Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han var från Fuglekärr i Svarteborgs socken och ansågs vara den bäste skytten i häradet.
Han blef döpt, då kung Olof utrotade den gamla läran i Viken, och var sedan en ifrig kristen.
Han var friboren, men fattig, vacker, men ej storväxt, stark, men blid.
Han tämde unghästar endast med blickar och ord och kunde locka till sig småfåglar med endast ett tillrop.
Han vistades nästan ständigt i skogen, och naturen hade stort välde öfver honom.
Plantornas växt och trädens knoppning, hararnas lek på skogens öppna platser och abborrens språng i den kvällslugna sjön, årstidernas kamp och vädrets växlingar, detta var hufvudhändelser i hans lif.
Sorg och glädje tog han af sådant och ej af det, som skedde bland människor.
En dag gjorde den skicklige jägaren en god fångst.
Han mötte djupt inne i den tjocka skogen en gammal björn och fällde honom med ett enda skott.
Den stora pilens hvassa spets for rätt in i den väldiges hjärta, och han sjönk död ned vid jägarens fötter.
Det var sommar, och björnens päls var hvarken tät eller jämn, dock drog skytten af den, rullade den tillsammans till ett hårdt bylte och gick vidare med björnfällen på ryggen.
Långt hade han ej vandrat, innan han förnam en utomordentligt stark honungsdoft.
Den kom från de små blommande växter, som täckte marken.
De växte på späda stänglar, hade klargröna, glatta blad, som voro mycket vackert ådrade, och i toppen en liten spira, tätt besatt med hvita blommor.
Deras små kronor voro tilltagna i minsta mått, men ur dem trängde fram en liten borste af ståndare, hvilkas frömjölsfyllda knoppar dallrade på hvita strängar.
Reor tänkte, medan han gick ibland dem, att dessa blommor, som stodo ensamma och obemärkta inne i skogsdunklet, sände ut bud på bud, kallelse på kallelse.
Den starka, honungsljufva doften var deras rop, den spred kunskapen om deras tillvaro långt bort mellan träden och högt upp mot skyarna.
Men det var något ängslande i den tunga doften.
Blommorna hade fyllt sin bägare och dukat sitt bord under väntan på sina vingade gäster, men ingen kom.
De trånade sig till döds i den tunga ensamheten i det mörka, vindfria skogssnåret.
De tycktes vilja skrika och jämra sig öfver att de vackra fjärilarna ej ville komma och gästa dem.
Där blommorna stodo tätast samman, tyckte han, att de hjälptes åt att sjunga en entonig sång. »Kommen, vackra gäster, kommen i dag, ty i morgon äro vi döda, i morgon ligga vi döda på det torra löfvet.»
Det tillstaddes Reor att få se den glada upplösningen på blomsteräfventyret.
Han förnam bakom sig ett fladder som af den lättaste vind och såg en hvit fjäril irra omkring i dunklet mellan de tjocka stammarna.
Han flög fram och åter i oroligt sökande liksom oviss om vägen.
Ej heller var han ensam, fjäril efter fjäril skymtade fram där borta i mörkret, tills där slutligen fanns en hel här af hvitvingade honungssökare.
Men den första var anföraren, och han fann blommorna, väggledd af doften.
Efter honom kom hela fjärilhären framstormande.
Den kastade sig ned bland de längtande blommorna, som segraren kastar sig öfver bytet.
Som ett snöfall af hvita vingar sänkte den sig öfver dem.
Och där blef fest och dryckeslag rundt om hvarje blomspira.
Skogen var full af tyst jubel.
Reor gick vidare, men nu var det, som om den honungsljufva doften följde honom, hvart han gick.
Och han förnam, att där inne i skogen doldes en längtan, starkare än blommornas, att där fanns något, som drog honom till sig, liksom blommorna lockat fjärilarna.
Han gick framåt med en stilla fröjd i hjärtat, som om han väntade på en stor, obekant lycka.
