Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I trots af Monikas protester, som ville behålla bytet för sig, rusade nu hopen, som sett blod, från alla sidor fram, för att sönderslita den fallne, hvilken, der han låg, hade knäppt händerna öfver bröstet och med försvinnande medvetande bad Stefani bön för sina mördare.
Under detta uppträde hade en man, som var klädd i Kristianernas prestkåpa, med skyndsamma steg närmat sig.
Han hade hört de vilda skriken och anat, att något förskräckligt förehades.
Nu stod han vid sidan af den fallne, hans stämma ljöd öfver sorlet, hans armar stötte de ursinnigaste tillbaka.
Hans plötsliga kraftiga uppträdande och drägten som han bar, lyckades verkligen att vända hopens ögon från offret på honom.
Skaran betraktade den nykomne och igenkände en medlem af det homoiusianska presterskapet, medtäflaren till Petros i kraftig vältalighet.
Man igenkände, oaktadt den bleknade hyn och de afmagrade dragen, Theodoros.
– Jag ser hvad som är på färde, sade han, i det han upplyfte den sårade på trappan, afkastade sin kåpa och lade den under hans hufvud.
– J viljen mörda denne man.
Den ögonblickliga tystnad, som följde på denna fråga, bröts af en röst, som svarade ur hopen:
– Han har förgifvit den helige Simon.
Han är en kättare och giftblandare.
Han skall dö!
– Ja, ja! skreks i korus.
– Du vill väl icke försvara en kättare och giftblandare, skrek en annan röst.
– Det vore besynnerligt af en rättrogen prest.
– Här utöfva vi endast rättvisa, sade en karl, som steg fram ur hopen.
– Vi hafva beslutat, att han skall dö.
Dig vilja vi intet ondt, men om du hindrar oss, så svara för dig sjelf.
– Hindra er? inföll Theodoros, i det han ställde sig framför den sårade, så att han skyddade honom mot den påträngande hopen.
– Icke vill jag hindra er, då J endast viljen utöfva rättvisa.
Jag har alltid älskat rättvisan och deltager gerna i hvarje handling, som påbjudes af henne.
Men rättvisan fordrar ordning.
Hvar är nu domstolen ?
– Här, här, svarades i hopen.
– Här är vi sjelfva domare.
Domarne äro här, den anklagade der.
Men hvar äro anklagaren och vittnena?
– Här, här!
– Hvad sägen J?
Skulle domarne tillika vara anklagare och vittnen?
Var det detta, som J kalladen rättvisa?
Nej, mina vänner, sådant är icke rättvisa; det är mord, och Guds lag säger: du skall icke dräpa.
– Bah, vi hafva nog vittnen, inföll en af männerna.
– Hvar är Anastasia, som med egna ögon såg, när den giftblandarens hustru räckte Simon den förgiftade födan?
Stig fram, Anastasia!
Vi skola visa, att folket icke dömer ohördan.
– Rätt, Antemon, sade Theodoros till talaren.
– Du skall visa, att du och de öfriga icke döma ohördan, det var så du sade?
– Att J icke viljen belläcka edra händer med oskyldigt blod?
– Att J ären Kristne och icke vilddjur ... det är ju så?
– Stig fram, Anastasia! ropades i hopen – Fram med dig!
Öfvertyga presten ...
– Så att det sedan blir slut med pratet, inföll Monika med gäll stämma.
Anastasia, enkan från Dipylon, steg tvekande fram.
– Du är således vittnet? frågade Theodoros, i det han fäste sin skarpa blick i Anastasias.
– Hvad såg du?
Tala sanning, ty af dina ord beror den armes lif!
Betrakta honom och säg, om du vill hafva hans blod öfver ditt hufvud!
Bathyllos hade öppnat ögonen.
Hans medvetande började återkomma.
– Och innan du säger något, så ännu en fråga, fortfor Theodoros, på hvars afmagrade kinder en liflig rodnad hade uppstigit.
– Har du barn?
