Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:s nåd. propos. härrörde enkelt från den verkligt grundlagsenlig! facliska ställning, hvaruti Ständcrne sig befinna, ty om Sländerne besluta, att en bevillniugsafgift skall fortgå till ett bestämdt år, så är detta beslut af noll och intet värde, när nästa Ständer sammankomma och göra om alltihop; ty med hänseende lill grundlagens 59 och 60 §§, finner R. o. Ad., att den förstnämnde lyder: ”Efter Rikets och statsverkets tillstånd och behof läte Konungen lill Ulsk:s öfverläggning framställa hvad Staten kan tarfva utöfver de ordinarie inkomster, och hvilka behof genom bevillningar böra fyllas;” och 60 § säger: ”Till dessa sednare räknas tull-, accis-, postoch chartatsigill.medlen” etc.
Det lärer icke kunna sättas i fråga, att, då Konungen afgifvit siu propos. om statsverkets tillstånd och behof, Ständerne skola pröfva huru bristen skall fyllas, och således äfven besluta öfver tullbevillningen och huru dermed skall förfaras.
Det är således ensamt derföre som det bör hela: ”intill slutet af del år, då Ständerne derom besluta,” men alldeles icke bör man tala om något bestämdt åratal.
Emot hvad Frih.
Palmstjerna yttrat i afseende på nedsättning af tullen, har jag ingenting att invända.
Konungen har i 60 § af grundlagen fått rättigheten sig tillagd, att höja tullen på ut- och inkommande spanmåi, och jag har ingenting emot att lemna ät Konungen, vid tillfällen af behof för allmän nytta, att jemväl kunna sänka tullen, ehuru Konungen fränsagl sig denna rällighct i sin nåd. propos. i ämnet.
Jag anser nödvändigt, att Sländerne förklara, all, meu bifall till Konungens propos., att tullen på spanmåi må blifva fix, de likväl funnit sig böra till Konungen öfverlemna, alt, i händelse af sådane förhållanden, som för Rikets väl skulle fordra en nedsättning eller förhöjning i den bestämda tullen, för att i händelse af missväxtår skaffa landet en nödig tillgång pä brödföda, då, utan afseende på det nu fattade beslutet, derom förordna.
Här är åtskilligt märkvärdigt vid den här punkten, och den siste värde ledamoten erinrar oss visserligen ganska riktigt, att man icke kan afgöra några grundlagsfrågor i bevilln.väg; men jag tror icke, att det varit någons mening, och minst Konungens, alt afgöra någon grundlagsfråga, Den 14 Januari f. m. 245 om Ständerne blott förena sig om den åsigt, som är framställd i den nåd. propos.
Jag torde få erinra derom, alt Konungen, som vidhåller den grundsats, som föranledde hans nåd. propos. vid förra riksdagen, nu önskar att Ständerne, när de gingo att lagstifta i bevillningsväg ang:de spanmål, skulle erinra sig denna grundsats och förblifva vid densamma.
Något annat tror jag icke kommer i fråga, och således behöfver man icke mycket orda om den saken.
Men här är ock en annan sak, eller det som egentligen låg till grund för Frih.
Palmstjernas, Carl Otto, yttrande.
Det är synbart, att den ädle Frih. utgått från en ganska aktningsvärd och philantropisk åsigt, att man borde söka alt lindra eländet bos en nation, sådan som den Svenska, vid inträdande missväxtår.
Delta föreställningssätt, alt sådant kunde låta sig verkställa genom att höja och sänka tullen på spanmål, har naturligtvis länge varit det gällande, ty eljest hade icke en sådan grundlagsstiftning, som vi i detta fali hafva, och en sådan tillämpning af samma grundsats kunnat existera sä länge.
Men då en riktigare uppfattning af saken manifesterat sig vid sistl. riksdag, hvarpå Konungens propos. och Ständernes i anledn. deraf fattade beslut är ett lyckligt bevis, att nemi. en fast, lindrig tull på spanmål är bättre än den varierande, då kan jag ej undgå att anmärka, att Frih. Carl Otto Palmstjernas philantropiska sats, på hvilken han byggde sitt förslag, är ett tecken till reaction, ett tecken lill att man ånyo vill sätta i fråga, huruvida det är bättre att hafva en fast tull, än alt Konungen skulle kunna sänka densamma.