Det enda, som ängslade honom, var, att han ej skulle kunna finna vägen fram till detta, som längtade efter honom.
Framför honom på den smala stigen krälade en hvit snok.
Han böjde sig ned för att upptaga det lyckobådande djuret, men ormen gled ur hans händer och rann snabbt uppåt stigen.
Där rullade han sig samman och låg stilla, men då skytten åter grep efter honom, gled han hal som is bort mellan hans fingrar.
Reor blef nu ifrig att äga det visaste af djur.
Han sprang efter ormen, men mäktade ej nå honom, och denna lockade honom bort från stigen in på den obanade skogsmarken.
Denna var beväxt med furuskog, och i en sådan finner man sällan gräsklädd mark.
Men nu försvunno plötsligen torr mossa och brunt barr, ormbunkar och styfva lingonbuskar drogo sig undan, och Reor kände under foten silkeslent gräs.
Öfver den gröna mattan dallrade fjunlätta blomvippor på lätt böjda strån, och mellan de långa, smala bladskifvorna syntes den röda nejlikans små halfutslagna blommor.
Det var blott en helt liten plats, och däröfver utbredde de högstammiga furorna knotiga, rödbruna grenar, flockvis täckta af täta barrklungor.
Mellan dessa kunde solstrålarna finna många vägar ned till marken, och där var kväfvande hett.
Men midt för den lilla ängen steg en fjällvägg lodrätt upp ur marken.
Den låg i skarpt solsken, och där syntes tydligt de lafklädda stenytorna, de färska brotten, där vinterfrosten sist lossade några väldiga block, de stora stånden af stensöta, som klängde in de bruna rötterna i jordfyllda remnor, och de tumsbreda afsatser, där bägarlafven radade upp sina rödkantade pokaler, och en gräsgrön mossart lyfte öfver sig på nålfina stift de små grå mössor, som gömde dess befruktningsredskap.
Denna fjällvägg syntes i allt lik hvarje annan fjällvägg, men Reor märkte genast, att han kommit midt för gafvelväggen till en jätteboning, och han upptäckte under mossa och laf de stora gångjärn, på hvilka bergets gråstensdörr svängde.
Nu trodde han, att ormen smugit sig in bland gräset för att gömma sig där, tills han obemärkt skulle kunna komma in i berget, och han uppgaf hoppet att fånga honom.
Han kände nu åter den honungsljufva doften af de längtande blommorna och märkte, att här uppe under bergväggen rådde en kväfvande hetta.
Där var ock förunderligt stilla: inte en fågel rörde sig, inte ett barr spelade i vinden, det var som om allt höll andan, väntande och lyssnande i obeskriflig spänning.
Han var liksom kommen in i ett rum, där han ej var ensam, ehuru han ingen såg.
Han trodde, att någon gaf akt på honom, han kände det, som om han varit väntad.
Han erfor ingen ängslan, men genomilades af en välbehaglig rysning, som om han snart skulle få se något öfvermåttan skönt.
I detta ögonblick blef han åter varse ormen.
Den hade ej gömt sig, fastmer hade den krälat upp på ett af blocken, som frosten sprängt ned från fjällväggen.
Och strax nedanför den hvita ormen såg han den ljusa kroppen af en flicka, som låg och sof i det mjuka gräset.
Hon låg utan annat täcke än några spindelväfstunna slöjor, just som om hon kastat sig ned där efter att natten om hafva lekt med i älfvedansen, men gräsets långa blad och dess dallrande, fjunlätta blomvippor stodo högt öfver den sofvande, så att Reor blott kunde skymta kroppens mjuka linier.
Ej heller gick han närmare för att se bättre.
Men sin goda knif drog han ur skidan och kastade den mellan flickan och fjällväggen, så att den stålrädda jättedottern ej måtte kunna fly in i berget, då hon vaknade.
Sedan stod han stilla i djupa tankar.
Ett visste han genast, att den tärnan, som sof där, ville han äga; men ännu var han ej rätt ense med sig själf hur han skulle handla med henne.
