Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rolen att handla är så svår, den att klandra så lätt, att missförhållandet ej bör ökas med den sednares orättvisor.
Sker likväl detta, förblifver dock medvetandet af uppfyllda pligter det stöd, som af inga skiften rubbas.
Jag är skyldig åkalla R. o. Ad:s öfverseende, då jag ånyo nödgas uppträda för att yttra mig i ett ämne, som redan blifvit nog vidlyftigt discuteradt.
Den siste talaren har sagt, att jag klandrat, hvad Konungens rådgifvare underlåtit, och hänvisat mig att hellre, då det behöriga tillfället inträffar, undersöka, huruvida dessa rådgifvare handlat orätt uti hvad de gjort, Han har derjemte uppmanat mig att uti de värf, som skulle kunna blifva mig anförtrodda, uppfylla min pligt och försöka, hvad det är att handla så, att alla äro belåtna med hvad man gjort, och att ingen klagar öfver hvad man underlåtit.
Jag försäkrar den värde talaren, att jag icke skall underlåta söka uppfylla, hvad jag nu tror vara eller framdeles kan blifva min pligt såsom representant; och jag hoppas, att talaren derefter skall komma i tillfälle att döma, huruvida det är han, som nu haft skäl att emot mig uppträda, och att jag icke skall få anledning blifva missbelåten med hans domslut.
Samme talare har upprepat, hvad jag yttrade, att om ett land funnes, der Styrelsen förlorat förtroendet inom publiciteten (talaren har uteslutit, att jag härjemte sade: om man från den högsta till den lägsta hörer omtalas, att något förtroende för Styrelsen icke finnes), och talaren har sagt, att man hellre borde säga genom publiciteten.
Om jag antager, att detta varit ett riktigare uttryck, tror jag, att min sats derpå intet förlorar; ty den Styrelse, som icke uthärdar publicitetens blickar, detta enda och på samma gång säkraste medel att till folket sprida kunskapen om såväl det riktiga som det oriktiga af Styrelsens åtgärder, en sådan Styrelse kan aldrig förtjena något förtroende, emedan detta måste grunda sig på kännedom om hennes handlingssätt.
Vidare har samma talare upptagit ett mitt yttrande sålunda, som skulle jag sagt, att när vi hafva skickliga personer i Styrelsen, äro institutionerna nog goda.
Jag har sagt, om Den aG Maj e. m. aiS vi hafva sådana personer, få vi snart goda institutioner.
Ytterligare har denne talare sagt, att jag klandrat hvarje åtgärd.
Denna beskyllning torde vara så mycket mera oförtjent, som jag endast i de yttranden, jag idag afgifvit, sagt, att vi vore Regeringen tack skyldiga för tvenne goda förslag, nemi. ang:de förändring af inarkegångssättningen i Riket, och det andra, ang:de sportelaflönings-systemets afskaffande inom K. Cancelliet.
Detta torde få stå såsom ett litet plus i den svåra räkning, talaren mot mig uppgjort.
Äfven har denne talare sagt, att det vore från Representationen, man hade rätt att förvänta förslagen till förbättringar uti våra samhällsinstitutioner, vare sig constitutionella eller oeconomiska.
Jag är och förblifver med honom af motsatt tanka i denna del.
Jag tror, att det är ojemnförligt mycket lättare för Styrelsen, än för den enskilde, att afgifva sådane förslag.
Den punkt, på hvilken den förra står, öppnar för henne en vida större öfversigt af samhällsförhållandena, och lemnar henne vida säkrare och lägligare tillfällen att inhemta den sakkännedom, som är oundgänglig för att framlägga systemer, hvilka skola kunna antagas i practisk tillämpning.
Ytterligare har nämnde talare påstått, att rådgifvare kunna genomgå hela en sådan dess embetsmannabana med iakttagande af fullkomlig tystnad i rådkammaren.
Det är möjligt, att så kan ske, om formerna i sina yttersta gränsor gagnas.
Men lika öfvertygad som jag är, att den värde talaren sjelf icke begagnat sig af ett sådant sätt att utöfva sitt rådgifvarekall, lika olyckligt tror jag, att det skulle vara för landet, om våra ansvariga rådgifvare sålunda i tillämpningen uppfattade deras pligter mot nationen.
Man har sagt, att det är vådligt att angripa det gamla, äfven om det skulle finnas, att det tarfvar förbättringar, innan man har.något bättre att sätta i stället.
