Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men inom tre kvarts timme stod rummet fullständigt utrymdt, kyparne sträckte gäspande upp armarna och försjönko i absolut sysslolöshet, hängande öfver bord och diskar.
Nu var fru Hultman färdig att skämta öfver hela tillställningen.
Ehuru personalens närgångna undran nästan motade ut dem, gåfvo de sig ro och studerade tidningen under långsamt nedsväljande af en vedervärdig dryck med den anspråksfulla benämningen kaffe.
Naturligtvis kunde man icke tänka på bostad här.
Olyckan var blott att i detta grannskap voro rum billiga, men i de lugna, snygga kvarteren längre uppåt staden voro de dyra.
Och kunde det kallas klokt att låta pengarna springa så fort?
– För Guds skull, nej – afgjorde Louise ängsligt – men vi ha ju ändå ovanligt mycket pengar, säg? vädjade hon – naturligtvis får du plats, innan de äro slut på långt när?
– Vi ska hoppas det.
– Ja men, sade hon envist och litet hetsigt – hoppas?!
Du är ju alldeles tvungen att ha en.
– Tvungen – fa-an, afbröt han, förargad öfver alla kyparnes blickar, dem Louise bemötte med en främlings hela nonchalans.
– Folk tittar på oss.
Hon blef naturligtvis sårad öfver tonen, och de gingo ut mulna och tysta.
Larmet på gatan föreföll nu som en hvardaglig sak, Louise tyckte att ingenting rörde henne mer, och denna stämning verkade lugnande på nerverna.
Hon började smått fundera på, om det vore så omöjligt att vänja sig vid denna billiga trakt.
De växlade endast affärsmässiga ord, under det nu den stora jakten begynte i husen vid tvärgatorna uppåt tredje avenyn.
Som i ett kaleidoskop besågo de en röra af möblerade rum, alla hvarandra lika beträffande dålig atmosfär, sängarnas halfrena utseende, mattornas solkiga slitenhet och prisens oskälighet.
Den inneslöt en hel lifserfarenhet denna inblick i Newyorks nederstads innandömen, men de nygifta hade plötsligt blifvit intresselösa för lifvet.
Morgonens friska känslighet och nyfikenhet hade bytts i resignation inför en nödvändig uppgift.
Dessa ängsliga, feberögda, smilande eller skyggt frånstötande värdinnor, dessa interiörer, som talade om en storstads smygande hemligheter, och där röda gardintrasor täckte fönstren och fräcka, stundom målade och halfrusiga kvinnor utbredde sin svada, medan undanskyndande karlsteg bortdogo inåt skumma vråar – dessa grymma, halfklädda äkta män, vräkande sig med fötterna på spiselgallren, under det hustrurna skyggt och lågmäldt tiggde Louise om en enda vecka – bara på prof – allt detta ägde ingenting af det bjärta intresse, som endast de ting, hvilka ej angå oss, äga.
När de kommo hem på kvällen, var Louise en annan, än när hon gick ut.
I denna dags många stämningar hade legat något befruktande, och jordmånen var beredd.
Hon kände klart och lefvande hvem hon var: den arbetslöse Tore Hultmans hustru, och snabbt sögo sig hennes innersta rötter fast vid storstadens kvalmiga träskbotten och hämtade därifrån sina lifsvillkor – icke från drömmar.
Ännu bleknade ingalunda de gamla ljusen – det var endast en svag gryning af den egendomliga erfarenheten, att vi till sist äro ensamma människor, som måste lita på oss själfva ... och att något finnes som af brist på namn kallas öde, och som kan komma att undandraga oss alla stöd: de otaliga käppar som våra lata och rädda hjärtan och fötter hängt vid.
Det obetydliga missljudet makarna emellan hade varit höstfläkten, som skakat den mogna frukten från trädet.
