Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»Din bön är hörd, kära Märtha!» svarade Elfrida och tog bort duken från ögonen.
Märtha blef så glad, att hon kastade sig ned på knä vid Elfridas säng och utgöt floder af glädjetårar, samt utfor i fröjderop öfver att hennes högsta önskan i lifvet blifvit uppfylld.
En sådan har hvarje menniska, som den vurmar och envisas med.
Märthas hade hitintills varit sin matmoders tillfrisknande, utan att dock göra sig rätt reda för den lycka som detta skulle medföra.
Och hurudan såg väl denna lycka ut?
»Tack, tack, – goda, kära, gamla, Märtha!» sade Elfrida när den förra något litet sansat sig.
»Tack för din stora glädje, tack för din skötsel, tack för allt hvad du gjort, lidit, utstått, tänkt och sörjt för min skull.
Jag vet och känner det allt, men jag vet ingenting mera; jag vet icke ens hvar jag är.»
Och nu satte
Märtha sig ned att berätta huruledes Elfridas vansinne i början yttrade sig, huru hon endast gaf sig tillfreds när hon slapp att höra och se, hur »unga grefven» sörjde för allt detta, men var glad för så mycket annat, hur »gamla Grefven eller Excellencen» lät viga sig vid Lena, och gaf henne godset – der hon förut varit som underhafvande i all sin tid – att rusta med till död-dagar; hur Lena nu således var »en Grefvinna på sitt eget vis», uppblåst och högfärdig, och som blott hade en vurm, en ära, en glädje i lifvet, och det var icke ... sin son, utan att dricka kaffe, hafva många pigor, och väcka Länsmanskans afund; vidare: hur unga grefven låtit sälja allt öfverflödigt och flytta upp Elfrida till Stockholm, för att sjelf kunna tillse att hon blef väl skött; huru detta allt tillgått; och nu visste Märtha icke mera att förtälja.
»Huru länge har jag legat så här?» frågade Elfrida, sedan hon under fullkomlig tystnad afhört Märtha, äfven när denna talade om hennes »vansinne.»
»Nitton månader och några dagar!» svarade Märtha.
»Månader!» utropade Elfrida, »år .. vill du väl säga.»
»Nej, nej!» vidhöll Märtha, och Elfrida sade:
»O! jag hade hoppats det!
Jag har så mycket lidit, jag har så mycket kännt och tänkt, stridt och dukat under, stridt och behållit segern, och under allt detta har tiden dock stått stilla!
Nitton månader!
Ett år och ett halft!
Han är då ännu en gosse, och jag!
... icke sjuttio år ... icke sextio, icke ens fyratio!.
Och ändå har jag lefvat öfver ett sekel, ty jag har öfverlefvat förlusten af allt ... allt utom minnet, det tomma, det ödsliga, i hvilket verkligheter dansa om med fantomer, så att jag knappt förmår skilja dem.»
(»Ack, hon vurmar litet ännu!» – tänkte Märtha.)
»Hvar är min pels?» frågade plötsligt Elfrida, efter en kort men djup tystnad.
»Pelsen!» sade Märtha, »den bruna bombasins-kappan med gråverk under, menar nådig frun?»
»Nej pelsen .. pelskappan .. tulubben .. den blå med det svarta foderverket!»
»Ja så den!
Jo den såldes och gick till trettisex riksdaler och sjutton skillingar – det var ju galant?
Elfrida drog en af de millioner dödssuckar som föregå den allra sista.
»Hvar är ringen då?» frågade hon ånyo, efter en stunds tystnad.
»Den röda, som salig löjtnanten alltid bar, men som var alldeles för stor åt nådig frun?»
»Ja just den!»
»Jo, den köpte garfvarn Wallgren, för han heter Anders, som nådig frun vet – och då passade A. W. så bra.»
»O!!» sade Elfrida.
»Nå än värjan då?»
»Den har visst unga grefven sjelf.»
Elfrida sade intet; – suckade litet lättare kanske.
