Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag hade tidigt omfattat den politiska skandinavismen i form af ett konstitutionelt statsförbund på nationel grundval.
Hoppet om återupprättandet och tryggandet af Finlands frihet genom dess federation med Sverige samt, i sinom tid, det öfriga Skandinavien ledde mig dertill.
En jemförelse mellan 1864 års förslag till förbundstraktat, i hvars upprättande jag tog del, och mitt förslag från 1855 visar snart frändskapen dem emellan.
Ja, jag vill icke förneka, att tanken på Finlands ställning utgjorde ett af motiven för mitt handlingssätt äfven år 1864.
Såsom den finska frågan inträdde i kabinetten år 1855, då Sverige afslöt med Vestmakterna en allianstraktat, om hvilken en sakkunnig politisk författare yttrar, att det är tillförlitligt bekant att » den syftade längre än dess offentliggjorda innehåll utvisar », 3 så instälde hon sig på nytt år
1 Fennomani och Skandinavism, 1855, senare häftet, sid. 39, 40.
9 Anf.
st. sid. 46.
8 A. Hedin, Den östeuropeiska frågan, 1876, sid. 5, 6.
Franska1863, då svenska regeringen tillstâlde Ryssland noter om Polens behof af » en sansad frihet », 1 dä svenska riksdagen debatterade konungariket Polens återupprättande 2 och England, Frankrike och Österrike förenade sig om identiska framställningar till Polens formån.
Vid intetdera tillfället uppnåddes den åsyftade lösningen, men vid intetdera tillfallet vardt dock hvarken Sverige eller Finland tomhändt.
Parisfreden 1856 medförde åt Sverige icke blott Rysslands förbindelse att ej på Åland upprätta befästningar eller marin-établissement, utan, hvad mera var, en nationel lyftning, en lösgörelse från de band, hvarmed 1812 års politik hakat Sverige vid Ryssland, en känsla af stärkt sjelfständighet och frihet, hvars frukter blefvo 1850- och 1860-talens stora ekonomiska och representativa reformer.
När den ryska autokratiens anspråk på obestridt öfverherskap i Europa tillbakavisats genom Krimkriget, höjde sig omedelbart i Finland protester mot de strama band, hvarmed landet belagts sedan 1809.
Man begärde landtdag och lagstadgad tryckfrihet, 8 sjelfständigt myntväsen och rättvisa i tullförhållandena gent emot Ryssland.
När censuren hindrade den fria diskussionen inom landet, öfverflyttade man den till pressen i Sverige, som broderligt upplät sina spalter4 för de djerfva finska korrespondenserna, hvilka sedan spredos till Finland, der de, såsom A.
E. Nordenskiöld yttrar i sin sjelfbiografi, » gjorde ett uppseende, hvarom man numera knappast kan göra sig en föreställning ».
5 Förfaran, rädsla och konservativa
historikern A. Geffroy säger i Revue des deux Mondes, febr.
1870, att Sverige i traktaten den 21 nov.
1855 med England och Frankrike forband sig att » inrycka i linie med dem, om fiendtligheterna pä våren förnyades ».
1 Grefve Manderströms depescher till svensk-norska sändebudet i Petersburg den 2 mars och 7 april 1863.
9 Frih.
Stael v. Hoisteins motion pä Kiddarhuset den 14 man och rådman A. Björcks motion i Borgareståndet samma dag.
8 Professorn, sedermera biskopen i Borgå F. L. Schaumann var den förste som, i ett universitetstal 1856, ofientligt höjde sin röst för att återbörda åt Finland deesa dyrbara rättigheter.
4 Hufvudsakligen tidningarna Aftonbladet och Nya Dagligt Allehanda.
5 Då alla de förnämsta korrespondenterne redan äro döda, fins ej
längre något hinder att namngifva desse fosterlandsälskande män.
De voro
Frans af Björksten, jurist, son till en ledamot af senaten och svåger till en
dito, alltid väl underrättad; Ernst Linder, egendomsegare, landtdagsman, publicist, aktad af alla partier för sin karaktär, sin energi och duglighet; tendenser hos fraktioner af fennomanska och embetsmannapar-tien uppstälde nu den terroristiska fordran1, att ingen egde ratt att under den samma anonymitetens Egid, som inom landet kan komma författare till del, utom dess gränser publicera något som censuren förbjuder inom det samma, hvarigenom tanke och öfvertygelse skulle ha blifvit fångar på hemtorfvan och Finlands röst bland nationerna död.