Själfbevarelsedriften lärde henne att vänja sig vid torftigheten, därför att den var billig, hon synade skarpt, vann sakkännedom, prutade – och när de ändtligen funnit ett antagligt rum i ett antagligt hus på en antaglig gata – allt så olika morgonens ideal som möjligt – visste hon, att de haft tur och icke otur.
I andra våningen af misses Mac Closkys etablissemang lefde och vistades en brokig samling folk: aktriser vid 10 cents museer, franska modesömmerskor, på whisky begifna irländskor, emigrerade engelska damer, ursprungligen af högre samhällsställning och som för närvarande af outredda orsaker nödgades sy herrhalsdukar för butiker ... allt folk ur den kosmopolitiska storstadens många dunkla djup.
De kunde dyka upp på Mac Closkyska horisonten den ena veckan och den andra vara försvunna, somliga burna af lyckan några trappsteg högre, andra uppslukade af Bowarys ännu djupare skuggor.
Det var en jämn omsättning, en evig oro, ett feberaktigt fullgörande af dagens provisoriska husliga plikter.
Man hade känsla af, att allt var tillfällig resebrådska, icke bofast lif, i det smala huset vid femtonde gatan.
En osynlig piska pådref invånarne, icke den direkta nödens, icke det fordrande affärslifvets, ty många stodo blott allt för långt utom dess trollkrets, utan endast den namnlösa orons, den hotande ovisshetens, den smittosamma ängslans grymma gissel.
Om hvarandra skockade sig dessa unga och gamla kvinnor kring kranarna i badrummet, flögo halfklädda och papiljotterade genom korridoren och upp och nedför trapporna, och värdinnans tunna, spejande ansikte stack beständigt fram, där man minst anade det.
Alltid fanns något intresse att bevaka, i synnerhet var tillgången stor på gäldenärer, hvilkas lätta ekipering kunde fresta dem att ljudlöst slinka ut om portdörren.
Misses Hultman släpade förnämt sin nya blå morgonklädning uppför de illaluktande trappmattorna, sedan hon i arla morgonstunden följt sin man ned.
Hon var omorgnad och med rufsig, hängande fläta.
Stekos och kaffedoft trängde ut ur alla dörrar, och i köket satt husets herre – född och gödd utan all egen förskyllan eller värdighet – och läste tidningen.
Hans styfstärkta skjortbröst och nyblankade stöflar, utsträckta öfver spiselgallret, skeno i kapp.
Som han var uppfostrad att skilja mellan agnarna och hvetet, såg han nu upp och böjde nådigt på hufvudet, då »frontrummet» passerade.
Louise halflog sarkastiskt och det öfvergick till hån däruppe i första våningen.
Här bodde den högsta societeten: en tysk musikdirektör med familj, som af ömhet för sitt anseende aldrig bevärdigade folket 2 trappor upp med en hälsning.
När hon nått öfversta barrièren, såg hon en gammal man stå lutad öfver.
Hon igenkände den enslige spanjoren i gårdsrummet; han hade kommit stilla en afton senare än de själfva – med en gitarr, en grå öfverrock, tre volymer spansk grammatika och ett rutigt bomullsknyte, och hans lif bestod i ömsom melankoliska knäppningar på instrumentet, ömsom ännu mer melankoliska promenader ute i korridoren, där han blickade utöfver räckverket och lyssnade spändt hvarje gång ringklockan ljöd.
Arme lycksökare, du väntar den elev, som aldrig infinner sig!
Alla dessa luggslitna existenser angå ju henne icke, hon, som endast tillfälligtvis lefver bland dem, men för denne man känner hon sympati, han ser så ädel, så lidande ut, och hon dröjer en sekund och hälsar med ett litet leende.
Spanjoren lägger ögonblickligen handen på bröstet och gör en bugning, hvars ödmjuka häftighet är pinsam.
Hennes leende strålar honom därför i möte vänligare än förut – en smula förtroligt uppmuntrande.
Hvad det var svårt att få den långa morgonen att gå!
