Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nog torde det eljest böra anses fördelagtigt, att den slipper anförtro sig åt advocater genast i aldra instantien, utan eger sjelf der utföra sin talan; har domstolen på närmare håll; vet dagen, då målet blir afgjordt o. s. v. Med LagmansRättens domar hafva parterne emedlertid varit så pass belåtne, att de iåtit i allmänhet minst | af dit vädjade mål der afstadna.
Dessa skulle nu, till en större del, öfverhopa HofRätterne, om hvilkas otillräcklighet vi snart skulle få känbara underrättelser.
Utskottet talar väl om utvägar, att hämma rättegångar, men synes icke med' ett finger vilja bidraga dertill, då icke ens mitt förslag om af - Den 23 O c t o b e r e. m. 333 skaffande af Expeditions-lösen fått erfara ringaste framgång.
Då jag förmodar, att förevarande Betänkande kommer att återremitteras, tager jag mig friheten dervid göra en mindre betydlig anmärkning.
Utskottet hemställer i 5:te punkten af förslaget till Förordningen om Lagmans- och Kämners-Rätters upphäfvan”de, att den befattning vid syn å Lands”höfdinge-Residencehus, som enligt 9 och ”10 §§. af Kongl. Reglementet den 22 Februari 1756 tillhört Lagmannen i Länet, ”hädanefter skall utöfvas af Häradshöfdingen i det Härad, inom hvars gräns Resi”dencehuset är beläget.”
Denna förändring är redan i Kongl. Förordningen om upphörande af Styrelseverkens domsrätt i visse mål af den 17 April 1828 afKongl.
Majrt anbefalld, och således öfverflödig att vidare upptaga.
Detta har förmodligen undfallit Utskottets uppmärksamhet.
Tham har nu åter framkommit med sin förut gjorda anmärkning mot Bergs-Tings-Rätternas upphörande.
Jag har, såsom jag tror, redan förut fullständigt besvarat Herr Thams motion i detta ämne; Ekonomiutskottet, som behandlat den, har afstyrkt, och Rikets Ständer äfven redan afslagit densamma.
Lagutskottet, som särskilt fått nämnde motion genom remiss från BorgareStåndet till sig öfverlemnad, har nu äfven af - 334 Den 2 3 October e. rn. styrkt densamma; och jag förmodar således att Utskottet icke vid den blifvande återremissens besvarande lärer fästa något afseende å Herr Thams anmärkning i denna omständighet.
Till de skäl, som redan blifvit anförde för återremiss af Betänkandet, anhåller jag att få lägga ett ytterligare.
Jag vill nemligen fästa uppmärksamheten derpå, att KämnersRätterne i Stockholm uti en af Rikets gällande Grundlagar, Tryckfrihets-Förordningen, äro bestämdt omnämnde, såsom fora för Tryckfrihetsmål.
Dessa KämnersRätter kunna således icke utan en förutgången grundlagsförändring indragas.
Då Betänkandet första gången är under öfverläggning, och sålunda icke med förändringar kan antagas, har jag uti det förhållande, jag nu haft äran uppgifva, funnit en ytterligare anledning till förslagets återremitterande, och anhåller vördsamt i sådant afseende om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition.
Hvad den öfverklagade långsamheten beträffar, kunde den afhjelpas, om, på sätt Lagutskottet vid sista Riksdag föreslog, LagmansRätten två gånger om året sammnträdde.
Ridderskapet och Adeln samt ett annat
Stånd biföll då detta förslag, men som två Stund stadnade Den a3 OctobeF e. m. 335 j mot tvä, förföll liela saken.
Jag anhåller, att detta förslag må antingen bli en särskild motion, eller ock såsom anmärkning föranleda lill återremiss.
Uppå derefter framstäld proposition, blef LagUtskottets ifrågavarande Betänkande, på grund af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremitteradt.
Å nyo föredrogos och biföllos följande LagUtskottets den g sistlidne September afgifne, och den 21 i samma månad e. m. på bordet lagde, Betänkanden: N:o 96.
I anledning af väckt Motion om ett tillägg till sista Momentet af 6 §. i 23 Cap.
I anledning af gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:o 38 förut meddeldte Betänkande, om ändring af 3 §. i 21 Cap. RättegångsBalken.
