Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han handlade som under ett hypnotiskt inflytande, halft omedvetet, det var, som om det var någon annan och ej han, som talade, men han gjorde, hvad som skulle göras, bestämde hvad som skulle bestämmas, med den ständiga underströmmen, som dref honom: det måste göras, det måste göras, det är alldeles nödvändigt — och jag får göra det — det finns ingen annan!
Och allt gick så fort, måste gå så fort, att Lindner ej hade tid att besinna sig, innan Edith redan var nedbäddad i den protestantiska kyrkogården och han ensam återvände till villan.
Han satte sig på verandan, som vette åt trädgården och försökte sansa sig, göra upp planer; han skulle väl resa hem nu, han kunde inte stanna här nere ensam, när han ändå inte var i stånd att arbeta.
Kunde han bara arbeta, skulle han någonsin kunna det?
Hvem brydde sig nu om honom?
Som en blytyngd lade sig för första gången sorgen öfver hans hjärta, sorgen öfver att vara ensam.
Postbäraren knackade på dörren.
Han medförde en biljett från monsieur de Bex, som sade sig först nu fått reda på den stora förlust hans svenska kollega lidit.
Själf ansåg han det ej vara risken värdt att besöka honom, men han hade ett förslag att göra.
Ville ej
Lindner komma till honom för några veckor, åtminstone några dagar, tills han kunde tänka på hemresan.
Han hade ett rum till sina vänners disposition, och han ansåg
Lindner som en vän, de hade gemensamma bekanta, gemensamma intressen och kände sympati för hvarandra.
Dessutom, han skulle känna sig lycklig, om han kunde bevisa Lindner en tjänst.
Lindner kände sig djupt tacksam och rörd, skref ett par ord till svar och flyttade redan samma dag till professorn.
Denne lät honom vara i fullständigt lugn, störde honom ej, när han drog sig undan till sitt rum eller till trädgården, erbjöd sig ej att följa honom på hans långa vandringar, sade endast: »monsieur
Lindner, ni vet att ni är välkommen, när ni gör mig glädjen titta in i mitt arbetsrum!»
Det dröjde ej häller många dagar, innan Lindner knackade på dess dörr och erbjöd sig som amanuens.
Han kunde ej vara sysslolös längre, han dugde väl åtminstone att göra anteckningar och utdrag, om han ej var mäktig annat arbete.
Monsieur de Bex lät honom hållas och märkte med glädje, hur intresserad hans gäst blef.
De Mazarinska papperen innehöllo mycket, som Lindner kunde bearbeta och använda för sitt värk.
Snart började han göra utdrag och anteckningar för egen räkning och blef så ifrig, att hans värd protesterade.
Lindner var ju förbjuden att arbeta, inte gick det an.
Jo visst, han kände sig mindre nedstämd, när han fick pennan i hand, han behöfde inte hvila utan förströelse, och hvilken förströelse fanns väl större än arbetet — ett arbete som intresserade.
Och så sutto dessa båda, den gamle fransmannen med de svarta, klara ögonen och den blonde svensken, med den svårmodiga, drömmande, litet osäkra blicken under glasögonen, timtals bredvid hvarandra i det ljusa, stora rummet med sina bokhyllor och manuskriptlådor kring väggarne, sin prägel af hemtrefnad, under det genom de stora öppna fönsterna den blandade ljumma doft af rosor, heliotrop och orange, som är så egendomlig för rivieran, trängde in med fläkten från hafvet.
Lindner arbetade snart lika mycket som professorn, de jämförde sin uppfattning, sina källor, utbytte åsikter.
Det var ej fråga om kritik, endast om förstående och uppmuntran.
Professorn påstod, att han icke brydde sig det minsta om kritik, »den hvarken förstämmer eller uppmuntrar mig, men allt sådant är ju individuelt», tilladel han.
Javisst, sade Lindner.
