de kroppskrafter, samt de sinnesegenskaper, hvilka, för medborgaren dyrbara, äro krigarens förnämsta och således utgöra det högsta gemensamma underlaget för bådas uppfostran.
Om millioner härtill fordrades, vore ingen summa på ett lands budget mera produktiv och välsignelsebringande; i ungdomens lifskraft, i mannens ökade arbetsförmåga, i hela folkets friskare lefnandskänsla.
Gymnastiken, rätt förstådd, i lämplig omfattning, samt i den militäriskt bestämda form, som är ordnings- och hörsamhetsbildande, bör läggas till grund för den medborgerliga krigsbildningen, så att den erforderliga vapenfärdigheten blir för krigsbildningen tillämpade gymnastiska ölningar.
Det är klart att skolorna, der ungdomen är under uppfostringsåren samlad, erbjuda för gymnastiken såsom uppfostringsmedel ett tillfälle, som staten aldrig kan till sin betydelse nog högt uppskatta.
Det är ingalunda för mycket att säga: att grunden till vårt försvar skall här läggas, liksom grunden lill hela vår nationalkraft i allmänhet.
Beklagligen saknar ännu halfva antalet af rikets elementarskolar både gymnastikplatser och lärare, ehuru rikets ständer anslagit löner åt alla de senare.
Ehuru stadsbobarnen i elementarskolorna, genom den mera instängda luft hvaruti de lefva och det mera stillasittande lif de föra, skulle kunna anses hafva mera behof af gymnastik än landsbobarn, hvilka föra ett naturligare och i allmänhet rörligare lif, så bör likväl gymnastiken ingalunda anses för ett blott helsobringande medel, utan likainyeket lör sinnet och modet lifvande, och det vore således ett väsendtligt förbiseende af sakens betydelse, om massan af det uppväxande slägtet, om landfolkets barn, skulle sakna det uppfostrande medel, som ordnade gymnastiska rörelser bilda.
Den vidd, till hvilken gymnastik och dermed förbundna vapenöfningar bör i skolorna förekomma, synes lämpligen böra vara den följande:
Skolbarnens vanliga ålder medgifver detta och nödvändigheten att undvika kostnad fordrar det.
Endast gossar, som fyllt 10 år, böra i gymnastik deltaga.
Innan dess kan icke den grad af noggranbet och uppmärksamhet begäras, hvarförutan dessa öfningar sakna sitt hufvudsakliga värde.
Fristående gymnastik är för folkskolans barn ett förträffligt medel, så väl till allmän kraftutveckling, som till det angelägna herraväldet öfver egna lemmar.
Of ningar i vändningar, i marsch, i löpande, i fria språng, i stödsprång, som gossarne med stöd af hvar andra utföra, klättring, brottning m. m. äro ganska lämpliga.
Tillräckligt utrymme för dessa öfningar bör vid skolan eller i dess närhet af kommunen beredas.
Har skolsalen icke hindersam inredning, kunna åtskilliga af dessa öfningar, under ogynsam väderlek, der ske.
Om trägevär, egentligen träkolfvar, kunna anskaffas, böra enkla handgrepp samt de enklaste rörelser i bajonettfäktning (egentligen pikföring) öfvas.
Likaså spridning i kedja och återsamling i trupp.
Der vatten finnes och undervisning i simning kan meddelas är detta högst angeläget.
Ur indelda armén skulle utan svårighet mot ringa ersättning fås undervisare i militäröfningar någon dag i veckan under sommarmånaderna.
Skjutöfningar kunna icke, i anseende till skolbarnens ålder förekomma; men skjutgillen, genom kommunal försorg inrättade och öfvervakade, böra uppmuntras, och ynglingen före beväringsåldern i dem deltaga.
Likaså vore nyttigt, om under några sommar-söndagseftermiddagar den äldre skolungdomen frivilligt samlades till öfningar under en krigsmans befäl.
Otvifvelaktig! skulle dessa öfningar i folkskolan och efter densamma visa hos folkets barn de bästa frukter vid beväringsöfningarna, och då åt dessa kunna gifvas en mera militärisk tillämpning.