Men då lyssnade han, som kände naturens tungomål bättre än människornas, till den stora, allvarliga skogen och det stränga berget.
»Se,» sade de, »åt dig, som älskar vildmarken, lämna vi vår fagra dotter.
Bättre passar hon dig än slättens döttrar.
Reor, är du värdig den ädlaste gåfva?
Då tackade han i sitt hjärta den stora välgörande naturen och beslöt att göra flickan till sin hustru och ej blott till trälkvinna.
Och då han tänkte, att hon, sedan hon kommit till kristendom och människoseder, skulle blygas vid tanken på att hon legat så ohöljd, så löste han björnhuden från sin rygg, vecklade upp det styfva skinnet och kastade den gamla björnens grånade, raggiga fäll öfver henne.
Men då han så gjorde, dånade bakom fjällväggen ett skratt, vid hvilket marken riste.
Det ljöd ej som hån, endast som om något suttit i stor ängslan och ej kunnat låta bli att skratta, då han helt plötsligt blef fri från denna.
Den förfärliga stillheten och den tryckande hettan togo ock slut.
Öfver gräset sväfvade en svalkande vind, och barren började sin susande sång.
Den lycklige jägaren kände, att hela skogen hållit andan, undrande hur vildmarkens dotter skulle behandlas af människosonen.
Snoken rann nu ned i det höga gräset; men den sofvande låg bunden i trollsömn och rörde sig ej.
Då rullade Reor in henne i den grofva björnhuden, så att blott hennes hufvud syntes ofvanom det raggiga skinnet.
Fast hon säkerligen var en dotter af den gamle jätten i fjället, var hon späd och finlemmad, och den starke skytten lyfte henne på sin arm och bar henne bort genom skogen.
Om en stund kände han, att någon lyfte i hans bredskyggiga hatt.
Han såg upp och fann, att jättedottern var vaken.
Hon satt lugnt kvar på hans arm, men nu ville hon se hur mannen såg ut, som bar henne.
Han lät henne hållas.
Han tog ut stegen längre, men sade intet.
Då måtte hon hafva märkt hur hett solen brände på hans hufvud, sedan hon tagit hatten af honom.
Hon höll då ut den öfver hans hufvud som en solskärm, men hon satte ej ned den, utan höll den så, att hon alltjämt kunde se ned i hans ansikte.
Då syntes det honom, att han ingenting behöfde spörja eller tala.
Han bar henne tyst ned till sin mors hydda.
Men hela hans väsen genomströmmades af lycksalighet, och då han stod på hemmets tröskel, såg han den hvita ormen, som ger tomtebolycka, glida in under dess grundmur.
VALDEMAR ATTERDAG BRANDSKATTAR VISBY.
Den vår, då Hellqvists stora tafla Valdemar Atterdag brandskattar
Visby var utställd i konstföreningen, kom jag dit upp en stilla förmiddag, alldeles okunnig om att detta konstverk då fanns där.
Den stora, färgrika duken med dess många figurer gjorde redan vid första anblicken ett utomordentligt intryck.
Jag kunde ej se på någon annan tafla, utan gick rätt fram till denna, tog en stol och försjönk i stilla betraktande.
Jag lefde medeltidslif under en halftimme.
Snart var jag inne i den scen, som utspelades på Visby torg.
Jag såg ölkaren, som började fyllas af den gyllene brygd, kung Valdemar önskat sig, och grupperna, som samlats omkring dem.
Jag såg den rike köpmannen med pagen, som dignar under hans guld- och silfverfat, den unge borgaren, som knyter näfven åt kungen, munken med det skarpa ansiktet, som forskande ger akt på majestätet, den trasige tiggaren, som offrar sin slant, kvinnan, som sjunkit ned vid sidan af det ena karet, kungen på sin tron, krigshären, som kommer frammyllrande ur den smala gränden, de höga husgaflarna samt de spridda grupperna af pockande soldater och tredskande borgare.
