Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Däremot har jag tillåtit att Jan Lamberg, som sedan 1790 varit på vårt contoir, af Erskine skulle få antagas till biträde åt Mitchell, hvilken fortfarande bestrider Erskine & companis rörelse.
Du vet vidare, att vi ha förbindelse med huset Denison & comp i London.
Gäspar du redan?
Min son, det är ganska tidigt.
– Jag kan ej hejda en gäspning, min far.
Jag hör på.
Jag vet om Denison & comp. i London.
Jag ville just tala härom, det intresserar mig mycket.
– Det är rätt, min son, tala du, tala du!
Säg hvad du tycker!
Det finns intet bättre än att vara intresserad.
Allt annat är lättlärdt, om man blott har intresset.
Det var om Denison & comp, John.
Gunga inte på den stolen, den går i stycken – sir du, sir du.
Nå, John!
– Jo, när du härnäst skrifver till dem, så låt Carnegie begära upplysning om de möjligen känna en Denison, som för ett tiotal år sedan afled i Liverpool.
Han hade en märkvärdig mineralsamling.
Jag har stort intresse af att veta hvar den hamnat.
– Vi afverka skogar i Nerike och Wermland till ett värde af – här ser du siffran.
Per år, John!
Hvad säger du härtill?
– Hvad vill du jag skall säga?
Jag förmodar, att min far anser det fördelaktigt att afverka skogar till den summan, i annat fall skulle han ej göra det.
Men antag, att man läte skogarne växa och ej afverkade ett träd på, låt mig se, ett hundrade och femtio år.
– Det skulle då – det vore en storartad plan.
– Låt mig se ...
– Hugskott och fantasier äro ej affärer.
Jag kan utan papper och penna och utan hufvudbry säga dig, hvad resultat det blir, om du ej på hundrafemtio år afverkar dina skogar.
Du är död, och skogarne äro förstörda – båda delarna för länge sedan.
Låt vara det där.
– Ser du, i Wermland hafva vi följande bruk:
Björkefors, Löfstaholm, Antonström, Ransäter, Gårdsjö, Loviseholm, Annefors, Thorsby, Olsby, Wålfors, Öxnäs, Rådanefors, Kollerud.
I Nerike hafva vi ...
Men John!
Hur skall jag kunna sätta en sofvande man in i affärer?
Du snarkade, John.
Det är inte höfligt mot din gamle far, sir du, sir du.
Jag kom sent hem från Koskulls i går och uppräknandet af namn och siffror gör mig alltid sömnsjuk.
Räkna inte upp alla bruken i Nerike.
Jag har så ungefärligen reda på dem.
Här har jag ett papper att visa min far, som säkerligen skulle intressera honom.
Se på den här vackra arabesken!
Jag såg den på slottet Eremitaget i S:t Petersburg och tecknade af den för Gunnebo.
Den är synnerligen graciös.
– Jag skall se på den efter middagen.
Inte nu.
Jo, den är graciös.
Ser du, min son, jag efterlämnar väl vid min död cirka en million etthundradetusen riksdaler riksgäld, däraf skola din syster och svåger utom sin del i boet erhålla 100,000 riksdaler banco i ett för allt.
Din moder har afsagt sig all rätt och andel i boet emot 4,500 riksdaler banco lifstids pension och begagnandet af Gunnebo egendom på lifstid.
Resten är ditt.
Är du belåten, min son?
– Det är visst många pengar.
Hvad skall jag göra med så många pengar?
– Använda dem väl, min son.
– Hvad menas med att använda pengar väl?
Låta dem förkofras eller gifva ut dem för det, som bereder oss glädje och nöje, och befordrar våra likars väl och lycka och lindrar uslingars nöd?
– Att använda sina pengar väl är att få valuta för dem.
– Hvad är valuta?
– Är det här ett bref från nådig fru grefvinnan?
– Ja, det är ett bref från din syster Christine.
Hon låter hälsa dig.