I det lägre element ar-läroverket, likasom i de högre folkskolor, hvilka på några ställen i landet äro under bildande, begynner enkel redskapsgymnastik.
Denna bildar, jemte större och mångfaldigare kraftutveckling, en högre grad af djerfhet och själsnärvaro, och bör meddelas till den omfattning, lärjungarnes ålder medgifver.
Handgrepp med trägevär kunna öfvas, äfvensom enkla infanteri-rörelser utföras
Dessa skolor böra ega gymnastik-lärare, hvilka aflagt prof på kunnighet och skicklighet.
I det högre elementarläroverket böra de gymnastiska ölningarna vinna möjlig fulländning till kroppsoch själskrafternas helsosamma utbilning.
Fullständig redskapsgymnastik tillkommer här.
För de äldre gossarne: handgrepp med verkliga gevär; bajonettfäktning med gevär härtill inrättade; sabelföring och värjföring när träsablar (käppar med hangtag) och floretter kunna anskaffas; enkla kolonn- och linieformeringar samt kedjeformeringar och rörelser i kedja.
Målskjutning med målsmäns tillstånd Handgrepp och infanteri-rörelser synas lämpligast böra utföras på fri mark, några veckor under höst- eller vårtid, men icke utsträckas under hela lärotiden, dels för att ej borttaga tid för de angelägnare kroppsöfningarna, dels för att icke möjligen utledsna skolungdomen genom det enahanda i täta handgreppsöfningar.
För universitetets ungdom borde kostnadsfritt beredas mera tillfälle, än nu är händelsen, till gymnastik och vapenföring äfvensom till målskjutning.
Staten borde icke underlåta tillse, att den del af landets ungdom, som vänder sig till högre studier, och som i framtiden erhåller inflytelse på vetenskap och litteratur, samt månge af densamma på landets öden, icke må under de flere år, som äro egnade åt dessa studier, sakna nästan allt tillfälle till för kropp och själ helsobringande öfningar samt särskildt till handvapnens förande, hvilken vackra konst är på vägen att utgå i vårt land, men hvaruti den bildade klassens ungdom borde med eget föredöme föregå.
Det må icke glömmas att gymnastiks och vapenöfningars införande i alla skolor har, genom den militäriska form, hvaruti de meddelas, en tidig inflytelse till noggrannhet och uppmärksamhet å gifna bud, hvilken inflytelse, fruktbringande i alla medborgerliga riktningar, äfven är den bästa förberedelse till det sinnelag, som är de krigiska egenskapernas grundval.
Den mest glädjande anledning till förhoppning om erkännande af här uttalade åsigter rörande gymnastiks och dermed förbundna vapenöfningars införande i skolorna lemnar den sällsporda samstämmighet, hvarmed rikets alla domkapitel, lärarekollegier och skolstyrelser, nyligen i sina underdåniga yttranden till Kongl. Maj:t om rikets ständers hemställan rörande vapenöfningar i skolorna, tillstyrkt dessa öfningar på skäl, hvilka stå väl tillsammans med dem här blifvit anförda, men derjemte hafva de skett med det betydelsefulla tillägget, att öfningarna icke må ske på nu anslagne fritimmar, så att skolans lärotimmar ej må ökas.
Detta jemte den allmänna hog för vapenöfningar, som under senare åren väckts och fortfarande underhålles, i synnerhet i rikets städer, låter förmoda benägenhet till anskaffande af erforderliga medel för sakens sättande i verket.
Hvad som för de flesta skolor lättas är tjenliga gymnastik-bvgnader, gymnastikredskap och öfningsvapen.
Afven de båda universiteten sakna lämpliga gymnastik-bygnader.
Men den känbaraste bristen, den som också är svårast att fylla, är bristen på tillräckligt antal duglige gymnastiklärare.
