Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så mycket penningar som till en lott skulle han väl med en sista jätteansträngning i vigilans kunna förskaffa sig.
Att spela på lotteri!
Att spela ...!
Att spela!
En ny idé flög genom hans hufvud.
Att gifva hela sin framtid, hela sitt lif kanske vind för våg.
Detta var risken.
Att blifva rik på några aftnar, kanske en enda, var vinstutsigten.
Lotteriet medförde en flera månader lång väntan, kostnaden var liten, men chancerna i proportion derefter.
Misslyckades han, skulle han vara qvar här på samma ställe, lika usel, lida samma förtärande själsqval, se Nora blifva en annans egendom och inte ega mod att med ett revolverskott göra slut på sin eländiga tillvaro.
Nere i Monte Carlo deremot skulle han spela mot en enda, sätta allt på ett kort och i nästa ögonblick hafva fördubblat insatsen eller också – förlorat.
Men ingen kände honom der.
Noras närhet skulle då ej ingifva honom lust att lefva.
Förlorade han, så vore det hans lif, som ginge!
Det der att på några sekunder få sitt öde afgjordt lockade honom mäktigt.
»Lyckan står dem djerfvom bi!»
Han intalade sig, att han skulle vinna.
Med sangvinikerns hela entusiasm drog han ut konsekvenserna ur sin idé.
Han beräknade tiden för sin återkomst; Nora skulle lofva honom att vänta till dess.
Och hon skulle blifva hans.
Ett mörkt moln drog som en tjock slöja öfver hans ljusa fantasifoster.
Det kostade penningar att komma till Monte Carlo!
Mycket penningar!
En elegant habit och resan, redan detta några hundra kronor och likväl var det bagateller emot hvad som sedan behöfdes.
Han måste hafva insatsen!
En stor insats, om han skulle hoppas vinna en rikedom!
Icke blott några fattiga hundra kronor, utan tiotusental måste han våga.
Ah, det fans mycket penningar i Stockholm.
Konsten vore att förflytta en bråkdel af dessa i hans ficka, så att ingen märkte det eller kunde misstänka att det vore just till hans ficka de förflyttats.
– »Den, som vore i stånd att begå, ett brott för min skull, den älskade mig!» O, Nora, Nora, för din skull är jag i stånd äfven till detta!
Han erinrade sig, att han aldrig gifvit henne något egentligt bevis på sin kärlek.
Inte den minsta gåfva ens.
Skulle då ett brott blifva det första verkliga beviset på en uppriktig kärlek?
När sömnen ändtligen fram emot morgonsidan infann sig, fortsatte drömmarne att utveckla hans planer närmare.
Då Arnold vaknade, steg han upp vid bättre humör än han känt sig på många morgnar.
Han uppmjukade sina stelfrusna lemmar med några gymnastiska rörelser och tycktes alldeles hafva förgätit faran af att genom det buller, han åstadkom, väcka sin värdinnas uppmärksamhet.
Han bredde ut en tidning innanför västen för att vara bättre rustad mot den kyliga luften, borstade omsorgsfullt sin rock och sina skodon och lemnade så rummet.
Arnold begaf sig till Lutternsgatan, till ett brödmagasin i hörnet af Regeringsgatan.
En skylt i fönstret upplyste om att kaffe och mat serverades på samma ställe.
Det var på dylika anspråkslösa ställen Arnold intog sina måltider.
Han gick öfver butiken in i ett åt gården vettande rum, begärde en kopp kaffe och slog sig ned vid fönstret för att vid studiet af Dagens Nyheter låta en eller ett par timmar af förmiddagen försvinna.
Han genomläste först annonsafdelningen »lediga platser» och mumlade med ett bittert leende:
– Alltjemt samma dåliga utsigter!
Rättegångsafdelningen intresserade honom särdeles och förde hans tankar tillbaka till det ämne, som hållit honom vaken större delen af natten.
Hvad hade hittills hindrat honom från att begå ett brott?
Han hade inte behöft göra det?
