Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu hade hennes venstra hand kommit den högra till hjelp, och då hon åter måste borttaga båda, emedan hans kinder svällde röda af skrattlust, steg hon upp för att gå.
Han höll henne då tillbaka och bad under skratt:
«Nej, blif qvar, söta Lina!
Jag vill vara beskedlig.
– Det säkra är dock, att när vi flytta i vårt eget hus, blir äfven rektorslönen öfverflödig.
Och då gör jag väl ingenting med tjensten.»
Å nej, den får du visst icke lemna, förrän du sjelf tröttnar dervid.
Gud nåde mig, om du ständigt vore hemma, och jag icke hade någon tid för mina hemlynnen.
Dessutom så går ju genom flyttningen en inkomst bort.
Du vill väl ej utsprida, att din kära hustru är en slöserska?
«Jo, jag vill sqvallra derom öfverallt, att hon slöser kärlek och öm omtanke på en gammal man, som snart får grå hår och likväl är obetänksam nog att för ett intet bedröfva sitt lilla, ljufva barns milda hjerta.»
Goda Magnus! – bad hon med en dröjande blick, så genomträngande kärleksfull, att det blef en åskådare qvaft att se derpå.
Hon lade dervid endast handen på hans axel och gick inom två ögonblick.
Eljest såg man i huset först efter längre bekantskap till smekningar, och dessa bestodo deri, att
Lina stundom, då hon hade en framställning att göra till husets herres gillande, lade sin arm öfver hans axel, med andra handen fattade hans, och kanske kysste honom på kinden.
Vid sådana tillfällen satt han der helt trygg, men fastän hon icke kunde se det, så syntes det likväl, att hans förnöjda leende icke var henne en hemlighet.
Dessutom vet hvarje qvinna, eller tror sig veta, att ett sådant kuttrande är retande att åse för en manlig åskådare.
Men saken är likväl icke så säker som kringlan i bagareboden, ty sådant kan också förefalla äfven den lättast förtjusta man rätt vidrigt tillgjordt.
Stå der tvenne flickor med armarne slingrade kring hvarandras retande veka midja, så kan väl den, för hvars skull det sker, just emedan han vet detta, känna en ryckning i sin egen högra arm, hvilken nu representeras af de båda qvinliga.
Men en hustru, vore hon än så ung och skön, som i andra karlars närvaro sträcker armen kring sin mans hals, eller räcker honom sin hand, eller lägger den på hans arm eller axel, eller med den stryker en nedfallen lock från hans panna, har vid dessa manövrer två reglor att iakttaga: att göra det hastigt och kort och dervid endast se på honom.
Dertill bör hon icke låta sig förtryta, att mannen derunder ostörd fortsätter sitt samtal eller sin wira, och beskedligt gifva sig ro tills han efter ett par ögonblick har tid för en blick på henne.
Då kan möjligtvis det dubbla ändamålet vinnas: att nemligen göra mannen stolt och förnöjd och betraktaren litet afundsjuk.
Till en verklig kyss må hon naturligtvis icke skrida utom hemmets väggar, allt under iakttagande af ofvanstående reglor; sker det flera gånger samma afton, eller är mannen inöfvad att svara på inviten, så är pjesen ohjelpligen fallen och finner inga åskådare.
Lina tycktes känna allt detta, utan att hon här läst det.
Alltsammans är just rätt borgerligt, förstås.
I högre kretsar kommer icke sådant i fråga – jag menar då icke dem, der mannen är för aftonen beställd för en sådan der armryckning eller handtryckning, hvilken han med surmulen uppsyn förrättar, emedan sådant verkligen icke hör mannen till, och då sker endast för onda tungors och qvinnornas inbördes afundsjukas skull – utan om dem, uti hvilka mannen icke ens visar sin hustru de vanligaste kavaljerstjenster, emedan hon består sig sina kavaljerer sjelf, och han desslikes sina damer.
«Om sådana kretsar bör man också lika litet tala på samma gång man talar om frid och kärlek, som om korrektionshusen då man bevisar samhällsinrättningens nödvändighet för menniskans förädling.
Dessutom borde man tala om dem såsom om aflidna, ty deras tid är snart ute – om ej Europas är det, hvilket på goda grunder kan betviflas,» sade en gång Magnus.
Men nu talade han icke om Europas affärer och högre kretsar, utan rörde sig i ännu högre kretsar, sägande, sedan Lina gått:
«Förunderligt stor lär väl mannens vishet vara, efter han tänker och gör upp planer för år, årtionden och århundraden.
