Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad hopp vi hafva, att lyckas i någonting, då Den 2 Mars f. m. 33 det ej tillåtes oss, att en gäng återfordra en samtidens o<;li efterkommandes billigaste och lagligaste rättighet; en rättighet, som är införlifvad med andan af vår fria Statsförfattning, som är sammanknuten med
Våra vigtigaste samhällsbehof, vara lefnadsvanor, våra tillgångar, ja! tili och med oskiljagtigt förenad med våra communicatious-sätt, hvilka alltid utgöra ett väsendtligt vilkor för ett folks bildning, näringslif och trefnad?
Hvad kan af Rikets Ständer uträttas till folkets bästa, då ej en gång de kunna blifva enige om, att begära uteslutandet af ett lagbud, som hvarje Svensk anser olagligt tillkommit, som derföre icke lefver i folkets hjertan, sorn således har det Öde, att med syndens kraftlöshet påkallas inför Lagarnes tolkare, och hvars så ofta afvända kraft nedsätter Grundlagens helgd, $tyrelsens anseende, på samma gång det uttröttar folkets upmärksamhet, jäktadt af ovissheten, huruvida författningen påkallar en trotsande olydnad eller ett hånande åtlöje?
Jo! Mine Herrar!
Låtom oss alldrig misströsta.
Låtom oss alldrig gifva upplysningens och frihetens sak förlorad!
Låtom oss begagna enighet, lugn och kraft till rättelse af de misstag, hvilka den upmärksamma åskådaren af tidens tilldragelser lätt inser icke äro gerningsmännens i5 H. 3 34 Den 2 Mars f. m. skulld, utan böra tillskrifvaå sådana misstag, hvarigenom vissa interessen obetänksamt draga en ögonblicklig fördel af den slutna sedlen, under det de lyckligtvis öppna ögonen på hela Svenska folket.
Låtom oss ännu förtrösta på Konungamagten.
Om än alla Stånden varit enige uti Tryckfrihetsfrågan, hade de dock endast afgjort beslutet, utan att kunna fullända det.
Beslutets fullbordande hade tillhört i alla fall en annan magt.
Konungamagten är öfverallt en stor, en herrlig magt: välgörande, då hon upfattat sin bestämmelse, då hon sammangjutit sig med allt, hvad som kan bidraga till Folkets bästa, slägtets förädling och efterkommandes dyrbaraste arf? visa lagar, fördomsfri uplysning; förfärlig åter, när hon blott i folket skådar tjenstskyldige barn, behandlar det som medel för sin magt, icke såsom ändamål för sin verksamhet och tror sig äga i landets lagar de tillåtne bojor, hvarmed hon har rätt att fängsla allt, som ej tåligt fördrager hennes fördomar eller befordrar hennes egennytta.
Denna magt utöfvas öfverallt af menniskor! öfverallt verkar hon på och inverkas af menniskor! öfverallt är hon då först hvad hon för menniskors väl bör vara, då hon är uplyst!
Och se der! hvad som gör FolkBepresentantens kall så heligt, så skönt.
Uplysom Styrelsen, och vi skola ej behöfva motstå henne!
Den i Mars f. m. 35 Mine Herrar!
Det är i denna afsigt jag i dag begär Eder upmärksamhet.
Det är icke till Edra lijertan jag behöfver tala.
Hvad som är rätt, blifver städse för dem lieligt.
Men det är för att fästa Eder upmärksamhet, och om möjligt vore äfven Styrelsens, pä en sann utredning: afdeolyckliga följderna af 1812 års Beslut; de fördelar, som, genom en tryggad TidningsLitteratur skulle tillskyndas
Fäderneslandet och de oemotståndliga svårigheterj som inom vårt land möta all fortgående hildning , om ej en sådan åtgärd kan åstadkommas.