Sedan hon makligt undangjort den lätta städningen och därvid känt sig viktig och arbetsam, sedan hon varit ute och druckit kaffe på restaurationen om hörnet och plockat litet i sina lådor – var klockan ändå knappt nio.
Som natten känts kylig, hade värdinnan lagt några kol bakom spiselgallret, de glödde och värmde nu, då hon dåsigt obeslutsam hukade sig ned framför på den trådslitna mattan.
Utanför ljödo fruntimmernas mjuka steg, enerverande i sin tunnsulade blixtsnabbhet fram och åter, fram och åter – kranarna plaskade och plaskade, än droppvis, än i vresiga, strida forsar, och idkeligen slogos dörrar igen.
Hultmans rum var det bästa i våningen – icke så oäfvet – ägde en chäslong med fordom röd lugg och en bädd, hvilken om dagarna förvandlades till en något välfödd buffet; vette dessutom åt gatan d. v. s. åt tre gröna luckor på ett högt rödt hus.
Till vidare var det ju beboeligt.
Louise hade hemligen blifvit glad, då värdinnan förbjöd dem att indraga hushållsbestyr i all denna elegans, hon älskade att lefva Boheme, och om aftnarna när Tore kom hem, intogo de middag än här, än där.
Lusten att läsa var borta, icke ens de färskaste noveller hemifrån fängslade henne.
Hon tyckte icke om att vara stilla ... gick och väntade, stod och undrade, ville helst vara i rörelse.
Det låg i luften.
Hvar afton kunde det stora ha skett – att Tore fått något.
Det var spännande, kittlande detta, kanske komme hon rent af att sakna oron, när deras ställning blef säker och bergad – sagan så godt som slutad.
Tores studier väckte uppmärksamhet i affärerna ... 100 dollars i veckan kanske ... hurra!
Plötsligt fick hon åter lust att räkna pängar, steg hastigt upp, bredde ut sedlarna, tömde portmonnäen och summerade ihop ända till sista kopparcenten.
De långa pappersdollarna rasslade och prasslade trefligt under fingrarna – ännu ägde de öfver 100 dollars.
Hon räknade ut, hur många veckor det kunde räcka, blef glad och uppsluppen, när dagarna skötos långt fram i tiden ... innan dess vore Tore naturligtvis säker på anställning.
Och så var denna tids ängslan förbi.
Nästan skrämmande att saken såg så föga invecklad ut ...
Där hon låg på rygg på den stenhårda soffan med stark lukt af fukt och höll om skinnpungen – fattades hon småningom af pösande lefnadslust.
Hon kunde tidtals gå och bära på en hemlig glädje, något ljust, som väntade.
Om det så endast varit de tunna, frasande pannkakorna på tordagsmiddagen därhemma, hade det burit henne med en egendomlig kraft hela förmiddagen ... ända intill fullvuxna år!
– Men det kunde vara obestämdare – vidare än så – det kunde vara bara lyckokänsla öfver att hon var den hon var och icke en annan.
I sin barndom, då hon gick på gatan och mötte alla människorna, brukade hon fråga sig själf: vill du vara den eller den?... som såg rik, skön, förnäm ut.
Nej, nej, nej jublade och brusade det i hjärnan – det stockade sig i halsen af fröjd.
Och hon gaf sig till att utstöta illskrik som slukades af vagnsbullret:
Jag vill vara jag, ingen annan – ingen annan har det så härligt.
Och ändå hade hon haft så ondt om pengar ... gnidigt och futtigt ... hu ja ...
Om denna känsla, skulle dö; om hon på fullt allvar skulle vilja byta med någon, då doge visst allt ...
Nej! – Med ett hopp stod hon i garderoben, tog beslutsamt smågnolande fram sin elegantaste promenaddräkt, ett par nya handskar, en läcker liten fruhatt och ett tunnt, splittersprångande hvitt flor.
Alla dessa plagg hade hon inköpt för att vara rustad, när »deras tid kom».