Föredrogs ånyo LagUtskottets- den 9 sistlidne September under N:o 98 afgifne, och den 25 i samma månad e. m. på bordet lagde; Betänkande öfver Herr Rosenqvists motion om stadgande, att förskrifningar skola, för att vara gällande, ställas till viss man, m. m.; och skulle berörde Betänkande, uppå begäran af Friherre TV rån - 336 Den a3 October e. m. gel, Henning, och Herr Tham, Wollrath, jemlikt 49 §•
Företogs till pröfning LagUtskottets den g sistlidne September under N:o gg afgifne, och den 25 i samma Månad e. m. på bordet lagde, Utlåtande öfver gjorde anmärkningar vid Utskottets under N:o 3o förut meddeldte Betänkande om straff å den, som falskeligen å sig bekänner missgerning, äfven af mindre svår art, än alt den dödsstraff förtjenar.
Herr Munck af Rosenschöld, Eherhard: Ehuru Utskottet uti det sednare Utlåtandet något mildrat sitt första förslag, som innehöll, att på den falska bekännelsen skulle följa samma straff, sora om det uppgifna brottet verkeligen hade blifvit begånget, kan jag likväl icke eller tillstyrka Utskottets sednare förslag, att falsk bekännelse på sig sjelf skall bestraffas med fängelse vid vatten och bröd efter omständigheterna; ty straffet af fängelse vid vatten och bröd är gradvis svårare, så att högsta graden är lika med lifsstraff, och, enligt Utskottets förslag, skulle det bero på Domaren att efter omständigheterne döma till denna högsta grad af fängelse vid vatten och bröd, för det en person falskeligen å Örn 23 October e. rn.
337 å sig békännt ett brott.
Jag tillstår för öfrigt, att hela grunden för Utskottets, så väl första, som sednare
Utlåtande synes mig vara ett fullkomligt misstag; ty Utskottet vill genom den föreslagna straffbestämmelsen förekomma, att en fängslad missgerningsman genom bekännelser om begångna brott må gifva anledning till onödiga transporter emellan domstolarne, i afsigt att vinna tillfälle till rymning; och således vill Utskottet att afsigten att rymma skall bunna beläggas med lika hårdt straff, som det grofsta brott.
Mig synes, att en fängslad person, för bemödandet att sätta sig i frihet, icke bör straffas, såsom för det gröfsta brott; och då Utskottet derjemte föreslagit en art af straff, som kan verkställas på ett sådant sätt, att det blifver lika med lifsstraff, för en falsk bekännelse, hvilken dessutom någon gång skulle kunna vara sann, ehuru omständigheterne göra deli osannolik, kan jag ej annat än yrka afslag å Utskottets Utlåtande.
Herr Ribbing:, Arvid:
Den siste värde talaren har ansett nog hårdt, att en person för blotta uppgiften om ett brott skulle kunna straffas, likasom brottet vöre begånget, med ända till högsta dagantalet af fängelse vid vatten och bröd.
Men jag ber, att få fästa uppmärksamheten derpå, alt det af Utskottet föreslagna stadgande icke är 4(i Hs 32 338"
Den 23 Ocfeber e. m. v det enda inom vår Lagstiftning af dennå sort.
Det finnes i vår CriminalLag ett capitel om beskyllningar, som innehåller, att om någon osannfärdigt beskyller en annan inför domaren, och icke sin beskyllning återkallar, skall han stå samma straff, livart med det diktade brottet i Lagen är belagdt, i fall det varit verkligt.
Eli sådan grund för bestraffning är således redan lagd i vår Lagstiftning, och utgör ingen nyhet.
Utskottet hade väl i sitt första Betänkande tillämpat denna princip i all sin stränghet på den, som bekänner brott på sig sjelf, samt förklarat, att hän skulle umgälla den falska bekännelsen med samma straff, som om ban verkligen begått brottet; men Utskottet bar nu frångått detta första förslag, och blott tillstyrkt, att den falska uppgiften må, efter föregången varning, straffas med vatten och bröd efter oraständigheterne.
Och med något straff bör väl en sådan uppgift beläggas, såsom i sig sjelf brottslig, och endast föranledande till ökadt besvär för authoriteterna och kostnader för det allmänna.
För min del tror jag icke, att något lämpligare straff finnes, än det Utskottet nu sednast föreslagit, och jag tillstyrker derföre bifall till det sednare Utlåtandet, dock med det obetydliga tillägg, att det måtte bestämdt utsättas, alt den varning för påföljden af falsk bekännelse, som Utskottet ganska rigtigt ansett böra föregå, alltid må ske inför Konungens Befallnings - Den 23 Octo ber o. lii. 33g hafvande eller Domstolen_, hvarigenom jag tror, att den skulle komma att medföra större verkan, än om den enskildt wifves, äfvensom detta sätt skulle lemna full trygghet, att varningen verkeligen meddelades» Friherre An ekar swärd, Carl Henrik‘ Jag är ledsen att jag icke kan instämma med den siste värde talaren; jag delar tvärtom Herr Munck af RosenschÖlds åsigter.