Men mången gång har jag förvånats öfver den visdom, som uppenbarar sig uti hvad en qvinna tänker för dagar och stunder; hvilket blott sällan efter seklers uppehåll händt mig vid betraktandet af männernas visdomsbragder.
Också bär en man blott hvad åren bringa, men stundens små betryck göra honom skengalen som en bromsstungen häst.
Derföre har jag ofta beundrat almanackans beundransvärdt förnuftiga uträkning, att trehundrasextiofem dagar utgöra ett år, och kommit till den slutsats, att den, som tänkt klokt för hvar och en af dessa dagar, också tänkt temligen förnuftigt för hela året.
Och hvad konsten att fördraga beträffar, så har jag lika så ofta betänkt, att den, som modigt burit hvarje dagens stund de trehundrasextiofem dagarne igenom, nästan med samma skäl kan säga sig hafva fördragit hvad året bringar, som den, hvilken blott undantagsvis räknar stunderna, men utan att summera dem förer sig hela året till godo.
Sannerligen om icke en gift mans olycka ligger hufvudsakligen deri, att han aldrig studerat ordentligt, det vill säga börjat läsa sin almanacka från början och lärt sig räkna trehundrasextiofem dagar på året.
Ty eljest skulle han inse, att man bör vara karl hvarje årets dag och stund, för att vara karl hela året.
Nu lärer han sig endast det sednare, utan att tänka på det förra.
Och sedan han dermed tillbragt trettio år af sin lefnad och på de tio följande lärt sig inse, att han farit fram som en tok, hvad har han då i herrans namn qvar för att återtaga det försummade?
Dumt, att ej menniskan kan få lefva helst femhundrade år!
Besinna, om nu en man lefde, som varit årsbarn med Tells äpple och Gesslers hatt, agerat barberare hos Ludvig den elfte och stupat som korporal i slaget vid Nancy – men stigit upp igen – som suttit på biskopsbänken vid mötet i Kostnitz och qväst Tatarernas välde i Ryssland, opponerat emot Luthers theser i Wittenberg och underskrifvit Augsburgiska bekännelsen, fått strumpebandet af Elisabeth och kastat ett par kejserliga kommissarier genom rådhusfönstren i Prag, deltagit i Westfaliska fredsverket och Carl I:s halshuggning, legat med Carl XII i Bender och Pompadour i Trianon, gjort franska revolutionen och afhört Kant i Königsberg, skrifvit i Phosphoros och följt Napoleon till St.
Helena – besinna, hvilken karl en sådan man vore!
Hvilka lästetal förstånd skulle ej hans hjerna rymma!
Och om han blott sin halfva lifstid varit gift man – ty på tvåhundrafemtio år bör man väl hinna med att rasa ut, som det heter – hvilken skatt af äktenskapsklokhet skulle han icke besitta?
Gif honom etthundrade läroår i äktenskapets skola, så har han ännu etthundrafemtio qvar att visa sin lärdom på och njuta äktenskapets lycka.
Om hans efterkommande vill jag ej säga ett ord.
Utrustade med hans visa råd, kunde väl sönerne gifta sig vid hundrade års ålder, sonsöner och sonsonssöner vid femtio, sonsonssonsöner vid 25, och han kunde ännu före sin död se tjuguåriga barnabarnsbarnabarnsbarn.
Sannerligen, en enda sådan man skulle reformerat vårt Europa, af hvars hela befolkning minst en tiondedel, så der en tjugu millioner, skulle härstammat från hans frus sängkammare.
Hvad vore vi icke då alla för klokt folk, som utgått ur en sådan skola!
Nu är det gudnås annorlunda!
På en tio till femton år måste en äkta man hafsa sig till a-b-c-d i äktenskapskatekesen, och förrän han väl hunnit lära sig stafva och lägga stafvelser tillhopa till ord, lägga sig hans ögonlock tillsammans, och han har af äktenskapet endast den lena hand, som tillsluter dem och öfver det brustna ögat hvälfver lifvets och kärlekens varma himmel, medan redan döden isat den röda lifskällan under hans venstra vestficka.
Dock, det är ljuft äfven detta; och funnes äfven intet annat i äktenskapet, så är det nog.
Men också på denna fröjd kan lifvet bedraga oss – eller döden, och du kan stå der stum, med den hand stelnad mellan dina, på hvars varma lif du byggde din sista glädje.