Jo, han hade länge lidit samma nöd som nu, länge haft samma behof efter penningar som nu.
Hans rättskänsla?
Nej den hade ej heller utgjort något hinder.
Han hade otaliga gånger lånat penningar med full vetskap om att han ej kunde betala igen dem, ja till och med med afsigt att ej göra det.
Detta var ju stöld, om den också ej var åtkomlig af lagen.
Fruktan för samvetsqval?
Nej, detta minst af allt.
Hvarför skulle han känna samvetsqval öfver en menskligt taget rent rättvis fördelning af den rikes öfverflöd till den verkligt nödlidande?
Men fruktan för att blifva upptäckt vid brottets föröfvande och det följande verldsliga straffet?
Ja, detta och endast detta hade återhållit honom och tusen sinom tusen andra från att beträda brottets bana.
Men han gjorde skilnad mellan sig och andra, som begå brott.
Han skulle begå ett, endast ett brott för att sedan kunna lefva som hederlig karl.
Kanske han till och med en gång återstälde hvad han nu måste tillegna sig?
I så fall vore det ej stöld, endast lån, ingenting annat.
Den abnorma riktning hans resonnemang tagit vreds ytterligare på sned af den vidskepliga ifver, hvarmed han stälde andra omständigheter i samband med sin tankegång.
En dylik omständighet, en hans plan gynnande vink af ödet trodde han sig just nu emottaga.
Från fönstret hade han öfverblick öfver hela gården.
Midt framför honom reste sig en hög brandmur utan fönster; till höger om honom fans endast en uthuslänga.
Till venster stod det fem våningar höga boningshuset med facaden åt
Regeringsgatan samt en flygelbyggnad åt Lutternsgatan, och i denna flygel befann han sig nu.
Denna orienterande öfverblick föranleddes af att Arnold upptäckt ett kassaskåp.
Det stod helt nära ett af fönstren i bottenvåningen af hufvudbygnaden och genom den öppna dörren säg han en sedelhög, som troligen ännu ej räknats för att inläggas i någon af lådorna.
– Ödet, mumlade Arnold och fullbordade sina iakttagelser.
På sidorna om detta rum funnos butiker, ofvanför var en stor sal belägen.
Således skulle ingen menniska uppehålla sig i rummen intill eller öfver kassaskåpet nattetid.
Å brandmuren och uthuslängan funnos inga fönster att frukta.
Flygelbygnaden var af föga farlig beskaffenhet, den inrymde köken, skafferier och pigkamrarne; ty han antog att dess öfra lägenheter inredts som bottenvåningens.
Han visste att de qvinliga väsen, hvilka föra spiran inom kokkonstens områden, äro ett tungsöfdt slägte, som sedan deras små kärleksäfventyr vid midnattstid undanstökats, ej läto väcka sig förr än det var tid att tillreda morgonkaffet.
Som gården var liten, funnos brandstegar, kärror och en del annan redskap förvarade bredvid huset under ett framskjutande plåttak i jemnhöjd med bottenvåningen, som derigenom under natten måste höljas i en ogenomtränglig skugga.
Slutligen visste han, att inkörsporten åt Lutternsgatan brukade vara öppen hela nätterna.
Arnold undrade hvem som egde kassaskåpet.
Rummet hörde synbarligen ej till någon af butikerna.
Det låg helt för sig sjelf och tycktes sträcka sig öfver husets hela bredd.
Det var tydligen något kontor, fastän saknande en upplysande skylt.
Han vågade ej fråga; ty om ödet skulle leda honom just dit, så skulle en fråga ju vara ett bevis emot honom.
Arnold gjorde under dagens lopp ännu ett besök i brödmagasinet.
Han kompletterade sina iakttagelser med detaljstudier öfver skåpets låskonstruktion, så långt som han på afstånd kunde göra detta.
Skåpet var af gammal modell och utländsk tillverkning.
Det skulle följaktligen ej vara allt för svårt att öppna.