Då Utskottets förslag lill straffbestämmelse för falsk bekännelse förra gången var under öfverläggning, tog jag mig fribeten göra åtskilliga anmärkningar emot detsamma; och ehuru jag harden tillfredsställelse, att i Utskottets sednare Utlåtande , finna den högre grad af billighet iagltagen, alt man icke ansett lifsstraff eller högsta kroppsstraff lämpligt för den ifrågavarande förbrytelsen, kan jag likväl icke ens godkänna detta sednare Utlåtande, Jag utber mig, att härvid få fästa uppmärksamheten på den väsendtliga omständighet, att, genom bifall till detta Utlåtande, skulle afsigten och uppsåtet lill brottet straffas mer än brottet sjelf.
Ty hvad är det man här söker straffa?
Jo, afsigten hos den falska hekännaren, att bereda sig tillfälle till rymning.
Men då vår Lag icke förmår belägga sjelfva rymningsförsöket med straff, emedan man måst antaga det vara hvarje raen40 H. 22* 3^0 Den ?.3
Oe lobei' e. m. niskas rättighet alt söka sin frihet, och vårdarens sak, alt förekomma den fängslades flykt, tror jag alt Lagstiftningen med varsamhet måste gå lill väga vid bestämmandet af straff för ifrågavarande fall. nöthår jag äfven den invändning emot Utskottets förslag, att straffet blifvit utsatt till fängelse vid vatten och bröd, hvilket efter mitt tanka är det oformligaste af alla straff.
Ty om det ännu icke bland tankarne är så bestämdt afgjordt, huruvida samhället äger rätt att aflifva någon medlem, mäste det vara så mycket mer afgjordt, att samhället ej äger någon rättighet att, genom ohyggliga straff, förderfva en menniskas hälsa.
Då vi uti vår Lagstiftning ännu icke varit nog lycklige, att utfinna lämpligare straff, tror jag det vara så mycket nödvändigare, att med ytlersta försigtighet tillämpa dem vi äga; och jag hemställer på dessa skäl, om icke afslag å Utskottets Utlåtande vore det rätta.
Jag tror, att man, genom förbättrad rältegångs-ordning, men icke, genom hårdare straff, bör förekomma olägenhelerne af sådane händelser, som man sökt förebygga, och hvilkas obehagliga följder jag gerna medgifver.
Det förundrar mig, att Herr Ribbing velat uppställa en jemförelse till påföljden af lika straff för den, som gör falska beskyllningar mot en annan, och för en redan dömd
Den a3 Oktober e. m. 341 missgerningsman, sorn falskeligen bekänner brott på sig sjelf.
Jag har icke yrkat, alt den sednare skulle undgå allt straff, men jag har trott, att det enda lämpliga består i ett strängare fängelse, i händelse afsigten bevisligen varit att rymma.
Friherre Anckarswärd har rätteligen visat, att upp-, såtet icke bör straffas strängare än sjelfva rymningsbrottet; och det ifrågavarande förslaget påminner mig om ett nu mera upphäfdt, men ganska länge gällande, och ännu i vissa dagböcker bibehållit, stadgande om sex par spö för den hållkarl, som begärde drickespengar af resande, då det likväl kostade honom ganska litet, i fall han stal pengarne.
I Preussen har man numera afskaffat vatten- och bröd-straffet, som gör fångvaktmästaren lill högsta iustantien öfver brottslingen i de fall, der ett sådant straff användes; ty då det med stränghet verkställes, kunna fjorton dagar vara tillräckliga för lifvets förlust.
Här hafva vi detta straff ännu i behåll ända tili 28 dygn ; och då Utskottets Utlåtande öfverlemnar åt domaren, att för falsk bekännelse använda ifrån några dagars ända lill 28 dygns fängelse vid vatten och bröd, förmodar jag, att ingen lärer vilja bifalla detsamma, utan hvar och en gerna medgifva afslag derå.
Friherre Anckarswärd bar velat fästa uppmärksamheten derpå, att 34a Deri 2] O c t ober e. in. det vore afsigten att slippa lös, som man här åsyftade att bestraffa, men icke brottet.