– Det är alltför nådigt af en sådan förnäm dam.
– Du skall ej säga så.
Vi talade om affärer.
De skulle också intressera dig, som de intresserat mig, ifall du förstode dem.
Du måste låta mig sätta dig in i dem.
Vi hafva allaredan försummat alltför mycken tid, sir du, sir du.
Du är trettio år, och min tid kan vara ute redan i morgon.
Gör mig icke den sorgen att icke vilja.
Viljan är allt här i världen.
Jag skall nog hafva tålamodet, om du blott har viljan.
Hvarför ser du på klockan?
Hur mycket är den?
Det var mycket, då får det vara slut för i dag.
Men vi fortsätta i morgon klockan half tio och sedan alla morgnar klockan half tio.
Man skall förstå allt själf.
– Skrifver min far till Denison & comp. nu?
– Just till dem.
Det gäller en sändning af bräder, som vi ej i tid fått ner till Wenern.
Det är en försummelse af förvaltaren på Löfstaholm.
Du får ej glömma, att jag allvarligen påpekar för dig, att du måste hafva ett noggrant öga på dina förvaltare.
I annat fall kommer du att råka ut för mycket underslef och mycket slarf.
Den här förvaltaren har redan fått sitt respass.
– När du nu skrifver, så var god att med detsamma förhöra dig hos Denison & comp. angående Denison i Liverpool.
Och känna de till honom, så begär upplysningar, hvart hans samlingar tagit vägen.
Jag skulle ha stor lust att komma öfver dem.
– Jag skall inte uppehålla dig längre, John.
Den här dagen har varit förspilld, så får det ej bli med morgondagen.
Det går ej an för en ung man att förspilla en dag, långt mindre för en gammal man.
Man vet ej hur många dagar, som återstå, sir du, sir du.
Gamle John smålog halft sorgset, halt ironiskt, när han tillade:
– Du är en skral lärjunge, John, hvad angår affärer.
Du får dåligt betyg för flit och än sämre för uppförande, sir du, sir du.
Tag det här papperet med dig!
Det är inte respektabelt för John Hall junior att ha denna operascen liggande på sin pulpet.
Hvad skulle David Carnegie tänka, om han finge se den?
När gamle John Hall dog.
Två drängar kommo inkörande med ett stort lass halm från Gunnebo. Halmen breddes utanför det Hallska huset till sådan tjocklek, att ett lass icke förslog, utan ytterligare ett måste efterskickas.
Halmen breddes ut på Östra Hamngatan, längs Sillegatan och ända fram till Torggatan.
Det var ett helt kvarter, hvars gator sålunda täcktes med halm.
Aldrig hade man i Götheborg sett så mycket halm utanför ett hus, där en sjuk låg.
Men det var också rike Hallen, som var dödssjuk, och han hade själf ordinerat, att så skulle det vara och ej annorlunda.
Det vardt stor bestörtning i staden, när halmtäcket breddes ut framför det Hallska huset.
Var gamle herr Hall verkligen så illa däran?
Man hade nog märkt, att han under de senaste månaderna börjat skranta och åldras, men de många, som mött den sirlige gubben på hans sedvanliga morgonpromenad ännu för några dagar sedan, kunde omöjligen få i sitt hufvud, att de då sett honom för sista gången i detta lifvet.
Det talades i staden ej om något annat, än att man bredt halm utanför Hallska huset, och att gamle John låg på sitt yttersta.
Alla skulle ner och se på halmen, och man gick så tyst därpå, att man också ovillkorligen började tala sakta och hviska, som om den sjuke kunnat höra hvad som sades här nere på gatan.
John Hall kunde för den skull godt hafva hört det, ty man sade endast vänliga ord om honom och beklagade hans snara bortgång.
Där gingo directeur Holterman och Patrik Alströmer Östra Hamngatan framåt.
När de trampade på halmen, började de tala om den sjuke.
