Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag anser en återremiss af detta Betänkande för alldeles gifven, enär Utskottet, så godt som begärt den, då det förklarat sig hafva utgått ifrån den, inom gemensamma Stats- och BancoUtskotten fattade, grundsats om myntbestämning, och frågan härom ännu hvilar oafgjord, samt det således icke är möjligt att nu definitivt besluta öfver förevarande ärende.
Jag ber att få göra några anmärkningar, och dervid utgå ifrån två olika synpunkter: den ena om
Myntbeslämning skall äga rum och taga sin början genast eller örn tre år; samt den andra om Silfverutvexlingen skall uppskjutas 35 II. 2+ 20 Den 27 Julii f. m, till nästa Riksdag och få bero på då varande Ständers beslut.
Olika åtgärder måste tillämpas i olika fall.
I ena fallet är det naturligt, att under de 2 å 3 år, då silfverutvexlingen icke kommer att börja, måste Bankens lånerörelser förblifva som hitintills, af 2.‘ne skäl.
Det ena, att sedelstocken icke får, ökas om reella fondens proportion skall uppnås; och det andra, att den ej får minskas, så länge den enskildta crediten är så underlägsen, att man vid alla tillfällen af stora penningebehof icke bar någon annan tillflygt än Banken.
Häraf selman nödvändigheten, att indela lånerörelsen i 2 olika perioder, den ena tiden före, och den andra efter realisationen.
Härvid förekommer likväl en princip, som är riktig, antingen man realiserar eller icke, den nemligen, att ej fastställa något maximum för de serskildta lånefonderne, utan öfverlemna åt BancoStyrelsen, att i mån af beliofvet öfverflytta utbetalningarne från den ena till den andra fonden, hvarigenom rörelsen kan underlättas, och i hvilket afseende jag föreslår inrättandet af en reservfond, samt utsättandet af ett minimum, hvarunder, samt ett maximum hvaröfver, BancoStyrelsen ej må få inställa utlåning eller den förhöja, för någon viss lånefond; och är det sålunda naturligt, att skillnaderne af samtlige dessa maxima och minima utgöra reservfondens belopp.
Nu kommer jag till de skiljaktigbeter, hvilka böra iakttagas, om realisationen sker, Den 27 Julii f. in, ai eller icke sker.
I fall nemligen Banken kommer att realisera, blir dess lånerörelse af mindre vigt än hitintills, emedan den utländska crediten då minskar behofvet af inhemska lån.
Man kan då mera hjelpa sig med enskildta creditpapper, och behöfver ej inskränka sig till vårt rörelsecapital af 3o,000,000 R:dr, eller hero af den löjligheten, att ifrån Riksdag till Riksdag bestämma det myntbelopp, som får vara i omgång; men dqt blir derjemte nödvändigt, att i detta fall hafva en sådan reservfond bestämd till minimum och maximum, att man kan tillse, det en del af creditrörelsen inom landet, som behöfver understöd, må kunna tillräckligen erhålla det, och den näring, hvilken icke är i sådant behof, lemnäs åt sig sjelf.
Man måste då äfven göra en väsendtlig skillnad emellan fastighets- och namncrediten.
Fastighetscrediten torde i början få svårt att reda sig, men namncrediten åter blifva af mindre vigt och taga snar fart efter myntbestämningen.
Det bör nemligen ej döljas, att om myntbestämningen äger rum, oriktiga begrepp derom kunna föranleda till starka uppsägningar af de på längre tid i fastigheter fästade capitaler, och vålla mycken oreda, hvilken ej står att hjelpa, utan genom mellankomst af Bankens starka kraft.
Om denna kraft, såsom jag föreslagit, icke begagnas genom utgifvandet af nya sedlar, men endast derigenom, att Banken uppträder som medlare och upptager de 22 Den 27 Julii f. ro. så kallado orörliga ca pi täler, för alt göra dem till rörliga, och öfverflyttar dem lill dc i hehof deraf varande näringar, är jag öfver tygad att stora fördelar skola vinnas, och att ingen olägenhet, som man nu så mycket befruktar, från realisationen skall härledas.