Nu tager jag mig friheten att afgifva en allmännelig protest mot alla deras, för öfrigt vackra, intentioner, som vilja rubba den grundsats, alt den fasta tullen är vida bättre än förmågan alt kunna nedsätta den; ty om man vill att Rikets köpmän och de som handla med spanmål, utifrån skola förse sig med lager, för att möta en möjligen inträffande missväxt, så bör man alldeles borttaga för dcin den förhoppning, att
Konungen skulle kunna nedsätta tullen vid missväxt-år, ty dä köpa de icke under den goda tiden, ulan tycka det vara tids nog att besluta sig till inköp, då missväxten inträdt, och då skaffa de sig licenser, då hr fråga om att kunna kappas om hvem som först må kunna förskaffa sig denna spanmål.
Att de som behöfva spanmål, få den för bättre köp, tvillar jag på, men säkert är också, alt vissa köpmän icke eller fä en större vinst, och således fruktar jag, att den vackra afsigten, att låta landet tillgodonjuta lindrigare priser, på råg t. ex., skall förfelas genom ett sådant reactionärt oefterrättlighets-system från de grundsatser, som gjorde sig gällande vid sistl. riksdag och som utgör ett af de få glada minnen jag har af resultaterna från nämnde riksdag, att Konungen med sin grundlagsenliga rätt att höja och sänka tullen på spanmål, likväl tog ett sådant steg att förklara, det han ej ville bruka denna rätt.
Att den nuvarande
Konungen i sin propos. icke vidare yttrat sig, än att denna grundsats skulle fortfara lill nästa riksdag, och all han dervid utsatt årtalet 1847, det 246 Den 14 Januari f. m.
V åter anser jag vara påkalladt af den omständigheten, att det finnes vissa intressen och vissa opinioner, med hvilka man får lof att transigera och ej genast stöta för hufvudet.
Då det nu visar sig, att hos en så upplyst man, som Frih.
Palmstjerna, ännu finnes en opinion qvar, alt det kan vara nyttigt att få en vacklande tull, sä bevisade det nog alt det icke gått an, det Konungen gifvit rasibus bort sin rättighet att kunna höja och sänka tullen på spanmål, på det sätt som är en fullkomlig o formlighet, att inkomsten för denna tull skulle användas till ett visst ändamål.
Man kan icke gerna tänka sig en större oformlighet, än att, i fråga om användande af medel i bevillningsväg, säga, att den tull, som blir på en vara, skall användas till det eller det; men det är någonting som varit nödvändigt alt besluta, för att få de der philantropiska åsigterna sådana de ära.
Jag skulle således, om ingen annan anmärkn. varit gjord mot Utsk:s förslag, inskränkt mig endast till en reservation emot den der satsen som princip, ehuru jag icke vill försöka att ändra den, just derföre att jag ser att det är vigtigt att transigera med opinionen; men att deremot gå så långt sorn Frih.
Palmstjerna, deremot måste jag helt och hållet protestera.
Afsigten må vara god, men det ligger ett stort misstag s grundsatsen.
Jag anhåller få fästa upp märksamheten derå, att, enligt grundlagen, K.
M. äger rätt att om tullen å inkommande och utgående spanmål förordna, och att K.
M:s nåd. framställning i ämnet således egentligen åsyftar en fortsättning afR.
St:s medgifvande vid sista riksdag, alt inflytande tull fiir utländsk spanmål måtte af K.
M. disponeras till undsättning af nödlidande under missväxt-år.
Fördelarne af fix tull å spanmål äro vid flera tillfällen fullständigt discuterade och ådagalagde; och de skulle i väsendtlig män förfelas, om, i st. f. bestämd tid af vissa år, man satte den ovissa af nästa riksdag.
Svenska åkerbruket har för öfrigt lyckligtvis gjort sådana framsteg, att äfven i missväxt-år brist på det. hela icke är att befara för innevänarnes uppehälle, ulan införsel af säd från utrikes orter.
En fullkomligare redaction af denna punkt vore måhända, att man skilde emellan frågan om den fixa tullen lill 1847 års slut, som redan de läctö är af K.
M. af gjord, och den om dispositionen af inflytande spanmålstull, hvilken lämpligen kunde till K.
M. öfverlemnas lill slutet af nästa riksdag.
Spanmålstullen bar under loppet af flere år utgjort ett hufvudsakligt stridsämne i England, och som jag med uppmärksamhet följt detta ämne, åhört en mängd parlamentstal deröfver, samt läst ännu flere ströskrifter och avis-artiklar så väl för den ena som den andra åsigten, torde jag varit i tillfälle att komma till någon insigt i ämnet, och denna så mycket mera opartisk, som frågan rörde hvarken mig eller mitt lands intressen.