Då har du endast minnet af den lycksalighet, du så illa förstått att njuta, och kanske hoppet att dana ett sådant här vekt sinne öppnare för dess gåfvor och fastare vid hvad ödet af dem förnekar» – han tog här den yngre dottern på sitt knä och strök de ljusa lockarne från hennes panna, kysste den och tillade efter en paus:
«Om en sådan liten engel visste, hvilka förhoppningar som fästa sig vid hennes späda hjertas slag, hon skulle heligt lofva sig att alltid blifva ren och god som en engel.
Men det är bättre, att hon icke vet det; ty hon skulle lofva falskt.
I den stund detta ljuft blåa öga med mattad glans sänder sin sista blick öfver hemmet för vexlande löjen och tårar, skall äfven det se tillbaka med ångrande vemod, och endast om det ikring sig skådar saknande blickar och till dröjande afsked sträckta händer, skall ännu en salighetens strimma blänka fram ur dess af sorgsna minnen omtöcknade spegel – ty handen har då strött ut sin svaga sådd för menskligheten, och hjertat har då skördat sin eviga åtrå – kärlek.
Då Lina åter inträdde, brann ännu en mild rörelse på hennes kinder, och hon visade en serdeles håg att vara i jemn verksamhet samt sysslade derföre med hvarjehanda småbestyr kring sin man och sina barn.
Men det skedde utan oro, tyst och varsamt, som skulle hon velat undvika att röja sin närvaro.
På riktningen af mannens blickar, hvilka alltid ånyo uppsökte hennes veka, varma gestalt, kunde det märkas, att han icke varit sen att förstå hvad som lefde och rörde sig i hennes öfverfulla hjerta, och han såg sjelf dervid så lycklig ut, som om han nu först upptäckt, att han länge varit det.
Äfven han blef tyst och fattig på ord, men han tycktes också icke söka dem, ty han hade nog af rikedom.
Först då gästen, som fann att här nu hvarje vittne var öfverflödigt, skulle bege sig bort, sade Magnus med en blick utåt sjön:
«Se der hvad djurgårdsbergen skimra i rödt och fönstren från Waldemars udde blixtra eldgula.
Aftonsolen går skönt ned och bådar en solvarm morgondag.
Sådant fröjdar menniskosinnet, det svaga, som hellre tänker på den kommande dagen och hoppas på den, än det glädes öfver fröjden af den dag, som varit, och öfver nattens skuggor och hvila, uti hvilka dess qvalm och sorger begrafvas.
Och vi veta dock, att morgondagen, såsom denna dag, har sina fröjder, sina sorger.
Hvad vore väl lifvet eljest?
En bildlös målning med hvitt på hvitt, en visa i evigt samma tonart, utan skugga för illusionen, utan upplösande dissonanser, som föra oss in i en ny tonverld!
Hvad fröjd hade vi af att vara visa, dygdiga och lyckliga, om vi icke vore så stora dårar, så ofta ångrat och lidit?
Hvem kunde älska ljuset, om det ej aflöste nattens mörker, och hvem en menniska, utan mensklig svaghet?
– Nej, lefve lifvet! och qvällsolen, och nattens kyliga skuggor, och morgonstrålen, och middagens brand, och molnens sorgdok, och deras strida tårar, och stormen och åskan!
– Himmeln skall åter klarna, och aftonrodnaden glöda, och morgonsolen strålande brinna; tids nog att klaga öfver förgängligheten af hvad lifvet gifvit, då ögat icke ser och örat icke hör – men hur lyckligt! då bär också läppen tystnadens insegel, och hjertats oro är så lugn, att det icke ens har en suck att förtro sin moder, jorden.»
Uti huset umgicks ett ännu ungt, alltid svartkläddt fruntimmer, som nu och då kom på ett besök för halfva dagen, emedan hon bodde på landet en mil från Stockholm.
Ehuru något blekt, var hennes ansigte så skönt tecknadt, hennes stora mörka öga blickade så mystiskt lockande, kanske fordom med modets bländande, nu med vemodets dunkla glans, och hårets glänsande mörker göt sig så rikt kring halsens lena hvithet, att den, som första gången såg henne, ovilkorligen slogs af häpnad, såsom skulle han sett något underbart främmande.
Hon kunde kanske vara ett par och trettio år, att döma af de förbleknade rosorna samt de något eftergifna formerna och hållningen, som icke mer egde ungdomens spänstighet; hvartill ett drag af lidande kring de fulla men blekt färgade läpparne syntes vittna om genomkämpade strider.
