Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han rädes icke längre för döden, fast nerverna rysa och en olidlig värk bränner i nacken som ett glödande järn.
Fysiska smärtor äro nästan ljufliga att bära, och han är en lycklig människa.
Han saknar blott ett: närvaron af ett personligt väsen, som kärligt skulle lägga sin hand på hans panna och stryka själavåndan bort – eller draga hans hufvud till sitt bröst och sjunga honom till ro, som en mor söfver sitt barn, när det börjar skymma – –
Om och omigen läser han sin fars och sin mors bref, som han fått för längesedan och som han i dag vill besvara.
Det är tid att beställa om sitt hus.
Blyertspenna och papper har han till sitt förfogande.
Han skrifver:
Edra bref ha förökat min smärta, men jag har tillika i dem funnit det kärliga sinnelag, som I alltid hafven haft för mig.
Minnet om all den sorg, och nu den värsta, som jag förorsakat Eder, då jag lefvat i strid med Edert tänkesätt, är mig så mycket kännbarare, då kunskapen om sanningen lifligare visar mig min orätt.
Med den uppriktigaste ånger beder jag
Eder därför om förlåtelse.
Jag har mitt närvarande tillstånd att tacka för antagandet af tron på Kristi försoning.
Edra böner och erinringen af edert exempel hafva mycket bidragit därtill.
Varen försäkrade därom, att Eder son funnit det goda, som I hållen för det enda sanna.
Betrakta hans olycka som det medel, hvarigenom han förhindrats att förfela detta goda.
Intrycket häraf skall utplåna alla andra, liksom det hos mig utsläckt alla andra intryck.
Jag anbefaller mig åt Edra vidare förböner hos Gud, liksom jag oupphörligt beder Kristus min Frälsare, att göra Eder Edert närvarande lidande så drägligt, som mitt blifvit mig, tack vare Hans bistånd – – –
Medan han skrifver har prosten Münter kommit.
Prosten synes i dag nedtryckt och bekymrad.
Han är också fåmält och tiger på ett ängsligt sätt, som kunde han icke finna uttryck för någonting, han gärna vill säga.
Struensees hjärta blir vekt, och hans medkänsla flödar öfver i ord.
Han talar andfådt, nervöst, utan att bekymra sig om hvad han säger, endast för att bespara prästen all möda och samtidigt själf få en afledare för sin inre ångest.
Af gammal vana forma sig orden till en bekännelse:
– Vällusten har varit källan till min olycka – säger han.
– Äregirigheten har blott påskyndat den och bringat den tidigare till mognad.
Som jag redan en gång sagt er, ända från min ankomst till Danmark, har jag varit besluten att spela en efter omständigheterna stor roll.
Jag tänkte till en början icke på den värdighet och makt, jag sedan nådde.
Jag skulle gärna ha nöjt mig med en framstående ställning inom min vetenskap.
– – Egentligen var det, förstås, icke äregirigheten, som gjorde, att jag så högt önskade komma hit.
– – Det var en vällustig bekantskap, som drog mig hit!
Hur måste jag icke afsky mitt förra tänkesätt!
Alltid följde jag min vilda och blinda lidelse.
Hur eftertryckligt blir jag icke därför straffad nu! – – och hvad är likväl den sinnliga kärleken?
En blossande liten lusteld – ett, två, tre, så är det mörkt.
Och afsmaken kommer.
Och samvetsförebråelserna.
Och de tusen obehagen.
Och det hela var ingenting.
Hjärtat var icke med.
Och när man ser tillbaka, skulle man vilja byta all lifvets vällust mot en enda len strykning öfver pannan af sin mors hand.
Hur mycket mer känner man till exempel icke för sina syskon än för alla sina älskarinnor?
Han sänker sitt hufvud, och rösten blir underbart blid, och tårarna börja rinna utför hans kinder, men hans ansikte lyser med ett uttryck af solnedgång.
– En enda har varit mig kär.
För henne var känslan religion.
Hon var ett barn, och jag blef hennes sorg, fast jag ville henne af hjärtat väl.
Af alla synder, jag begått, var ingen större än den, att jag svek henne.
Hade det aldrig skett, skulle jag icke nu måst dö.
Prosten lyssnar efter stegen, som komma närmare därute i gången, och hans ansikte blir mer och mer förplågadt.
Då den järnbeslagna dörren öppnas, rycker han till och reser sig.
Struensees defensor, hofrättsprokurator Uldahl, träder in i fängelset.
Han bär en portfölj i handen.
