Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tänkte inom mig, att hvad han kallade grefvens tid, dock i sjelfva verket var någonting helt annat; ty när så många konstdomare äro tillsammans, fordrar deras inbördes högvigtighet en större sparsamhet i loforden, en större riklighet i anmärkningarne.
De betraktade taflan med uppmärksamhet och tycktes hvar och en vilja afvakta de öfrigas omdöme.
Att min herre icke är just alldeles nybörjare, ser man nog, men likväl måste jag försäkra herrn, att taflan är mera bizarr än vacker.
Den unge konstnären torde jäkta efter originalitet -- vidtog en annan.
Dessa högförnäma yttranden, åtföljda af sura och likgiltiga miner, hvilka stodo att läsas i hvars och ens anlete, gjorde mig förtörnad; ty om jag än var beredd på tadlet i dess högsta potens, så hade jag likväl icke väntat denna försmädliga likgiltighet, denna öfversittareton.
Jag lade dock band på min vrede och svarade så obesväradt jag nånsin kunde:
Det kan visst vara, att taflan icke har särdeles värde, men efter originalitet har jag aldrig jagat, utan om så är, att någonting originelt här finnes, har det kommit sjelfmant och oskyldigtvis.
Tydligen såg jag, att detta svar misshagade dem alla, och den, som först yttrat sig, tog till ordet:
Originalitet, min unge vän, är af två slag, falsk eller sann.
Den sanna originaliteten är på det närmaste beslägtad med genialiteten; det är hon, som sätter den rätta pregeln på mästarens skilda verk, så att han alltid förblir sig lik äfven under sin mest skiftande olikhet.
Den falska deremot sätter sin ära blott i att göra uppseende och då bevekelsegrunden är så lumpen, förbiser hon helt och hållet det naturliga, vackra och skickliga, samt förfaller uti deras motsatts, det sökta och känslostötande; med ett ord, min herre, den falska originaliteten är alldeles liktydig med bizarreri.
Än sedan, hvad hör detta till saken! -- tänkte jag, som var föga belåten med afhörandet af denna föreläsning, hvilken så halft den än slog hufvudet på spik, troligen utgjorde ett minne från någon tidningsuppsatts, som talaren nyligen blifvit förtjust i.
Han tycktes varsna min otålighet och han var snar att fortfara:
Min herre är nu väl icke så egenkär och tror, att den sanna originaliteten fallit på hans lott.
Jag svarade, att det var saker, som jag troligen icke förstod, åtminstone aldrig reflekterat öfver; samt att jag blott ville ha ett omdöme öfver denna tafla, icke öfver mitt konstnärskap i allmänhet.
Nu afgaf ändtligen värden sitt votum:
De skilda partierna äro visst skäligen goda, oaktadt äfven vid dem är mycket att anmärka.
Se t. ex. färgen på denna himmel, huru matt och otillfredsställande och se huru den der, som lär vara styckets hjelte, öfverstrålas af dessa båda bipersoner, hvilka borde hållits vida mera skymundan, såsom det naturligtvis varit er afsigt; och hvad är det för en löjlig och vidrig drägt herrn bestått åt sitt sällskap!
Jag svarade, att jag ansåg klädedrägten så mycket mera passande som taflan föreställde ett äfventyraresällskap.
Om hjelten verkligen öfverstrålades af de påpekade bipersonerna, var det möjligen derföre, att han kände samvetsqval och ännu ovan vid det sedeslösa lif, i hvilket de redan voro invigda och hjeltar, omöjligen kunde ha en så uppspelt min som de.
Hvad slutligen himlafärgen beträffade, menade jag, att jag en annan gång med nöje skulle komponera en annan, men att den koloriten i alla fall nu var den jag ansåg lämpligast och mest öfverensstämmande med det hela.
Mitt modiga sjelfförsvar verkade naturligtvis intet godt.
Min Mentor utlät sig vidare:
Allt det der kan vara godt och väl; jag märker, att herrn oaktadt sin ungdom icke är utan sin fyndighet i sjelfförsvaret.
Nå, nå, jag skall icke gå in i detaljer.
Men det hela är vida sämre.
Planen är tillskuren för stor emot krafterne; egentligt lif och intresse saknas; med bästa vilja i verlden måste jag ändå förklara, att taflan är mera dålig.
Detta var för mig den hårdaste domen.
Ty så länge han höll sig någorlunda till de skilda partierna, kunde jag ändå försvara mig.
Men när han angrep kompositionen i dess helhet, hvarken uppgaf eller behöfde uppge bestämda skäl utan endast tycktes låta sig ledas af enskildt smak, detta ojäfaktiga maktspråk, då blef jag svarslös, redlös.
Hade han helst i grund förkastat min produkt, sagt den vara under all kritik, då hade det varit bättre. -- Men han nedlät sig icke så långt; han sade endast, att taflan var mera dålig.
Antingen läste han i mitt ansigte något, som bevekte till medlidande eller om han blott låtsade det; allt nog, han sade:
Ifall jag genom min recension tillintetgjort förhoppningar, så gör det mig ondt.