Detta omdöme är, att en större Den 14 Januari f. m. 247 jemnhet i spanmålsprisen svårligen kan uppnås, af det enkla skälet, att god eller dålig skörd produceras, och en så stor olikhet i varans tillgång, att den deraf sig härledande skillnad i priser icke på något vis kan uppvägas af tullbeloppets skillnad.
Enda sättet att någorlunda närma sig någon jemnhet i spanmålsprisen, är en scalerad tull, som stiger när prisen falla (vill säga god skörd), och hindrar då en alltför ymnig införsel af spanmål, när denna införsel icke beliöfves, och som faller, när prisen stiga (vill säga vid dålig skörd), och befordrar då spanmålens import, när denna import är behöflig för folkets föda.
Den fixa tullen å spanmål har den stora olägenheten, alt icke kunna bibehållas, uär missväxt äger rum, derföre att den vid sådana tillfällen utgör en direct beskattning på den nödvändigaste af alla förnödenhetsvaror, brödet.
Om åter vid tillfällen af missväxt den fixa tullen upphäfves (såsom förhållandet är hos oss), upphör den alt vara fix, och medför en vida större osäkerhet för spanmålshandeln än den scalerade tullen; enär den handlande, som erlagt tull å införd spanmål, icke kan concurera med dem, som införa spanmål förutan tull, hvarigenom han oskyldigt blottställes för betydliga förluster.
Enligt den scalerade tulltariff, som England antagit, och som, när spanmålsprisen uppnå en viss höjd, nedgår till noll, infördes, för 2 år sedan, icke mindre än 2 millioner qvarter hvete för ingen tull, hvilka 2 millioner, efter den fixa tullen, som anli-corn-law-league då försvarade, skulle hafva erlagt nära en million £ St. i tull, och således kostadt det Engelska folket denna summa, utöfver hvad det, efter den scalerade tull, nu erlagt för sin brödföda.
Detta är allmänt erkänt i England, och sjelfva anti-cornlaw-league (fabriksinlressets uttryck) har öfvergifvit den fixa tullprincipen, för all antaga den visserligen mera conseqventa af ingen tull, men som i grund skulle förstöra jordbruket i England, enär productionen af spanmål, med detta lands höga arbetslöner, naturligtvis måste blifva dyrare än productionen af spanmål i Ryssland eller Pohlen, ti 11vägabragdt af lifegna med låga arbetslöner, och dermed således icke kan concurrera.
Efter min tanka äger man således intet annat logiskt val, än att antingen afskaffa all tull å spanmål, eller att gradera den, icke till så högt belopp, som deu Engelska tullen, men i proportion af våra öfriga förhållanden.
Palmstjerna, har yttrat, alt, enligt haus öfvertygelse, vore det för landet och folket nyttigt, om, under svåra missväxtår, tullen på spanmål kunde sänkas, samt alt. det alltså vore väl betänkt, om Ständerne borttogo det villkor, som för närvarande är satt för Konungens rättighet att använda de i tuli för spanmål inflytande medel till understöd under sådane svårare år.
I detta afseende tager jag mig friheten erinra, att hela den förmån man erhåller genom en fix spaumålstull, skulle, genom ett sådant 248 Den 14 Januari f. m. förslag, att Konungen ägde under missväxt-år sänka tullen, gå helt och hållet förlorad, ty om köpmannen på förhand visste, alt det kunde hända att tullen på spanmål borttoges eller sänktes, i fall missväxt inträffade, så blefve det för honom omöjligt att kunna köpa och införskrifva spanmål medan prisen voro någorlunda låga, emedan han då blefve undersåld af den, som dröjde med införskrifning af sin spanmål till dess prisen höjde sig och tullnedsältning af sådan anledn. medgifvits.
Då tullen är fix, vet spanmålshandlaren alt rälta sina operationer efter chancerna för årsväxten; eljest måste han rälta dem jemväl efter chancerna för tulluedsätlning, d. v. s. i st. f. att han i det förra fallet kan köpa och införskaffa säd, då det är godt pris, eller då prisen hålla sig någorlunda jemna, måste han i det sednare afvakta de höga, de oformliga, emedan då försl inträffar tullnedsättning.