Stod Tore för brödet, så stod hon för lifvets finare sidor.
I porten stötte hon på musikdirektörskan, som häpen öfverfor hennes gestalt, därpå tveksamt gjorde min af att hälsa – något som Louise besvarade älskvärdt förnämt, hon hade så väl råd att vara ädelmodig.
Det hela var ju tillfälligt.
Långsamt, med världsvana later svajade hon uppåt Madison square, och solen sken varmt.
Nedanför femte avenyn böljade middagslifvet fram i prakt och färger, ekipagens hästar stegrade sig i trängseln, seldonen blänkte, sköna damer logo, juvelbutikerna gnistrade som firmamentet en högvinterkväll.
Luften stod mättad af parfymerade dofter, den var en enda klar betagande glans, och hon gick med hjärtat jublande högt i bröstet, rusig af brådskan, rikedomen, den glada himmelen.
Ännu grönskade träden i squaren, och indiansommarens gulldisiga ljus lekte mellan bladverken öfver gångarna.
Härliga, solfyllda Amerika!
Hon tyckte sig identisk med alltsammans, blickade sorglöst in i butikfönstren med begär och spekulation, gick till och med in och besåg ett och annat och besvarade högdraget de artigt bugande butikherrarnes frågor.
Invärtes lekte väl ett skratt öfver tomheten och meningslösheten i detta, men charmen var lika verklig – – –
Hon ströfvade uppåt femte avenyn och fick plötsligt en idé.
Tore och hon brukade om kvällarna försöka kika in i de många plysch- och spets- prydda fönstren, där röda golflampor lyste och föreställa sig, hur det såg ut därinne.
Nu ville hon gå och ringa på i de högtonade pensionaten och utgifva sig för spekulant!
Hon hänfördes af tanken, kände ett hastigt starkt behof att vara sig själf bland bildadt folk, att komma i intim beröring med det färgstarka lifvet omkring, att icke evigt försaka, stå utom, vara betydelselös ...
Hon köpte en tidning inne på ett dyrt lunchcafé och studerade ifrigt hyresannonserna.
– Från dörr till dörr ... nya ansikten, leenden, i början reserverade men allt mer tinande för den äkthet, som utstrålade från hennes person.
Till slut glömde hon nästan verkligheten.
Hon började själf tro på den inlärda läxa, hon upprepade, tro att hon och hennes man, den europeiske målaren, hade kommit till Amerika för sitt nöje och nu sökte efter en komfortabel bostad i ett passande kvarter bland likställdt folk.
Det var ju halft sanning ... hon vore ju en främling stadd på resa och skulle när som hälst nå det område, där hon var hemma.
Hemma!
Här var hon hemma.
Allt naturligare föreföll det att diskutera dessa kungligt inredda sängkamrar med badrum, glänsande af marmor, dessa höghvälfda bibliotek med läderfåtöljer och gamla holländska dukar.
– Allt stod långt öfver hvad hon varit van vid i hemlandet, men det liknade idealet, hon burit inom sig, och hennes själ fann sig hemmastadd.
Hur togo henne icke dessa förtroendefulla värdinnor precis för den hon var!
Om hon skulle säga dem sanningen ... hon kände ett sådant oemotståndligt begär ...
I en sval, halfskum salong, ett typiskt amerikanskt bottenvåningsrum; litet tomt i sin höga rymlighet, liksom af räddsla för borgerlig öfverlastning – med korrekta möbler, en enda tafla på staffli – ett impressionistiskt fruntimmersporträtt – endast böhmiska glas på kaminfrisen ... och tunga rika gardiner – allt beräknadt solidt; – i denna suggestiva omgifning öfverföll henne frestelsen som häftigast.
Man talade dämpadt – intill förkonstling, fötterna sjönko ned i mattans mossa och luften var full af renhet och svag blomlukt.
Midt emot henne log den intagande värdinnan, talade om Paris, om legationen, om »salongen», om Newyorks konstnärsklubb, som hon antog att den svenske målaren etc. etc.
