Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som tidskrift i ordets fullständiga mening framträdde det så inledda företaget till en början icke; det angaf sig vara en » företrädesvis åt politiska, sociala och ekonomiska frågor egnad publikation, fortgående i 4 à 5 häften årligen under redaktion af d: r Arvid Ahnfelt. » Det tillkännagafs att utgifvaren » på grund af flerårig förbindelse med åtskilliga af utlandets bekanta skriftställare » såg sig kunna utlofva bidrag äfven från deras sida.
På andra häftets omslag kunde meddelas, att företaget redan » af allmänheten omfattats med ett ovanligt intresse, i det en betydande upplaga utgått », samt att det » af kritiken erhållit vitsord, som berättiga utgifvaren och förläggaren att hysa den förhoppning, att ett sedan flere år befintligt behof blifvit genom denna publikation tillmötesgånget. » Sedan andra häftet rönt samma framgång, sattes på tredje häftets omslag orden » 1: sta årgången », och därmed hade » publikationen » antagit karaktären af tidskrift.
Man skrifver ej gerna en persons eller ett företags historia, förrän personen är död eller företaget afslutadt.
Sålunda är, hoppas vi, tiden ej ännu inne att skrifva historien om » Ur Dagens krönika », om än detta beklagligen är fallet med hennes grundläggare och hittillsvarande utgifvare, som på henne satte prägeln af sin egen personlighet.
Att den fick allt talrikare vänner och afnämare bland den stora allmänheten, det blef snart uppenbart.
Ahnfelts förmåga att leta upp det roande och pikanta, att för tidskriften vinna bidrag af framstående in- och utländska författare samt att på repertoaren sätta sådana ämnen, som för dagen företrädesvis voro intresserande, — allt detta gjorde nog sitt till.
Men ännu mer verkade den orädda hållning, hvarigenoin tidskriften gaf ordet åt undertryckta opinioner samt öppnade den enda försvarsmöjligheten för dem, hvilka öfvermakten af en eller annan anledning ville, under det dagbladspressen dervid teg eller instämde, nedtysta eller förfölja; därtill kom äfven den liberalitet, hvarigenom äfven skilda meningar fått tillfälle att yttra sig bredvid eller mot hvarandra.
Den polemiska tonen har väl ibland varit skarp nog (aldrig grof) och orden hafva då ej måhända ej alltid kunnat strängt vägas på guldvigt.
Att i krönikan influtit ett och annat, som saklöst kunnat uteslutas och på vissa håll mer än oundgängligen nödigt varit, känts retsamt, må medgifvas.
Men om orden ibland voro harmens mer eller mindre starka uttryck, så riktade sig, åtminstone från Ahnfelts egen sida denna harm mot hvad han af fullaste öfvertygelse ansåg vara lågsinthet, hycklande humbug eller smygande förföljelselust.
Mot sådant kunde den vanligen godmodige skämtaren lätt nog eldas till ett berserkalynne, som urladdade sig i blodiga sarkasmer.
Endast en liten interiör må meddelas och den är i flere afseenden betecknande nog.
Den däri medspelande har redan fyra år före Ahnfelt gått till det land, hvarifrån ingen återvänder; det var nämligen skriftställaren A. Strömbäck, som i tidskriften först uppträdde under signaturen Fritz Krook och sedan signerade en uppseendeväckande artikel med pseudonymen Scævola, men han behöll äfven signaturen Fritz Krook, hvilken han använde under en samtidig uppsats om » Vår konstitutionela utveckling ».
Ahnfelt, alltid fallen för det pikanta, önskade nu få flere uppsatser under Scævolas signatur och gjorde därför Strömbäck ett förslag sålunda:
(12 sept.
) » Scævola-artikeln har väckt mycken uppmärksamhet och nyfikenhet.
Tillåt mig att sätta denna signatur äfven på » Vår konstitutionela utveckling ».
Du kan ju skrifva något annat till Dag.
under signaturen Fritz Krook, i nationalekonomi, som du tänkte.
Men jag tror, att det skulle vara mycket pikant, om allmänheten äfven i nästkommande häfte finge en artikel af Scævola.
Sen kan Fritz Krook komma och desslikes förvåna verlden.
I nytt bref af den 16 sept: » Säg mig, om du har något ämne, som skulle konvenera dig.
Men behåll Scævola-manteln tills vidare.
När du en gång låter den falla, blir du redaktör af en stor daglig tidning, liksom Bergstrand blef, tack vare sin signatur.
