Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta mått är naturligen varierande allt efter accumulatorns storlek och anföres här för att gifva ett ungefärligt begrepp om dess storlek.
4 sådana accumulatorer skulle vara tillräckliga att drifva en symaskin under en vecka.
Accumulatorn är en relativt ny uppfinning.
Ar 1859 konstruerade fransmannen Planté en s. k. sekundär stapel, i hvilken man kunde magasinera en elektrisk ström.
Den, som egentligen utvecklat denna Plantés uppfinning är hans landsman Faure, hvars accumulator är den, som här ofvan beskrifvits.
Ännu återstår mycket att göra, ty i det skick accumulatorn för närvarande befinner sig, blir den mången gång för tung, då man har behof af ett större kraftbelopp och i det hela för dyr.
En allt för stor förlust uppstår vid dess laddande och vid återgifvande af det upptagna kraftbeloppet, för att det skulle vara fullt ekonomiskt fördelaktigt att använda den.
Det arbetas för närvarande med stor ifver på att förbättra accumulatorn i dessa afseenden.
Det är dock sannolikt, att denna uppfinning har en stor framtid för sig.
Och man kan icke underlåta att i fantasien utmåla en tid, då denna maskin spelar en stor rol-, då man har sitt rum upplyst medelst en accumulator, då man köper elektricitet som lyse, lemnar in den begagnade accumulatorn i en ' kryddbod och erhåller en laddad, på samma sätt som man nu lemnar in tombuteljer, då man köper öl.
Man tänker sig en tid, då denna drifkraft är så billig, att man använder den vid många fall, der man nu använder handkraft så vid symaskiner, manglar o. d., då man i stället för att sitta och svettas vid årorna, har en liten accumulator, som med tillhjelp af en elektrisk motor drifver en liten propell i bå-tens akter.
Kanske skall man genom användande af accumu-latorn kunna gifva de stackars dragdjuren permission för alltid, och åka omkring pä gatorna i vagnar, som framdrif-vas af en accumulator, som ligger i baksätet.
Kanske man en gång lärt sig att magasinera så stort kraftbelopp inom en så liten rymd, att det kunde löna sig att tillvarataga krafttillgångarna i våra norrländska vattenfall, hvarigenom landet finge en helt ny inkomstkälla.
Tänk om vi en dag kunde exportera kraften i våra vattenfall öfver hela Europa och » öfversvämma Europa med billig kraft, så att skyddstull måste läggas derpå » .Ännu en törnekrans åt den hundraåriga.
Flätad af henne sjelf.
Det torde ingalunda vara för djerft att påstå, att, dä den Svenska Akademien för hundra år sedan af dess stiftare erhöll det ansvarsfulla och maktpåliggande uppdraget att utarbeta en ordbok öfver det svenska språket, den verkliga innebörden af denna uppgift icke var eller ens kunde vara till fullo insedd och behörigen uppskattad.
Språkvetenskapen lâg dä ännu i sin linda.
De germaniska tungomålen och ej minst vårt modersmål saknade en sjelfständig — d. ä. från renaissancelatinismen frigjord — historisk och rationel, vetenskaplig bearbetning.
De äldre språkkällorna voro ännu föga kända, än mindre kritiskt genomforskade och rätt begagnade.
Med språkvetenskapens och andra här ifråga-kommande forskningsarters framsteg under det sista århundradet hafva anspråken på en svensk ordboks beskaffenhet efter hand vuxit, och vuxit till den grad, att arbetet tvifvels-utan blifvit ett samfund, sammansatt så som svenska akademien, öfvermäktigt.
Ordboksarbetet är emellertid icke en enskild svenskakademisk fråga utan en verklig nationalangelägenhet, så väl ur det allmänna gagnets som den fosterländska hederns synpunkt.
Det samfund, åt hvilket vården om denna angelägenhet och medlen att befrämja densamma blifvit anförtrodda, utan att detta samfund på ett helt sekel lyckats föra verket vidare framåt än som skett, kan ej stå ansvarsfritt för nationen.
Det är ej blott så, att akademien icke fullgjort det henne tillkommande åliggandet Nej, äfven den omständigheten, att akademien bibehållit ett uppdrag, till hvars utförande hon på grund af sin organisation hvarken varit lämpad eller skicklig, har verkat hindersamt för uppgiftens lösande afandra.
Enskilda personer eller sällskap, utan tillräckliga medel, kunna ej lätteligen inlåta sig i täflan med en af det allmänna understödd statsinrättning.
