Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åh, du vet inte, hur mycket det skall till innan det onda i mig sjuder riktigt upp – och att det sedan aldrig kan bli riktigt godt.
Nej, så länge inte misstron kommit, så länge behöfs det bara ett enda vänligt ord, ett leende, ett handslag – hvad som heldst – man förstår hvarandra ju och det är det som är hufvudsaken.
Ett hugg – hvad är det!
Nej, du, brist på ärlighet, det är något, det.
Och inte tror du, dethär blir sista gången, vi skära ihop? kanske mycket hetsigare, puh, det betyder ingenting.
Denhär gången var jag inte ens ond, fast jag ville försöka.
Nu är det förargligt, att jag skall behöfva komma med beröm så strax efter vårt käbbel, ty det kan så lätt få utseende af att vifta med svansen.
Men jag kan inte klandra, när jag tycker det är bra.
Det inser du ju.
Till och med formen kan jag inte angripa här 16.
— — Jaså, bleknade jag, när du sade det der om Pengar?
Ja, det är förargligt, jag som annars är så temligen herre öfver mig sjelf, det har jag aldrig kunnat lära mig att beherska.
(Se kap. om Selma, der hon tittar sig i spegeln och gnider sina kinder.
Det är taget direkt ur naturen.
Jag vet en morgon, jag vankade två hela timmar bara för att hålla färgen, om jag satt mig ett ögonblick skulle det varit klippt.)
»Det adlade djuret», ja, jag erkänner, att jag koketterar med det.
Han var olycklig med sina qvickheter, den karlen, jag vet ju nog, att det var skämt, men — — jag kan inte förlåta det.
Vet du, att det var Edvard Bäckström som sade det?
Trodde du kanske, att det var Bill?
Åh, han skulle aldrig ha sagt något sådant.
Han var så tålig och snäll, gaf mig sjelf vapen i händerna genom att låta mig läsa sina bref och veta allt möjligt – ibland sade han »vackra» saker, och då vardt jag ilsken och så kunde jag säga saker så elaka, att endast han förstod dem, om än hela rummet var fullt, och jag gladdes åt att se, hur blekheten kröp öfver hela hans ansigte ända ned under mustascherna.
Det är inte bara jag, som är ute för den olyckan!
Men de sista åren voro vi alltid vänner, ty då hade han lärt sig, att jag alltid betalade sötsaker med bittra piller.
— — Det var den första menniska jag någonsin träffat med så frisinnade idéer som jag — — du är den andra.
Han disputerade med hela svärmen småstadsbor omkring sig, arga som bin öfver hedningen; jag satt och njöt af att höra mina egna åsigter flyga ut som hårda ord.
Och så en utbytt blick efter striden bara!
Om jag var »oförsigtig» så fick jag skam, och det var sannerligen bra, ty jag har haft godt af, att jag lärde mig tiga, det var inte så utan, att jag var en smula brushufvud på den tiden.
(Hörby) Måndagsqväll (18 9/2 85).
Jag var alldeles beredd på, att du skulle gå illa åt mitt kapitel, d. v. s. jag hade pretention på, att du skulle göra det, ty det var ett hafsverk, åtminstone hvad stilen beträffar, alla »skarfvar» dåligt gjorda, o. s. v.
Men jag är nu så led åt hela smörjan, att jag skulle vara glad åt att infe behöfva spotta åt den ens.
Så kommer det alltid öfver mig, sedan jag sagt hvad jag har att säga, då tänker jag bara: »ack, den som slapp att se det mer!»
Detta kapitel har således varit ett riktigt styfbarn, det kom till som en förmedlande länk, och jag hade inte mer friskhet qvar, när det skrefs.
Du skall derför ha tusen tack för hyggligheten att ge mig några synpunkter, de kunna krydda upp anrättningen för min egen mun så länge arbetet varar, få se hur det blir för läsarens.
I morgon, då jag är uthvilad, tar jag ihop med det.