Härigenom af stängdes visserligen icke korrespondenserna, men splittringen inom den fosterländska opinionen möjliggjorde fortsatt förhalning med det representativa statsskickets återupprättande och landtdagens inkallande.
Först 1863, då Polens frihetssår å nyo blödde, då Europas samvete åter började vakna, då engelska och franska pressen buro fram Finlands anklagelser mot Ryssland, 2 då franska tidningar förkunnade, att i händelse ett nytt krig mellan Vestmaktema och Ryssland » skola de skandinaviska länderna vara Frankrikes främsta bundsförvand-ter », först då beqvämde Ryssland sig till att icke längre förhålla finska folket dess rätt till den autonoma nationella ställning och det samhällsskick, som betingas af dess historia.
Kallelse till landtdag utfärdades skyndsamt, midt under det allmänna sorlet i Europa, och intygade talande, att Finland ej är någon rysk utpost mot det vestra Europa, utan Yesteuropas kulturdelegerade inom Ryssland.
Från denna stund, då den vesteuropeiska civilisationen hembar en praktisk seger inom Östeuropa, förskrifver sig för Finland en ny lyftning, en ny utvecklingsaera, periodiska landtdagar, lifskraftigt arbete i alla riktningar.
3 Och dessa frukter från
Nestor Tallgren, öfverarkitekt, den personifierade fromheten och älskvärdheten; Henrik Borgström, inflytelserik finansman, åt hvilken, likasom åt Ernst Linder, om de fått lefva, en betydelsefull statsman nabana var förbehållen.
Korrespondenserna med tillhörande uppsatser äro utgifna under den gemensamma titeln » Finska förhållanden », 4 h., Stockholm 1857 — 1861.
Uppslaget till 1860-talets mynt- och tullreformer i Finland gjordes i » Finska förhållanden ».
1 I uppsatsen Finska emigrationen i Sverige af J. V. Snellman, i
Litteraturblad för allmän medbörgerlig bildning, 1858.
a » Under dessa förhållanden omtalas finska folket i alla Europas
tidningar såsom ett folk, hvilket icke blott önskar kriget och af detsam-
ma väntar sin välfärd, utan hvilket är färdigt till en uppresning för att
förena sig med fienden ».
Uppsatsen Krig eller fred af J.
Y. Snellman i
Litteraturblad för allmän medborgerlig bildning, 1863, n: o 5.
8 Äfven censuren skulle sannolikt redan vara afskaffad, om ej, såsom det vill tyckas, Finlands egen senat satte sig deremot, af fruktan att pressen, obunden af alla preventiva försigtighetsmått, skulle lätt för * året 1863 komma i sin ordning äfven Sverige till godo, ty det ar med folken just som med individerne, hvilkas ställning alltid i viss mån är beroende äfven på beskaffenheten af deras närmaste omgifning.
Så länge Sverige eger till sin närmaste granne ett Finland, hvilket som ett dyrbart arf från den forna föreningen med Sverige bevarar sin folkliga frihet och konstitutionella samhällsrätt jemte nationel sjelfständig-het, så länge är ock Sveriges ställning österut jemförelsevis tryggare.
Finland är » Sveriges sköld » fortfarande, ehuru numera på indirekt sätt.
Men samma dag Finland blefve forryskadt och inkorporeradt, skulle Ryssland rycka Sverige omedelbart in på lifvet, och trycket från jättestaten komme att kännas starkare.
Det högsinta deltagande Sverige 1863 visade Polens sak, hvars martyrers blod säkert icke heller spildes förgäfves, har sålunda burit ädelt gagn äfven för Sveriges egen räkning.
Men likasom denna ställning vunnits genom en sammanlänkning af flere moraliska och politiska faktorer, så beror dess befästande på en fortsatt verkan och återverkan mellan samma faktorer.
Ju kraftfullare Sverige häfdar i alla riktningar sin rättmätiga intressesfer, dess mera stödes indirekt Finlands fria utveckling, hvars internationella innebörd sedan öfverfores som en varm underhafsström till Sverige.
Lyckades det för Sverige att återupprätta en unionsstat, i hvilken de skandinaviska stammarne äro samlade till » inbördes skydd och gemensamt bästa », stegrades naturligtvis också både verkan och återverkan, som derefter genom Sverige utsträcktes till de öfriga skandinavländerna.
Finlands och Skandinaviens intressen sammanträffa i den nordiska folkfrihetens betryggande.
