Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hoppas, att Frih. Klinckowström ej vidare påyrkar §:ns återremitterande, då jag fäster hans uppmärksamhet på den nästföljande eller den 7:de §:n, som innehåller: »Om hvad iakttagas bör vid inkommande och utgående varors angifning och journalisering, samt huru förhållas skall med varors undersökning, förtullning och utlemnande m. m., derom länder till efterrättelse hvad i särskilda författningar stadgas,»
Om det behöfs särskilda föreskrifter i afseende å införseln från FYankrike, torde den sålunda höra blifva föremål för särskilda åtgärder.
Den 6:te §:n afser endast att lemna rättighet för hvarje stapelstad att utse ombnd för bestämmande af varors värde.
Om Frih. Klinckowström för öfrigt ville efterse, huru många artiklar förtullas ad valorem, skall han finna, att deras antal är högst obetydligt.
Då jag endast önskar, att de ifrågavarande bestämmelserna skola genom någon allmän författning komma till allmänhetens kännedom, samt det är mig alldeles likgiltigt, om de intagas i taxeunderrättelserna eller i någon särskild förordning, och då nu här är upplyst, att en särskild sådan förordning lärer skola utfärdas, återtager jag min anhållan om återremiss af den 6:te §:n.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå gjord propos. blef Utskits förslag af K. o. Ad:n godkändt. § 9- Utskits första hemställan.
A en otydlighet i denna § får jag fästa R. o. Ad:ns uppmärksamhet.
Der talas nemligen om »buteljer punsch,» men angifves ej bestämdt, om dermed förstås hel- eller halfbuteljer.
Då det vore skada, om de stackars balfbuteljerna blefve alltför hårdt beskattade, torde en närmare bestämning vara behöflig.
(Yttrandet, som blifvit talaren tillstäldt för justering, har sedermera icke af honom återlemnats.)
Ofverläggningen ansågs härmed slutad och Utskits hemställan bifölls.
Utskits hemställanden rörande § 9.
Biföllos. §§ 10 och 11.
Den 25 April f. m. ■495 Utsk:ts förslag godkändes.
Utsk:ts slutliga hemställan, »att den af R.
St:r med stöd af Regerings-Formens 57:de, 60:de och 6l:sta §§ beslutade tulltaxa jemte underrättelser måtte till K.
M:t i underdånighet öfverlemnas, för att utfärdas, de sednare, så vidt de vinna K. M:ts Nådiga stadfästelse.»
Vi hafva nu kommit till det vigtiga ögonblick, på hvilket den allmänna uppmärksamheten under de sednaste veckorna varit så lifligt rigtad.
.lag har en särskild anledning att deltaga i den strid, som nu kommer att inför R. o. Ad. utkämpas.
Konst.-Utsk:t vid denna riksdag, af hvilket jag har äran vara ledamot, har nemi. från Rev.-Utsk:t och äfven från en och annan ledamot af R. o. Ad. utom detta Utsk:t, varit utsatt för ganska skarpt klander i anledning af dess beslut rörande de anmärknings-anledningar, som blifvit afgifna mot Konungens rådgifvare.
Jag har hittills afhållit mig från den offentliga diskussionen härom, hufvudsakligen derföre att jag anser Konst.-Utsk:t enligt grundlagen icke hafva någon skyldighet att aflägga redogörelse för sina beslut i ärenden, sorn angå 106 § R.-F:n, men, då nu Bev.-I7tsk:t till grund för sin hemställan i den förevarande punkten har lagt en, efter mitt sätt att se, högst ovanlig tolkning af 57, 60 och 61 §§:ne R.-F. och derigenom, enligt min åsigt, utkastat en eldbrand i vårt konstitutionella lif, må det tillåtas mig att här yttra några ord.
En Engelsk statsman lärer en gång hafva yttrat om den Engelska statsförfattningen, att magna charta är en ung man, som icke tål någon suverän.