Men om man aldrig börjar arbeta på detta bättre och aldrig angriper detta otjenliga gamla, så lärer detta sednare fortfarande förblifva.
Man har sagt, att det är tungt att finna sig klandrad för allt och att det höga embetet verkligen icke är afundsvärdt.
Jag vill medgifva detta och erinrar derjemte, att då en börda alltid är lättare i mån som den på flera fördelas, blifva naturligtvis de mest befogade att klaga, som nödgas draga hela lasset.
I anledn. af hvad som är anmärkt, ang:de billigheten uti att från Styrelsepersonalen förvänta förslag i ett eller annat afseende, lära institutionerna åtminstone lemna tillräckligt utrymme för en sådan förväntan, enär vi icke längesedan uti allmänt tryck sett trenne Konungens rådgifvare framträda med väl utarbetade förslag, uti en fråga, som likväl icke torde böra anses af någon större vigt för landet, nemi. theater-frågan.
Om vi blott uti andra ämnen finge emottaga resultaterna af sådana omsorgsfulla forskningar, så ägde vi säkerligen ingenting att klaga öfver.
Men jag vill nu icke yttra mig vidare; det rätta till - 2l6 Deli aG Maj c. m. fället dertill kommer snart.
Jag vill endast mi förklara, att någon tadelsjuka icke leder mina yttranden och att jag är färdig att framträda på allas vår räkenskapsdag med den försäkran, att jag endast talar efter min innerliga öfvertygelse och att jag tror, det denna, i de flesta fall, är ett uttryck af landets.
Jag hemställer till R. o. Ad. samt den siste talaren, hvad StatsUtsk. väl kan hafva för upplysningar eller rättelser att hemta af räkenskaperna på domedagen, och önskar, att vi måtte få återgå från den afväg, hvarpå tvisten om rådgifvarnes förtroende och Representationens förändring m. m. inledt oss, till regleringen af statsutgifterna under 2:dra hufvudtiteln som nu är öfverläggningens föremål.
Cronhjelm att upplysa honom om hvad jag tror mig hafva sagt, nemi. icke, att hvarje Regeringens åtgärd blifvit klandrad, utan att många blifvit det, äfven i afseende å dem, sådant ej bort förväntas.
Grin har vidare sagt, att jag påstått det vara representantens pligt att framställa förslag.
Jag har åsyftat, att det är representantens rättighet att göra sådana och att, om representanten hyser den opinion, att förändringar äro nödiga, samt äger förmåga att uppgöra förslag till åstadkommande af dessa förändringar, det då synes vara hans pligt att framställa dylika förslag.
Jag förenar mig med Hr v.
Hartmansdorff i anhållan, att vi mätte få återgå till discussion öfver atdra hufvudtiteln.
Jag gör det så mycket hellre, som de, hvilka vilja bestämma sitt beslut deröfver i mån af hoppet om ombyte af personer inom Konungens rådkammare, numera icke synas mötas af några farliga hinder för framgång af deras förhoppningar, sedan vi nu hört en talare påstå, att förslag till förändringar böra komma från Representationen, samt en annan, som med ali uppmärksamhet följt ärenderna, likväl sagt sig endast känna tvenne goda förslag, hvilka utgått från Styrelsen, nemi. det ena, ang:de markegångssättningen, och det andra af den obetydlighet, att han knappt korn ihåg det.
Ombyte lärer således tydligen vara att förvänta.
Jag instämmer med Hr v. Hartmansdorff i anhållan, att vi må öfvergå till det egentliga ämnet, och her endast att få påminna om, att det icke är jag, som inledt afvikelsen derifrån.
Jag har endast gått försvarsvis tillväga.
Hr Roos, Carl Ulr., hade inlemnat ett så lydande anförande:
StatsUtsk. har, med nog långt sträckt hushållning i vissa de - Don qG M :i j c. ni. delar a ?:dra hufvudtiteln, likväl fnnnit skälen för Statseontrs anspråk så talande, att Utsk. tyckes i detta fall hafva lemnat sina besparingsprinciper alldeles å sido.
Erkännande deremot behofven på andra ställen, anser jag för min del det redan omorganiserade och löneförbättrade Statscont. just vara det embetsverk, som i sista rummet bort ifrågakomma att nu hugnas med förnyade fördelar.
Jag anhåller således att härvid få framställa mina åsigter.
Att Statscont., såsom varande i sjelfva verket intet annat än en liqvidations-bureau, någon gång blifvit organiseradt i collegial form, är och förblifver ett fullständigt misstag.