– Ett sådant hem som hans, både här i staden och på Gunnebo finnes inte.
Han var bland de få på den här orten, som älskade de sköna konsterna och gynnade dem.
Hvem träder i hans ställe? sade Patrik Alströmer.
– Han var en gentleman från topp till tå, det var John Hall, hviskade Martin Holterman tillbaka.
Med honom bortgår mycket af den Götheborgska lustren och glansen.
Han var en af stadens stödjepelare, och när han är stoft, står hans plats tom.
En mängd af bolagets sjömän och arbetare stodo utanför huset och sågo upp mot fönsterna.
– Det är hitåt han ligger, här är halmen som tjockast, sade en.
– Ja, ja, den rike får så här mycket halm, när han håller på att dö, den fattige får nöja sig utan, men jag unnar gamle Hallen allt hvad han får.
Han har varit en god och rättrådig husbonde.
– Han begärde, att man skulle arbeta styft, men han arbetade själf lika flitigt som den yngste bokhållaren, och han knusslade aldrig på styfvern, när han tyckte, att man ärligt förtjänat den.
– Mångfaldiga gånger har jag hört honom säga; Du skall få mera, än du skulle ha, därför att du gjort det bra, sir du.
– Där komma arkiater Engelhardt och doktor Dubb!
Kunde man inte fråga dem, hur gamle herrn har det?
– Det är inte värdt, de ha brådtom, ser du väl, men här ha vi unge Fredrik Damm, honom kan man kanske antasta.
Men Fredrik Damm hvarken hörde eller såg.
– Nej, han har alltför brådtom, det är på vippen att han kommer för sent till contoiret.
Se, hur försiktigt han håller fast i dörren, så att inte järnloden skola höras genom huset, när dörren smäller igen!
Jo, jo, gamle John Hall har varit en god husbonde för alla, och man vet hvad man har, men inte hvad man får.
Unge Fredrik var nu inne på contoiret och förhörde sig, hur natten förlupit.
– Dåligt, svarade David Carnegie buttert.
Med herr Herpel var det ej värdt att tala, han snäste alla, som kommo i vägen för honom.
En tung hjärtebeklämmande tystnad rådde härnere på contoiret.
Intet buller hördes från den halmbetäckta gatan, som annars brukade genljuda af hästtramp och skrammel från bondfolkets kärror och fordon, hvilka hade sin väg här förbi till Stora torget.
När handelsbetjänterna sågo ut genom fönstret, mötte deras blickar människohopen, som alltjämt stod utanför och stirrade upp mot huset.
Hvar gång herr Herpel eller David Carnegie hade något att uträtta på det inre contoiret, sågo bokhållarne också upp från sina böcker och papper.
De tittade ofrivilligt efter det hvita gubbhufvudet och den raka gestalten i sin sirliga gammaldags dräkt, som de voro vana att se därinne, stående vid pulpeten.
Men han fanns där ej mera.
Dagen skred fram, och det hade blifvit afton.
Halmen utanför huset vardt allt mer och mer tilltrampad.
När Fredrik Damm gick ut från contoiret, måste han nästan tränga sig fram genom en tät människoskara.
Någon fattade honom i armen.
– Lefver han ännu?
Det var Niclas Björnberg, som talade.
– Ja, doktorerna tro, att han möjligtvis kan öfverlefva natten, men det är lika troligt, att det kan vara förbi hvilket ögonblick som helst.
Jag talade med unge herr Hall för en stund sedan.
Han såg ut som ett spöke och hade skälfvan i hela kroppen.
– Åja, det blir besvärligt nog för unge John, när gamlingen slutar.
Och nu har han gjort det!
Se, lakanen rullas ned för fönstren i hans kammare.
Nu är det slut med honom.
– John Hall är död, ljöd det som en susning genom folkmassan på gatan, och likt en löpeld spreds underrättelsen kring hela staden.