Dessa ord folio mig i minnet, dä jag första gången kastade mina ögon på Bev.-Utsk:ts förevarande förslag, icke derföre att dessa ord skulle kunna vara tillämpliga på vår statsförfattning, men emedan de möjligen kunna tillämpas på Bev.-Utsk:t.
Detta Utsk. har alltifrån riksdagens början på ett framstående sätt tagit allmänna uppmärksamheten i anspråk.
Redan den omständighet, att Utsk:ts Betänk, hvimlar af reservationer, bevisar att deri måtte finnas något särdeles ungdomsfriskt, ty ungdomen ser aldrig hinder för sina önskningar och aldraminst låter den dem bindas af betänksamhen.
Om det således har varit något verkligen upplifvande i det glada mod och den fasta tillförsigt, som karakteriserat Bev.-Utsk:ts majoritet vid denna riksdag, måste man å andra sidan erkänna, att betänksamheten är en dygd i det politiska lifvet och alldeles nödvändig i frågor, som röra samhällets ömmaste förhållanden.
Bev.- Utsk-.t har vid denna riksdag ansett sig hafva en mission att uppfylla, den nemi. att offentligen häfda R.
St:rs sjelfbeskattningsrätt.
Denna uppgift är ett mål, som är värdigt representantens både rätt och pligt, men, då Utslct ansett sig böra på ett så energiskt sätt försvara detta palladium för Svenska folkets frihet, må det tillåtas en representant, som står utom detta 496
Den 25 April f. m. Utsk., att til! Utsk:t framställa den Irågan:
Hvilka regeringsåtgärder hafva blifvit vidtagna, som lagt ny lunga och börda på Svenska folket, utan R.
Shrs samtycke; hvilka regeringsbeslut hafva emanerat, genom hvilka kronans inkomster blifvit förökade utan R.
St:rs bifall?
Såsom ledamot af Konst.-Utsk:t har jag fåfängt letat efter svar på dessa frågor i Siats-Rådets prot:r, och då må Rev.-Utsk:ts ledamöter ursäkta mig, om jag anser sådana grundlagsbrott endast existera i inbillningens verld.
Det förslag till und. skrifvelse, som Bev.-Ulsk:t nu afgifvit till R.
St:r, lyder sålunda: »Den af R.
St:r med stöd af R.
F:ns 57,60 och61 §§ beslutade tulltaxa jemte underrättelser varda till K. M:t i und. öfverlemnade, för att utfärdas, de sednare såvidt de vinna K.
M:ts Nåd. stadfästelse.»
Om Utsk:t åtnöjt sig med att sätta punkt vid ordet »utfärdas», hade möjligen detta förslag kunnat tolereras, ehuru det ändå alltför mycket visat tillvaron af dåligt lynne, för att vara passande, men, sedan sista raden tillkommit, är detta förslag en ren konstitutionell fråga.
Utsk:t har till stöd för sitt förslag åberopat 57, 60 och 61 §§me R.
Vi veta alla, att 57 §:n innehåller, att Svenska folkets urgamla rätt att sig sjelft beskatta utöfvas af R.
St:r allena vid allmän riksdag.
Under den långa och varma strid, som förefallit på detta rum under minst ett tiotal af år i afseende å frihandelslagstiftningen, emellan dess vänner och motståndare, hafva de olika åsigterna, isynnerhet i början af denna strid, egentligen grupperat sig kring frågan, huruvida tullagstiftningen är att anse såsom beskattning eller icke.
Nu synes man hafva räckt hvarandra handen derom, att den verkligen är en beskattning.
Bev.-Utsk:t har häraf tagit sig anledning att framställa den åsiglen, att R.
St:r hafva, i följd af sin allena beskattningsrätt, äfven allena beslutanderätt öfver tullagstiftningen.
Härmed må vara huru som helst, det beror på olika tolkning, men jag anhåller dock att få erinra, att grundlagen anvisar sjelf sättet för huru striden angående olika tolkning af grundlags-§§ skall lösas.
