Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon ser på honom med en god och skämtsam blick, som lugnar honom fullkomligt.
Det har visst varit bra barnsligt af honom att alls göra sig några samvetsförebråelser för en sådan bagatells skull!
Lifvet har igen börjat sin jämna, lugna gång för Klercken och hans familj.
Sedan en månad sköter han sin syssla i banken jämt och lugnt som en duglig kugg i mekanismen.
Hans vänner och kamrater ha med glädje konstaterat att hans långa utrikesvistelse bekommit honom öfver förväntan väl, och hans förmän se gratulerande på hans hustru, när de möta henne på gatan.
Allting är alldeles som sig bör i allas ögon – utom hustruns.
Hon har med stum förfäran längesedan bemärkt att hennes man, som till utseendet frisk återvändt från utlandet, är en alldeles annan än den, som för snart ett år sedan reste dit för att söka sin hälsa.
Hon måste medgifva att han vunnit hälsan igen, ja, att den är starkare och tål vid större ansträngningar än någonsin förut, men samtidigt är det som om han kvarlämnat en del af sig själf i utbyte för den.
Hon känner icke längre igen sin man, han är lugnare och jämnare till lynnet, men så främmande, så frånvarande, så sluten och hemlighetsfull, att hon ofta ryser af ett slags skräck vid tanken på att nödgas dela läger med denne obekante främling, hvilken hon kan tro att är i stånd till nästan hvad som helst.
Deras lif har längesedan löpt in i de gamla gängorna och passar in där utan att knarra.
Klercken går hvarje morgon klockan tio till banken, stannar där till klockan half tre och gör dessutom två timmars tjänst om eftermiddagarna.
Bordsilfret har redan begynt återvända till skåpet i matsalen, framtänderna äro ånyo insatta där, endast fruktuppsatsens plats står tom ännu, men de ligga som bäst i underhandlingar om att inlösa äfven denna.
Vännerna äro hjälpsamma mot dem, förmännen bevågna, och ingenting tycks felas i deras lycka, när Klercken en vacker dag utan särskild ansökan får en liten löneförhöjning för femton års oförvitlig tjänst.
Men likafullt – likafullt!
Om kvällarna sitter Klercken vid sitt arbetsbord, sysselsatt med bankens korrespondens, som han säger, ofta inemot midnatt.
Han tycks ha fått bankens franska korrespondens på sin del efter sin utrikesvistelse, ty hans hustru ger akt på att den gamla franska ordboken städse är framme och bär spår af flitigt begagnande.
Hon gör honom inga diskreta frågor, men säger honom med hela sitt sorgsna väsen huru mycket hon sörjer öfver att deras öppna förtrolighet från fordom är förbi.
Han tycks icke förstå det eller gifva akt på det – i alla fall rör det honom alls icke.
Arbetet absorberar honom helt, och när det är förbi, sjunker han trött ihop och behöfver hvila.
Det är väl så världens gång, tänker hustrun resigneradt.
Hon har sett många äktenskap, där det innerliga förhållandet mellan makarna tagit slut långt tidigare än hvad det gjort för dem; hon betänker sin mans sjuklighet, hon betänker det naturliga i att en ansträngd, af arbete öfverhopad medborgare icke kan i evighet bibehålla sin kärleks första innerlighet, och hon slutar med att vara tacksam mot försynen, som låtit henne så länge vara i full besittning af sin mans kärlek.
Och så börjar hon föra sitt behof att gifva ömhet öfver på barnen, och där får hon den igen i fullt mått.
Sålunda skulle väl allt gått förträffligt och deras lugna lif utvecklat sig förnuftsenligt mot en trygg ålderdom, om hon icke en kväll, ungefär tre månader efter mannens hemkomst, företagit sig att göra en grundlig städning på och i hans skrifbord.
Han var själf ute i sällskap.
Vid ordnandet af skrifbordslådorna stöter hon nämligen på en liten, elegant portfölj, som är låst och som sväller af papper.