På grund häraf anhåller jag, att Utskottet vid förnyad pröfning af ärendet, som }’ag hoppas ej kommer i fråga, förrän mynt>es tärn ningen är afgjord, ville fästa afseende på de förslag jag i början af Riksdagen tagit mig friheten afgifva , angående Bankens rörelse i hela dess vidd, och hvarom Utskottet i detta Betänkande icke nämnt ett enda ord: ett förhållande som jag ej vet, om det härrör deraf, att
BancoUtskottet ämnar deröfver afgifva serskildt Utlåtande, eller om Utskottet anser det tillhöra sammansatta Stats- och BancoUtskottens gemensamma behandling.
I fall realisationen icke blir beslutad, är det nödvändigt att en gång göra sig reda för olycksaligheten af att concentrera lånerörelsen på ett enda ställe, och att finna, det en så stor massa som 3o,000,000
R:dr i sedlar skulle mera förslå, örn penning- och lånerörelsen fördelades på flera (.tällén i Riket, och i flera smärre dislricter, än att, såsom nu, vara inskränkt till ett HufvudContor med blott arne underafdelningar.
Det säger sig sjelf, att en större del af sedelmassan skall för blotta lånerörelsens bedrifvande snarare medtagas, då låncanstaltcn är jpå elt aflägse, än på Jlera Den 27 Julli f. ni. närliggande ställen.
Om vi blott upptaga beloppen af de recommendations-afgiftcr, som under en vecka utgå i och för penninge-transactioncr, skola vi finna, hvilken ofantelig summa de utgöra.
Vi hafva sjelfva hämmat assignatipnsrätten; vi klaga öfver penningebrist, och likväl göra vi det tili en omöjlighet, att använda alla de Bancosedlar, som i rörelsen utsläppas, och borttaga liera millioner deraf, hvilka åtgå till besvärliga och långväga penningeremisser lill dyrt underhållna Cassafonder, till, med ettord, en icke räntegifvande omsättningsrörelse.
Sådant kommer icke i fråga i andra länder, der assignationsrätten icke är inskränkt, och hvarest låneanstalterne icke äro för få.
Ben första princip jag således yrkar är, att Banken mätte etablera ännu ett eller två LåneContor till, utom de redan varande.
Om t. ex. ett LåneContor inrättades uti Östergötland, och ett uti de norra orterna, skulle penningarne bibehålla sig mera i rörelsen inom hvarje ort.
Ehuru man ej har annat än representatift mynt i stället för fast, hör man likväl bibehålla idéen af mynt, och tillåta alt äfven enskildta assignationer måtte få luinglöpa och bidraga att göra penningebristen mindre känbar, Min andra grundsats är, att faslighelscrediten icke beliöfver större understöd, i fall realisationen icke sker, än den nu har, då deremot, i fidi den fortgår, cn stor rubbning i de häraf uppkommande förhållanden torde medföra
Den 37 Jutii f. n». ett tillfälligt Jjehof af större hjelpmedel.
Dea enda lättnad, som i sakernas nu varande skick torde erfordras, är på sin höjd en kortare uppsägningstid för Bankens fastighetslån och afskaffandet af sådane Bancolån, som amortera sig sjelf.
Deremot hör all kraft användas på privatcrediten, och Discontfonden, i fall realisationen icke blir af, ökas.
Detta låter besynnerligt, men det är icke med nya sedlar jag vill, att den skall förstärkas, utan genom upptagande af sådane capitaler, hvilka Banken kan få för låg ränta, och dervid öka sin cassarörelse.
Jag föreslår således, att arne nya LåneContoir inrättas, samt att Discontfonden förstärkes genom upplagande af 2 procents lån.
