Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nej, herre Gud, låt dem snarare gifta sig, ju för desto hellre; ty, blir det rätt rasande, får väl professorn hjelpa dem ändå.”
”Nej, Brigitt Marie, nu har du orätt,” svarade kommerserådet bestämdt.
”Vill icke professorn på förhand utfästa någonting, så tjenar det till intet att trassla in dem i äkta ståndet.
Han och jag kunna tillsamman utstyra dem; ensam förmår jag det icke.
Och förrän vi blottställa vårt barn för alla de vidrigheter och oberäkneliga obehag, som åtfölja ett giftermål med en fattig militär, hvilken skall, vill och måste lysa, om han ock är omgifven endast af idel mörker; hellre än det, låta vi Gud styra för framtiden, och gifva kaptenen sin frihet tillbaka.
Rosa kan nog framdeles, äfven utan förmögenhet, göra ett godt parti.
Emellertid bör man icke förhasta sig.
Vi få väl se, huru sakerna ställa sig, så i ett som annat afseende.”
”Alldeles rätt, min vän,” genmälte frun och stod upp; ”det är ett ämne, åt hvilket vi måste egna ett djupt och moget begrundande.
Partier för fattiga flickor vexa i våra dagar icke på träd.
Man bör veta hvad man gör, innan man skrider till att ändra ett steg, som redan är taget.
Det der är intet skämt, och kaptenens hjerta får väl också tagas något i betraktande.
Rosas beträffar, förstår jag mig icke på flickan.
Jag tror, sannerligen för Gud, att hon icke har något hjerta, – der kärlek kan bo, menar jag; – ty, så långt jag kan erinra mig, har hon aldrig visat minsta tecken till böjelse för någon af alla dem, som fjeskat omkring henne.
Således tänker jag, att, hvad henne beträffar, det icke blef så illa; men om den stackars Ferdinand gör det mig riktigt ondt.
Hans kärlek för Rosa är alltför rörande; sannerligen är den icke det!”
”Ja, ja, vi få väl se hvad som kan uträttas,” inföll grosshandlaren, och lemnade sin beqväma plats i soffan.
”Nu skola vi sofva på saken, kära Brigitt Marie!”
En Blick i vår Hjeltinnas inre Verld.
Med läsarens tillåtelse stiga vi en trappa upp, och inträda i ett stort, trefligt rum, hvarest var anbragt allt, hvad prakt och smak förenade kunna åstadkomma, för att bilda ett förtjusande helt.
Uti en liten allratäckaste alkov stod den med hvita musslinsgardiner draperade sängen; på sidan deraf ett litet bord med väl inbundna böcker och en vacker glaslampa, hvars inneboende ljus kastade sina matta, men skimrande strålar öfver den unga, hulda Rosas fina, herrliga gestalt.
Hon satt på en taburett framför bordet, balklädningen var aftagen, och endast den lätta, hvita underklädningen betäckte nu de sköna, yppiga formerna.
Omkring axlarne hade hon ledigt kastat en stor, röd shawl, och de blonda, rika lockarne, befriade från fängslet af band, kammar och hårnålar, hängde i vårdslöst behag omkring hals och skuldror.
Innerligt söt och tjusande var hennes bild.
Hon lutade sig, stödjande hufvudet mot handen, ned öfver bordet, för att läsa i den bok hon uppslagit; men i hennes ögas tankfulla uttryck, då hon uppslog blicken och fäste den på något annat föremål, låg någonting, hvilket kunnat öfvertyga en hvar, som då hade sett henne, att själen icke följde med, då hon lopp utför den ena sidan efter den andra, samt ånyo återtog dem, för att tvinga sig till bättre uppmärksamhet.
Uttröttad vid det fruktlösa bemödandet, lade hon tillsamman boken, lät handen nedsjunka på knät, hufvudet mot ena axeln, och sålunda, försänkt i tysta, djupa betraktelser, bortsmög obemärkt för Rosa en hel timma.