Hon har aldrig sett den förut, förundrar sig öfver hvad det kan finnas däruti, ty så mycket ser hon på det yttre, att den icke tillhör banken.
Hon tager den i handen, betraktar den noga och märker att det tränger en ganska stark parfymdoft ur den.
Nästa ögonblick fäller hon portföljen i bordet och gör en ofrivillig slutsats, som både harmar och oroar henne.
Denna samma egendomliga parfym har hon känt flera gånger förut.
Jo, strömma från sin mans kläder och händer.
Och hon har låtit nöja sig med förklaringen att den kommit ifrån tvålen, de använda på banken.
Men hon vet att det är en mycket rar parfym och att de visst inte bruka dylik tvål på banken.
Nu är det klart att den härleder sig härifrån.
Alltså har hennes man ljugit för henne!
Hvarför har han ljugit?
Saken är sjuk – det är den enda förklaringen!
Ögonblickligen gör hon en djärf gissning, som råkar sanningen på pricken:
Det är hans korrespondens med fransyskan, som han skref till en af de första kvällarna han var hemma!
Hvarför har han ingenting sagt om sin korrespondens?
För att den går utom det tillåtna, för att det är en kärlekskorrespondens, för att han bedragit henne, medan hon i sin kortsynthet gjorde allt för att sätta honom i stånd därtill!
Han skulle aldrig annars dolt det för henne.
Hon för ännu en gång portföljen till sin näsa, super parfymdoften in i minnet och lägger den sedan ner i lådan, där hon funnit den.
Efter det fyndet är det förbi med hennes själs ro.
Hon vet icke om hon är nyfiken eller svartsjuk eller båda delarna; hon vill bara konstatera att hennes man ljugit för henne, att han döljer någonting för henne och att han dolt det länge.
Det är alldeles nog för att rubba hennes jämvikt, hvilken hon så resigneradt ålagt sig, och för att väcka tusen misstankar till lifs.
Och nu börjar hon gå tillväga med något af husspionens förslagenhet, emedan hon är sårad i djupet af sin värdighet, emedan detta hem är hennes och hennes barns, och emedan hennes man har hemlighetsmakeri för sig i detta fridlysta hem.
Hon står svåra själsstrider med sin lust att mannen ovetande taga reda på portföljens innehåll, hon vaknar om nätterna för att observera honom, hon ger akt på allt han företager sig.
Det blir outhärdligt, och hon är nästan besluten att bryta sig in i portföljen – det är hennes rätt att icke tillåta hemligheter i sitt hus.
Hon får dock bukt på sig, tager sitt förnuft till fånga och beslutar att handla med större värdighet och att bibehålla den öfverlägsenhet, hon från början innehar.
När en half veckas tigande och tyst observation icke fört till något resultat, – undantaget det att hon en dag känt den hatade parfymen ånyo slå emot sig från mannens kläder och stanna kvar på sina händer, sedan han tryckt dem till hälsning, – besluter hon sig för attack.
Hon skulle åtminstone gå öppet och ärligt tillväga.
Hon har inga skäl att gå smygvägar.
Så säger hon en eftermiddag, då han kommit hem från banken, lugnt och eftertänksamt som sig bör:
»Jag har städat ditt skrifbord i dag och funnit på en liten portfölj i en af lådorna.
Hvad har du i den?
Det luktar så märkvärdigt af den.»
»Det är bara min korrespondens med fransyskan, jag redan en gång talade om,» svarar Klercken utan ett spår af förlägenhet.
»Ha ni korresponderat så länge utan att jag fått veta någonting om det?»
»Jag sade ju dig några ord om det, när jag skref det första brefvet till henne,» svarar mannen alldeles för likgiltigt för att vara naturligt.
»Och sedan dess har du skrifvit bref till henne mest alla kvällar, ofta långt in på nätterna?»
»Ja – jag förkofrar mig bra i franskan.»
»Och hvad skrifver du om – det får jag väl fråga?
Hennes röst låter hetsig och upprörd, och Klercken ser på henne med ett slags gjord förvåning.
