Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När frågan återkommer till Utskit, blir detsamma i tillfälle att jemväl taga i öfvervägande de beslut som blifvit inom de öfriga resp.
Stånden fattade.
För enskild del finnér jag det ganska lätt att åstadkomma en tillfredsställande redaktion af paragrafen, hvadan jag, för vinnande deraf, samt under vidblifvande af mitt yrkande om densammas återremitterande, föreslår uttryckandet al de utaf Hr v. Koch antydda ordalag, hvaremot, beträffande böterna för så beskaffade sabbatsbrott, hvilka i verkligheten störa den allmänna samhällsordningen eller åstadkomma allmän förargelse, jag yrkar, att desamme bestämmas i likhet med det uti K. M:s Nåd.
Propos. föreslagna högre belopp, hvilket jag snarare skulle önska förökadt, än förminskadt.
430 Den 13 Juli.
Jag är till större delen förekommen af Gr.
Mörner oell begärde ordet endast med anledning af Hr Carllieiin-Gyllenskjöl
Is yttrande, att jag skulle hafva gjort ett origtigt citat.
Jag vill derföre nämna, att jag icke påstått att 1734 års lag innehåller den af mig citerade redaktionen, »handtverk och sådant arbete»; jag har blott sagt, att lagkomitéen föreslagit en slik lydelse.
Genom orden »sådant arbete» knöde det åtminstone anses vara förebygdt, att straffbestämmelsen hade afseende på annat än mekaniskt arbete, och deri hade nämnde förslag ett stort företräde framfor det nu förev:de, der redaktionen till och med i så måtto är mera tvetydig än den nuv:de, som lyder: »arbete eller handtverk», då deremot här står »handtverk eller annat arbete.»
Landtm., att i afseende å den lörev:de §:n, hvartill bifall utan förändring ej blifvit af någon ledamot hegardt, hade yrkats dels af H.
Exc. Hr Frih. De Geer bifall med den förändring, att ordet »tjugo» utbyttes emot ordet »femtio»; dels af Hr Olivecrona, med hvilken några ledamöter sig lörenat, att §:n måtte afslås och den motsvarande §:n i K. M:s Propos. antagas; dels ock af Hr
Dalman jemte flere ledamöter, att §:n måtte varda till Utsk:t återremitterad.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till §:n utan förändring, hvartill svarades många nej jemte några ja, sedermera propos. på bifall dertill med den af H.
Exc. Frih. I)e Geer föreslagna förändring, då svaren utföflo med ja och nej i blandning, vidare propos. på afslag å §:n och antagande af den motsvarande §:n i K. M:s Propos., hvartill svarades många nej, blandade med ja, och slutligen propos. på §:ns återremitterade, hvilken propos. besvarades med starka ja blandade med nej; och förklarade Hr Gr. o. Landtm, sig nu hafva funnit ja öfvervägande.
Sedan Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att II. o. Ad. borde afgöra huruvida kontra-proposm vid den nu begärda voteringen skulle innefatta antingen bifall lill §:n utan förändring eller bifall till densamma med den af H.
Exc. Hr Frih. De Geer föreslagna förändring, eller afslag derå och antagande af den motsvarande §:n i K. M:s Propos.; framställde Hr Gr. o.
Landtm, först propos. derå, att bifall till §:n enligt Utsk:ts förslag skulle ingå i kontra-proposm. hvartill svarades flere nej jemte några ja, och sedermera propos. derå, att bifall till §m med den af H.
Exc. Hr Frih. De Geer föreslagna förändring skulle utgöra kontra-proposm vid den blifvande voteringen, då svaren utlöllo med mångå ja jemte några nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Den 13 Juli. 431 Uppsattes och justerades följande voter.s-propos.: »Den som vill, alt 3:dje §:n i 7:de kap. af Lag-Utsk:ts förslag till StralT-lag skall till Ulsk:t återremitteras, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, bifaller R. o. Ad. ifrågav:de §, med förändring af ordet »tjugu» till ordet »femtio»».