Jag har emellertid talat uppriktigt.
I tid eller otid var nu tiden inne för mig att sätta mig upp på höga hästar.
All min modlöshet försvann och jag sade:
Mina förhoppningar äro af den art, att de icke kunna tillintetgöras af någons maktspråk, vore denne någon än tiofaldt högre uppburen af ryktet, än den person som nu utdelat dem.
Hvad åter denna tafla enskilt beträffar, så tror jag alldeles icke, att mina krafter, vilja och anlag helt och hållit blifvit uppsupna af och förstenats i den, utan hoppas jag, att de, af taflan helt och hållet oberoende, ännu framdeles torde hjelpa mig att utarbeta andra och bättre.
Och till ett bevis, att jag talat ärligt, till ett bevis, att jag icke lefver endast för denna tafla, skall jag sönderstycka den -- men bitarna lemnar jag icke här, utan behåller dem sjelf, för att framdeles i en verld -- när jag blifvit stor och större än någon af er -- se efter om taflan verkligen var mera dålig.
Under det jag ännu talte, sönderskar jag duken i fyra delar, gömde dem hos mig och lemnade sällskapet åt sina reflexioner öfver denna mandat.
I min hetta och öfverilning hände sig, att jag till taflans styckande kom att begagna det pennknifsbett, hvilket jag i nära tre års tid, barnsligt eller icke, lemnat obegagnadt och ansett fridlyst: bettet, hvarmed Melia afskar sin hårlock.
Genast jag märkte det, var det som om pennknifven ristat mitt eget hjerta och jag tyckte mig ha gjort mycket illa.
Denna föreställning alstrade andra.
Hemkommen ansåg jag det icke vara utan all betydelse, att jag just med det bettet förderfvat taflan.
Det stack upp hos mig en tanke, att hon kunde ha varit förstörelsen värd.
Jag sammanfogade de fyra bitarna och betraktade nu den tafla, på hvilken jag en timme tidigare sett med förtjusning.
Hvilken skillnad!
Nu fann jag fel der jag förut funnit företräden; de enskilta partierna behagade mig nu lika litet, som det hela.
Ja, jag började tillochmed förakta mina domare, för det de ej skrattat mig upp i synet öfver min djerfhet att till bedömande underställa en så usel tafla.
Nu då jag nedskrifver detta vill jag för dig, deltagande, fördomsfrie vän, tillstå, att jag icke mera tillskrifver pennknifsbettet ensamt denna vändning i min sjelfgranskning.
Ty så är det alltid: efter en för stor sjelfkärleks flod följer anspråkslöshetens och sjelfföraktets ebb.
Hos mig vexte upp en tanke, att jag misstagit mig om min bestämmelse.
Jag började tro, att jag var en onyttig varelse i verlden; jag förföll icke i förtviflan, men min själ förlorade sitt lif och jag blef likgiltig för allt.
Detta tillstånd varade dagar, det varade nätter.
Omsider ljungade en sanningens blixt i min själ.
Jag anade, att ära och lycka icke äro nödvändiga för själens trefnad och dess höga ro, jag anade en himmel i försakelsen.
Det var minnets gnista, som tände denna blixt.
En gång förut i mitt lif hade jag anat försakelsens himmel; då var det i kärleken, nu i äran.
Och åter blef jag lycklig, lyckligare än nånsin, ty min lycka var icke alls af jordiskt slag.
Jag tackade Gud, hvars nåd valde försakelsen till ett medel att luttra mig ren och föra mig till sin egen himmel.
Af det stillasittande lif jag flera år fört blef min helsa mindre god.
Jag rådförde mig med en läkare; han föreskref en längre fotresa.
Jag lydde hans råd, måhända mera samvetsgrannt, än han kunde förmoda, ty min fotresa varade i fem runda år.
Dels nöden, dels hågen att se nya länder och folk var en orsak till dess längd.
Norriges fjällar med sin kalla, hvita snö värmde upp mitt sinne; den öfver all beskrifning herrliga, storartade naturen stärkte känslan; Norriges goda och kraftiga folk smittade mig med friskhet till kropp och själ.
Sedan jag i tvenne års tid färdats i Norrige, hände sig, att min kassa smälte till intet.
Nu var tiden inne att välja något lefnadsyrke, innan hungern stod för dörren och innan sönderslitna kläder komme att neka mig sin tjenst.
Mitt yrke blef att klippa silhouetter.
Danmark blef det första land, der jag genom detta yrke förtjenade min tarfliga bergning.
Mången såg medlidsamt på den fattige silhouetteuren, men sjelf var jag så glad och lycklig.
Under loppet af trenne år genomtågade jag småningom Tyskland, Frankrike, Schweitz och Italien.
För att inöfva mig i det lands språk, dit jag ärnade ställa kosan, vistades jag en tid i gränsstäder, der man talade båda språken.
Jag kom till Italien, minnets och konstens land och jag kom till Rom.
Hvad intryck denna stad gjorde på mig, skall jag icke måla.
I Rom blef jag upptäckt och igenkänd af baron Y., hvilken fordom varit min skolkamrat.