»Honom måste nådig frun se!» pratade Märtha, som ville förströ sin matmoder, »han är nu mångfaldiga gånger vackrare än förr, och så grann, så grann!»
– Märtha hade redan vant sig vid det oerhörda.
– »Han skall blifva så glad, så glad att få se nådig frun så här pass.
Han är ofta här och frågar, men han har på länge ej velat gå in, men nu vill han det säkert!»
»O nej! nej!» ropade Elfrida häftigt, »icke ännu!»
»Nej bevars!» genmälte Märtha lugnande, »icke förr än frun orkar stiga upp och kläda på sig, och vi få städa och pynta som sig bör.»
»Ja, jag skall ... jag skall ... jag skall se honom!
Jag har ju lofvat dig det! ...
O min gode Gud! ... lofvat dig att bruka allt det förnuft du gifvit mig, och som du ej velat återtaga.
Jag skall åter taga det till ledare ... fast det kostar dyrt, fast det skulle smaka mångfaldiga gånger bättre att få kyla kroppen i strida strömmen, och få svinga på hvita vingar ditupp, dit upp ... till Adalbert och till Gud.
Men hvem vet om jag komme genom strömmen till dem!
Kanske bar det nedföre, kanske dit, der nere der de kanske sade: »han var aldrig din make! äfven det var blott en dröm, en villa!» och se dessa ord .. de skulle bränna mera än alla helfvetets lågor!»
»Ack, hon vurmar ännu!» tänkte Märtha suckande, och klädde under tiden på sin fru, som stigit upp, matt af det långa liggandet, men lika som föryngrad till utseendet.
Kroppen hade hvilat under denna tid som själen allena lefvat, simmat i ett haf af oändliga tankar, kännt och lidit mera än tusende andra kunna känna och lida tillsammans, ty de hafva icke – som hon – egt, och vid sitt hjerta uppdragit ett barn, och sedan blifvit öfvertygade att de aldrig egt ett sådant.
Det var alldeles för mycket intet i Elfridas sorg.
Om det ändå hade varit något – hurudant som helst.
En vanartig, brottslig, förstörd, i kedjor och bojor sluten son – hade dock varit en son, och hoppet hade haft något att haka sig fast vid.
Nu halkade det oupphörligt, rastlöst nedför ... intet ... för att stadna i intet.
Det var detta tomma, förfärliga intet, som lagt sig med blytyngd öfver Elfridas sinne, som krossat detta och hjertat alldeles på samma gång, ty krossade voro de, fast det icke såg så alldeles ut.
Huru beskäftig var icke den beskedliga Märtha nu!
Huru fjeskade hon ej vid denna Elfridas första toilett.
Märtha var så glad att hon visste knappt hvad hon gjorde, och ändå försökte hon att aldeles återgå till ett fordom, att göra precist såsom då, likasom hade ej någon mellantid varit, som hade Elfrida blott sofvit en enda natt, i stället för nitton olidliga månader.
Alla Elfridas kläder och saker hade Märtha haft instädade på gammalt, vanligt manér, allt sedan de kommit till Stockholm, och nu tog hon fram deraf, det ena efter det andra, allt som hon behöfde det, för att dermed betjena och kläda sin matmoder.
Elfrida lät henne göra alldeles som hon ville.
»Befaller nådig frun den grå rocken?» frågade slutligen Märtha, alldeles med samma ton som fordom.
»Nej, nej!» svarade Elfrida, och satte händerna för ögonen, »det var ju den jag hade, då när ....
»Nå, den svarta då?» afbröt henne Märtha, – och den svarta blef det.
Märtha gick omkring sin matmoder, just som den unga flickan omkring väninnan, hvilken hon nyss klädt till brud, när Elfrida ändteligen åter stod der i nystärkt och väl pipad krage, håret sirligt deladt och nedfallande i tvenne breda, mörka flätor på hvar sin sida om det fina, etheriska anletet, en lätt mössa, knuten under hakan, och den omtalade svarta sidenrocken – ett paradplagg i fordna dagar.