För hvar och en, som med hjerta och öfvertygelse omfattat skandinavismens sak, var början af året 1864, då Sverige fortfarande höll sig tillbaka från den bebådade alliansen med Danmark, i ytterlig grad pinsam.
Sverige hade forut tillkännagifvit, att det skulle anse » hvarje angrepp på Slesvig » såsom riktadt mot hela Norden, och då angreppet egde rum, retirerade det sig in bland Londonproto-kollets undertecknare, der det träffade samman med sjelfva
löpa 8ig mot Ryssland, och derigenom äfventyra landets ställning.
Oli genheterna af detta patriotiska förmynderskap äro dock säkert större in fördelarne.angriparne, Preussen och Österrike.
Europas opinion förvånade sig öfver att svenska folket, hvilket historien kännetecknat såsom lika modigt som högsint, efter allt hvad som talats, skrifvits och planlagts i den skandinaviska saken, i stillhet åsåg, huru den danska stamfbrvandten blodigt lemlä-stades.
Denna förvåning kunde lätt slå öfver i en annan känsla, skadlig för Sverige, hvars med forna offer och ansträngningar förvärfvade anseende ju äfven bör tagas i beräkning bland de medel, som värna dess ställning bland folken.
För alla dem i Sverige, hvilka voro skandinaviskt sinnade, måste för den skull hvaije utsigt att komma ur ett tvetydigt läge helsas upprigtigt välkommet.
Rosenbergs anmärkningsvärda anspelningar framkallade af dessa förenade anledningar min största uppmärksamhet, Men de försatte mig äfven i ett lifligt bryderi.
Borde jag väl, enligt Rosenbergs tydliga önskan, utan vidare meddela dem åt kungen?
Eller borde jag dock icke, trots deras mycket bestämda form, att böija med närmare undersöka deras grund och barvidd, och sedan efter samvete handla enligt omständigheterna?
Jag beslöt mig för det senare förfaringssättet.
Jag anhöll hos kungen att fa resa till Köpenhamn för att studera de skandinaviska förhållandena och partierna der-stades.
Kungen, som kände sig mycket orolig och miss-modig och gerna ville höra så mycket farskt nytt som möjligt från Köpenhamn, gaf mig det begärda tillståndet och försåg mig med introduktionsbref till f. d. konseljpresidenten exc.
Sålunda afreste jag till Köpenhamn mot medlet af mars månad 1864 för att med vännen Karl Rosenberg lägga råd om en skandinavisk union.
Det förhöll sig väl med unionsplanen i Köpenhamn icke alldeles så som jag förestält mig på grund af Rosenbergs bref.
Planer funnos emellertid bragta å bane i vissa kretsar och utvecklades så småningom till ett bestämdt förslag.
Huru Rosenberg och jag dervid gingo tillväga framgår af efterföljande handlingar.
Min andel härflöt från den lifliga öfver-tygelsen, att förslaget öfverensstämde med Sveriges sanna fördel och anvisade enda vägen för Danmark att icke förlora hela Slesvig.
Det gemensamt planlagda förslaget fattades ursprungligen i pennan på danska af Rosenberg, och var ganska vidlyftigt och detaljeradt1 Jag gjorde en sam-
1 Återfinnes till större delen i Rosenbergs broskyr Den praktiske Skandtnavxsme, Köpenhamn 1664, sid. 112 — 141.manfattning deraf på svenska (bil.
Men innan jag fortsätter min redogörelse ber jag få med några ord erinra om partiställningen i Danmark.
Ehuru försvagadl, innehade det nationalliberala partiet fortfarande makten.
Hall, den mångårige ledaren, hade i slutet af december 1863 trädt ur regeringen, men hans mantel blef upptagen af hans kollega, Monrad, biskopen-ministern, som den 4 febr.
fans tillstädes på Dannevirke, utan att dock kunna förebygga härens tillbakatåg.
Monrad hade, mot Halls beräkningar, bildat ett förmedlings * och diktators * kabinett, i hvilket liberala och konservativa element skulle förenas till ett på en gång diplomatiskt och energiskt handlingssätt Hall och hans närmare vänner, som i sina hjertan anklagade Monrad för äregirighet och öfverdrifven lit till sin ledareförmåga, iakttogo mot honom en reserverad hållning.
Monrad hade till nära förtrogen danska skandinavismens främste man: Karl Ploug.
Denne, som tycktes vänta allt af Monrads rådighet och beslutsamhet, hade för den skull stält till hans förfogande sitt betydande inflytande som opi-nionshöfding både i och utom riksdagen.
Ploug var vid denna tid ytterst förstämd mot Sverige.
