Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De fattigväsendet, skolor eller andra offentliga inrättningar i anledning af vissa kyrkliga handlingars företagande pålagde afgifler böra af Dissenter erläggas i de fall, då berörde kyrkliga handlingar för dem skulle hafva blifvit utförda, så framt de hade varit medlemmar af statskyrkan.
Ar någon andel i dylika afgifter tillagd kyrkan eller dess tjenstemän, frikallas Dissenter ifrån att erlägga denna andel. §. 13.
De med hänseende till lugnet och hämmandet af industrien under statskyrkans sön- och lielgedagar gällande bestämmelser äro också förbindande för Dissenter. §. 14.
Dissenter icke betjena sig af de af statskyrkan inrättade kyrkogårdar, äro de likväl underkastade sundhetspolisens föreskrifter ang:de begrafningar, såsom ock öfverhetens närmare bestämmelse i afseende på valet af begrafningsplats. §. 15.
Ingen erkännes i allmänhet hafva utträdt ur statskyrkan, förrän den, efter att hafva upnått en ålder af 19 år, har personligen infunnit sig hos vederbule pastor loci och anmält sitt utträdande lill införande i kyrkoboken.
Huruvida i enskildta fall undantag med afseende pä åldern eller upskof med i fr äga v: de persons conflrmation må ega rum, bestämmes af Konungen. §. 16.
När en Dissenter vill träda öfver till statskyrkan, bör han deröfver vända sig till en kyrkoherde.
För så vidt han icke är döpt förfares efter kyrko-ritualens föreskrifter ronde vuxna personers dop.
I motsatt fall är det tillräckligt, att ifrågav:de person för kyrkoherden i förening med tvenne af hans embetsmedhjelpare i församlingen och en annan tillkallad andelig, styrker, att han har tillräcklig kunskap i statskyrkans trosläror, samt att deras intyg derom jemte ifrågav:de persons förklaring att vilja träda öfver till statskyrkan, införes i kyrkoboken. §. 17. Hvar och en, som genom användande af bevekelsegrunder, hvilka stå i strid med allmän sedlighet, genom löften om timliga fördelar, bedrägliga medel eller hotelser söker att bringa någon öfver från en trosbekännelse till en annan, blifver, så vidt gerningen för öfrigt icke medför högre straff, med böter, och vid förnyad dylik förbrytelse med fängelse eller böter belagd. §. 18.
För så vidt antingen grundlagens eller närvar:de lags bestämmelser icke medföra undantag, förorsakar den olika kristliga trosbekännelsen ingen olikhet i pligter och rättigheter, hvaraf t. ex. är en följd, att å ena sidan ingen trosbekännelse kan frikalla från beväringsskyldighet, och att å andra sidan de bestäm - Den 3 December. ö5 bestämmelser, som göra arfsrättighet, medborgarerätt eller någon annan rättighet beroende af dopet, icke lända du Dissenter till mehn, af hvilka dopet i allmänhet eller barndopet isynnerhet ej erkännes. §. 19.
Genom närvarande lag upliäfves det i Christian den Femtes lagboks 2—1 liggande förbud emot fri religionsöfning för afvikande kristliga religionssamfund; samma lagboks 2 —18 —15: reskriptet af d. 6 Sept.
1690 ang:de främmande religionsbekännare; reskriptet af d. 7 Sept. 1736; reskripterne af d. 6 Mars och d. 2 April 1745 om Separatister; privilegier af d. 15 Maj 1747; Förordn. af d. 19 Sept. 1766; plakatet af d. 22 Dec. 1771; bevillningen (Bevilling) af d. 31 Jan.
1772 ang:de äktenskap med reformerta och K. Resolut, af d. 6 Mars 1813.
Likaledes upliäfves den ang:de främmande trosbekännare i kyrkoritualen af d. 25 Juli 1685 Cap. 9 innehållna bestämmelse.
Slutligen upliäfves Norska lagens 6—1 — 1 till 6 och polisordn:n af d. 22 Oct. 1701, för så vidt de deri innehållna bestämmelser stå i strid med denna lag.