Sedermera företogs voteringen, och befunnos vid dess slut rösterna halva utfallit sålunda:
Nej — 13. 4:de §:n. Bifölls.'
Hr Ribbing: !:sta och 2:dra §§:na af förev:de 7:de kap. motsvara de sladganden i lista kap.
Missgernings-balken, som hafva till öfverskrift: »om försmädelse mot Gud»; de 2:ne sednare §§:ne eller 3:dje och 4:de motsvara deremot de sladganden i 3:dje kap.
Missgernings-balken, som hafva till öfverskrift: »om sabbatsbrott».
Det bade derföre i min tanke varit en vinst, om Lag-Utsk:t, sorn i sitt företal så mycket prisat den gamla lagens bestämdhet, icke tagit sig fiire att införa en ny rubrik, ulan bibehåll.t den gamla, så alt rubriken, i stället för att heta »om religionsbrott», hetat »om försmädelse mot Gud och om sabbatsbrott».
Då hade hvar och en. så snart han slagit lipp kapitlet, sett hvarom det handlade, och icke, såsom nu, behöft vara tvehogse derom.
Hamilton är frånvarande och jag känner bans afsigt att i denna fråga yrka en lörändring, vill jag, enär jag delar de åsigter han i sin reservation uttalat, uppläsa nämnda reservation.
Den lyder sålunda: »Att i lagen egna ett särskildt kapitel åt. s. k. förbrytelser emot religionen och emot det Högsta Väsendet, anser jag origtigt och vilseledande.
Menniskans inre beskaffenhet kan aldrig lämpligen göras till föremål för statens straffbestämmelser, hvilka städse måste vara riglade emot yttre, bestämda handlingar.
Alt genom strafflagar omedelbart söka åstadkomma religiositet eller moralisk dygdförträfflighet, torde vara fåfängt.
Menniskor kunna ej bestraffa synder såsom sådana, utan endast brolt.
Den nu nyskapade klassen »religionsbrott» förutsätter likväl en sådan grundsats.
De till kapitlet hänförda förbrytelser kunna ej lämpligen bestraffas i annan händelse, än att genom dem andra samhällsmedlemmars religiösa känsla såras och deras religions - 432 Den 13 Juli. frid brytes.
De äro derföre hänförliga till fridsbrotten och såsom sådana straffbara.
Också inleddes med dem af Lagkomitéen det kapitel, som handlar om fridsbrott (det nuv:de ll:te, af hvilket också flera §§, de 4 första, med de i 7:de kap. införda stå i omedelbart sammanhang.)
Dit har ock jag ansett detta kapis §§ böra återföras, och får såsom skäl derför åberopa följide yttrande af en ledamot i Lagberedningen: »Enär man, såsom tillbörligt är, icke vidare tilltror sig att gå i förväg
Guds egen domsrätt och i egenskap af synd mot det Högsta Väsendet underkasta mensklig straffrätt
Guds smädande samt gäckeri med Guds ord och sakramenten, i följd hvaraf benämningen religionsbrott ej heller bör gifvas åt så beskaffade brott, utan desamma blifva föremål för den borgerliga lagstiftningen endast på den grund att de väcka förargelse hos en hvar, som tror på Gud, och kränka medborgerliga samhället genom religionskänslans sårande och vanhelgande af det dyrbara föremålet för allmän dyrkan; hvadan förbrytelser i denna del rätteligen må benämnas för ett störande af annans religionsfrid, kan jag ej instämma i bildande af tvänne särskilda kapitel, det ena om religionsbrott, det andra om fridsbrott, ntan tillstyrker bibehållande af lagförslagets 12:te kap.»