Om jag lyckas att förtydliga dessa begrepp; om Folkets Representanter medgifva alla de olägenheter, hvars överklagande ett 17-årigt Irycktvång alfordrat sjelfva liknöjdheten, och som en dyster aning om efterstående i Europeisk folkbildning tyckes allmängöra ibland alla Svenska samhällsclasser; om Folkets män göra ett alfvarligt steg lill detta tvångs ändamålsenliga lossande:
Hvad hafva vi väl då att befara för en laglig Tryckfrihets åtnjutande i framtiden?
Sanctionen! skulle den väl kunna uteblifva, då Europas alla ädla Styrelser redan erkänt principen?
Men jag skyndar ifrån den gräns jag så ogärna beträder, till det mål jag föresatt mig!
Jag behöfver icke trötta
Eder upmärksamhet med dessa allmänna förhållanden 3* 36 Den 2 Mars f. m. rörande Tryckpressen, som icke längre undfaller någon bildad Europé.
Den nya tiden vel redan, att Tryckpressens tvång är en usel lemning af den spökrädsla för folkuplysning, som upskräinde medeltidens okunnighet, och hvilken de maglägandes egennytta sedermera sökt öfverflytta ifrån slägte till slägte.
Hon inser tydligt, att detta tvång är icke ordning; hon vågar redan benämna det 'våld.
Men ordning är Lagens verk: våldet är godtyckets; och i ordningen hafva Regeringar och folk deras gemensamma fördel, då de deremot i våldet på sin höjd finna tillfallige medel, alt förhindra hvarandras lycka, utan att afvända egen olycka.
Den nya tidens goda Regeringar inse redan, att de folk äro trognare, som följa Styrelsernas uplysning, än det, som släpas efter i Styrelsens ledband.
Och jag skyndar alltså från alla allmänna, sattser, hvilka redan äro införlifvade med Eder vettenskapliga hildning, för att hasla till de särskilta åsigter, som grunda sig på de verkliga förhållanderne inom fäderneslandet, hvilka möjligtvis undfallit mångens blickar.
De olyckliga följderna af 1812 års beslut hafva varit flerahanda.
Det har aflägsnat ifrån publicistbanan all ädlare anda, ali högre bildning, all politisk upriktighet.
Dessa låta lika litet locka Den 2 Mars f. m. 37 sig till verksamhet af en sjelfsvåldig samhällsfrihet, som af godtyckliga samhällslagar.
Äfven utan någon stor medborgerlig förtjenst, anser samhällsmenniskan sig hafva rätt, att fordra säkerhet, om hon skall åtaga sig samhällspligterne.
Huru kan man då inbilla sig, att dessa högre själsförmögenheter, som göra menniskoslägtet alltför stor nytta, för att ej åtminstone känna något af sitt eget värde, skulle afsäga sig säkerheten, då de önska begagna friheten;1 Omöjligt! de få män, som förenat skicklighet och kunskaper med det sällsynta mod, som allenast förmår att uthärda så många försakelser, hafva förgäfves bemödat sig, att uppehålla anseendet af ett kall, som icke längre kunde vara agtadt, då det ej
Var under Lagars skydd, utan dömdt, att slafva under godtycket.
De hafva så att säga samteligen vikit för nödvändigheten; och de öfrige hafva med möda undgått att falla i de svagheter, som osäkerheten medförer åt all handling.
Följden deraf har blifvit, att all täflan med stora förtjensler uphört.
Striden för utträngandet af en äldre tidning, ansågs nog lätt, för att icke öfvergå någons höfva.
Författare utan vettenskaplig bildning, utan kännedom af allmänna angelägenheter, ulan bekantskap med Fäderneslandets tillstånd, lemnade sig åt Tidningsskrifvande.
Dagens nytt, under orediga framställningar, blef ett medel, att tillocka sig någre prenumeranter, hvilka 38 Den i Mars f. m. man slutligen ej kunde tillfredsställa, utan alt framleta enskilta lifvets tilldragelser, reta allmänheten till personliga utfall och fylla bladen med det eländiga innehållet af äreröriga rättegångar, osanna rygten och inbördes Tidningspolemik.