Halmen, som på morgonen legat så ordentligt utbredd framför huset, var nu hoptofvad, nedtrådd och nedsölad af de många fötter, som under dagens lopp trampat den.
Men den hade gjort sin tjänst, den behöfdes ej mera.
Intet buller, inga ljud, kunde längre oroa den stela och orörliga skepnad, som låg utsträckt i mahognypaulunen, och hvilkens hvita ansikte bestrålades af skenet från vaxljusen i de höga silfverkandelabrarne, som stodo på ömse sidor om hufvudgärden.
Utanför sängkammaren, i lilla kabinettet, satt fru Hall med spetsnäsduken för ögonen.
Hennes dotter stod bredvid henne och talade tröstens ord till söta mor, och i matsalen gick amiral Wachtmeister upp och ner, fram och åter, som ginge han på sitt eget skeppsdäck.
Men inne i sängkammaren, bakom de gula sänggardinerna, hördes djupa, tröstlösa snyftningar.
Det var unge John, som begrät sin far.
ANDRA BOKEN.
Arfvingar.
Enkefru Christina Hall satt i sitt kabinett jämte dottern och mågen.
Alla tre väntade på John.
Fru Christinas blickar sökte spegeln, hon rättade på sitt enkedok och grämde sig öfver att den svarta flanelldräkten missklädde henne.
Men sannerligen, hvilken dräkt hon än burit, kunde numera ingen benämna henne den charmanta fru Hall.
Ansiktshuden var slapp och gulnad och hade många rynkor, ögonen hade mistat sin eld.
Numera utgjorde endast den smärta gestalten och de vackra händerna les beaux restes af svunna behag.
Detta medvetande och känslan af att med mannens död hennes glanstid var all, hade ej gjort fru Christinas stridiga humör älskligare.
Sorgen gaf sig luft i elakt och kinkande lynne, helst när hon rufvade öfver att hon undertecknat det testamente af år åttisju, som hennes man föreläst henne, och hvari hennes och dotterns arfslotter så mycket som möjligt kringskuros till förmån för John.
Men när gamle John Hall sagt: »Mrs Hall, ni bör skrifva under, sir ni, sir ni,» hade hon skrifvit under.
Hall hade haft respekt med sig, och det var ej värdt för någon, ej ens för hans eljes så katiga hustru, att streta emot hans vilja.
Men för unge John hade ingen respekt, minst af alla hans mor, och då John efter faderns död blifvit liksom tokig af sorg, hade fru
Hall tagit tyglarne i sin hand och ställt affärerna och contoirsböckerna under Herpels och Carnegies vård.
Natten efter dödsfallet hade det också spökat i huset, och låsarne till herr Halls skrifbyråer hade därefter varit förvridna till den grad, att de ej kunnat med nycklar uppläsas, och när byråarna brötos upp med våld, fanns ej testamentet.
Det blef till ett sökande genom hela huset efter detta viktiga dokument.
Man beskyllde unge John för att ha förlagt det.
Unge John hade ju för vana att förlägga papper på de besynnerligaste ställen, och han ansåg det själf ej för otroligt, att han haft testamentet i händerna och därpå lagt det undan på en plats, som han ej för tillfället kunde påminna sig.
Nu var han åter nere på contoiret för att spana efter det, och hans moder, syster och svåger sutto i det grå kabinettet och väntade på hans återkomst.
Man hade aftalat med John, att, om han ej i dag fann testamentet, finge man skrida till någon öfverenskommelse för arfsfördelningen, ty detta sakernas obestämda tillstånd var odrägligt för alla parter.
Hall hade dött den andre oktober och i dag var det redan den tjugusjette, och arfvingarne visste ej besked om något.
Hans excellens hade visserligen redan under herr Halls lifstid på sin hustrus arfslott fått sig utbetalda ganska ansenliga summor, men icke desto mindre var han särdeles ifrig att få veta, hvad yttermera skulle blifva honom beskärdt, och enkefru Hall var än mera inquiet, ty hon hade behof af en hel hoper pengar och var dessutom ganska närig.