Jag deremot tror det vara ett verkligt brott, att göra en osannfärdig uppgift, och, sedan man blifvit varnad, ändock vidhålla den inför rätta.
Att påslå motsatsen, är detsamma sorn att säga, det intet brott kan föröfvas genom ord, och dock gifvas ord, hvilka vår
Lag anser så brottsliga, alt de äro belagde äfven med lifsstraff.
Föi1 alt besvara Herr Munck af Rosensehölds anmärkning, att jag origtigt jemfört osanna beskyllningar mot andra och falska bekännelser på sig sjelf, får jag blott erinra, att, om det kan bevisas, att fångens osanningar på sig sjelf medföra för andra lika svåra följder, som osanna beskyllningar emot en annan, torde effecten af båda brotten vara lika stor, och bägge äfven i sådant fall förtjena att lika bestraffas.
Men nu har man icke sällan sett, huru fångar genom sådnne lögner mot sig sjelfva förskaffat sig tillfälle, att med andra föröfva så grofva och svåra brott, att dessa osanningar lernnat fullt bevis på ett länge förvaradt uppsåt och en ihärdig föresatts, att fullfölja brott; detta synes i elakhet icke eftergifva ogrundade beskyllningar emot andra.
Vid besvarandet af Friherre Anckarswärds anmärkningar, förglömde jag nyss att upptaga den salts Friherren sökt göra gällande, att om del ej vöre gifvit, att samhället ägde rättighet att Den i'i Octo be i' e. in. 343 använda lifsstraff, vore det icke eller gifvet, att samhället kunde belägga med straff, som skada hälsan, och jag återvänder derföre nu lill betraktande af denna sats, Jag hemställer nemligen, huru långt man på detta sätt skall gå i mildhet mot brottslingar.
Jag medgifver väl, att olämpliga och öfverdrifvit stränga straff kunna räknas bland orsakerna till brott; men icke att man i motsattsen eller en för långt drifven mildhet skall finna correctivet.
Icke får man gå lill väga efter sådane grundsaltser, att för det fängelse vid vatten och bröd skadar invärtes hälsan, och för det andra kroppsstraff skada linden, alla dessa straff skola borttagas; ty hvad skulle då, med våra svaga tillgångar för tiilvägabringandet af bättre corrections-anslalter, återstå för dem, som förolämpade andra fredliga medborgare och bröto mot samhällsordningen, annat, än en fullkomlig strafffrihet, hvaraf alla snart skulle erfara de beklagliga följderna, likasom man hittills fått erfara följderna af de falska bekännelsernas strafflöshet.
För min del tror jag icke, att Utskottet gått för långt i det nu, föreslagna straffet, då det öfverlemnat till domaren, att detsamma bestämma efter omständigheterna, och det således icke ovillkorligen blir det högsta, som kommer att tillämpas; jag fortfar derföre att yrka bifall till Utskottets sednare Utlåtande. 344 Den 23 October e. in. Hans Excellence Herr Grefve Löwen*, hjelmj Carl Ascel: Jag får börja nied den förklaring, att jag icke kan instämma med Friherre Anckarswärd i den allmänna sats, att det tillhör en fånge såsom en slags rättighet, att söka sin befrielse.
Jag vet väl, alt en sådan grundsats någon gång tillhört sednare tiders liberalitet men jag vet ock, att man nu mera kommit mycket ifrån denna åsigt.
För min del ser jag saken från den synpunkt, att den, som enligt samhällslaga me gjort sig förlustig af sin frii het, står redan utom Lagen och friheten; han äger således icke mera rätt att sjelf återtaga sin frihet, ty den kan icke rättsligen ålerfås, utan genom dom eller Konungens nåd.
Att en fånge i praktiken så mycket mindre äger en sådan rättighet, visar sig ock deraf, att då han är i. verkligt fängelse, staten äger utställa post eller skyldlvakt, och befullmägtiga denna att med skarpa skott taga lifvet af fången vid försök till flykt.
Så litet äger fången i sjelfva verket någon laglig rättighet, att söka sin befrielse.
Men denna theoretiska afhandling anser jag hvarken böra eller kunna verka på ämnet.
Mera på saken har bär blifvit anmärkt, alt det föreslagna sträf- * fet af fängelse vid vatten och bröd vore olämpligt.
Jag tror det äfven, och till och med, alt flere bland våra antagna straff gifvas, om hvilka d etsa india kan sägas, Men sedan man funnit della, återstår en svårare Ben aä Octo ber e. »i. 3:45 (omständighet, nemligen att utfinna ett lämp-t ligare, och intill dess sådant skedt, torde man vara tvungen, att åtnöja sig med de sträft' man har.