— Förresten skall man aldrig fråga någon till råds och aldrig följa de råd man får, man skrifver efter sin egen öfvertygelse och för eget samvete, inte för andras, voilá tout!
Voilá tout!
Det var också en filosofi, sa god som någon annan.
Lindner tänkte därpå, när han senare på aftonen begaf sig ut till kyrkogården.
Han tänkte på henne med en blandad känsla af tacksamhet för hvad hon velat vara för honom, för hvad hon försökt vara, och vemodig bitterhet öfver hur grymt hon misslyckats, hur ofta hon värkat hämmande och nedslagit hans mod.
Han blygdes öfver att här på hennes graf, jämte denna känsla af beklagande öfver att hon dött så ung, öfver att lifvet var fullt af missräkningar och misstag, af sorg och död, äfven erfara en annan känsla, en känsla af befrielse, han ville ej erkänna det, ens för sig själf, men det var så.
I den Lindnerska umgängeskretsen hade underrättelsen om Ediths död väckt häpnad och deltagande och utgjorde ämne för samtal och kommentarier.
Man upptäckte, som vanligt vid dylika tillfällen, »att världen var bra besynnerlig, hon, unga människan, som var så oumbärlig, skulle gå bort och han, som ej kunde reda sig utan henne, skulle öfverlefva henne!»...
Somliga tyckte, att det allra lyckligaste vore, om också
Lindner finge dö, under det andra bara funderade på, hur han skulle taga sig hem ensam!
Och det dröjde länge med hemkomsten.
Edith hade varit död i fulla fyra månader, innan han kom.
Vännerna, som väntade honom nere vid stationen, funno honom mycket förändrad.
Han hade blifvit solbränd och såg frisk ut, skaffade själf reda på sitt bagage, var ej alls distrait, utan ställde med allt som en vanlig människa.
Då ett par af hans bekanta följande morgon kommo upp till honom, satt han vid skrifbordet och ordnade sina afskrifter.
När de uttryckte sin förvåning öfver att han kunnat arbeta så mycket — efter — — sedan — — , svarade han:
— Jag har aldrig i hela mitt lif arbetat som de sista två månaderna, och han tillade liksom urskuldande: det är en ofantlig förströelse — efter — ett sådant slag.
Det var allt han nämde om sin förlust, undantagandes att han, när en af vännerna proponerade att en bekant student kunde hjälpa honom med korrektur, svarade litet nervöst och hastigt:
— Nej, jag skall ingen ha, jag skall hjälpa mig själf; det får väl gå för mig som för andra.
Ediths väninnor kände sig sårade å den aflidnas vägnar öfver att Lindner ej var så tillintetgjord som de väntat.
Det låg liksom något sårande för »kårandan», däri. »Naturligtvis, sådana voro männen, det var tacken för hennes storartade uppoffring, för allt hvad hon gjort för honom, han hade minsann inte svårt att finna sig.
Om han hade dött, hur skulle inte hon ha ’sörjt’, och hvad hade han varit för henne mot hvad hon varit för honom!»
För öfrigt var
Lindner alls icke bortkommen.
Han talade med rektorn om sonen, visade sig följa med, hvad som försiggick i skolan lika bra som de andra fäderna, och han fäste själf läkarens uppmärksamhet på, att lilla Elise såg klen ut, kanske salta bad skulle göra henne godt?
Kort sagdt, han var sig icke lik sedan hustruns död, och det märkvärdigaste af allt var, att han i sällskapslifvet var långt mindre bortkommen, än han förut varit, glömde stundtals sin blyghet, gaf icke längre intryck af att vara förläst och distrait.
Två år efter Ediths död utkom:
Christina, en kulturhistorisk studie
»Ett epokgörande värk, skref Christian Falk i sin recension öfver boken, ett värk, som, ensamt för sig, vore tillräckligt att inskrifva Emil Lindners namn bland Sveriges främste forskare på det historiska området.