Hoppas få en smula kläm i det ändå till sist, om inte för annat så på kif emot min egen slapphet.
Ja, vet du, när jag nu tänker på, att jag skref allt i »Från Skåne» utan så mycket som en skymt af atelierkritik och utan en rättelse af annan hand än min egen, undrar jag öfver, att den blef så pass, som den blef.
Ty tänk hvad stilen har godt af de der små randanmärkningarne!
Jag tycker inte alls det är tråkigt, att jag har så mycket att tacka vårt kamratskap för, som jag har, och nog kan du med fullt skäl säga, att vi äro qvitt.
— — Nu skall jag säga dig hvarför jag lät Selma gå in i rummet, der mannen låg och sof.
Jag hade börjat på den scenen, der hon öfvertalar honom till resan, men så fick jag en sådan vämjelse, att jag inte kunde.
Gjorde då ett bondförsök att vigilera mig ifrån det.
Lax inte!
Du tar mig ju i nacken och säger: var så god!
Äh – om du visste, hur ogerna jag gör det!
Jag brer mun och skrattar åt, hur komiskt det är, att jag inte kan vingsa mig ifrån det.
Det är förtjusande att åtminstone i bref till dig få komma med sina provincialismer, och du kan tro, jag skall taga min skada igen: du skall få så många fula ord, jag kan komma ihåg.
Du kan inte tro, hvilken gräslig frestelse jag hade att bekämpa i går, men jag vill genast säga, att jag öfvervann den.
Det gällde detder stycket, som du kallat »fint tänkt men knaggligt i formen».
»Det fans något i hennes dämpade ton, som grep honom med ens, som klämde och pressade honom så, som hemlängtan eller dylikt – beroende af minnet – måste göra.
Då jag omarbetade biten fick jag sådan lust att sätta »hemve» i stället för hemlängtan, ty det skulle mycket bättre uttrycka, hvad jag menade.
Hemlängtan är för lugnt, för fattigt, det ger inte intrycket af det der smärtfylda, det der att man längtar så, att man kan dö af det.
Hur mycket rikare är ej »Heimweh»?
Tänk dig bara, att man är född på landsbygden ute vid hafvet – att man har lärt sig att älska det.
Så blir man »stor», kommer inåt landet i en håla.
Kan du så föreställa dig, att man en dag kommer att minnas, hur det kändes att ligga sysslolös i den varma, gula sanden, som är ankeldjup, ligga ensam och gassa sig i solen och inte höra annat än det hviskande ljudet af marhalmens strån som gnidas emot hvarandra; och af vattnet som drifver i långa drag uppåt stranden, då hafvet andas ut, och sedan sjunker tillbaka med ett sorl; och tångflagor följa med, långa, böjliga, gulgröna.
Och den salta vinden fyller lungorna, så att man riktigt känner, hur stor verlden är, och hur man sjelf är en liten lättjefull, lycklig parfvel.
Föreställ dig så, hur man – bunden – kan längta efter allt detder – hafvet, tången, sanden, som är så varm att gassa sig i, solen – friheten.
Man kan inte tänka sig att dö utan att ha sett d t, man kan inte tänka sig möjligheten att lefva utan att se det.
Det är en pina och en njutning att ligga och drömma om det, tills man känner sjelfva saltet på tungan och kippar efter ett enda sådant fullt andetag.
Kom så och tala om »hemlängtan»!
Är det inte fattigt?
Nej, det är hemve, eller också något annat ännu icke uppfunnet ord.
Men jag fick vara spak och skrifva:
»Det fans något i hennes dämpade ton, som grep honom med ens, som klämde och pressade honom – – formlöst och obetvingligt som bergsbons hemlängtan då minnet vaknar.»
Är det nu bättre, herr kritikus?
Du har aldrig varit så hygglig, som i detta kapitel, och jag har aldrig behöft det så väl, ty man må vara hur viljestark som heldst, så kan man inte ha mycket kolsyra i sig, när man ligger i feber om nätterna; det blir något likt nattståndet öl.
