Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Pligtmenniska, fyllande sin plats, lefvande inom hemmets verld, alltid i intressanta omständigheter, utpinad af de många barnsängarnfi, ensidig i sina stränga åsigter om uppfostran, herskarinna i sitt hus, välgörande mot fattiga och särskildt mot för detta tjena-rinnor, straffande barnen utan försköning, men också tröstande dem vid deras små sorger — deras försyn med ett ord, en husmoder i gammal stil.
» Hade till hjelp ammor, två tj$iare och mormor ».
Uppkomling för öfrigt, för detta tjensteqvinna och värdshusflicka, nöjd med sin ställning, derför att hon stigit, medan hennes man gjorde etl steg nedåt, då han gifte sig med henne.
Ett sjukligt, nervöst sinnelag med demokratiska instinkter.
För öfrigt hvarken kamrat eller vän i egentlig mening till sina barn, fastän hon stod dem vida närmare än hvad fadern någonsin gjorde.
Hade Strindberg velat skrifva en roman, skulle dessa anteckningar utgjort det yppersta stoff.
Men han har ej velat gifva annat än en trogen kulturskildring, ej det minsta utbroderad.
Tänk eljes bara på fastern och mormodern, hvilkai präktiga bifigurer, tecknade med ett par dugtiga linier, fastera
— Samuel Owens enka — nobel, verldsmenniska, lefvande i sina minnen från den förgångna glanstiden, mormor amper och tyst, utan varmare känslor för herrn i huset och hans släg * tingar, hållande sig i barnkammaren, » lappade byxor, lappade blusar, läste abcd, vaggade och luggades ».
Barndomsskildringen innefattar det psykologiskt mest intresseväckande af bokens innehåll.
Johans uppfostran faller ejinom hemmets väggar, men hemmet bildar likväl milieu ' n för hans första utvecklingsstadium.
Man undrar alls ej öfver att detta veka barn med de tusen möjligheterna p&amp; godt och ondt, med sin känsla af svaghet, sitt behof af stöd och sin ibland frambrusande djerfhet, med denna ömtålighet för tryck och denna retlighet, som blir till inbundet trots och ingrodd hätskhet inför familjetyranniet och öfvermaktens godtycke — man undrar ej öfver att detta barn blef styfsonen i familjen, blef en Hagurs son, som småningom sköts ut ur det regelrätta hemmet
Det är en skarp blick, som ur minnet uppdragit konturerna till.
denna af så egendomliga motsatser sammansatta yngling.
Man läser ej denna sjelfskildring utan det största intresse. / Jag skall ej försöka gifva någon resumé öfver karaktären, endast citera ett par rader:
» Ensamheten måste för honom bli en ökenvandring, ty han egde icke nog stark individualitet att kunna gå för sig sjelf; hans sympati för menniskorna skulle bli obesvarad, emedan deras tankar icke kunde gå jämnt med hans; och sedan skulle ' han gå omkring och bjuda ut sitt hjerta åt den först - kommande, men ingen skulle ta emot det, ty det var dem främmande, och så skulle han draga sig tillbaka i sig sjelf, sårad, förödmjukad, förbisedd, förbigången. »
Med dessa rader afslutar Strindberg skildringen af barnets sjuklighet i viljan, som finner ett slags njutning i sjelfplågeri.
Som barn teg han med allt som kunde ådraga honom beröm, höll sig undan och blef förbigången — men grämde sig i tysthet deröfver.
Från åren af religiöst grubbleri skrifver han: » Hans nya jag stod upp mot hans gamla, och de lefde i oenighet som olyckliga makar hela hans lif framåt utan att kunna skiljas. »
Detta är ju den tanke,.som förmått Strindberg att skrifva • Återfall.
Det är farligt att börja citera.
Man frestas att sätta sig ned och skrifva af för att på det viset utminutera författarens tankar.
Men jag har väl skäl att antaga att hvarje vän af svensk literalur redan läst Tjensteqvinnans son.
Boken hör till dem, som man både roas och lär af.
Vid sidan af skildringen af hemmet står den af skolan.
För den, som växt upp i Stockholm, blir karaktäristiken af de trenne skolorna slående sanna — ehuru olikheten dememellan är väl skarpt framhållen.
Åtminstone var Lyceum ej så liberalt som det af denna skildring synes.
1 öfre sjunde klassen möjligen — men i så fall endast der.
Jag mins mer än en episod, då lärjungar » vågade resonnera med lärarne » — jag mins också hvilken följden blef.