Men allt detta lade ett nästan ännu mera retande draperi af själfullhet öfver hennes genuina skönhet.
Hade man hört talas om Märtha, så skulle kanske förvåningen stigit, då man fick veta, att man nu just betraktade samma unga, öfvergifna qvinna.
Ty huru någon man kunnat fly undan för ett sådant qvinnohufvud, då det när som helst stod honom fritt att lätt föra tvenne finger långsåt den herrliga profilen, smekande låta handen glida utför den veka kinden, utför halsens sakta böjning – aj! – djerft begrafva den i de mörka lockarne och med tjusta blickar suga strålarne ur ögats dunkelt lockande djup – huru han kunnat öfverge allt detta, det föreföll en betraktare obegripligt.
Fredrik hade man nu på mer än tre år icke hört det minsta.
Han hade ifrån Göteborg rest öfver till England, men ingen visste hvart, och först mot slutet af första året efter skilsmessan fick man den underrättelse, att han vistats i Hull.
Märtha hade då genast skrifvit honom till, men intet svar hördes af, och det var mer än troligt, att brefvet icke kommit honom tillhanda, emedan en derom anmodad sjöfarande ännu samma höst förgäfves anställt efterspaningar efter hans adress på orten.
Förvåningen och glädjen blef så mycket större, då åter tre år sednare med ett fartyg, tillhörigt Kantzow & Biel, som kom direkte från Kalkutta, en liten låda, adresserad till Märtha, anlände.
Den innehöll åtskilliga superba indiska tyger och dukar, så valda och ordnade, att det tydligen kunde ses hvad som var ämnadt för modren och hvad för dottren, vidare tvenne engelska bankonoter till icke ringa belopp, och, det dyrbaraste! på insidan af omslaget: «Till min älskade dotter Nanna,» stod att läsa: «Jag lefver och ber Gud för er välgång – Fredrik.»
Detta var allt, men dock i Märthas ögon mycket, och glädjetårar besökte åter en gång hennes bleknande kinder.
Man såg tydligen, att hon derefter lefde i tysta drömmar och förhoppningar, och det papper, hvarpå orden stodo, låg alltid närande dem närmast hennes hjerta.
Men åter hade trenne år förgått, utan att någon förändring skett, och då man på det andra hörde, att choleran åter grasserat i Bengalen, och då ännu denna sommar ingen ny underrättelse anlände, då vande hon sig småningom från att hoppas, och man hörde henne en gång yttra till Lina: «att bårtäcket lagt sig emellan henne och hennes förhoppningar på jorden.»
Dock kan man anse för säkert, att den, som bragte henne visshet, att nu den sista länken brustit, i hennes ögon saknade all förtjenst om hennes framtids lugn.
Och likväl är det så, att vissheten om en olycka är menniskan gagneligare än ett osäkert hopp, ehuru hon hellre med smärtsam ansträngning fasthåller det sednare, än hon öfverlemnar sig åt den förras tröstande inflytande.
Ty då olyckan en gång är ohjelpligen skedd, tvingas hon att hålla sig till verkligheten och till den ersättning, denna möjligen bjuder.
Men detta fordrar kraft och ansträngning, och det är då vekare och mera retande att vagga sig in i inbildningens och förhoppningarnes drömmar.
Hade Märtha för tre år sedan fått visshet om Fredriks död, så är det nästan troligt, att hon i denna stund icke varit ogift; ty man såg tydligt, att karlarne hade ett rätt godt öga till henne.
Men såsom sakerna nu stodo, var det för dem lika litet möjligt att närma sig, som för henne att lemna rum åt en enda tanke på en ny förbindelse – om ej i drömmen.
Det var en underbart vemodsfull syn, att nu se de båda ungdomsväninnorna en afton sitta i Linas förmak jemte hvarandra och jemföra denna anblick med den, då vi gjorde deras första bekantskap, då de sutto tillsamman i den röda soffan, och den mörklockiga, under det lätta arbetet med kammen, med välbehag såg sin skönt purprade kind i spegelns glas, medan väninnans matt rodnande var nästan liljeblek, i det hon sade:
«menniskan spår, och Gud rår.»
Nu for kammen genom ljusa lockar, och mot det blåa ögat lyste ur spegeln en kind i jemn, skön ljus brand, men den mörklockigas besöktes blott sällan af en matt purpurstrimma, en snabbt försvinnande glans, såsom aftonsolens återsken på snöfälten.
Arma, veka varelser!
Icke nog, att lidandet härjar er själs rosengårdar, äfven edra kinders rosor röfvar det!