Uppriktigt sagdt, tror jag du har mera fördel af att vara Scævola än att vara Fritz Krook, d. v. s. de allra flesta tro, att detta senare är ett riktigt namn, men på det senare undra tills vidare alla.
Det lilla fåtal, som känner till mystifikationen med Fritz Krook är lätt räknadt, men fortfar som Scævola, och din belöning blir stor. »
En annan Scævola hade emellertid fått träda in under den förstes mantel och publicera en fortsättning.
Om denne gör Ahnfelt i tilläggsbref af den 18 sept.
följande pikanta meddelande: » Gissningarne på Scævola äro nu följande, delvis utkolporterade i landsortspressen:
Spillhammar, Koersner (utpekad utan namn i Budkaflen m. fl), Norén (Gullbergs version), Ahlgren (redaktör af Eskilstunatidn.
Skall hafva skrifvit under signaturen Scævola vid något tillfälle), Prof. Lysander (utspridt af mig).
Äfven k. brors gissning är alldeles rasande.
Schöldström och Wallenberg äro precis lika oskyldiga båda två. » Den då högst nervöse och i sådan situation bittert misstänksamme S. gaf på det välmenta förslaget ett vägrande svar i uttryck af den mest våldsamma nervositet och misstänksamhet.
» Det är », skref han från London, » oss emellan fråga om literär eganderätt.
Jag har till dig sålt icke eganderätten, utan publikationsrätten till min uppsats om den konstitutionela rätten, nämligen att publicera den i den af dig utgifna tidskriften.
Skulle något annat eller mera ingått i köpet, kunde du ju t. ex. ansett dig berättigad att signera den med ditt eget, med skräddare Palms, med h. m: t konungens eller med hvilket som helst annat » pikant » namn, eller att, om detta med större fördel för dig kunde ske, öfverlåta den till införande i nästa nummer af Vikingen, Julgrisen eller Svenska Dagbladet.
— — Signaturen är icke min, med den må du gerna göra hvad helst dig lyster, men uppsatsen är min, och om den är mitt sista ord ett bestämdt nej till ditt förslag. »
På dessa våldsamma utgjutelser svarade Ahnfelt med samma lugna godmodighet helt enkelt: » Jag tror vi låta Scævola-frågan hvila nu.
Jag var — som jag redan tillåtit mig påpeka — i min goda rätt att göra förslaget och du att säga nej.
Ha vi missförstått hvarandra, så är nu missförståndet häfdt. » Lika godlynt svarades på Strömbäcks yrkande att helt och hållet borttaga Krook-signaturen: » För Dag.
Kr.s läsare är Fritz Krook en gammal bekant, som dyker upp igen med glans.
Då jag inte fick döpa om honom till Sævola, tycker jag inte heller begära, att jag skulle afkläda honom helt och hållet. »
Under arbetet för tidskriften öfvergaf Ahnfelt ej sin arkivforskning; tvärtom, denna drefs lika oförtrutet som någonsin samt gaf äfven åt tidskriftens innehåll ett rikligt, mer eller mindre bearbetadt och ordnadt material.
Denna forskning var fortfarande hufvudsakligen riktad åt det politiska hållet, och under ofta förnyade resor till utlandets storstäder anlitades därvarande arkiv.
I Paris började han samlandet af de intressanta, för vår historia vid början af detta århundrade till stor del ganska upplysande bref och aktstycken, hvilka sammanfattades i arbetet » Utländska diplomaters minnen från svenska hofvet »; samlings- och excerperingsarbetet fortsattes i London, där det efter Ahnfelts anvisning mestadels utfördes af Strömbäck, hvars gamla, nu åt Ahnfelt öfverlåtna signatur Scævola också användes som författarepseudonym.
Strömbäck var väl ingen arkivspecialist och som öfversättare hade han väl också mera af tidningsmannens rutin än af diplomatens; men ensidigt och därigenom orättvist var ändå det ytterst våldsamma angrepp, hvarmed » Historisk tidskrift » från uteslutande arkivalisk amanuenssynpunkt kastade sig öfver — Ahnfelts förläggare, som till trycket befordrat ett sådant opus.
För Ahnfelt blef Strömbäcks medverkan vida dyrbarare, än beräknadt var, ty arbetet uttänjdes till ett omfång långt utöfver det tillämnade.
Sålunda skref han till denne (15 nov.
): » Så länge det gälde det ursprungligen öfverenskomna, 15 ark, skickade jag med omgående hvad du begärde.