Ynglingen Johan lär man sig för öfrigt ej känna så väl som barnet.
Författaren har naturligtvis ej velat komponera in något utifrån hemtadt motiv, i annat fall hade han säkert ersatt 8en ganska intresselösa kärleksepisoden med åtföljande franska bref etc. med en helt annan historia, som kunde haft sitt stora inflytande på ynglingens utveckling.
Men Tjensteqvinnans son är berättelsen om en individ, — det är ingen typisk skildring af vår tids unge man i allmänhet.
Berättelsen om uppväxtåren har äfven gått in på de sexuella frågorna.
Hvad som från oli^a håll blifvit sagdt om Dygdens lön — den första novellen i Giftas — har tydligen förmått Strindberg att ytterligare yttra sin åsigt i ämnet.
Motsagd kommer han att bli, öfverbevisad också.
Då han kastar fram sitt slutpåstående angående ynglingens lämpligaste lefnadssätt, borde han åtminstone ha påmint om att han här talat om en och att man ej får draga en allmängiltig slutsats af ett förhållande, som rör ett slags naturer men ej alla, — allra minst i en fråga, så farlig som denna.
En kulturbild var, sade jag, barndomsskildringen.
Den håller sig inom trånga gränser, dessa vidgas sedermera, och allt som ynglingen växer upp får han en större syn på sin om-gifning.
Författaren, nu trettiosju år, har sin åsigt färdig om den tid, hvarunder han växte upp, såväl i politisk som i literär väg.
.1 Tilslpierens — den danska tidskriftens — majhäfte, har Strindberg gifvit en korthuggen, liffull öfversigt öfver den literära reaktion, han spårat i Sverige från sextiotalets midt och till de nu moderna idéernas seger, till Spencers tidsskede.
Nog minnas vi, hur det såg ut inom vår originalliteratur på sexti- och sjuttitalen.
Strindberg sammanfattar sin åsigt derom sålunda: » Ett stillastående, som fått häfd och auktoritet, har öfvergått till förfall, och i spetsen för reaktionen har det parti, som nu kallar sig det idealistiska, stått ».
Tjensteqvinnans son slutar med 1867.
Vi ha följt honom till studentexamen.
Han har sett flere sidor af lifvet, men st&amp;r ännu vid första början.
Han vet ännu ej hvad han vill, han har ej funnit sitt eget innersta jag.
Han har lärt sig att tvifla
6 — 7 8och att granska.
Men hans sinne har mycket qvar från barndomen, ej blott i denna känslighet, som blir till retlighet, denna starka längtan efter något bättre, något obestämdt, men något som borde komma, och detta drag af vekhet under den sträfva ytan — det som allt sedan skulle bilda resonnansbotten i hans karaktär, denna tror på det goda hos menniskorna, tron på men-niskorna sjelfva och på slägtets framtid, sedan snöskredena gått öfver den gamla, murkna verlden.
Men nu först skall han ut i striden.
Jag vet inte, hvar den åsigten kommit ifrån, att Tjenste-qvinnans son skulle vara torrt skrifven.
Den är hållen i en osökt enkel ton.
Författaren språkar med oss i skjortärmarna.
Då och då kommer ett eller annat kraftuttryck, som påminner om den våldsamme bildstormaren, men i regeln talar han lugnt och fridsamt, ibland med ett godt leende åt minnet af hvad han berättar.
Konstnärligt är hela berättelsen hållen.
Strindberg har impressionistens falkblick och koloristens förmåga att samman-tränga intrycket till en bild af intensivt kraftig totalverkan.
Han kastar fram några ord, som gifva oss stämningen — men sällan några ord för mycket.
Det är just den sjudande farten i hans egen stil, som gör honom så onådig emot Zola för dennes omständligt redogörande beskrifningar.
Hvart enda ett af dessa barndomsminnen, många detaljer från hemmet, från gatorna, från besöket på Sabbatsbergs sjukhus hos amman — då gossen tycker sig vara så långt borta, så att han aldrig skall komma hem mer — utgör en dylik liten stämningsbit, målad med få men dugtiga och saftiga färgklickar.
Man tycker sig ha varit med om allt i hop, minnen af liknande slag väckes hos en sjelf, intrycket har varit så friskt och så äkta.
Jag vill endast påminna om den rörande nattbilden från moderns dödsbädd, om de ädla rader, hvarmed fadern skildras i den stunden (sid. 106), och om Johans känslor före och efter förlusten.