Nu har jag emellertid legat och renskrifvit så raskt, att allt är färdigt utom dethär olyckliga kapitlet.
Men tack vare din handräckning, skall det nog bli någorlunda.
I denna vecka dansar luntan åstad till S., jag skyndar på för den händelse sjukdomen skulle hugga hårdare i, jag vill inte, att den skall utgöra något hinder för bokens tryckning.
Den bör bli minst 200 trycksidor enligt min beräkning.
Nu vore det godt, om man kunde få tjockt papper, breda marginaler, stor stil och trefligt omslag, inte hvitt som »Från Skåne», hvita böcker äro mindre säljbara än andra, det vet jag som bokhandlare; ljusgrått är bäst.
»Giftas» var bra på omslaget.
(Hörby) 21/2 1885.
— — — — Tack – heder och tack – för det du sade om mina kära provinsialismer!
Jag kommer inte att ändra mycket.
Om man tager friheten och individualiteten från en konstnär, så blir han inte annat än en vanlig dussinarbetare.
En författare måste ha lof att handtera sitt språk som bildhuggaren sin lerklump.
Detta skolmästrande i onödan, när man genomarbetar så grundligt som jag, är måhända mera omoget än sjelfva det mästrade arbetet.
Stilen är min käpphäst.
Och hvad säger Brandes:
»ligesom intet nyt Slægtled kan nøjes med at tænke det foregaaendes Tanker, saaledes kan heller aldrig nogen ny Gruppe af Skriftverdenens Mænd bruge det Sprog, der skreves af den foregaaende Gruppe.» – Jag är väl inte den förste, som för att få in något nyare, friskare tagit provinsialismer med; hvad säger samme Brandes om Jacobsen: »For at opnaa sin Virkning har Forfatteren først dannet sig aldeles ejendommelige Ord, hentede tildels fra de mangfoldige danske
Dialekter, som han i en mærkelig Udstrækning er Herre over.
– Jag är visserligen en liten författare, men så är det också endast små friheter jag tagit mig.
Dender biten i brefvet om »parfveln i sanden» har jag icke i min stora bok, knappt ens i minnet; det var en stundens ingifvelse.
»Hemve» synes dig berättigadt nu, derför att jag gifvit dig stämningen – liksom en nyckel till det; men det hade varit snobberi att använda det, tror jag.
Biten i brefvet skulle kanske kunna göra sig till en kåseri-unge: »Historien om ett ord».
– Så, som jag skref det i brefvet, så känner jag det ofta.
Men det är icke efter hembygden, jag känner denna smärtfulla, våldsamma, dragning.
Det är blott efter hafvet och den gamla friheten, då man, barfota i smyg, långt från hemmet och uppsigten, sprang och lekte med vaktpojken – mitt ständiga sällskap under sommar och höst.
Allt det skall lefva upp i min långa roman »Lady Macbeth», om jag ej blir oduglig och död innan dess.
Hvilken barndom!
En guldgrufva.
Och hvilket hästminne, jag har för realiteter! O Gud – att en enda gång kunna känna sig fri som då!
Ingen konvenans, intet »det brukas inte»!
Jag växte upp alldeles som en pojke, storväxt, kraftfull och stark, fast långskranglig.
Hur skulle en stillasittande fruntimmerstillvaro sen kunna duga!
Hörby 1 Mars 85.
— — — Redan som barn fäste sig en liten strof italienska i mitt minne och lärde mig älska sjelfva språket.
Mins du kung Enzio?
Jag har sjelf endast en mycket dunkel föreställning om honom, det är egentligen endast ett litet drag, som lefvat sig in hos mig.
Han var en af de der italienska småkonungarne, som lågo i så blodiga strider sins emellan.
Enzio blef öfvervunnen och som helt ung kastad i fängelse, der han stannade en 20 års tid.
Han hade en ung och vacker älskarinna – om han hade någon drottning vet jag inte – men älskarinnan kom och bad att få dela sin herres fängelse.