När det började öfverstiga, har jag flera gånger fåfängt bedt dig göra en beräkning öfver fortsättningen.
Jag har, då det sända öfverstigit 20 ark, förklarat, att jag väl skulle mottaga lite till och att jag hoppades kunna åstadkomma ännu något penningar.
Men jag har därjämte bedt dig att icke forcera allt för mycket och att icke, med försummande af dina korrespondenser, sätta allt på ett kort.
Detta företag, som du sjelf i bref till mig kallat » slaftjensten i Chancery Lane » hade jag aldrig anmodat dig om.
Det var du sjelf, som anhöll därom.
Jag hade afskrifvare till mitt förfogande, genom Bræksted, och det kunde gått för sig lika så bra i London som i Paris. »
Genom kompileriug från olika tryckkällor tillkommo arbetena » Från Europas hof » (började 1883) samt » Ryska afslöjanden » (1885).
Under någon tids vistande i Petersburg anlitades därefter ryska arkivalier, företrädesvis Suchtelens samlingar; åtskilligt däraf, både af politiskt och literaturhistoriskt intresse, publicerades i Dag.
I arbetet: » Två krönta rivaler » (1887), hvilket stälde Karl Johan i den af Crusenstolpe presumerade belysningen, styrkte han sin uppfattning med en mängd förut okända eller ofullständigt kända bref och aktstycken.
Förlidet år utkom hans sista arbete, » Herskarmakt och själssjukdom », hvilket framstälde, efter i München gjorda studier, den konstvurmande, olycklige konung Ludvig II: s bizarra lefnadssaga.
Äfven i tidningspressen gjorde Ahnfelt sina inlägg, ibland rätt oväntade, någon gång hemlighetsfulla.
Båda delarne var fallet med en artikel i Aftonbladet (för den 14 april 1883), där Hedins arbete om » latinherraväldet » skarpt nagelfors.
Artikeln väckte uppmärksamhet; man antog den vara författad af någon framstående » latinpedagog », ehuru stilens sprittande liflighet vitnade däremot.
Ingen kunde väl ana och högst få veta ännu, att den i sjelfva verket lär vara författad af — Arvid Ahnfelt, den radikale tidskriftsutgifvaren.
Han gjorde det ej blott i följd af sina fädernetraditioner och sitt medvetande af antikens stilbildande makt, utan äfven under påverkan af ett frihetssinne, som kände sig draget till den klassiska forntiden, men med antipati vände sig bort från allt, som erinrade om medeltiden.
Så i följande tirad: » När den gyllne åldern kommer — menar han (hr Hedin) — då den siste latinaren blifvit, i enlighet med ett kändt uttryck om ett par andra potentater, hängd i den siste gammaldagspedagogens tarmar, då skola våra barn börja att studera historia, och detta skall tillgå så, att de skola läsa den gamle t. ex. den gamle angelsaxiske kyrkohistorikern Beda på grundspråket, i stället för att nu, såsom bedröfligen händer, i tionde eller tjugonde hand inhemta, huru det tillgick i Englands medeltidskyrka.
Nu påstår visserligen malisen, att Beda hade den ovanan att skrifva på latin, han liksom så många andra som gifvit de vitnesbörd om medeltidens lärda forskning, hvilka våra lyckliga efterkommande skola uppbygga sig med; men kanske vi kunna hoppas, att det var så kallad » kökslatin », som medeltidsförfattarne visa sig ha begagnat, och mot detta torde hr Hedin icke hafva något att invända, om man blott slipper från det infama klassiska latinet.
— — För öfrigt våga vi den suppositionen, att äfven medeltidens skriftställare stundom förstodo att begagna Latiens tungomål enligt konstens regler; men detta förlåter kanske författaren, om blott det har skett under medeltiden, för hvilken han fattat en så brinnande kärlek. » Då Hedin till slut uppstält » reformvännernas bildningsideal », söndersliter rec.
detta på det obarmhertigaste under förmenande, att » ett snustorrare bildningsideal än hr Hedins ligger icke inom möjlighetens gränser. » Till slut tror han sig hafva visat, att samme förf.
med sin bevisning åstadkommit » en fullständig deductio en absurdum, icke rörande det förmenta herraväldet, utan just rörande vissa » reformvänners bildningsideal.
Liksom Ahnfelts språk var raskt, pikant och lättläst, så bar hans arbete, äfven då det var som strängast, aldrig någon prägel af mödans tyngd; han förstod också att vinna och bruka skickliga biträden.