Denna motion begärdes på bordet: hvarjemte Hr Tham, Casper Wolrath, anmälde sig och yttrade:
Egentligen borde jag inskränka mig endast och allenast att begära den väckta motionen på bordet och förenar mig alltså i anhållan derom, men som jag möjligen kan vara förhindrad att, när frågan ånyo förekommer, yttra mig öfver henne, anser jag mig pligtig, att innan motionen remitteras till vederbörl.
Utsk. uttala några ord öfver densamma.
Jag förbigår de förkastelsedomar Hr Frilen uttalat öfver K. M:s nåd. dom öfver Orsa-Läsarne; — Jag förbigår de förkastelsedomar, som blifvit uttalade öfver de Symboliska böckerne och Svenska kyrkans presterskap.
Jag anser dem härflyta icke från en kristlig ödmjukhet utan från ett andligt högmod.
Jag vill icke heller inlåta mig med Hr Frilen i någon tvist om Guds uppenbarade lag.
Det är visserligen en sanning, att hedningarne af naturen hafva lagen, ty den är likasom hos de kristna inskrifven i deras hjortan, men det är äfven en sanning, som vi icke må glömma, att i menniskans hjerta bor en arfsynd, som behöfver af lagen tuktas.
Jag vill icke heller inlåta mig med Hr Frilen i någon strid om hans infattning af Evangelium.
Jag vill blott i detta nu erinra om ett språk der det heter: ”utan att J om vänden Eder och vardén såsom barn, kunnen J icke ingå i Guds rike”.
Icke heller vill jag inlåta mig i något yttrande öfver motionärens upfattning af lagens och menniskans förhållande till hvarandra.
Jag känner dock Skriftens ord: ”Gifven Gud, hvad Gud tillhör och Kejsaren hvad honom tillhör”, en sanning som äfven den af Hr Frih:n åberopade Luther förfäktade.
Jag kan icke inse, att någon ära vinnes dermed, att man skall med berådt mod trampa bestående lagar under fötterne, ehuru jag nyligen hört en af motionärens vänner oförtäckt, vid min tillfrågan hvarföre han höll conven1 H. ' 5 Dce 3 December. tiklar, svara: ”att vår Herre Jesus Kristus tvingade honom dertill”.
Och della skulle
Han göra, som sände lärjungen att utur fiskens mund hämta en jordisk skattepenning?
Härtill svarade jag då, hvad jag svarar nu, ”ätt Kristus ldef vår rättfärdighet icke derföre, att Han trampade lagen under sina fölter, utan derföre all
Han i tankar och begär, som ord och gerningar fullgjorde lagen.
Annu predikas hans lära: ”varec all mensklig ordning undergifven”, och säkert är att der, hvarest hans Evangelium räder' och hans^kärlek segrat, der öfverträdes icke en äfven den minsta punkt i den borgerliga lagen, ulan der utvecklar sig utur tron en inre som yttre samhällsordning, der lydes icke mindre Gudomlig än mensklig lag.
Länge och fastän icke allmänt utan rättare i offentligt tryck har klagats öfver den inom vårt land rådande inskränkta religionsfrihet och äfven detta utgör föremål för motionärens klagan, men han har förvandlat ordet religionsfrihet lill samvetstvång.
Jag hemställer derföre i detta nu till Hrnne, om något samvetstvång kan äga rum?
Ja! det äger rum i den stund hjertat faller bort från sin tro, ty då blir det slaf under egna begär, då betvingas samvetet af en skuld, då kufvas det af begären inom eget bröst, bland hvilka begär, andligt icke mindre än verldsligt högmod förlryckes och smider hjertat i bojor.
Aposlelen säger, såsom Frilnn väl vet: ”den rättfärdiga är ingen lag satt”, det är, han är fri genom sin tro, och elen förtröstan och kärlek, sorn'följer af tron.
Jag förvandlar derföre
Hr Frilnns ord, samvetsfrihet, till religionsfrihet.