Det torde derfor varit lyckligast, om akademien längesedan skaffat sig en kompetentare efterträdare, som uteslutande kunnat egna sig åt det stora arbetet.
Visserligen må det nu anses, att en så radikal åtgärd ej anstått ett samfund med den svenska akademiens traditioner, — ehuruväl öfvertygelsen om arbetets olämplighet för akademien redan tidigt spåras hos en del af dess ledamöter; — men den metod, akademien följt och som faktiskt ledt derhän, att arbetet uppskjutits ad calendas grcecas, är också på sitt sätt af temligen radikal natur och derjemte till sina följder lika ofördelaktig för akademien som för det allmänna.
Det kan väl ej betviflas, att, om akademien under de första 30 till 60 åren af sin tillvaro framkommit med ett fullständigt ordboksarbete, detta längesedan varit föråldradt.
Men under förutsättning att arbetet för sin tid varit åtminstone försvarligt, hvilket tvifvelsutan kunnat påräknas, hade vi i allt fall haft en stomme för vidare bearbetning; och verket hade då med all säkerhet lättare kunnat ändamålsenligt och värdigt fullföljas.
Akademiens arbete har emellertid icke bedrifvits efter sådan plan och metod eller med den kraft koncentration, att ens efter hundra år en duglig ordbok kunnat sättas i allmänhetens händer.
Akademien, som tydligen haft en känsla deraf, att den språkvetenskapliga delen af ordboksarbetet varit en af de svåraste stötestenar, har väl till sitt ursäktande föreburit, att vårt land » på senare tider » (sic!
) skulle saknat språkforskare, hvilka varit uppgiften vuxna, eller, som det heter, » språkforskare af första ordningen », — likasom just alla de af akademien eljest offentliggjorda alster i skaldekonst, vältalighet och häfdateckning eller alla dess 94 ledamöter uteslutande varit hänförliga till denna ordning.
Halten af detta förebärande har ock såväl i denna tidskrift som annorstädes tillräckligt ådagalagts.
Man har med ratta förebrått akademien att på ett otillbörligt sätt hafva försummat de språkliga krafter, som funnits, hvilken uraktlåtenhet efter vårt förmenande framför allt visat sig deruti, att akademien under de 90 första åren af dess tillvaro, — nu är det ju något bättre — haft, vi våga säga det, — endast en ledamot med djupare insigter i svenska språket, nemligen författaren af svenska språkets lagar, med hvilken, af hans samtida, t ex. en Hagberg eller Bottiger på detta område på långt när ej kunde mäta sig * — Man har frågat, om en Liljegren, Rietz, Uppström, Säve, Schlyter m. fl.
varit för akademien obekanta.
Och man kan ännu spörja, hvilken ställning akademien intager till flertalet af våra framstående yngre språkforskare, hvilka plöjt nya, för akademiens fleste ledamöter sannolikt främmande och okända falt.
Månne, så som förr, den af en upphöjd och stelbent Maximus cunctator?
Akademien eller åtminstone akademiska ledamöter hafva väl ej alldeles saknat väderkorn, då det varit fråga om att uppspåra behöfliga hjelpkrafter, om än minnet af dessa försök inom akademien ej till närvarande tid fortplantats eller möjligen ansetts böra utplånas.
Men sättet, hvarpå akademien gått till väga, då det gält att för dess arbete vinna dugliga krafter, synes ej ha varit nog taktiskt, för att bemödandet skulle kunnat medföra något framgångsrikt resultat.
Redaktionen vill till upplysning i detta afseende här meddela några ganska betecknande handlingar, hvilka icke blifvit af akademien uppmärksammade.
Möjligen kan redaktionen framdeles blifva i tillfälle att offentliggöra vidare fynd i denna fråga.
För närvarande hänvisas till nedanstående.
Den 25 December 1854 skrifver Bernhard v. Beskow, akademiens dåvarande ständige sekreterare, och, så att säga, ledande man, till utgifvaren af Codex argenteus, A.
Uppström sålunda:
» Då Akademien för fyra år sedan, med sin skådepenning i gnid uppmuntrade första början till det nu så ärofullt afslutade arbete, yttrade Ordföranden i hennes namn, att » Hon * skulle med nöje se om Tit.
sysselsättningar på linguistikens ffclt allt närmare fördes inom den fosterländska språkforskningens område. »
Hon eger nu förnyad anledning att upprepa samma önskan.