Wachtmeister stod och trummade en generalmarsch på rutan, medan han väntade.
Hans svärmor satt med korslagda händer i skötet och såg bister ut, under det grefvinnan beskärmade sig öfver John.
– Mycket kan man tro om John, men att han skulle gå och slarfva bort själfvaste testamentet, det öfvergår väl ändå allt.
– Jag vet sannerligen inte, när han skulle kunna ha gjort det, men han skyller sig själf för det, och då kan ju ingen disputera emot, sade excellensen.
– Det papperet har väl fått dela lott med så många andra.
Det var enkefru Hall, som talade.
– Inte för att jag sörjer, om det är weg för alltid, i så fall få vi göra någon slags öfverenskommelse med John, och girig är han inte.
Tvärtemot, det är som om pengarne brände honom i händerna, innan han väl hunnit ge ut dem.
Tiggarne belägra ju formligen huset.
Herr Hall gaf aldrig tiggare vid dörrarna, som John gör.
Men det som är mest oroväckande är denna mani han har att själf vilja ställa med allt och lägga hand vid allt.
Däraf blir dock intet, förrän vi fått vårt säkradt, det skall jag vara man för.
John har platt intet begrepp om pengar och affärer.
– Han sade till mig i går, att söta far skötte allt, och att han tänker göra sammaledes, när arfskiftet väl är öfverståndet.
Det var söta fars önskan, påstod han, sade grefvinnan.
– Replikerade du inte, att det är en himmelsvid difference mellan honom och hans far? frågade hennes mor otåligt.
– Nej, det gjorde jag inte.
Jag byter inte gärna ord med John, han tar inte reson.
Jag tänker som så: när arfskiftet är öfver, så skiljas ju våra vägar.
– Den som kunde säga detsamma! suckade fru Christina.
Nåja, jag har Gunnebo till enkesäte, och det är ju alltid en god distans däremellan och staden.
– Men John har aldrig visat sig vara en dålig son mot söta mor!
– Det påstår jag inte.
Han har i alla fall gjort mig tillräckligt förtret i mina dar.
Han är konstig och besynnerlig, säkerligen den mest besynnerliga människa, som existerar här i världen.
Jag har aldrig förstått mig på honom, lika så litet som någon annan gjort det.
– Salig herr Hall var också besynnerlig, sade Wachtmeister.
– Ja, så visst var han så.
Han var besynnerlig på sitt sätt, men alltid på samma sätt, så honom kunde man begripa sig på och gå ur vägen för.
Från honom har John sin envishet.
Men hvarifrån John fått sina nycker, begriper inte jag.
Excellensen, grefve Claes Wachtmeister och hans hustru, grefvinnan Christine Wachtmeister född Hall, skyndade båda att svara, att det var alldeles omöjligt att utspekulera af hvem John ärft sitt nyckfulla väsen.
– Nu kommer han, utbrast fru Christina.
– Det är allt ganska inquietant, innan man får veta sitt öde, suckade grefvinnan.
Hennes man hörde upp med trumningen.
– För en gång tycks vi ha gjort svåger John orätt.
Han håller ett papper i handen.
Han har funnit testamentet.
– Det har han inte gjort, svarade enkefru Hall i afgörande ton.
När John kom in i rummet, gick han direkt fram till sin mor och kysste henne på hand, hvarpå han vänligt hälsade sin syster och svåger.
Johns ögon voro rödkantade och svullna som efter mycken gråt och nattvak.
Amiralen hade sett rätt.
John höll verkligen ett papper i handen.
Men också fru
Hall hade skäl för sitt påstående, att det ej var testamentet.
Det var i det stället ett tillskrynkladt nummer af tidningen Götheborgs Allehanda.
– Benjamin
Lund har i dag satt in några verser om vår salige döde, sade John.
Jag har tagit dem med för att läsa upp dem för söta mor.