Slutligen uppspratt hon häftigt, med en känsla, såsom det tycktes, snarlik den man erfar vid uppvaknandet från någon salig dröm till den kalla, opoetiska verkligheten.
Boken hade nedhalkat från hennes knä på mattan; hon böjde sig ned, upptog den och vidrörde den lätt med sina läppar, liksom till afbön för den synd hon tyckte sig hafva begått.
Boken innehöll andlig tröst, och Rosas hjerta var ett tempel, der de heliga englar alla dagar gästade; ty det var rent, rent som en daggdroppe.
Hon stod långsamt upp, lade boken på bordet, putsade den slocknande lampan, och gick sedan till en byrå, hvarur hon upptog en portfölj, hvilken hon betraktade med djup rörelse.
Hon satte sig åter, höll portföljen utsträckt i handen, och var synbarligen obeslutsam, om hon skulle öppna den eller ej.
”Hvarföre icke?” hviskade hon halfhögt.
”Ännu en enda gång vill jag betrakta dem, och sedan må lågan tillintetgöra deras färgprakt, liksom det friska lifvet i tecknarinnans hjerta snart skall förgås.
Med dem afslites den första, enda och sista sträng, som dallrande genombäfvade mitt väsende med känslor så heliga, så olika och derföre så litet beslägtade med jordens.”
Hon öppnade portföljen, och framtog tre målningar, föreställande uppträden ur det förflutna, aftecknade efter minnet.
Hon utvecklade en och höll den mot lampan.
Om vi nu skulle våga att, öfver vår hjeltinnas axel, kasta en blick på målningen, torde vi upptäcka något af den idé, som ledt handen vid arbetet.
Skada att lampan icke brinner klart, allt synes dunkelt och otydligt; men den tyckes föreställa ett rum, der tvenne figurer framstå.
Den ene, midtpå golfvet, stödjande sig med förnäm vårdslöshet mot ett fint rör, betraktar med nedlåtande vänlighet den andre, som har sin plats ett par steg framför dörren.
Denna figur, i sin svarta drägt, med de bildsköna dragen, det ädla, stolta uttrycket, hvilket äfven i den ödmjuka ställningen uttalar sig så tydligt, igenkänna vi genast, såsom vår bekantskap från festen.
Man kan här icke misstaga sig, så troget är den lefvande bilden af Frans Mannerstedt återgifven.
– Den förra figuren synes icke så redig, eller kanske lampan med flit flyttas af Rosa så, att den blir dunkel.
Detta veta vi ej med visshet; således gissa vi blott, af uppsynen och blicken, att vi ännu en gång få taga godnatt af kommerserådet.
I bakgrunden af rummet framskymtar, vid ett fönster, till hälften dold af de stora, nedfallande gardinerna, en ungdomlig gestalt, på hvars vänliga, hulda drag det renaste medlidande står att läsa.
Detta är synbarligen tecknarinnan sjelf, den blygsamma, älskliga Rosa.
”Ack,” suckade det hulda barnet, ”så, just så, stod han der vid dörren, och min far hade hjerta att låta honom stå der, medan han i en ton, som jag aldrig förgäter, frågade om herr kommerserådet vore i behof af en lärare för sina barn i språk eller musik.
O, ännu låga mina kinder af blygsel, då jag betänker, huru min far emottog hans anbud på ett sätt, som tydligt vittnade, att han gjorde det af barmhertighet, ehuru han önskat finna en skicklig musiklärare för gossarne, och derföre bjöd honom, i utbyte mot sina bemödanden, åtta skillingar banko i timmen.
Djupt sårad känsla talade då i hvarje af dessa själfulla och herrliga drag; men behofvets gissel dref honom till en stum bugning.”
Hon sänkte målningen ned på sitt knä, och lade den lilla hvita handen öfver ögonen.
Hvad de båda andra taflorna föreställde, derom förblifva vi i okunnighet; ty vår hjeltinna återtog nu sin första lutande ställning, och undanskymde härigenom de skatter hon så mycket värderade.