»Det är märkvärdiga ting, min vän – fantasier, öfvernaturligheter ... allt möjligt ...!»
»Och det skall vara nog för mig att veta?
Hon darrar af återhållen harm öfver sin mans långt gångna förställningskonst.
»Hm –!
Du förstår det inte ändå.»
»Får jag se brefven?»
»Jag har inte lof att visa dig dem.»
»Du har inte lof att visa din egen hustru de bref du får af ett främmande fruntimmer?
Hvad vill det säga, Gustaf?»
»Hon är mig inte främmande,» svarar Klercken naivt, »det är tvärtom, som om vi vore mycket gamla bekanta, det är det märkvärdiga i saken.»
»Och det säger du mig så ogeneradt!»
Hon får tårar i ögonen af harmblandad sorg.
»Hvarför skulle jag inte säga dig det?»
»Men är du då från dina sinnen, Gustaf? Förstår du inte, att det är mig en svår förolämpning, då du för hemlig korrespondens med ett främmande fruntimmer och döljer det för mig midt i mitt eget och mina barns hem?»
Klercken ler ett litet frånvarande, besynnerligt löje, som är beklagande och sorgset och hjälplöst på en gång.
Så gentager han:
»Du förstår det ändå inte!»
»Men som din hustru fordrar jag att få läsa brefven,» utbryter hon och flammar upp.
»Jag kan inte visa dig dem,» svarar han saktligt.
»Det är således hemligheter?
Kärleksbref, helt enkelt?»
Vi äro bara goda vänner – det är alltsammans!»
»Hvarför kan du då inte visa mig brefven?»
»För att jag inte har lof till det af henne, och för att de röra hennes person.
Jag måste hålla hennes förtroenden heliga.»
»Heligare än din hustrus rättigheter?»
»Nej, lika heliga bara.»
Det blir en hotande paus.
Klercken är alldeles lugn, men hans hustru är djupt upprörd och går häftigt, nervöst och otåligt af och an framför honom.
Slutligen utbrister hon ånyo:
»Hvarför har du dolt det för mig?
Och hvarför har du ljugit?»
»Jag har dolt det för att spara dig ledsamheter.
Men jag vet inte att jag ljugit för dig.»
»Jo, det har du gjort.
Du har sagt att parfymdoften kom af tvålen, ni begagnade på banken.»
»Har jag sagt det?» frågar Klercken slagen.
»Javisst – och när du en gång ljuger i en sak, har jag rätt att tro att du ljuger alltihop.»
»Men jag gör det inte ... jag försäkrar dig ...!»
»Bränn upp brefven, så tror jag dig!
Skrif ett sista bref till fransyskan, hvilket jag får läsa, och afbryt all vidare korrespondens med henne!
Jag fordrar det.»
Klercken sitter stum, böjd till jorden under sin hustrus anspråk, dem han söker finna berättigade, men likafullt kan han ej fylla dem.
Korrespondensen med fru d’Ottange har blifvit ett lifsvillkor för honom.
Den har börjat vördnadsfull och tacksam, men plötsligt utvecklat sig på ett sätt, som han alls icke velat ana.
Efter de första brefven af varm tillgifvenhet med dold glöd mellan raderna, har elden i ett nu brutit lös i full låga.
De äro båda två skuld till det, fru d’Ottange icke minst.
Hon är fransyska, fantasirik, intrigant, behagsjuk, bizarr, hon vill bibehålla sitt inflytande på honom äfven på afstånd, och hon har utvecklat af den ringa början en eldig, fantastisk kärlekskorrespondens, där hon ger fritt lopp åt sina passioner, åt sitt behof af starka sensationer och sin tro på öfvernaturligheter.
Hon har gjort det så öppet och i ett så hängifvet och varmt språk, att det omöjligt kan tydas som annat än en verklig, om än mycket bizarr kärlek från hennes sida.
Och hon har haft mycket lätt att helt och hållet fånga Klerckens öfverspända och sjukliga fantasi i denna brefväxling.