Hon bad så vackert, att man icke kunde säga nej, och så blef hon förd ned i det mörka, fuktiga hvalf, der han hade sin boning.
Hon var gladlynt och ung, och så blef der väl mindre mörkt dernere.
Men ofta var konungen dyster och modlös; då brukade hon krypa intill honom, stryka hufvudet mot hans knän och smekande, klagande upprepa: »Enzio, Enzio, che ben ti voglio!» (Enzio, hur väl jag vill dig!) Alltid just detsamma.
Och dessa ord blefvo så kära för den fångne konungen, att, då han fick en son, kallade han denne »Bentivoglio».
Det blef hela ättens namn.
Det är bara det, som fäst sig i mitt minne, ty jag fann sägnen vacker.
Lyss bara; tycker du dig inte i sjelfva tonfallet höra den unga italienskans mjuka organ, i skiftningar mellan tillgifvenhet, sorg och hopp?
— — — »Mod att tala rent ut», säger du.
Ja, det är sant; det är ögonblickets mod.
Men hvad jag ställer högre, det är det mod, som utför handlingen, lugnt, besinningsfullt, utan ostentation och utan att blinka.
Detta mod, som vågar tränga in bland lifvets banaliteter; en ensam man i en myllrande, skriande dvärgflock; en man i arbetsblus, om så skall vara, men en man, som har starka armar och inte ger sig till att skrika derför, att han måste kasta undan småkrypen och bana sig väg.
En man som, för hvart slag han får, icke häfver upp en gäll falsett och ropar: »se, jag är en martyr!», utan en som, genom att oaflåtligt ta hårdt i arbetet, fått styfnad hud i sina händer och kan parera ett slag.
En man som, icke fruktar fattigdomen, men som icke vill qvarstanna i den; en man som kan vara kroppsarbetare, och ändå inte är en främling i andens verld.
En man ur de djupa leden; en paria, som icke blygs att vara det, men som vill bryta ned kastväsendets mur – icke blott smuggla sig sjelf igenom den.
Se der min framtidshjelte, mitt ideal – om jag har något.
— — Om jag kan lura ut, hvarifrån du fått ditt kroniska eller åtminstone recediverande tvifvel!
Hvarifrån har jag då sjelf fått min periodiska modlöshet, spleen, mjältsjuka eller lifsleda, hvad man vill kalla det!
Jo – det är sant – min har jag ärft på fullt laglig väg af den »glade» Thure Bruzelius.
Du har väl ärft ditt också af någon.
Har du aldrig känt det, då du var barn?
Jag våndades tidtals deraf till den grad, att jag tyckte, jag alldeles kunde dö deraf.
Då kunde den långrangliga ungen stå vid ett fönster och bara stirra ut på landskapet, utan att se något, utan att kunna få luft med ett enda ord eller en enda tår; men i bröstet vred det obarmhertigt som om man velat slita sönder någonting der med tortyrinstrument, någonting segare och starkare än sjelfva lifvet; det var som om jag vore den enda förkastade varelsen, så falsk, så förderfvad, så omensklig och så fallen; och de kommo dragande ett efter ett, minnen af djur, som jag dödat – af fräcka lögner – af smygande hat – och af allt det onda, som jag kände till, och teg med.
Det är besynnerligt, att ett barns sinne kan rymma sådana själsqval, så fullvuxet och brännande som Kains.
Men ju omedvetnare man är, dess maktlösare är man.
Det fins ingen annan råd, än att med ett par duktiga näfvar kasta ut hela bagaget.
Man behöfver litet tid på sig för att få riktigt säkert fast, men så går det.
I sådana fall är det, som viljan – den fasta, sjelfmedvetna viljan – kan göra underverk.
Under ledning af en köpenhamnsk läkare har jag sjelf försökt; han gaf förhållningsorderna, viljan hade jag sjelf.