Forum för denna strid är R.
St:rs Konst.-Utsk. men uppkommer strid om olika åsigter rörande de båda Statsmagternas olika magtbestämmelser, då är forum i sista hand Riks-Rätt, som är till största delen sammansatt af Svensk domaremagt, och de olika åsigterna härom kunna således icke lå sin lösning af någon tillfällig majoritet inom representationen.
Härigenom är konungamagten försäkrad att vara oberoende af representationens bestämmelser rörande den lagliga gränsen för dess magt, och Konungen står således höjd öfver de olika partier, som kunna vilja göra sig gällande för dagen.
Jag anser således, att K.
M:t icke eger någon skyldighet att, innan denna fråga blitvit afgjord i sisla instansen, fästa något afseende vid en grundlagstolkning, som i alla tider varit bestridd. 60:de §:n R.
F. innehåller, att Konungen icke eger rätt att förhöja af R.
St:r beslutade afgifter; denna § har Utsk:t velat tyda så, att Konungen icke skulle ega rätt att förändra en af R.
St:r åtagen allmän afgift.
Man har i detta afseende åberopat
Den 25 April t. m. 497 åberopat sig på flera olika skrivelser vid olika riksdagar och särskildt på sådana, från Ii.
M:t vid 1812 och 1823 årens riksdagar.
Afven jag har sökt skänka uppmärksamhet åt dessa skrifvelser, och jag erkänner oförstäldt, att jag deraf icke kunnat inhemta annat än, att K.
Shr ega fullkomlig rätt att besluta och fastställa maximum för afgifter, som skola utgå, men att jag deremot icke kunnat finna någon bestämmelse, som afsåg att förhindra K.
M:t att lindra dessa skatter.
Mina motståndare äro af en annan tanke;, jag respekterar hvars och ens öfvertygelse, men jag har endast velat se denna fråga med fullt öppna ögon.
St:r halva vid flera riksdagar aflåtit skrifvelser till K.
M:t angående tolkningen af just den §, hvarom här är fråga.
Om man således vill lästa något afseende vid de skrifvelser i detta ämne, som af R.
Stm aflåtils till K. M:t, anser jag det vara skäl att uppsöka sjelfva källan eller den af vår grundlags stiftare vid 1809—1810 års riksdag*) aflåtna skrifvelse, och om man jemnför denna med dem. som sedermera aflåtits, skall man finna, att berörde skrifvelse är af alla den tydligaste.
För min del anser jag denna fråga så klar och genom berörde skrifvelse så utredd, att intet tvifvel bör kunna uppstå, såvida Svenska språket fortfarande får lyda sina bestämda lagar.
Man har ansett, att K.
M:ts rätt att nedsätta tullafgifter skulle vara förenad med stor fara, hufvudsakligen derföre att derigenom skulle statsinkomsterna kunna förminskas i betydlig grad.
Annu har jag aldrig hört, att den, som står i spetsen för den administrativa magten, icke behöfver statsinkomster och fullt ut så mycket som den beskattande statsmagten beviljar.
Jag tror således, att korrektivet för en sådan magt, som man anser vara så farlig, att man tror R.
St:rs allena-beskattande-rätt sväfva i lära, ligger i sjelfva sakens natur, att den administrativa magten behöfver medel och alltid så mycket som den beskattande magten gilver.
Men deremot.
Mine Ilrr, anser jag det vara förenadt med största fara, om R.
Stms allena-beskattande-rätt icke skulle ega någon motvigt.
Jag föreställer mig nemi., att en ensidigt sammansatt majoritet inom representationen skulle kunna så begagna sin beskattningsrätt, att öfver höfvan stora skatter lades på vissa konsumtioner, näringar, intressen och yrken; man hade då kommit in på ett område, der fältet stod öppet för despotismen i all sin förhatlighet och der konungamagten gjorts till en lekboll i partiernas liander.