Sedan den tog fart, har han helt och hållet lefvat sig upp i sina fantasier från Lugano, och deras makt öfver honom är större än någonsin.
Naturligtvis är hans manliga fåfänga smickrad af denna en vacker kvinnas hängifvenhet på afstånd, men långt mera betagen är han af det mystiska och oförklarliga i dess inflytande på honom.
Fru d’Ottange lägger med hela sin flytande och vältaliga franska an på att öfverbevisa honom om det ödesdigra i deras egendomliga kärlek, och att den numera verkligen suggererar honom lifvet såsom han trott från början.
Han känner att så är, att det finns ett hemligt, underbart samband mellan dem och att det varit hans blida öde, som fört dem ihop, för att hon skulle rädda hans lif.
Småningom har den länge groende föreställningen fattat säker rot hos Klercken, hans tvifvel äro förbi, och han har börjat tro fullt och fast.
Men nu skulle han afsäga sig hela sitt lif ånyo för att tillmötesgå en nyck af sin hustru!
Det har han ju gjort tidigare, utan att hon haft en aning om det.
Numera är det honom omöjligt, icke för själfva lifvets skull, utan för det bedårande intresse som det fått i och med denna fantastiska, öfvernaturliga kärleks uppkomst och tillväxt.
Icke heller kan han finna att han begår ett brott mot sin hustru genom att vidmakthålla den.
Den betyder ju numera detsamma som hans existens – bryter han den, så är det slut med honom, det känner han.
Och är det slut med honom, så är det också slut med deras återvändande välstånd.
Han skall sjunka ihop, dö, eller föras på en anstalt för sinnessjuka.
När hans hustru efter en lång paus allvarligt upprepar sin fråga om han vill bränna upp brefven och afbryta korrespondensen, skakar han långsamt och nekande på hufvudet med en min som vore han långt borta, och till skäl anför han sitt gamla:
»Du förstår det inte!»
Då blixtrar det till af beslutsamhet och sårad värdighet i hennes ansikte, hon rätar upp sig och säger kärft med en styrka och fasthet, som ej skämta:
»Men jag håller icke ut ett lif som detta.
Det är förnedrande för mig.
Du har att välja mellan fransyskan och mig.
Hvem väljer du?»
»Hvad tänker du göra?» frågar Klercken förskräckt.
»Jag tänker lämna dig och taga barnen med mig.»
»Kan det vara ditt allvar?
För en fantasis skull – – – ?»
När hon ser att Klercken ej vill tro henne, får hon ett föraktfullt, hårdt drag i sitt ansikte, som gör det än mer beslutsamt, och då Klercken ser upp i det, förstår han med ens att det är hennes allvar.
Han springer upp och blir stående blek framför henne.
»Tänk då på att du inte har reda på sammanhanget!»
»Hvarför förklarar du det inte?»
Och du förstår det inte ändå!»
»Det är undanflykter.
Afbryt korrespondensen!»
»Jag kan det inte.
Förlåt mig, men jag kan inte!»
»Då får du se till att reda dig utan mig.
Jag har gjort allt hvad i mänsklig makt står för att fatta dig och stödja dig och hjälpa dig, och jag har offrat allt ända till det sista för din skull – förgäfves!
Du finner första bästa äfventyrliga bekantskap du gjort mera värd än jag.
Det går öfver min förmåga att stå ut vidare.»
Med kvinnans raska beslutsamhet har hon afgjort allt inom ett ögonblick.
Hennes lidande under den förgångna veckan har varit outhärdligt genom att det varit förnedrande för henne.
Hon vet inte, hvad hon sedan skall taga sig till, men hon vet att hon måste handla just nu.
Hon har aldrig tänkt sig detta steg, än mindre följderna, men allting inom henne tillstyrker henne att taga det.
Det kan godtgöras från hennes sida, om det gäller, och det är ju icke ett farväl för evigt.
Hon går bort med säkra steg, och Klercken hör henne draga fram kappsäckar och stöka i rummet bredvid.