Låg ton, plump tvetydighet, oanständigt skämt, enskilta smädelser, tröttande käbbel hafva blifvit det liufvudsakligaste innehållet af dessa dagblad; och det bör ej nekas, att detta isin mohn inverkat på folket, om än det sunda förnuftet lyckats, att till en del motstå dess skadlighet.
Sålunda har en mängd dåliga Tidningar och Dagblad upkommit, ända till ett lika stort antal för Stockholm som för Paris, och hvilka alldrig skulle skådat ljuset, om ej godtycket varit vilkoret för deras tillvarelse.
Helt visst skola de försvinna med lagens återställande i sin kraft.
Må man ej deremot invända, att den ifrågavarande §:s föreskrift icke hindrar en Tidningsförfattare att betrygga sig för Tidningsutgifvandet, oansett Indragningsmagten; och att sålunda säkerheten skulle vara tillräcklig, blott han ej missbrukade den i öfrigt stadgade tryckfrihet.
Jag behöfver icke vidlyftigt framställa beskrifningen öfver alla de svårigheter, som åtfölja begagnandet af de kryphål, hvilka ett onaturligt och derföre till ofullkomlighet för evigt dömdt lagbud måste medgifva.
De vanligaste äro: en an - Den 2 Mars f. m. 39 nan person till ansvarig Redacteur, som man anser lätt erhållen; ett tillståndsbref för ny tidning, sorn icke kan nekas m. m.
Om det skulle behöfvas mera än att säga, att en sådan väg är obehaglig för den ädle, den uplyste medborgaren, och blott utan klagan belrädes af den, som är färdig, att för behofvet eller för vinningslystnaden sälja sin öfvertygelse, samt att således man derigenom, på sätt jag redan sagt, afskräcker all sann förtjenst och lemnar fri bana åt all tvetydig; så skulle jag vilja endast besvära
Eder tanka med att hastigt öfverse alla de deraf följande olägenheterne.
Sådane äro: behofvet af att allt jemnt anskaffa nya ansvarige Redacteurer, ett behof, som måhända vår Juryinrältning försvårar, och som slutligen nedtvingar det skenbara Redacteurskallet till okunnigheten och råheten; att alltjemt begära nya tillståndsbref eller förnyelser å det gamla: det förra åtföljdt med kostnad, det sednare med det oangenäma, att besvära Embetsman, som ej derföre kunna ersättas; att nödgas beständigt afsluta med Boktryckaren högst villkorliga Contracter, hvilka sålunda vålla ökade utgifter och svårigheter både för Tidningsutgilvarén och Boktryckerierne; den deraf följande verkan, att efter någre fortsatte indragningar, det nästan är förenadt med oöfvervinnerliga svårigheter, att fullgöra sina åtagne förbindelser emot prenumeranterna; alt publiken alltså delar olä - 4° Den 2 Mars f. m. genheterne deraf med utgifvaren; att nya band åläggas den sednare, äfven genom detta förhållande, till att ej våga sig fram med de sanningar, som icke behaga magten eller de underrättelser, som egennyttan hos de magtägande önska fördröjde eller nedtystade; att det således blifver omöjligt för alla Annonceblad, att äfven behandla tidens vigtigare politiska förhållanden, utan att utgifvarne skulle sätta hela sin välfärd på spel, och dock är det blott sådane tidningar, som här i landet kunna löna sig.
Lagen utsätter således Tidningsutgifvaren för obehagligheten att städse strida emellan behof eller slaflydnad.
I händelse magten kom i händer på ett parti, ett serskildt interesse inom fosterlandet, eller en magtlysten, för enväldet böjd, Styrelse, skulle all tanka på en äfven medelmåttig TidningsLitteratur vara dåragtig.