Det är rätta benämningen.
Men jag frågar, om cn Stat eller ett samhälle är öfvertygad alt den sanning, hvilken den bekänner, är den högsta och bästa, för alt icke säga, enda sanning, — har den då rättighet att se sina barns och undersäters hjeltan villas bort derifrån, eller npfoslfas i annat än denna enda sanning?
Det vore ett lönnmord på hjertats timliga som eviga välfärd och frid.
Det är dock detta som genom religionsfrihet skulle vällas, och detta skulle vi tillåta?
Nej! det är icke möjligt.
Della onda måste förekommas.
Endast 3:ne partier äro, hvilka yrka religionsfrihet.
Det första är en smygande Jesuitism.
Och hvarföre önskar den religionsfrihet?
Jag behöfver icke förklara det.
Det andra är Läsarne.
Jo! de vilja och tycka sig något vara, och se vi pä deras andliga högmod aidel såsom pekade de på sig sjelfva och sade: ”Jag är Kristus! ■lag kan läsa, lära och göra allt, och J andre, J skolén blindt följa med”.
Det tredje partiet öro de, som ingenting tro och ingenting vilja tro och icke taga ett enda steg annat än dit begäret vinkar, — som vilja göra sina lustar till lag icke blott för sig sjelfva ulan äfven, för andra och leda dem i sina spår, Hvad angår Frilnns yttrande, att Conventikel-plakatet lägger ett så tryckande band på religions- och samvetsfriheten, så tyckes detta visa att Frilnn aldrig läst detsamma i sin helhet.
Den första delen af samma plakat innehåller en den vackraste npmaning, som i Svensk lag finnes, till husandakt och kristligt lif, och mig undras högligen, örn Svenska Riddarhuset skulle vilja Den 3 December. 67 hafva denna del af samma plakat utplånad.
Efterlefdes den, vore deremot den sednare obehöflig, ty den utstakar endast straff för dén, som intet vill tro och icke gör annat än för verldslig vinst eller fast heldre af egenkärlek, eller för den sorn, under religionens larf, döljer egennyttans och verldskärlekens anda.
Hr Frilen har sagt, att samvetsfriheten, hvilket ord jag utbytt emot religionsfrihet, vore för landet den vigtigaste fråga.
Jag åter påstår, att den vigtigaste frågan är, huru en lefvande tro skall tändas i hvarje menniskohjerta.
Denna tändes icke af läseriet och behöfver icke läseriets hjelp, utan af det ord allena, som när det med barnasinnets enfald emottages bärer frukt i kärleken till Gud och' den Han sandt häfver, men också af ingenting annat.
Då Hr Frih:n föreslog den Norska dissenterlagen med dess ok,-— må det tillåtas mig att begagna detta ord, —förglömde Hr Frih:n att kasta sina hlickar på mönster-Staten på andra sidan hafvet, — såsom en talare vid ett tillfälle här yttrat — på Amerika, hvarest, såsom det heter, är fullkomlig religionsfrihet, men hvarest de nu med vapenmakt utdrifva Mormönerne.
Det är sannolikt Hr Frih:ns mening att vi i vårt fädernesland skulle gifva dem det hem, som mönsterstaten för all frihet nedrifvit.
Jag kan å min sida icke annat än deremot nedlägga min högtidliga protest och anhåller att i händelse jag icke skulle äga tid att punkt för punkt besvara motionen, denna min reservation må åtfölja remissen till vederbörligt Utsk., så att åtminstone jag må hafva visat mig, min pligt och mitt
Stånd likmätigt, trogen, i det jag bestridt den yrkade religionsfriheten.
Då det ämne jag ernar framställa till R. o. Ad:s pröfning är af den beskaffenhet, att åhörarne på Riddarhusets läktare icke lämpligen böra vara tillstädes, får jag hos Hr Gr. o.
Landtm, anhålla, att de måtte anmodas att sig aflägsna.