Han synes upprörd, hälsar djupt och säger med skälfvande röst:
– Herr grefve, jag bringar er en dålig underrättelse.
Struensees min förändras icke stort.
Blekare än han är, kan han icke bli.
– Jag har icke väntat annat.
Han griper efter papperen, som advokaten drager fram ur portföljen, och läser slutet af domen:
Så kännes för rätt, enligt Danska Lagens 6:te Boks 4:de Capitels 1:ste artikel:
Att Grefve Johann Friderich Struensee bör, sig själf till välförtjänt straff och andra likasinnade till varnagel och afsky, hafva förbrutit ära, lif och gods och vara degraderad från sin grefliga och all annan honom förunnad värdighet; samt hans grefliga vapen af skarprättaren sönderbrytas; så bör ock Johann Friderich Struensees högra hand af honom lefvande afhuggas och därnäst hans hufvud; hans kropp parteras och läggas på stegel och hjul, men hufvudet med handen sättas på en stake.
Sedan lämnar han domshandlingarna till prosten, som mottager dem med darrande händer och börjar läsa, medan Struensee vänder sig till sin defensor och frågar:
– Har jag dömts skyldig i alla punkter, som förekomma i anklagelseakten?
– Ja – svarar prokurator Uldahl och sänker sin blick, som om han blygdes å domarenas vägnar.
Struensee sluter ögonen.
– Så står han en stund tyst, kämpande med den känslan, som vill bubbla upp inom honom, att detta är en skriande orättfärdighet.
– Döden må han ha förtjänt, men icke att stämplas som en förfalskare och tjuf inför eftervärlden – en dum beskyllning, blottad på all sannolikhet – och öfverflödig för så vidt, som det enda brott, han bekänt, är crimen lœsœ majestatis och efter lagens bokstaf straffas med lifvets förlust.
– Dock, detta såväl som allt annat är en pröfning af Gud, som ransakar hjärtan och njurar och lägger sin hand hårdast öfver hans ömmaste punkt.
Stoltheten är af denna världen; det gäller att förödmjuka sig – dog icke Jesus Kristus som en missdådare på korset?
– Och Brandt? – frågar Struensee, i det han ser upp, darrande af spänning.
– Hans dom är alldeles lika lydande med er.
– Har hans defensor då ingenting kunnat göra för att rädda honom?
Advokaten skakar sitt hufvud:
– Han har sagt allt, hvad han kunde säga, men grefve Brandt har för mycket emot sig.
Det svartnar för Struensees ögon, och hans förnuft försvinner för en sekund, blir borta liksom i en explosion af alla de bitterhetens gaser, hvilka han så samvetsgrant inkapslat i resignation.
Skriande mot himmeln är denna orättfärdighet!
Ty hvad har väl Enevold Brandt förbrutit?
Ingenting annat, än att han var Struensees vän.
Och därför skall han nu dö!
Och människorna böja sig för den personliga hämndlystnaden, utklutad i rättvisans mantel och beväpnad med hennes attribut.
De gå maktens och hämndgirighetens ärenden och försvara sig själfva inför Gud och sitt eget samvete med den sofismen, att Brandt har för mycket emot sig.
Dock – Struensee lägger handen på sin panna och känner det som om förnuftet återvändt – det är otänkbart att de maktägande skola låta domen öfver Brandt komma till exekution!
I sista stund skall man förmodligen låta kungen benåda honom.
Och kanske – kanske – – långt borta i fjärran ser han den möjligheten sväfva, att också han själf skulle få nåd – på schavotten, liksom Griffenfeldt – –
Den tanken ger honom icke stor glädje, men den lindrar något af den inre krampen, hvaraf han lider.
För öfrigt väntar hans defensor på hans nådeansökan till konungen.
Och den är färdig.
Han har blott några rader att tillägga.
När advokaten gått blir det en tung stillhet.
Prosten är djupt rörd och vet icke rätt, hvad han bör säga till tröst.
Långsamt närmar han sig den dödsdömde och räcker honom sin hand.
Tårarna strömma utför hans kinder.
– Min käre – olycklige vän – stammar han – försök att bära ert sorgliga öde med kristligt tålamod och underkastelse!
Struensee trycker tacksamt hans hand och svarar stilla:
– Jag försäkrar er, att jag är lugn.
Slika straff skola ju göra intryck på andra, därför måste de vara hårda.
Jag har förberedt mig på detta och mera.
Jag har föreställt mig, att jag kanske kunde bli rådbråkad och öfverlagt med mig själf, om jag med tålamod skulle kunna utstå också en sådan afrättnings smärtor.