Vi måste beundra skriftställarens energi vid samlandet af det vidlyftiga, delvis nya material, han lyckats förskaffa sig, den stora urskilnad han visat vid dess sofrande och användande, formens originalitet och stilens klarhet och enkelhet.
Med glädje höra vi, att Lindner sysslar med arkivforskningar för ett nytt värk, hvilkets betydelse, efter hvad vi sport, säkerligen ej kommer att bli ringare än det vi härofvan anmält.»
Det var icke ett enstaka omdöme, alla fackmän voro eniga om att berömma och erkänna.
En af dem skref:
Lindner har infriat de stora löften han gifvit!
Fru Hult, en af Ediths intimaste väninnor, råkade Emil strax sedan boken var utkommen och lyckönskade honom till den stora framgång den rönt.
— Nu skulle stackars Edith ha lefvat, sade hon.
Jag har inte haft henne ur mina tankar de här sista dagarne!
Tänker ni inte också på henne jämt och ständigt?
Han svarade med ett par lämpliga fraser, men inom sig tänkte han:
Hade Edith lefvat, hade troligen den boken aldrig kommit ut!
DET FÖLL EN STJÄRNA.
Aftonen var så härlig med sin mörkblå, molnfria himmel och sina strålande stjärnor, som tindrade liksom sutto de lösa på fästet, att de båda ovilkorligen hade upphört att tala.
Deras sällskap gick framför dem på den smala strandvägen och konverserade ifrigt.
Fru Stråles röst ljöd öfver de andras; hon talade om de vackra dagar, som ändtligen följt på den rägniga sommaren.
— En sådan vacker afton ha vi icke haft, sedan vi i början af Juni flyttade hit ut till västkusten.
Hur var det nere i södern, doktor Nerman?
— Härligt, inte en droppe rägn på flere veckor.
I slutet af Juni hade jag det gudomligaste månsken på Canale Grande, och var ute och vaggade i gondol natt efter natt.
Hvad ett sådant här nordiskt haf ändå är kallt och hårdt och olikt lagunerna och Adriaterhafvet.
Jag var en förmiddag på Lido ...
Ljudet dog bort, då de samtalande veko om den framskjutande klippväggen.
Lennart Hoffman stannade.
— Vill ni inte sätta er här ett ögonblick, fröken Signe?
— Jo, gärna, men hvar?
Jag ser inte någon bänk.
— Här, alldeles under hällen, ge mig er hand, så där.
Hon satte sig och gjorde plats åt honom bredvid sig.
— Ni fryser väl inte? frågade han.
— Nej, vi sitta ju i lä under klippan; det är precis som en dekoration ur »Den bergtagna», fast det är betydligt mörkare.
Och för resten är jag vinterklädd — hvad säger ni om den här?
Och hon svepte den långa boan flera hvarf kring halsen och drog kappan tätare omkring sig.
De voro åter alldeles tysta, där de sutto bredvid hvarandra och blickade ut öfver hafvet.
— Hvad tänker ni på, fröken Signe?
— Har ni inte allt, ni kan önska?
— Det trodde jag åtminstone.
— Å, Herre Gud, hvem har väl det!
Till och med ni har bestämdt något att önska, om ni tänker efter.
Ville hon ge honom ett tillfälle?
Han trodde det en sekund, men så märkte han, hur frånvarande hennes blick var, hur den alltjämt sväfvade bort mot horisonten.
— Ska’ vi inte tala om för hvarandra, hvad vi önska, fröken Signe, så att vi hinna formulera våra önskningar, innan stjärnan faller.
Om man inte passar på, är det kanske för sent.
— Det behöfver jag inte göra; jag tänker inte på något annat natt och dag, och kanske det inte slår in, om man talar om det, och mitt måste slå in, fast det låter så otroligt ...
Hon sträckte ut båda armarne, som om hon velat famna någon.
— Jag vet inte, hvad jag skall svara på den saken; jag har aldrig önskat något så intensivt, så varmt, som det jag önskar nu, sade han med låg röst.