Man bör icke börja med 3 procents lån, utan heldre småningom ifrån den lägre uppsätta räntan efter omständigheterne.
Då kommer saken i naturligt skick, och jag tror, att om dessa tvänne af mig föreslagne åtgärder vidtagas, skulle vi vid nästa Riksdag finna rörelsen lättad.
Hvad angår lån till Corporalioner och Städer, så är jag af lika tanka med Friherre Cederström, att de böra utredas, och sedermera försvinna.
Jag anser detta system att låna till Städer och Corporalioner, vara oriktigt, och böra upphöra.
Det har börjat i Borgareståndet, som under en längre lid inkommit med mångfaldiga motioner af detta slag, och hvilket förefaller mig sorn en besynnerlig motsatts mot Ståndets be - Den 27 lulu f. m. a5 reel villighet, att bevilja ökade skatter.
Står det så illa till med våra Städer, att de icke sjelfva kunna bygga sina Rådhus och Kyrkor, tyckes det vara högst obilligt), att öka de allmänna skattebördorna.
Nu börjar äfven PresteStåndet, att begära lån åt sina Boställen m. m.
Beträffande deremot utlåningen på guld och silfver och LåneBankens obligationer, så är jag af den tanka, att de förra böra fortfara, men att de sistnämnde böra upphöra med undantag för barmhertighetsstiftelser.
Man skulle derigenom slippa ett vidlyftigt bokhålleri, och komma ifrån en pretention på förmånsrätt till liqvidens erhållande i silfver, som man hört Bankens Commissariat söka att göra gällande.
Utskottet har till och med medgifvit, att det vore hårdt för dessa obligationers innehafvare, att få bara sedlar i stället för silfver.
Jag åter kallar det orimligt, om de få annat än efter sedlens nuvarande värde, emedan de hafva åtnjutit ränta för hela tiden, då deremot VexelBancoSedelns innehafvare, sedan 1809, sedt värdet af sin förmögenhet nedsättas, utan att hafva åtnjutit ränta för fordringsbcviset.
Angående lån på jern och exportabla effecter, har Utskottet icke serskildt yttrat sig om räntans bestämmande, men på ett annat ställe, såsom vilkor för dessa låns fortfarande, antagit en förhöjd ränta; då borde likväl icke belåningsbcloppct vara inskränkt till fidela r af varans värde.
Den 27 Julii f. m, Detta kan visst vara tillräckeligl för vissa effecter, men icke för de mest säljbara.
Utskottet hade derföre icke bordt bestämma något visst lånebelopp, utan låta det ankomma på behofvet i mon af rörelsen, och, såsom jag föreslagit, bestämmas serskildt för hvarje halfår.
Räntan må gerna då vara 4 procent, men all höjning är obillig, om blott två tredjedelar af varans värde får belånas.
Jag instämmer således med Herr Tham deri, att ökning af räntan icke må äga rum, så vida ej motsvarande fördelar medgifvas, Vid sista Riksdag vågade jag bestrida nedsättning af Disconträntan; }'ag visade då, hvad som äfven inträffat, eler att räntans nedsättning skulle medföra ett starkare tillopp af lånesökande, än att deras behof kunde fyllas.
Likasom jag då talade emot räntans nedsättning, talar jag nu emot dess höjande.
Om realisationen blir af, blir ej någon ränteförhöjning att befara, sedan de första månadernas crisis öfvergått, hvarefter penningebeliofvet skall minskas, och räntan snarare falla, än stiga.
Blir realisationen icke af, är det orättvist, att först hafva inlockat synnerligen små fastighetsägare, alt skuldsätta sig, i hopp omen lägre ränta, hvilken sedermera till deras skada förhöjdes.
Allmogen och de smärrejordägare, hvilka hota uttränga alla öfrige lånesökande utur BancoDisconten, måste ändå vidkännas en ganska betydclig ränta, då man räknar commissions-arfvode, postporto, / Den 27 Jul i i f. m. 27 betyger och resor m. m.