Elfrida lät Märtha göra alldeles som hon ville.
»Nu skall väl nådig frun se rummen och köket, och hur galant vi ha’ allt!» sade Märtha efter fullbordad toilett, och sedan hon gifvit sin fru det dråpligaste kaffe hon kunde koka.
– Elfrida följde henne mekaniskt.
Allt var så förträffligt, snyggt, ordentligt och väl tillställdt, och öfver allt syntes, om icke just öfverflöd, dock fullkomligt välstånd.
Men ack! allt var ordnadt af den goda Märtha, och icke af ännu kärare händer, det kunde man dock se.
Elfrida såg det för väl, suckade tyst – men teg.
»Och här är handkammaren, och kryddskåpet och ljuslådan, och mjölbingen, och se här är théskrinet och flaskfodret,» sade Märtha beskrifvande och visande, »och här är korgen med alla nycklarne, som nådig frun väl nu är så god och tar sjelf!»
»Och hvarföre?» frågade Elfrida med en skugga af ett leende.
»Kors! för att handhafva och hushålla med alltsammans, nu när nådig frun är frisk!» sade Märtha förvånad.
»Och för hvem?» frågade åter Elfrida, icke just Märtha, men lifvet, det likgilltiga lifvet som hon nu återgått till.
O! det är förfärligt när denna skänk som man aldrig bad om, när detta lif som man fått, med förbehåll att icke gifva det bort – när det blir en föresats och icke mera ett behof.
Föresatsen vill så ofta försjunka, försmälta, förrinna.
Alla hårda föresatser äro af is, och den menskliga naturens element är eld, och eld och is förstöra hvarandra.
Med korslagda armar, och mot bröstet sänkt hufvud, satt Elfrida i sitt lilla förmak.
Detta var solbeglänst och gladt, det låg ut åt gatan, och på denna kördes raskt och muntert.
Gladlynta fotgängare ilade med snabba steg fram och åter i det ljufliga sommarvädret, gatpojkar sprungo med hårdt klampande steg, och sjöngo stumpar ur Lucie och andra operor, bryggarkärror slamrade, och man hörde de förklingande tonerna af ett positif, på hvilka den skällande hunden just kanske skällde.
– Men Elfrida hörde intet, såg intet af allt detta; nickade likvisst så klokt och fullt af sin föresats, när Märtha stack in hufvudet och frågade om hon ville hafva lamfrikasé, kersberssoppa och pannkakor till middagen.
Kort derefter kom någon med tunga steg upp för trappan.
Det var karl-steg.
Elfrida for tillsammans.
Hon urskiljde icke nu mera som förr.
Men hastigt hörde hon den betofflade Märthas små snabba steg, som skyndsamt nalkades förmaket.
»Nådig frun! nådig frun!» halfhviskade Märtha med häpenhet, »professorn (den skråen) är här.
Hvad skall ja säga’n?»
»Hvad du vill, bara jag slipper honom!» genmälte Elfrida.
»Högtärade Jungfru!
Hur är det med hennes fru i dag?» frågade professorn, som ej varit hos Elfrida på åtta dagar, men som fruktade att förlora en god mjölkande ko, ty grefve Hans betalade honom rundeligen.
»Alldeles som i går!» svarade Märtha.
»Ja, jag minns icke huru det var i går, eller om jag ens var här då, eller om det var i förgår,» genmälte undergöraren.
»Hon är som hon har varit!» sade Märtha, som icke ville ljuga, icke ville tala sanning, men som gerna ville blifva utaf med professorn.
»Ja så, ja så,» talade professorn, och satte hatten på, »sade jag icke det?
Har jag icke alltid sagt det?
Det lär henne att icke vara sjelfvis och sjelfklok en annan gång – jungfru Märtha!» och nu gick professorn, pustande – ty det var varm luft, och suckande – ty här blef då ingen stråle till glorian att förtjena.