Jag skulle derföre tro, att det vore för spanmålshandeln helt och hållet förstörande, om den nu inträdda fixa tullen upphäfdes, hvaremot jag icke skulle hafva något alt invända emot att tullen på spanmål helt och hållet borttoges; men då härom icke är fråga, utan endast om borttagande af säkerheten för den fixa tullen, får jag förklara, alt en sådan åtgärd skulle, enligt min tanke, för framtiden förstöra all spanmålshandel.
Under discussionen om denna fråga hafva 2:ne olika ämnen blifvit bragta å bane.
Det ena af Frih.
Cederström, som yrkat, en ändring i den ordställning Utsk. antagit, och hvilken föranledis af K. M:s nåd. propos., nemi. ”bibehållande till slutet af år 1847.”
I detta afseende vill jag visserligen billiga det skäl, som Frih.
Cederström anfört, men föreställer mig, att, om R. o. Ad. antager den redactionsförändring
Hr Skogman framställt, så har man å ena sidan bifallit, eller åtminstone icke uttryckt någon annan åsigt, än den Konungen antydt, nemi. att man gillar det spanmålstullen blir fix i 3 år, och å den andra sidan icke gått näst sammanträdande Ständer i förväg, hvilka likväl onekligen äga rättighet att besluta om medlens användande.
Jag accederar således till den redactionsförändriug, som blifvit af Hr Skogman föreslagen.
Den andra frågan har väckts af Frih.
Palmstjerna, huruvida nemi. R. o.
Ad. bör besluta ett tillägg, som skulle gå derpå ut, att öfverlemna till Konungen att, för den händelse Rikets väl det kräfde, nedsätta tullen.
Utom det att Konungen redan äger en sådan rättighet, att den ej af Ständerne behöfver medgifvas, får jag, lika med föregrde talare, förklara, det jag anser att sådant vore lill verklig skada för landet; ja, jag går så långt, att det icke allenast vore skadligt för jordbrukaren, utan äfven för den befolkning i landet, som man vill hjelpa, ty har man antagit, att deu fixa tullen var nyttig för befrämjande af spanmålsuppköp, och att samma slags tull blef en förmån för jordbrukaren eller spanmålsproducenten, så måste man erkänna, att Den 14 Januari f. m. 249 alt den stora arbetspersonal, sorn har sin förtjenst af jordbruket i allmänhet, är beroende af huruvida jordbrukaren blir utaf med sina varor oell sättes i tillfälle att lemna arbetsförtjenst, åt denna personal.
Jag tror således icke, att man här skulle göra den delen af Sveriges befolkning någon verklig tjenst med ett sådant tillägg.
Björnstjerna har omtalat, det man i England kommit derom öfverens, att den fixa tullen ieke vore ändamålsenlig; men jag tror ej alt exemplet är fullt tillämpligt på vårt land, då man ihågkommer, alt England i allmänhet behöfver införskrifva span mål, men Sverige är deremot i den lyckliga belägenhet att, det ena året räknadt med det andra, kunna exportera samma vara.
Af sådan orsak förmenar jag, att de begge iänderne icke i detta hänseende kunna med hvarandra jeni tilo ras.
I afseende på tullen 'af spanmål, tror jag icke att Frih, Palmsljernas förslag vore gagnelig!, i thv, alt, om det också icke af Konungen begagnades, tror jag alt det skulle hindra från spanmålshandel och afhålla speculanler att ingå i den markn&r den, hvarföre jag afstyrker berörde tillägg.
Cederström: Hvad Gr.
Frölich sagt om den 1 grundlagen nedlagda rättighet för Konungen att höja och sänka tullen, lior icke förundra någon och förundrar således icke mig på minsta sätt, men Frih.
Raab har jemväl deruti instämt, och se — det förundrar mig litet mera.
Jag anhåller då att få tillkännagifva, att grundlagen enligt 83 § i hvarje fall skajl efter ordalydelsen tillämpas; att 57 § bestämmer
Svenska folkets urgamla rätt alt sig beskatta; 59 §, att hvad Staten kan tarfva utöfver de ordinarie inkomslerne, skall genom bcvillningar fyllas; och (»0 § ibland annat: ”ej må någre allmänna afgifter af hvad namn och beskaffenhet sorn helst, utan R.
Sl:s samtycke kunna förhöjas, tullen ä inkommande oell utgående spanmål alr lena undantagen.”
Der slår ”förhöjas,” inen aldrig ett prd om rättigheten all kunna sänka och till sitt belopp nedsätta en afigift, sorn af Sländme blifvit bestämd.