Men med godt samvete kunna vi draga en och annan slutsats af Rosas yttranden.
”De små krabaterna,” sade hon, och ett hjertligt leende drog sig öfver de täcka läpparne; ”se så gudsjemmerliga de se ut, med fiolen mot den lilla rödskrubbade hakan.
Ack,” – och nu fick leendet ett annat uttryck, icke mindre tjusande, men vemodigt, – ”ack, det är som jag såg honom, med pannan, den höga, hvita, rynkad af en lätt otålighet, då de små birfilarne obarmhertigt plåga hans öron, foten litet upplyftad, för att stampa takten, och handen utsträckt med stråken, pekande på noterna.
Stackars, stackars Mannerstedt!” hviskade hon mycket saktare, än de föregående orden blifvit uttalade; ”det är ett tungt, knappt och otacksamt bröd du förvärfvar dig.
O, min Gud, om jag vågade göra något för honom; – men – nej, nej – jag vågar det icke.
Antingen skulle jag kränka hans stolta själ, eller – – skulle han kasta en blick i den djupaste vrå af mitt hjerta.
Begge delarne är omöjligt, och får icke ske.”
”Och om hvilken stund erinrar mig denna!” återtog Rosa, efter några ögonblicks tystnad, medan hennes händer långsamt upprullade den sista taflan.
I det hon böjde sig öfver densamma, strömmade, henne sjelf ovetande, tårarne ned derpå, och besuddlade teckningen, redan otydlig för hennes blick genom den rörelse, som i denna stund beherrskade hennes själ.
Rosas läppar yttrade ej ett ord om orsaken till den djupa känsla, hvilken återspeglades i hennes drag; men då vi likväl gerna vilja veta den, skola vi på annat håll se oss om efter möjliga upplysningar.
I den ännu öppna byrålådan ligger öfverst en liten bok i grönt marokinsband.
Kanhända, om vi öppna den, skall hon sqvallra om hemligheten.
Med läsarens tillåtelse vilja vi försöka, och läsa ur Rosas dagbok:
Den 29 September om aftonen 1826.
O, hvilken dag!
Huru mycken smärta och sällhet kan icke inrymmas i ett menniskohjerta!
Men dig, min Gud, min Fader, tillhör först min rörda själs varma tackoffer.
Ditt allseende öga blickade ned med kärlek, och sände, i den förfärligt afgörande minuten, en räddare för mitt unga lif.
Näst dig, Allsmäktige, höge Ledare af våra öden, tillhör mitt hjertas tacksamhet honom!
Jag måste väl genomgå hela denna på qval och glädje rika stund.
– Jag skulle i dag på morgonen resa ut till vårt lilla landtställe, att efterse mina små anläggningar, dem vår nye, skicklige trädgårdsmästare borde anordna och omplantera.
Jag hade så ofta gjort denna lilla tur ensam, emedan jag alltid funnit ett barnsligt nöje uti att få styra min fars eldige trafvare.
Det blef således icke heller nu fråga om fara.
Innerligen glad, packade jag tillsamman mina små förnödenheter för dagen, steg upp i min trilla, och rullade bort, förnöjd nickande åt mamma, som stod vid fönstret och ropade: ”Akta dig, Rosa!
Håll stadigare tömmar!” – Ett par gator igenom gick det ypperligt; men nära hörnet af den tredje blef jag varse Mannerstedt, som, med några böcker under armen, kom hem från en lektion.
Jag vet ej, hvarföre jag aldrig så der oförmodadt kunnat träffa honom, utan att få en stark hjertklappning.
Jag ernade endast helsa helt lätt på honom, då han gått förbi; men tanken äfven på en sådan småsak, som en helsning, upptog likväl så min besinning, att jag förlorade uppmärksamheten på hästens rörelser, hvilken, då han kände att tyglarne blefvo något lösa, skyggade för ett tillfälligt föremål, och satte af åt en tvärgata, mot hvars hörn jag ovilkorligt blifvit krossad, om icke Mannerstedt, snabbare än blixten, rusat fram och med en styrka, som endast Gud kunde gifva honom, lyckats hålla hästen, medan jag kom ur.