Hittills har min goda vilja hjälpt mig fram till det jag eftersträfvat, men i den här saken måste jag lita på blida stjärnor.
— Ja, det är samma förhållande med mig, fast jag tror på viljan, å ni vet inte, hur jag kan vilja!
Hennes ögon blixtrade till under den röda sjömanshufvan, hon knöt sin lilla barnhand hårdt och det kom ett energiskt drag kring läpparne.
Han, med sina skarpa ögon, såg henne tydligt i den matta belysningen; själf satt han i skuggan, tillbakalutad mot klippan med båda armarne under nacken.
— Nå?
— Ja, ni har nog anat, hvad det är; det har jag märkt, när vi talats vid den här tiden.
Det är — det är så besynnerligt att börja — det låter så dumt —
— Å nej — vi kanske ...
Han lutade sig ifrigt fram.
— Nå ja — ni vet ju, att jag sjunger.
Det kom så oväntadt, så hastigt, var så helt annat än det han tänkte på, att han ryckte till.
Nej, sitt stilla, jag vill inte höra några artigheter, det kan ni väl förstå, då började jag väl inte på det här viset; jag vet dessutom, att ni tycker om min röst, sådant käns i luften.
Nej, det är något mycket viktigare.
Vet ni, hvarför jag så ofta bedt, er komma in och höra mig sjunga?
Jo, därför att jag tror på ert omdöme; ni är en riktig musikmänniska, inte en musiker af yrket, gudskelof, det skulle inte duga, bara göra mig rädd, utan ni känner för musik ungefär detsamma, som fromma människor känna för religion, och så har ni hört så mycket, de bästa, de förnämsta.
Tänker ni på något annat, herr Hoffman, eller hör ni på hvad jag säger?
— Nå, därför har jag sjungit för er som för ingen annan; jag har aldrig tänkt: där sitter en person, som kritiserar, som bedömer, hur jag tar den eller den tonen — jag har bara känt: han förstår mig, därför kan jag ge hvad jag har att ge.
Har det inte varit som ett osynligt band mellan oss, som ingen märkt eller anat utom vi själfva?
— Signe!
Hon hörde ej hans utrop, lade ej märke till tonfallet i hans röst, hon tänkte blott på hvad hon ville säga.
— Ja, ibland glömde jag totalt bort, att ni var inne i rummet!
Det var precis, som om jag var ensam, som om jag bara sjöng för mig själf, och därför kan ni bedöma det bättre än någon, bättre än min lärare — säg mig uppriktigt: tror ni det kan bli något af mig?
Hon vände sig plötsligen om med en djup suck, som om en tung sten lyfts från hennes hjärta, och såg på honom.
Med en häftig, nervös rörelse snodde hon boan kring handen och armen.
Han fick behärska sig för att ej taga denna lilla rastlösa hand och föra den till sina läppar, lägga den mjuka armen kring sin hals.
— Tror ni jag skall kunna bli konstnärinna, en värklig, en stor, inte en dilettant, ett oting, en sällskapstalang, utan en konstnär?
Jag vill arbeta, jag har energi, jag tycker jag skulle vara i stånd att bryta ner klippväggen här, om den stode i vägen.
— Ni har många förutsättningar, en sällsynt härlig röst, ni är ung, begåfvad —
— Ja, inte sant!
Och jag har ingen annan tanke i världen, ingen annan önskan.
Om en stjärna skulle falla, under det vi sitta här och vänta, skulle min önskan komma lika blixtsnabbt: få fara ut i vinter, stanna ute fyra, fem år, arbeta mycket, natt och dag, och så — debutera som Julia och göra lycka.
— Bli applåderad, inropad, blomsterhöljd, menar ni?
— Ja, det också.
Men framför allt själf vara nöjd, åtminstone inte missnöjd.
Och få erkännande af någon, jag satte värde på — till exempel min lärare och er.