»Det är alldeles som vanligt!» svarade han unga grefve Hans, som mötte honom på gatan, ridande sin sköna, snöhvita Frid och hållande in henne en smula, för att kasta en frågande blick på professorn, som han såg komma från fru Waller.
Men grefve Hans glömde snart frågan, professorn och svaret.
Han var ju nu på Drottninggatan, och just midt under fröken Olgas fönster, ...
Olga, den unga, den sköna, den tjusande – som unga grefve Hans, dertill enträget uppmanad af sin höga fader, utvalt till sin brud.
Deras bröllop skulle firas ännu denna samma höst, bara grefve Hans fyllt sina tjugoett år.
Excellencen var otålig att se nya, friska gröna skott på den gamla – så när förtorkade stammen.
»Nej, nej, nej! jag kan icke, jag vill icke, jag förmår icke ännu att se honom!» sade Elfrida, och satte händerna för ögonen, men Adrian låg redan vid hennes fötter.
Ja just Adrian, ty den hastiga oförmodade glädjen, som Märthas fröjdepost gifvit honom, hade för ett ögonblick gjort honom till Elfridas Adrian.
»O, mamma! se upp, se på din son! din glada, lyckliga son, som kysser dina knän, dina händer, dina fötter, som det nu icke fattas något af all lycka på jorden.
Se nu på honom!» bad ynglingen.
Men Elfrida såg icke upp.
Än en gång – den allra sista – dårade henne yttersta randen af hoppets för alltid nedgående sol.
Hon tänkte, ty qvinnan kan i en sekund tänka sig det omätliga hon tänkte: »O om han kom fattig, trasig, förskjuten, sägande: »Det var allt en dröm, ett misstag, ett hugskott.
Jag är åter din son, din Adrian!
Arbeta nu åter för mig! vaka, fasta!» ... O! hon tyckte sig på en gång kunna få jettekrafter.
Hon såg framför sig hundradetals med små tolfåriga flickor, hon hörde dem babbla och läsa, spela och klinka, draga upp och draga ned tråden på bågen och pappers-mönstret.
Ett helt lif vaknade ånyo framför henne.
»Kanske! det vore ju möjligt!» hviskade hoppet just när det tog »god natt» – och Elfrida såg upp.
Men det var unga grefve Hans som nu reste sig från sin knäböjande ställning.
Adriansparoxysmen var öfver.
Skön som en sommardag, som en ung ek, en blomstrande rosenbuske och en blixtrande juvel, nej skönare än allt detta, – skön som en ung man det blott kan vara, stod grefve Hans framför Elfridas blickar.
Hon sänkte dem, hon utsträckte sina armar mot honom, men lät dem åter falla.
En hastig men lätt rodnad flög öfver den bleka, infallna kinden.
Den tanken: »Det är en ung man, det är icke din son», flög för första gången förbi hennes själ, och brände henne, ty tanken var af eld.
Några månader svunno i tidens haf.
Elfrida lefde, ty hon hade ju föresatt sig att lefva, och qvinnan kan nästan allt hvad hon verkligen föresätter sig, till och med lefva.
Märtha var öfversäll, bestyrde om allt, men frågade ändå om allt.
Professorn förklarades som ett ljus i vetenskapen, och hans lof gick från den ena landsändan till den andra, och man reste långa vägar för att söka hans hjelp, och alla som hade vansinniga slägtingar, som de ej skulle ärfva, rådfrågade honom; och han tog ej allenast »sex styfver tittet», som gubben med skåpet, utan en dukat för frågan och två för svaret.
Olga flätade på sin brudkrans, och unga grefve Hans sprang dagen igenom från Dufvander till Forsman, från honom till Dumrath, från denne till Jacobson, derifrån till sin nya våning som med full fart iordningsattes, och från allt detta till sin tillkommande brud.
Fjällbyfolk
MARIA RIECK-MÜLLER.
FJÄLLBYFOLK
Bilder från öfre Norrland
STOCKHOLM C. & E. GERNANDTS FÖRLAGS-AKTIEBOLAG
fjällbyfolk
MARIA RIECK-MÜLLER
Stockholm Victor Pettersons Boktryckeri 1899.