Någon deducerad bevisning, att förhållandet verkligen är sådant, erfordras för ingen del; ty detta misstag både ligger öppet och är öppet erkändt, deruti nemi., att Presidenten eller Collegiets ordförande, till motsats af första ideen om ett Collrm, i Statscont. är ensam beslutande.
Det enkla och rätta hade varit, att verket fått en directör, eller skattmästare, eller chef med hvad annan benämning, som ansetts tjenlig, med under hans omedelbara förmanskap lydande tjenste-, men icke oafhängiga embetsman, såsom förhållandet är t. ex. med Postverket och Landtmäteriet.
Skulle härutöfver, vare sig med hänsigt till den högre representation, man kunde anse chefen tillständig, eller med afseende å vissa smådetailler, dem han icke ansåges väl medhinna eller borde befrias från att alltjemnt följa, ett närmare biträde anses erforderligt, så hade rätta utvägen varit att tillstå honom en sous-chef eller underdirectör.
Om man nödvändigt velat gå härutöfver, för att, om jag så får uttrycka mig, gifva styrelsen en bredare front, borde man likväl inskränkt sig tili hvad Tullstyrelsen kan tjena som modell, eller att tillsätta 2.‘ne departementschefer, af hvilka hvardera inför directören föredroge sina tillhörande ärender; och synes en sådan fördelning för Statscont. lämpligen kunnat vara af i departementschef för inkomst och i för utgift.
Men om collegiala formen icke kunnat undvikas, hade i alla fall 2.‘ne ledamöter utom ordföranden varit lika tillräckligt här som t. ex. i KrigsCollegii nfdelningar, der flesta rösterna besluta, med både större qvantum göromål och ett egentligare och större ansvar, likasom rymligare fält för klander der äger rum, alldenstund verklig förvaltning finnes, då Statscont. endast incasserar anslagen och utbetalar, hvad staterna bestämma.
Efter denna öfversigt af huru Statscont:s styrelse kunde vara, öfvergår jag att som kortast visa, huru dess inre organisation och styrelse för det närvar, befinnes, och i sammanhang dermed obehöfligheten af åtminstone en del af de föreslagna nya lönerna.
Utom cancelliet, med vanliga funetioner, äger Statscont. ett Exped.-kamererarecont. med i kamererare till chef.
Till detta cont. remitteras alla inkommande reqvisitioner för att efterses och uppgifvas, huruvida 7 H. a» Den iG Maj e. m. det reqvirerade öfverensstämmer med stat, hvarefter sådant ined kamererarens underskrift och ansvar för uppgiften anmäles.
Härförutan inbegripes under detta contors karnererares uppsigt och förmanskap i kammarförvandt, som skall föra en generel öfversigt öfver tillgång och utgift och, som jag tror, deröfver månadtligen utskrifva en calcul; i statsbokhållare, som upprättar staterna, hvilka sedan af Presidenten lära contrasigneras, och i mernorialboks-bokhållare, hvilken annoterar hvad som å titlarna anordnas och vid årets slut nedför summorna.
Vidare finnes ett s. k. Riksbokslutscontor jemte Chartae-sigillatae-contoret, hvardera under i kamererares chefskap och ansvar, samt slutligen K.
Räntekammaren med 2tne räntmästare, i för inkomst och i för utgift, hvilka, i likhet med de öfriga afdelningarnas förmän, livar på sitt ställe ansvara för under dem lydande ärender och göromål.
Sedan nu hvarje fråga på sitt behöriga departement blifvit utredd och med ansvarspligt af departementschefen anmäld, och den af verkets chef i grund deraf beslutade expeditionen blifvit af secreterare och departementschef (kamererare) contrasignerad, kan jag icke finna, att något annat än chefens ensamma underskrift mera här, än t. ex. i Postverket eller vid landtränterierna, erfordras, då beslutet i alla fall ankommit på chefens ensamma tillgörande och äfven af honom ansvaras.
Om man med rang, löner och öfriga anledningar till utseende af myndighet och inflytande ville inrätta tomma sinecurer, t. ex. vid Postverket af poslcornmissarier, eller vid landshöfdinge-embetena af landtråd, eller med andra dylika benämningar, hvilka ägde att sitta till hords med cheferna och dela deras anseende, utan att äga rätt att med sina vota på besluten omedelbarligen inverka, så tror jag, att man med detsamma hade nedlagt ett frö till sträfvande efter skråmessig ensidighet och besvärande småaktighet, då naturen hos de inrättade onödiga embetena ingåfve, att i den mån och på det sätt, hvartill utväg erbjödes, låta erfara sin tillvaro och känna sin myndighet: ett resultat, det jag åtminstone icke kan anse för godt och önskvärdt.