– Ja, jag har en son ...
– Som du älskar?
– För hvars lycka åtminstone någon gång ditt modershjerta bedt till Gud?
– Ja, jag beder hvarje afton för mitt barn, svarade Anastasia med sväfvande röst, som förrådde ett plötsligt vaknande af ömmare känslor.
– Minns då, hvad den Evige säger:
„Jag är en stark hämnare, som straffar fädernas missgerningar på barnen intill tredje och fjerde led.“
Tala nu!
Hvad har du sett, som berättigar att kalla denne man en giftblandare?
– Jag har sett, svarade Anastasia tvekande, – att hans hustru någon gång burit mat till Simon.
– När såg du det sist?
– I solnedgången dagen före Simons död.
– Och du såg äfven, att maten var förgiftad?
– Nej, det kunde jag icke se.
– Är detta allt hvad du har att vittna?
Anastasia teg.
– Säger ditt samvete, att detta vittnesbörd är tillräckligt för att döma den anklagade skyldig?
Betrakta honom!
Betrakta den åldrige mannen, som väntar lif eller död af dina ord!
Tänk på din son och besvara nu min fråga!
Hon tvekade, hon kämpade med sig sjelf.
Men när hon i hopen bakom sig förnam nya, otåliga, hotande rop och fruktade, att det blodtörstiga packet skulle rusa fram att sönderslita offret ... när hon såg mordlystnadens föremål, som med halft medvetslös blick stirrade i hennes ansigte, då kunde hon icke längre motstå intrycket af Theodoros’ ord och sin egen bättre natur.
– Nej, nej, jag kan icke taga hans blod på mitt samvete.
Jag tror, att han är oskyldig ... jag kan ingenting vittna ...
Han är oskyldig ...
Jag tror det ... hör, J vänner, jag tror att han är oskyldig ... och ingen får taga hans lif, innan han tagit mitt.
Detta ropade Anastasia.
Hennes samvete och hennes qvinliga instinkt voro väckta.
Svindeln, som drifvit henne att förena sig med de blodtörstiga hoparne, var försvunnen.
Hon såg nu allt likasom med andra klarare ögon.
Hon kastade sig ned vid sidan af den sårade och fattade hans hand.
Segern började luta till Theodoros’ sida.
Det gällde att begagna ögonblicket, för att vinna den.
– Artemon, sade han, – du som icke vill döma någon ohördan, som ej vill besudla samvete och händer med oskyldigt blod, se, vittnet trycker den anklagades hand och vill med sitt lif försvara hans.
Hvad säger du om detta vittnesmål?
– Jag trodde, att hon sett mer, svarade karlen.
– Det är nog möjligt, att Bathyllos är oskyldig.
Också har jag icke rört honom med ett finger.
Artemon var icke den ende i hopen, hos hvilken eftertanke och en menskligare sinnesstämning började få inträde.
Men der funnos andra, hos hvilka förföljelseraseriets svindel dränkte alla tankar, alla känslor i blodtörstens, och åter andra, som voro mägtiga af åtminstone detta resonnemang: det är omöjligt, att de blodsdomar, som vi i dag fullbordat, skulle vara orättfärdiga; det är omöjligt, ty det vore förskräckligt.
Vi hafva gjort oss skyldiga till så många grymheter; vi hafva mördat barn i deras mödrars famn; vi hafva icke skonat åldrens grå hår.
Om samvetet en gång skulle tillräkna oss allt detta ... nej, det vore för mycket ... vi måste hafva handlat rättfärdigt ... och hvad vi gjort har ju skett i Herrans namn, för den rena läran, för bekännelsens enhet.
Det var desse, som i Theodoros började frukta sitt eget förkroppsligade samvete.
De ville tysta honom, och om de sjelfva, sedan denna grad af eftertanka börjat vakna, icke längre skulle förmått att bära hand på den sårade gubben, så funnos andra, som icke skulle tveka att med ett nytt bloddop bekräfta rättfärdigheten af deras förehafvande.