För folkskolorna, der blott enkel gymnastik och de enklaste vapenöfningar kunna begagnas är lärare-bristen någorlunda afhuipen derigenom, att folkskole-lärare-seminarierne, ur hvilka alla lärare för folkskolan utgå, äro i stifts-städer belägna, der högre elementarläroverk alltid finnas och der således undervisning i gymnastik och vapenöfning kan åt seminarie-eleverne meddelas, såsom också den redan 20 år gamla folkskolestadgan af den 18 juni 5 842 bjuder, och öfver hvilken föreskrifts noga iakttagande samt dess tillämpning i mera vidgadt mått domkapitlen, under hvilka dessa seminarier lyda, borde anbefallas att hålla vårdsam hand.
Svårare är att afhjelpa elementarskolornas lärare-brist.
Denna kan icke häfvas, utan att det i hufvudstaden belägna gymnastiska central-institut iståndsättes att årligen bilda ett större antal skicklige gymnastik-lärare, tillräckligt för skolornas behof, hvilket nu på långt när icke är händelsen.
Till detta ändamål bör dervarande gymnastiska lärare-kurser vidgas till två-åriga, hvarmed början redan är gjord, 7 samt hela institutet, till styrelse, lärarekrafter, undervisningens fördelning och skötande, undergå en fullständig ombildning, hvilket också den af K.
M. nådigst tillsatta komité för den gymnastiska undervisningens ordnande i riket i sitt den 14 oktober 1859 afgifna underdåniga betänkande föreslagit, i sammanhang med en plan för ombygnad af institutets egendom, till beredande af mera vidgade gymnastik-salar m. m., hvilket behof är af den största nödvändighet och utan hvars afhjelpande våra skolor, med af rikets ständer anslagne gymnastiklärare-löner, oundvikligen skola sakna lärare, samt det vigtiga uppfostrande medel, som i synnerhet svenska gymnastiken eger i sin makt, gå för landet till en stor del förloradt.
Anmärkas bör här den lättnad till gymnastiklärare-ämnens anskaffande, som Sverige eger i sin indelda armés officerare, hvilkas militäriska ställning både medgifver och t. o. m. gör önsklig antagandet af gymnastiklärare-platser vid skolorna, hvilka platser så väl öfverensstämma med officerns militäriska kallelse: att i fredstid vara bärare och upprätthållare af krigsbildningen, samt alla beredelser till densamma.
Flere skolstyrelser hafva också, i förr omnämnda underdåniga betänkande, yttrat sina önskningar att skolornas gymnastiklärare helst borde vara officerare.
På grund af i det föregående utvecklade skäl föreslås: 1.
Gymnastiska och till krigisk bihliiing förberedande öfningar i skolorna, enligt följande plan: 1 Folkskolan.
Ställning, vändningar, rättningar.
Fristående rörelser ur de olika utgångsställningarna.
Marsch-öfningar.
Fria språng och stödsprång.
Ställning på två led; ledens öppnande och slutande.
Frontmarsch samt flankmarsch med afbrytning i olika marschtakter.
Vändningar under marsch.
Spridning i kedja, återsamling i trupp.
Fria lekar.
Enkla handgrepp samt pikföring med träkolfvar.
I högre folkskolan och lägre elementarläroverket:
Detsamma som i allmänna folkskolan.
Redskapsgymnastik till den omfattning lärjungarnes ålder medgifver.
Bajonettfäktning med träkolfvar.
Uppslutningar på stället och under marsch.
I högre elementarläroverket:
För de yngre lärjungarne intill omkring 15:de året, detsamma som i lägre elementarläroverket.
Fullständig redskapsgymnastik.
Rotvis- och dubbelkolonn med linieformeringar.
Sabelföring och kontrahuggning med käppar.
Värjföring med florett.
Handgrepp med verkliga gevär och bajonettfäktning, då kroppsstyrka det tillåter; intill dess med träkolfvar.