– Kunna vi inte vänta därmed till sedermera? frågade excellensen otåligt.
– Nej, sista versen vill jag läsa upp för söta mor.
Verserna äro välmenande och ganska vackra, när man betänker mitt syskonbarns mindre lyckliga gåfvor för poesien, sade John och läste för sig själf igenom de första tre verserna.
Den sista läste han däremot högt:
»Så hvila från de kval, som mänskans öde skaka,
Uti det sälla lugn, dig himlen gifvit har.
Nu sorgen fräter mig, jag kan ej sällhet smaka,
Då jag har mist en Vän, Beskyddare och Far –»
John strök med rockärmen öfver ögonen och borttorkade de skymmande tårarna.
– Salig herr Hall upplefde en ganska respektabel ålder, tröstade Wachtmeister.
När man dör vid fyllda sextiosju år, bör dödsfallet ju vara väntadt, om ock beklagligt.
– För en son, som innerligt älskar sin far, dör denne alltid för tidigt, svarade John häftigt, hvarpå han i mildare ton tillade:
Jag är emellertid belåten, med att Lunden känner tacksamhetens eld i sitt hjärta för alla de välgärningar, han åtnjutit af min far.
Han skall ej ha skrifvit dessa verser förgäfves, jag skall ej förgäta honom dem.
Amiralen, som stått och trampat oroligt under Johns deklamation, kunde ej längre hålla tillbaka sin nyfikenhet.
– Har svåger funnit testamentet?
Det är på tid, att vi få saken klar.
Christine och jag ämna resa hem i slutet af veckan.
John knycklade ihop tidningen och stoppade den på sig.
– Nej, käre svåger, jag har sannerligen gjort mig allt tänkbart besvär och letat öfverallt, men ej funnit testamentet.
Jag lär väl i min stora bedröfvelse ha stoppat undan det någonstädes, hvar vet jag ej, lika litet som jag kan påminna mig, att jag sett testamentet, men det kan ju ha fallit ur mitt minne vid detta förfärliga tillfälle.
Dock lofvar jag, att hvarken min mor eller min syster skola bli lidande på detta.
Efter ett ögonblicks uppehåll fortsatte John:
– Min salig far talade strax före sin död med mig om sina testamentsförordnanden.
Jag hörde beklagligtvis ej så noga efter, men det hufvudsakliga kommer jag dock ihåg.
Min kära mor minnes väl också de bestämmelser, som gällde henne, och som hon undertecknat.
– Nej, det gör jag inte, svarade fru Christina kärft.
– Jag har tänkt ut därnere på contoiret, medan jag letade som allra argast, att jag ej gör min mor någon orätt, om jag föreslår henne, att hon erhåller fyrtiofyra tusen riksdaler kontant och i årligt underhåll åtta tusen riksdaler banco.
– Hvilket motsvarar ett belopp af ... vill min måg godhetsfullt inkommodera sig med att uträkna summan?
Grefve Wachtmeister tog fram sitt plån och började räkna.
Han var en habil räknemästare, och han sade nästan ögonblickligen:
– Detta är räntan på ett kapital af 133,333 riksdaler.
Fru Hall lät ej märka sin tillfredsställelse, hon sade blott:
– Och hvad om Gunnebo?
– Naturligtvis, därom nämnde min salig far alldeles särskildt, och det var detta jag mest fäste mig vid.
»Din mor erhåller nyttjanderätten öfver Gunnebo under sin lifstid,» sade han.
Detta är således en gifven sak, men jag tillägger för egen del, att jag skall låta af mina privata medel besörja allt underhåll och alla reparationer vid detta kära ställe.
– Är min mor belåten?
– Jag kan ju få fundera på saken.
Hvad har du tänkt föreslå din svåger?
Grefve Wachtmeister försökte att ej se alltför intresserad ut.
– Vill min svåger mottaga 250,000 riksdaler ur boet i ett för allt?