Men plötsligt märkte jag, att taflans hufvudfigur ej är kungen, ej någon af borgarena, utan den ene af kungens järnklädde sköldbärare, den med det nedfällda visiret.
På denna gestalt har konstnären nedlagt en sällsam kraft.
Man ser ej en flik af honom själf, han är stål och järn hela karlen, och dock gör han intryck af att vara situationens rätte herre.
»Jag är våldet, jag är roflystnaden,» säger han.
»Det är jag, som brandskattar Visby.
Jag är ingen människa, jag är blott stål och järn.
Jag har min lust i plågor och ondska.
Må de gå på och pina hvarandra.
I dag är det jag, som är herre på Visby torg.»
»Se,» säger han till betraktaren, »kan du se, att det är jag, som är herre?
Så långt ditt öga når, finns här ingenting annat än människor, som pina hvarandra.
Suckande komma de besegrade och lämna sitt guld.
De hata och hota, men de lyda.
Och segerherrarnas lystnad blir allt vildare, ju mera guld de mäkta frampressa.
Hvad är Danmarks konung och hans soldater annat än mina tjänare, åtminstone för denna dag?
I morgon skola de gå i kyrkorna eller sitta i fredlig gamman på ölstugorna, eller ock kanske vara goda fäder i eget hem, men i dag tjäna de mig, i dag äro de ogärningsmän och våldsverkare.»
Och ju längre man hör på honom, dess bättre förstår man, hvad taflan är: ingenting annat än en illustration till den gamla sagan om hur människor kunna pina hvarandra.
Intet försonande drag finnes där, endast grymt våld.
Och trotsigt hat och hopplöst lidande.
Det var ju dock så, att dessa tre ölkar skulle fyllas, på det att ej Visby måtte bli plundradt och brändt.
Hvarför komma de ej, dessa hanseater, i lågande hänförelse?
Hvarför komma ej kvinnorna ilande med sina smycken, drinkaren med sin bägare, prästen med relikskrinet, ifriga, glödande af offerlust?
»För dig, för dig, vår älskade stad!
Onödigt att sända soldater efter oss, då det gäller dig!
O, Visby, vår moder, vår ära!
Tag tillbaka hvad du gifvit oss!»
Men så har ej målaren velat se dem, och så var det ej heller.
Ingen hänförelse, blott nödtvång, blott kufvadt trots, blott jämmer.
Guldet är dem allt, kvinnor och män sucka öfver detta guld, som de måste lämna.
»Se på dem!» säger våldet, som står på tronens trappa. »Det går dem djupt till hjärtat att offra det.
Må hvem som vill hafva medlidande med dem!
De äro snåla, vinningslystna, öfvermodiga.
De äro ej bättre än den snikne röfvaren, som jag utsändt emot dem.»
En kvinna har dignat ned på marken framför karet.
Kostar det henne så mycket lidande att lämna sitt guld?
Eller är kanske hon den skyldiga?
Är hon jämmerns upphof?
Är det hon, som förrådt staden?
Ja, det är hon, som varit kung Valdemars käresta.
Det är Ung-Hanses dotter.
Hon vet väl, att hon ej behöfver lämna sitt guld.
Hennes faders hus blir ändock ej plundradt, men hon har samlat hvad hon äger och bringar det.
Kommen ned på torget, har hon blifvit öfverväldigad af allt elände hon sett och sjunkit ned i gränslös förtviflan.
Han hade varit rask och glad, den unge guldsmedsgesällen, som förra året tjänade i hennes faders hus.
Det hade varit härligt att vandra vid hans sida öfver detta samma torg, då månen sköt upp bakom gaflarna och belyste Visby glans.
Stolt hade hon varit öfver honom, stolt öfver sin fader, stolt öfver sin stad.
Och nu ligger hon där, bruten af jämmer.
Oskyldig och dock skyldig!
Han, som sitter kall och grym på tronen och dragit all denna förhärjelse öfver staden, är han densamme, som hviskat ömma ord till henne?
Var det till hans möte hon smög sig, då hon förra natten stal sin fars nycklar och öppnade stadsporten?