Med den grämelse öfver alliansens uteblifvande, som Ploug delade med alla andra, förenade sig hos honom en särskild harmanledning.
Ploug hade nämligen, i förening med några danska skandinaver, 1 afsändt i förra hälften af december 1863 till Stockholm en förtroendeman med uppdrag, bland annat, att så bevekande som möjligt lägga kung Karl på hjertat Danmarks behof af hjelp i den stundande striden.
Detta sändebud, en god, älskvärd och hederlig man, var svensk, f. d. löjtnanten G. Rosenmuller, då bosatt i Köpenhamn.
2 Kungen, som vid den tiden liksom ännu långt senare hoppades att Sverige slutligen komme att verksamt uppträda för Danmark, svarade Rosenmuller, att han ville undsätta Danmark med 22,000 man, dem han sjelf skulle anföra.
Rosenmidler anhöll om att fa löftet skriftligen upptecknadt för att kunna med full autoritet öfverbringa det till sina sändemän.
Kungen gick in derpå, men med det vilkoret att löftet icke finge offentliggöras, hvilket bevisar att han dock äfven
1 Hofjägmästare Carlsen, baron Blixen-Finecke och grossör Hage.
3 Löjtnant Rosenmuller flyttade någon tid derefter tillbaka til) Sverige, der han genom sin fru, född friherrinna Duvall, egde det piak-tiga godset Tyllinge i norra Småland.tänkte sig möjligheten af att Sveriges bebådade uppträdande komme att inställas.
Rosenmuller telegraferade genast till Ploug innehållet af konungens löfte jemte det dervid fasta vilkoret, och Ploug offentliggjorde omedelbart i sin tidning » Fsedrelandet » det förra, utan att låtsa om det senare.
Detta var det ryktbara telegrammet: » Toogtyvetusende mand komme og Han selv. » Ploug handlade utan tvifvel så för att binda Kung Karl.
Men när sedan kriget följde, utan att den tillsagda hjelpen inträffade, insåg Ploug att han komprometterat äfven sig sjelf, och detta ökade bitterheten i hans stämning.
I detta sinnestillstånd författade han artikelserien » Sverige og Norge », i hvilken han anklagade Sverige för att rent af spekulera i Danmarks olycka.
Sverige, menade han, såge helst, att icke blott Slesvig, utan äfven Jutland ginge förlorade för Norden, emedan det då blefve så mycket lättare att inkorporera den återstående delen af Danmark.
1 Men den som är olycklig och känner sig öfvergifven blir ju lätt öfverdrifvet misstänksam.
Genom dessa artiklar och sitt personliga uppträdande skadade dock Ploug den sak, som han hade gjort till sitt lifs mål.
Den 14 mars sammanträdde i Kristiania norska stortinget för att uttala sig i alliansfrågan.
Der hade kung Karl infunnit sig, och med honom svenska statsrådets främsta ledamöter, friherre De Geer och grefve Manderström.
Der inträffade Ploug d.
25 mars.
» Ploug är rest », skref till mig en välunderrättad Köpenhamnvän, » och har fullständiga instruktioner. » Ploug företrädde alltså i Kristiania officiöst danska kabinettet, särskildt Monrad.
Stortinget biföll den 29 mars de af regeringen begärda eventuella krigsanslagen; men i premisserna till beslutet upptogs den bekanta frasen: » Ehuru den stora pluraliteten af norska folket säkerligen icke önskar någon närmare politisk förbindelse mellan de förenade rikena och Danmark, skulle dock Danmarks undergång i hög grad väcka det norska folkets deltagande ».
Detta yttrande, så oskickligt formuleradt att det slog öfver i hjertlös-het, helsades med jubel af alla antiskandinaver, såsom ett afgörande intyg på att Norge icke önskade en genomförd skandinavisk union.
2 Likväl lät Morgonbladet, som var
1 Faedrelandet d.
21 mars 1864.
a. W. F. Dalmans mindre smakfulla yttrande i broskyren.
Ett ord efter stormen, 1864, sid. 9,
3Gdet då i Norge rådande partiets hufvudorgan, förstå att flere bland majoriteten — den var i denna punkt icke stor, endast 57 mot 54 — under hand tillkännagifvit, att de icke vore mot en förening med Danmark på unionel grundval, men att de ville hindra att en del af Danmark (öarne) införlifvades omedelbart med Sverige.
Härmed öfverens-stämma några yttranden under debatten.