Den okade framgången födde ökad lifsglädje, som fick en ständigt ny näring under det rörliga lifvet på resor, under vexlande umgängesberöring med literärt framstående personer inom och utom landet samt under ett lyckligt familjelif i det angenäma, gästfria hemmet.
Utomhus var han gerna med i festligt lag och gladt samqväm, helst med sina vänner inom literatörverlden, och han egde en för vänskapen öppen själ.
Men för nöjet tillbakasatte han aldrig de allvarliga värfven.
På förmiddagarne gick han till det i närheten af hans bostad belägna riksbiblioteket eller till något af arkiven, om eftermiddagarne skötte han sina till redaktionen hörande bestyr i tryckeriet eller på förläggarkontoret, och på sina lediga mellantider ombesörjde han sin vidlyftiga brefvexling och sina studier.
Med rätta skulle Ahnfelt hafva kunnat på sig sjelf tillämpa skaldens ord:
— — det ligger dikt och sanning och skämt och allvar ständigt på din mund i underlig men alltid öppen blandning, i fritt, men oupplöseligt förbund.
Denna blandning röjde sig äfven påfallande i hans anlete.
Det hjertliga skämtleendet, då de glänsande hvita tänderna lyste fram mellan fylliga läppar, då pincenezen tidt och ofta föll ned från den lilla rynkade näsan och sattes dit igen för att lika ofta åter falla, var alltid tillreds med ett träffande infall eller en rolig berättelse.
Men i allvarsstunder sammanpressades läpparne hårdt, och ur de mörka ögonen framblickade samlad viljekraft, ibland nästan hotande som om de velat säga: » slår du, så slår jag igen ».
Hans lefnadsvanor och umgängessätt buro prägeln af medfödd nobless, af vanan att röra sig i aristokratiska kretsar; sjelf visste han sig tillhöra en aristokrati, som, när allt kommer omkring, är den enda berättigade i verlden.
Hans lefnads slut var i ordets fulla mening tragiskt.
Sorglös under lyckans dagar, stälde han beredvilligt sin kassa och kredit till sina vänners förfogande, och man vet, huru sådan beredvillighet ofta lönas.
Godtroget, måhända i hopp att därigenom betrygga sin tidskrifts framtid, inlät han sig i ödesdigra borgensförbindelser som slutligen medförde hans ekonomiska ruin.
Ahnfelt gjorde energiska ansträngningar för att afvända det hotande slaget, men de misslyckades.
Själsspänningen, ökad genom bekymmer för tidskriften och genom intrycken af föregående polemik, bröt hans fysiska kraft och förde med sig slaganfall eller någonting liknande, som äfven bröt hans själs energi.
Vid början af februari reste han, dels för ekonomiens skull, dels i redaktionsbestyr, ned till Skåne och for därifrån öfver till Köpenhamn.
På ett hotell därstädes afled han i hjärtslag natten till den 17 februari.
Hårdt drabbad af det genom öfverraskningen och tillstötande omständigheter dubbelt kännbara olycksslaget stod makan, med tre döttrar och en son i uppväxtåldern, sörjande men i sorgen upprätt, vid den dödes kista, på hvilken publicistklubben, tidskriftens medarbetare och den aflidnes vänner lagt sina kransar; den högtidliga begrafningsakten förrättades den 24 februari i Jakobs kyrka.
I tragedien faller hjelten genom följderna af sina egna missgrepp; men det goda han velat, den frigörande verldsåskädning, i hvars stridsled han stått, skall gå segrande fram, och då skall äfven hans minne försonadt lefva.
» Kom igen! » var Ahnfelts sista ord till undertecknad, då vi vid publicistklubbens sista årsfest åtskiljdes — för helt kort tid, såsom vi båda trodde.
Icke anade jag då, att jag skulle komma igen, icke till honom men till allmänheten, i dödsanmälarens tunga värf.
Franska insatser i svenska
kulturen.
När den vesterländska kulturen undan folkvandrings-barbarerna öfverger det gamla Latium, slår den ner sina nya bopålar i Galliens bördiga jord.
Orsakerna till, att Frankernas rike sålunda blef arftagare af Rom, voro många.
Redan 600 år före Kristus hade Grekerna anlagt ny-bygget Massilia, som sedan blef Marseille, och från denna härd spridde sig norrut genom afläggarne Narbonne, Arles, Toulouse, smaken för mildare seder, kunskapen om åkerbruk, med vinrankan och oliven, byggnadskonst, metallberedning, mekanik, befåstningskonst.