Och i sjelfva verket, hvad kan mera öfverensstämma med syftningen af det förväntade anslaget utaf allmänna medel till språkforskningars fortsättande, än att dessa vändas till källorna af modersmålet, på det att vår literatur må kunna småningom hålla jemna steg med andra länders, i en så maktpåliggande national - angelägenhet ?Är det icke sorgligt, att under det forskningen riktas åt alla språk, både äldre och nyare, vårt herrliga modersmål Bkall vara det sista, soip ifrågakommer?
Hvad skola Stjernhjelms, Svedbergs och Ihres skuggor säga derom?
Är det icke ännu såsom Schibboleths författare för halftannat århundrade sedan, klagade: » Hvad som utrikes och främmande är, si thet är med stor begivighet sökt, thet är elskadt, thet är högt acktadt; therpå hafve vi ingen tid, möda och kostnad ospard; och then som thet kan, han går fram, när en med sitt Svenska mål står tillbaka. »
Om än det kunde synas, såsom låge i denna framställning förborgad någon egennytta af Svenska Akademien, så är det dock icke Hon utan sjelfva språket och vetenskapen, som eger deraf den Btörsta vinning, liksom det ingalunda är för Akademiens egen utan för det allmännas skuld Hon sjelf underkastar sig det mödosamma Ordboksarbetet.
Att, om så lyckligt skulla hända, hafva lemnat något bidrag härtill, är likväl en förtjenst, som icke blott samtiden skall veta erkänna, men äfven efterverlden uppskatta.
Italien och Frankrike bevara ännu i tacksamt minne de män, som egnat sin möda åt de språkverk, hvilka utgöra en del af dessa länders vetenskapliga ära.
Sverige skall sannolikt ej heller glömma dem, som här verka i enahanda syftning.
Uppriktigt och med all oegennytta tal ad t, vet jag ingen sysselsättning, som i Herr Adjunktens närvarande ställning, med sådana anlag och förberedande studier, vore mera gagnande och ärofull, än den som egnas de fosterländska språkkällorna, funnes också hvarken Svenska Akademien eller Sv.
Ordboken.
Hvad som åter deraf kan följa, skall framtiden gifva.
Statsrådet Renterdahl, med hvilken jag talat i det ofvan framställda ämne, instämmer till alla delar i de här yttrade åsigter. »
Huru svaret på denna, akademiskt smickrande men till det egentliga syftet högeligen obestämda anmaning utföll, synes i viss mån af följande den 6 Februari 1856 från Beskow i samma ämne aflåtna skrifvelse:
» Jag har äran att tacka för sednaste skrifvelsen.
Hemställan om Herr Adjunktens deltagande i Ordboks-Arbetet åsyftade hvarken samlandet af Språkprof, eller uppgörandet af definitioner, eller något biträde vid den esthetiska delen, utan endast * att
* Kursiveringen af redaktionen.dä Herr Adjunkten ander sina språkforskningar ledes att studera de äldre inhemska källorna, något bidrag skulle af Herr Adjunkten kunna lemnas till upplysning af ordens härledning.
Att denna ingår i Akademiens ordboksplan syns af punkterna 19 och 20 vid behandlingen af vokalen A, samt af flera ställen i det tryckta förslaget, (t. ex. orden Aborre, Adel m.
Jag har i förslaget sökt angifva de ord, som jag trott ega Isländsk rot (t. ex. Af barka, Afbasa *, Af bida, o. s. v.) men det är klart att dylika upplysningar kunna lättast och säkrast lemnas af någon, som gjort källorna till föremål för särskildt studium.
Af denna anledning har jag med fågnad bemärkt födande tvenne ställen i Herr Adjunktens bref:
» Låge det i Svenska Akademiens Ordboksplan att upptaga ordens härledning från de äldre slägtspråken, kunde mitt biträde möjligen blifva af något gagn » — samt,
» Deremot är det lättare att gifva ett löfte om studerandet af de äldre inhemska källorna af vårt modersmål. »
Jag gläder mig uppriktigt åt den utsigt och förhoppning, som dessa ord innebära, och jag tviflar ingalunda att icke Hm ' Adjunkten sjelf, under sina forskningars fortgång, finner något sätt att förena dem med gagn för det stora fosterländska Språkverket, enär bland de anteckningar i språkväg, som ega rum, säkerligen flera förekomma, som kunna blifva af nytta för Ordboken.