Ni skulle sitta på parkett under min debut, blek och med slutna ögon som ni sitter, när ni riktigt är gripen, och dagen efter skulle ni komma upp till mig och säga:
»en sådan Julia har jag aldrig hört», eller också behöfde ni ingenting säga, bara se på mig, som ni gör ibland, när ni tycker om det jag sjungit — då förstår jag er fullkomligt ...
Det ryckte smärtsamt kring hans läppar, under det hon talade.
Han måste säga något för att få visshet; det kunde ju hända, att han missförstått henne som hon missförstått honom.
Det kom långsamt, med en röst, han försökte göra lugn:
— Och ni tänkte inte att önska er något annat, till exempel någon som älskade er öfver allt annat i världen — för hvilken ni skulle vara allt — som ni älskade tillbaka, ett hem, där ni skulle sjunga edra sköna sånger — som ni skulle lyckliggöra —
— Nej visst inte, det ligger inte för mig, det är något jag aldrig tänkt på, som aldrig faller mig in; jag har i hela mitt lif aldrig haft det minsta lilla tycke, och jag är aderton år.
— Men om ni märkte, att någon älskade er ...
— Det tror jag inte jag skulle märka, om han inte sade det rent ut, och en sådan egenkär narr skulle väl ingen vara, att han inte genast förstod, att jag inte tänkte på honom, bara på det andra.
Det är inte svårt att komma underfund med, det visar jag så tydligt.
Kapellmästaren sade ju härom dagen, att en sångerska aldrig borde gifta sig, och ni höll ju med; jag tycker för resten inte om någon, så det är något, jag inte behöfver tänka på, och nog skall akta mig för att önska.
Däremot — å, å, där borta, ser ni!
Hon hade rest sig upp i ifvern.
Såg ni, såg ni?
— Det var en stjärna, som föll.
— Ja, och jag hann — i detsamma, innan den slocknade.
Önskade ni?
— Å, hvarför inte, det hade bestämdt slagit in; ni skulle bara passat på.
— Nej, fröken Signe, det hade ändå inte slagit in.
Tala om!
— Det var ingenting, som intresserar er.
Men är det inte något annat dumt skrock, man har om en fallande stjärna — jag har bestämdt hört ...
— Jo, men det är så sorgligt, att det behöfver man inte tänka på.
Man säger, att när en stjärna faller, så dör någon.
— Ja, nu kommer jag i håg.
För en faller stjärnan för att sia om glans och ära — och för en annan — dör något.
Det är logiskt som lifvet själft.
Men känner ni inte, att det börjar bli kallt; det friskar upp, vi få storm till natten.
Ni måste vara rädd om er sköna röst, fröken Julia.
Det är en viktig betingelse för att stjärnan skall bli sannspådd.
Kom, låt oss gå!
— Ja, ni har rätt, här är kallt, jag kunde förkyla mig.
Ni är alltid så förståndig, herr Hoffman!
— Nej, tyvärr, det är jag inte, men det är ju alltid något, jag kan önska, när jag härnäst ser en stjärna falla.
HENNES KOSACK.
Tora Häger följde doktorn ur sjukrummet.
— Det är det samma, bästa fru Häger, det rent kroppsliga tillståndet är ej sämre, er far kan lefva i många år.
— Kan han aldrig bli bättre?
— Och han kan lefva många år som nu, utan intresse annat än för mat och dryck, till hälften förlamad och ur stånd att få fram annat än oartikulerade ljud.
— Ja det är ett hårdt öde.
En lång paus.
— Hur skola vi ställa det för honom?
Jag har svårt att vara längre hemifrån.
Jag längtar mycket efter min man och min lille gosse.
Vi ha alltjämt väntat på någon förändring till det bättre — eller sämre.
Det senare ordet kom fram efter något dröjsmål.
— Nej, det står som sagdt på samma punkt.
Naturligtvis vore det bäst, om fru
Häger kunde taga lagmannen med sig.
— Ja visst.
— Jag skall skrifva till min man i dag.