Se der de väsendtliga olägenheterna af vårt nuvarande förhållande; på långt när icke alla! men redan dessa hafva varit mer än tillräckliga, för alt vålla: att Sveriges TidningsLitteratur är långt tillhaka i förhållande lill de öfrige bildade folkens i Europa.
Men, som Tidningarne åter, huru usle de än må vara, genom tillåtelsen, att emot afgift begagna posträttighet, kunna lätt spridas till landet, då deremot alldeles ingen Den 2 Mars f. m. omsorg blifvit lemnad åt böcker ocb större arbetens lättare kringsändande; hafva ännu farligare följder upstått af dessa förhållanden.
Om någon gång bristande ämnen och författares skicklighet, förmått en och annan Tidningsredaction att aftrycka en hel bok; hafva deremot andra anledningar ännu oftare vållat, att Tidningar hastat sig på nya utkommande större arbeten med de ensidigaste recensioner; hvilka, enär allmänheten trodt på citationers urval och rigtighet, blifvit dömde ohördan.
Ännu oftare hafva Tidningarne följt en lättfattlig instinct, att icke en gång omnämna, ännu mindre sannt recensera utkommande Böcker.
Och följden deraf har blifvit, att denna massa af ständiga
Dagblad utgjort snart sagdt allmänhetens enda Lectur, synnerligast i Landsorterna.
Bok-litteraturen har till den grad aftagit, att mart nu meia knapt kan för ett arbete påräkna en bestämd afsäljning af så mycket, som alltid på 1780- och (700-talet kunde med full visshet antagas.
Deraf åter har grundligbeten i kunskap förlorat, under det, att en cj obetydlig benägenhet förmärkes hos generationen för ett afsmakligt kannstöperi med tidens mäst likgiltiga händelser, och en fjeskig nyfikenhet på allt, hvad som förr lemnades till glömskan, såsom tillhörande det enskilta lifvets då obespejade krets.
Bokpressen har så att säga endast lyckats, dessa sednare tiderna, med Ilomanér och Den 2 Mars f. m.
Religionsböcker— Politik, vetenskap, konst, hafva förgäfves sökt, att genom den gagna vårt land, och en andra länder långt efterstående Litteratur, näringsflit och politisk bildning, äro deraf de olycklige följder: samteligen föranledde af 1812 års inskränkning i Tryckfriheten.
Men äro då för fäderneslandet fördelarne af en fri TidningsLitteratur så stora, att de nu af mig omtalade olägenheter äro verkliga eller blott inbillade? hindras bildning och uplysning oemotståndligt, om ej en sådan finnes?
det är detta jag vågar påstå och bedjer
Eder söka afhjelpa!
Redan vid åsynen af vårt land, lärer man genast finna, att alla försök till att befordra näringsflit, handel och bildning möta största svårighet i coinmunicationernes besvärligheter.
Detta förhållande har qvarhållit jordbrukaren, ännu i denna stund, uti den slags tjenstskyldighet under de andra folkclasserne, att han måste fortskaffa dem och alla Statens effecter, emot en skjutslega, som synes mera lämpad efter de öfverslagscalculer man upställt öfver hvad man unnar jordbrukaren att förtjena, än efter de grundliga beräkningar af åtföljande indirecta bördor, hvilka klokhet och rättvisa bjuda, att alltid afse vid frågor om beskattning.
Detta förhållande qvarhåller ännu i denna stund våra skjuts- och post - Den 2 Mars f. m. 43 inrättningar i ett skick, som hufvudsakligast afser de alidia nödvändigaste meddelanden, nemligen brefvexling och penningremisser.
Först i sednare liderne hafva Tidningar blifvit tillåtne, att sändas med posterne, och detta till och med berodde af godtycke, ända till dess vid sistlidne Riksdag Rikets Ständer påbjödo en stämpelafgift, som gjorde denna angelägenhet till en rättighet, emot erläggande betalning till Staten.