Sedan härvid Hr Gr. o. Landtm, erinrat, att 3 §. af det d. 11 Mars 1830 beslutade Tillägg vid R. o. Ad:s OrdningsStadga, var af följande innehåll: ”Om, under varande plenum, en ”ledamot af Ståndet äskar främmande åhörares aflägsnande samt ”2:ne andra ledamöter deruti med honom sig förena, skall detta ”aflägsnande, utan hinder af en möjligen deraf upkommande ”discussion, ovilkorligen genast för sig gå”, hördes Gr. Löwenhjelm, Carl Gustaf, Frih. Cederström, Rudolf m. fl. ledamöter instämma i Hr Printzenskölds begäran; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, anbefalde Riddarh.Fiskalen, att föranstalta om läktarens utrymmande, samt sedan de främmande åhörarne hunnit derifrån aflägsna sig.
Hr Printzensköld upläste följande: Uti 7 §. af Riddarh.Ordn. stadgas, bland annat, att, utom 5 * 68 Den 3 December. de personer, som enl. 18 §.
Riksd.Ordn., icke såsom Riksdagsmän i något Stånd kunna godkännas, skall från- säte och stämma på Riddarhuset den Adelsman vara utesluten, som för nesligt brott, genom behörigt, sedermera icke lagligen uphäfdt utslag blifvit till straff fälld.
— Imedlertid har den händelsen inträffat, att, vid andra anteckningen för utdelande af inträdes-pollelter åt R. o. Ad:s
Hrr ledamöter till säte och stämma på Riddarhuset under innevar.-de Riksdag f. d.
Studeranden vid Lunds Universitet, Hr Magister Nils Rudolf Munck af Rosenschöld, på grund af företedd fullmakt för ätten JVs 22ö Jägerhorn af Storby, beredt sig tillfälle, att en sådan inträdespollet erhålla, oaktadt Hr Munck af Rosenschöld, lill straff för begångna förbrytelser af så skamlig art, att de tvifvelsutan måste anses höra under kathegorien af ofvannämnde slags brott, utaf Consistorium Academicum i Lund, genom utslag d. 22 December 1852, som sedermera icke blifvit lagligen uphäft, förklarats ovärdig att vidare en akademisk medborgares rättigheter åtnjuta samt förthy är vorden från Universitetet för alltid relegerad.
Jag är fullt öfvertygad derom, att II.
Riddärh.Direktm, i fall den vid anteckningslillfället känt detta förhållande, skulle hafva funnit Hr Munck af Rosenschöld vara oberättigad till säte och stämma på Riddarhuset och följaktligen ej heller någon inträdespollett till honom utlemnat.
— Alt icke dess mindre så skett härrör således från ett misstag, som påkallar rättelse; och jag löranlåtes på sådan grund vördsamt yrka, det H. R. o.
Ad. måtte förklara Hr Munck af Rosenschöld skyldig att den erhållna inträdespolletten genast återställa, samt att derest Hr Munck af Rosenschöld skulle vägra att efterkomma detta beslut, Riddarh.Fiskalen måtte få sig npdräget, att vidtaga nödiga åtgärder, för att detsamma till verkställighet befordra.
Sedermera tilläde Hr Printzensköld:
Det ifrågavtde Utslaget eger jag i original, och jag anhåller alt det nu måtte få upläsas af någon af Riddarh.Kanslisterne.
Härvid inlemmades af Hr Printzensköld och uplästes följande af Consistorium Academicum i Lund d. 22 Dec. sisth år afkunnade Beslut: Consistorium
Academicum har öfvervägat hvad i denna sak förekommit och dervid funnit, att Magister Nils Rudolf Munck af Rosenschölds verksamhet såsom skriftställare, i hvad densamma på ett eller annat sätt kan innefatta brott emot Rikets Tryckfrihets-lagar, icke tillhör Consistorii Academici uptagande och pröfning, hvarföre något afseende derpå kan af Consistorium fästas, men dä det, genom serskilda föreskrifter, uti såväl denna Academies Constitutioner som K. M:s Nåd.