Äfven nu lågo sedlar der, ungefär en dubbelt så stor hög som förut.
Under den följande veckan öfvervägde Arnold från alla sidor det steg han ämnade taga och kom till den slutsatsen, att företaget ej innebar den ringaste fara vid utförandet samt att han sjelf vore skyddad för alla misstankar.
Han besökte ej vidare brödmagasinet, med ett enda undantag, då han förvissade sig om att penningar fortfarande funnos i skåpet.
Hans plan var mycket väl genomtänkt.
Ingenting skulle kunna kompromettera honom.
Han hade tagit sig till att komma hem mycket oregelbundet om nätterna.
Cylinderhatten hade han utbytt mot en pelsmössa.
De verktyg han skaffade sig voro små, skarpa och starka, mera liknande kirurgiska instrument än de tunga pjeser inbrottstjufvar begagna sig af i allmänhet.
Vidare hade han gjort en viktig uppfinning, nemligen en slags huf af guttaperka och bomull, hvarigenom han fullständigt kunde dämpa ljudet af filens rasslande mot låsen.
Efter handlingens fullbordande skulle han förvara sedlarne hoprullade i en för alla andra omärklig ränna han upptäckt mellan ett par stenar innanför sotluckan i kakelugnen.
Han skulle icke resa med detsamma utan först om vid pass en vecka, och då i småturer, till exempel till Södertelje, derifrån till Norrköping, först i utlandet skulle han köpa biljett till Monaco.
Och sin toalett skulle han komplettera på samma sätt, köpa en rock här, ett par byxor der, och så vidare.
På detta sätt skulle ingen kunna misstänka honom för att innehafva en större penningsumma.
Den natt, Arnold valt för att sätta sin plan i verket, var i hans tycke väl vald.
Månen befann sig i nedan, hvarjemte en tjock molnmassa sedan några dygn fullkomligt dolt himlen.
Ett kallt duggregn föll.
Mörkret och ruskvädret skulle blifva goda bundsförvandter.
Men denna natt medförde ytterligare en väsentlig fördel för Arnold.
Han hade nemligen med afsigt dröjt till månadens slut, då en större penningsumma än eljes borde förvaras i kassaskåpet; ty för alla affärsmän äro månadsskiftena förbundna med större utgifter än deremellan; då förfalla en stor del räkningar till betalning, då skola biträdenas löner betalas etc.
Vid tiotiden på aftonen gick han hastigt förbi kontoret.
Jernluckorna utåt Regeringsgatan voro tillslutna, från detta håll skulle ingen kunna höra eller se honom.
Derifrån stälde han sina steg till ett af de sämre kaféen vid Vesterlånggatan, der han stannade tills det stängdes.
Han gjorde en obehaglig upptäckt: ju mer tiden led, desto nervösare blef han, hjertat bultade och han andades häftigt.
Detta generade honom; men förgäfves intalade han sig lugn.
Förr än mellan två och tre på natten kunde han ej börja sitt arbete.
Och nu var klockan blott elfva.
Han beslöt att företaga en lång fotvandring, dels behöfde han blifva lugn och varm, dels ville han komma utom staden för att kunna ordna sina verktyg så, att han ej behöfde leta efter dem då de erfordrades i mörkret.
Så ströfvade han långt ut, förbi Stallmästargården och Haga och kände sig helt varm af promenaden, då han återkom till Stockholmsgatorna.
Omsider nalkades den för inbrottet bestämda timmen.
Som i en yrsel skyndade han sig till Lutternsgatan.
Porten stod som vanligt på vid gafvel.
Ingen menniska syntes till på hela gatan och någon lykta fans inte i närheten.
Gården var förfärligt mörk.
Från porten kunde han ej urskilja föremålen under plåttaket.
Regnet, som tilltagit i häftighet, smattrade mot stenläggningen och skulle med all säkerhet öfverrösta, om han råkade göra något buller.
För fönstret åt gården till funnos inga luckor.
Arnold smög sig dit och tog fram en fin borr.
