Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Återkommen till fängelset äter han – för första gången efter det han blifvit arresterad – sin middag med någon matlust, dricker också ett extra glas vin och sträcker sedan ut sig på bädden för att hvila.
Inom få ögonblick försjunker han i medvetslös dvala.
Det är som om naturen själf på alla sätt velat sörja för, att krafterna som förbrukats, också måtte återställas.
Men människorna ha annorlunda beslutat.
Arrestanten får icke sofva.
Vakthafvande officern väcker honom med tillkännagifvandet, att förhöret omedelbart skall fortsättas och att han måste hålla sig beredd.
Han gnuggar sig i ögonen och reser sig lydigt, dubbelt trött efter dessa få minuters sömn.
Det börjar redan skymma när han åter afhämtas under upprepande af alla formaliteterna från morgonen.
Nu är rättssalen upplyst af vaxljus, och därutanför är allting mörkt.
Den anklagade känner sig dåsig och yrvaken; hela förhöret får ett sken af overklighet, allt blir som en dröm.
Han hör frågor från ett aflägset fjärran och svarar ut i dunklet, med säkerheten hos en sömngångare på brädden af en afgrund.
Instinktivt vidhåller han det försvar, han från början anlagt, förnekar ingenting af hvad han tror kunna bevisas, men bestrider alla obevisade slutsatser som möjligen skulle kunna dragas af de synnerligen graverande vittnesmålen.
Emellertid känner han själf, att motståndskraften så småningom mattas, och det kommer öfver honom en fruktansvärd ångest och beklämning.
Hårdare och hårdare ansättes han af rättsadvokatens frågor, och det kostar honom stor tankeansträngning att formulera svaren.
Han söker dölja sitt sinnestillstånd bakom en kall och otillgänglig min, men vaxljusens lågor dansa för hans ögon, och han sjunker utmattad ner på stolen, som står bakom honom.
Likväl klamrar han sig ännu krampaktigt fast vid sin försäkran, sitt bestridande till trots för all sannolikhet och all skenbart bindande bevisning.
När förhöret ändtligen är slut, drager han en djup suck och torkar med afvigsidan af sin hand kallsvetten från pannan.
Så är då pinan öfver för i dag.
Han är så utsliten till kropp och själ, att han längtar efter fängelsets tystnad och mörker, där han åtminstone är i fred för alla frågor och där det finns hvila för hans stackars utpinade hjärna.
Väl reagera hans nerver ännu, när länkarna åter påläggas honom, och skafsåren vid handled och ankel blöda, men han känner ingen smärta, han är alltför trött.
Återkommen till fängelset dricker han en kopp te och äter ett par skorpor, sedan sträcker han ut sig på bädden med en välgörande förnimmelse af, att han nu skall få ro.
Tankarna börja fladdra rastlöst omkring, så fort han sluter ögonen, och ju mer han i ångest anstränger sig att sofva, dess tröttare vaken blir han.
Det är honom till sist som brände alla nerver, han kastar sig af och an på sitt läger, tills han icke förmår vända sig mer, fast länkarnas tyngd tycks växa för hvar sekund.
Hans fantasi blir allt mera uppskrämd, alla nattens ljud bli till fantomer och hemska föreställningar.
Alla frågor från dagens förhör framställa sig ånyo för hans inbillning, han hör hånskratt hvar gång han förnekar, hvad hela världen vet.
Alla tyckas ha vittnat emot honom, och aldrig har han föreställt sig, att de kunde vara så väl underrättade.
Med uppblossande harm och förbittring tänker han på det ovärdiga spioneri, som drottningens närmaste tjänare och tjänarinnor ögonskenligen bedrifvit, hur de strött puder i löngången, däri de på morgonen funnit spår efter hans fötter, hur de satt vax i nyckelhålet och papper i löndörrens springa, för att kunna konstatera, om den öppnats, och om drottningen följaktligen mottagit besök i sitt sofrum under natten.
De ha sträckt sina undersökningar ända till det allra intimaste, och de ha också där trott sig se spår af det brott, för hvilket han tydligen skall anklagas.
– Hur har drottningen kunnat tillåta, att slika vittnesmål få framställas och framläggas inför rätten?
Äger hon icke makt att förhindra det, eller vet hon ingenting därom?
Frågorna pocka på svar – det gäller ju hans lif.