Ehuru, såsom det sist anförda brefvet utvisar, utsigter oförmodadt öppnades för akademien att erhålla den sökta hjelpen, åtminstone beträffande angifvandet af » ordens härledningar från de äldre slägtspråken » samt bearbetandet » af de inhemska äldre språkkällorna », så försummades dock till den grad att genom ett plaumessigt ordnande af arbetet draga nytta af detta tillfälle, att det öfverlemnades åt den påtänkte, utomstående medhjelparen att sjelf finna något sätt att » förena sina forskningar med gagn för det stora fosterländska språkverket ».
Naturligtvis hade det, om de vackert svarfvade orden uppvägts af motsvarande allvar, kraft och klarsynhet, bort vara akademiens sak att möjliggöra ett sådant » sätt ».
Härför hade dock fordrats en genomtänkt plan, efter hvilken ett så omfattande, i vissa delar svårt, men jemväl med så mycket tidsödande och tålamods-pröfvande mekaniskt plock förenadt arbete kunnat ändamålsenligt drifvas, äfvensom medel att energiskt och utan afbrott
* S&amp; Btår det i originalet.fullfölja det vidlyftiga och stora verket.
Att det minst varit penningar, som fattats, torde i vårt förra häfte vara tillräckligen upplyst
Till att smida, medan jernet var varmt, hade akademien så mycket mera haft anledning, som Beskow ej stod ensam i den nu omtalade värfningen.
Äfven författaren af svenska språkets lagar hade sina blickar riktade åt samma håll, såsom redan följande bref af den 10 December 1850 utvisar.
Rydqvist utlåter sig deri bland annat:
» Jag är mer än tacksam för gåfvan af det påböljade Ulfi-lanska verket, som gör heder åt vår torftiga filologiska literatur.
Af många omstäudigheter tvungen att ej för mycket förlöpa mig utom det af mig odlade fältet, det skandinaviska, för sig redan omätligt, är jag icke i tillfålle att med behörig sakkännedom uppskatta i alla enskildheter ett verk som detta, hvilket också troligen endast i Tyskland kan erhålla en sann vetenskaplig pröfning, men den sjelfständiga och sorgfålliga forskningen, det klara, skarpsinniga och flärdfria i behandlingen ligger dock för alla i dagen.
Af hjertat önskar jag, att skriftens värde må af tillförlitliga domare snart blifva i hela sitt omfång undersökt, och författaren deruti finna sin förtjenta belöning.
Det var mig derföre ett nöje, att kunna genom Baron Manderströms benägenhet med Minister-posten tillsända Grimm det mig öfver-sända exemplaret till honom.
Ehuruväl jag naturligtvis förenar mig med andra i den önskan, att det påbegynta arbetet må vinna sin fullbordan, kan jag likväl ej tillbakahålla en annan, den nämligen, att få eröfra Författaren åt den Svenska språkforskningen, som, efter vetenskapens nu vunna utbildning knappt vidrörd, behöfver fleres samlade krafter, för att en gång kunna något komma i bredd med den Tyska verksamheten för modersmålets vetenskapliga granskning.
Herr Adjunkten är en af de få, om ej den ende, på hvilken jag i detta afseende sätter någon förhoppning, på grund icke blott af den ofvan ifrågavarande skriften, men äfven några andra vetenskapliga afhandlingar.
Sjelf behöfver jag inom grammatikens fålt någon, som kan fortsätta, fullända, förbättra hvad jag försökt *, först på sjukbädden blifven språkförfattare och alltid hotad af helsotillståndets vacklande.
Jag har gjort betydliga samlingar, men får kanske
* Sällsamma anspelning.ej upplefva deras begagnande för arbetets fullständiga utförande.
Dessutom bar lexikografien föga framskridit sedan Ihre, efter efter bvars dagar likväl den strängt vetenskapliga behandlingen af de Germaniska språken först inträdt.
Således är äfven här omätligt att göra, oeh lagrar att skörda, särdeles fbr den som till en verksamhet åt detta håll eger en så ypperlig grundval som möso-götiskan, fbr att ej tala om Sanskrit.
Detta är.
hos mig mer än en fbrflugen tanke, en verklig mening, grundad på öfvervägande af flere omständigheter.
Visserligen är i vårt land ringa utsigt till uppmuntran fbr det vetenskapliga lif, som finnes utanfbr den akademiska katedern; men tiden är i denna del ändå något bättre än den näst föregående. »
Några månader senare tilllägger Rydqvist ytterligare:
» Jag förnyar min lifliga önskan, att Utgifvaren af Ulfilas ej må fbrtröttas i detta vigtiga och hedrande arbete; äfvensom jag icke kan ännu helt och hållet undertrycka förhoppningen, att den lediga tid, som kan vinnas från fortsättningen af detta verk, mä egnas åt studium och forskning af modersmålet, hvilket är i stort behof af en så grundlig och skarpsinnig lingyist. »
Samma tema upptages ånyo uti ett bref af den 14 Februari 1854, deri Kydqvist yttrar:
» När Cod.
hunnit utkomma, vore mer än önskligt, att dess förtjenstfulla Utgifvare sedan sträckte sina forskningar och mödor något in på det fosterländska området.