Alt höja räntan för dem, vore den mäst otjenliga åtgärd af alla, om icke realisationen inträffade; och då åter vore det en oformlighet, emedan 6 procents lån sällan eller alldrig sedan anlitades.
Vidkommande det föreslagne borttagandet af lån på publika papper, anser jag det orätt, att ej dertill hafva en serskild fond om icke realisation beslutes; och på sätt jag förut föreslagit, bör en reservfond inrättas, då det ej blifver vådligt bibehålla ett maximum, hvarmed dessa papper kunde understödjas, särdeles våra CanalActier, hvilka olyckligtvis icke äro några säkra Beurspapper.
Hvad Utskottet föreslår om upplåningsrätt af tre millioner, förhåller sig också olika, om realisationen verkställes, eller ej.
Sker det förra, så är summan visserligen tillräckelig, men eljest blir detta bestämmande det mäst skadeliga man kan påfinna.
Jag anser ingen fara, att låta lånerörelsen gå lill det belopp, som behofvet påkallar, så länge
Banken alltid kan utlåna till högre ränta, än den sjelf ger, och då man icke behöfver frukta för någon stark insättning af Bankens obligationer, hvilka, så länge handeln går sin jemna gång, bibehålla deras natur, att vara goda Börspapper.
Jag föreslår således, att om realisationen icke beslutas och genast verkställes i Banken må lemnäs full frihet till upplåriande af de Capitaler den behöfver, utan alt vara inskränkt ab Den 27 Julii f. m. till tre Millioner.
Detta blir enda och rätta principen för Bankens framtida lånerörelse, som eljest blir en nödhjelps - anstalt, med hvilken anstalt vi nu dragits i 20 år, blott för att underhålla ett öfverdådigt och orimligt skattesystem.
Jag yrkar återremiss af Betänkandet, och anhåller, att Utskottet ville taga i öfvervägande mitt förslag om lånerörelsen.
Det är icke i min afsigt att bestrida den yrkade å ter remissen, ty detta Betänkande är ett ibland dem, som alltid pläga återremitteras.
Nu torde detta vara så mycket nödigare, som myntbestämningsfrågan ännu icke är afgjord.
Men på det att den målning Herr Tham uppdragit öfver BancoUtskottets handlingssätt, icke måtte på Ståndet särskildt eiler våra landsmän i allmänhet göra samma intryck, som afhörandet af en sakförares framställning i Högsta Rätten gjorde på en Norrman, i det han utropade: ”Jag ”trodde mig aldrig hafva lidit så mycken ”orätt, som Herren der framme säger;” anhåller jag att få lemna några vederläggande upplysningar.
Jag inskränker mig härvid blott till den sak, som är före, oaktadt de Ledamöter, hvilka talat mot Betänkandet, yttrat sig öfver åtskilliga omständigheter, hvilka längre fram förekomma, och hvarå jag derföre tills vidare uppskjuter att svara.
Ilit höra egentligen två ämnen allena, nem - Den 27 Julii f. m. ligen frågan om räntans förhöjning} och fördelningen mellan särskildta låntagareklasser af de medelj, Banken i det hela kan till utlåning använda.
Så länge icke mer än en allmän betydligare låneanstalt finnes i riket, nemligen Banken, anser jag såsom en pligt för en hvar, hvilken liar med utlåningen att skaffa, att söka göra medlen så tillräckliga som möjligt 5 och erfarenheten har visat, att den räntenedsättning, som vid sista Riksdag gjordes å Discontlånen, icke bidragit att nedsätta räntorne i allmänhet, men deremot gjort lånetillgången otillräckligare.