Jag bär nu, så vidt det stått i min ringa förmåga, sökt visa att R.
Stms allena-beskattningsrätt icke sväfvar i någon lära, att R.
F. gifver K.
M-.t rätt att nedsätta afgifter och lindra skatter, att denna rätt är en nödvändig motvigt mot den andra statsmagtens beskattningsrätt samt att detta konungamagtens prerogativ är ett bland de dyrbaraste, emedan den dermed kan träda medlande fram emellan stridande intressen. *) Den 14 Mars 1810. H. VI. 32 498 Den 25 April i. m. Frill, af Ugglas har i sin reservation yttrat, att förevarande förslag af Bev.-Utsk:t skulle, oin det godkändes, utgöra ett ingrepp i konungamagten.
Jag vågar inför R. o. Ad. uttala min lefvande öfvertygelse derom, att det är sannt hvad Frih af Ugglas sagt. R. o. Ad. har vid denna riksdag genom sitt eget beslut nedlagt sin politiska företrädesrätt och afträder nu såsom politisk institution.
Under den lifliga strid, sorn härom utkämpades, var det nationens behof af en sta; k konungamakt, som tåg minorieteten varmt om hjertat.
Jag var en ringa medlem af denna minoritet; jag röstade emot förslaget till ny R. 0., emedan jag fruktade att det skulle beröfva oss en stark konungamagt.
Det är också i följd af denna min känsla, att förevarande förslag innebär ett ingrepp i konungamagten, sådan den finnes i vår grundlag bestämd och försäkrad, som jag kommer att rösta nej till detsamma och anhåller om Hr Grins o.
Landtmms propos. å afslag derå.
Flere ledamöter yttrade härtill bifall. H.
Såvida Rev.-Utsk:t med den nu föredragna slutmeningen af dess Betänk, endast hade afsett formen lör utgifvandet af en ny tulltaxa, så skulle jag hafva löga att deremot anmärka, ty vår grundlag föreskrifver icke uttryckligen, att de bevillningar, sorn R.
St:r sig åtaga, skola af K.
M:t sanktioneras, innan de utfärdas.
Men att döma ej mindre af de vid Betänk:t fogade reservationer än af de yttranden, som här under diskussionen af Utsk:ts ledamöter blifvit fällda, har meningen med denna slutstrof varit att uttrycka det påstående, att K.
M:t icke skulle ega att med den af R.
St:r uppgjorda tulltaxa vidtaga någon annan åtgärd än att utlärda den alldeles oförändrad; och ett sådant påstående måste jag fortfarande bestrida, så mycket jag än beklagar att icke i hvad på mig ankommer kunna genom en eftergift bidraga till allt, som kunde förekomma möjligheten af en konflikt emellan de båda statsmagterna i ett så vigtigt ämne.
Jag vill icke fästa mig dervid, att Utsk:ts påstående påtagligen slår öfver målet, då det är framstäldt utan all inskränkning eller undantag, enär till och med Utsk:ts majoritet väl måste medgifva, att i fråga om tullen på spanmål eger Konungen någon rätt att förändra de af R.
St:r bestämda tullsatser.
Men jag ber att med några ord få rekapitulera sjelfva tvistefrågan.
De, som i denna fråga förläkta en motsatt åsigt emot min, stödja sig förnämligast på den i o57:de §:n R. F. R.
St:r allena förbehållna beskattningsrätten.
A vår sida svara vi härtill, att beskatta icke är att upphäfva skatter, samt att grundlagen väl innehåller förbud emot att höja, men icke att minska skatter.
Jo, svara våra motståndare, ett sådant förbud finnes verkligen i 61:sta §:n R.
F , som stadgar, att aila bevillningsafgifter, som R.
St:r sig åtagit, skola utgöras intill slutet af det år, under hvilket en ny bevillning varder fastställd.
Vi deremot påstå, att denna § endast afser att bestämma den tid, för hvilken bevill - Den 25 April f. ra.