Har jag förtjänat denna död – fortsätter han andfådt och med rösten darrande af oro – så skulle min skam icke vara mindre, om också inga vanärande omständigheter vore förbundna med min död.
Och har jag icke förtjänat detta – någonting som jag hvarken kan eller vill häfda – så skulle förståndiga människor låta mig vederfaras rättvisa, och då vunne jag åter med afseende på min ära.
Hvad betyder dock för mig numera jordisk ära eller nesa?
Mina domare hafva lagen för sig och ha väl icke kunnat döma annorlunda.
Jag tillstår, att min förbrytelse är stor, och jag kan icke förneka, att jag kränkt konungens majestät.
Om jag haft en rätt kunskap om lagarna, skulle jag väl ha tagit mig bättre till vara.
Men hvarför inhämtade jag icke den nödiga kunskapen?
Prosten nickar bekräftande härtill och anser det vara sin plikt att än kraftigare framhäfva detta.
Visserligen! säger han.
– Ni kan icke anklaga någon annan än er själf.
Den ena förbrytelsen, om hvilken det icke kan finnas det minsta tvifvel, är icke endast en kränkning af konungens majestät utan också af nationens, och skulle så vara i hvarje land.
Den olagliga, ja lagstridiga makt, som ni tillvällat er, är likaledes ett brott enligt den danska konstitutionen.
Jag tror visserligen gärna, att ni icke därigenom tänkt göra er skyldig till någon majestätsförbrytelse.
Men ni kan dock icke rättfärdiga er, faktum är bevisadt och lagen är tydlig.
Prosten tystnar.
Det förefaller honom själf som om han nu gått för långt i hårdhet, och han vämjes vid bödelstjänsten.
Hans ögon äro fulla af tårar, och han kramar krampaktigt den dödsdömdes hand.
Struensee, som märker, att han är uppskakad, vill icke lägga sten på börda.
Att disputera med prästen om domens premisser skulle vara både lönlöst och upprifvande.
Själf har han också svårt att bevara sitt lugn, ansikte mot ansikte med sin själasörjares djupa rörelse.
Därför säger han:
– Jag vill endast bedja er vara på er vakt, så att ni icke blir alltför upprörd, då jag går till döden.
Min enda känslosamma sida är vänskapen.
Det skulle oroa mig mycket, om jag såge er lida.
Låt oss ända till slutet fortsätta våra samtal i fattning och lugn.
Tala så litet som möjligt till mig på själfva afrättsplatsen.
Jag skall helt säkert sammanfatta alla mina krafter för att rikta mina tankar på Gud och vår Frälsare.
Afsked skall jag icke taga af er.
Tro mig utan den ceremonien, som lätt skulle kunna beröfva mig fattningen, att jag vet och känner, hur mycket jag är er skyldig.
När prosten gått, sitter Struensee en stund försjunken i sig själf.
Nu äro timmarna räknade, nu är döden kommen helt nära.
Om några dagar skall hans liflösa kropp vara styckad och hans hufvud med ena handen spikadt på en stake.
Underbart att den tanken icke skrämmer mera än så!
Det kommer sig af, att lifsnerven redan är brusten och att ingen förhoppning vidare binder honom vid det jordiska.
Hela fängelsetiden har varit en långsam dödskamp, kropp och själ ha redan tvinat bort i lidande och ångest, och det käns som skulle han nu icke ha kraft till annat än ett sista uppflammande i dödssekundens fasa.
Tusen tankar arbeta i hans hufvud; det är ett myller som af myror i en stack.
Men den ordnande, kombinerande förmågan saknas.
Tänkandet bringar intet resultat, endast ett nervsvidande fysiskt obehag.
Och den punkt i nacken, där han ofta tänkt sig, att bilans egg skall krossa en kota, bränner som under ett glödande järn.
Detta är alltså döden.
En smärtsam operation – kanske i verkligheten långt mindre smärtsam än vi föreställa oss den – och efteråt lugn, ro, sömn utan drömmar – och den himmelska saligheten hägrande som en rosenskimrande sky fjärran i det blå.
Hjärtat bultar ängsligt; det är lifvets oro, som ingen mänsklig vilja förmår att stilla.
Men öfver den är andens höga ro.
Den dödsdömde har många hälsningar att lämna efter sig, och han skrifver många utkast till bref i dag.