Och äfven vetenskaperna, filosofi, geografi, grammatik och medicin odlades i det södra Gallien i sådan grad, att på Augusti tid Ro-marne hellre besökte Massilias talarskolor än Athens.
Det var sålunda icke något barbarland Caesar eröfrade, utan Gallien blef snarare upptaget i den romerska unionen såsom en bundsförvandt som en gång till och med kämpade under örnarne mot den gemensamma fienden Karthago.
Men äfven den gamla keltiska befolkningen i mellersta och norra Gallien innehade vissa förutsättningar, som gjorde dem mottagliga för en högre kultur.
Gallerna hade nämligen vid eröfringens tid sammanslutit sig i små samhällen med öppna byar och befästa städer, hvilkas byggnadssätt Romarne beundrade; hade anlagt vägar och broar, idkade flodfart, forstodo metallberedning och slogo mynt.
Jordmånen var sålunda beredd att mottaga romarkultu-rens utsäde.
Men der förefunnos äfven i sjelfva samhällsförfattningen groddarne till den kristligtridderliga anda, som sedan uppträder under påfvedömets och chevaleriets former.
Druidkulten med dess allsmäktiga öfversteprester-liga hufvud banade väg för påfvedömet, och den aristokratiska stamförfattningen anticiperade det starka konunga-dömet med ridderskap.
Äfven den tillfälliga omständigheten, att senare fran-kerkonungen Klodvig antog den rätttrogna athanasianska sedermera katolska bekännelsen, verkade,att Frankerna knöto tidigare än de arianska Germanerna sin förbindelse med Rom, hvilken blef än fastare när Pipin lät kröna sig af påfven Stefan III i Saint Denis såsom konung af Guds nåde och han sedermera, till tacksamhet för, att han lade exar-katet under påfvestolen och derigenom gjorde Rom oberoende af Österlandet, erhöll titeln romarnes patricius.
Vesterländsk kultur fann sålunda i Frankrike sitt nya hemvist, och med Karl den store och hans efterföljare böija de klassiska språken och litteraturen att odlas vid nordligare breddgrader under det att de läggas i glömska nere i hemlanden för att der icke vakna förrän vid renässansen.
Italien hade blitvit ödelagdt af barbarer, under det Gallien deremot öfversvämmades af Romare, och dessa, som redan öfvergifvits af förfädrens krigiska ande, intogo snart i det nybildade Frankerriket alla administrativa platser, lagstiftande, ordnande, under det de skenbare eröfrarne, Frankerna, sysselsatte sig med krigföring.
Därför blef Gallien romaniseradt invärtes, och därför har Frankrike, oaktadt sitt Germaniska namn blifvit ett romaniskt land både i anseende till språk som kultur, och därför blef Paris det nya Europas medelpunkt och Tuilerierna dess kapito-lium.
Men detta nya Rom skulle äfven fa sina barbarer, och sedan Hunner och Saracener blifvit tillbakadrifna samt Lothringen och Burgund antagit civiliseradt lefnadssätt ochm
bildat en förborg mot Germaniens vildar, kommo de nya barbarerna från norr.
Marseillaren Pytheas, en af de äldsta geografer, hade redan 300 år före Kristus gifvit skildringar af Skandinavien, och Norrmännen, som de nya inkräktarne kallades, voro sålunda icke alltför obekanta för frankerkonungarne.
Bland norrmännen kunna vi medräkna svenskarne utan att behöfva gifva flere skäl för deras närvaro, än man numera ger för deras frånvaro, och vi skulle äfven från eröfringen af Blois, Tours, Amboise, Nantes, Bordeaux, Toulouse samt brandskattningen af Paris kunna räkna första beröringen mellan Sverge och Frankrike.
Men hade nordmännen intagit Frankerlandet med eld och svärd, så er-öfrar å sin sida den för tillfallet besegrade det fjärran barbarerlandet i korsets tecken, och Sverge mottager dopet och evangelium från Frankrike, ty Ansgarius var hemma från Picardie, född af frankiska föräldrar och utsänd af ärkebiskopen i Reims, Ebbo, och på Ludvig den frommes tillskyndan.
Och liksom Frankrike sände de första missionärerna till Sverge, blef det äfven senare från samma land, som de första klosterstiftelserna kommo att anläggas, ty Alvastra och Nydala grundades af cistercienser från Citeaux vid Dijon.