Eller om de friska små landskapstaflorna, den första utförden till Drottningholm och den i skarpa konturer uppteck-nade skärgårdsutsigten från Tyresö, som kommer Johan att » frysa af förtjusning ».
Hör denne illa beryktade fosterlands-fiende, hvars ord i en dyster stund om att fosterlandet värkt hat blifvit så beredvilligt utkolporterade, han som vid anblicken af ett franskt sommarlandskap en gång utropade: t det skönaste land på jorden är ej längre la belle France *
hör honom nu berätta om sin tillbedjan af den svenska skär *
gårdsnaturen: » Han stannade också vid denna kärlek », ---
och hvarken Schweiz ’ alper, Italiens olivkullar eller Normandies falaiser kunde undantränga den rivalen. » —
Humor (ins här också, ej den gamla öfverdådiga humorn, utan en mild, varm, osökt, utan all utbrodering.
Hvem läser, utan att småle, om uppträdet sid. 138 mellan Johan och fadern, då pojken med sådan öfverlägsenhet börjar tala sin rättvisa sak, men slutar med att bli utkastad efter att ha varit dum och pratat persilja.
Eller hela skildringen af konditionerandet ute på herrgården och särskildt episoden om den första och sista gången, Johan var uppe och predikade.
Af den detaljen hade kunnat göras mera än hvad Strindberg brytt sig om att gifva, men det han berättar är tydligen rama sanningen och derför verkar det också lika bra som om ironien vore skarpslipad.
Sättet hvarpå den kätterska predikningen upptogs af församlingen och af den gamle komministern, är i mitt tycke ytterligt lustigt, och slutrefrängen i dessa stycken om den heder * lige 1 andtpresten — » och de togo en sup och en smörgås » — ligt målande.
Hvar man vet att Strindberg fortfarande är stadd i stark utveckling.
Han hör ej till dem, som lägga sig att sofva i ro, då de kommit upp för en backe och fått se, hvad som fins på andra sidan krönet.
Hvarje nytt arbete af hans hand gifver något verkligt nytt, öfverraskar på ett eller annat sätt, belyser hans egen personlighet från ständigt nya sidor, är numera också en maning till oss från de vidare rymder, der idéerna födas och der de fångas, innan de hunnit irra sig trötta.
Strindbergs senaste arbete liksom dess närmaste föregångare väcker många tankar, många reflexioner.
Det är en bok, som man lär sig något af.Zola hade skrifvit om de olika lagren af det franska folket under tredje kejsardömet, om uppkomlingame, om dem som delade rofvet, om prester och ämbetsmän, om de fågelfrie, om arbetame, om brackorna och cocotteverlden, om minuthandeln i stort.
Han hade stuckit in med sin roman om lifs-glädjen, der han visade en af sina mest lefvande figurer, den kärnsunda Pauline.
Han hade gjort den mest gigantiska ansats, någon af samtidens romanförfattare vågat, i Germinal, denna väldiga sociala rundmålning af vår tids mest brännande spörsmål, och man visste, alt han gjorde förstudier till sin roman om den franske bonden.
Då skjuter han in Ucmire, romanen om sig sjelf och sina ungdomsvänner eller närmare bestämdt romanen om de sträf-vanden, han och hans vänner helgade sig åt i ungdomsdagarna.
Det är det mest intima, han hittills skrifvit, här stöder han sig ej på objektiva studier, gjorda i och för romanen, utan här är det ungdomsminnena, som lefva upp och gifva honom ämnet full * färdigt.
Deraf den djupa känsla, som andas genom hela framställningen, deraf denna sympati, man har för Glaude och Sandoz.
Vcmwe är en lifshistoria, men det är ej någon omfattande målning af det moderna konstnärslifvet i Paris.
En dylik eger för öfrigt den franska literaturen förut, jag menar Edmond och Jules de Goncourts Manette Salomon.
Det är en uttömmande skildring och en verkligt historisk sådan från ett par årtionden tillbaka, en bok, som konsthistorikern har lika mycket nytta af som den konstnärligt bildade romanläsaren har nöje af dem.
Som bakgrund för sin nya bok har Zola nog velat lemna ett blad ur den franska konstens historia.
Goncourt skildrade kampen mellan de unga realistiska riktningarna och de makt-egande klassikerna och romantikerna.
Ingres och Delacroix beherskade den tidpunkt, då Manette spelar.
Zola har valt den tid, då luminismen, friluftsmåleriet, vågade sina första steg och drabbades af sina första nederlag.