Och då hon fann sin guldsmedsgesäll som en väpnad herre med en stålklädd här bakom sig, hvad tänkte hon?
Blef hon ej vansinnig vid att se stålfloden vältra sig in genom den port, som hon öppnat?
För sent att klaga, jungfru!
Hvarför älskade du din stads fiende?
Fallet är Visby, dess glans skall förgå.
Hvarför kastade du dig ej midt i porten och lät järnhälarna trampa dig till döds?
Ville du lefva för att se himlens blixtar drabba förbrytaren?
O jungfru, vid hans sida står våldet och skyddar honom.
På heligare saker än en lättrogen ungmö förgriper han sig.
Ej ens Guds eget tempel skonar han.
De lysande karbunklarna bryter han ut ur kyrkväggen för att fylla det sista bryggkaret.
Alla taflans figurer ändra hållning.
Blind fasa slår allt lefvande.
Den vildaste krigsknekt bleknar, borgarena vända sina blickar mot himlen, alla vänta Guds straff, alla bäfva utom våldet vid tronens trappa och kungen, som är dess tjänare.
Jag önskar, att konstnären hade fått lefva, så att han kunnat föra mig ned till Visby hamn och låtit mig se dessa samma borgare, då de med blickarna följde den bortseglande flottan.
De ropa förbannelser ut öfver vågorna.
»Förstör dem!» ropa de.
»Förstör dem!
O, haf, du vår vän, tag åter våra skatter!
Öppna ditt kväfvande djup under de gudlöse, under de trolöse!»
Och hafvet mullrar ett doft bifall, och våldet, som står på kungaskeppet, nickar gillande.
»Detta är godt,» säger det.
»Förfölja och förföljas, så är min lag.
Må stormen och hafvet förstöra röfvarflottan och roffa åt sig min kunglige tjänares skatter!
Desto förr blir det oss gifvet att draga ut på nya härjningståg.»
Men borgarena på stranden vända sig om och se upp mot sin stad.
Brand har flammat där, plundring har gått fram öfver den, bakom spräckta rutor gapa sköflade bostäder.
Sotade gaflar se de, skändade kyrkor, blodiga lik ligga kvar i de trånga gränderna, och af skräck vansinniga kvinnor genomila staden.
Skola de stå vanmäktiga inför allt detta?
Finnes ingen, som deras hämnd kan nå, ingen som de i sin ordning kunna plåga och förgöra?
Gud i himlen, se dock!
Guldsmedens hus är ej plundradt, ej brändt.
Var han i förbund med fienden?
Hade han ej nyckeln till en af stadens portar i sitt förvar?
O, du Ung- Hanses dotter, svara, hvad skall detta betyda?
Borta på kungaskeppet står våldet och betraktar sin kunglige tjänare, leende bakom visiret.
»Hör stormen, min herre, hör stormen!
Guldet, som du röfvat, skall snart ligga på hafsbottnen, oåtkomligt för dig.
Och se tillbaka på Visby, min höge herre!
Kvinnan, som du bedrog, föres mellan präster och knektar bort till stadsmuren.
Kan du höra folkhopen, som följer henne, förbannande, veropande?
Se, murarena komma med kalk och murslef!
Se, kvinnorna komma med stenar!
Alla bära de stenar, alla, alla!
O, kung, om du ej kan se hvad som försiggår i Visby, må du dock höra och veta, hvad som där sker.
Ej är du af stål och järn, som våldet vid din sida.
Då ålderdomens dystra dagar komma, och du lefver under dödens skugga, skall bilden af Ung-Hanses dotter träda fram för ditt minne.
Blek skall du se henne digna under sitt folks hån och förakt.
Du skall se henne draga fram mellan präster och knektar, under klockringning och hymnsång.
Hon är redan död i folkets ögon.
Död känner hon sig i sitt innersta, dödad af allt hon älskat.
Du skall se henne stiga in i tornet, se huru stenarna infogas, höra murslefven skrapa och höra folket, som skyndar fram med sina stenar.