Föiestäjlom oss nu, alt Sländme beräknat inkomslerne lill en viss summa, men fvonungen, lill följd af den rättighet, hvilken man bär talarom skulle vara honom i .grundlagen förvarad, skulle eftergifva eller nedsätta någon af dem, derigenom brist lill behofvpns uppfyllande uppstode; dä skulle ju Sländme nödvändigt sammankallas för att fylla denna brist, Hvad bänder väl dä, om aumärknings-anlediiingar mot Konungens rådgifvare deröfver skulle anmälas oell blifva behandlade efter 10(i § Reg.F,?
Tro Hrrmp väl, att Ständme skulle erkänna Konungamaktens rättighet att hafva nedsatt afgifter, dem Ständerne beslutat på grundlagsenlig väg för utgörande af stalsbeliofven ?
Nej mine Hrr, vi måste lefva eller grundlagens bokstaf, så lyder 83 §, och allt försök till advocalur deremot passar sig alldeles icke, minst för representanter af Svenska folket.
Frölich och hans tt Hi 32 250 Den 14 Januari f. m. glada eller sorgliga minnen från sistl. riksdag, så har jag aldrig ett ord att säga, ty det der hör alldeles icke till det ämne, som är föremål för vår öfverläggning; men i anledning af Hr Skogmans yttrande, anser jag mig pligtig att uppehålla mig något litet.
Det är klart, att om R, o. Ad., på sätt jag tagit mig friheten föreslå, och i öfverensstämmelse med hvad Ståndet kan besluta, förändrar Ulsk:s hemställan, att nemi. den fixa tullen å spaumål må fortfara intill slutet af del år, då näst sammanträdande Ständer fattat sitt beslut derom, då häfver Ståndet icke öfverskrida den gräns, som för nu församlade
Ständers beslut är i grundlagen bestämd, hvaremot, om vi bestämma årtalet 1847, det faller af sig sjelf att, om urtima riksdag infälle nästa år 1840, och Ständ:ne då beslöto det tullen på spanmål ej vidare skulle vara fix, vi beslutat något, som ej kunde sättas i verkställighet.
Det är delta förhållande jag velat anmärka, och hvad beträffar Konungens dispositionsrätt öfver tullmedlen för spanmål, skall den jemväl räcka till slutet af del år, som nästa riksdag derom beslutas; dä sker det i följd af det beslut, som icke beböfver att nu särskildt discuteras, såsom i öfverensstämmelse med grundlagen.
Man mäste komma ihåg, att orsaken hvarföre Sliinderne anvisat denna tull till Konungens disposition för undsättningar, var den, att Ständerne icke anvisat något creditiv till spaumålsupphandling vid inträffande missväxtår, som i ringaste män kunde förslå.
UlebUfvandet af ett sådant creditiv vållade alt man i stället måste lemna utväg till undsättningar på annan väg, eller genom den inflytande tullen.
Lagerbjelke framställt anmärkmr vid Frih.
Palmsljernas förslag, ber jag att få erinra, alt händelser inom ett samhälle inträffa, då all lagstiftning måste vika.
Af sådan beskaffenhet är en allmän missväxt, dä lölket saknar föda för sitt lifsuppehälle.
Der födan saknas, der mäste den absolut anskaffas, och Styrelsen måste träda emellan hastigare än Ständme kunna hinna att samlas och i anledning af behofven besluta.
Detta är ibland de frågor, som icke låta disputera sig, och vi hafva sett sådana tillförene här i landet, äfven under sednare tider.
1811 års missväxt i Dalarne var sådan, altoni ej Regeringen mellankommit, så hade 1000- tals menniskor doll af svält.
Sådane händelser kunna ej läggas till grund vid den ekonomiska lagstiftningen och dylika författningars utfärdande, dä man endast derföre kan taga i beräkning vanliga omständigheter, En frost, som förstör grödan, är icke en vanlig händelse, tvertom, den är såsom allmän högst ovanlig; men om denna frost sträcker sig öfver hela landskaper, så mäste också extra utvägar, till hämmande af de skadliga verkningarne deraf, absolut vidtagas, och då torde stora sjötullen på spanmål böra helt och hållet borttagas.
Jag begär propos. på min första framställning, med tillägg af Frill.
Palmsljernas amendement.
Hr Skogman har nämnt, Den 14 Ja 11 u a r i f. m. 251 alt vi äro så långt komne i landthushållningen, att någon egentlig brist på spanmål icke skulle kunna uppkomma.
Jag hoppas visserligen, att det malte blifva långt till dess att sådant inträffar; men inom möjlighetens gränser ligger det dock alltid, att en större och allmännare brist på spanmål kan uppkomma.