Han är som paralyserad, han har ej kraft att hindra henne och icke heller lust.
Det som hon gör är rätt, han skulle själf i hennes ställe göra som hon.
Hon har intet fel, det är han som är den skyldige och det är han ensam, som skall bära följderna.
Du store Gud, om han bara kunde förklara alltsammans för henne, så skulle hon säkert bli god igen och låta honom fortsätta sin korrespondens!
Men det kan han inte.
Omöjligt – omöjligt!
Hon skulle aldrig kunna förstå den förklaringen, lika litet som någon annan kan förstå den.
Och hon skulle kalla det vanvett eller narraktiga undanflykter.
Hon skulle aldrig fatta att han älskade henne likafullt, att han beundrade hennes plikttrogenhet och offervillighet och att han erkände hennes godhet, hennes mod, ja, själfva hennes vrede.
Nej, törnekransen skall vridas om hans änne tills det springer i blod!
Det var så fru d’Ottange spått honom.
Och nu gick hennes spådom i fullbordan.
Det är icke värdt att strida mot ödet, det måste ske, måste ske, måste ske, ty det stod skrifvet i stjärnorna!
Med slö resignation faller han ner i sin skrifstol och blir sittande där, tills hans hustru kommer in i hatt och kappa med barnen.
Han tager ett undergifvet afsked af dem, frågar icke en gång hvart de skola fara och ser sedan tvenne droskor åka bort med dem och en mängd de nödvändigaste resepersedlarna.
När de försvunnit i gathörnet börjar han med tårar i ögonen ett långt bref till fru d’Ottange.
Den följande morgonen vaknar
Klercken tidigt och kan icke få fatt i sömnen igen.
Han har varit förföljd af svåra drömmar, alla stående i ett eller annat samband med den dystra verkligheten, och han blir liggande en lång stund med ögonen slutna för att klargöra för sig hvad som är verklighet och hvad som är dröm.
De två ha så länge blandat sig ihop för honom, att han endast med stor möda kan skilja dem åt.
Det gör honom en formlig ansträngning att fatta att hans hustru är borta, hemmet tomt och att tusen svårigheter och obehag nu hopa sig öfver honom.
När han riktigt insett detta, blir han lugnare, alldeles som om han först nu upptäckt sin fiende och fått veta hvem eller hvad det är.
Så stiger han upp, går till sitt skrifbord, letar fram fru d’Ottange’s bref och börjar läsa i dem.
Med ens inser han klart att han handlat som en fåne, att han för en fullkomligt barock inbillning låtit sin säkra, lugna lycka i hemmet glida sig ur händerna och att han djupt förolämpat sin goda, tillgifna och uppoffrande hustru samt totalt förverkat hennes och barnens kärlek.
Han kastar brefven ifrån sig med en förbannelse, tager sig om hufvudet och frågar sig huru han kunnat göra det.
Han frågar sig hvad det skall bli af honom, hvad deras bekanta skola säga, och stannar slutligen vid tanken på huru han skall göra allting godt igen.
Det bref han i går kväll skref till fru d’Ottange ligger ännu framme på skrifbordet, han tager det och rifver det sönder i små stycken, men ångrar sig i detsamma och plockar sorgfälligt upp lapparna för att kunna skrifva af det ånyo.
Han har fått en idé: han vill bedja henne ställa allt tillrätta och förklara för hans hustru att deras kärlek är öfvernaturlig, oskyldig, pålagd dem af ödet och att den är nödvändig för hans lif och hälsa.
Så sätter han sig ned och skrifver om brefvet i den tidiga morgontimmen, han bönfaller, ber för sitt lif, bedyrar att han endast har de största och ädlaste motiv och slutar med att säga att han vill lefva ännu en tid endast för sin osjälfviska, stora kärleks skull, för att godtgöra hvad han brutit, och när det är gjordt, skall han med glädje gå bort från alltsammans, om det så är ödets och hennes vilja.
Ångestsvetten bryter fram i stora droppar på hans panna, hans hand darrar så den knappt kan hålla i pennan och hans tankar hänga knappast så mycket ihop att brefvet blir begripligt.