I Skåne der Premontré satte en afläggare vid Wä finna vi en fransk abbé vid namn Gilbert, och i Tomarp residerar Sankt Bernhards vän biskop Eskil hvilken skall ha tagit munkar direkt från Clairvaux.
Ett enda kloster afsatte La Grande Chartreuse i Sverge och detta blef Pax Marrae eller Mariefred i femtonde seklet.
Det Svenska diplomatariet bevarar ännu skrifvelser från moderklostren i Frankrike, och bland de mest berömda brefskrifvarne träffas Abbén Pierre i Celles, biskop Stefan i Toumai, Pierre i Reims, och sjelfve Helige Bernhard i Clairevaux.
Rom har under tiden blifvit sätet för kristenhetens öfversteprest, som derifrån utfärdar bullor och dekret, men det är i Paris och vid dess universitet, som den veten-skapliga teologien och filosofien togo boplats.
Universiteten i Paris och Bologna voro Europas första högskolor och det är till Paris de första svenska studenterna utvandra och vinna utmärkelser, och icke få stiga från åhörar-bänken i katedern, såsom magister Laurentius som föreläste i filosofien och de andra fria konsterna, med stort beröm, och magister Martinus de Dacia (om han nu var från Sverge eller något af de andra skandinaviska landen) undervisar i juridiken, utger en lärobok i ämnet, hvilken håller sig qvar vid universiteten ända in i sextonde århundradet.
Tre svenska kollegier funnos i Paris under trettonde seklet; Upsalas vid rue Serpente och ruelle des Deux-Portes; Skaras sin vico Brunelli » och Linköpings i hörnet af rue de Mont Saint-Hilaire och rue des Carmes.
Dessas studenter, hvilka voro skyldiga att skrifva hem till sina förmän, blefvo derigenom, i ett tidehvarf, då inga tidningar funnos, ett slags korrespondenter, som meddelade till hemlandet hvad som af vigt tilldrog sig ute i stora verlden, och om man erinrar, att adepterna efter fullbordade studier återvände hem med skyldighet att vid hemkomsten hålla en föreläsning och medföra det nyaste vetenskapliga arbetet i afskrift, så måste erkännas, att Franskt inflytande på Svensk bildning under medeltiden var mycket större än vi nu dagligdags vilja minnas.
Om också Etienne de Bonneuil och hans gesäller, som inkallades från Notre-Dame ’ s bygg-gille, endast utfört det dekorativa stenhuggararbetet för Upsala domkyrka, kan man icke förneka Iranskt inflytande på vår kyrkliga konst, om ock man får härleda de i fransk stil hållna kyrkomålningarne i Vrigstad, Hjelmseryd och Råda från de närliggande franska klostrens målarskolor.
Någon del i den allt intimare törbindelsen mellan de båda länderna, får man äfven antaga att Magnus Erikssons giftermål med Blangh?
de Namur skall hafva haftr Visser * ligen hade de svenska och franska konungahusen förut varit befryndade, då Philippe Auguste varit gift med Inge-borg, Valdemar den stores dotter, som var af svensk extraktion, och senare Olof Skötkonungs dotter blef Henrik II: s gemål.
Men riktigt intimt synes det först ha blifvit med Drottning Blanches ankomst till Sverge, då man under hennes tid finner en kardinal Jean de Guilbert djupt inblandad i rikets angelägenheter och denne på samma gång nämnes som hofpredikant i Carpentras, kanonikus i Verdun och domprost i Upsaia.
När så konung Magnus upptager sin svåger Louis de Namur i rådet, kan man ha rätt att se något mer än en artighet i drottning Blanches sigill, i hvilket äro afbildade utom Namurs och Norges vapen, äfven folkungarnes lejon och Frankrikes liljor, det sista på grund af drottningens slägtskap med franska konungahuset.
Nog af, Frankrike trycker sin stämpel på svenska medeltidens kultur, och när denna skall slå ut i den sköna litteraturens blomster, visa sig bakom våra första riddar-visor återigen franska förebilder, då våra fem förnämsta medeltidsdikter Ivan Lejonriddaren, Hertig Fredrik af Nor-mandie, Flores och Blanzeflor, Alexandersagan samt Namnlös och Valentin äro antingen rena öfversättningar eller bearbetningar från franska språket.
Och när boktryckerikonsten slutligen skall mångfaldiga den i skrift samlade litteraturens alster, fogar kanske en slump att den första på svenska språket tryckta bok, blir en öfversättning af Pariserrektorn Jean Gersons Tentation du diable, på vårt språk känd under namnet Djefulsens Frästilse.