Om af dem, som varit i någon contact med Statscont., skulle erfarits och kunna vitsordas, att ett sådant förhållande der inträffar, anser jag, att man med nya löner icke bör söka öka det onda, sorn redan finnes.
Efter all min öfvertygelse, och jag tror jemväl efter hvarje sakkunnigs omdöme, äro statscommissariebefattningarna de mest lätta och commoda civila befattningar af motsvarande rang och vilkor, som finnas; och jag tror, att man rätt väl kunde och möjligen äfven borde vid deras besättande följa den princip, att man nemi. ditflyttade andra gamla och, hvad man kallar, utnötta civila tjensteman, hvilka behöfde, som man säger, komma i ro, men icke vore till pensions erhållande fullåriga.
— På alla dessa skäl, Den 26 Maj e. ra. 219 och intill dess KammarColl:m och Kammarrätten i löningsväg komma på en med Statscont. jemnförlig fot, afstyrker jag alldeles att öka Statscontrs stat med den föreslagna nya statscommissarie-lönen.
Under de sekler, som förflutit, sedan Sveriges Kammarverk ordnades, under det
Riket varit iner än dubbelt i vidsträckthet och styrka mot nu, under vida mera invecklade förhållanden än nu och under sjelfva den stränge räknemästaren K. Carl XI, som visserligen icke i otid hushållade med rep och spik, — under alla dessa förhållanden har särskild advocatfiscal för Statscont. icke erfordrats; men nu, dåinan allt mer och mer söker förenkla förhållandena, sedan Kammarrätten med dess advoc.fiscalsembete finnes, hvarifrån man icke kan skilja befattningen med sig yppande balancer, och sedan, om någonsin någon domsrätt för Statscont. existerat, den nu likväl alldeles upphört; nu etablerar man ett särskildt advoc.fiscals-embete för Statscont.
Då Utsk:s förslag i denna del synes vara alldeles omotiveradt, har jag nödgats sjelf forska efter anledningen till uppkomsten af detta nya embete; och har jag häruti icke lyckats bättre, än att jag blott trott mig finna en viss inre rangstrid mellan Statscont. och KammarColhm, till hvars advoc.fiscals-embete Statscont. någon gång stått i tjensteförhållandc.
För min del anser jag ett särskildt advoc.fiscalsembete i Statscont. ej blott öfverflödigt, men äfven skadligt,, såsom ledande till korssande åsigter och åtgärder i kammarärenderna och nästan oundvikliga collisioner med ad voc.fiscalsembetena i KammarColbm och Kammarrätten.
Härförutan tror jag äfven, alt ettdera, antingen den föreslagna nya notarie- eller cancellistlönen, rätt väl kunde besparas, för att användas annorstädes inom titeln.
Då häremot StatsUtsk. för KammarColbm och Kammarrätten, de embetsverk, som verkligen förvalta och bevaka statens mångsidiga, ceconomiska angelägenheter, och som, oni man på försök under t. ex. 3 år ville dem tillstänga, otvifvelaktig! ledde till den erfarenhet, att under tiden uppkommande balancer och förluster för Kronan skulle uppgå till ett belopp, tillräckligt att under ett halft sekel bestrida dessa verks aflöning, då StatsUtsk. nemi. för dessa vigtiga och oumbärliga embetsverk icke velat anslå det allraringaste för att sätta tjenstemännen här i utkomstförbållande till någon jemnlikhet med t. ex. Statscontrs och Tullverkets, eller de under R.
St:s omedelbara inseende stående verken, banken och Riksg.cont., uti hvilka nyssnämnde lyckligare verk dock obestridligen hvarken erfordras den större insigt, skicklighet eller det uthållande arbete, som äro oumbärliga egenskaper för KamraarColllm och Kammarrätten (hvarpå i parentbes må såsom exempel nämnas, att odugliga extra-ordinarier från det ena hållet blifvit fullgoda och berömda contorschefer på 320 Den a6 Maj c. in. det andra); sä anser jag för en pligt att upplysa det olämpliga häruti och begära en skiilig rättelse.
Frän början af KammarCollegii inrättning var en kammarskrifvare derstädes lika aflönad med en kronofogde, och att flyttas från kronofogde till kammarskrifvare ansågs såsom befordran.