Om han kan komma ifrån, hämtar han oss nog.
Det är ju ingen lång resa, litet öfver sju timmar.
Han hade kommit till Stockholm för länge sedan, om jag inte bedt honom låta bli.
Jag är orolig att lämna lille Einar uteslutande i jungfrurnas vård, men det blir väl svårt att reda sig ensam med pappa under resan.
— Det får ingenting här i världen vara, käre doktor, fast mycket kan vara svårt.
— Ja, men ni ska’ inte bry er om att försöka, ni är öfveransträngd redan nu.
Adjö, jag kommer igen i morgon.
Doktorn stängde dörren.
Från rummet näst intill hördes fadrens lallande »babababa», det enda ljud han kunde framstamma, de enda ljud hon hört från hans läppar dessa långa veckor.
Rummet, i hvilket hon befann sig, var stort och trefligt och mycket ljust med sina hvita gardiner utan skymmande draperier.
Det hade varit hennes mors arbetsrum och allt var i samma skick som under hennes lifstid.
Soffa och stolar samt några andra klumpiga mahognymöbler, voro uppradade kring väggarna, så litet modernt som möjligt.
Vid ena fönstret stod ett gammalmodigt sybord med underrede i form af en lyra och en rand af trämosaik längs den ovala skifvan.
På kortväggen öfver en liten spinkig fruntimmerssekretär ined hvälfd klaff, hängde två porträtt i olja af föräldrarne som unga, modren i hvit bruddrägt med håret slätkammadt öfver öronen, fadren ståtlig och vacker med den något stela och förnäma hållningen och den stränga blicken i de mörkblå ögonen.
Sådan hade han sett ut länge, sådan mindes hon honom från sin barndom; han hade varit en man af gamla skolan, och Tora och hennes syskon hade blifvit strängt uppfostrade.
Modren var ett mönster af petig ordning och barnen växte upp i hälsosam fruktan och bäfvan.
Under föräldrarnes porträtt voro grupperade några daguerrotypier, hvilkas bilder man hade svårt att fånga, om man ej tog ner dem från väggen och vände dem på ett särskildt sätt mot ljuset, då i synnerhet guldbroscher och örhängen befunnos mycket naturligt återgifna, drag och uttryck deremot mera sväfvande.
Den största af daguerrotypierna föreställde Tora och Marie-Louise hand i hand och bror Erik, en knubbig pilt i svart sammetskolt, uppkrupen på ett bord.
Marie-Louise var gift i Paris, Erik sjökapten.
Således endast hon, som kunde ta hand om fadren.
Nederst hängde den stora fotografien af henne själf, hennes man och barn, som hon tagit till modrens sextioåriga födelsedag.
Hon ordnade litet på murgrönsrankan, som slingrade sig kring alla porträtterna och hvars blåhvita, ostindiska kruka var placerad på en svart träkonsol högt uppe vid fönstret.
Hon hade egentligen gått till sekretären för att taga fram ett pappersark, men hade stannat framför »bildergalleriet» och fördjupat sig i tankar på hur förändradt barndomshemmet blifvit, och i längtan efter sitt eget älskade hem.
Hon tog bläck och penna och flyttade öfver till det stora runda bordet, från hvilkets ena hörn hon försiktigt vek upp täcket.
Hon tänkte skrifva där, ty hon hade tillräckligt af sina barndomskänslor kvar, för att det ens skulle falla henne in att slå sig ner vid »mammas skrifbord».
Hon tog pennan och doppade den i det lilla resbläckhornet.
Gamla Stina kom ut från lagmannens sängkammare.
— Det är aktuarien, det hör jag på ringningen, sade hon, i det hon gick genom rummet.
Ja, det var farbror, hon fick uppskjuta skrifningen tills han gått.
Det dröjde länge med afpälsningen därute i tamburen.
Tora steg upp och gick emot farbror Magnus.
— God dag, lilla du, hur är det med far?
— Likadant, farbror, doktorn säger, att det kan fortfara på det här viset i många, många år.