Innan han skred till verket, såg han sig försigtigt om.
Något ljus kunde ingenstädes upptäckas, lika litet, som han förnam något annat ljud än regnets entoniga plaskande.
Allt tycktes vilja gynna honom.
Han lade sitt ansigte till rutan för att se efter hvar fönsterhakarne funnos.
Den nedersta kunde han nå; den öfversta satt deremot för högt upp.
Någon dragruta kunde han icke finna; men ännu en gång blef han hjelpt af en lycklig omständighet.
Alldeles bredvid honom stod en tom trälåda.
Han reste denna på kant och klef upp på den.
Hastigt genomborrade han fönsterbågen och trädde genom borrhålet in en fin jernten, hvarmed han lätt aflyfte fönsterhaken.
Lika lätt fick han den nedre haken aflyft.
Han triumferade.
Så hade han öppnat fönstret utan att behöfva försöka trycka sönder någon ruta.
Djerf af denna framgång, kröp han in i rummet.
På blott en armlängds afstånd från fönstret stod kassaskåpet, hvars lås ej tycktes dölja någon vidare komplicerad mekanism.
Sedan han borrat ett hål, sågade han med en tunn härdad stålsåg rundt låset.
Till hans stora förvåning var kassaskåpsdörren af trä med jernbeslag, hvilka föga tjenade att skydda skåpet mot inbrott.
Han log och kände sig nu lugn och säker.
Med jerntenen bände han i den sågade springan och höll emot dörren för att den ej skulle fara upp med buller.
Han kände hur dörren allt mera gaf vika utåt, tills den slutligen öppnade sig.
Med ett knappt hörbart rop af glädje trädde han in sin hand och kände huru sedlar och andra papper lågo derinne i en stor oordnad hög.
Huru gerna skulle han icke nu velat hafva ljus för att kunna skilja sedlarne från de öfriga
papperen, hvilka för honom voro värdelösa.
Han gjorde ett svagt försök att sortera dem, men ögonblickligt inseende det fåfänga och för öfrigt onödiga i detta arbete, beslöt han att taga alltsammans.
Han kände sedelbundtarne, somliga af dem voro mycket tunna, men af stort rektangulärt format, det var hundrakronosedlar.
Ah, i detta märkvärdiga, så lätt åtkomliga kassaskåp fans ju en hel förmögenhet!
Arnold använde den förut omnämda guttaperkahufven som plånbok.
Hållande denna i venstra handen lade han med den högra ned kassaskåpets innehåll.
Hans plånbok var full, då han för sista gången trädde in handen i skåpet och kände dess tomma botten.
Just i detta ögonblick öfvergöts han hastigt af ett bländande ljussken.
Förfärad släppte han sitt med så mycket arbete, så stor själsspänning förvärfvade byte, och vände sig hastigt åt fönstret.
Men mellan detta och honom stod en man.
Ertappad.
Som en blixt for genom Arnolds hufvud tanken att kasta sig öfver mannen och fly, men vid hans rörelse höjde denne en revolver i jemnhöjd med Arnolds ansigte.
– Ni ser, att ni inte kan komma undan, sade mannen i lugn ton.
Arnold stod som fastnaglad vid golfvet.
Han var fullständigt bedöfvad, han hvarken hörde eller såg på en lång stund.
Det var reaktionen efter den fruktansvärda själsspänningen.
Allt var förloradt!
För alltid!
Hans framtid, Nora, hela hans lif, allt förintadt på en enda minut!
Hopplöst, oåterkalleligt!
Och just i samma ögonblick han hållit en rikedom i sina händer!
Nu behöfde han ej fara till Monte Carlo för att få sitt öde afgjordt!
Det var redan afgjordt, och han egde icke så mycket qvar ens, som möjligheten att i just denna stund få sluta sin eländiga tillvaro.
– Skjut mig, sade han i låg ton.
Ni skulle göra en välgerning, om ni lät skottet brinna af i detta ögonblick.
Skjut mig, jag bönfaller er derom; ni har ju beröfvat mig tillfället att sjelf göra det!