Ännu i denna stund kan man med största svårighet afsända böcker lill landsorterne, och med undantag af någre få orter, är det förenadt med kostnader, som så att säga öfvergå all förmodan.
Det är sålunda en af verkliga förhållandet bäst vitsordad sanning, att de med posterne gående Dagblad utgöra enda medlet, att under nuvarande förhållanden befordra uplysning.
Det är redan visadt, att de icke uti sitt närvarande skick kunna befordra den på ett nyttigt och ändamålsenligt sätt.
Det återstår sålunda blott, sedan BondeStåndets beslut förhindrar all åtgärd med Dagbladen, att söka ett correclif emot den skada, som ett sådant förhållande framgent måste vålla, genom befordrandet af de medel, som kunna åstadkomma tryckta böckers och skrifters kringsändande inom landet.
Och frågan är alltså: finnes något hopp 44 Den i Mars f. m. om hjelp i detta fall, då våra Grundlagar icke numera tillåta oss att afhjelpa Tidnings-osäkerheten.
Jag svarar: att en sådan finnes, om Styrelsen vill folkets sanna väl, ty då vet den, att tillfälliga Lagar, likasåväl som föråldrade, kunna gifva rättigheter, som mensklighet och uplysning göra till en pligt, att icke begagna.
Det är alltså vid Thronen, som
Svenska folket bör nedlägga sina önskningar för en bättre ordning i denna vigtiga samhällsangelägenhet och jag vågar alltså föreslå:
Att Ridderskapet och Adeln måtte inbjuda de öfrige RiksStånden, att förena sig om det beslut, att en underdånig skrifvelse lill Kongl. Maj:t måtte afgifvas, som framställer alla de menliga följder, hvilka visat sig för Litteraturen i allmänhet i följd, af de föreskrifter för Tidningars utgifvande, som år 1812 blefvo gifne; som utreder vigten af ändamålsenlige anstalters vidtagande till ett lättare afsändande orterne emellan af böcker och skrifter; som fäster Kongl. Maj:ts Nådiga upmärksamhet på behofvet, för folkets näringsförhållanden och bildning, af lättade communicationssätt för Bokpressens alster; samt hemställer, att de allvarligaste åtgärder må vidtagas lill Postinrättningarnes derefter lämpade .anordnande, så att, emot erläggande af fastställde lindrige, folkets odling och beqvämlighet mera än Statsvinst afseende afgifler, alla böcker af 6 ark Den 2 Mars f. m. 45 och derunder måtte kunna till samtelige Landshöfdinge-säten med posten obehindradt afsändas; äfvensom att Rikets Ständer i underdånighet anhålla, att Kongl.
Maj:t täcktes, innan deras åtskiljande, öfverlemna en nådig Proposition till Tryckfrihetslagens förändrande sålunda, att
Regeringens och folkets gemensamma fördelar genom en Grundlagsenlig yttrande-rätt mätte stadgas och befordras.
Föredrogs å nyo och bifölls LagUtskottets den 16 sistlidne Januarii under N:o 16 afgifne, samt den 12 sistlidne Februarii e. m. på bordet lagde, Betänkande öfver väckt förslag till en Lag, att då oenige makar, som af undergången varning ej låtit sig rätta, blifva för kif och osämja ställde under tilltal vid vederbörlig domstol, Domcapitlet må äga tillåta makarne att flytta från hvarandra, under den tid rättegången varar, m. m.
D. von Schulzenheim, hvilken, å Kongl. Maj:ts höga vägnar, aflemnade 2:ne Kongl. Maj:ts Nådiga Propositioner: 1:0
Af den 5 sistlidne Februarii; angående ändring i 25 Cap, 1 §.