»O, murare, tag min, tag min!
Begagna min sten vid hämndens verk!
Låt min sten vara med om att stänga Ung-Hanses dotter från ljus och luft!
Fallet är Visby, det härliga Visby!
Gud välsigne edra händer, murare!
Låt mig vara med och fullborda hämnden!»
Och hymnsången ljuder, och klockorna ringa som öfver en död.
O, Valdemar, kung af Danmark, det blir äfven din lott att möta döden.
Då skall du ligga på din bädd, höra och se mycket och våndas därvid.
Och äfven dessa skrapningar med murslefven, dessa hämndens rop skall du höra.
Hvar äro de då, de heliga klockor, som öfverrösta själens marter?
Hvar äro de, de vida metallgapen, hvilkas tungor ropa till Gud om nåd för dig?
Hvar är denna af välljud dallrande luft, som för själen upp till Guds rymder?
O, hjälp Esrom, hjälp Sorö, och du stora klocka i Lund!
Hvilken dyster historia var det ej denna tafla berättade!
Det kändes underligt och främmande att åter träda ut i Kungsträdgården, i strålande solsken, bland lefvande människor.
MAMSELL FREDRIKA.
Det var julnatt, en riktig julnatt.
Trollen lyfte upp berghällarna på höga guldpelare och firade midvinterfest.
Tomten dansade kring julgröten i ny röd mössa.
Gamla gudar drogo kring fästet i gråa oväderskappor, och på Österhaninge kyrkogård stod Helhästen.
Han krafsade med hofven i den frusna marken, han märkte ut platsen för en ny graf.
Ej långt därifrån på Årsta gamla herregård låg mamsell Fredrika och sof.
Årsta är, som man vet, ett gammalt spökslott, men mamsell Fredrika sof en god, lugn sömn.
Hon var nu gammal vorden och rätt trött efter många tunga arbetsdagar och många långa färder – hon hade ju nästan farit jorden rundt – därför hade hon återvändt till sitt barndomshem för att få ro.
Utanför slottet ljöd i natten en käck fanfar.
Döden hade satt sig upp på gångare grå och ridit fram till slottsporten.
Hans vida scharlakanskappa och hattens stolta plym vajade för nattvinden.
Den stränge riddaren ville betvinga ett svärmiskt hjärta, därför uppträdde han i sällspord ståt.
Fåfäng möda, herr riddare, fåfäng möda!
Porten är stängd, och ditt hjärtas dam sofver.
Ett bättre tillfälle må du söka och en lämpligare tid.
Passa på henne, då hon reser till ottesången, stränge herr riddare, passa på henne på kyrkvägen!
Gamla mamsell Fredrika sof lugnt i sitt älskade bo.
Ingen kunde bättre än hon förtjäna hvilans ljufhet.
Som en julens ängel satt hon nyss i en krets af barn och berättade för dem om Jesus och herdarna, berättade till dess hennes ögon strålade, och hela hennes vissnade ansikte blef som förklaradt.
Nu på gamla dagar var det icke heller någon, som anmärkte på mamsell Fredrikas utseende.
De, som sågo den lilla spensliga figuren, de små fina händerna och det kloka, vänliga ansiktet, ville tvärt om gärna hålla den synen kvar för erinringen såsom det vackraste minne.
I mamsell Fredrikas stora rum fanns bland många reliker och minnen en liten torr buske.
Det var Jerikorosen, hemförd af mamsell Fredrika från fjärran Österland.
Nu i julnatten började den blomma alldeles af sig själf.
De torra kvistarna betäcktes af röda knoppar, hvilka skimrade som eldgnistor och upplyste hela rummet.
Vid skenet från gnistorna såg man, att en liten och spenslig, men ganska ålderstigen dam satt i den stora gula fåtöljen och höll salong.
Det kunde ej vara mamsell Fredrika själf, ty hon låg och sof i god ro, och ändå var det hon.