Jag erinrar mig, att min salig far nämnde, att han för syster Christine afsett 100,000 riksdaler banco, och ifall testamentet återfinnes, kan min svåger få se, att så är förhållandet.
Men då jag ju kan misstaga mig, och papperet ej står att finna, vill jag hellre fela på denna sida än på den motsatta.
Jag vore särdeles nöjd, om min mor och min svåger ville ingå med mig i en dylik arfförening, så sluppe jag besväret att vidare leta efter det olycksaliga papperet, hvilket tyckes ha sjunkit neder i jordens innandöme, när det som bäst behöfdes.
Innan någon arfförening är gjord, har jag ju ej fri dispositionsrätt öfver contoiret och affären, och så länge jag ej det har, kan jag ej komma in i min salig fars anseende och sköta affären på egen risk och räkning, som jag ämnar.
John väntade på svar, men fick intet.
– Jag har för min fars gamle vän, arkiater Engelhardt, omnämnt detta mitt förslag.
Han invände häremot, att vi ej känna sterbhusets behållning, och sade, att innan jag föreslog en dylik arfförening, borde jag först skaffa mig säkra underrättelser därom hos contoirets betjäning.
Men contoirsbetjäningen har ju redan uträknat sterbhusets gravationer och tillgångar och enskildt meddelat oss dem, så det blir nog bra med den saken.
Jag är otålig att få denna arfförening genomförd snarast möjligt för att slippa obehaget med allt vidare letande efter det så olyckligt förkomna papperet.
John slog sig ned vid det stora bordet.
– Vet min mor och min svåger, att jag i dag skrifvit ända till tolf utländska bref, sade han belåten.
Det går geschwindare för mig än för Carnegie.
– A propos, jag undrar om min svåger ej gjorde klokast i att för sin och medarfvingars räkning låta handelsrörelsen fortfara med biträde af herr Carnegie, som ju af salig herr
Hall omfattades med synnerlig tillit, vänskap och välvilja, och som är fullkomligt förtrogen med alla husets affärer, eller än bättre upptaga herr Carnegie till kompanjon.
– Nej, nej, det vill jag inte, det gör jag inte, hvarken det ena eller det andra.
Allt får bli som det varit, undantagandes att jag intager min aflidne faders plats.
– Om svåger John har något särskildt mot herr Carnegie, vore det väl ändå skäl att gå i kompaniskap med någon annan i handelsärenden tillvand person?
– Nej, det vill jag inte, jag vill ensamt styra och ställa med affären, och jag skall snarast möjligt utlösa mina med arfvingar därur.
– Vore det ej bättre undvika att med så stora summor decimera rörelsekapitalet och i stället lämna några af husets fastigheter?
Min far tyckte inte om att skilja sig vid sina egendomar eller bruk, och reda pengar är väl det bästa att få både för min mor och min svåger.
Pensionen till min mor skall jag förbinda mig att utbetala i vissa bestämda terminer.
– Det är som svåger önskar, fast nog anser jag, ehuru ingalunda affärsman, att svåger gör oklokt i att draga ifrån huset så pass stora summor af dess disponibla resurser.
I hvarje fall förbehåller jag mig, att på min hustrus lott må komma bruken Rottneros och Rottnedal.
Härpå beror, om jag vill ingå i denna arfförening.
John funderade ett ögonblick.
Jag skiljer mig ytterst ogärna från något bruk – jag vill inte minska på de fasta egendomarnas antal, som min far efterlämnat.
– Svåger kan ju, ifall det tryter egendomar och bruk tillhandla sig ett eller ett par i dessas ställe, proponerade excellensen skrattande.
Men John tog saken på allvar.
– Det har svåger rätt i.
Jag kan köpa Borgviks bruk i Wermland och ännu ett, så har huset jämnt lika många bruk som i min käre salige fars tid.
Min syster skall få Rottneros på sin lott.
Och nu äro vi ju ense om att min mor och min svåger vilja med mig ingå denna arfförening?