Och hur är hon icke själf lifslefvande i dessa vittnesberättelser – lättsinnig och lidelsefull, brådmogen och barnslig, hänsynslös och ömhjärtad på samma gång.
Än behandlar hon sin amourette som en bagatell – olyckligtvis sann, säger hon till Elisabeth Eyben – än utgjuter hon sig för kammarpigorna, frågar, om de ha förälskelser eller sentiments, och försäkrar, att den som så har, måste följa sin älskare till stegel och hjul, ja ända ner i helvetet.
Hon prisar deras lycka därför, att de få gifta sig med hvem de vilja, och meddelar dem med naiv öppenhjärtighet sina framtidsförhoppningar: när hon blir änka, skall hon gifta sig med en privatperson, som hon har sentiments för, om hon också till följe däraf skulle tvingas att lämna land och rike.
Hvilket farligt pladdrande bredvid munnen!
Och hur lätt skulle icke en hätsk anklagare däraf kunna draga den slutsatsen, att kungens död varit nära förestående – medan drottningen tydligen hyst vissa förhoppningar att kunna behålla makten äfven efter sitt giftermål med den åsyftade privatpersonen.
Hans hjärta bultar häftigt och hårdt, ångesten är öfver honom.
Kunde han ändå få sofva nu! han behöfver så väl sina krafter – i morgon skall förhöret utan tvifvel fortsättas – – Han samlar sin vilja i en förtviflad ansträngning att ingenting tänka – och för ett ögonblick blir hans själ mörk, utan rörelse och utan föreställningar, men snart störes det stilla lugnet ånyo, mörkret skingras af ansikten – Braëms, Sevels, Guldbergs – de hånle alla.
Också kungens ansikte ser han, förvridet af ett elakt, skadegladt småleende.
Hvad skratta de åt?
Drottningen visar sina kammarjungfrur de rödbrokiga strumpebanden, som en mycket god vän köpt åt henne i Hamburg och som hon kallar sentiments-strumpeband.
Hon visar dem också ett blåmärke på sitt bröst och ler menande, när jungfru Horn säger, att det ser ut som om det vore sugadt.
Till sist kläder hon af sig helt och hållet och vandrar naken omkring på golfvet i sitt gemak – där är fönster på båda sidor och vaktparaden kommer just marscherande öfver slottsplatsen – hon piruetterar och frågar sina kammarjungfrur, om de sett Eva eller Kristus?
Han öppnar ögonen.
Morgonens första, gråa ljus faller in genom cellgluggen.
Han är så het, som om han legat i det hetaste bad och svetten rinner af hela hans kropp.
Han reser sig upp och sätter sig på bäddens kant.
Luften är iskall och andedräkten står som en imma ur hans mun.
Han ryser till, tänderna hacka mot hvarandra, han har en förnimmelse af tomhet i hufvudet och hjälplös slapphet i alla nerver.
Den långa, förfärliga natten är öfver, men nu börjar en lång, förfärlig dag, och han är så utmattad, att han knappast kan hålla sig upprätt.
Han sitter hopkrupen, med ryggen krumböjd, och hans blick glider slött öfver den vakthafvande officerns ansikte.
Den unge krigaren sofver, insvept i sin kappa, så lugnt som visste han icke hvad oro och samvetsångest är.
Morgontimmarna krypa långsamt fram, tiden ynglar ständigt nya sekunder för den som väntar och fryser.
Struensee längtar efter eld i kaminen, efter sin varma morgondryck och efter sin tjänares vänliga, deltagande ansikte.
– Ändtligen gnisslar nyckeln i låset och fängelsedörren öppnas.
Strax efter det han druckit sitt kaffe, föres arrestanten ånyo till förhör, alldeles som dagen förut.
Medan han väntar i det yttre kabinettet, faller hans blick händelsevis in i en spegel, och han ser en bild, som kommer honom att rysa – en förbrytares hufvud med ojämnt växande skägg, hoptofvadt hår, smutsgrå hy och insjunkna, febersjuka ögon.
Sannerligen, det hänger något af fängelsets luft och brottets förnedring vid detta ansikte.
Sedan länkarna åter aftagits, vacklar han in i rättens sessions-sal, bugar sig för sina domare och sjunker ned på sin stol.
Men redan den första frågan verkar åter som ett piskrapp på slappa nerver, hans blick flyger öfver de stränga ansiktena omkring domarebordet, och han reser sig i dödsångest.
Hans tankekraft vaknar ur sin domning, och han för sitt försvar med en kallblodighet, som förvånar rättens medlemmar.