Premisserna till stortingsbeslutet skulle således i sjelfva verket ha varit riktade mot drömsynen af en » svensk stormaktstron, upprest på brödrafolkens nackar. » Plougs utsäde hade burit sin frukt.
Men från antiskandinaviskt håll gjordes en helt annan utläggning.
En Köpenhamnvän skref till mig den 5 april: » Nu börja norrmännen i bref hit låta förstå, att stortinget var bearbetadt af regeringen, att det var regeringens önskan, att betänkandet formulerades såsom skedde.
Man går ännu längre, man gifver kungen skulden, under den öppna beskyllningen, att han bestämd t önskat denna formulering.
Detta senare har berättats i ett bref, som kom hit i går. »
D. v. s., man lät påskina att kungen och regeringen alls icke ville hjelpa Danmark, hvilket, klart bevisar att stortingsbeslutet äfven tillskyndades af antiskandinaver.
Huru eget emellertid, att just vid samma tid då dessa minor och kontraminor löpte samman i Kristiania, uppgjordes i Köpenhamn ett unionsförslag, bygdt på brödrafolkens likställighet och det danskt nationella Slesvigs bevarande åt Skandinavien, hvilket förslag sedan omfattades med värme af kung Karl, och, såsom jag har all anledning förmoda, med sympati af det svenska statsrådets ledande män.
I början af min vistelse i Köpenhamn skref jag till kungen ett bref (bil.
5), som återgaf mina första intryck af stämningen och ställningen der.
Längre fram genmälte jag i ett af Rosenberg till danskan öfversatt bref, som jag sände till Faedrelandet, Plougs beskyllningar mot Sverige, (bil.
Men jag återgår till partiställningen.
Yid sidan af de national-liberala, det stora parlamentariska centrumpartiet, som brutit frihetens väg i Danmark, bildade bondevännerne riksrådets och riksdagens venstra flygel.
De voro det danska landtmannapartiet med starkt demokratiska tendenser i motsats till de förras bildnings-aristokratiska och stadsborgerliga anläggning.
Liksom de national-liberala, voro bondevännerna delade i skandinaver och icke skandinaver, och de bondevänliga skandinaverne,bland hvilka funnos inånga grundtvigianer, omfattade skandinavismen med nästan större konseqvens än de national-liberala; åtminstone hade flere af bondevännernes ledare uttalat sig med större bestämdhet än de national-liberale, hvilka numera i detta, såsom i annat, drefvo en balanserings-politik.
Så yttrade en gång Gert Winther på riksdagen helt öppet: » Jag hyser en lefvande önskan, att en förening kunde ega rum mellan de tre nordiska rikena!
* Den på sin tid inflytelserike J.
A. Hansen försvarade i sitt organ, Morgenbladet, skandinavismen mot anhängarne till absolu-tisraen och helstaten.
Redan 1858, alltså under sjelfva helstatstiden, skref han: » Det är vår innerliga öfvertygelse, att frälsning är möjlig endast om helstatsförfattningen upp-häfves och vår ställning betryggas genom ett innerligt och lika berättigadt förbund med brödrarikena Sverige och Norge ».
Grundtvigianska bondevännerne voro likväl de varmaste skandinaverne, emedan äfven nationalkänslan hos dem antog en religiös karaktär.
En bland bondevännernes främste politiske män var Hans Rasmussen de Carlsen af gammal jutländsk odalslägt, fideikommissarie och hofjägmästare, ledamot af riksråd och riksdag, hofman och folkman, älskvärd i sitt väsende och slug i sina planer.
Carlsen var en af dem, som under mitt uppehåll i Köpenhamn biträdde det då uppgjorda förslaget, hvars tillskyndare för öfrigt nästan alla tillhörde bondevänpartiet.
Genom sin karaktär och ställning, som skaffade honom inflytande åt många olika håll, ansågs Carlsen af sina meningsfränder särdeles lämplig att befordra förslaget både hos riksdag, regering och hof.
Den kyliga hållning, Halls anhängare iakttogo mot Monrad, gjorde att denne måste känna behof af understöd från annat håll, och då de nationella bondevännerne lemnade honom sitt understöd, borde äfven de å sin sida kunna göra räkning på att han lyssnade till dem.
Naturligtvis tog man för gifvet, att då saken komme till afgörande, samtliga de nationella partierna, skulle, med glömska af alla förstämningar och slitningar, samla sig till enig verksamhet.
För de nationella bondevännerne var äfven unionstanken icke blott en centralisation af de skandinaviska folkens krafter utåt, utan tillika en frigörelse af deras krafter inåt.