(Detta innefattar båda). »Skulle åter, i motsats häraf, straffet för de förbrytelser, åt hvilka man vill gifva benämningen religionsbrott, sättas i förhållande till helgden af det höga föremål, som ansåges genom brottet förnärmadt; så vore en straffmätning, som föranledde till jemförelse med straffen för förnärmelser i ord mot personer af Konungahuset och statens embetsmän, efter min tanke, ingalunda emot brottet svarande; och i allt fall skulle jag ej vilja bland brotten emot Högsta Väsendet upptaga idkande af handtverk eller arbete å sön- eller högtidsdag.»
I öfverensstämmelse härmed föreslås vördsamt: att 7:de kap. i lagförslaget borttages, samt de 4 §§:ne, af hvilka det består, flyttas till 11 :te kap;s början, i följd af hvilken förändring ej mindre §§:nas nummer i detta sednare kap., än äfven de följ:de kapms nummer torde derefter rättas».
I denna anhållan ber jag att få förena mig.
Jag vill icke bestrida att de §§, som här äro upptagna i ett särskildt kapitel, skulle kunna försvara sin plats i kap. »om fridsbrott», men jag svarar på den framställda anmärkningen detsamma, som lagkomitéen yttrade i anledning af en likartad anmärkning, eller att »de i en allmän lag förekommande straffbestämmelsernas ordning, allenast icke all ordning blifvit åsidosatt, kan vara temligen likgiltig.»
Emellertid ansåg lagberedningen den af lagkomitéen företagna sammanslagning af kapitlen om fridsbrott och religionsbrott icke vara lämplig, och denna åsigt har vid sedermera skedda granskningar af strafflagsförslaget blifvit vidhållen.
Att nu Den 13 Juli. 433 nu åter företaga en förändring i berörda hänseende, skulle föranleda rubbning i kapitel-följden och påkalla förändringar af en mängd hänvisningar.
Sådana rubbningar medföra mycket arbete, som i detta fall icke synes vara af behofvet påkalladt, och jag anhåller derföre om bifall till Utsk:ts förslag.
I)å redan en återremiss i afseende å detta kap. blifvit beslutad, tror jag att det vore lämpligast, om R. o. Ad., för att förena de skiljaktiga åsigterna, äfven återremitterade denna fråga.
Då, på sätt H.
De Geer yttrat, del kan vara likgiltigt i hvilken ordning ett ärende förekommer, skulle jag visserligen anse det vara af ringa vigt, om den här föreslagna rubriken nu antoges eller ej; men jag har den föreställning, att, om ifrågav:de förseelser flyttas under det kap., som handlar om fridsbrott, den rätta uppfattningen af dessa brotts egentliga natur skall göra sig gällande.
Ur denna synpunkt och emedan jag icke anser s. k. brott emot religionen och det Högsta Väsendet vara föremål för statens straffbestämmelser, hvilka städse måste vara rigtade mot yttre bestämda handlingar, kan jag icke annat än tillstyrka antagande af Gr.
Att nu, sedan riksdagen är så långt fram skriden, antaga det förslag till ändring, som här blifvit gjordt, vore att ytterligare fördröja lagen.
Dessutom skulle begreppet af de stadganden, som förekomma i detta kap., derigenom väsendtligen förändras, och då R. o. Ad. redan godkänt lista §:n, utan att der blifvit något nämndt om »allmän förargelse», kan jag icke anse att R. o. Ad. nu bör biträda den af Hr Dalman och Gr.
Hamilton förfäktade åsigt; utan anhåller jag om Hr Grins o. Landtm:ns propos. på bifall till den af Utsk:t föreslagna uppställning.
Jag har hvarken föreslagit eller åsyftat någon förändring i lydelsen af de §§, som redan blifvit bifallna.
Jag har blott yttrat, att genom en omflyttning af rubriken brottets karakter skulle blifva närmare angifven och domaren sättas bättre i tillfälle att bedöma, huruvida den begångna synden varit af beskaffenhet att väcka allmän förargelse och derigenom underkastad straff.