Men nu var han ej längre i stånd att hejda det ystra djuret; han fick en stöt, så att han föll sanslös mot andra sidan af gatan, och hästen fortsatte sitt lopp, och stannade icke förrän han, mot hörnet af det nedersta huset på gatan, krossade trillan och derigenom blef insnärjd.
Folk strömmade till, och allt kom åter i lugn, utom mitt hjerta, hvilket i dödsångest såg, att de bortburo Mannerstedt liflös.
Huru jag sjelf kom hem, vet jag knappt; men djupt skakad och upprörd, – hvilket mamma påstod vara naturligt, efter den förskräckelse jag utstått, – satt jag på soffan, och vågade icke göra någon fråga efter den, hos hvilken mina tankar dröjde; då, – o, hvilken glädje genomströmmade icke hela mitt väsende! – pappa inträdde, och med honom Mannerstedt.
Det mest vältaliga leende sväfvade öfver hans läppar, då han, djupt bugande, försäkrade mig, att han icke det ringaste var skadad, utan att endast den starka stöten döfvat hans sinnen.
Jag sade icke något, ty rörelsen betog mig målet; en blick af innerlig tacksamhet erhöll han dock, och syntes tillfreds dermed.
Pappa berättade, att, då han kom utåt gatan, der olyckan hände, för att se efter spillrorna af sin vackra trilla, hade han erfarit, att hans dotter, genom kandidaten Mannerstedts beslutsamhet och lyckliga mellankomst, undgått att dela samma öde som åkdonet.
”Tacksam för den hjeltemodiga gerning, denne unge man bevisat oss,” tillade min far, med ett nedlåtande, förbindligt leende, ”ville jag sjelf se huru det stod till med honom, och stretade således uppför alla dessa satans trappor, hvarefter jag hade den tillfredsställelsen att finna, det herr Mannerstedt, vid återkomsten till full sansning, befann sig utom all fara.
Jag förmodade att Rosa, om hon i den der villervallan egde minne af något som passerat, skulle vara orolig för sin räddare, och derföre tog jag honom med mig, att tillbringa dagen hos oss, så att min dotter, liksom vi, min hustru och jag, måtte kunna få förklara vår tacksamhet.”
Med detta lilla tal ansåg pappa sig till alla delar hafva betalat skulden för sin dotters räddning, och gick på kontoret lika lugn, som hade fråga aldrig varit om någon fara.
Hvilken stilla och skön dag hafva vi icke tillbragt!
Det blir väl den enda, så rent, oblandadt glad, som jag får njuta i mitt lif.
Då Mannerstedt skulle gå, sade pappa: ”Alla söndagar vet jag herrn är ledig.
Om det roar herr Mannerstedt, så står mitt hus och mitt bord öppet alla hvilodagar.” – Ynglingen bugade sig, framstammade något om tacksamhet, och tog afsked.
Här afbryta vi vår läsning, och lyssna på Rosa, som åter börjar tala. – ”O, Mannerstedt! du, så ädel, så högsint, hvarföre blef ditt lif så fattigt och glädjelöst?
Hvarföre skulle våra banor löpa så skiljda?
De kunna icke förenas; nej, det kunna de icke!” – Hon suckade djupt, tryckte händerna öfver de tårdränkta ögonen, och lemnade fritt rum åt känslor, som för hvarje menskligt öga voro djupt dolda i hennes hjertas innersta helgedom.
Ändtligen lade hon tillsamman taflorna, upprörde elden i kakelugnen, och var just färdig att göra ett litet bål af dem, då en rörelse, mäktigare än pligten, drog hennes hand tillbaka.
”Hvarföre skall jag beröfva mig denna enda glädje?” hviskade sakta den bevekande rösten ur hennes inre.
”Hvarföre!
Icke är det en synd att ega dem.