Såsom allmänna reglor för alla skolöfningar gäller:
Att de anställas dagligen för hvarje lärjunge; Att ingen befrias utan i följd af läkares tillstyrkan; 8 Att, då årstid och väderlek medgifva, fristående gymnastik, språngöfningar, handgrepp, fäktöfningar, öfningar i marsch och löpande företagas i fria luften; Att handgrepp och infanterirörelser öfvas omvexlande med fristående gymnastik; Att de pedagogiskt-gymnastiska öfningarna aldrig tillbakasättas för de militära; Att handgrepp, kolonn-, linie- och kedjeformeringar helst företagas i slutet af vår- eller början al höstterminen, måhända företrädesvis den senare tiden, då gymnastikläraren, om han är officer, är mera ledig.
För universitetsungdomcn:
Mera tillfälle beredt till kostnadsfri undervisning i gymnastik och allt slags fäktning; Tillfälle till skjutöfningar. 2.
För lillvågiilningainlo af bär föreslagna gymnastik-undervisning:
Domkapitlens åläggande att tillse det folkskolestadgans föreskrift om seminarie-elevernes undervisning i gymnastik ovilkorligen efterlefves; att undervisningen vidgas till det mått, att eleverne kunna undervisa så väl häruti som uti enkel vapenföring.
Gymnastiska centralinstitutets fullständiga ombildning, i afseende på styrelse, lärarekrafter och undervisning, samt erforderliga nybygnaders verkställande, allt i syfte att anskaffa tillräckligt antal skicklige gymnastiklärare.
Ett större antal officerares emottagande vid gymnastiska centralinstitutet än hittills skett.
Sedan i det föregående de grunder blifvit angifna, efter hvilka man trott att gymnastik och dermed förbundna vapenöfningar borde i alla landets skolor bedrifvas, såsom omfattande såväl en medborgerlig fysisk uppfostran i allmänhet, som derjemte en förberedelse till det slags krigsbildning, som vore önsklig att hos alla medborgareklasser funnes, och på hvars grundläggning under uppfostringsåren den största vigt bör läggas — återstår att tillse om några åtgärder kunna vidtagas, för att efter skolåren hålla hos folket tanken frisk på fäderneslandets behof af samtlige sina söners medverkan till försvaret.
Snart efter skolåren infalla beväringsåren.
Under deras öfningar undervisas ynglingen i en soldats alla pligter, af hvilka vapenfärdigheten endast utgör en del.
Han ser här inför sina egna ögon det militära lifvet, ordnadt af befäl, sammanhållet af disciplinens starka band.
Han utträder derifrån med något begrepp om militärisk ande, med känsla af krigsmannens ställning, med någon kännedom om hans kall.
Men efter de få års korta öfningar, hvartill dessa, i följd af de stora kostnaderna, måste inskränkas, försvinna alla anledningar att vända tankarne åt militära föremål.
Huru skola dessa qvarhålias?
Huru skall fäderneslandets försvar, äfven efter fullgjord vapenpligt, blifva medborgarens tanke?
Huru skall det önskvärda syftet vinnas, att städse förbinda honom med krigaren; att erinra denne att han är till för medborgarens skull, att erinra medborgaren att han i krigaren har sin målsman i striden, som han sjelf måste följa, om behofvet fordrar; att städse erinra båda om att deras intressen äro gemensamma, att intet enda finnes för den ene, som är alldeles främmande för den andre, och att de aldrig kunna åtskiljas, utan att genom en sådan slitning lemna ett öppet sår i statens sida?
Huru skall detta vigtiga och vackra samband vårdas?
Äfven här finnas moraliska medel, tillhörande ett annat område, och det är att önska att dessa, å båda sidor aldrig må förbises.
Men finnas några yttre medel eller inrättningar, hvilka ditåt syfta?
Komitén, som, ur synpunkten att ett ortförsvar genom lefvande stridskrafter, under statens ledning. vore den vigtigaste af alla kommunalangelägenheter, beslutit föreslå en landstorm, vidtagande der beväringsåren sluta, med åliggande att värna sin ort, men icke förpligtad att lemna dess stridsområde, har icke att nu yttra sig om dennes militära inrättning, som tillhör ett annat betänkande, men vill här endast anföra hvad som kan höra till nu behandlade ämnen.