I Obygden 5
Erik Spelman 31
Tok-Johanna 53
En begrafning 71
Vid forsen 89
En lapphistoria 97
Pell Pers-mor berättar 117
Hustrumord 125
Jan Persa och hans framfärd 151
I Obygden.
Där Anders Nygren hade timrat upp stugan sin, var trakten vild och öde.
Piteälfven strök förbi på ena sidan, och där päråkern slutade på andra hållet tog stenmarken vid.
Det var Salsbärget, som där -- alldeles bredvid -- tornade upp sina svarta, stupande hällar och block.
Andersmor -- Brita hette hon -- tyckte nog, att det var någonting hemskt och ohågasamt med bärggrannskapet de första åren.
Det var ju så alldeles inpå en, och så var det den där historien som gick.
Ja, det var också en otäcking!
För länge se’n kom sig en lappflicka ditupp på skidor för att söka en ren, som villat bort sig.
Bäst hon åkte, kom hon för nära branten, och så bar det af utför.
Utför hällarne och stupen gick det och ner i älfven, som där går öppen året om.
Fram på vårsidan funno de henne i en timmerbråte två mil längre ner.
Det var förstås bortåt en tjugu år se’n den dödsfärden gjordes, men, att det var oknytt där vid bärget, det kunde mor Brita svära på.
Var det kanske inte för jämnan, som om en skinnpäls och en röd lapplufva skymtade högst uppe vid bärgskanten, när hon under nytändningstid gick från föjset om kvällarne och kom att kasta ögonen ditupp?
Jo, så sannt var det så, och herre jestanes, hvad det då gick fort att komma in i stugan.
Om mjölken skvätte ur stäfvan, fick det inte räknas så noga en slik gång.
Anders skrattade smått åt gumman sin -- kan en förstå.
Han var ju karl och en duktig skogskytt till, som varit med både om björnjagt och påkadans med gråben, och då får en allt vänja sig vid olika slags trolltyg, utan att ta’ till bens för det.
Förresten sa’ han nu som så, att skinnpälsen, som skymtade vid klyftkanten, troligast var vingarne af örnen, som höll till däruppe, och rödlufvan var väl något halfätet, bloddrypande smådjur, som skulle med i boet till örnungen.
Brita trodde ändå, hvad hon ville, men hon lad’ int’ om’et vidare.
Se’n, när barnungarne kommo till, hade hon int’ tid heller att kasta ögonen så vidt omkring sig, att hon fick se, hvar oknytt var framme.
Det ena året gick just likt det andra.
Än kunde det vara nog så lättsamt, när pärena gick till och Anders hade förtjenst vid flottningen.
Än var det tunga dagar i stugan där, tunga och mörka som nöden sjelf.
Och det kunde vara en enda natts verk -- en sådan natt, då frostdimman kryper upp ur myren och sträcker långa, kalla mördarearmar utefter kornkappland och päråker.
Sådana frostnätter lämna ej endast spår i blaster och ax.
Åhnej, djupare gräfva de sig i sinn och i skinn!
Brita var inte stort mer än nio och trettio, när hon hade hela samlingar af rynkor kring ögon och mun.
Främst i mun hade hon bara några svarta tandtaggar kvar, som blefvo mindre och mindre under striden med det hårda kornbrödet.
Platt var bröstet och kullrig ryggen.
Tungarbetet lämnar också märken, som aldrig gå tillbaks.
Anders var gråsprängd och krokig han med, men tänderna hade då han i behåll.
Ja, som sagdt, ibland var det nog så lätt, ibland tunga dagar, men ett år kom, som blef det tyngsta af alla.
Det var det året, då lill’Brita nyss börjat gå och äldstpojken, Verner, fyllde 10 år.
Sedan, när mor tänkte tillbaks på den tiden, tyckte hon det var ett under, att hon hållit ihop.