Har jag ej redan i flera månader, ja ännu längre, kunnat beherrska hvarje blick, ord och rörelse?
Har jag icke kunnat se dessa ögon, med ett uttryck af den mest obeskrifliga och innerliga hängifvenhet – när de trott sig obemärkta – fästade på mig, och har jag icke förmått att vara endast vänlig, lugn, ledig och likgiltig, när så behöfts?
Och så skall det förblifva!
Ett enda dunkelt anande, att hans känslor funnit ett gensvar i mitt hjerta, och hans strider mellan passion och förnuft måste vexa till en jättekamp, utan att han likväl nådde målet.
Men förtäras skulle han, kastad mellan hoppets och fruktans vexlande makter.
Nej, må jag spara honom denna strid!
Har jag icke, för att beröfva oss båda den uti en obevakad stund möjligen inträffande frestelsen, att förråda våra hjertans hemlighet, och med detsamma beröfva den stackars ynglingen den obetydliga utvägen, att i min fars hus förvärfva en skärf till sitt uppehälle – ty vid den mest aflägsna skymt till en sådan misstanka, skulle min far för evigt skilja honom ifrån sig – har jag icke gjort det svåraste, men också enda offret, att rädda oss båda från denna villfarelse, då jag följt mina föräldrars önskan, och lofvat min hand åt Ferdinand?
Jag är nu hans fästmö, blir snart hans hustru, och skall, med Guds bistånd, i min egen själ finna det stöd, den styrka jag behöfver, att uppfylla de pligter jag ikläder mig.
Jag tror att Ferdinand är en redlig och bra man; litet flygtig, kanske till och med lättsinnig, men det rättas nog med tiden; och om vi just icke blifva så lyckliga, som endast ett äktenskap bygdt på ömsesidig kärlek kan göra de förenade; så erbjuder dock det samfällda delandet af mången smärta och fröjd i det husliga lifvet, väl ingen ersättning, men likväl ett lugnt, vänskapligt och välvilligt förhållande, hvarvid jag tror mig utan afsmak kunna vänja mig, sedan hoppet om sann, verklig sällhet ändå aldrig, ej ens för ett ögonblick, kunnat slå rot i mitt hjerta.
Läsaren inser, att vår hjeltinna icke är någon romanhjeltinna; ty då skulle hon ovilkorligen hafva tänkt och handlat på annat sätt.
– Medan de tankar och känslor, vi här utkastat, ordnade sig i hennes hufvud och hjerta, hade hon hoprullat målningarne, samt inlagt dem i portföljen.
I hennes öga speglade sig en ljuf och stilla frid, då hon högt yttrade: ”Jag kan tryggt behålla dem, utan förebråelse.
Det är ju endast några vänliga solblickar från mitt förflutna lif, hvarmed jag någon gång kan fägna mina ögon.”
Sedan hon tillslutit portföljen, och lagt den på sitt ställe, uppslog hon åter sin bok.
Det heliga ordet var ej längre en död bokstaf; ju mera hon läste, desto mera ökades hennes själs frid, och ljusets sanna anda inströmmade i det öppnade hjertat.
Lugnad, och med en innerlig bön på läpparne för dens välgång, hvars namn hon endast tyst framhviskade, nedlade sig det hulda barnet på den hvita, jungfruliga bädden, och snart hade sömnens vänlige gud tillslutit Rosas sköna ögon.
I fall läsaren emellertid icke ledsnat på de många aftonbesöken, skola vi ännu göra ett, hvilket kanhända icke blir utan interesse.
Vindskammaren.
Vår stackars kandidat, som under supén erhållit sin plats vid hörnet af ett sidobord, smög sig, vid gästernas bullrande återfärd till salongen, obemärkt ut i tamburen, uppsökte sin lilla, blågrå, för andra gången vända och öfverskurna kappa, svepte den omkring sig, samt tryckte mössan på de bruna lockarne nästan ned öfver ögonen; ty vinden blåste skarpt, och Mannerstedts syn hade mycket lidit af träget nattvak.