I stället för svar ropade mannen åt någon:
– Visitera honom!
Arnold ryckte till.
Han såg sig om och varseblef en groflemmad karl i betjentlivré.
Hur hade dessa män kunnat komma honom så nära, utan att han märkte det?
Han hade kanske bullrat mycket fast han under ifvern ej sjelf märkte det oljud han förts.
Rummet var mycket stort och möbleradt som ett köpmanskontor med solid elegans.
Ungefär midt på ena långväggen ledde en spiraltrappa till våningen ofvanför.
– Åh, om han blott förut haft en aning om att denna trappa fans!
– Det starka ljusskenet kom från gaskronan i taket, som betjenten ljudlöst tändt.
De båda männen hade tydligen väckts ur sin sömn af bullret.
De gingo i mjuka tofflor, deraf deras tysta gång, och kläderna voro pådragna i största hast.
Betjenten närmade sig Arnold för att utföra sin herres befallning.
Denne åter stoppade revolvern i fickan samt stängde fönstret, hvarvid han med ett egendomligt leende synade hålen efter borrningen.
Han drog omsorgsfullt igen gardinerna för att utestänga möjligen ditlockade nyfiknas blickar.
Allt hade emellertid gått så fort, att ingen i huset blifvit väckt.
Endast de trenne visste hvad som tilldragit sig å kontoret.
Arnold blef blodröd af harm, då betjenten stack sina händer i hans fickor.
Han ville tala, men kunde ej få fram ett ord.
Det motstånd han gjorde med händerna, slogs kraftigt undan af betjentens hårda näfvar.
Motstånd skulle för öfrigt ej tjenat till något.
De båda männen voro stora och starka och hade dertill den fördel, som ligger i vissheten att hjelp, om så behöfdes, ögonblickligen kunde anskaffas.
Ett rop blott, och gården hade varit fyld af nyfikne.
Ej ett ord yttrades under visitationen.
Så väl betjenten som hans herre lade i dagen ett förvånande lugn, alldeles som om de varit förberedda på inbrottet eller vanda vid dylika scener.
Den sistnämde granskade kassaskåpet och innehållet i Arnolds improviserade plånbok.
Den senare stack han under sin arm.
– Hvad har du funnit Kristian?
– De här verktygen, en tom portmonnä och ingenting annat, svarade betjenten.
– Godt, gif mig det!
Jag ämnar inte lägga mig mera i natt, elda i mitt rum och bär dit vin och caces.
Jag behöfver dig inte på en stund.
Derför kan du gå in till dig och afvakta mina befallningar.
Betjenten steg upp för att utföra husbondens tillsägelser.
Den andra mannen gick en stund under tystnad af och an på kontoret utan att bevärdiga Arnold med någon vidare uppmärksamhet.
Plötsligt tycktes han hafva fattat sitt beslut.
Vändande sig till Arnold, sade han:
Arnold efterkom uppmaningen och båda stego upp för spiraltrappan.
De gingo genom en temligen lång korridor och inträdde i ett komfortabelt skrifrum, hvars inbjudande trefnad bildade den bjertaste kontrast mot Arnolds känslor i denna stund.
Hans ovanlige vaktare låste omsorgsfullt igen dörren efter dem och släppte ned portieren för att ej något ord skulle kunna tränga ut, i fall betjenten skulle fallit på den idén att lyssna vid nyckelhålet.
Derpå kastade han sig på chäslongen framför kakelugnen och fixerade skarpt sin fånge.
Omsider sade han:
– Hvad väntar ni nu?
– På polisen, som skall häkta mig, svarade Arnold i en ton af förtviflad resignation.
Ni skall naturligtvis fullgöra er pligt mot samhället och sörja för att jag blir befordrad till laga straff.
– Nå, det förvånar er väl inte?
– Nej, jag vet att jag ej har något annat att vänta och hoppas heller ingenting.
Ni kan triumfera!