Han, som på sin tid med sådan naiv käckhet bröt en lans för Edouard Manet och för impressionismens läror, han vänder här tillbaka till sin första kärlek och visar oss en det nyas budbärare, men en som ej lyckas.
Det är 1863 berättelsen tager sin början.
Årtalet nämnes oj, men det var det året, som kejsar Napoleon föll på den idéenatt l&amp;ta de af salongsjuryn refuserade konstverken få sin sär * skilda ut8tällningspiatsf äfven denna i Palais de l ’ Industrie.
Kejsaren ville l&amp;ta allmänheten döma öfver den häcklade juryns åtgöranden.
Många ha sagt, att det var en olycksalig idé, — i det hela var det en god idé.
Men detta försök att gifva äfven le salon des refusés ett slags offioiel pregel lär aldrig sedan gjorts om.
Det fans de mest vansinniga saker på denna utskotts - utställning, men Zola har nog inte så orätt, då han påstår, att det medelmåttiga på den vigtiga salongen var vida mer banalt och ointressant än ansatserna och öfverdrifterna hos de refuserade.
» Den muntra skandalen » hos de senare var kryddan ofvanpå den svartmuskiga traditionella konsten inne bland de utvalda.
Tiderna ha förändrats under det tjugutal af år, som gått sedan dess.
Det man då skrattade ut, skulle man nu beskåda och bedöma med fullkomligaste allvar.
Manets » frukost i det gröna » fans der.
Den fans sedan, tjugu år derefter, bland den då aflidne impressionistens samlade arbeten, som voro ordnade i sjelfva akademiens helgade lokal.
Det var alldeles säkert på de refuserades salon, man fick en aning om, hvilka vägar måleriet skulle slå in på, då det blifvit trött på eklekticismen.
Claude är en af de första bärarne af den nya oförstådda riktningen, den som sträfvar att afsätta tonerna fullkomligt juste i deras rätta valörer, sådana han ser dem ute i fria luften.
Han är en finkänslig ande, men som ej lyckas göra sig förstådd annat än af ett fåtal, mest derför att han ej har förmåga att klart uttrycka hvad han vill — det gamla missförhållandet mellan vilja och kunna — derför att han alltid söker och aldrig blir nöjd med det han finner, således aldrig kan göra något färdigt utan ändrar och experimenterar, tills hans verk blifvit fullkomligt onjutbart för andra och odrägligt för honom sjelf.
Hans konstnärsskap påminner mig om en målarterm, som jag nyligen läste i en parisertidning: » de flesta måla för att lära sig göra taflor, i stället för att de borde göra taflor för att lära sig måla. » Claudes mål är inte att dekorera andras väggar, studiet är hans mål, arbetet.
Det är sådana andar, som.
ha största inflytande på sina yrkesbröder och på konstens gång — oni de nämligen äro starka nog att öfva inflytande — men sällan bli de förstådda eller uppburna af profaivum vidgus, som ej har ögonen öppna för deras uppgift.
Det konstnärliga arbetet är Claudes mål, han liksom Sandoz lefver blott för att arbeta och han dör af detta arbete.
I » Manette Salomon » frågarv Anatole, då han och kamraten bese en afliden målares taflor, som skola bortauktioneras:
» Hvad dog han af? » Svaret blir: » De quoi?
De la peinture, mon cher.
de ce joli métier de galère-la! »
Claudes död har samma orsak.
Mer än en författare har skildrat ungefär denna samma konstnärstyp, ingen har haft hjerta att draga ut konseqvenserna af hans förutsättningar s&amp; som Zola gjort.
Claude är en af dessa naturer, som vi litet hvar känt i lifvet och hvars entusiastiska ungdomsvänner vi kanske varit, en af dem, hvars storhet är gifven men som aldrig ändå nå den, en af dessa, som bereda framgång åt andra men ohjelplig undergång åt sig sjelfva.
På framställningens lif och adelskap är det ett lysande bevis att vi allt igenom känna oss som en vän och kamrat till Claude att vi tänka på honom, som lefde han midt ibland oss, tror på hans begåfning och gräma oss — och det grundligt ändå
— åt hans oefterrättlighet.
Ty han är svår.
När han gick omkring i hallarna — i » Le ventre de Paris », der vi först gjorde hans bekantskap — gjorde sina iakttagelser om det rörliga morgonkrya lifvet der och förnöjde sina blickar med åsynen af allt det som i öfverdådig rikedom fans der af nature, morte, då lärde vi oss genast att stå på hans sida.