Farbrodren var vacker som fadren, men med ett mera välvilligt uttryck i ansiktet och ett godmodigt sarkastiskt drag kring munnen.
Han var ungkarl och hade under många år varit anställd vid statistiska byrån, en plats, från hvilken han nyligen tagit afsked.
Han hade alldeles gått upp i sina siffror och tabeller.
Ej så till förståendes, att de gjort honom till en torr räknekarl.
Tvärtom, de ingrepo på ett särskildt sätt i hans lif.
Han byggde allt på statistisk grundval och var, som han själf uttryckte sig, en »statistisk filosof».
Det var något personligt, originellt i denna filosofi, som kom till syne vid många tillfällen.
— Jaså, stackars Janne! sade aktuarien, i det han satte sig bredvid Tora i den röda soffan.
Jag kan inte i dag säga dig, hur många dylika fall gå till förbättring och hur många sluta annorlunda, men jag skall skaffa mig uppgifter.
— Vet farbror, det tycker jag gör precis detsamma.
Hvad hjälper det mig, om trettio procent bli återstälda och pappa inte blir det.
För öfrigt kan det inte vara så mycket som trettio procent, jag skall ta reda på det i morgon dag.
— Jag tänker alltid på en liten historia, jag läst eller hört, när farbror tröstar sig och andra med sannolikhetsberäkningar och siffror.
Krimkriget telegraferade en rysk befälhafvare hem, att i en skärmytsling allt gått lyckligt och väl, endast en kosack hade stupat.
Detta anfördes till tröst för en hustru, hvars man varit med i drabbningen: »Tänk dig, Sonja, endast en har stupat, en enda kosack!» »Hvad frågar jag efter det, om det är min kosack», svarade hon.
— Äkta fruntimmersresonnement!
Att det skall vara så svårt för kvinfolk att se något i stort.
Hela historien krymper för dem ihop till slagord och anekdoter; det vore väl bättre, om de öfvade sitt minne på något ordentligt.
— Ja, hvarför inte!
Om fruntimmer kunde litet mer aritmetik, vore det allt bättre ordnadt i deras hufvuden, och studerade de statistik, vore de bestämdt mycket mindre hysteriska.
Ja, du är nu inte bland de bråkigaste, du är värkligen rådig och tilltagsen, men du är inte logisk!
— Tycker värkligen farbror, att lifvet är så ofantligt logiskt och att siffror förklara allt, så snart de inrangeras i tabeller?
— Det vill jag inte absolut påstå, men det är i alla fall det enda solida, man har att hålla sig till.
Och så förstå ni er alls inte på att generalisera — ni se allt så personligt.
— Tyst, jag tyckte pappa rörde på sig därinne.
— Ja, det gör han.
Adjö, då går jag.
— Vill farbror inte gå in och hälsa på honom?
— Nej, det är inte värdt, jag har så svårt att se honom, och jag tror inte, han känner igen mig.
— Babababa, — ljöd det inne från sängkammaren.
Tora kysste farbrodren hastigt på pannan och gick in till fadern.
Några dagar därefter var Tora nere vid stationen för att ta emot sin man.
Hon gick fram och åter på plattformen, otåligt väntande.
Tåget hade bestämdt försenat sig.
Skulle det aldrig komma?
— Precis tre och tio, svarade farbror Magnus, i det han såg på sitt stora kronometerur.
— Det fattas fem minuter.
Längtar du så?
— Ja, jag har längtat mycket, mycket.
Det är i dag fyra veckor, som jag varit här.
— Och du har hållit ut i fyra veckor och är alldeles utom dig öfver att behöfva vänta i fem minuter.
Det där är också ett äkta kvinligt drag.
Tora svarade ej.
Där borta vid tunnelns mynning såg hon röken från lokomotivet, tåget närmade sig, marken gungade — där, där i näst sista kupéfönstret stod Hugo!
Han vinkade till henne.