Icke nog, att det grumlar ert hjertas lugna spegel, det släcker äfven ert ögas rena glans, och hvarje anblick af dess sköflande framfart väcker nytt lidande! J sitten vid en källas rand, och hvarje fallande tår framlockar en ny, emedan källans spegel visar er det af tårens salta bitterhet fördunklade ögat och dess bleka spår på kinden.
Er tår faller öfver svikna ungdomsförhoppningar, och dess fall undergräfver grunden, hvaröfver nya hoppets stänglar kunde uppskjuta, den ungdomsskönhet, som tjusade och lade förhoppningarnes vida rike för edra fötter.
Och hvem ville säga, att den ena förlusten är ringare än den andra?
Menniskan är utomordentligt rik på förhoppningar, men en af sorgen bleknad kind vinner aldrig ungdomsfägringen åter.
Lina sade:
«Märtha, goda du, i nästa vecka komma vi ut till dig.»
Tack för ditt löfte, som jag hoppas ni nu håller, ehuru det gör mig ledsen, att vår trädgård nu har så litet att bjuda på för barnen.
Och i sommar har jag fått se er så sällan.
«Ja, ser du, då funnos alltid så många förhinder – och nu, sedan den sköna sommaren är slut, ångrar jag, att vi någonsin brydde oss om dem.»
Så gör tyvärr menniskan alltid – sade
Märtha med en sorglig suck –.
Vi låta glädjen fara bara för småaktiga bisaker, äro oförnöjda med hvad vi ega, och begära det omöjliga, all verldens glädje på en gång.
Huru lycklig skulle man icke ofta prisa sig, sedan allt flytt, om man blott egde qvar en liten del af hvad som varit, och hvilket man då aktade för så ringa!
Vi tänka icke på, att sommaren är så skön och kort, förrän han är förbi, och glömma att lifvet löper snabbt och att lyckan är en flyktig gäst, tills vi begråta att hon är försvunnen och att vi försmått hennes skänker.
Ack, med huru litet vore icke jag nu nöjd, jag som fordom var så oförnöjd och ville ega så mycket!
«Söta Märtha, tänk icke ständigt på det förflutna!
Det kan ännu blifva bättre.
– Icke sannt, du flyttar ju in till staden i vinter, för Nannas skolgång?
Du får verkligen icke mer ensam sysselsätta dig med henne, eljest smittas hon af din sorgsenhet.
Du kunde ju taga några rum hos oss i tredje våningen»
Ja, var snäll och gör det för all del! – sade Magnus, som nu just steg in och såsom vanligt kysste Märthas spensliga, serdeles mjuka och lena hand – gör det, så får jag stackare också oftare tillfälle att se in uti ett par mörka ögon, jag som för mina synders skull ännu en vacker dag gapar mig blind på tvenne blåa skalkar.
– Men låt se, det var ju ett skönt perlband! – fortfor han och fingrade på de stora granater, som prydde Märthas hals.
Lina, som visste, att dessa voro Fredriks sista skänk, till en födelsedag, och derföre förenade med sorgliga minnen, skyndade med ett varnande ögonkast till sin man att afbryta honom, sägande:
«Jo, det är vackert, att så der hafva ögon endast för andras vackra ögon och paryr, men icke en enda blick för sin hustru, som just i afton bär en mössa enkom förfärdigad efter herrns i huset smak, ’tätt åtsittande, långt nedgående, med uppviken framkant’, precist efter ordination, så som en viss förtjusande Köpenhamnska bar den»
Söta Lina, du vet ju, huru hög tanke jag har om fruntimmersparyren, och jag har väl någon gång bevisat dig med klara skäl, att en negligé är det förnämsta af alltsamman.
Derföre kommer jag sist till den.
– Man kunde säga, – fortfor han efter en liten paus – att fruntimmersdrägten är af så hög betydelse, emedan den afser att behaga och styra oss jordens herrar och således är ett kraftigt medel i försynens hand att styra verldshändelsernas gång.
Jag förnekar icke dess omätliga vigt i detta hänseende, och det är med glädje jag erkänner, huru stort inflytande på mensklighetens öden den haft, ifrån Evas skira drägt till Helenas mantel, Lucretias tunik, Katarina von Boras dok, madame Maintenons styfkjortel och Kristinas i Spanien snörlif – af hvilka exempel det sistanförda tydligen visar, att den nuvarande getingformade kostymen icke är mindre verksam för verldens bästa än Grekinnans vekt rundade gördeldrägt.