Vintern kom öfver dem med yrande snöstorm midt under päropptagningen, och drifvor, höga som till mellerststången på pärrishässjan, lade ihop sig på endast några timmar.
Med snöskofveln kom man sig ju fram till de upphackade högarne, men sura och blöta kommo de in i källarn’, och stort bättre var det inte med de pärer, som voro kvar i jorden.
Det var ett oherrans elände, och mest blef det kräkena, som fick godt däraf, då -- som en kan förstå -- sjukan efteråt tog fart i så godt som alltihop.
Den snön gick förstås undan, men det blef en ond tid med sjukdom och tråkighet.
Alla tre barnen och en Anders med lågo i magsjuka, och den tog åt dem så svårt att, när de en gång kommo på benen igen, voro de inte goda ens att gå bak’ stuguknuten.
Fram i november kom snön drifvande på allvar och det i sådana massor, att det int’ gällde försöka ens komma sig fram till byavägen på nära fjorton da’r.
Det var bara att skotta sig fram till föjse och vedskjul och tillbaks -- och så börja om igen med det samma.
Så kom kölden ofvanpå det, och den släppte ej taget, förrän det blef vårdags.
Och hvilken köld!
Kallvattenämbaret var bottenfruset hvar morgon, fastän det stod nedanför spisen, och kaffepannan var det lika eländigt med.
Om nätterna smällde det som bösskott i stuguknutarne och knäppte och knastrade i trävirket, så att Anders för jämnan drömde, att han sköt björn, och hörde hur besten kom emot honom öfver vindfällen och rishögar, så att de torra kvistarne knakade och skreko under labbarne.
Vackert var det i alla fall omkring åbackstugan där i vinterkylan!
Salsbärget stod liksom öfverdraget med hvit bomull.
Men på somliga ställen hade den inte räckt till öfver de svarta skrofliga blocken.
Enrisbuskar, tall och gran och någon enda dvärgbjörkruska, naken och krum, som kröpo uppför i remnorna, gjorde dock sitt bästa att dölja dem och skyla öfver.
En del hällar och stup lågo där som underligt uppsvällda isjättar med långa stelnade tårar af ispiggar.
Det var där höstbäckarne hade silat sig utför och frusit allt efter som de kommit dit.
De hade tänkt sig ned i älfven förstås, men fingo nu stanna där de voro, tills vårsolen komme en gång och gaf dem fart igen.
Och älfven!
Ja, den också hade blifvit tuktad af kölden.
Där den aldrig frös till, gick den kufvad och knotande, och där det på något enda ställe kokade och fräste i den ändå, var det mer som tal i sömn.
Svart och trolskt sken vattnet mot iskanten, och om nätter och kvällar, då norrskenet flammade och kastade gröna och röda ljusknippen omkring toppen af Salsbärgen och mot bärgskammarne långt, långt bortöfver, då gnistrade det och rörde sig nere i älfvattnet, som vore där något lefvandes.
Om dagarne lyste själfva luften i grönt och rödt -- den tid ljusningen räckte.
Ibland lät det till att bli’ väderskifte, och dimma steg upp ur älfbädden, men det blef ingen annan ändring än att dagen därpå alla buskar och trän voro klädda i rimfrost.
Björkarne stodo som arbetade i filigrams och spetsväf, och det gnistrade i ädelsten af all’ världen, när solen se’n ett ögonblick såg på härligheten.
Så blef det dagar, då hon inte alls kom, och då varade ljusningen blott ett par korta timmar.
Du, herre jestanes, så det nöp i skinnet den vintern!
Mor Brita måste mången gång lägga från sig vedträet hon späntade på, då fingerstackarne voro så klumsna, att de int’ kunde styra spänteknifven.
Ibland hände de sig, att en Anders gick åt kyrkbyn för att sälja en hare eller annat vildt, och att han då kom hem senare än nödigt var -- och ostadigare på benen också än nödigt var.
Men mor Brita sa’ aldrig knyst den vintern, hvad ostadigheten beträffade.