Braëm kan icke längre behärska sin otålighet, han far ut i vrede mot den anklagade, kommer med häftiga förebråelser och hotar hemlighetsfullt med hårda handskar, särskildt ägnade att uppmjuka ett tredskande sinne.
Då rätar sig Hans excellens grefve Struensee i hela sin längd, ser på den obehärskade domaren och uppmanar honom att åtminstone iakttaga samma lugn, som han själf, den anklagade.
Därvid glider en blek glimt af ett småleende öfver hans tärda drag.
Han fruktar icke för tortyren – han skulle hellre vilja lida alla pinobänkens kval, än utstå de moraliska marter, som han underkastas här.
Och han upprepar högtidligt sin försäkran: han har ingenting att bekänna och intet att förebrå sig.
Det tycks dock, som om all hans återstående kraft uttömt sig i denna tillrättavisning – så flammar en låga upp för sista gången och slocknar sedan.
Ideligen kretsa frågorna omkring samma punkt, sökande snärja honom, beslå honom med tvetalan.
Ännu värjer han sig mekaniskt, men han tänker icke längre klart, och han sjunker djupare och djupare i förslappningen efter en dag af oerhörd spänning och en natt utan sömn.
Han anstränger sig för att uppfatta allt hvad rättens ordförande säger.
Drottningen är fängslad och förd till Kronborg!
Han börjar darra, det svartnar för hans ögon.
Grunden hvarpå alla hans förhoppningar hvilat, glider plötsligt undan, och frågorna ansätta honom värre och värre, svärma omkring honom, stickande som bin – hvad tjänar det till att söka värja sig mot öfvermakten?
Han måste få ett slut på själstortyren, till hvad pris det än skall köpas.
Hvad tjänar det till att neka så halsstarrigt?
Han låter undfalla sig ett ord af svaghet, men ångrar det strax, då han hör den fatala frågan komma igen väl för tusende gången – om förtroligheten mellan drottningen och honom själf gått så långt, som den kan gå mellan personer af olika kön – och svarar undvikande, att han genom sitt uppförande komprometterat drottningens person; medgifver sedan stammande, att alla omständigheter äro så graverande – att om än icke den yttersta förtrolighet ägt rum, apparencen dock måste fördöma honom; förlorar slutligen allt herravälde öfver sig själf och tillstår i en darrande, krampaktig snyftning, att tillfället och den naturliga svagheten för fruntimmer varit svåra att motstå, brister i gråt och ber domstolen förskona sig för en omständligare redogörelse, i betraktande af hans inre rörelse och sinnes beskaffenhet.
Förgäfves anropar den skyldige rättvisan om barmhärtighet, nu skall sanningen fram!
Hvar bekännelse drager efter sig en ny fråga.
Protokollskrifvarnas pennor raspa feberaktigt, och konferensrådet Braëms ögon tindra af tillfredsställelse, ty den tredskande tillstår nu allt.
Liksom en människas gråt blir häftigare och häftigare, sedan hon en gång förlorat herraväldet öfver sig själf, så kväller nu bekännelsen fram i lidelsefulla paroxysmer från denne man, som uppgifvit allt motstånd.
Det är som om tvånget att ljuga alstrat inom honom en ständigt växande trånad efter sanning, och nu spränger den sina fördämningar, och sanningen strömmar ur hans mun utan hänsyn och förbehåll.
Också vittnesförhörs-protokollets smutsigaste detaljer vidgår han utan tvekan.
Sekreterarnas pennor raspa feberaktigt, rättens ledamöter stirra på hvarandra, stirra på denne slagne kavaljer, som, glömsk af ridderlighetens enklaste bud, kastar sin drottnings heder för hundarna.
När han sagt allt hvad han har att säga, känner han det som om han räddat sin själ, och när dagen är slut, somnar han i sina bojor och sofver utan afbrott ända till morgonen.
Så vidtager åter fängelselifvets nötta enformighet, men nu är mörkret utan frågor och tröttheten död resignation.
Han behöfver icke längre hetsa sin fantasi ut i drömmar för att slå tiden ihjäl.
Han känner ingen lust att genomlefva flera romaner, hvarken verkliga eller diktade.
Den tid, han ännu har kvar, kan bättre användas, ty han har fullt upp af allvarliga ting att tänka på.