För öfrigt kan jag icke inse att riksdagen skulle fördröjas, om Gr.
Hamiltons förslag antoges.
I så fall blefve nemi. processen helt enkelt den, att ifrågav:de kap. uteslötes och §§:nas ordningsnummer i kap. »om fridsbrott» förändrades.
Jag har redan yttrat, att det icke är såsom siste värde talaren sagt, ty om rubriken ändras, böra äfven §§:na erhålla en annan redaktion.
H. V. 28 434 Den 13 Jnli.
Det må tyckas, att det ligger föga vigt på den ordning, hvari ett kap. förekommer.
Så är dock icke fallet här, emedan brottet väsendtligen karakteriseras genom den uppställning, man deråt gifver, och derigenom uttryckes den åsigt, att samhället icke skall bestraffa hvarje syndig handling, utan först då skall utöfva sin straffrätt, när handlingen kommer allmän förargelse åstad.
Om de nu afhandlade brotten flyttas till U:te kap , angifves deras egentliga natur, och derigenom vinnes en säkrare lagtillämpning.
Skulle någon vara nog olycklig att i enrum häda Gud, kunde han, om lista §:n i förev:de kap. ordagrannt tillämpades, derför straffas.
Detta skulle åter icke kunna inträffa, om stadgandet subsumeras under kap. »om fridsbrott.»
Någon svårighet att sammanföra dessa båda kap. skulle så mycket mindre kunna uppstå, som de ursprungligen varit ett.
Detta synes äfven, om man genomläser kap. om fridsbrott.
I lista §:n talas om den som gör våldsgerning å honom, som bevistar gudstjenst; 2:dra §:n handlar om störande af gudstjenst; 4:de §:n om störande af griftefrid o. s. v. Under sådant förhållande anhåller jag att R. o.
Ad. ville besluta, att låta rubriken »om religionsbrott» utgå och förflytta de under nämnda rubrik upptagna §§ till ll:te kap., som handlar om fridsbrott.
Visserligen kan det synas den siste värde talaren lämpligt att göra en sådan förändring.
Så har dock hvarken synts Lagberedningen, Högsta Domstolen eller K. M., och jag tror äfven att det skulle stöta den stora allmänheten, om de brott, som hafva afseende å religionen och hvilka i allan tid stått främst i lagboken, nu skulle erhålla en annan uppstälning.
Det var också en pietet af Lagberedningen att återsätta dem på sin gamla plats, och jag tror icke att det kan vara skäl att afvika från denna ordning.
Jag anhåller om R. o. Ad:s öfverseende för det jag ånyo begärt ordet.
Den skenbara anmärkning har blifvit gjord, att det skulle stöta allmänheten, om uppställningen ändrades.
Jag vill dervid erinra, att man vid uppställningen följt dekalogen, hvilken, som bekant, icke är vetenskaplig.
I Lagberedningens förslag hade icke heller religionsbrotten kommit att stå först, utan följa efter förräderi- och majestäts-brotten.
Jag fortfar i min anhållan att 7:de kap. måtte sammanslås med det lt:te. Frih. Armfelt, Magnus:
Utan att vilja inlåta mig i någon undersökniug huruvida det är vetenskapligt rätt att anse dessa brott såsom fridsbrott, vill jag blott erinra, att, då roan i så många andra hänseenden, t. ex. rörande dödsstraffets af - Den 13 Juli. ■435 skaffande såsom absolut straffpåföljd, gått den allmänna meningen till mötes, man gerna kan göra det äfven i detta fall.
Det lär icke kunna betviflas, att det hos pluraliteten af Sveriges innebyggare skulle göra ett obehagligt intryck, om de funno straffet för religionsbrott såsom sådant vara afskaffadt och, betydligt nedsatt, föreskrifvet endast och allenast lör Iridsbrottet.
På grund af detta rent praktiska skäl anhåller jag om bifall till Utsk:ts förslag.