Det är så skönt att känna, hur kraften växer; det är så friskt och tryggt.
Nu har jag ytterst sällan någon känning, och när det kommer behöfver jag endast vara alldeles ensam i fullkomlig tystnad en eller två timmar, och anfallet är öfver.
Men hvilken förfärlig ängslan, när det kommer!
Fins det ohyggligare?
Jag känner det som det obändigaste hat, icke mot någon utan mot alla.
Det fins ingen annan råd än att tiga.
Det är just en veckas tid sedan jag kände en af deder ansatserna, en qväll, flickorna sutto vid min säng och sydde.
Jag bad att få vara ensam.
Skref på en papperslapp till Matti: »jag är så nervös, att jag kunde bita omkring mig som en galen hund».
Hon ställde om, att det blef tyst.
En timme bara.
När de sade godnatt, var jag alldeles bra.
Nej, du, fan är inte så farlig, bara man vågar ta honom vid hornen, det är min tro.
Och tror du inte, att ditt tvifvel är kusin eller syssling till min lifsleda?
Allt det der räknar jag som hin håles anhang.
Nej, en frisk blick på lifvet!
Och ingen klemighet!
Du säger ju sjelf: ingenting är så mörkt, att det ej också har sin ljusa sida.
Lifvet bjuder aldrig på oblandadt godt, men inte heller på något absolut ondt; ingen fullkomlig skönhet och intet fult utan sitt mildrande drag.
Nu kan det kanske synas dig så hjertans dumt, allt det jag säger; ty för det första anser man alla menniskor för dumma, när man har spleen; och för det andra vet du allt hvad jag sagt precist lika bra som jag.
Det återstår mig således ingenting annat än att med en viss bondhumor erkänna, att det är dumt, så riktigt stolligt och tokigt, men – det gamla skälet: det är så roligt att prata med visst folk!
Jag känner mig så obekymrad hvart det bär, bara drifver med strömmen af min egen tankegång; lefver i brefvet och ögonblicket, vill inte tänka på sjukdom och förläggare.
Det får bära eller brista, så rasande mycket är väl inte lifvet värdt när allt går omkring, men det är ändå värdt, att man tar sig ett nappatag med det.
Hvem vet om det är så inveckladt som hyperfilosofien påstår; i det ängsliga försänkandet i och begrundandet af sig sjelf ligger något sjukligt; det blir en kretsgång, en andlig S:t Veits-dans.
Nej, ut i lifvet, ut ibland menniskorna, armbåge mot armbåge med dem.
O, den som vore frisk!
Då – ack, då skulle jag rest ut i Maj.
Men tyst, inte muck!
Man »tar ske’n i vackra hand», så går det ändå att hålla sig glader.
(Hörby) Söndag 18 8/3 85.
— — Jag är så glupande arg på dig, derför att du säger, att mitt ideal (om jag hade något!) är vackert.
– Jag tycker icke om »vackert folk», ty de bli lätt narraktiga, jag misstror »vackra handlingar», ty de äro förgyllda, jag tycker icke om »vackra karaktärer», ty de äro mig främmande.
Men det, som är fult för andra, det kan vara vackert för mig.
– »Åh så fult!» kan jag skrika med en ansats af slug skadeglädje, och i hemlighet kan jag vara alldeles borta i förtjusning öfver, att få behålla det för mig sjelf – det fula, som är fängslande, lockande, originelt och om hvars skönhet jag skulle kunna vara svartsjuk, ty den skulle ju vara för mig ensam, för mig, mig, mig!
– Ett »vackert ideal»; åh, det är ju en riktig chikan!
– Åh nej; ingen fullkomlighet, ingen piedestal, ingen förgyllning, intet försök att smussla undan sina smålögner, inkonseqvenser och lyten, som en falsk spelare smusslar undan sina hackor! – en skurkärlighet, om galet skulle vara, hellre än detta lumpna fernissande, detta: att blygas öfver att vara menniska, med svagheter som vi andra!