9 DS en landstorm i anseende till ölningarnas kostnad svSrligen under fred kunde sammandragas, så komrae den, på samma sätt som de öfningsfria beväringsklasserna, att då stå på papperet och att under fred icke gifva något tecken till lif, i fall icke inom densamma något sådant kunde uppsökas.
Den historiska erfarenheten har ifrån flera land att åberopa den gagnande inflytelsen af frivilligt ordnade skjutgillen, då de utväxa till den allmännelighet att de få nationlig betydelse.
Under fred hafva de genom prisskjutningar, hvilka antagit arten af fester, lifvat nationalkänslan, och under krig hafva från dem skicklige skyttar, i medvetande af sin vapenkunnighet, inträdt i arméen och genom detta efterdöme gifvit en medborgerlig väckelse till deltagande i kriget.
I sjelfva verket utgöra sådana skjulgillen en gemensam mark, der medborgaren och krigaren sammanträffa, der vår tids främsta krigsvapen hvilar i bådas hand och der det krigiska hufvudsyftet är uppenbart.
Inrättandet öfver hela landet al dylika skjutgillen vore således synnerligen värdt uppmuntran.
Särdeles lifgifvande för dessa skjutgillen är då de utbilda sig till föreningar äfven för andra vapenöfningars utförande.
De erhålla då en ännu starkare militärisk prägel, som ännu bättre uppfyller ändamålet.
Till dessa föreningars hufvudkarakter hör frivilligheten.
Det är denna, som utgör deras ursprung, likasom deras styrka.
Utan denna skulle de snart förtvina.
Det hörer till menniskans natur, att då hon gör stora uppoffringar, vill hon hafva den frivillighetens tillfredsställelse, som vidgar sjelfkänslan och just utgör den dragningskraft, som kallar så månge att ställa sig der ordet »/n» värfvar.
Men derför kan icke heller understöd af statsmedel här ifrågakomma Staten kunde icke gifva föreningarna ett sådant understöd utan att rubba deras grundvalar.
Framför allt kunde icke staten genom sina medel upprätthålla en väpnad styrka, som ej under alla förhållanden stöde till dess fullkomliga förfogande.
Man kunde säga, att för sjelfva ändamålet, så vidt detta afser en väpnad förstärkning under krig, frivilligheten är en svaghet, emedan den ej lemnar någon säker borgen att alla vid kallelse inställa sig.
Men då en landstorm finnes, inom hvilken naturligtvis de aldra flestes ålder skall infalla, så häfves alldeles denna olägenhet.
Dylika föreningar hafva nyligen i vårt Iand uppstått, isynnerhet i städerna, der de också, af begripligt skäl, i följd af sammanboendet haft lättare att uppväxa och fortfarande vidgas.
Den kungörelse, genom hvilken Kongl.
Majit den 8 mars 1861 stadgade de vilkor, under hvilka dylika föreningar kunde erkännas såsom bidragande till landets försvar, innefattar tvifvelsutan de riktiga grunder, som förvissa dem både om sjelfständigt lif och alt göra medborgerligt gagn.
Föreningarnas rätt att bestämma det område af stad, härad eller socken, inom hvilket de vilja verka.
Skyldigheten att inom detta område vid krigsuppbåd tjenstgöra.
Konungens rätt alt utse öfverbefälhafvare.
Man har hört klander å inskränkningen till ett visst område.
Att begära mera vore ganska obilligt, enär man äfven af en landstorm icke kan fordra, att den lemnar sin landsort.
Valrätt till befäl bör ej heller förnekas, emedan det är begripligt, att på denna rätt ett stort värde skall sättas.
Men möjligen skall denna blifva farlig för den enighet, som inom en dylik förening bör råda, och genom valstrider underhålla oro inom kompanierna.
Sådant kan ej förekommas, utan att föreningarna sjelfva hafva den klokheten att åt sin öfverbefälhafvare afstå en för deras be stånd vådlig rätt.
Då landstorm en gång kommer att genom lag bestämmas, då torde dessa föreningars allra flesta medlemmars ålder infalla inom beväringen eller inom landstormen.