Det farliga behofvet af ärlighet växte hos Louise till ett svällande skri efter förståelse, efter sympati för hennes själ sådan den var.
Hon ville ropa till den artiga kvinnan där, att hon vore grufarbetaresonen, Tore Hultmans hustru, hon ville öppna sin själ med dess rika syner, ville tvinga dem på detta hjärta, denna hjärna ... hvarför kunde icke hela världen se, som hon såg?
o Gud!
Kylande aftonskuggor föllo öfver hennes soliga stämning; – hvarför var världen ett och hon ett annat?
Hvarför kunde hon icke med våld eröfra samförstånd med det, som var gladt och sorglöst, och ändock behålla sitt innersta, sitt allrabästa ?
Ack, all denna mjuka trygghet, alla dessa leenden gällde endast Louise Niefelt, de gällde endast det, hon kastat ifrån sig.
Och hon drefs bort från denna komedi, bort från dessa medelklassens gedigna, skyddande borgar, befolkade af människor, som ingalunda voro henne öfverlägsna ... ensam tillbaka ut i bruset och vimlet, där tankarna kunde spinna glimmande trådar i solens röda ljus.
Men tråden var afsliten.
Hon var icke längre fri – hon var Tore Hultmans hustru, hon måste dölja sig, försvinna i en liten begränsad värld.
Var det så svårt att hoppas, att tro?
Hon gick med nedböjdt hufvud, undvikande de stora pulsådrorna, direkt hem öfver mörka, tarfliga gator, hem till dålig luft och flottiga papiljotter och grofva hvardagssysslor.
När hon nådde öfversta trappsteget, stod spanjoren på post.
Hon var icke i lynne att hugna honom med någon särdeles vänlig hälsning men ämnade försöka sitt bästa, då hon i det skumma ljuset från ett takfönster mötte hans ögon, brinnande, stora, leende med en gubbes begärliga, fula leende.
Slagen af skräck skyndade hon fram till sitt rum.
Han var där bakom henne, famlade på hennes klädning, läspade förtroligt:
– Madame – cherie ...
Hon nästan skrek, när hon smällde igen dörren och sköt rigeln för – icke så mycket af vrede som af äckel, af skam, af hat mot tillvaron.
All grannlåten slets af i en fart och hon kastade sig på soffan.
Det steg upp en stickande känsla af blygsel öfver själfva hennes äktenskap, därför att det lefdes i denna oskönhet, i något som icke var hon själf.
En förnimmelse af råhet och okyskhet ... och hon reste sig upp emot Tore.
Stackars oskyldige Tore! ...
Sällsamma, kyliga tankar famlade mot klarhet.
Tänk att hon icke förstod bättre än att le så där kärvänligt i morse, mot den usle spanjoren.
Och om hon kunde låta narra sig så grundligt härvidlag, kunde hon månne icke taga fel oftare?
... fel om människorna? fel om själfva lifvet?
Gud, hvad var till sist lifvet?
Så låg hon stilla länge och hon tänkte icke precis – hon såg syner.
Tore, åh Tore!
En bred ljusflod flöt fram – Tore kunde hon svika för så litet!
Honom som hon skulle draga uppåt –
Och då hennes mans steg snart därpå ljödo utanför, bleknade dagens hägringar för den lifs lefvande verklighet, som var hennes, och hon flög emot honom eldigt, med en understruken undfallenhet, som både hon honom om det finaste, innerligaste samförstånd, om hela hans själ och kropp.
Den kvällen afhandlades glada, viktiga nyheter.
Tore hade på försök fått plats som tecknare hos den stora litograffirman.
Någon lön komme väl ej i fråga, förrän han mästrade det yrkesmässiga maneret, men så fort han blefve förstklassig, kunde han så godt som ställa sina egna villkor.
Louise var yr af glädje.
– Det ger väl kanske 50 dollars i veckan?