Han skrifver till sin moderliga vän, grefvinnan Berckentin i Pinneberg, och bifogar många hälsningar till alla som visat honom vänskap och förtroende – också till den lilla fröken von Thun, i hvars blåa ögon han en gång läst så mycken innerlig hängifvenhet, fast han själf gick henne oberörd förbi.
Han skrifver till Enevold Brandts broder:
Tillåt mig, att med Eder och eder fru moder begråta vår käre Enevolds öde.
Anse mig icke ovärdig därtill, om jag än blifvit den oskyldiga orsaken till hans ofärd.
I veten hur mycket jag älskar honom.
Han har varit den enda människa i världen, som ägt min hela vänskap.
Hans olycka förorsakar mig de lifligaste smärtor, och från den sidan har min egen olycka blifvit mig mest kännbar.
Han har delat min framgång med mig och vi skola med hvarandra njuta den lycksalighet, som vår Återlösare har lofvat oss.
Jag vet ingenting att tillfoga till eder tröst.
I kännen religionen.
Jag har däri funnit min tillflykt, för att lugna mig öfver återstoden af mina olyckor.
Jag beder Gud, att Han i detta ögonblick måtte låta Eder förnimma all religionens kraft.
Jag skall aldrig upphöra att hysa den lifligaste tacksamhet mot alla de personer, som äro mig kära i eder hemtrakt.
Han skrifver också ett bref till d:r Münter, däri han formulerar den hälsning, han redan muntligen bedt prosten framföra till grefve Rantzau:
Jag har aldrig hyst en känsla, stridande mot hvad hans vänskap kunnat vänta.
Öfvertygad sedan länge om, att han agiterade mot mig, har jag icke tillåtit mig att aflägsna honom från Kjøbenhavn.
Lätt skulle det eljes ha varit mig, många bådo mig därom och anförde goda skäl, som icke berörde min person; men jag kunde icke besluta mig därför.
Affärerna med Ryssland skola visa honom motsatta mått och steg, hvilka han förmodligen icke känner, då jag aldrig talat med honom om enskildheterna.
Jag har kunnat förstå, om hans tillgifvenhet för sin herre kommit honom att finna sin väns uppförande tadelvärdt; men det föll mig aldrig in, att han skulle vilja med annans hjälp göra sin vän så olycklig som möjligt.
Öfvertygad därom genom erfarenheten, har jag förstått, att lifligheten af hans nit, omständigheterna, öfvertygelsen om den fara, som han trodde hota konungen, kunnat kväfva hvarje annan känsla.
Jag har icke bevarat någon bitterhet mot herr grefven.
Upplyst sedermera af religionen har jag bevarat honom alla känslor af personlig tillgifvenhet, hvilka jag många gånger bevisat honom, hans minne skall icke tillåta honom tvifla därpå.
Jag önskar honom all lycka.
Jag kan icke gifva honom starkare bevis därpå än genom min brinnande åstundan, att han måtte finna den lycka, som religionens sanning lärt mig känna.
Jag skulle med hänsyn härtill önska, att han för jämförelses skull erinrade sig sin egen prevention mot läkarekonsten, och hur han blef botad därför genom läsningen af Zimmermann och efter att ha känt goda verkningar af de läkemedel, jag skaffade honom i Glückstadt.
Måtte dessa få ord kunna utplåna all ovilja, som herr grefven kan hysa mot mig i sitt sinne.
Ni skall lämna honom denna skrifvelse, herr prost, när det icke längre kan finnas motiv, som skulle kunna göra denna min vädjan misstänkt med afseende på dess ändamål.
Grefve Rantzau tillbringar aftonen på teatern.
Där spelas:
Adrien en Syrie.
Under en mellanakt inträder general Koeller- Banner, synbart upprymd, i en loge.
Han gestikulerar lifligt och ropar gladt:
– Nu är det klart!
På tisdag hålla de två stora grefvarna öppen taffel för korpar och kråkor.
(28 April.)
Morgonens bleka ljus faller in i fängelset, där Struensee sofver.
Aftonen förut har han gått tidigt till sängs och försökt att läsa.
Hans hufvud var hett, hjärtat bultade hårdt och nacken värkte under tvångsföreställningen om bilan, som bitit sig fast vid hans halskota med sin glödande egg.
Tankarna hvirflade som brinnande sotflingor i rök ideligen rundt, timme efter timme, tills de falnade, en efter en, och allt blef mörkt, som om en stor och sval och barmhärtig hand strukit öfver hans panna, tills själen flydde.
Nu stiger solen, som skall slockna för hans ögon långt innan hon går ned; men han sofver alltjämt.