Ingen nimbus, ingen gloria, endast mod att vara sig sjelf och slå sig fram.
Är det så öfvermenskligt vackert?
Jag tycker mest om menniskor med temligen stora och många fel; det är liksom om man kunde finna mer hos dem.
Det är bara rik jordmån, som bär riktigt mycket ogräs.
Åh, du, jag kan inte vara såder lugn och förståndig och korrekt i grunden, och dig generar jag mig icke för: du är författare; du bör begripa.
— — Ursprungligen hade jag visst inte ämnat resa ut redan i Maj.
Men på senare tiden, då jag börjat tänka allvarligare på resan, så uppställde sig för mig ett förskräckligt hinder, nämligen svårigheten för mig att få lämpligt ressällskap.
De fleste skulle blygas, eller känna sig tvungne åtminstone, för kryckorna.
Och tråkiga fruntimmer vet du, att jag afskyr.
Och så har jag (fast du inte vill tro det) en smula ziguenare i mig; jag skulle pinas af det stela, regelrätta, jag skulle vilja känna mig helt bekymmerslös, utan etikett och allt det der.
– Nå, så fick jag händelsevis reda på ett litet sällskap, som skulle resa i Maj, temligen fördomsfria unga menniskor, som skulle lefva ett familje-latmasklif under resan och ha sin lilla pojke med.
Frun har jag träffat.
Och herrn ville inte, att ungen skulle döpas.
Han reste bort, och ungen döptes bakom hans rygg.
Det har gjort mig nyfiken, och jag tänkte mig möjligheten att komma åstad med dem.
Hade det blifvit af skulle jag inte stannat borta länge, endast till midsommar, ty till dess är det vanligtvis kallt här.
En hel vinter i södern!
Nej, någonting sådant får väl aldrig jag – fattiglappp – tänka på.
Hvar skulle man få så mycket pengar ifrån?
Jo-o, pengar! så heter »solljusets» afvigsida.
Och om jag hade pengar, så hade jag inte helsa, och om jag hade helsa, så hade jag inte sällskap.
Det är så dumt.
Jag gör mig inga illusioner om en sådan färd.
Det är ingenting sådant, som man besjunger i poesi, det är rena, rama prosan, der som här; men varmare, friare luft bara.
Kommor du ihåg Niels Lyhnes mor och hennes »Skuffelser» under resan?
Det är en förträfflig teckning.
Hörby 18 Mars 85.
— — Att få riktig proportion mellan »kapital och arbete» är ingen lätt sak.
— — För framtiden tror jag – liksom du – att det kan bli bättre.
Literatörer böra lära sig att bli praktiska, alldenstund de ej bättre än andra menniskor kunna lefva utan detta lifvets nödvändiga.
Jag tror, att en ordentligt organiserad literaturförening skulle kunna uträtta något på detta område.
Som du vet, har detta redan i två år varit en af mina älsklingsidéer, och jag hör nu till dem, som ej glömma hvad de en gång fått i kikaren, äfven om det skulle dröja länge innan tiden år mogen för utförandet. — —
»Partiman» blir icke heller jag, aldrig så helt, att jag obetingadt skulle vilja underskrifva hela partiets program, om det förelades mig.
Lifvet sjelft har yxat till mina åsigter, jag kan icke knåda dem i en utifrån gifven form.
Men om det funnes en meningsflock, till hvilken jag skulle kunna sluta mig utan att behöfva köpslaga med min öfvertygelse, då skulle jag vara beredd att ställa mig i ledet, och jag är säker om, att jag skulle bli en duktig soldat.
Mig synes att »de unga» taga munnen för full, och derför går jag heldst min egen väg – tillsvidare.
(Hörby) 2 April 85.
— — Nu skickar jag dig ungarne efter hand som de bli fullfjädrade, och det bli de fort, ty de härleda sig ju från ett slägte, som piper så fort det tittar ur ägget.