Då räntan öfver hela riket i allmänhet utgör 6 procent, oberäknadt kostnaderna för commissionsarfvoden, inteckningar, m. m., så är det naturligt, att om man på ett enda ställe, nemligen Banken, får låna penningar för lägre ränta, skola alla strömma dit, brist på medel att långifva uppkomma, och den påräknade utvägen för näringsidkare m. 11., att genast och oberoende af enskildte penningeägares välbehag erhålla biträden, tillspärras.
För att åter öppna den, finnes , efter min tanka, intet annat medel, än borttagandet af orsaken till stockningen, eller den nedsatta räntan.
Utskottet synes mig följakteligen hafva rätteligen förfarit, då det sökt, på det enklaste sätt, göra de befinteliga tillgångarne lika tillräckliga för sitt ändamål, hädanefter, som de voro förr änrän - 3o Den 27 Jul ii f. m. tan nedsattes.
Att Utskottet icke åsyftat räntans höjande i allmänhet, hevisas af dess tillstyrkande, gemensamt med StatsUtskottet, att realisation må äga rum; den enda åtgärd, som snart och verksamt kan dertill Bidraga; ty då penningeräntan i andra länder är 3 å 4 procent, men här 6, och capitalisterne följakteligen kunna vinna 2 å 3 procent, om de insätta sina medel i detta lands rörelse; så är det gifvet, att de, ifrån den stund de veta sig genom Realisationen kunna återfå sina penningar lika goda, som de dem utlånt, hvilket hittills icke varit händelsen, skola hitskicka sina capitaler, intill dess räntan här blifver lika låg, som annorstädes.
Men förr än detta grundliga Botemedel mot penningeBrist vidtages, anser jag den nuvarande lägre
Disconträntan icke tjena till annat, än vålla trängsel Bland lånesökande , och beröfva Banken en vinst af sina capitaler, hvilken hvarje enskild penningeägare åtnjuter.
Man förebrår Utskottet, att hafva sträckt sina förslag utöfver realisationen och den tid, då lägre penningeränta Borde vara att förvänta.
Men det har ej kunnat göra annorlunda; ty lånerörelsen måste Bestämmas från den ena Riksdagen till den andra, och det är ovisst, under hvilket år emellan desamma, som Realisationen kan äga rum.
Så snart sker den i alla fall väl icke, att utländska capitaler kunna före nästa Riksdag Den 27 Julii £ m. 3i göra Bankens lånebiträde i någon molin urnbärligt; och i sådant fall, skulle BancoFullmägtige, enligt Betänkandet N:o 5a, äga att åter nedsätta Disconträntan.
Hvar och en som lånar för en rörelses bedrifvande, bör ock kunna på förhand med säkerhet beräkna tiderna och villkoren för lånets afbetalning och omsättning.
Derföre går det icke heller an, att bestämma lånerörelsen för kortare tid, än till nästa Riksdag.
I afseende å det andra väsendtliga föremålet för detta Betänkande, nemligen fördelningen mellan särskildta låntagareklasser, af de medel, Banken har att utlåna, liar man yrkat, att fastighetslånen skulle upphöra, samt
Discontfonden deremot ökas, och tvärtom.
Sådant är lätt sagdt; men må man försöka, att från en corps eller class af låntagare borttaga någon del af deras lånetillgångar, för att tillägga dem en annan, och man skall få se, om det lyckas.
Jag för min del har velat börja förändringen med den ringa, och i min tanka syftesvidriga, odlingslånefonden; men misslyckades i Utskottet; och så går det troligen äfven inom Stånden.
Det har jemväl blifvit sagdt, att Utskottet bordt icke blott bestämma ett maximum, utan äfven ett minimum för lån.
Om dermed menas föreskrifter, att de särskildta lånens belopp icke få understiga vissa summor, så är önskan redan uppfylld.
Menas åter: att af hvarje fond icke får vara 3a Ben 27 Ju lii f. m. mindre än ett visst belopp utlånadt; så kan en dylik föreskrift icke gifvas, emedan Banken icke kan tvinga någon att låna dess medel.