Ni har ju lyckats gripa en inbrottstjuf på bar gerning.
Ni skall blifva berömd för er raska handling, och jag inspärras inom fängelsets murar kanske för åratal.
Jag är ju en farlig karl, som samhället måste oskadliggöra.
Det är rätt åt mig, jag förtjenar intet bättre.
Jag har varit förfärligt dum och dumheten är något vida värre än sjelfva brottet.
– O, menskliga rättvisa!
Hvad du är sublim i din oändliga vishet!
Du skall straffa mig, icke för brottet; ty det begick jag inte, utan för afsigten, försöket, för min gigantiska dumhet.
Jag hade ju kunnat stulit, stulit ofantliga summor och dock gått fri, dock varit en man af ära, om jag varit klok.
Jag skulle hafva stulit från de fattiga under hederlighetens mask, och den menskliga rättvisan hade tilldelat mig dygdepriset.
Nu var jag dum; sjelf utblottad på allt, på det allra nödvändigaste, ville jag taga en obetydlig bråkdel af de rikedomar för hvilka öfverflödet ej finner användning.
Ja, jag förtjenar det strängaste straff!
– Var inte så högljudd!
Det borde ligga i ert eget intresse, att så få som möjligt hörde oss.
Är ni skådespelare?
– Jag trodde det, eftersom ni tycks kunna uttrycka er med en viss ledighet.
Ni tror då, att jag är så rik?
– Jag vet inte, jag känner er ej ens till namnet.
Jag såg blott, då ni lade in tusentals kronor i kassaskåpet.
– Hm, jag skall väl blifva försigtigare för framtiden.
Hvad heter ni?
– Arnold Lindqvist.
– Är det ert verkliga namn?
Ni förstår väl, att det ej tjenar till någonting att ljuga, då det ju blir en lätt sak för polisen att kontrollera sanningen af alla edra uppgifter.
– Ert yrke?
– Civilingeniör.
Jag såg på er, att ni ej var någon inbrottstjuf ex professo och är äfven öfvertygad, att detta var ert första försök.
Ni behöfver inte försäkra mig derom!
De här verktygen äro ju goda nog, fast en tjuf till yrket kanske skulle förkasta dem.
Men han skulle gå klokare till väga.
Ni hade inte studerat lokalen, och tycks ha varit fullkomligt okunnig om ringledningen från kassaskåpet till min sängkammare.
Arnold rodnade och slog ned ögonen.
Hur mycket hade han icke försummat!
Hvilka ofantliga luckor i hans så väl genomtänkta plan!
– Nå, fortfor den andre, ingen kan vara mera förvissad än jag om, att detta ert första försök också blir ert sista.
Ni ångrar er, inte sant?
– Nej, svarade Arnold i trotsig ton.
Men jag föraktar mig för min dumhet.
Jag är beredd på att straffas.
– Nå, det är ungefär detsamma som ånger.
Jag är inte fallen för sentimentala scener och skänker gerna efter tårar, knäfall och dylika utgjutelser.
Emellertid kan ni väl förstå, att det här är en obehaglig historia för mig: att blifva väckt midt i natten af att någon bryter sig in i mitt kassaskåp.
Hade ni varit en vanlig förbrytartyp, skulle jag gjort processen kort med er; då hade polisen fått taga hand om er genast.
Nu deremot ställer sig saken något annorlunda.
Ni är en ung, bildad man, för hvilken framtiden ännu står öppen.
Ni kommer ej att förnya den här historien, på hvilken lyckligtvis ingen förlorat något, ni ...
– Jag begär ingen nåd, afbröt Arnold.
Jag vill utstå mitt straff.
Ni vill blifva häktad?
Men, betänk då, om ni nu finge friheten ...
– Så skulle jag jaga en kula genom mitt hufvud.
– Aha, står det så illa till med er.
Ni är en besynnerlig menniska!
Ni vill då ovilkorligen tvinga mig att angifva er.
Förklara er närmare!
Arnold svarade icke genast.