För den skull invände de, i det de trängde sig in på Theodoros:
– Men han är en kättare.
Lagen sjelf dömer kättare till döden, när de sammanträda till gudstjenst.
Femtio Athanasianer skola ju i dag enligt lagens dom dö under bilan.
I dag skipar folket rättvisa.
Han är känd af alla som en hårdnackad kättare.
Han svor nyss, att Sonen är af samma väsen med Fadern.
Gå undan prest!
Svara för dig sjelf, ifall du hindrar oss!
– J hafven då beslutat, att han skall dö? inföll Theodoros med en röst, som darrade af rörelse. – J, som bekännen Kristi namn, J hafven då intet förbarmande?
– Han är en kättare!
– Se, han har ju redan blödt under edra händer!
Han liknar en, som ligger på vägen, slagen af röfvare.
Kristianer, jag talar icke till er.
Jag ropar till Gud, att en Samaritan, en hedning måtte vandra här förbi!
Hans ögon skola vattnas af tårar, han skall icke fråga, om den olycklige är en kättare, utan endast se, att han är en hjelpbehöfvande broder: han skall förbinda de sår, som J slagit och bära den arme på skuldrorna till sitt hus ...
– Presten pratar omkull er, karlar, inföll Monika med skarp röst.
Hören J?
Han påstår, att vi äro sämre än hedningar och Samaritaner.
Han påstår, att blodet, som du har på handen der, Timotheus, är oskyldigt blod, att blodet, som stänkt dig i synen, Alexios, är oskyldigt blod; att blodet, som färgat de här armarne (Monika sträckte sina armar i luften), är oskyldigt blod.
Och ändå var det på Kolyttos, vänner, som jag doppade dem i kypen, på Kolyttos, vänner, der hundratals rättrogne blifvit ihjälslagne af kättarne!
Sen J, vänner, sen här ...
(Monika drog ned tuniken kring sin knotiga hals)... sen J, att jag är blodig på min hals?
Det är märken från Kolyttos, det är märken af oskyldiga kättaretänder, af en liten fördjefladt oskyldig kättareunges tänder, som ville bita halsen af mig, när jag i Guds och Homoiusions namn affärdade hans kätterska till mor.
På Kolyttos, vänner, hafva de oskyldige kättarne mördat edra fäder och söner.
På Kolyttos stredo kejsarens egna soldater mot de oskyldige kättarne och bortburo efter stridens slut de oskyldiga kättarehufvudena på kejsarns egna lansar.
Kejsaren måtte vara en stor brottsling, som förföljer oskyldiga, och J måtten vara idel uslingar, sämre än Samaritaner, hedningar och hundar, eller också är denne prest en lögnprest, en hemlig Athanasian, som förtjenar döden.
Ären J fega, karlar?
Skola käringarne fram i spetsen för er?
Är det ingen, som kan köra presten bort?
Bort med honom!
Slå ned honom, slå ned honom!
Han förnekar bekännelsens enhet, ty han försvarar kättarne!
Bekännelsens enhet, vänner, bekännelsens enhet, den enda allmänneliga kyrkan, vänner!
Bort med presten, slå ned lögnpresten!
Bekännelsens enhet, detta uttryck för den olyckligaste villfarelse, som verldshistorien känner, fanns i furiens mun liksom i alla andras.
De ursinnigaste i hopen rusade fram, för att kasta sig öfver sitt offer.
De fattade i Anastasia, som betäckte gubben med sin kropp, och försökte rycka henne bort.
Andra rusade emot Theodoros och stötte honom tillbaka; men kraftig och beslutsam som han var, återeröfrade han gång efter annan sin post, afvärjde de slag, som voro riktade mot Bathyllos, och kämpade som för sitt eget lif, ensam mot en öfvermagt af ursinniga, till vilddjur förvandlade menniskor.
I detta ögonblick sprängde en ryttare, klädd som kejserlig kurir, öfver gatan.