Möso-göthiska, s&amp;som föremål för lingvistisk betraktelse, kan väl icke innehålla myckel nytt, sedan Grimm, Boppt Gabebuts, Loebe m. fl.
derpå länge öfvat sin skarpsinnighet.
* Den jemförande språkforskningen, när man sträcker sig utom det Germaniska fältet, är natur * ligtvis outtömlig, och innehåller ett alltid tacksamt ämne.
Men dä en verklig språkforskare är hos oss så sällsynt, behöfver man vinna honom för fosterlandet närmast.
Och huru mycket är ej hos oss ogjordt!
Säve är klen till lielsan och tyckes arbeta lftngsamt.
Sjelf har jag på min bana ej hunnit halfvägs.
Svenska Akademien väntar egentligen på en äkta lingvist, ty för det
* Kunde Rydqvist verkligen på allvar yttrat sig så, sä måtte det hafva legat rätt mycket sanning uti livad lian i ett bref bekänner, att han med sitt jemförelsevis mera praktiska språksinne icke gjort till någon hufvudsak för sina forskningar frågor af strängt teoretisk natur, som icke egde beröring med modersmålet.
Men hade ej så varit, hade Svenska språkets lagar kanske ännu varit oskrifna.mera mekaniska arbetet och detaljväsendet gifves väl någon råd.
En man med smak och talang träffar man måhända; men icke lätt en med språkhufvud, med språkvetande, med säker och vidsträckt kännedom af Svenskan.
Jag bar alltid svårt att skilja mig från mina förhoppningar på Herr Adjunktens inträdande inom Svensk gräns.
Tag saken ännu en gång i betraktande! »
Ännu narmare går Rydqvist frågan på lifvet i ett bref af den 14 Mars 1856, hvarest det bland annat heter:
» I glädjen deröfver att Herr Actfunkten på ett så värdigt sätt häfdar den svenska äran, inom ett hos oss vanvårdadt vetenskapligt område, blandar sig likväl en suck öfver det ödet, att en så ovanlig förmåga skall undandragas vårt eget modersmål.
Jag kan icke vara så ensidig af förkärlek för det af mig sjelf valda odlingsfältet, att jag icke skulle till fyllest uppskatta det förtjenstfulla af bemödanden i annan riktning, för allmänna vetenskapliga ändamål.
Men det må mig dock tillåtas, att emellanåt få återkomma till den gamla önskan, att Herr Adjunktens forskningar, om än på omvägar, må indragas i riktningen af den fosterländska språkforskningen, hvilken så väl behöfver en sådan man i ett ögonblick, då denna kunskapsgren vaknar till ett nytt lif, och då lösningen af en så stor fråga, som den af en omfattande ordbok förestår.
För min enträgen het har jag åtminstone den ursäkten, att mina önskningar äro oegennyttiga, eftersom jag genom dessas uppfyllande kan emotse det enskilda missödet att bli fördunklad.
Baron Beskow, som lika med mig lärer ha rört på den ifrågavarande strängen, synes icke vara utan allt hopp om något vetenskapligt biträde från Herr Adjnnkten, livad angår Akademiens Ordbok.
Dock, han har icke på längre tid nämnt något derom.
Att ega någon visshet i detta afseende, skulle betydligt underlätta öfverlöggningen, som troligen blir af allvarsam art, när Hagberg på våren eller sommaren hitkommer, och då förmodligen ett définitif t beslut kommet * att fattas, om Ordboks-arbetet skall med ifver och full kraft fullföljas, filer för tillfället alldeles öfeer (jifvas.
Innan dess antyd åtminstone hvad man med vissltei har att vänta!
Den ekonomiska sidan har i mina ögon alltid varit den minst bekymrande.
Nog får man pengar, blott man har arbetskrafter, d. v. s. af rätta slaget.
Tillåt oss hoppas, att saken blir tagen ännu en gång i öfverviigande.
* Hvilka åtgärder vidtog du akademien efter denna tem-ligen eftertryckliga pression?
Hvad beslut fattade hon efter de bebådade » allvarsamma öfverläggningarna i sjelfva saken?