499 tiingen åtages, men icke att fastställa (Jess belopp, hvilket ännu tydligare framgår af §:ns ursprungliga lydelse, deruti det hette, att afgifterna skulle utgå i fem år.
Om meningen med denna § hade varit att stadga det bevillningen skulle nödvändigt utgå till olörändradt belopp, så hade ju icke behöfts, att i 60:de §:n förbjuda dessa afgifters förhöjande.
Då grundlagen vidare i sistnämnde § af statsekonomiska skäl medgifver Konungen rättighet att förhöja tullen å inkommande och utgående spanmål, hvilken tull vid den tid, då grundlagen stiftades, var den vigtigaste af alla, är det icke tänkbart, att grundlagen skulle hafva velat betaga Konungen den i politiskt afseende vida mindre farliga rättigheten, att jemväl nedsätta spanmålstullen, hvilket för det afsedda ändamålets vinnande måste vara ännu vigtigare, för att t. ex. under missvextår förekomma brist och hungersnöd, som förr icke voro så ovanliga, Men då denna rättighet att nedsätta spanmålstullen icke finnes med uttryckliga ord särskildt medgifven, så kan derföre icke uppgifvas någon annan rimlig grund, än att grundlagsstiftaren ansett Konungen ega denna rätt i fråga om alla bevillningsafgifter.
Man kan icke heller fatta, att grundlagens författare, som eljest visat sig Svenska språket ganska väl mägtig. skulle begagnat en så minst sagdt besynnerlig redaktion, att, om han velat förbjuda Konungen att förändra tullsatserna, lian endast skulle förbjudit deras förhöjande.
Man frågar, hvem har då rätt att höja tullen, om Ständerna icke hafva det, och det är Konungen förbjudet.
Svaret är lätt:
Deras samstämmighet fordras ock i många andra frågor, som äro af vida mindre vigt.
Men, säger man, då är det åtminstone slut med R.
Stms beskattningsrätt, emedan Konungen kan hindra Ständerna att taga ut beskattningen på det sätt de vilja.
Härmed är dock ingen verklig fara.
Sl:r hafva deremot ett säkert korrektiv i sin hand, då de blott behöfva icke anvisa någon ersättning på annat håll för hvad Konungen på ett håll skänker efter; och man behöfver ej frukta att Regeringen skall utsätta hela statsmachineriet för att stanna af brist på medel.
En Regering gör sig icke sjelf omöjlig, och Ständernas magt att vägra bevillningar är för Regeringen vida farligare, än Konungens magt att vägra deras mottagande kan vara för Ständerna.
Föröfrigt medgifver jag fullkomligt, att Regeringen skulle missbruka sin magt, om den utan tvingande anledningar skulle minska ett eller flera slag af bevillningar så, att antingen statsbrist uppstode, eller Riksgäldskontoret nödgades fylla bristen genom upplåning, i händelse nemi.
Ständerna, såsom i sednare tider varit vanligt, gilvit kontoret ett sådant bemyndigande.
Detta vore missbruk af samma art, sorn det R.
St:r å sin sida, äfven med iakttagande af lagliga former, kunna begå genom skattevägran eller genom att vid sina anslag fästa sådana vilkor, som binda Konungens händer i sådana delar, som rätteligen borde falla under hans afgörande-rätt.
Nu säger man, att
Regeringen gjort sig skyldig till ett sådant magt-missbruk genom 500 Den 25 April f. ra. den Franska handelstraktatens afslutande, enär enligt alla sannolikhetsberäkningar tullinkomsterna derigenom bort komma alt i högst betydlig mån förminskas.
Härvid är likväl att märka, dels att It.
St:r sjelfva beräknat en sådan minskning till omkring 500,000 rdr om året i tre år, och att af dessa tre år, redan ett var förflutet, innan Franska traktaten trädde i verket, så att den beräknade summan fick fördelas på två år, och dels att äfven på andra håll uppstått så stora öfverskott, som icke blifvit af It.