Jag nödgas likväl göra en anmärkning emot Utskottets Utlåtande.
Utskottet har nemligen tillagt
Domaren rättighet, att tillämpa det föreslagna straffet efter omständigheterna; men jag har icke kunnat riktigt reda för mig, hvad dessa ord efter omständigheterna här vilja säga; ty jag kan icke inse, att några olika omställa digheter här kunna komma i fråga.
Antingen har fången sagt osannt, och hör då derföre straffas, eller har han sagt sannt, och kommer då, att lida det straff Lagen för hrottet bestämt; men emellan desse hägge alternativer finner jag inga gradationer möjliga.
Herr Munck af Rosenschöld har sagt, att all anledning saknades för antagandet af Herr Rihbings jemförelse emellan dem, hvilka inför rätta säga osanning om andra, och dem, som säga det om sig sjelfva.
Det kan väl vara att Herr Munck af Rosenschöld häruti har rätt, ty jemförelser ära sällan fullkomligt rigtiga; men ett står qvar, nemligen att fångens falska bekännelse föranleder till onödig rättegång, och att rättegångsmissbruk förtjenar straff.
Jag tror likväl icke, att det förtjenar högsta kroppsstraff, men önskade se det bestämdt och i Lagen utsatt, icke att det öfverlemnas till olika pröfning af Domaren, 346
Den 2j (Jetober e. na.
Hvar och. en, sorn haft tillfälle bivista Under-domstolarne, eller tjenstgjort inom HofRätterne, och sett der förekommande ransakningar öfver brott, som redan dömda och fängslade personer diktat på sig sjelfva, lärer ock känna alia de olägenheter, som d-sssa falska bekännelser, för att bereda sig tillfälle till rymning och begåendet af nya brott, medföra; och hvar och en, som känner allt detta, lärer äfven inse nödvändigheten af en straffbestämmelse, för att förekomma dessa olägenheter.
Ått dertill använda strängare fängelse, vet jag icke, huru det skulle tillgå; ty den, som redan är dömd till lifstids fängelse eller högsta kroppsstraff, är redan så strängt förvarad, att jag icke känner något slag af strängare fängelse, så vida man icke vill använda tortur och det hoppas jag icke vara meningen.
Väl erkänner jag, att vatten- och bröd-straffet är ett ibland de olämpligare; äfven derföre, att det kan strängare eller lindrigare verkställas, och fången således göras beroende af vaktmästaren; och jag skulle gerna önska, att detta straff kunde borttagas; men så länge hos oss icke blifvit infördt att begagna mörkt fängelse såsom straff, tror jag, att fängelse vid vatten och bröd måste bibehållas.
Jag kan således ej annat än tillstyrka bifall till Utskottets Utlåtande; men då jag delar Hans Excellence Herr Grefve LÖwenbjelms anmärkning örn olämplig - Den 23 Octo b 11- e. tn. 3.47 heten deraf, alt öfverlemna straffets bestämmande helt och hållet åt domaren, och jag således äfven önskar, att någon bestämd norm mätte i Lagen utsättas; samt det torde vara svårt, att här utfinna den mest passande, och någon återremiss nu icke vidare kan äga rum, tillstyrker jag bifall till Utlåtandet med det tillägg, att straffet aldrig utsträckes öfver fjorton dagar, och föreslår följande redaction af slutmeningen i Utskottets förslag: ”Plikte med fängelse ”vid vatten och bröd efter omständigheters’na, dock icke öfver fjorton dagar/’ Friherre Än eka r swärd :
Olyckligtvis kan jag ännu icke finna mig öfvertygad af mina motståndares skäl.
Herr Grefve Löwenhjelm har trott sig finna, att jag påstått det vara en förbrytares rättighet, att söka rymma.