Folket hörde icke hans rop att gifva rum.
Han dref då hästen in i massan; denne stegrade sig, skrämd af det omgifvande tumultet.
Ryttaren svor och utdelade slag till höger och venster med fästet af sitt svärd.
Theodoros begagnade sig af ögonblicket.
Dörren till det hus, vid hvars trappa detta uppträde förefallit, var stängd, men icke läst.
Den sprang upp för en tryckning af hans hand.
Theodoros fattade
Bathyllos under armarne och drog honom in i vestibulen.
Anastasias passiva motstånd, och Artemons tvetydiga uppförande, som, medan han fattade tag uti Bathyllos, knuffade undan de närstående, underlättade denna plötsliga handling.
När ryttaren slutligen passerat förbi, voro presten och kättaren försvunna, och dörren bommad bakom dem.
Hopen, som annars otvifvelaktigt skulle stormat huset, hade att välja.
De vildaste, med Monika i spetsen, försökte bryta upp dörren, medan det stora flertalet skingrade sig och ilade bort för att icke komma för sent.
Ännu ett fruktlöst försök mot dörren, och med några förbannelser skyndade de öfriga åt samma håll.
Gudstjensten förenade så många Homoiusianer, som storkyrkan kunde rymma.
Men detta var endast ett ringa antal i jemförelse med de massor, som voro i rörelse.
Ungefär vid samma tid som det nyss skildrade uppträdet vid Akarnaniska porten egde rum, hade den regelbundna väpnade styrkan, understödd af en talrik pöbelmassa, gjort ett angrepp på de i Piræeos förskansade Athanasianerna.
Det blef så kraftigt tillbakaslaget, att den officer, som ledt detsamma, begärde, för att med utsigt på framgång våga ett nytt, förstärkning af ännu en centuria bland de fyra, som under tribunen Pylades’ befäl voro uppställda i grannskapet af storkyrkan och ännu icke blifvit använda i striden.
Pylades afsände den begärda centurian, men med order att icke förnya angreppet.
Man borde inskränka sig till att omringa det af Athanasianerna besatta qvarteret, för att hindra dem emottaga förstärkningar, som kunde göra dem vådliga och sätta dem i stånd att ifrån försvar gå öfver till anfall.
Denna afvaktande hållning borde man iakttaga till inemot aftonen.
Det var nämligen biskopens afsigt att ordna Homoiusianernas massor och beväpna dem ur arsenalerna.
Han ville derefter i egen person och åtföljd af sitt presterskap företaga ett afgörande angrepp på kättarne med de rättrognes hela samlade och ordnade styrka.
Tillfölje af denna order blef den stridslystna massan, som från staden strömmat till Piræeos, aftackad.
Sedan hon lugnats med utsigt på aftonens bardalekar, marscherade hon tillbaka till staden, förstärkt med pöbeln i Piræeos, och bärande i spetsen sina rysliga troféer från Kolyttos.
Det var en förfärlig anblick, denna skara erbjöd, der hon vältrade fram emellan de gamla, halfförfallna murar, som förenade Athen med sin hamnstad.
Psalmer och slagdänger skrålades om hvarandra, och högt öfver detta oväsen ljödo de outtröttliga ropen:
Död åt kättarne, giftblandarne!
Men bland dessa rop förnummos nu för första gången andra, i början höjda af några få röster, derefter af flera, slutligen täflande i styrka med de förra:
– Död åt de hedniska hundarne, afgudadyrkarne!
– Ned med Kristendomens fiender!
Hämd på erkehedningen!
De uppträden, som föreföllo under marschen till staden, läto ana, att nya elementer hade förenat sig med de förut verksamma.
Massan började plundra.
Köpmansbodarne, som voro inrättade i de långa portikerna på ömse sidor om vägen, uppbrötos och tömdes af trons försvarare.
Piræiska gatan utmynnade till torget.
I dag låg en tung och mulen himmel öfver denna sköna och minnesrika plats.