Rättegångs - 46
Den i Mars f. m. hålken, och i sammanhang dermed äfven uti 12 Cap. 3 2 Mom. samma Balk, så dant det lyder uti Kongl, förklaringen den io September i823; och 2:0
Af den 27 sistlidne Fehruarii; angående anslag till förmån för Läroverken i Riket.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken anmodade Herr HofCanzleren, att till Kongl. Majit framföra Ridderskapets och Adelns underdåniga vördnad, jemte försäkran, att Kongl. Maj:ts högstberörde Nådiga Propositioner skulle med första varda inför Ridderskapet och Adeln föredragne.
Hvarefter Herr HofCanzleren på vanligt sätt utbeledsagades. Föredrogs till remitterande Herr Montgommeries, Gustaf, den 12 sistlidne Februarii e. m. på bordet lagde anförande, i anledning af Friherre Anckarsvärds, Carl Henrik, den 8 sistlidne December e. m. till Stats- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskotten remitterade Memorial, innefattande tankar om Sveriges försvars-anstalter.
Herr von Hegesach, Ernst:
Jag förbigår alldeles Herr Montgommeries anmärkningar emot Friherre Anckarsvärds Memorial; men får till en början förklara, Den 2 Mars f. m. 47 att jag fullkomligt delar Herr Montgommeries åsigter i afseende på en vintercampagne emot Sverige.
Lika med honom tror jag den vara overkställbar.
Hvad angår Herr Montgommeries yttrande i afseende på det befästningssystem, som, efter hans tanka, borde äga ruin, så tror jag att, om man skulle följa hans mening att icke allenast befästa Stockholm samt Qvicksunds eller Kungs-öhrs passagerne, utan ock anlägga mindre befästade biförråder eller operations-depoter, blefve detta altför vidlöftigt, och man stadnade snart i ett infinitum med befästningar.
Sedan Herr Montgommerie yttrat: ”Herr Grefve Brahes ”minnesvärda ord äro:
Bevärings-systemet ”har under form af skyldighet ätergifvit ”folken den fria mannens ursprungliga rät”tigheter att bära vapen till sitt lands för”svar, och ett folkfattigt land', som hvar”ken kan uppsätta eller på fredsfot bör un~ ”derhålla någon betydligare stående arme', ”mäste på.
NationalBeväringen utan tvif”vel beräkna och finna sitt hufvudsakliga”ste försvar;” anför Herr Montgommerie derefter: ”Denna grundsattSj uttalad af en ”af Styrelsens i militairiskt afseende vig”tigaste organer, uppenbarar ingalunda, att ”någon exentrisk politik ingår uti Regeringens planer.”
Denna erinran tror jag vara för oss öfverflödig; åtminstone har jag, för min del, allt sedan 1812 varit fullkomligt öfvertygad, att ingen exentrisk politik 48 Den 2 Mars f. ra. ingått i Regeringens planer; jag tror likväl, att det förhåller sig med politiken, som med den oomkullstötliga militairiska regeln , att det är en dålig defensiv, från hvilken man ej kan öfvergå till offensiv, då ett gynnande tillfälle yppar sig.
Vidare säger Herr Montgoramerie sig hylla Centralförsvaret, och på samma gång påstår han, att Stockholm vore den punct, som borde befästas, på hvilken arméen kunde stödja sina operationer och derifrån hafva att påräkna sina förnödenheter; den värde Ledamoten hyllar således Centralförsvaret och gränsförsvaret på en gång, ty ett försvar, som grundar sig på Stockholms befästande, blifver ett verkligt gränsförsvar; deruti tyckes vara någon motsägelse.
Slutligen yttrar Herr Montgommerie att gerilla kriget till lands och vatten är närmast öfverensstämmande med landets lokala fordringar, och det fruktansvärdaste för en inryckande fiende.
Jag är öfvertygad, att det är ett krig, som Sverige icke kan eller bör föra.
Jag stannar vid dessa få anmärkningar i anledning af Herr Montgommeries yttranden, och ber om Ridderskapets och Adelns tålamod, för alt upläsa något som jag författat, men som likväl är långt ifrån 58 sidor; det var ämnadt att upläsas för någon tid sedan, men dä tillfälle dertill nu lemnäs vid remissen af Herr Montgommeries anförande, anhåller - Den i Mars f. m. 49 ler jag alt i dag få göra det.