Han har en tryckande förnimmelse af, att han gör sin sortie på ett sätt, som omöjligt kan tillvinna honom någon sympati från människorna.
Människorna äro kortsynta och enhvar, som icke vet, hvad det vill säga att ha fått själen rådbråkad, skall stämpla hans bekännelse som lumpenhet och feghet.
Men ju kallblodigare han själf ser döden in i hvitögat, dess starkare känner han, att sanningen, rena, nakna sanningen, är det bästa material, han kan lämna efter sig till förklaring af sitt lifs underbara saga.
Då han två dagar senare åter står inför rätten, vidgår han, lugn och resignerad, allt hvad han i sinnesrörelse bekänt, tillfogar en del data och bekräftar det hela med sin egenhändiga namnteckning i protokollet.
Han vet, att han därmed undertecknat sin egen dödsdom; men det måste ju ske.
När länkarna åter påläggas honom, frågar kommendanten, om han icke vill tala med en präst.
Han skakar sitt hufvud stilla och svarar, vemodigt småleende:
– Jag och enhvar andans man ha säkert alltför olika meningar, och till att disputera har jag ingen lust.
Generalens fråga och kondolerande min, bekräfta blott alltför tydligt hans egen visshet om, att han redan är dömd.
Han anar också, att han icke kan undgå prästen, och föresätter sig på förhand att mottaga Herrans tjänare höfligt, och med fattning åhöra hans första predikan, men sedan, lugnt och värdigt säga honom:
– Eftersom ni troligen har befallning af regeringen att flitigt besöka mig, är ni alltid välkommen.
Men ni må icke göra er några förhoppningar om, att ni kan omvända mig till er tro – därtill är min egen öfvertygelse alltför stadgad.
Och jag ämnar icke inlåta mig på onyttiga och tröttande disputationer.
Dagen efter får han tillstånd att låta raka sig; dock hålla två fångknektar hans händer under operationen, ty hans lif tillhör redan bödeln, fast ingen dom har fallit.
(1 Mars.)
Snön faller sakta, i stora flingor, öfver en hyrvagn, som plumsar fram genom modden öfver Norgesgades ojämna stensättning.
Inne i kupén sitter en andans man med ett ungdomligt, välmående och en smula robust, men intelligent och energiskt ansikte.
Det är den 37-årige prosten i S:t
Petri tyska församling, doctor theologiæ Balthasar Münter.
Han synes tankfull, och hans min är högst allvarlig; i själfva verket känner han sig öfveransträngd och okristligt nervös.
Sent släckte han sin arbetslampa i natt, nyss har han predikat för sin menighet, och nu måste han, å ämbetets vägnar, aflägga sitt första besök hos den förre kabinettsministern i hans fängelse.
Därtill är prosten
Münter särskildt förordnad af regeringen, och han vet, att det hastar, omständigheterna medgifva icke en dags uppskof.
Uppdraget är å ena sidan i hög grad lockande.
Tänk, om det skulle lyckas att till den kristna tron omvända en man, som genom sitt exempel och sina offentliga föranstaltningar kommit så mycken förargelse åstad!
Hvilken upprättelse åt den kränkta religionen, hvilken heder för – för kyrkan – – och hvilken berömmelse också för den, som blir, om också ett ringa, verktyg därtill i Herrans hand.
– Grefve Struensee har ju redan i lifstiden väckt mycket uppseende i världen, hans död kommer helt visst att omtalas ännu mera – – och skulle det ske – med Guds hjälp – att sanningen visar sin öfvertygande kraft också öfver denne förhärdade syndare – tör en framställning af hans själs räddningshistoria kunna påräkna stort intresse – och kunna styrka mången vacklande kristen i tron.
Dr Balthasar får upp sin snustobaksdosa och serverar sig en rundligt tilltagen pris, nickar fundersamt och synes nu något mera förnöjd.
Han är en Herrans tjänare med ett starkt mänskligt intresse, och utsikten till en intimare andlig beröring och upprepadt meningsutbyte med en man, som till trots för sin gudlöshet och lastbarhet obestridligen har drag af storhet, lockar med underlig makt hans håg.
Det förhållande, i hvilket en ordets förkunnare kommer till en döende, medför ofta tillfällen till de märkligaste och intimaste förtroenden, och ju större en människosjäl är – äfven i sitt uppror – dess mera lärorikt och intressant tör det vara att blicka in i den.