Ännu en half blick kastade han åt salongen, och ilade derefter skyndsamt utför trappan nedåt gatan.
Decembernattens bistra köld afkylde något glöden på hans kinder och hettan i hans blod; det blef tystare, lugnare i det upproriska hjertat; det brusande känslosvallet lade sig; han saktade sin gång, och skred långsamt genom de smala gatorna.
Slutligen stannade han vid ett hus af temligen godt utseende, gick förbi första och andra våningen, och nu började en lång, krokig, evig trappa till vinden.
Ändtligen var målet hunnet.
Sedan han en stund famlat omkring i mörkret, fick han reda på dörren, satte nyckeln uti, och efter några fåfänga försök, lyckades det omsider att få den upp, och nu befann sig Mannerstedt i en liten mörk, kall kammare, hvars få föremål månen belyste.
Han aftog mössa och kappa, och hängde sina trotjenare på den vanliga spiken vid dörren.
Härefter förfogade han sig försigtigt fram till ett gammalt, rankigt nattbord, som hade sin plats vid den torftiga sängen, och snart hade han fått reda på både elddon och svafvelstickor, slog eld, och påtände ett smalt ljus, fästadt med konst i en bristfällig tennstake.
Anblicken af Frans Mannerstedts ensliga kammare var ganska dyster.
Den var låg, med hväfdt tak, liksom i en kajuta och ej betydligt större.
Möblerna, utom sängen, utgjordes af hans arbetsbord, jemte ett annat mindre, med böcker, målningar och musikalier, en stor reskoffert och tre stycken stolar.
Om de kunnat tala, dessa svartgrå väggar, de hade då vetat förtälja, huru den ädle, men fattige ynglingen, under långa dagar och nätter, uti oafbrutet, träget arbete, dvaldes inom deras trånga omkrets, ofta utan att kunna vederqvicka sig med mera än en enda måltid på dagen, högst tvenne; och likväl var han alltid undergifven och innerligt tacksam mot Gud, när han, af den med bitter strid och försakelse vunna lördagspenningen, kunnat aflägga en skärf för sin gamla, i djup fattigdom lefvande mor, sedan han betalt veckans kostpenningar, och insatt den styfver, han hvarje lördag bar åt sparbanken, att bilda den lilla kassa, som utgjorde hans förhoppning för nästa akademiska termin.
Och sedan hade dessa väggar kunnat förtälja om alla de bittra och smärtsamma, djupt in i själen gripande strider, då det menskliga hjertat utkräfver sin gärd af svaghet; ty äfven den starkaste natur dukar stundom under för behofvets och den eviga försakelsens kamp.
När nu härtill kommer en annan känsla, smygande sig in i det obevakade hjertat, för att låta det fullkomligt erfara, huru mycket qval kan inrymmas i ett menniskobröst; då är måttet fullt, och sådana stunder, hårda, förstörande, deras verkan på själen är bevittnad endast af Gud och den kämpande, hvilken böjer sig i stoftet, för att kyssa den hand, som pålagt korset.
Få voro dock sådana ögonblick i Frans Mannerstedts lif; ty hans vilja för det rätta och goda var stark, hans hjerta rent och hans tro stor.
Dessutom var hans förmåga, att bära lidandets och försakelsens börda, strykt genom en högsinthet, som förbjöd honom att klaga, der ett knot skulle förekommit honom endast såsom ett vansinne.
Hans lynne utgjorde, så till det inre som yttre, den fullkomligaste harmoni, lugnt, starkt, sjelfbeherrskande.
Men månne ej dessa väggar äfven kunnat sqvallra om andra stunder, då Frans, i den långa, tysta skymningen, sittande framför den sparsamma brasan, med handen öfver ögonen, lät ljusa, glada, gudasköna bilder framstå för sin andliga syn?