Dess pelarrader och stoder syntes längta efter förgängelse, efter den förintelse, som är fullständig, när formen blifvit stoft och stoftet förspridts af himmelens vindar.
De voro nu ingenting annat än spöken från en förgången tid och egde ingenting gemensamt med menniskovarelser liknande dem, som bildade de mörka, oroliga vågor, hvilka i detta ögonblick nalkades.
Zenons lärjungar hade, som vanligt, samlats i Målningsgalleriets pelargång.
Midt under de stormar, som brusade genom verlden och skakade dess hörnstenar, under den förskräckliga kampen mellan massor, som offrat mensklighetens gudagifna gåfvor, förnuft och vilja, på altaret åt den afgud, som benämndes Tron, den döpte Molok, som kallades Bekännelsen, för att sedan viljelösa drifvas hit och dit af egna och andras rysliga lidelser – midt under detta såg man kring en gammal Stoas filosof några män och ynglingar församlade för att lyssna till ord om sedlig sjelfbestämmelse, om viljans seger öfver jordiska begär och jordisk fruktan, om menniskosjälens kraft att genom sig sjelf förädlas samt genom dygden blifva en spegelbild af Guds andes lugn och harmoni.
Det var denna lära, som flägtade storhet genom Hedendomen, som fyllde Plutarkos’ hjeltegalleri med en rikedom af sublima gestalter, en rikedom samlad blott från tvenne Medelhafsländer och likväl sådan, att det första årtusendet af kristlig kultur, omfattande talrika folk, synes nästan som ett missvextår på stora menniskor i jemförelse med henne.
Medan den homoiusianska pöbeln drog förbi, genljöd torget af mångfaldiga rop, och bland dessa: – död åt afgudadyrkarne, hedningarne, Kristendomens fiender!
Torgets bildstoder öfverhöljdes med stenregn; man såg här och der de mörka hoparne kräla upp på fotställningarne, såg stoderna, som de buro, krossas under slag af klubbor och stänger: men besynnerligt nog, de hedniske männen i Målningsgalleriet blefvo icke föremål för raseriet; man åtnöjde sig med att slunga skymford till dem.
Deras lugn kunde väl icke vara mägtigt nog att imponera på den rot- och mordlystna, fanatiserade skaran; men det fanns till och med hos pöbeln vid denna tid, den athenska pöbeln, en traditionel vördnad, en skygg aktning för jernmännerna i Stoa.
Pöbeln delade sig åt alla de gator, som ledde från torget.
Den starkaste hopen drog till Tripodgatan, der Krysanteus’ hus var beläget.
En man, som länge vandrat af och an utanför Perikles’ Odeum, aflägsnade sig derifrån vid hopens annalkande.
Han begaf sig till Pylades och underrättade honom om hvad han sett och hört.
Kort derefter satt samme man till häst och sprängde bort genom Dubbelporten.
Han var minst det tionde budet, som under denna förmiddag blifvit af Pylades beordradt till Lysis’ villa.
Pylades hade börjat sin bana som frigifven son till en af Annæi Domitii slafvar.
Sedan han valt krigarståndet, hade han under Annæi Domiti auspicier stigit temligen hastigt till den plats, han nu innehade.
Hans karakter, som passade för tidsförhållandena och förstod begagna dem, lofvade honom en lysande bana.
Han hade emellertid förknippat sitt öde med Annæi Domitii, tills det som ett moget äpple skulle falla från modersträdet, som utvecklat det.
Pylades hyste djerfva förhoppningar om Annæi Domitii framtid och nästan obegränsade om sin egen.
För närvarande var han ett verktyg, på hvars duglighet och trohet prokonsuln kunde förlita sig.
Den kejserlige kurir, hvars ankomst till Athen vi bevittnat, hade begifvit sig till Annæi Domitii palats, men lika hastigt lemnat det, beledsagad af prokonsulns förtrogne kammarslaf till häst.