Detta har jag väl icke sagt vara en rättighet; men innan Grefve Löwenhjelm visar mig något i Lag stadgadt straff för sjelfva rymningen, förblifver jag vid den mening, att det vore besynnerligt, om man skulle stadga straff för afsigten till ett brott, som sjelf icke är straffbart, Att detta begrepp icke ensamt tillhör nyare theorier, trodde jag att Grefve Löwenhjelm, lika väl som jag, skulle känna, då vi båda för ganska lång tid tillbaka erfarit ett af de mest talande bevis på verkställande magtens åsigt af lagstiftningen i den vägen, Jag påminner mig nemligen, alt vi för 26 348 Den aS O c tobe r e. in. år sedan vid det Regemente, der vi båda tjente, hade under kriget på främmande botten en märkvärdig
Krigsrätt om flere rymmare, af hvilka blott en, som varit vållande till hela rymningen, slutligen förIdarades straffbar, oaktadt KrigsRätten der Grefve Löwenhjelm presiderade och jag var ledamot, dömde dem allesammans; ty de öfrige blefvo af Konungen frikände från allt ansvar, för det de rymt ur arresten, med fäs t a dt afseende derpå, alt de icke öfverträdt Krigslagarne.
Jag finnér således, att det nu skulle blifva en alldeles ny Lagstiftniugstheorie, om man stadgade ett straff för afsigten till en handling, som, verkställd, icke är något af Lagen åtkomligt brott.
Jag tror för öfrigt, att de olägenheter, hvaröfver man klagar, på annat sätt böra förekommas; ty om brottslingen fälldes till straff för det brott, om hvilket han blifvit öfvertygad, och utstod sitt straff, der han befann sig, utan att föras från den ena orten till den andra, skulle de falska bekännelserne vida bättre förekommas, än genom en olämplig straffbestämmelse.
Jag fortfar derföre, att yrka afslag, och anser äfven fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd vara för strängt, och dessutom icke ledande till ändamålet; det skulle blott vaja ett bevis på lagstiftningens oförmåga, att förekomma de olägenheter, om hvilkas tillvaro man är öfvertygad.
Ty just i er-, Jsäiinandel af det ifrågavarande straffets mim* Den 23 October e. tn.
34g dre lämplighet» och oförmågan att utfinna något lämpligare, ligger ett bevis, att förbrytelsen är af den natur, att intet lämpligt straff för densamma finnes.
Den förbrytare, som icke skyr att begå brott, hvilkas i Lagen utsatta påföljd han känner, lärer icke afhålla sig från försöket, att bereda sig tillfälle till flyckt och nya brott genom ett straff af högst 14 dagars fängelse vid vatten och bröd; och jag finner således ingen anledning att bifalla Utskottets Utlåtande, äfven med den modification man nu här framstält.
Då troligen hvar och en förblifver vid sina grundsattser, är det visserligen fåfängt, att i detta afseende ytterligare söka inverka på öfvertygelsen; jag har derföre också anmält mig endast för att i anledning af Herr Grefve LöVvenhjelms anmärkning mot de i Utskottets förslag förekommande ordent efter omständigheterne, upplysa att dessa ord endast åsyfta en qvalification af större eller mindre dagantal i straffet, allt efter som domaren pröfvar fångens uppsåt med den falska bekännelsen.
Jag medger visserligen, att det bestämdare stålt: i nion af fångens mer eller mindre visade arghet, eller något dylikt; men talesättet: efter omständigheterné, är ett i juridisk stil ganska vanligt uttryck, och hör således icke kunna hindra bifall till Lagförslaget. 35o Den 23 Octo ber e. ni.
Friherre Åkerhjelm, Guslaf Fredrik:
Med anledning af den framställning, som jag här hört under discussionen, aLt vi för närvarande icke äga något lämpligt straff att använda i utbyte emot spö eller fängelse vid vatten och bröd, af hvilka det ena är vanhederligt, och det andra skadligt för hälsan, har jag trott mig böra upplysa, att jag under ulöfningen af min befattning, såsom chef för correctionsväsendet, ofta som straff låtit använda enskildt fängelse i ljusa eller mörka rum, allt efter förbrytelsens beskaffenhet, och att jag alltid funnit den största verkan deraf, uttryckande sig uti en djup ånger hos brottslingen öfver dess begångna förbrytelser, hvaraf följt, att en del för beständigt, en del för en längre eller kortare tid, rättat sitt uppförande.
Jag tror visserligen, att de annu bruklige kroppsstraff äro olämplige för förevarande fall; men jag kan icke neka, att något straff bör träffa den, som genom sig pådiktade brott, åstadkommer kostnader för Staten, alldeles onödiga besvär och embetsbestyr för Domstolarne, och utvägar till rymning ur redan ålagdt fängelse, och deraf följande oordningar och brottsliga handlingar i det fria tillståndet; jag skulle derföre föreslå, såsom en modification i Utskottets Utlåtande, att, så ofta det låter sig göra, falsk bekännelse bestraffas med enskildt mörkt fängelse från 8 till »4 dagar.