Likaledes hålla vi med honom i hans sträfvan efter det der nya i konsten, som hans samtid längtade efter
— allt häftigare för hvarje år som gick af de akademiske gubbarnes herravälde.
Så sätter han sig att måla sin stora tafla med titeln » Plein air », men den målar han inne i atelieren.
Han ändrar och börjar oupphörligt om efter eget hufvud, står der och komponerar ur minnet, ur fantasien, blir allt mera energisk och allt mindre konseqvent, ju omöjligare det blir för honom att få taflan att verka som han vill ha den.
Nog kan det gå så till, men galet är det och allt annat än underligt att taflan blir en osmält kompott, der man kunde njuta af detaljer, men der det hela var allt annat än helt.
Man förvånar sig öfver hans tanklöshet, man vill fråga, hvarför han ej nöjer sig med den stora uppgiften att måla efter naturen.
Det skulle han gjort, om han lefvat nu och varit ung.
Om det endast blifvit små dukar, små motiv, hvad hade det gjort?
Det äkta i konsten gör sig alltid gällande — förr ellersenare — och bland den publik, som dömer i Paris, finnes s&amp; många uppfattningar, att hvarje sund riktning der måste segra.
Det är just denna egenskap, som gör pariserskolan så oöfver-vinnerlig.
Claude gör sedan under några års vistelse på landet en rad små präktiga utkast.
Der står han på fast mark, känner botten under sig.
Så kommer han till Paris igen.
Och nu är det, han vill göra sitt mästerstycke, den afundsvärdt väl funna pariserutsigten öfver Seinen och la Cité, denna jätte-tafla, som skulle inrymma verldsstadens förflutna och närvarande.
Men inte heller nu vill han måla taflan ute rätt och slätt, utan skall knåda till det omöjliga, får nya idéer, förlorar sig i bizar-rerier, tar denna taflas fullbordande till sin lifsuppgift och stupar på försöket, stupar hånad, sedd öfver axeln, andligt bankrutt, snart glömd.
Ett första rangens mästerstycke är hela hans lifshistoria.
Något mera finkänsligt och fullödigt har Zola aldrig gjort.
Det är lustigt, att han troligen sjelf funnit historien allt för enkel och för litet romanaktig och derför börjat den med en så anordnad och hemmagjord scen som hela detta nattliga äfventyr mellan Claude och den vilsefarna unga damen.
Det som ej är romantiseradt utan berättadt helt enkelt och osökt, det är och blir i alla fall det ojämförligt bästa i boken.
Och en författare af Zolas rang borde ej behöfva anlita romaneffekter.
Hvilken glänsande skildring den af de unge älskandes lif ute på Bonnecourt i sommarsol och sommarlycka!
Eller — förhållandet till barnet, den stackars lilla varelsen undanskaffande för mästerverkets skull, ungens död slutligen och hans porträtt, som, gjordt på ett par timmar, får gå till salongen i stället för den misslyckade frukten af årslånga sträf-vanden.
Man har så många gånger talat om Zolas brutalitet.
Kunde man inte för ombytes skull framhålla hans känslighet?
Att Zola äfven i sin sista bok kommer med onödiga nudi-teter är visserligen sant.
Men den som ej kan tillgifva honom dem för allt det ädelt kända och med yttersta finhet skildrade, som i sådan riklig mängd finnes i boken, den besvärar sig inte med att idka rättvisa äfven mot olika tänkande.
För vännerna af Zolas storslagna författarskap blir » L ’ œuvre » ett nytt prof på den väldiga demokratens fortfarande starka utveckling.
Grundåsigterna, som genomgå hela serien Rougon-Macart, äro strängt fasthållna, men i uppfattning, i framställningssätt och isympati för hvad han skildrar, hvilket afstånd mellan de tidigare arbetena och dessa af nyare dato, » Le joie de vivre, Germinal och L ’ œuvre.
Zolas ideliga framsteg, hans st&amp;ndigt ökade kraft utgöra lysande bevis på framgångens och ännu mera arbetsglädjens lyckosamma inflytande på konstnären.
Det är skildringen af mmmskan Claude, af hans inre utveckling, som gifver » L ’ œuvre » dess största värde.
Att Claude är konstnär betyder i sjelfva verket mindre, hufvud-saken måste vara att han hade en bestämd uppgift, hvars nående bief en fix idé, som undanträngde allt annat ur hans lif.
Claudes utveckling berättas lugnt och jämt.