Morgonens första ljus faller in i kabinettet med de många böckerna, där prosten Balthasar
Münter sitter vid sin sekretär, med hufvudet lutadt mot sina händer.
Hela natten har han vakat och grubblat i ångest.
Hans själ är i uppror, och alla hans tankar stadda på flykt mot kaos.
Långt under sig ser han sina djupast grundfästa meningar ställda på hufvudet, och framför honom tätnar ovissheten mer och mer.
All glädje och stolthet öfver det Herrans verk, han utfört, har vissnat inom honom, sedan tviflet börjat gnaga dess rötter.
I detta ögonblick af kroppslig och andlig trötthet vet han icke rätt, om det ens är en Gudi behaglig gärning, han utfört.
Han känner icke längre den öfvertygelsens ifver, hvarmed han nyss drog till strids för Gud och öfverheten.
Det är som om fjäll fallit från hans ögon, och han ser, att själfva gudlösheten kan ha drag af sanning och storhet, att synder kunna spira och blomma också där marken är god, och att öfverheten kan missbruka sitt svärd till hämnd och grymhet i rättvisans namn.
Mot slika tankar har han kämpat hela natten; och de anfäkta honom ännu, fast stunden snart är inne, då han skall behöfva sin tros hela kraft och lugn för att hjälpa en dödsdömd medmänniska öfver gränsen till evigheten.
Föreställningen därom bidrager, tyvärr, icke till att lugna honom.
Hans hjärta har fäst sig djupt vid den olycklige mannen, som han lärt känna i hans förnedring under oförgätliga samtal.
Denne förbrytares karakter och väsen ha aftvungit honom den djupaste beundran.
Religionen har vunnit en seger, men hvad förnekaren anfört till sitt försvar, har gjort ett så starkt intryck på själasörjaren, att det nästan beröfvat honom hans själs frid.
Detta kommer sig nu visserligen af den tillfälliga exaltation, hvari sinnesrörelsen försatt honom.
Prosten hoppas till Gud, att ordningen och lugnet skall återvända till hans begreppsvärld så fort blodsdomen blifvit verkställd.
Hans ämbetsplikter skola sedan icke locka honom uti onödigt grubbel, och alla de brännande frågor, som nu icke lämna honom någon ro, skola så småningom förlora sin aktualitet, när Struensee icke längre är till.
För så vidt icke – – ? – Prosten reser sig och börjar gå af och an på golfvet.
Han ångrar nu sin obetänksamhet.
Hvad skulle väl Cramer och alla öfriga ämbetsbröder säga, om de visste – – Det var ögonblickets sanningsträngtan, som ryckte honom med, men det tör icke kunna försvaras, ty en människas sanningsträngtan får icke sträcka sig öfver de gränser, Gud bestämt.
Prosten skakar sitt hufvud.
Han är fullt medveten om, att han handlat orätt, då han af Struensee tagit löfte om en uppenbarelse efter döden, om en sådan uppenbarelse befinnes möjlig.
Men denna sin orätt kan själasörjaren icke erkänna för sin lärjunge utan att rubba hans tro och kanske återigen kasta den dödsdömde ut i tvifvel.
Därför tör det väl nu vara mest i öfverenstämmelse med Guds vilja att låta saken ha sin gång.
I ett ögonblick af svaghet har prosten anförtrott sin hustru hemligheten.
Alltsedan dess har fru Münter sofvit oroligt om nätterna och värre blir det helt visst, när afrättningen verkligen ägt rum.
Prosten sätter sig åter och griper till snustobaksdosan för att lugna sina nerver med en pris.
Han måste komma bort från dessa tankar, ty tiden lider.
Han vill sysselsätta sig med behagligare erfarenheter, och därför genomgår han i minnet de hjärtgripande scener, som han under de sista dagarna bevittnat, hvarvid han framför allt söker erinra sig alla de rörande och uppbyggliga yttranden, som den dödsdömde fällt.
Han minns det beundransvärda lugn, hvarmed Struensee i förgår mottog underrättelsen om, att kungen till alla delar stadfäst hans dom, med handafhuggning och stympning af den döda kroppen.
– Om mitt kött multnar i jorden eller i luften – sade han – om det förtäres af maskar eller fåglar, är mig för min egen del fullkomligt likgiltigt.
Gud skall nog veta bevara de delar af min kropp, som vid dess återuppståndelse behöfvas till min förklarade lekamen.
Det där, som lägges på stegel och hjul, är ju icke jag.