Bref d. 1 Mars 1750 är Consistorium Academicum updraget, att vaka öfver Lärosätets bästa och för detsammas bestånd utöfva disciplinär-myndigheten öfver Academiska medborgare, deras seder och vandel, och denna skyldighet jemväl ovedersägligen innefattar, att, der omständigheterna sådant påkalla, från Lärosätet skilja sådana dess med - Den 3 December. 60 lemmar, hvilka genom förderfliga villomeningar, vanartigt och sedeslöst förhållande samt i allmänhet olydnad emot Academiens Lagar, gifva dess ära och anseende till pris, och genom disciplinens och sedlighetens undergräfvande sätta dess välfärd i fara; så och da ett sådant beklagligt tillfälle till Constorii bedömande nu förekommit, och enär vid härvarande Universitet Studerande Adelsmannen Philosophiae-Magistern Nils Rudolf Munck af Rosenschöld, ej mindre genom sin medverkan till spridande af en på hans Boktryckeri här i staden utkommande Tidning, hvilken genom samhällsvådiiga läror, äreröriga rykten och obevista beskyllningar och smädelser emot hederliga och oskyldiga personer under en längre tijl utsått frön till split, förargelse och förminskning af aktning för sed och lag, samt städse varit af en, isynnerhet vid ett Universitet, serdeles vådlig beskaffenhet, än äfven medelst ett i allmänhet högligen tadelvärd! upförande emot Universitetets Lärare och öfrige medlemmar, gjort sig ovärdigt att vidare en Academisk medborgares rättigheter åtnjuta; anser Consistorium, jemväl med fästadt afseende, på dels den önskan, en större del af den härstädes studerande ungdomen till Academiens Rector framställt, dels ock den förklaring, denne sistnämnde i egenskap af Magister Munck af Rosenschölds Inspector funnit sig af hans berörde förhållande föranledd att till prot. afgifva, Lärosätets väl kräfva, att Magister Munck af Rosenschöld från Universitetet aflägsnas; hvadan, och då bemälde Magister icke längre är en yngling, den der genom lättsinnighet och oförstånd kan antagas till sina ifrågav:de förbrytelser förledd, utan en till mognare ålder kommen man, hvilken uti ett af Rikets Stånd vid allmänna Riksmöten med offentliga angelägenheter vid flera tillfällen sig befattat, och sålunda skäligen måste anses med berådt mod hafva beträdt den bana, hvilken fört honom till den sedligt förkastliga ståndpunkt, dit han numera kommit, och en varning eller lindrigare åtgärd, åsyftande ett i framtiden förbättradt upförande, i samma mån bör betraktas emot honom förfelad; så och i förmågo af 23 Cap. 28 morn., jemfördt med 1 Cap. 7 mom. uti Universitetets Constitutioner d. 19 Dec. 166ö och ofvauberörda Kongl.
Bref, pröfvar Consistorium rättvist ätt honom, Magister Nils Rudolf Munck af Rosenschöld, från Universitetet för alltid relegera: hörande detta beslut gå i verkställighet, sist inom åtta dagar härefter, denna oberäknad, samt författningarne jemlikt, till H. K. H.
Kronprinsen, Academiens Höge Kansler, med prot:nas i målet öfversändande, i underddiel inberättas; och eger den med beslutet missnöjde, att deröfver sjelf eller genom lagligen befullmägtigadt ombud sina besvär till II. K. H. Kronprinsen i Dess Kanslers-Exped. för Lunds Universitet i underd:het ingifva sist före kl.
Tolf å Trettionde dagen härefter, denna oräknad, eller Fredagen d. 21 Januari nästinstundande år; vid påföljd att vara all vidare talan i målet förlustig.
Jag anhåller att den väckta frågan måtte få hvila på bordet. 70 Den 3 D e c e ra b e r*.
Såvida jag icke orätt up— fattat Grandlagens mening föreskrifver den, att en af enskild riksdagsman väckt motion skall blifva hvilande på ett Stånds bord endast i det fall, då 2:ne ledamöter begära den på bordet, hvarföre, och då blott en ledamot nu framställt en sådan anhållan, samt dessutom Hr Printzenskölds framställning icke är någon motion, jag anser det väckta förslaget böra genast till öfverläggning förekomma.