Hon satt där och hade mottagning för minnen; rummet var fullt af dem.
Människor och hem och föremål och tankar och diskussioner kommo flygande.
Barndomsminnen och ungdomsminnen, kärlek och tårar, ärebetygelser och bittert hån, allt kom susande hän mot den bleka gestalten, som satt och såg på alltsammans med ett godt leende.
Hon hade ord af skämt eller vemod för dem alla.
Om natten få alla ting sin rätta gestalt och form.
Och liksom man först då kan se himmelens stjärnor, ser man också på jorden mycket, som man om dagen aldrig ser.
Så kunde man nu ock i skenet från Jerikorosens röda knoppar se en mängd underliga figurer i mamsell Fredrikas salong.
Där var den styfva »ma chère mère», den godmodiga Beata Hvardagslag, människor från Öster- och Västerland, den svärmiska Nina, den energiska, kämpande Hertha i sin hvita klädning.
»Kan någon säga mig hvarför människan alltid skall vara hvitklädd?» skämtade den lilla gestalten i fåtöljen, då hon fick se henne.
Men alla minnena talade till den gamla och sade:
»Se, så mycket du sett och erfarit, så mycket du verkat och gagnat!
Är du ej trött, vill du ej gå till hvila?»
»Ännu icke,» svarade skuggan i den gula fåtöljen. »Jag har en bok kvar att skrifva.
Jag kan ej gå till ro, innan den är färdig.»
Därmed försvunno skuggorna.
Jerikorosen slocknade, och den gula fåtöljen stod tom.
I Österhaninge kyrka firade de döda midnattsmässa.
Där steg en af dem upp till klockorna och ringde in julen, en annan gick omkring och tände julljusen, och en tredje började med knotiga fingrar spela på orgeln.
Genom de uppslagna dörrarna kommo de öfriga ur natt och graf myllrande in i det ljusa, strålande Herrans hus.
Just sådana de varit här i lifvet kommo de, endast en smula blekare.
De öppnade bänkdörrarna med skramlande nycklar och tisslade och hviskade, medan de gingo uppför gången.
»Det är alla de ljus hon skänkt de fattiga, som nu lysa i Guds hus.»
»Vi ligga varmt i våra grafvar, så länge hon ger de fattiga kläder och ved.»
»Se, hon har talat så många kraftiga ord, som öppnat människohjärtan, de orden äro våra bänknycklar.»
»Hon har tänkt sköna tankar om Guds kärlek.
De tankarna lyfta oss upp ur grafvarna.
Så tisslade de och hviskade, innan de satte sig i bänkarna och till bön böjde sina bleka pannor ned i vissnade händer.
Men på Årsta kom någon in i mamsell Fredrikas rum och lade vänligt sin hand på den sofvandes arm.
»Upp, min Fredrika!
Det är tid att fara till ottesången.»
Gamla mamsell Fredrika slog upp ögonen och såg Agathe, sin älskade döda syster, stå vid bädden med ett ljus i handen.
Hon kände väl igen henne, ty hon var sig alldeles lik, sådan hon varit här på jorden.
Mamsell Fredrika blef ej rädd, hon endast gladdes åt att se den älskade, vid hvars sida hon gärna ville sofva den långa sömnen.
Hon steg upp och klädde sig i all hast.
Det var ingen tid till samspråk; vagnen stod för porten.
De andra måtte redan rest, ty ingen mer än mamsell Fredrika och hennes döda syster rörde sig i huset.
»Minns du, Fredrika,» sade systern, då de sutto i vagnen och raskt körde till kyrkan, »minns du, hur du förr alltid satt och väntade på att någon riddare skulle enlevera dig på kyrkvägen?»
»Det väntar jag alltjämt,» sade gamla mamsell Fredrika och skrattade.
»Jag reser aldrig den här vägen utan att sitta och spana efter min riddare.»
Hur de än skyndat, kommo de dock för sent.
Prästen steg ned af predikstolen, då de trädde in i kyrkan, och slutpsalmen började.