Göromålen i KaminarColhm äro enahanda; kammarskrifvaren der är icke renskrifvare, hvilket sysslande tillhör extraordinarierna, utan han delar deremot göromålen med kamereraren och drager med honom lika tunga och lika ansvar, så att, om andra yttre förhållanden icke mellankommit, läte det väl höra sig, att det förra företrädet för kammarskrifvare i KammarColhm framför kronofogdar, såsom tjenstemän inom en högre institution, ännu kunde anses tjenligt. R.
St. hafva redan före detta ansett löneförbättring för landsstatens tjenstemän behöflig och nödig.
Nå väl! nu är förhållandet sådant, att en tjensteman i KammarColhm uppbär i aflöning mindre än ^ eljer \ mot dess vederlike vid landsstaten, oansedt tjenstepiannen i KammarColhm nödvändigt måste vistas i hufvudstaden, som är den dyraste orten.
Också gränsa kammarskrifvarens i KammarColhm vilkor ovedersägligen intill sjelfva uselheten, med lön, som jag tror, af 218 r:dr, hvaraf, sedan centonal, bevillning, pensionsafgift &c. afdragits, återstå circa 200 r:dr, som, fördelade på 365 dagar, gör en daglig inkomst af 26 sk. och några r:st.
Hrr riksdagsmän från landsorterna, sedan oundviklig hushyra blifvit härifrån afdragen, huru många sk:r som kunna återstå för de öfriga menskliga behofven, och hvilken grad afbildning, skicklighet, nit, arbete och patriotism man för en sådan penning har rätt och skäl att fordra.
TjenstemannapersonaJen vid cmbetsverken i Stockholm utgöres vanligen af söner till den del af medelclassen, som har till princip att lemna sina hai n ali den bildning och uppfostran, hvartill utväg finnes, för att sedan låta det ankomma på dem sjelfva att söka förvärfva sin utkomst.
Efter sålunda i skolor, gymnasier och vid acadcmierna använd ungdomstid, hvarvid de tillgångar, som det förutan annars till någon grad vanligen funnits, blifvit medtagna, inträder ynglingen vid omkring 20 års ålder, blott och bar, såsom extra ordinarie i embetsverken.
Går nu allt lyckligt och väl, och han uthärdar den långa svältcuren, så kan han hoppas att, efter 10 års förlopp och med fortsatt flit och arbete för alldeles intet, ändtligen vid 3o års ålder vinna den mången gång afundade lotten att, med förbindelse af fortsatt dagligt släp och beroende, komma i åtnjutande af den förut uppgifna årsinkomsten 200 r:dr.
Hade han häremot vid vanlig ålder blifvit satt på skomakarestolen eller på skräddarens bord , så hade han redan från barndomen varit född af sitt yrke; den kostnad, som blifvit använd på hans uppfostran, hade kunnat blifva förlag hit' hans bosättning sorn sin egen, och han hade med Den a6 Maj e. m. flit oell omtanka kunnat vara en oberoende, behållen, om icke förmögen man vid den ålder, då han som statens uppfostrade tjenare, om allt gått väl, med vilkor, sämre än för den enskildes dräng, inträdt i ett ständigt beroende och, för åtminstone 9 af to, i en ständig brist.
Taflan tyckes vara mörk; den är dock sann.
Om det skulle falla någon riksdagsman från landsorten in att gå ut i den stolta, rika och vackra hufvudstaden för alt göra sig underrättad om hvilka som äga de stora och höga husen m. m., om de icke möjligen kunna vara de afundade embets- och tjenstemännens i hufvudstaden tillhörighet.
Han frågar då: hvad kan detta hus vara värdt?
3o, 40, 5o och 60,000 r:dr svaras.
Än detta och detta?
Något mer eller något mindre lemnäs till besked.
Men hvilka kunna ägarne vara till dessa dyra och dyrbara husen, fortsätter han?
Det tillhör den skomakaren; det den skräddaren; det der är ett af den garfvarens o. s. v. Går han åter in i de stora husen, eller gör sig annars underrättad af hvilka de bebos, så skall han erfara, att i våningarna, de stora och yppiga våningarna, der bor idel borgerligt folk; men på vindarna träffar han ofta de afundade statens civila tjenstemän.
Säkert skall härvid någon invända, att det beror af hvar och en sjelf att välja sitt yrke och att statens tillgångar äro knappa.
Hvad första frågan beträffar, eller att det berott af hvar och en sjelf att blifva tjensteman eller ej, så är förhållandet icke alldeles sådant.