Man har äfven föreslagit, att fonderna skulle göras så rörliga, att hvad som icke utginge å den ena, skulle betacka bristerna på den andra, o. s. v. Men detta låter sig icke göra, så länge hvarje låntagare-corps skall hafva sin särskildta hufvudtitel af låneanslag att till falla beloppet tillita, om så påfordras.
Man har också sagt, att en reservfond borde under Fullmägtiges förvaltning bildas, för att dermed bispringa den lånetitel, hvarå brist kunde uppstå.
Men hvar skall väl denna extra fond tagas, nalalia tillgångar förut äro disponerade till ordinarie låneanslag?
Det kan då icke ske annorlunda än genom medels upplåning af allmänheten, och deras återutlåning.
En sådan låneanstalt har Utskottet föreslagit.
Men fordras någon annan reserv-fond, så förundrar det mig, att samma Ledamot, som tillstyrkt detta, icke ens ansett nödigt för Banken att äga en egen grundfond , eller ett saldo, som tillhörde den sjelf, i händelse hvar och en, som insatt penningar i Banken, skulle vilja desamma åter uttaga.
Sluteligen bör jag tillägga , att då Utskottet ansåg sig böra återställa
Disconträntan till sitt fordna belopp, liar det äfven tillstyrkt, att räntan i allmänhet måtte höjas med 1 procent, å alla de fonder, som förut tagit lägre ränta, på det att Den 27 Julii F. 01.
33 afund icke malte väckas genom ett olika förhållande mot de särskildta låntagarecorpserna.
Under alla dessa åtgärder, ledande till att närma räntan för Bankens utlåning till likhet med den lagliga räntan, har min mening varit, alt
Banken icke får helraklas såsom en barmhertighets-anstalt åt särskildta lånebehöfvande, utan såsom en enskild penningeägare, hvilken efter det allmänna ränteförhållandet i Riket, gör sina capitaler fi ugtbärande, med fördel både för si er sjelf, för låntagnrne och förStaten, åt hvilken han, såsom Rikets Ständers tillhörighet, delar med sig af behållningen.
Behandlades
Bankens utlåning på detta sätt; så skulle icke hvarje särskildt interesse, som nu framträder, vilja öka sitt anslag, eftersom en hvar tycker sig vara den vigtigaste näringsidkaren i riket; utan Banken vore att anse likasom hvarje annan långifvare, på det nar, att han hade mera penningar alt lenina, och alt han meddelade dem efter allmänna föreskrifter, och icke efter enskildt godtycke eller nycker.
I händelse BancoUlskottet icke i detta Betänkande jemväl upptagit några särskildta punkter, som äfven i andra Betänkanden förekomma, skulle jag icke deröfver yttrat mig i sammanhang med det första Betänkandet, hvilket jag likväl nu måste göra.
Det har blifvit anförd!* 35 IL 3 34 Den 27 Julii f. m. att fastighetslånens successiva indragning skulle undanrycka jordbruket de tillfällen till undsättning, som nu beredas genom fastighetslån, Det är väl sannt, att dessa lån icke mer kunna komma från samma håll; men i samma mohn lånen öfvergingo i den, om jag så får uttrycka mig, rörliga rörelsen, så skulle äfven capitalen hos enskilde nödgas fästa sig vid fasta egendomar mot inteckning.
Det har blifvit yttradt af några Ledamöter, Herrarne von Qvanten och Lefrén, att belåningen på exportabla effekter icke borde vara obegränsad, emedan jer* net kunde komma att ligga osåldt på vågen i flere års tid, hvarigenom Banken skulle komma att förlora Millioner.
Dervid hafva de värde Ledamöterne förgätit, att lån på exportabla efFekter icke få omsättas, utan skola genast vid forfallotiden inbetalas och relaxeras; och der ingen omsättning äger rum, der har rörelsen fullt lif, Om panten är af silfver, eller af silfvervärde, får* dig att kunna förbytas i silfver, när som heldst, så kan Banken derpå ingenting förlora, utan vinner tvertom räntan.