Af resultatet att döma, torde det ej varit att » med ifver och full kraft » fullfölja det maktpåliggande ordboksarbetet Hagberg synes visserligen på våren ha infunnit sig i Stockholm, der hans bearbetning af rotorden granskades af Ryd-qvist, hvars af Ljunggren * anförda, i hofsamma ordalag af-fattade omdöme dock tydligen visar, att arbetet ej var annat än ett dilettantmessigt försök, med smak af » studieåren ».
Det anförda rättfärdigar i afseende å den ifrågavarande tiden blott allt för väl befogenheten af de mot akademien riktade förebråelserna att ej hafva bättre tillgodogjort sig och ordboksarbetet de språkliga krafter, som då funnits att tillgå.
Ytterligare tre årtionden hafva förlupit efter det nu skildrade intermezzot Språkvetenskapen har under denna tid gjort ofantliga framsteg.
Nya banor hafva på många dess särskilda områden inslagits och med framgång fullföljts.
Specielt hos oss ’ har det upplysande och betydelsefulla fonetiska studiet lyftats derhän, att vi äfven af främmande språkforskare oförbehållsamt erkännas i detta afseende stå främst i ledet Det är alltså att antaga, att en för t. ex. 20 år sedan med anlitande af då befintliga bästa krafter till stånd kommen ordbok öfver svenska språket redan nu skulle hafva behöft en omarbetning.
Detta hade emellertid ej varit någon synnerligen beklaglig eller allenastående företeelse.
Så länge det vetenskapliga arbetet bedrifves med lif och forskningen går framåt, skall i allmänhet hvarje en gång afslutadt arbete efterhand visa sig vara i behof af förbättring.
Men detta kan ej minska allmänhetens rättmätiga fordran att, då en gång resultatet af ett mer än hundraårigt arbete kommer i dagen, det om ej tillfullo, så åtminstone någorlunda motsvarar den tidens vetenskapliga ståndpunkt och ej redan vid sitt första framträdande måste anses föråldradt.
Men skall ett sådant resultat uppnås, fordras ett uppbjudande af alla krafter, som hittills ej förekommit Hvad har man i detta afseende att af akademiens senaste löften förvänta?
Akademien lär nu * * sysselsätta 23 » excerpister » för förnyad » excerpering » af språkprof till bokstäfverna A — G#
* Ljunggren, 8v.
* * Ljunggren, 1. c.
Vr Dagens Kröttika.
5.hvilket arbete anses vara afslutadt inom 4 år, hvarefter redaktionsarbetet för denna del vidtager.
När samma del beräknas vara färdig, är icke ens antydt Ett nytt oöfver-skådligt skede af Svenska Akademiens ordboksarbete synes alltså öppnas.
Öfverinseendet öfver arbetet är numera an-förtrodt åt akademiens ledamot prof. Wisén, hvarom ju intet är att anmärka.
Den närmaste ledningen af företaget har åter uppdragi ts åt adjunkten Söder ivall, » hvars vetenskapliga verksamhet gjort honom särskildt.
egnad för detta värf ».
Detta omdöme kan heller icke jäfvas.
I dessa hänseenden synes alltså arbetet vara i goda händer.
I byråkratiska ögon är det ock förträffligt byråkratiskt organiseradt.
Det egentliga arbetet tyckes ligga på sous-chefen, biträdd af en här af underordnade.
Och så kan akademien tryggt njuta sin hvila.
Akademien har nu ändtligen lyckats engagera ett af dessa önskade » främmande biträden », hvilka ej kunde vara » vanliga afskrifvare », utan måste ega en » allmännare bildning i förening med lexicografisk takt », för att verkställa ordbokens » slutredaktiou » (!
) och möjligen den första korrekturläsningen, hvilket » mera mekaniska skrifvararbete » (!
) ansetts ej vara en » lämplig sysselsättning » för en akademiens ledamot.
* Sv.
(1853.
) Det unga Sveriges senaste vitterhets-produkt.
Bedömd af en q vinna.
- Det linnes böcker, som i en författares produktion intaga en särskild plats, nämligen de, hvilka icke företrädesvis böra bedömas som böcker utan som handlingar, emedan författaren vid deras tillkomst varit ledd af en etisk snarare än af en konstnärlig bevekelsegrund.
» Erik Grane » har denna plats i Gustaf af Geyer-stams produktion.
Det är hans allvarligaste arbete; hvad han der sagt är det, som mest brinnande legat honom om l^jertat.