Då den talare, som sist yttrade sig, nyss förut fört försonlighetens talan, förundrar det mig, att just han nu vill, att den angripne icke skall få rådrum att försvara sig, och att han skall ohördan dömas, och då jag anser sådant vara orätt, föranlåtes jag att förena mig med Hr Munck af Rosenschöld i den anhållan, att frågan mätte få hvila på bordet, på det den anklagade må få tillfälle att försvara sig, med alla de skäl, som han kan hafva och till sitt rättfärdigande anföra.
Den väckta frågan är enl. min åsigt en af de mest ömtåliga för R. o. Ad:s ledamöter.
Jag känner icke personligen den ledamot, hvars uteslutande från Riddarhuset här blifvit ifrågasatt, jag känner honom endast till utseendet och kan således icke misstänkas att, af personlig consideration för honom, tala till hans fördel.
Jäg vill icke heller på förhand säga, om jag kommer att understödja Hr Printzenskölds förslag eller icke, men jag kan icke annat än förundra mig, att en af Ståndets ledamöter och i synnerhet att den, som näst före den siste sig yttrat, kunnat sätta i fråga, att man på stående fot skall afgöra förevar:de förslag.
Det kan icke undgå någon hvarthän sådant kan leda.
Hvar och en af oss kan blifva föremål för politiska förföljelser af ett parti, som önskade någon eller någras uteslutande.
Man passar då på ett tillfälle då de, som skola uteslutas, äro frånvarande.
Genast griper man verket an och verkställer sin föresats.
Jag hemställer derföre, om det är lämpligt eller rigtigt, att på ett sådant sätt gå tillväga i frågor af så ömtålig beskaffenhet som den förevar:de.
Jag förenar mig på dessa skäl i anhållan, att förslaget måtte få hvila på bordet, hvilken anhållan, enl. mitt omdöme måste bifallas äfven om endast en ledamot derom framställt begäran.
Det måste väcka förundran hos något hvar af oss, att den siste talaren vid detta tillfälle kunnat tillåta sig att orda om politisk förföljelse.
Någon sådan är ju här icke i fråga och jag hoppas, att åtminstone jag icke må uplefva den dag, då någon ledamot af detta Stånd skall af politisk förföljelse uteslutas från rättigheten att i Ståndets öfverläggningar 'deltaga.
Jag har till Ståndets pröfning endast framställt ett förhållande, sorn, om det varit kändt af Riddarh.Direkt:n, kunnat bli föremål för dess pröfning vid anteckningen för inträde på detta rum Den 3 December.
71 under innevfde Riksdag Någon bordläggning, någon discussion i ämnet hade då icke varit behöflig eller ens kunnat ifrågakomma, emedan Riddarh.Direkt, hade enl Riddarh.Ordn. varit- ovilkorligen berättigad, alt kort och godt säga ja eller nej till den persons behörighet, sorn anmält sig till pollets erhållande.
När nu de uplysningar i ämnet, jag inför det llöglofl.
Ståndet meddelat, varit för Riddh.Direkhn obekante, hvarigenom den
Direkhn icke blott medgifna rättighet utan ålagda skyldighet att vägra pollet ät Hr Munck af Rosenschöld kommit att lemnäs obegagnad, så är det ju klart att Ståndet måste bereda rättelse i detta förhållande, ilin framställning är således endast framkallad af ett inom Riddarh.Direkt:n inträffadt förbiseende vid tillämpningen af de lagar, som stadga vilkoren för inträdesrätt på della rum under Ståndets öfverläggningar, och såsom följd häraf måste 11. o. Ad. också vara oförhindrad, att, i anledn. af derom väckt fråga, genast förklara, huruvida riklig tillämpning . af Riddarh.- Ordn. skett eller icke.
Jag förenar mig derföre med den ledamot, som ansett min framställning icke vara någon motion.