St:r beräknade, att Regeringen kunde med full säkerhet antaga, alt icke till följd af Franska traktaten någon statsbrist skulle uppstå.
Utgången har också visat, att någon sådan icke inträffat.
Icke heller kari med lög sägas, att R.
St:r genom traktaten blifvit förhindrade, att genom tullar upptaga lika mycket som förut eller mera, enär de förnämsta kassa ärtiklarne äro af traktaten oberörda.
Den omständigheten, att
Konungens så lange oomtvistadt begagnade makt att nedsätta tullar nu på en gång så häIligt angripes, föranleder naturligen till framställande af den frågan, huruvida en sådan magt är i sig sjelf princip-vidrig eller konstitutionel origtig, och alt aidedningen, hvarföre man hittills lemnat den oantastad endast är att söka deruti, att de konstitutionella begreppen varit outvecklade.
Men för min del kan jag icke inse annat än att, det tillhör de första nödvändiga begreppen af en konstitutionell monarki, att Konungen skall hafva ett veto äfven i beskattningsfrågor och sålunda ega rätt att vägra indrifvandet af en skatt, som han anser orättvis.
Detta plägar erkännas äfven af dem, som vilja förneka konungamagten att taga positiv del i lagstiftningen och inskränka den till en blott verkställande magt.
Redan Montesquien, som ingen lärer anse öfverdrifvet monarkiskt sinnad, förklarar, att den verkställande magten måste ega del i lagstiftningen genom sitt veto, på samma gång, som han anser, att det skulle vara slut med friheten, om denna magt finge taga annan del i beskattningen än genom sanktionsrätten.
Vi se också, att denna grundsats är erkänd i de konstitutionella stater, der konungamagten är mest inskränkt.
Så t. ex. kan i England ingen ny skatt påläggas eller någon gammal förhöjas utan Regeringens samtycke.
Likaså äro i Norge storthingets beslut om skatter icke bland dem, sorn äro undantagne från Konungens sanktion, för att blifva gällande.
Vår grundlag är icke systematiskt uppställd och liar sina egendomligheter i formen.
Den hvilar likväl i detta afseende på samma grundsats.
Och det är denna vigtiga grundsats, som Bev.-Utsk:t nu med ett penndrag vill stryka bort, utan att sätta något motsvarande i stället.
På sådant sätt lärer delta dock ej låta sig göra.
Det vore ock, efter min tanke, långt, ifrån önskvärd!, om konungamagten skulle uti ett så vigtigt ämne, som delta, blifva blott ett viljelöst redskap att verkställa en riksdags majoritets vilja.
Det representativa statsskickets svåraste uppgift är just att utfinna medel att nog kraftigt skydda minoritetens rätt; och något säkrare Den 25 April f. m. 501 värn emot rättskränkningar, som visserligen icke äro minst att befara i beskattningsfrågor, bar ännu icke kunnat uppställas än konungamagten, vare sig att det är fråga om att skydda de högre klasserna, sorn äro utsatta för mängdens afund, eller de politiskt oberättigade, som icke sjelfva få föra sin talan.
Jag kan derföre icke annat än på del högsta önska, att R. o. Ad. icke måtte instämma uti ett uttalande, som åsyftar att bestrida en vigtig, sannt konstitutionell grundsats.
Men jag vill dermed icke i ringaste mån eller i någon rigtning hafva uttalat mig i fråga derom, huruvida den konungamagtens rätt, för hvars erkännande jag kämpar, bör vinna någon tillämpning å den tulltaxa R.
St:r nu gå att besluta, och jag protesterar på samma gång emot den tydning, man i detta afseende velat gifva åt några ord i det af mig här upplästa anförande af Frih.
Gripenstedt
Dessa ord lydde: »Hvad som icke är rätt, det är ej heller klokt eller nyttigt.