Under allt detta har han en kväljande känsla under bröstet och i strupen, han känner sig svagare och svagare, svetten bryter fram öfver hela kroppen, pennan faller honom ur handen, och plötsligt skakas han af en så häftig frossbrytning, att tänderna skallra i munnen på honom.
Det är omöjligt för honom att afsluta brefvet, det svartnar för hans ögon, och han kan jämt och nätt med ansträngande af sina sista krafter stappla öfver golfvet och nå sin säng, där han faller ner under så våldsamma frosskakningar, att han icke förmår draga täcket öfver sig en gång.
Midt under frossan går det upp ett annat ljus för honom – det är fru d’Ottange, som nu redan tager sin kärlek ifrån honom, han känner det rent fysiskt, det är lifvets värme som slocknar, döden som kommer med sin köld!
Med hopknäppta händer, ödmjuk som ett barn böjer han sitt hufvud för den högsta viljan och väntar nådestöten.
Ju mera ödmjuk han blir, desto fridfullare blir det inom honom, frossbrytningarna bli svagare, han får kraft att draga täcket öfver sig, och nu bryter svetten ånyo fram öfver hela hans kropp, medan hans själ viljelös sjunker tillsammans och han förlorar medvetandet af trötthet.
När han vaknar igen, är det redan ett stycke fram på förmiddagen, men hans hufvud är klart och krafterna återkomna.
Han hinner knappast förundra sig öfver att han lefver, han klär sig i flygande fläng och skyndar i en droska till banken utan att tänka på sin försummade frukost.
Svensk Tidskrift
SVENSK TIDSKRIFT
UTGIFVEN AF Frans von Schéele
FÖRSTA ÅRGÅNGEN 1891
UPSALA EXPEDITION AF SVENSK TIDSKRIFT UPSALA 1891 ALMQVIST &amp; WIKSELLS BOKTRYCKERI-AKTIEBOLAG Innehållsförteckning.
Författarnes släktnamn ordnade i bokstafsföljd.
Uppsatser.
Alkman: Oscar Levertins dikter.
.......... 472
Ny lyrik.
B.: Demokratisk och byråkratisk reaktion mot representationssystnmet 106
A. Backman: Några försök med somnambuler.
...... 386
J. Boethius: Ord vid fosterländska studentförbundets Gustaf-Adolfsfest
1891 .......... 481
Brand: Londons teatrar.
........ 485
Hjalmar Edgren: De nyare språkens studium vid våra läroverk.
A. Eklund: Några tankar om nervlifvet och det sedliga ..... 515
Nils Erdmann: August Blanche såsom författare ........ 145
Octave Feuillet.
En porträttstudie.
.353 o. 437
G. F.: Två konstutställningar.
....... 5 2 '
G.: Teaterrevyer ........... 56, 117, 185, 340 o. 622
H.: Kristendom och kultur.
................... 608
Tor Hedberg: Sonja Kovalevsky.
Några biografiska konturer.
Sven Hedin: En resa från Teheran till Kaschgar.
Harald Hjärne: Lärdomar från Finland.
Alfred Jensen: En bulgarisk frihetsskald ........... 80
G. Juhlin-Dannfelt: Något om fästningar ........ - 577
H. O. Müller: Predikanter i New-York.
...... 533 o. 612
C. O. Nordensvan: Moderna vapen ..................... 3
Ett fältslag ............... 33
Något om krigföring .............. 98
Marscher och andra truppförflyttningar.
• En här i fält .............
Bakom hären ............. 4J7
Georg Nordensvan: Romerska dagar på 1840-talet.
.... 275
Helena Nyblom: Den nya författarinnan ............ 42
Francesco d ' Andrade.
........... 378
Lady Wilma Neriida-Hallé ............. 466vi
innehållsförteckning.
Si&lt;J.
Frans von Schéele: Svensk filosofi ............. 366
Också en sida af läroverksfrågan.