Han hade inkommit genom Akarnaniska porten och lemnade några minuter derefter Athen genom Dubbelporten.
Karmides hade bestått det prof, som hans vän prokonsuln underkastat honom.
Han, Karmides, hade verkligen satt sig upp på kappadokiern Akilleus och midt i natten ridit ut till Lysis’ villa, för att hugsvala den bekymrade.
Vid framkomsten rådde i villan den djupaste tystnad.
Sömnens hulda genius förde der sin vallmospira.
Gästerna slumrade, enhvar inom sin dörr, i den långa aulans pelargång.
Till och med den djupt bekymrade njöt en efterlängtad ro, enligt hvad en kammarslaf försäkrade Karmides.
Det hade varit grymt att störa honom.
Karmides lät visa sig till den för honom bestämda sängkammaren, och snart var äfven han försänkt i drömmar.
Han drömde om Rakel och Hermione, om blodiga gatstrider, om olyckliga tärningkast, om fordringsegare och sjelfmord.
Morgonstjernan slog upp ögat, och i köksdepartementet rådde den lifligaste verksamhet.
Vid pass tvenne timmar derefter vaknade Karmides vid tonerna af en ljuf musik.
Med denna blandade sig från nästa rum Praxinoas stämma; hon grälade på slafvinnan, som friserade hennes hår.
Medan Karmides lyssnade till dessa ljud och förbannade de usla drömmar, som Annæus
Domitius hade beställt för sin gästs räkning, infunno sig slafvar, som buro honom till badet.
Badet var förträffligt, vattnet lagom varmt och bemängdt med yppiga parfymer, frottörerna mästare i sitt slag, som borde kunnat återgifva en gubbes lemmar ungdomens spänstighet.
Karmides kände sig föryngrad under deras händer och mägtig af alla möjliga epikureiska vapendater.
Från badet bars han till ett rum, der konstnärer af alla slag väntade honom, konstnärer af rakknifven, friserkammaren och toalettpenseln.
Han teg och anförtrodde sig lugnt åt sitt ödes blida magter.
Rakknifven fördes af den lättaste hand, lockarne uppmjukades med ambrosia och ordnades à la Foibos Apollon, toalettpenseln gjorde strecket, som förhöjer ögats glans, hvarefter Karmides ifördes kitonen och sandalerna, samt visades till samlingsrummet.
Här väntades han af de öfriga gästerna, som hvar för sig undergått samma behandling som han.
De kunde således icke vara annat än morgonfriska.
Också var hugsvalelsen redan i full gång.
Karmides hörde redan på afstånd skratt och glada röster.
Ett samqväm, som börjades så tidigt på morgonen, var någonting ovanligt och pikant.
Samtliga de närvarande uppträdde i morgontoaletter, bland hvilka damernas utmärkte sig för sin genomskinlighet.
Damerna voro af tvenne slag, nämligen de konstanta och de improviserade.
De konstanta voro Myro och Praxinoa; de improviserade voro tvenne unga syriska slafvar, som den qvinliga kitonen och de enligt sednaste damemodet friserade lockarne klädde förträffligt.
Mellan dessa olika slag af damer visade sig under samtalets gång intet spår af afundsjuka, men många af starka sympatier och en allt intimare förtrolighet.
Och när inga dissonancer från detta håll störde glädtigheten, hvarifrån skulle de då komma?
Vi veta, att dagen var mulen, men äfven om morgonsolen skinit med sin klaraste glans, så skulle svårligen en stråle funnit väg genom de tjocka tapeter, som betäckte salens fönster.
Den upplystes af lampors festliga sken.
Också fanns ej heller, sedan två till tre timmar förflutit, någon i sällskapet, om icke Annæus Domitius, som klart erinrade sig, att det var full dag derute.
Dertill bidrogo icke blott lamporna, utan snarare ännu mer de ljufva, förrädiska viner, hvarmed man flitigt fyllde de bekransade bägarne.