Detta är också ej att undra på, ty sjelfva statsekonomen måste finna den nu brukliga fruntimmers-underbyggnaden förtjusande, icke blott för det myckna tygets skull, som den konsumerar, utan förnämligast för dess lämplighet att skyla ett par vattenhjul, precist såsom ångbåtarnes hjulhus; hvaraf man i en framtid kan hoppas mycket för inrikes kommunikationen.
Någon torde påstå, att det varit dessa damer sjelfva, icke drägten, som gjort sådana storverk, och hvad
Eva beträffar så kan detta verkligen ega sin sanning.
Men i öfrigt tror jag ingen tänkare skall neka, att just rôben varit den verkande orsaken – positivt eller negativt, såsom filosoferne uttrycka sig, d. v. s. jakande eller nekande.
– Nå nå, söta Lina se icke så förtretad ut, derföre att jag blandar in en liten smula djupsinnighet; jag försäkrar, att det för denna gång är bara lefnadsfilosofi.
Men jag lemnar också allt detta; ty det är bara kända och erkända saker.
Det, hvarpå jag för min del sätter största värde, är att denna paryr är så tidsödande både att uttänka, utföra och anpassa.
Ty finge fruntimmerna använda all den tid, som nu åtgår för paryren, att besinna verldenes gång och besörja att den går, det vill säga använda den på vårt underkufvande och styrande, så vore det ute med både jordens och husets herrar.
Ingen af oss skulle då blifvit en Kant och påhittat det kloka rådet, att, ehuru frun bör föra regementet, herrn likväl som en klok minister gör rättast i att försäkra:
«att han pligtskyldigst är beredd fullgöra hvarje befallning, men att t. ex. för ögonblicket inga penningar finnas i skattkammaren, att vissa mer trängande behof först måste afslutas o. s. v., att högstdensamma visserligen kan göra efter behag, blott med den lilla omständighet, att han, högstdensammas minister, alltid har sin insigt till dess tjenst.»
«Å pytt, hvad din Kant säger!
En fru måste också stå på sin kant, och en man vara glad, då han får sin lilla hustrus vilja fram,» inföll Lina, som ofta nog hade hört farbroderns samtal med Magnus och visste, att denne gerna önskade höra ett par ord, för att åter komma i farten.
Ja visst, min söta!
Hvem nekar det?
Men om som sagdt er tid icke upptoges af paryren, så skulle också verldshändelserna stadna i sitt lopp, som ett utlupet ur.
Ty huru i all verlden skulle en mans krafter räcka till att utföra alla de befallningar, som eljest skulle mildt dugga ned öfver hans arma hufvud?
Jag vill dermed icke kasta minsta skugga på befallningarne, men jag tror mig icke påstå mera, än jag kan ansvara för, då jag försäkrar, att detta hufvud inom två veckor skulle vara komplett vridet.
Och den naturliga följden vore, att alla edra kloka befallningar skulle utföras uppåt väggarne galet – ty endast vridna befallningar finna gehör i en vriden hjerna.
– Jag vill väl ej vara så djerft egenkär och påstå, att det ens nu alltid står så rätt till med oss, edra tjenare, och det vore fåfängt att neka det, då så mycket i verlden uppenbarligen tillgår bra tokigt.
Men det är klart, att ert älskvärda kön i sådana fall endast barmhertigt rättar befallningarna efter tillståndet i de lydandes hjernor och således endast inlägger en ny förtjenst genom att nu och då kommendera litet förvändt.
«Hör man bara så oartig!
Är det rim och reson att tala så till tvenne fruntimmer?
Låt oss besluta, kära Märtha, att aldrig mera ge en enda kyss åt så oartiga läppar.»
Ah, så slipadt! att narra
Märtha till en öfverenskommelse, som man sjelf i all hemlighet kan bryta!
– Men jag ville just säga några ord äfven om artigheten.
– Jag stödjer nemligen anförda tankar om försynens visa råd med fruntimmersdrägtens tidsödande beskaffenhet, såsom beräknad för vårt osköna köns ringa förmåga, derpå, att i en annan verld, der vårt manliga hufvud troligen blir redigare, äfven all fruntimmershabit försvinner.
– Nå, se nu icke åter förtretad ut!
Jag dömer ju i saken efter kyrkenglarne – några lefvande har jag aldrig sett utan lifstycke och kjortel.
– Saken är påtagligen sann och utgör det starkaste bevis för min åsigt.
– Men dermed sammanhänger äfven artigheten.