Med hvilken underbar ro och tillfredsställelse han talade om omständigheterna vid Jesu död, hvarvid han fann, att Jesus af kärlek till honom lidit oändligt mycket mera, än han själf måste lida för sina synders skull.
Och hvilken förunderlig blandning af ödmjukhet och storhet, som lyste öfver hans infallna och bleka ansikte, när han talade om sin statsförvaltning.
– Jag tillstår gärna, att den är högst förkastlig inför Gud och mitt samvete, ja också inför människor till följe af de dåliga bevekelsegrunder, det lättsinne, den brådska, den stolthet och den egennytta, som ledt mig däri.
Räfskinnet
RÄFSKINNET
Berättelse från trettioåriga kriget
Beijer förlag, 1891.
Ungefär en mil norr om staden
Prag låg vid tiden för denna berättelse, år 1648, en liten by vid namn Reinau.
Nu för tiden finnes ej mera något spår af densamma, och om man frågar traktens innebyggare om den plats, der byn varit belägen, skall man till sin förvåning erhålla detta betecknande svar:
"Reinau, hvad är det?
Det namnet ha vi aldrig hört omtalas."
Så utplånar tiden med sin allt förstörande hand hvad som fordom varit.
Men vid tiden för denna berättelse, början af juli månad år 1648, stod byn Reinau i sin blomstring.
Den utgjordes då af ett halft dussin gårdar större och mindre, ansenliga trädgårdar och der utanför vidsträckta åkerfält, öfver hvilka krigets förhärjande fackla icke lyst allt sedan den trettioåriga religionsfejdens begynnelse.
De härjningar, som derunder öfvergått byn Reinau, voro snart helade, och det lilla samhället blomstrade inom kort upp igen.
Trettio år, eller nära nog en mansålder, voro förflutna sedan de böhmiske protestanterne offentligt uppträdde mot katolikerne.
Detta skedde, såsom vi veta, på en sammankomst i Prag.
Nämnde sammankomst slutade på ett för de påfviske ödesdigert sätt, och följden deraf blef den fejd, som under trettio år ödelade Tyskland.
Den äldste och rikaste borgaren i Reinau var Arnold Mayer.
Då religionskriget började var han trettiofem år gammal och hade således vid tiden för denna skildring uppnått en ålder af sextiofem år.
Mycket hade han pröfvat under denna tid.
Han hade följt hustru och tre barn till grafven, och slutligen stod han ensam med sin fagra sondotter Minnchen, nu tjugo år gammal.
Mayers välbyggda gård var belägen sydligast i byn och omgafs af en lummig trädgård, hvars svalka i sommarhettan var den mest välgörande.
Det var naturligt att Minnchen, som en gång ensam skulle få ärfva allt hvad gubben Arnold egde, omgafs af friare, både högre och lägre, rika och fattiga.
Men hennes hjerta hade länge varit fritt från kärleken.
Hon önskade ingenting högre än att få vara hos farfadren och förljufva hans sista dagar.
Derför hade hon också under många år afslagit alla de äktenskapsanbud hon erhållit.
Omkring en half mil öster om Reinau låg slottet Miltnitz, tillhörigt den ansedda slägten Odowalsky.
Äfven af denna borg finnes ej något annat spår qvar än en liten stenhop.
Folket i trakten vet dock att berätta om, att det var just der, som förrädaren Ernst Odowalskys praktfulla borg var belägen.
Denne Ernst Odowalsky var den siste af sin ätt.
Vid den tid som här åsyftas hade han ej uppnått mer än tjugufyra år, samt var ogift.
Många gånger hade han visserligen allvarligt tänkt på att skaffa sig en brud, på det att ätten, som i Böhmen egde lysande anor, ej skulle gå ut med honom, men alltid kom någonting emellan just i det afgörande ögonblicket.
En af Ernst Odowalskys förfäder, den tappre Manfred, hade tagit så verksam del i hussiternes religionskrig, att han blef ansedd värdig en plats näst Griska, detta käcka folks nationalhjelte.
Under långa tider förde också Manfred Odowalsky sine skaror med ständig lycka emot de påfviske.
Slutligen föll han dock i ett bakhåll.
Hans män stridde nära nog en hel dag mot öfvermakten men blefvo till slut öfvermannade.
Och så stort var de katolskes hat mot den nya lärans anhängare, att de aldrig gåfvo dem pardon, utan dödade dem hvar de kunde komma åt.
Så gick det äfven nu med Odowalskys män.
Han sjelf blef också misshandlad till döds, samt derefter utplundrad.