Tillika får jag äran fästa uprnärksainheten deruppå, att detta endast är ett anförande, och icke någon afhandling, samt att jag således, till undvikande af vidlöftighet, icke kunnat alltför mycket ingå i detaljer.
Herr von Vegesach upläste härefter följande:
I anledning af här upstådd discussion.. om försvaret af fäderneslandet, torde det tillåtas mig få yttra några reflexioner.
Att denna fråga här blifvit väckt, anser jag ganska riktigt; men ehuru jag af många skäl skulle önska det, tror jag likväl, att ingen egentlig försvars-plan kan med fördel af Rikets Ständer upgöras och Konungen föreläggas, emedan en sådan, endast genom härtill utsedde Militairer, i sin helhet och med någon framgång borde kunna behandlas, så mycket mer som dertill fordras sådana uplysningar, hvilka endast ifrån Regeringens sida äro möjliga att åstadkomma.
Jag måste derföre i denna min Öfvertygelse skilja mig ifrån Friherre Anckarsvärd, som önskat, att StatsUtskottet skulle tillvägabringa eller granska en Försvars-plan, äfvensom deruti, att Fri herren yttrat, det: ”man icke borde öfverlemna dess författande åt Krigs-slåndets uteslutande behandling.
” Till Herr Friherren sjelf och Eder, Mine Herrar, hemställer jag, om någonting i5 H. 4 5o Den 2 Mars f. m.
I i krigsyrkets högre erfarenhet och insigter så ingripande, som elt helt Rikes Försvarsplan, möjligen kan af någon annan samhällsklass förstås eller med fördel behandlas.
Jag tror det så mycket mindre, som jag är öfvertygad, att, med all aktning för personer af mitt stånd, likväl ganska få Militairer gifvas, som voro i tillfälle att kunna åstadkomma någonting så stort, som ett helt Rikes Försvarsplan, hvilket dessutom, i alla hänseenden, öfverstiger en enda mans förmåga, om han också vore en annan Napoleon.
De mångfaldiga detaljer, som härvid förekomma, och det ingående i alla möjliga politiska, militairiska och ekonomiska förhållanden göra flera personers begagnande härtill oundvikligt.
Dessas sammansättning få då namn af en MilitairComitte, eller, om man så behagar, KrigsConselj.
— Kanske det enda tillfälle, der en sådan sistnämnde bör begagnas, emedan den eljest i militairiskt afseende alltid alstrat och troligen vidare alstrar dåliga resultater.
— Hvad åter angår skärskådandet samt bedömmandet af medlen och anslagen till det materiella af Försvarsplanen, ^hvaruti jag inbegriper allt, utom de militaira dispositionerna till det materiellas strategiska och taktiska användande), hör naturligtvis till Rikets Representanter att deröfver fatta sitt beslut; men jag skulle mycket misstaga mig, om jag trodde, att Rikets Försvarsverks oumbärliga behof, uppriktigt och öfverty - Den 2 Mars f. in.
St gande framställde, icke af dem beviljades, då dertill bibringades den säkra öfvertygelse», att medlen med en ytterst noggrann kontroll blefvo till sitt ändamål använde.
Jag skulle i annat fall kunna tänka mig ett folk, som ville allt ting annat utom försvaret af sin sjelfständighet och lielgden af sin frihet.
Om den ifrågavarande Försvarsplanen skulle kunna af Rikets Ständer behandlas, ser jag dertill ingen annan utväg än, alt sådant då borde ske genom ett särskilt Utskott, emedan StatsUtskottels organisation hvarken är eller kan vara beräknad på handläggningen af den största af alla militairfrågor, en fråga, som skulle kunna hry den fullkomnade FältHerren.