Och kom nu ihåg hvad jag säger, ty det kommer att gälla om hela den närmaste tiden: – jag bara skrifver, raskt och omedelbart, har icke tid att vänta tills stämningen svalnat, så att jag sjelf kan kriticera.
— — Hvad som inte duger lägger du helt lugnt åt sidan tills vi träffas – du hvarken släpper ut det i verlden eller skickar det åter till mig.
Bara säger mig att det var odugligt, kort och godt.
Ingen literär afhandling!
Hvad som duger kan du ge en orlofssedel på tre ord, som vägledning för mig, hvart jag kan våga vända mig med det.
Vill du sjelf placera det, så eger du naturligtvis full frihet.
Men du förstår, att det är af ingen vigt för mig, ty jag kan ju alltid sjelf skrifva och skicka det.
Men det är ditt omdöme jag måste ha, ty jag lefver i feber och är i arbetet som en blind häst i striden, jag hvarken hör eller ser, bara barkar i väg.
Jag måste ut på ett eller annat sätt, och det gäller nu pengar, pengar!
— — Jag är nu så utpinad och så till den grad sammansnörpt af småstadsatmosferen, att, så fort jag kan ha ordentligt skodon på foten, ger jag mig af till Köpenhamn på ett par dagar, bara för att skaka på mig ett tag och ännu en gång känna den kära, salta sjöluften och lukten af tång – du vet att det der för mig bildar en idéassociation med frihet.
Om man ändå hade några literära bekantskaper i Köpenhamn!
Jag riktigt hungrar ibland efter ett godt literatursnack.
Jag måtte inte vara fullt så mycket skapt till enstöring, som du.
Hörby d. 13 April 85.
— — Trots de klena affärerna och de usla fortkomst-apparaterna är jag vid det briljantaste lynne.
Det kommer sig af, att jag känner en sådan brinnande arbetsförmåga, och jag har en hel famn full med ämnen.
De sticka upp ur jorden rundt omkring mig, tycker jag.
Men så är det ju vår och solen skiner på mig så fort jag sticker näsan ut om dörren.
Jag tycker så om sol och värme.
Och Hörby är en gullgrufva, när det gäller att hitta typer och personnager, ty man kan så lätt komma dem in på lifvet.
— — Vi författare ha ju icke något annat kapital att taga af, än vår menniskokännedom; då är det också till detta kapital, vi måste samla.
Du kan inte tro, hur tokig jag har varit till att »studera» folk, ända sedan jag var en 16 –17 år gammal; – nyfikenhet.
Mer än en gång har det varit kinkigt nog att få sin Mats ur skolan igen.
Kongens By 18 21/4 85.
Om du visste, hur bra jag tycker om dig just för ditt oförsynta sätt att kassera!
Det är just det, jag ämnar draga nytta af, och det är det, jag som bäst behöfver, ty som du nog har kommit underfund med, saknar jag hvarje tillstymmelse till omdömesförmåga, så snart det gäller mina egna opus.
Den bristen har jag varit medveten om ända sedan jag började skrifva, derför har jag alltid letat efter ett sådant der literärt samvete, som jag kände att jag behöfde.
Gefunden!
Just hvad jag ville ha, en som icke alls bryr sig om det »ogentila» i att helt sonika vrida nacken af sådana vanskaplingar, som icke duga för denna verlden.
Tack skall du ha, tack, tack!
Och om jag också skulle komma med ett helt tjog sådana der uslingar, så tröttna icke på att förpassa dem dit de höra.
Jag kan inte se hvad de äro för slag.
Det är förargligt, men jag kan inte.
Jag trodde att Tage var rätt bra.
Vet du, att om det vore någon annan som såg, hur dum jag är, så skulle jag skämmas alldeles förskräckligt, men nu tycker jag inte det är så farligt.
Förr skämdes jag allt bra mycket mer för dig, men nu — — — bagateller!
Jo, du får allt se mig bli röd ända upp i pannan ibland, då du kommer att ta mig på färsk gerning med någonting ärkedumt.