Novemberförfattningen — Halls verk — blef af riksrådet antagen med endast två rösters pluralitet.
Redan i samma månad, den 29 nov., uttalade bondevänsällskåpetsstyrelse i ett öppet bref sin harm öfver att Danmarks rikes grundlag — det danska folkets stolthet — icke helt blef öfverförd i den nya samförfattningen för Danmark och Slesvig.
Novemberförfattningen var nämligen vida mindre frisinnad än Junigrundlagen.
Bondevännerne beräknade nu att, när det förenade Skandinavien erhölle sitt unionsparla-ment, Novemberförfattningen skulle bortfalla och Junigrundlagen utsträckas till det i Danmark inkorporerade danskt-nationella Slesvig.
Tyvärr utvecklades sedermera i Danmark ställningen i en alldeles motsatt riktning.
Dä jag öfverbragte det i Köpenhamn uppgjorda forslaget till kung Karl, begagnade jag mig af den hvarje svensk medborgare medgifna rättigheten att vända sig till konungen i önskningsmål.
Konungen fäster afseende dervid eller ej, och hänvisar i förra fallet saken till vederbörlig behandling.
För att genomföra en skandinavisk union fordrades naturligtvis icke blott svenska oeh norska statsrådets, utan äfven svenska och norska folkrepresentationens samverkan.
Den möjlighet till krig, förslaget äfven innebar, berodde omedelbart af sjelfva unionsplanens anhäpgiggörande.
Konung Karl underrättade genast danska regeringen om forslaget, tilläggande i bref vet till konung Kristian IX: » Naturligtvis bör initiativet till detta eller dylikt på en konferens eller annars komma från Danmark » (bil.
8), samt i sitt andra bref till konseljpresidenten Monrad: » sä öfverlemnar jag helt och hållet åt Eder sjelf att bedöma den lämpligaste tidpunkten att i detta ämne taga initiativet genom en officiell framställning till min regering » (bil.
Mot detta förfaringssätt å kung Karls sida torde ingen invändning rättvist kunna göras.
Det förekom i hans bref till Kristian IX och i hans första bref till Monrad en inkorrekthet.
Det står i dem, att unionsförslaget uppstått hos » några män här ».
Detta uttryck hade tvifvelsutan sin grund i en grannlagen-hetshänsyn.
Rätta förhållandet antyder han dock på samma gång i brefvet till konung Kristian IX, i hvilket han säger, att han ej genom sin tystnad vill » låta planer ligga i det dolda, kanske der gäsa och endast göra olyckor ».
Som kung Karl alls ej ville upptaga förslaget till någon närmare behandling, innan initiativet dertiU togs af danslui regeringen, ville han ej heller bringa det på of-ficiel väg till danska regeringens kännedom.
Att jag erhöll detta förtroendeuppdrag var väl temmeligen naturligt, dajag bäst kände förslagets upphof och kunde muntligen underrätta derom, efter öfverenskommelse med alla dem, hvilka deltagit i detsamma.
Jag återvände således till Köpenhamn i medlet af april och öfverlemnade förslaget till Monrad jemte bref från konung Karl till honom och Kristian IX.
Monrad mottog mig mycket kallt.
På mina fram * ställningar, dem han åhörde med en skeptisk dragning på munnen och en och annan plötslig blixt från sina skarpa ögon, genmälde han endast, att han skulle » så fort som möjligt inhemta konungens order och sedan gifva mig svar ».
Några dagar derefter skref jag till Monrad ett bref, i hvilket jag efter förmåga och öfvertygelse sökte styrka förslagets politiska behörighet både ur rent skandinavisk synpunkt och beträffande Danmarks ställning till Tyskland (bil.
Dagen derpå fick jag från Monrad ett bref, i hvilket han bad mig besöka sig i hans embets-lokal.
Hans väsende var förekommande, förtroligt och nästan bjertligt.
Han meddelade att konung Kristian IX ville acceptera förslaget och att han sjelf skulle göra allt för dess främjande.
Men han önskade icke, att det i någon del blefve bekant å Londonkonferensen.
Han utvecklade muntligen alla de skäl derför, hvilka återfinnas i hans bref till kung Karl (bil.
13), skäl, hvilka naturligtvis, hvad unions-planens genomförande beträffar, borde och måste göra sig gällande, men som icke egde samma tillämpning på det dermed förenade alliansförslaget, hvilket tvärt om så fort som möjligt bort af regeringarna kombineras med konferens-förhandlingarna.