Medan jag har ordet skall jag till bestyrkande af det brott, för hvilket ...
Betia yttrande blef härvid afbrutet af Ilr Gr. o. Landtm, med hemställan till Hr Printzenschöld, om han ieke, då frågan af flere ledamöter blifvit begärd på bordet, ville upskjuta med anförande i hufvudsaken till densamma kunde förekomma till afgörande, och yttrade Hr Printzensköld:
I händelse Hr Gr. o. Landtm, förklarar, att, när flere ledamöter begärt frågan på bordet, hon bör blifva livilande till nästa plenum, har jag icke något vidare att anföra.
I anledn. häraf anförde Ilr Gr. o. Landtm., alt, enl. 49 §.
Riksd.Ordn., hvar och en allmän fråga, som första gången i något
Stånd förekommer, skall, såvida ej.
Ståndet enhälligt genast densamma lill vederbörligt Utsk. förvisar, ligga på bordet till nästa plenum, och att således dervid för bordläggning endast en ledamots begäran erfordrades.
Den nu förev:de frågan vore väl icke allmän, enl. den definition, som i lliksd.Ordn:s 44 §. 1 mom. blifvit gifven, men, såvidt Ilr Gr. o. Landtm, var bekant, hade, oaktadt föreskriften i 49 §. 2 mom. ej vore fullt lika bindande, jemväl i afseende på frågor af annan än allmän beskaffenhet, bordläggning af R o. Ad:n icke blifvit vägrad, då begäran derom blifvit framstäld; hvarföre och då nu flere ledamöter begärt bordläggning
Landtm, ansett att R. o. Ad. skulle derom förena sig.
Efter Hr Gr. o. Landtm:s afgifna förklaring anhåller jag att få förena mig i de af Hr Cederschiöld uttalade åsigler.
Jag bör dock nämna, att mitt yttrande "är förånledt deraf, att jag i olikhet med en annan ledamot upfatlat Hr Cederschiölds anförande sålunda, att lian icke 72 Den 3 December. påstått, (let Hr Piintzenskölds framställning härrört af politiska skäl, utan Hr Cederschiöld yttrade endast, att dessa politiska skäl kunde vid ett annat tillfälle möjligen komma i fråga.
Jag förenar mig således med honom.
Gr. Löwenhjelm, Carl Gust.: R. o. Ad., ömtålig om sin ära och sin rättvisa, hvilken aldrig bör vika från vårt Stånd, hör, enl. min åsigt, i en så grannlaga fråga som denna, förena sig i de af Hr Cederschiöld uttalade åsigter, hvarföre jag med Gr. von Platen i detta hänseende instämmer.
Likväl anhåller jag att få tillägga, att jag anser Hr Cederschiöld hafva förbisett en omständighet, då han omtalade att politiska förföljelser kunde föranleda till en ledamots uteslutande från Riddarhuset.
Han afsåg visserligen icke dermed ett sådant beslut vid detta tillfälle, deri instämmer jag fullkomligt med Gr. von Platen; men deremot tror jag att han förbisåg, att ett Utslag blifvit för Ståndet upläst, som innefattar en slags culpabilitet hos en ledamot af detta Stånd, och hvilket Utslag tvifvelsutan icke kommit i fråga, om Hr Piintzenskölds framställning varit föranledd af politiska skäl.
Det synes mig således, att ju ömtåligare frågan är, desto vigtigare är det, att hon utredes, och jag tror dessutom, att den, som skall anses anfallen, bör i detta som i andra fall beredas tillfälle att försvara sig.
Jag har så mycket mindre kunnat ifrågasätta, att Hr Piintzenskölds framställning varit föranledd af politiska skäl, som jag alldeles icke anser Hr Munck af Rosenschöld vara någon politisk person, utan har jag' endast sökt visa möjligheten deraf, att, med antagandet af det här föreslagna förfaringssätt, politiska förföljelser kunna leda till det resultat, att en person kan på enahanda sätt från deltagande i Ståndets öfverläggningar uteslutas.