Men å andra sidan – prosten rynkar sin panna, ty han förnimmer en stark spänning vid tanken på det första mötet – om det nu vore så, att religionens sanningar icke skulle kunna intränga i detta förhärdade hjärta?
Om denne lifdömde man i sitt fängelse krampaktigt klänger sig fast vid sina villfarelser och sätter sin stolthet i att dö som en filosofisk hjälte?
I den möjligheten, som alldeles icke är utesluten – ty djäfvulen är icke god att taga vid hornen – lurar en fruktansvärd fara både för religionens och hans eget anseende.
Personligen känner han icke grefve Struensee, men väl känner han den nyss så mäktige fritänkarens grundsatser och har ofta i skarpa ord fördömt dem från predikstolen – har detta kommit kabinettsministern för öronen, skall det ingalunda bidraga till uppmjukande af hans redan förut hårda sinne.
Utgången ligger i Herrans hand.
Likväl har prosten
Münter icke försummat att också hos människor, som känt kabinettsministern i hans storhets dagar, höra sig för angående hans tillgängliga sidor, och hvad han erfarit tycks lofva välsignelse åt hans sträfvan.
Det har sagts, att grefve Struensee är öppenhjärtig och att hans svaga punkt är vänskapen.
Doktor Balthasar finner det icke otänkbart, att den lifdömdes vänskap kan vinnas genom godhet och deltagande.
I fängelsets ensamhet skall kanske till och med en prästs besök bringa den olycklige någon omväxling.
Det gäller blott att icke från början stämma hans sinne fientligt genom bittra och olämpliga förebråelser, utan i stället visa honom sitt hjärtas djupaste deltagande.
Fullt medveten om, att mycket beror af det intryck han personligen kan göra vid det första sammanträffandet, har prosten också sorgfälligt förberedt sig, ty han vill icke öfverlämna någonting åt slump eller inspiration.
Han har noga öfvervägt, hur han bör bete sig och på förhand uttänkt hvad han skall säga.
I sin ficka har han till och med ett papper, där alltsammans finnes upptecknadt punkt för punkt – efter hemkomsten ämnar han fylla luckorna genom att anteckna också alla den lifdömdes yttranden.
Sålunda skall han dag efter dag föra noggrant protokoll öfver allt som förekommit dem emellan.
Kanske skall han lyckas, med Guds hjälp!
Hjärtat sväller inom honom af kristlig glädje, medan han allvarligt bemödar sig att hålla tanken på egen heder och berömmelse fjärran.
Vagnen rullar nu öfver den sänkta vindbron och genom porten in i kastellet.
Prosten låter anmäla sitt besök så höfligt som om det gällt en audiens hos kabinettsministern.
Vakthafvande officern kommer ut, angenämt öfverraskad och glad som en scholaris under fritiden, ty han har permission från sin tjänstgöring så länge prästens besök varar.
– Välkommen, ers högvördighet! säger han.
– Tack, tack! – prosten småler, med värdig välbevågenhet
– Ja ni – det tror jag visst – – men hvad sade er fånge – när han hörde, att jag önskade tala med honom?
– Han frågade först, om prästen hade befallning att besöka honom.
Sedan nickade han bara.
Det blir hårdt arbete!
Prosten svarar icke, men lyfter sina ögon mot höjden, där det är mörkt, ty han är redan inne i gången, och nyckeln gnisslar, och porten slås upp, och han träder med mild uppsyn in i fängelset.
Där sitter den fångne förre kabinettsministern på sängkanten och stirrar med en dyster min, som vore han beredd på en predikan full af bittra förebråelser, och fast besluten att åhöra allt med tyst förakt.
Men prosten Balthasar känner sig verkligen helt underlig till mods, då han nu ser denne mans djupa elände och tänker på, att han för några veckor sedan varit den mäktigaste och förnämste af alla kungens undersåtar.
Prästen bugar sig djupt och säger helt sakta och med rösten skälfvande af rörelse:
– Herr grefve, ni ser att jag kommer till er med rördt hjärta.
Jag vet och känner, hvad jag är skyldig en olycklig man, som Gud visserligen icke låtit födas till slik olycka.
Jag önskar af allt hjärta, att jag kunde göra mina besök angenäma och nyttiga för er.
Det är uppenbart, att deltagandet gör den arme mannen godt.
Hans ansikte ljusnar, hans hela hållning blir mindre stel, synes icke längre på förhand intagen.
Den tunga järnlänken rasslar, han räcker fram sin hand, och svarar stilla:
– Tack! Tack!