Samtalet blef naturligtvis allt lifligare, allt mer sprittande.
Karmides hade öppnat den med en gäspning, det sista spåret af en under oroliga drömmar tillbragt natt; Olympiodoros med en poetisk utgjutelse öfver morgonen och morgonrodnaden, företrädesvis den, som strålade på de fyra damernas kinder.
Domitius, den af statsgöromålen nedböjde, var icke otacksam för sina gästers bemödanden att förströ hans sinne.
Hans glädtighet vexte med de öfriges.
Vi vilja anmärka, att Annæus Domitius bland nyktra menniskor var prokonsul, patricier och Romare; sjelfve hans förtrogne unge vän Karmides erinrade sig blott ur dimman af grundliga rus en faunartad Annæus Domitius.
Men en sådan fanns och väntade blott på tjenligt tillfälle och lämplig omgifning, för att afkasta masken och framträda i hela sin befängdhet.
Under hofmannen dolde sig en naturmenniska, som, när hon släpptes lös, gaf sig luft i gestalten af den råaste, barockaste, mest otyglade munterhet.
Emellertid blefvo de bud, som Pylades afsände till villan, emottagna af en slaf, och chiffertaflorna, de medförde, öfverlemnade till prokonsuln, som läste dem, utplånade det skrifna med sin stylus, drack och skämtade, utan att deras innehåll syntes qvarlemna en allvarsam tanke på hans feta, skinande och leende ansigte.
Han drack, kredensade pokalerna åt Myro och Praxinoa, skrattade, berättade kärlekshistorier och skämtade på ett sätt, som blef plumpare, ju större verkan vinet och munterheten visade sig hafva utöfvat på hans gästers lifsandar.
Den rodnad, som betäckte hans kinder, steg småningom öfver hans panna och färgade den kala hjessan med varm cinoberglans.
Hans hufvud liknade en mogen, svällande drufva.
Men detta förebud till faunens snara framträdande röjde sig ej, innan de öfriga gästerna börjat tillåta sig friheter i tal och handling, för hvilka lamporna borde slocknat, om de egt den ringaste känsla af blygsamhet.
Musiken, som utfördes af osynliga konstnärer, tycktes följa ingifvelserna från den anda, som lifvade sällskapet.
I början ljuf och smägtande, blef den allt lifligare.
Myro, Praxinoa och de syriska slafvarne, som voro dansare till yrket, fattades af rythmen, sprungo upp och kringsväfvade hvarandra i dansar, som förmälde bajadèrens luftiga rörelser med bacchantens vilda lust.
De unge männen, som hvilande på sina soffor betraktade dansen, kunde icke längre motstå begäret att deltaga i densamma.
Genom en hemlighet, som endast prokonsuln och festens osynliga tjensteandar kände, var musiken beroende af hans vilja.
Hon spelade upp Kalabis, Hellenernas Cancan, en dans, som Athenare sällan dansade, utom vid tillfällen sådane som detta.
Annæus Domitius, som afkastat den krans af rosor, som hitintills prydt hans kala hjessa, och påsatt en yfvig murgrönskrans, förenade sig med de öfriga.
Silenen var färdig.
Hans väldige mage syntes, i stället för att vara en börda, tjenstgöra som en luftfylld blåsa hos simmaren.
Han rörde sig på hälarne, lade händerna öfver magen, knäppte med fingrarne, var outtömlig på barocka rörelser, som han förstod att para med en vighet, ett tillgjordt allvar och ett bemödande om grace, hvars ensemble väckte den ursinnigaste munterhet och upplöste det hela i ett samfäldt skallande skratt, som kom dansen för ett ögonblick att stanna.
Domitius antog en min af komisk förargelse; han låtsade vara stött, kastade sig i en soffa, torkade sin svettiga hjessa och inskränkte sig derefter till att som åskådare bevittna dansens fortsättning.
Under allt detta hade hans tankar endast tillfälligtvis varit frånvarande från Athen och de händelser, som der föreföllo.