Man linner nemi. icke förrän vid mognare år, sedan ungdomstiden är förspiid och öfvergång till annan sysselsättning för sen, att man ovetande blifvit inledd på en bana, der beroende och brist är mödornas vanliga lön.
Också äro de gamla fördomar, hvilka för mången bestämt hans bana som tjensteman, numera så pass aflägsnade, att de flesta af civila tjenstemän önskade att kunna flytta sig till handtverkarens mera sjelfberoende kall, och att de för sina söner hellre välja ett borgerligt yrke, än tjenstemännens släp.
Detta skall för framtiden verka åtminstone det goda, att trängseln på tjenstevägen icke blir så stor.
Vidkommande härnäst statens knappa tillgångar, kan jag icke inse, att det är staten mera än den enskilde tillständigt att icke löna den oumbärlige tje— narén någorlunda i förhållande till fordringarna å bildning och skicklighet från statens sida, och menskliga behofvens måttliga fyllande å tjenstemännens, oberäknadt den anständighet i hållning och umgänge, som lärer förblifva en fortfarande påräknad pligt hos tjenstemannen.
Jag känner flera fall, der ynglingar af 17 å 18 års ålder, omedelbarligen utgångna från skolan, af enskilda blifvit engagerade som han* delsbokhållare och genast erhållit i lönevillkor 5oo r:dr b:co; och jag tror då, att om statens tjensteman, med dubbelt så kostsam bildning och med arbete för intet omkring 10 år, vid 3o års ålder kommer i åtnjutande utaf en aflöning till 4oo r:dr, sådant icke kan kallas öfverdrifvet eller för mycket.
222 Den 26 Maj e. m.
Då nu större lönebelopp för de lägre tjenstegraderna icke lärer fordrats, med derefter lämpad proportionel förhöjning åt de högre, kan jag icke undgå att tillstyrka bifall till det för KammarColiegii förnyade organisation och lönereglering begärda förökade anslag.
Med Kammarrätten inträffar i det närmaste samma allmänna förhållande sorn med KammarColkm, med likväl den skillnaden, att Kammarrättens nya organisation redan blifvit satt i verket och tjenstemännen varit några år i åtnjutande af de förbättrade lönevilkoren.
Då jag härförutan något närmare känner förhållandet å den sidan i Kammarrätten, som innefattar Revisionscontoren, anhåller jag att få redovisa för den nya personal- och löne-regleringen inom dessa contor för att visa, det något öfverflöd hvarken i det ena eller andra afseendet här äger rum.
Efter Kammarrättens gamla stat utgjordes revisionspersonalen af 5 commissarier, 24 revisorer och 10 kammarskrifvare, med ett ordinarie löneanslag af 17,543 r:dr 32 sk., samt dessutom fr. o. m. år 1827 ett extra anslag för ökade göromål af 3ooo r:dr, deraf cancelliet uppburit -jpdel, så att, med jemväl af R.
St. erkändt behof af löneförbättring, utgjorde det belopp, som i och för revisionsverket af gammalt oklandradt utgått, ig,54$ r:dr 32 sk.
Efter nya organisationen utgöres personalen af 3 commissarier, 16 revisorer och 12 kammarskrifvare, med ett sammanlagdt löneanslag af ig,6oo r:dr.
Häraf befinnes, att af personalen 2 commissarier och 8 revisorer blifvit indragna samt 2 kammarskrifvare tillkommit, eller en minskning på det hela från 3g tjenstemän till 31, och således summa minskning 8, hvarigenom den tillvägabragta löneförbättringen inom revisionscontoren så utfallit, att i nytt anslag endast begärts och hittills utgått 66 r:dr 16 sk.
Hvad nu särskildt beträffar personalens antal, tror jag med visshet, att den, som känner beskaffenheten och vidden af Rikets räkenskapsverk, icke ens skulle önska, mindre föreslå en ytterligare personal-nedsättning inom revisionen.
Väl har jag hört, att det förslag varit å bane att inskränka revisionsstyrkan till 8 revisorer, och att, om den meningen blifvit rådande, skulle man för Kammarrätten i det hela bestämt sig till omkring gamla statens anslagssumma.
Vid första påseendet företer sig här idel vinst på alla håll, — i första rummet för de 8 revisorerna, i det, genom omöjligheten att hinna revidera räkenskaperna, deras åtgärd skulle inskränkas till en så beskaffad generel granskning, som den R.