Vi se, alt förhållandet understundom varit sådant i länder, med hvilka Sverige i afseende på fruktbarhet och spanmålsproduetion på långt när icke kan jemföras.
Ilen som t. ex. påminner sig år 1816, torde äfven draga sig till minnes hurusom i Wurtemberg spanmålsprisen slodo 10 gångor så högt i början af Juli månad, som de slodo i Augusti, dä skörden var gjord.
Der var således brist på spanmål i detta fruktbara land, och denna brist delades nästan af hela Tyskland.
Skulle icke samma öde äfven kunna drabba oss?
Hr Skogman har för öfrigt nämnt, att det skulle vara K.
M. obelaget att, utan R.
St:s beslut i frågan, sänka eller minska tullen på spanmål.
Jag kan icke dela denna tanka; ty när K. M. genom R.
St:s sammanstämmande beslut vid sisll. riksdag stadgade, att den då beslutade tullen skulle oförändrad qvarstå lill 1844 års slut, så afstod äfven K. M., i min tanka, från allt anspråk på rättigheten att kunna ändra samma tull intill 1844 års slut.
M. föreslagit bibehållande af nu gällande bestämmelser för spanmälstullen under ytterligare 3:ne år, eller lill 1847 års slut.
Jag uppfattar således den K. propos. så, som skulle all stadga i spanmälstullen af K.
M. vara ansedd böra bibehållas till 1847 års slut, och blifver följden, om detta ovillkorligt och utan tillägg af R.
St. bifalles, den, att K.
M. icke äger någon grundlagsenlig rättighet alt ändra tullen å spanmål förr än 1847 års slut är inne.
Frölichs yttrande om mina philantropiska åsigter, som vid detta tillfälle skulle hafva gifvit sig tillkänna, så får jag erkänna, att min pbilantropi i allmänhet i det praktiska är ganska inskränkt, och alt jag sällan utsträcker den så långt, som de fleste af dem, hvilka jag här bör yttra sina meningar i dylika frågor.
Ordet pbilantropi är för öfrigt ett sväfvande uttryck, som jag lemnar i sitt värde.
Jag håller mig snarare till hvad Gr Frölich yttrat om den riktigare eller riktigaste grundsatsen vid bestämmande af spanmålslullen.
Jag kan icke erkänna, att den fixa tullen pä spanmål kan i Sverige utgöra en riklig grundsats.
Del torde för livar och en, som något tänker på saken, falla sig klart, ali grundsatserne för tullbestämmelserna uti ett land, icke uti alla, knappast i många frå • gor, kunna vara desamma, som uti ett annat laud, der förhållandena äro helt och hållet olika.
Grundsatsen i afseende på den fixa spanmälstullen är, såsom mången lärer känna, hemtad från Holland, dit årligen betydliga qvanliteler spanmål under alla förhållanden skola införas och der man har att välja på att införa denna spanmål från Östersjön eller från Svarta hafvet eller från andra sidan om det Atlantiska, med ett ord från alla vcrldcns trakter, der köpmännen kuna erhålla de bästa pri - 253 6 é n l i Januari f. fa. serne.
Då det icke är alt förmoda, att prisen pia alla de ställen, der spanmålen kan för Hollands räkning uppsökas, skola vara samtidigt höga, och då således köpmännen kunna beräkna denna sin handel årligen efter tcmligen lika grunder, så anser jag, att grundsatsen i nämnde land är riktig i sin tillämpning.
Här åter är förhållandet helt annorlunda.
Man kan icke förmoda, och vi hafva icke eller några exempel derpå, att här i Sverige en så beskaffad spanmålshandel skulle kunna uppkomma, sofa i Holland, eller att här skulle finnas sådane capitalister, som kunde förse sig med så stora förråder, att de vid inträffande missväxt-år, utan betydliga nya införskrifningar, skulle kunna fournera hela landet med dess behof af spanmål.
Icke eller kunna vi förmoda, att någon spanmålshandel skulle kunna uppkomma efter samma ide, som den allmänna Magasinsdireetionerf, hvilken uppköpte och förvarade spanmål från det ena året tilt det andra, men utgången af hvilka företag man ganska väl känner.
Köpmannen kunna icke våga något sådant.
Spanmålsprisen i vårt land- bero ofta af sådana naturhändelser, som icke många veckor kunna förutses, och följaktligen kunna icke eller dessa priser beräknas från det ena året till det andra.