Fattigman har så lite glädje i lifvet, och när så blodet håller på att gå ihop till bara issörja, och han just i det taget blir bjuden på en sup -- och så har tjenat sig en slant, så han är karl för att köpa sig en till, -- kan en väl inte missunna honom det.
Själf hade mor ingen annan muntration än pipsnuggan, -- men så hängde den också i mungipan så lång dagen var.
-- På nyåret drog Anders till skogs på timmerafverkningen, och nu blef den svåraste tiden där i stugan.
När far var hemma, gick det ändå an och var just som tryggare, och aldrig var han oregerliger -- som så många andra -- hvarken mot Brita eller ungarne.
Nu blef det då hon, som fick ta’ på sig utearbetet med.
Än så länge var ju Verner för späd till dylikt.
En kväll, när det var undanstökadt i föjset -- det var månljust och stickande kallt, och snön knastrade och jämrade sig under kängskorna -- stannade mor Brita -- just som hon satte foten på stugubron, och lyssnade inåt skogen.
Den tog vid österåt och strök längs efter bärgsfoten.
-- Kunde någon komma så dags?
För det var då hundskall som hördes nyss. -- Ja, nu hördes det igen, men ...
Åh nej, hundskall var det inte!
Gråben, varguslingen var det, som var framme!
Så ja, nu lät det längre bort -- han drar till fjälls igen -- kut’ som troligast efter någon lös ren.
Men otäckt och ängsligt var det, och det gick trögt med att få ihop ögonen den kvällen.
Ungarne sofvo och snörflade under fällen i fållbänken, och i månskenet syntes andedräkten som en lätt rök omkring fällöppningen, Brita snodde sig rundt flera hvarf, men kunde inte sofva.
Hon stack upp hufvudet för att lyss -- tyckte bestämdt, att det skällde och tjöt igen.
Men så vardt då tyst, och så småningom fick den blytunga tröttheten, som följer med slit och släp, makt öfver henne och hon sof.
Det smällde i väggarne, och på insidan -- rundt om i stugan -- slog det upp allt flera rimknutar, som sutto där liksom märken efter snöbollar.
I hörnet närmast dörren drog det sig en lång, hvit frostrand från golf till tak, och ute frös det, så det knakade i älfisen.
Och gråben -- som visst blef lurad på renköttet den natten -- vände åter med ett långdraget, olycksbådande tjut ner mot åbackstugan.
Där fanns det får och lam i föjsekätten, och det drog han väder af på långt håll.
Tungan hängde som en lång röd klut ur munnen på honom, där han smög fram mellan buskarne.
Det var som ville han skicka den i förväg.
Begär och lystnad låg i hvarje hans rörelse, och endast ett ögonblick gaf han sig tid att stanna.
Det var vid föjseknuten, och där satte han sig på bakbenen, den fege nattjufven, vädrande, lyssnande, och med de sneda ögonen i gnistor af återhållen lusta till dem där innanför.
Men ingenting oroande hördes, och med ett skutt stod han -- säker på hvad som skulle göras -- uppe på snödrifvan, som hade vräkt sig mot föjseväggen och nådde ända upp till det fyrkantiga fönstret.
Det var ej första gången, han var ute på slik förrättning.
Nogsamt kände han till, huru sådana ställen vore inrättade och visste lika väl som folk, att fårkätten stod ett stycke från kobåsen och närmast till.
Komme han bara in oklådd, skulle det int’ stå länge på förr’n han var husbonde där.
Det här var en riktigt van föjseröfvare, och något senarbete blef det minsann inte för honom att krossa fönstret och komma in.
Men nu var det inte tyst längre.
Ut genom den öppna fönstergluggen kommo ångestskri -- sådana som kräkena kunna få fram i dödsfarans ögonblick, när varg och björn stå öfver dem.
Ut i natten ljödo rop om hjälp från Gullrosa, från tacka och lam, och trängde sig in under fällen till mor Brita.
Snarkande, pustande tungt sof hon och vaknade ej med det första.