Detta är den enkla grundsats, hvilken jag hittills följt och sorn jag icke ämnar öfvergifva.»
Jag hemställer, om af dessa ord, uttalade i ett allmänt resonnernent, som icke angick den nu föredragna punkten, kan dragas den slutsats, som Frihme David Hermelin och Schulzenheim derifrån velat hemta.
St:r sk rille äfven vid denna riksdag yrka en återgång från den friare tidlagstiftning, som nu en längre tid gjort sig gällande, så blir ställningen ganska svår för en Regering, sorn å ena sidan är lifligt ölvertygad om de skadliga verkningar som af en sådan återgång förr eller sednare skulle blifva en följd, men som å andra sidan också ganska väl vet hvad aktning den är skyldig representationens mening, en aktning som visserligen icke förminskas, om framställningen af denna mening hålles inom ostridigt lagliga gränser.
I denna fråga har jag inom Utsk:t icke kunnat dela majoritetens åsigt, emedan jag anser att Bevillln.-Utskit öfverskrida sin befogenhet, då det på sidan om grundlagen försökt inkräkta på konungamagten, och ingen må försöka öfvertyga mig derom, att icke denna s. k. kilin m just åsyftar en sådan inkräktning.
Jag tillåter mig icke bedöma, huruvida det under alla förhållanden är lyckligt, att K.
M:t eger rätt att nedsätta tullar, men jag tillåter mig dock yttra, att, om en sådan magt finnes, det är önskligt, att K.
M:t endast i högst utomordentliga fall begagnar sig deraf, ty det kan icke vara annat än olyckligt, om konungamagt och representation sträfva åt olika håll, likasom det icke kan vara nyttigt, att, om nationens fiffiga önskan är, att system i tullagstiltningen måtte ombytas, regeringen likväl vill påtvinga nationen samma system.
Jag hoppas och tror, att om R.
St:r vid denna riksdag antaga de af Bevilln.-Utsk:t föreslagna tullsatser, K.
M:t skall respektera ett så beskafladt beslut, och i denna förhoppning yrkar jag afslag å den föredragna punkten.
502 Dea 25 April f. m.
Det finnes frågor, hvilkas väckande man måste beklaga, men öfver hvilka man likväl, då de en gång föreligga till afgörande, måste fatta ett beslut.
Så är förhållandet med denna fråga.
Så var det t. ex. med förslaget, att Konungen ej skulle utan IL
St:rs medgifvande kunna blifva regent öfver ett främmande rike.
Jag ansåg olämpligt att ett sådant förslag väcktes, emedan det innefattade en demonstration mot ett grannland, men jag måste dock rösta för detsamma, alldenstund jag anser det vara konstitutionel! rigtigt, att ett sådant stadgande, som det föreslagna, finnes i våra grundlagar.
Jag beklagar äfven, att denna fråga om Konungens rätt att nedsätta tullar någonsin blifvit väckt, ty jag anser denna rätt vara nödvändig för konungamagten och för öfrigt i tillämpningen föga farlig, isynnerhet med den representation vi enligt nya R.
O. skola erhålla; härvid lår jag dock icke fästa mig, då jag går att afgifva min röst öfver den nu föredragna punkten i Bevilln.-Utsk:ts förslag, utan jag har dervid endast rätt att fråga mig, huru jag med mitt ringa förstånd tolkar grundlagens föreskrifter i detta afseende, och då måste jag stanna vid en slutsats, som är för mig i tillämpningen motbjudande, den nemligen att Konungen icke eger att deltaga i tullagstiftningen.
Hr La gerhjelm har yttrat, att forum för afgörandet af en sådan fråga, som denna, skulle vara Konst.-Utsk:t.
Jag vågar dock betvifla, att detta Utsk. mera än något annat forum, kan afgöra frågor, som icke blifvit dragna inför detsamma, och denna fråga är icke hiinskjuten till Konst.-Utsk:t, utan är framlagd till R.