Man kunde frestas att tro, det författaren, sedan hufvudpersonens historia var färdigskrifven, inflickat sina detaljmålningar.
Ty dessa äro hållna i en annan stil än sjelfva berättelsens.
Att de skildrade episoderna om de refuserades salon, om salonsjuryns tillväga-gående vid sitt domslut och om fernissningsdagen äro förfärande bredt hållna, det gör mindre, så underhållande som de äro.
Kapitlet om juryn, — då för tiden sammansatt på ett annat sätt än nu, när samtliga utställare välja dess med * lemmar — är * pikant och troligen ej mycket öfverdrifvet.
Det är ej dessa skildringar, som tynga så mycket som bipersonerna.
Ett par af dessa — Mahoudeau till exempel med sin qvinnostaty, som, då den just blifvit färdig, faller i bitar, derför att han ej haft råd att skaffa en ordentlig jernstomme, som kunde bära upp den, eller Bongrand, den präktige konstnärssjälen — bilda förträffliga insatser i totalbilden.
Så ock San-doz, författaren, han, som i det längsta vill hålla ihop ungdoms-kretsen och som slutligen i Claude begråter sin egen ungdoms död och med ett medgifvande att vi alla skulle göra som han, om vi vore fullt följdriktiga, går att fortsätta sût lifsarbete, det enda, som ger hans tillvaro innehåll.
Äran är ingenting annat än humbug.
Men man drifves till att arbeta ändå, för arbetets egen skull.
Den 8jelfbekännelse, Zola lagt i Sandoz ’ mun, är yttepst karaktäristisk.
Dem liksom kompletterar berättelsen om Claudes lif för arbetet, denna sjudande bikt om huru sträfvandet att uträtta något i lifvet bemäktigar sig personen helt och hållet, håller honom uppe och jägtar honom till döds.
Han kan ej annat än sträfva, sträfva ideligen, utan hopp noga taget, » endast derför att arbetsdriften bultar inom en som ett hjerta, med eller emot ens vilja. » » Om man sedan hade någon, glädje af detta hundlif! » Sandoz gör lifvet surt och för sin familj liksomför sin egen person.
Han kan inte tjena tvä herrar, och han har intet val.
Kämpa p&amp; lif och död med sitt arbete, pinas, torteras deraf, r&amp; på det, kasta det ifrån sig och genast börja med något nytt, och så fortsätta, med ständigt segare uthållighet, ständigt större viljekraft — det är hans lif.
Man förstår att den, som yttrat detta och som sagt det ur djupet af sin själ, ej så lätt kan tryckas ned, att han hör till dem som skola segra.
Men en oformlighet är det i bokens komposition att alla dessa bifigurer inkräkta så stor del af romanen.
Präktigt äro de på sin plats vid Sandoz ’ tor sd aga möten, i synnerhet vid hans sista försök att förena dessa intressen, som ohjelpligt söndrat sig.
Men för öfrigt taga de vida större utrymme än de kunna påräkna intresse, — så typiska som de kunde vara för olika konstnärssinnen äro de knappast.
Ingen af dem går upp emot Goncourts utmärkta Anatole, konstnärsböhemen, och de andra vännerna af denna krets från 1850.
Kanske var den tiden rikare på original än det andra kejsardömets Paris.
I hvarje fall var artistlifvet mera måleriskt då än nu, således tacksammare att skildra .för en kolorist.
Man har sagt, att Zola tagit miste angående flera rent tekniska detaljer.
Möjligt, men oftare har han på ett öfver-raskande lyçkligt sätt träffat just målarens uppfattning och känslor.
Och detta är så sällsynt, att man kan läsa hundra berättelser, der konstnärer förekomma — och dylika äro ju med i hvar annan berättelse — utan att träffa på en verklig målare, sådana dessa äro ute i lifvet.
I det rent konsthistoriska som » L ’ œuvre » bjuder på, skön-jes för öfrigt denna böjelse för att skära till i växten, som är karaktäristisk för Zola, — som kan gifva jättekraft åt någon enstaka målning af hans pensel, men som ock — rätt ofta — förleder honom till att göra det medelstora jättelikt och som äfven kommer honom — och deruti står han ej ensam — att af det enstaka fallet göra ett allmängiltigt sakförhållande.
Så skarpt ensidig var väl ej den franska konsten på 1860-talet, som det framgår af denna beskrifning på salonerna.
Betydande krafter funnos då och all sjelfständigthet var långt ifrån utdömd.