Sedan öfverläggningeri förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att derunder hade yrkats dels att den förev:de rubriken måtte godkännas, dels att densamma skulle återremitteras, och dels att R. o. Ad., med afslag derå, måtte besluta, att 7:de kap. i detta lagförslag skall borttagas samt de fyra §§, af hvilka kap. består, flyttas till ll:te kap:ts början, i följd af hvilken förändring ej mindre §§:nas nummer i detta sednare kap., än äfven de följ:de kap:ns nummer skola derefter rättas.
Härefter framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på rubrikens godkännande, hvartill svarades många ja, blandade med nej, sedermera propos. på återremiss deraf, då svaren utföllo med många nej jemte några ja, och vidare propos. på afslag derå och antagande att ofvanberörde förslag till beslut, hvilken propos. likaledes besvarades med många nej jemte några ja; hvarefter propos. på rubrikens godkännande förnyades samt besvarades med många ja jemte åtskilliga nej; och förklarades ja nu hafva varit öfvervägande.
Sedan votering blifvit begärd samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att R. o. Ad. egde att bestämma, huruvida återremiss af rubriken eller afslag derå och antagande af ofvanomnämnde förslag till beslut skulle innefattas i kontra-proposm vid den blifvande voteringen; framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. derå, att rubrikens återremitterande skulle ingå i kontra-proprom, hvartill svarades flere nej jemte några ja, och sedermera propos. derå, att afslag å rubriken och fattande af det merberörde beslutet skulle i kontra-proposm inrymmas, då svaren utföllo med flera ja jemte några nej; och förklarades ja nu haft öfvervigten.
Uppsattes och justerades följtde voter:s-propos.: »Den som godkänner rubriken till 7:de kap. i Lag-Utsk:ts förslag till Strafflag, röstar Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, afslår R. o. Ad. denna rubrik och beslutar, att 7:de kapitlet borttages samt de fyra §§, af hvilka det består, flyttas 430 Den 13 Juli. till 11 :te kapitlets början, i följd af hvilken förändring ej mindre §§:nas nummer i detta sednare kapitel, än äfven de följ:de kapitlens nummer skola derefter rättas.»
Nej — 10. 8:de kap. lista §:n.
Det nu föredragna 8:de kap. innehåller i ett antal af icke mindre än 30 särskilda §§ en mängd bestämmelser om hvad som skal! såsom förräderi och försök dertill anses.
För min del skulle jag tro, att hela detta långa kapitel lämpligen kunnat sammandragas till några få §§, i synnerhet som brottet varit, och jag hoppas äfven skall i vårt fädernesland blifva mycket sällsynt.
Jag vill emellertid icke nu företaga någon genomgående kritik af kap. i dess helhet, i ändamål att söka visa obehöfligheten af dessa många, från främmande kriminallagar hemtade staganden, för att genom en återremiss söka åstadkomma en förändring i berörda afseende.
Men jag skulle tro, att med hänseende till lista §:n någon liten förändring i ordalagen bör vidtagas, emedan, såsom orden nu lyda, det förefaller mig att en, äfven i bästa afsigt företagen handling, skulle, såsom §:ii nu är redigerad, kunna hänföras under kategorien af förräderi.
Det heter nemi.: »Hvar som, i uppsåt — — — att bryta rikenas förening gör uppror, eller annan gerning, den der innefattar uppsåtets fullbordan».
Dessa ord »annan gerning, den der innefattar uppsåtets fullbordan» äro af den mest omfattande och sväfvande beskaffenhet, så att äfven hvad i redligt uppsåt kan företagas kan gifvas en sådan tydning, att handlingen kan stämplas såsom brott och hemfalla under detta stadgande.