Hon hoppades 100 men vågade icke så där utmana lyckan.
– Säkert om icke mer.
Hon hade redan summan i hand, – skälfde till af ifver att vara riktigt förnuftig.
– Vi ska lägga af Tore, hälften minst, lofva det.
– Ja – men ännu är jag inte förstklassig, ser du.
Denna nyktra anspråkslöshet retade henne.
– Bevars det är väl en smal sak för dig, som skulle blifvit målare, sådant skräp.
Tore svarade icke, han satt och tänkte.
Hon kände ofta lust att ruska honom för att få fram tankarna.
Under de följande dagarna gick hon och undrade på Tore.
Spanjoren hade försvunnit tyst som han kommit, och hon gjorde obehindradt långa promenader uppåt de milslånga, ängsligt räta gatorna.
Ett egendomligt öde att Tore med sina stora anlag till sist inte skulle blifva målare.
När de förlofvade sig, kunde det naturligtvis icke vara tal om något sådant, han var fattig, hon var fattig.
Tanken att resa ut till Amerika hade alltid grott hos honom, men hon kom ihåg ett ord, han sagt strax innan afresan:
– Åh därute ... tror du inte jag kan bli målare där också – mycket bättre, för där gör jag som jag vill ...
Inga konstplaner hade dock hörts af i hans få, korta bref – Tore var ju aldrig någon skrifkarl.
Gud skall veta, att när hon nu reste efter, var det hennes brinnande föresats att blifva till stöd och inspiration för honom.
Hon hade naturligtvis många företräden – inte bara bildning, utan också rörligare tankelif, kanske mer energi.
Han behöfde henne, hon kände det genom hvar nerv.
Hon kunde liksom fysiskt taga på den lyftning och stigning, som skulle blifva följden af hennes personliga inflytande.
Och nu stod han däruppe i den gigantiska affären och arbetade på deras framtid ... ärligt ihärdig ... arbetarsonens tåliga, lydiga blod ...
Kanske han slagit målaren ur hågen, han hade icke nämnt ett ord om saken.
Nåja, bröd var absolut nödvändigt att hafva, och när de fått en säker inkomst, kunde han alltid måla på mellantider – söndagarna och så där.
Och hvad ära och ryktbarhet beträffade, var det fullkomligt löjligt i våra dagar att tänka, att konsten stode framför t. ex. konstindustrin.
Om Tore ville blifva hvad som helst, skulle hon understödja det – endast han förtjänade bra.
Hon skulle minsann visa de fördomsfulla, att gatsopare kunde lefva lika nobelt som excellenser.
Hon blef mycket upplifvad af detta, som formade sig till ett beslut.
Tänk om Tore gick här och kände sig för hennes skull tryckt af sin tarfliga börd, som kunde glömmas endast genom glansen af ett konstnärsnamn.
Hon erinrade sig hans besynnerliga, frånvarande sätt under dessa korta feberaktiga veckor ...
Hvad betydde ett namn!
Själfva lifvet var det hon älskade, lifvets glans, det skulle han få skaffa henne – något annat brydde hon sig icke om.
Eller kanske gick han och längtade att få taga itu med något duktigt, simpelt arbete, som betalade sig fort och bra, kanske sjöd arbetarblodet i honom!
Det förstod hon så väl ... hennes instinkter bröto fram ofta, nedärfda kulturella instinkter – då var ju lika naturligt att hans sunda natur ...
Ja då.
Det var stil på detta.
Och om de en gång skulle få ett barn – hon kände blodet forsa åt kinderna, hon smålog drömmande ... ett sådant märkvärdigt, härligt barn det måste blifva!
En lördagsafton frågade Tore strax efter sin tidiga hemkomst:
– Hur mycket pengar ha vi kvar, Louise?
– Räcker fem veckor, kära du.
Dagen hade varit synnerligen otreflig med sopborstar och skyar af sotigt, klibbigt damm hvart man gått fram.