Han var då gemenligen redan rektor i skolan vid B**, bebodde det stora, vackra, rymliga skolhuset, hade en förtjusande hustru, hvars drag förunderligen liknade Rosa Widens, samt en mängd små bin, som svärmade omkring, så väl inomhus, som i de utanföre trefligt stående kuporna.
Likväl hände det icke sällan, att hela den herrliga fantasmagorien bortblåstes i ett ögonblick, då pigan, som tillhörde herrskapet i andra våningen, kom för att bädda, och helt enkelt frågade, hvad kandidaten nu satt och drömde om igen.
Då steg Mannerstedt upp, med blossande kinder, och såg ut alldeles som en syndare, gripen på bar gerning.
Under nästa skymning drömde han dock åter, eller ock lät han, på musikens vingar, sin själ svärma omkring i högre rymder.
Men vi återgå till det närvarande.
Han hade upptändt ljuset, satte det tillrätta i staken, och gick fram till bordet under fönstret, der hans papper, böcker och skriftyg lågo. – ”Sofva kan jag icke, och grubbla vill jag icke,” sade han, under det han aftog den svarta rocken, vände den och hängde honom öfver ryggstödet af stolen, hvarefter han pådrog en gammal, brun frack, med stora, blanka knappar och två alns breda skört, ett arf efter hans salig far, och hvilken klenod numera tjenstgjorde såsom morgonrock, läsrock och nattrock, lika beqväm för alla ändamål, emedan dess ofantliga längd och vidd gjorde den tjenlig att fullkomligt insvepa den smärte ynglingen. – ”Grubbla vill jag icke,” sade Mannerstedt, och drog den brune trotjenaren stadigt omkring sig; ”det duger icke, och mina drömmar, de voro idel irrsken, liksom andra drömmar.
– Visserligen,” tillade han, och tonen blef mindre kall, mindre stadig, ”visserligen svider och bränner det här; men svag vill jag icke vara, får jag icke vara.
Strid och försakelse hafva många år varit min lösen; men klagan rubbar ej den minsta länk i händelsernas kedja.
Jag vill vara stark; aldrig, vid Gud! aldrig skall min känsla förråda sig!
Och skulle den någon gång hafva gjort det – så – har hon icke fäst någon uppmärksamhet dervid.
Det vore också i sanning alltför obetydligt.
Huru skulle hon, så upphöjd öfver tanken på en sådan djerfhet af den fattige kandidaten, kunnat kasta en blick i hans hjerta?
Nej, och väl är det; ty uti en sådan punkt kunde jag icke ens fördraga hennes medlidande.
Men hvad gör jag egentligen nu, annat än grubblar?
Jag vill taga fram mina böcker och uppsatser, och grubbla på dem.”
Han satte sig och började bläddra uti åtskilliga verk; men det ville icke gå.
– ”Nå väl, så har jag dock min siste vän,” utbrast han, steg åter upp och undansköt det som icke kunnat förströ honom, ”min trogne, ende, sanne vän, som följt mig i både med- och motgång.
Vi förstå hvarandra också bäst under alla skiften.
– Härvid nedtog han fiolen, släckte ljuset, såsom öfverflödigt, isynnerhet emedan det var det sista, och i kassan icke fanns mera än en adertonskilling.
Så snart stråken berört strängarne, länkade sig äfven hans egen varelse till harmoni med de sköna, kraftfulla toner han frammanade; ty få äro så helt och hållet idel själ för sin gudaburna konst, som Frans Mannerstedt.
Mången bitter stund hade den söft honom till ro, till ljus, till frid.
Äfven nu, i en af de bittraste, förfelade den icke sin verkan, välgörande, som alltid, på hans sinne och hjerta.
Men under dessa ögonblick, då de fylliga, herrliga tonerna brusa genom den lilla kammaren, och bana sig en väg till det kämpande hjertat, vilja vi kasta en flyktig blick tillbaka på Frans Mannerstedts fordna öden.
Hans far hade varit en temligen välmående embetsman i B**, och Frans den ende sonen, och nu äfven det enda barnet; ty systrarne voro döda.