Exempelvis kan anföras, att, om en persom hyste den på skäl grundade öfvertygelse, att föreningen mellan Sverige och Norge icke vore för de begge rikena gagnelig, utan borde för begges verkliga bästa upplösas, och han antingen hälle offentliga sammankomster, der frågan mundtligen diskuterades, eller ock utdelade skrifter i sådan syftning, så skulle han för en sådan handling, företagen i redligaste afsigt, hemfalla under lagens straffbestämmelse i 8:de kap. lista §:n, mista lifvet eller dömas till straffarbete på lifstid, eller, om läran vore ringa, till straffarbete från och med 6 till och med 10 år.
Helt säkert har lagstiftarens mening icke varit att gifva begreppet förräderi ett så vidsträckt omfång, men då redaktion emedlertid är sådan som jag omförinäit, bör det tvetydiga undanrödjas.
Jag anhåller derföre att orden »eller annan gerning, den der innefattar uppsåtets fullbordan», måtte ur §:n utgå.
Den 13 Juli. 437 Gr.
För min del kan jag icke finna att §:ns ordalydelse gifver anledning till en sådan tolkning, som den siste värde talaren förmenat.
Med orden »annan gerning etc.» kan nemi. på detta ställe icke förstås annat, än sådan gerning, som företages utan iakttagande af i lag stadgad ordning.
Ordet är fritt och rättigheten att sammankomma till öfverläggning öfver, snart sagdt, hvilket ärende som helst, är här i Sverige temmeligen obegränsad.
Också kan icke, för att begagna den siste värde talarens eget exempel, ett samtal, som åsyftade föreningens upplösning, hänföres under det i förev:de § stadgade ansvar.
Jag tror således att §:n ganska val kan bibehålla sin nuvarande lydelse.
Då de i början af §:n och 2:dra mom:t förekommande orden »med våldsamma medel» måste hafva till sin motsats orden »annan gerning» (än den som nemi. sker med våld), kan jag icke finna annat än att §:n verkligen kan gifvas den tolkning jag förut uppgifvit.
Så snart någon icke begagnat våld, utan anlitat andra medel, såsom att i tal eller skrift verka lör upplösningen af de begge rikenas förening, har han ock begått »annan gerning», hvilken, enligt denna §, är straffbar såsom förräderi.
Jag vidblifver derföre fortfarande mitt förut gjorda yrkande.
För min del kan jag icke neka att jag hy ser samma betänkligheter som Hr Olivecrona och förenar mig derföre i hans yrkande.
Om ifrågav:de mellanmening har den bety delse, Gr.
Sparre förmodat, synes den mig vara alldeles öfverflödig; skulle den åter kunna tydas så som Hr Olivecrona förmodat, vore den rent af skadlig.
Jag kan således icke finna annat än att den bör utgå, och förenar mig derföre med Hr Olivecrona.
Ehuru jag icke mot denna punkt reser verat mig, anser jag mig skyldig att tillkännagifva, att jag inom Utsk:t förfäktat samma åsigt, som här blifvit af Hr Olivecrona framställd.
Mig synes att §:n innebär stora vådor, hvilka endast genom en varsam tillämpning kunna undanrödjas.
Också blef vid första läsningen §:n ändrad medelst inskjutande af ordet »dylik» mellan »annan» och »gerning»; men vid andra läsningen bibehölls den gamla lydelsen.
Detta visar emellertid att man äfven inom Utsk:t ansett dessa ord tvetydiga, och mig förefaller att de utan skada kunna borttagas.
Om §:n medgåfve en sådan tydning som Hr Olivecrona förmenat, vore det visserligen skäl att ändra 438 Den 13 Juli. den; men så kan icke vara fallet, ty det heter »annan gerning, den der innelattar uppsåtets fullbordan eller försök dertill.»
Om jag stiger upp och talar i ett ämne samt ifrågasätter att det eller det skall blifva nyttigt, kan jag väl icke sägas hafva gjort en gerning, som innefattar uppsåtets fullbordan.
Detta var orsaken hvarför ordet »dylik», såsom öfverflödigt, uteslöts.