Nu var allt frid och helgaftonstystnad med klara mattor och rena balustrader.
Louise, som legat sysslolös på soffan och drömt igenom sin förmiddag – känt ömheten från förälskelsens första tid sakta bubbla upp ... gick och njöt efter sitt bad, – håret torrt och poröst, skinnet lent ... ut i den tomma korridoren och in igen genom den öppna dörren, endast för nöjet att draga släpet öfver de grofva, dammfria brysseltrådarna – höll händerna hopknäppta hängande framför sig, så att ärmspetsarna föllo mjukt öfver hudens skära fagerhet, gaf sig så god tid, visste att hon såg bra ut i allt detta himmelsblå och crême, smög sig skälfvande af välbefinnande, trånande ungt in till Tore ...
Tänk älskling – hemma hela morgondagen! ...
Då mörkret föll på, drefvos de som vanligt af ett rastlöst begär ut dit, där lifvets röda vin fradgade, skummade, glödde ...
Butikerna äro redan stängda.
Nedom Madison square ligger Broadway dunkel och död.
Här och där draga genom de långa, mörka gatorna musikband med trummor och pipor och lysta af facklor; efter dem släpa sig grändernas invånare som en tjock svart slang ...
Ett och annat klubbhus strålar i rik belysning och upp och nedför breda marmortrappor skynda festklädda herrar ...
Men vid jättehotellen på femte avenyn är det ljuset och lifvet samlat sig som i en brännpunkt.
Genom parlorns breda glasvägg presenterar sig en rad fotsulor och en half meter längre bort lika många höga hattar och en och annan nästipp, allt i ett haf af ljus.
Utanför stampa i dubbla led fullblodsston i förgyllda seldon framför lätta ekipager, värdiga en nabob, och på kuskbocken trona med stolt slutna munnar och stela blickar Newyorks berömda blåblodskuskar, hvilkas drag och hållning skvallra om namn, som deras ägare sorgfälligt dölja.
Man kan se djupt in i hotellens stora, långa vestibuler, gnistrande af praktfulla lågor, af hvita rododendron och röda rosor; hur det vimlar af gestikulerande, pratande människor – ett symposium af tuggande käkar, ironiska leenden och bullrande skrattsalvor.
I legera ställningar stå och sitta folk nästan färdiga att falla i sömn; gesterna äro uttröttade, då och då infläta de på staccatomanér ett ord i det skrikande, larmande talet; det är något af mannekäng hos dessa slappa män, de behöfva nästan ledas för att hållas i jämnvikt, men energin, som uppdrifvits intill vansinne under dagen, hänger vid – outslitlig ...
Inne från guldkrogens disk hörs glam och klang af glas ... folk kommer rusande från gatans mörker in i det bländande skenet för att kasta i sig en dryck och genast åter försvinna ...
Ett i ett gnissla och gnälla hissarna, – stanna – och ut böljar frasande siden, sköna, sällsamt främmande ansikten; damerna ila hastigt öfver indiska mattor mellan diplomater och lorder, svinköpare och såpfabrikanter – ut genom ett kaos af frackar, kavajer, mårdbrämade rockar ...
Och de två stå i hopen därutanför, stå stumma, med spända blickar.
De veta att riket kan besittas, alltid behöfva de icke stå utanför, intet är omöjligt ...
Så gå de, fulla af jäsande oro, tillbaka till sitt lilla barslitna rum ...
– Du Louise, tror du inte kanske att vi gjorde klokt i att taga den där spanjorens rum – bara för säkerhets skull?
Louise stod ännu påklädd midt på golfvet och insvepte omgifningen i en förnämt ömkande blick.
Hon gjorde en åtbörd som för att värja sig mot ett vämjeligt kryp.
Just i dag, – just nu ... , då alla nerver trefvat efter njutning.
– Ännu längre ned, är du galen Tore –
Men hon vaknade.
Hvad hon såg och hörde var ju hennes!