Prosten håller sig till konceptet, men hans medlidande värmer ännu genom orden, då han fortsätter:
– Våra samtal komma visserligen ofta att vara oangenäma för er och för mig – men jag försäkrar heligt, att jag utan bitterhet och skadeglädje skall säga er också de sorgliga sanningar, som jag tror mig nödsakad att säga er.
Jag är medveten om det otillbörliga i att utan nödvändighet bedröfva er, tro mig.
Jag bedyrar att det är sant.
Och skulle jag någon gång, i hastigheten, låta undfalla mig ett ord, som sårar er, var då öfvertygad om, att det skett oafsiktligt och förlåt mig min öfverilning!
Föreställningen om prästens öfverilningar gör ett ofördelaktigt intryck.
Grefve Struensee genmäler med en axelryckning:
– Å – ni kan säga mig allt hvad ni vill.
Och i hans högdragna, slutna min läser prosten fortsättningen som icke blef uttalad:
Gör er blott inga illusioner om att kunna inverka på mig!
Emellertid fortsätter prosten med kristligt tålamod, i enlighet med sin plan:
– Jag vill naturligtvis icke säga er någonting annat, herr grefve, än hvad jag måste säga som följd af min hjärtliga önskan att så mycket som möjligt bidraga till er framtida lycksalighet.
Jag vill gärna göra er uppmärksam på ert moraliska tillstånd och ert förhållande till Gud.
Ni kan icke veta, hur ert öde i denna världen kommer att afgöras, och kristendomen, som jag förkunnar och tror på, gör mig det till plikt att längtansfullt önska er välfärd i ett kommande lif.
Om ni betraktar mina besök och alla mina samtal med er uteslutande från den synpunkten, så skall ni, åtminstone i enlighet med mina grundsatser, icke finna någonting tadelvärdt i mitt syfte.
Jag kunde ha haft mer än en förevändning att afböja eller undanbedja mig den befallning, som fört mig till er; men hoppet att kunna trösta er i er olycka och gifva er råd till undvikande af en ännu större olycka, har varit mig alltför viktigt.
Små biafsikter må ni icke tilltro mig.
Fördelar har jag icke att vänta af detta arbete, och ära – nå, det är visserligen en ära, om ni så vill, att vara ett verktyg i Guds hand till befordrande af en olycklig medmänniskas lycksalighet.
Men om ni betänker, hvilka besvärligheter, som äro förknippade med arbetet och hvilket ansvar inför Gud, om måhända genom mitt förvållande – låt vara genom öfverilning eller brist på nödig kännedom – min verksamhet hos er icke skulle krönas med önskad framgång; och om ni sedan betänker, hvilka förfärligt oangenäma sinnesrörelser jag utsätter mig för, i den händelse er process skulle få ett så olyckligt slut, som ni fruktar – så måste ni medgifva, att jag kommer till er icke för min egen skull, utan i afsikt att vara er till nytta.
Där leker nu ett vemodigt småleende omkring Struensees bleka och fylliga läppar; det patos hvarmed den gode prosten talar med den blifvande delinkventen om sina förfärligt oangenäma sinnesrörelser vid hans död, gör ett tragikomiskt intryck; men fast slutledningen ur logisk synpunkt förefaller halsbrytande, medgifver han höfligt:
– Jag tror gärna, att ni menar väl med mig – och önskar mitt bästa – –
Uppmuntrad af erkännandet, fortfar doktor Balthasar med stigande värme:
– Är ni öfvertygad därom, så förunna mig ock det förtroende, ni icke billigtvis kan neka den, som söker ert bästa.
Jag skall – äfven om ni från början håller mig för en svag och af fördomar intagen man – motsvara det med den tacksammaste vänskap; och jag skall i den vänskapen icke förtröttas, utan söka göra den nyttig till att lugna er ända till det yttersta, då jag skall vara er ende vän på jorden, och då ni säkerligen skall behöfva tröst af er ende vän.
Den fångne stirrar stelt framför sig, tårar skymma hans blick.
Han svarar ingenting, söker blott behärska sin rörelse och trycker ånyo prästens hand, till tecken att han förstått.
Prosten Balthasar besvarar handtryckningen med förnöjelse.
Erinringen om dödens närhet har gjort den verkan han beräknat, delinkventen är uppskakad, nu gäller det att begagna sig af ögonblickets fördel, i enlighet med utkastet.