Den andres vackra yttre, hans manliga gestalt, den lindriga brytningen i hans röst, hans oförmodade tillbud att låta Arnold gå fri, det eleganta rummet, allt gjorde ett egendomligt intryck på denne.
Han kände isen tina upp kring sitt hjerta och erfor ett plötsligt behof att meddela sig med den andre.
– Ni skall kanske inte förstå mig, sade han i lågmäld ton.
När jag nyss öfverraskades, gjorde jag en rörelse som för att fly.
Detta var likväl ej min mening.
Mitt förstånd stod stilla, och den omedvetna sjelfbevarelseinstinkten tog ut sin rätt.
Kände ni mig och den förtviflade kamp för tillvaron jag ända tills nu kämpat, skulle ni förstå, att friheten efter detta misslyckade försök ej skulle gagna mig mycket.
För mig är gärdet upprifvet.
Jag vill ej lefva längre, och tvingar man mig att behålla lifvet, må det då blifva inom fängelsets murar.
Jag eger inga anhöriga, ingen som frågar efter mig, ingenting som fängslar mig vid denna jord annat än nöd och felslagna förhoppningar.
Detta är inte just mycket att lefva för.
Räkningen mellan mig och verlden är nu uppgjord.
Vi behöfva inte hvarandra, och nu skola vi ju äfven blifva skiljda åt.
– Men, om det förhåller sig så som ni säger, huru skall jag då förklara er handling nyss?
– Ni tror måhända, att jag ämnade stjäla en slant för att stilla min hunger med eller så mycket, att jag dermed skulle kunna förlänga min usla tillvaro en längre eller kortare tid?
Detta var inte min mening.
Jag ville hafva tusentals kronor, början till rikedomen, som jag trodde mig sedan hastigt kunna förvärfva mig.
Det var rikedomen jag åtrådde, det är för den, som jag ännu skulle kunna vara i stånd till allt, till och med till lågheter, brott, ja gud vet inte till hvad den skulle kunna förmå mig.
– Hur går detta i hop med ert verldsförakt?
– Ah, blefve jag rik, då lägga vi upp ett nytt konto, verlden och jag.
Allt eller intet!
Se der min lösen.
Inga halfmesyrer, hellre döden eller – fängelset.
– Ni är fattig, utan sysselsättning och har inga utsigter att erhålla någon plats.
Men ni har alltid varit fattig och skulle för er sjelf med tacksamhet emottaga en anställning med mycket små löneförmåner.
Edra fantasier om rikedom hafva inspirerats af någon utom er, naturligtvis en qvinna.
– Motsäg mig inte!
– Ni är kär.
Olyckligtvis för er tycks ert föremål hafva stora pretentioner.
Arnold blef blodröd i ansigtet.
Den andre fortfor:
– Hon är kanske sjelf en rik flicka, i alla fall en, som uppställt rikedomen som vilkor för sitt »ja».
Ni tycker, att detta inte angår mig, och ni kan ju hafva rätt i det.
Hvad er sjelf beträffar, så inser jag inte alls nödvändigheten af att ni begår sjelfmord, om ni ställes på fri fot.
Det är någonting i er åtrå efter penningar, som slår an på mig.
Hvem vet, kanske jag skulle kunna behöfva er?
– Men jag begär ju ingenting utaf er, sade Arnold, jag är nöjd med min lott.
Jag vill lida mitt straff.
– Hvad ni är envis!
– Ja, ty ni kan endast gifva mig hjelp till ett fortsatt elände.
Hvad förmår ni?
Gifva mig en sysselsättning med en anspråkslös lön, 800, 1,000 eller kanske 1,200 kronor om året.
Ack, »detta är fattigdom, ingenting annat!»
Jag tackar er för att ni bemöter mig med en så oväntad grannlagenhet och välvilja; men jag kommer ej att antaga något anbud från er.
Jag har endast en önskan, rikedomen.
Utan den vill jag ej hafva någon nåd.
– Nå, om jag egde förmågan att lyckliggöra en dödlig!