Herr Rosenblad har yttrat, att FinanceBeredningen åsyftat öfverföra rörelsen till lån emot säker pant; men att detta bör ske varsamt.
Jag instämmer i denna tanka, och således har jag till exempel anmärkt orimligheten deraf, att
Banken skall nu kunna uppsäga sina fastighetslån, emedan deras hastiga inbetalning annorlunda än i fastställd afbe - Den a^ Julii f. m. 35 talningsväg, icke blifver möjlig.
Men af samma orsak har jag ock trott, att fastig— hetslånerörelsen bör upphöra, hvilket dock icke kan ske på mindre tid än 28 år.
Herr Lefren har yrkat, att en summa såsom maximum borde fastställas till hvarje slags ef« fekts belåning*
Dervid måste jag fästa uppmärksamheten på, att då guld och silfver måste vara inberäknade ibland de belåningsbara metallerna, det skulle förundra mig mycket, om Banken vore rädd, att emot silfver utge mera sedlar, utan annan särskild fond äh panten.
Likaså bör Banken äfven Vara berättigad, att låna på annan lös Säker pant, samt acceptera godkända växlar, då ingen förlust derpå kan äfventyras.
Det liar Ock blifvit yttradt, att Banken icke bör Vara tillgänglig för hvetn, sorn vill lå* na.
Delta är naturligt, om personen icke är säker.
Men den, som kan erbjuda en för lånefunclionen tillräcklig säkerhet, bör ock finna Bankens lånetillgång öppen.
Herr Lefren har föreslagit, att ritorr spantnäl borde få till ett inskränkt belopp belånas, jag skulle för min del tro, att denna vara icke blott bör blifva förmål för belåning i Banken till ett bestämdt inskränkt belopp; men att om den ligger Under publik vård* försäkrad emot förstöring, bör den anses jemngod med silfver och exportablä effekter, samt således till obegränsadt belopp belånas, efter det pris Banken för hvarje 35 H. 3* 36
Den 27 Julii f. in. år bestämmer.
Man har vidare yrkat, att lånerörelsen borde blifva olika, i fall en myntbestämning nu vidtages, eller dermed yppskjutes till framtiden.
Man äger säle* des inga generella grunder, på hvilka man beslutar om denna lånerörelse.
Jag deremot tror, att ett ovilkorligen bestämdt system bör stadgas, emedan man bör åse möjligheten att skilja alla främmande functiolier från Banken; men jag bestrider den realisation man nu vill börja, emedan den hvilar på origtiga, falska och orättvisa grunder.
Herr Hjertås yttrande om ett minimi- eller maximi-belopp för lånerörelsen pä metaller, är redan af Herr von Hartmans* dorff besvaradt, hvad minimi-beloppet beträffar.
Hvad maximi-beloppet åter angår, så anser jag lånerörelsen icke böra vara begränsad.
Den af Herr Hjerta föreslagna utväg för Bankens rörelse, genom låns upptagande, förutsätter dock behofvet af att äga Bancosedlar, för alt infria förbindelserna,oell dessa måste då blifva nya, efter som de förut upplånade redan förutsättas vara utgångna i ny utlåning.
Detta kan också ske utan allt besvär med bokföringen i Banken.
Det har blifvit yttradt att, i händelse af Realisation, det metalliska myntet skulle stanna i landsorterna.
För min del åter förmodar jag, att myntet går dit det nödvändigt måste förås af rörelsen, och alt det således måste transporteras dit med hvad omkostnad och besvär som hälst.
Skillnaden är blott, att Déu 27 Julii f. m. 37 denna transport försväras med ett metalliskt mynt.
Således kan icke en sådan uppgift ligga till grund för det förslag, alt, i händelse af Realisation, inrätta Banker i Provincerne.