Jag tror icke att någon i tal om lämpligheten af en sak kan anses hafva begått en fullbordad gerning, och jag tror att §:n innebär all trygghet mot de vådor, som blifvit antydda.
Hr Frih. De Geer:
För så vidt den ifrågasatta ändringen är föranledd af en farhåga, att de i mom:t 2 förekommande orden »bryta rikenas förening» skulle komma att tydas allt för vidsträckt, får jag först lemna den upplysning, att dessa ord äro alldeles desainma som de, hvilka förekomma i Norska lagen.
Under öfverläggningen i ämnet ansåg man att uti ordet »bryta» läge en tillräcklig antydan, alt här icke kunde vara fråga om att på lagligt sätt ifrågasätta föreningens upplösning, utan att en dylik gerning först då hemfölle under ansvarsbestämmelsen, om den företoges på ett våldsamt eller djerft olagligt sätt.
Tvenne ledamöter af Högsta
Domstolen anförde ock sina betänkligheter, och föreslogo en annan lydelse, emedan de befarade att §:n eljest skulle kunna tolkas allt för vidsträckt, men denna deras anmärkning biträddes icke af Högsta
Domstolens öfriga ledamöter, och för min del tror icke heller jag att det kan innebära någon våda, om man bifaller §:n, sådan den lyder i Utsk:ts förslag.
Det förslag, som af de tvenne Högsta
Domstolens ledamöter framställdes, gick derpå ut, att orden »med våldsamma medel» skulle framflyttas, så att §:n, i stället att lyda: »hvar som, i uppsåt att bryta rikenas förening, eller med våldsamma medel upphäfva eller ändra den emellan rikena stadgade föreningsform, eller någon af deras grundlagar, — — gör uppror» etc., skulle komma att lyda: »hvar som, i uppsåt — — att med våldsamma medel antingen bryta rikenas förening eller ock upphäfva eller ändra den emellan rikena stadgade föreningsform, eller någon af deras grundlagar, r gör uppror» etc.
Mellan dessa båda förslag är en icke ringa olikhet, och allt missförstånd vore genom antagande af de tvenne ledamöternas förslag undanröjdt.
För öfrigt tror jag att det vore tillräckligt, om raan läte orden »gör uppror» qvarstå och, på sätt Hr Olivecrona föreslagit, ur §:n uteslöte orden »annan gerning.» Gr.
Det är en stor skillnad mellan ett försök i allmänhet och ett försök till brottets fullbordan.
Och då på detta ställe omnämnes försök till brottets fullbordan, kan straffbestämmelsen icke hänföras till ett förslag om föreningens upphäfvande, ty ett förslag innefattar icke elt fullbordadt brott, Den 13 Juli. 439 utan är endast en förberedelse dertill.
Härtill kommer att, såsom H.
Hr Frih. De Geer redan sagt, uti uttrycket »bryta» finnes tillräcklig antydan att handlingen först då blifver straffbar, om den företages på olagligt sätt.
Inom Utsk:t gjordes åtskilliga försök att åstadkomma en lyckligare redaktion, och man hade t. o. m. en gång förenat sig om en annan lydelse, men vid närmare besinnande fann man att det var långt ifrån en förbättring, och jag befarar att hvarje nytt försök icke skulle aflöpa bättre.
Då jag förenade mig med Hr Olivecrona, gaf jag icke akt på den omständighet, att orden »annan gerning» etc. kunna hafva vidsträcktare tillämpning än blott på morn:t 2.
Detta är ett ytterligare bevis på faran af att under diskussionens lopp i en riksförsamling på fri hand omredigera författningar.
Om nemi. de ifrågav:de orden borttoges, inträffade det förhållande, att icke något ansvar funnes stadgadt för den, som, i uppsåt att Konungen lif eller frihet beröfva, gör gerning, den der innefattar uppsåtets fullbordan.