Det förflutnas och framtidens betydelse för nutiden 601
» Kristendomsundervisningen.
» En fosterländsk angelägenhet 545
Richard Steffen: Ny lyrik.
Nathan Söderblom: Universitet och studenter i Amerika ..... 17
Per Trygg: Apologi för vår tid.
Opportunitets-betraktelser.
Öppet sändebref till Thomas Otrygg.
W.: Moderna moralteorier ........
Cecilia Wærn: Det moderna Italien, sådant det ter sig för turisten.
Hvardagslifvet i de italienska städerna.
Italienskt familjelif ...........
F. U. Wrangel: Från konstutställningen i Göteborg.
207 o. 293
De nyaste konstföreteelserna på Stockholms horisont 550
H. Åberg: Viktor Rydbergs filosofi.
... ................. 13
Några ord i latinfrågan.
Ett lif i strid för folkens frihet ....
Några tankar om vårt nuvarande läge.
Några ord i judefrågan.
Ytterligare i judefrågan ............ 410
Ur vår senaste kulturhistoria.
...... 449
Olika världsåskådningar.
498 o. 558
Om människans ställning i naturen -.
...... 604
Redaktionen: Försvarsfrågan.
Den nya författarinnan ....
Dikter och berättelser.
Alfred Jensen: Klosterringning i Cettinje .......
Axel Karlfelt: Dikter.
Selma Lagerlöf:, Till mörkret .....
........ 41
Mors porträtt.
Skiss ........... 538
Helena Nyblom: For sent ................ 12
Bernhard Risberg: Sånger i vintern .......... 23 o. 29
Rust Roest: Kritik.
Skiss.
............... 24
Mathilda Roos: Genom skuggor • ................. 230
Vtktor Rydberg: Visor.
........ 193
Emil Schiött: Skogslif.
125innehållsförteckning.
Literära notiser.
ài om arbeten af E. de Amicis, sid. 574; H.
Bang, sid. 253; O. Bensow, sid. 64; C.
M. Carlander, 319; A. Cederblad, sid. 542; V. Cherbuliez, sid. 91; M. Corelli, sid. 576; F. M. Crawford, sid. 352; H. Drachmann, sid. 283; J. Gordon, sid. 416; J. Grönstedt, sid. 128; S. Hedin, sid. 350; A. Hjelmerus, sid. 477; H. Ibsen, sid. 30; J.
K. Jerome, sid. 415; J. Johnson, sid. 252; A. Jäderin, sid. 542; A. Kielland, sid. 253; W. Korolenko, sid. 89 o. 255; A. Lehmann, sid. 94; O. Levertin, sid. 127; A. Lundegård, sid. 253; M. Lybeck, sid. 252;
E. Lyall, sid. 256; F. Nicolaij, sid, 352; G. Nordensvan, sid. 349; T.
H. Pantenius, sid. 575;
F. Penny, sid. 416; T. Ribot, sid. 352; M. Roos, sid. 413; Rust Roest, sid. 542; R.
H. Savage, sid. 575; Sigurd, sid. 413; J. Stadling, sid. 126; A. Strindberg 258 o. 351; H. Sudermann, sid. 351; L. Tolstoj, sid. 31; R. Törneblad, sid. 61; A. Wahlenberg, sid. 127; H. Westermark, sid. 253; V. H. Wickström, sid. 413; H. Wranér, sid. 252; — y —, sid. 93; A.
G. Zethræus, sid. 543.
Aksel G.
S. Josephson: Bibliografisk öfversikt af svensk periodisk literatur 300.rFörsvarsfrågan.
» Kommen ihåg, att I ären svenskar! » — så löd en gång det tillrop, hvarmed den unge svenske konungen i slaget vid Lund eldade sina trupper till kamp och seger.
Samma rop genljuder åter utöfver ali Sverges landamären uti den försvarsrörelse, som nu håller på att väcka vårt i snart 80-årig fred inslumrade folk.
Som bekant var det de svenska kvinnorna, som först satte denna rörelse i gång.