Det var han, som öppnade för mig inträde till de herrliga taflegallerierna, hvilka inkastade i min själ en längtan efter det, som redan bordt vara glömdt.
Det var han, hvars godhet lockade mig till att, såsom han sade, ännu måla blott en enda tafla.
Var det icke en svaghet af mig, en stor och oförlåtlig svaghet.
Men jag målade.
Taflan blef färdig och min vän baronen stal den ifrån mig.
Jag tröstade mig lätt och ansåg det vara ett rättmätigt straff för den, som var i begrepp att utbyta försakelsens ädla vana, dess frid och lycka emot ärelystnadens fåfängliga och förgängliga fröjder.
Men min vän återkom tyvärr och icke ensam utan åtföljd af tvenne stora målare.
Jag trodde mig få höra rättmätiga anmärkningar -- ty på fem års tid hade jag icke handterat pensel och stafflett -- men de förklarade utan omsvep, utan förbehåll, att taflan var ett utmärkt konststycke.
Stum af häpnad sålde jag instinktmessigt, nästan medvetslöst taflan för en summa, större än den jag under mina djerfvaste förhoppningars tid drömt blifva priset för en tafla.
Hvad skall jag säga mer.
Då lyckan log emot min målning, började jag andra gången anse mig kallad att bli konstnär och jag målade flera taflor, hvilka alla i mer eller mindre mån rönte framgång.
Jag skördade både rykte och penningar, hvilka dock aldrig ville bli mig riktigt trogna, ovan som jag är vid det rätta sättet med dem.
Men allt sådant hörer icke till den gröna boken.
Omsider förde mig ett djupt och oafvisligt begär till hemmet -- och jag står åter på din heliga jord, mitt fosterland!
Ännu en gång ville jag se dina stränder, sköljda af vågen, höra vindens susning i trädens darrande kronor, leka med månens strålar på dina grafvar.
Slut på Fragmenter af den gröna boken.
Granriskojan.
En vacker morgon lockade Saida att öfvergifva sin bädd.
Hon gjorde några slag i parken, men då fåglarna, efter hvad hon tyckte, sjöngo vackrare än vanligt, blef det henne för trångt i denna park, hvilken, så ostädad den än var, till följe af flere års bristande omvårdnad, likväl nu föreföll henne ingenting mindre än så.
Sjelfva de krokiga gångarna anlagda efter den engelska stilen, hvilka förut behagat henne, hade nu i hennes tycke en alltför stor enformighet och smakade förmycket af en bestämd plan.
Hon ville ut i den gröna, friska skogen, der naturens mästarehand anlagt mera än tusende gångar att välja emellan, mera än tusende bersåer, de förra för rörelse, de sednare för hvila.
Snart var hon på den backe, der vägen kröker sig och der man ser två insjöars blånande band.
Det uppstod hos henne en tvekan, antingen hon skulle styra sina steg till grafvarna, för att på dem kasta vårens friska blommor eller åt höger hand till stranden af den ena sjön, for att hänföras af vårens friska skrud.
Redan hade hon valt det förra och hunnit till ett ställe, derifrån hon hade öfversigt af begrafningsplatsen.
Sjelf obemärkt bakom några tallbuskar såg hon der -- afståndet var blott ett stenkast -- en man, som plockade upp de blommor hon för några dagar sedan kastat dit, och som sjelf der utströdde andra.
Det var Baremann och -- hennes hjerta klappade våldsamt.
Hon kände sig frestad att gå längre, men en motsatt känsla kom henne att vända om, att fly.
Kommen åter till landsvägen och kullen, hörde hon ljudet af yxslag, hvilket ehuru aflägset dock klingade inbjudande.
Gerna följde hon denna inbjudning, ty, utom att det alltid för Saida var ett nöje att tala med godsets underhafvande, var dessutom hos henne nu ett något, som manade att söka en afledning för de känslor, hvilka med en hittills okänd styrka svallade inom hennes bröst.
Efter att missledd af genljuden från berghällarna ha gått i många krokar, kom hon slutligen ljudet ganska nära, så nära, att hon numera omöjligen kunde misstaga sig om platsen, der vedhuggaren sig befunne.
Det kunde icke vara annat än emellan hennes favoritplats och stranden.
Hon kom till denna plats, stället der tvenne hällar bilda liksom tvenne väggar till en kammare.
Hvad såg hon här?
En syn som slog henne med förvåning, med häpnad och förskräckelse.
Dessa bergväggar voro försedda med ett grönt tak af konstigt sammanfogade granqvistar.
Taket gungade för den friska morgonvinden, men var tillika så starkt, att Saida, som, troende allt vara en dröm, en synvilla, försökte stående på stenen att rycka det löst, snart fann att det emotstod hennes ansträngningar.
Det lilla trädet var icke skadadt; dess lilla topp sköt igenom en öppning i taket och blickade fritt åt det blå.
Saida tänkte: vi vete ej hvad; ty minnet hade öfvergifvit henne och aningen var henne icke följaktig.
Hon vaknade och kom till sig, då yxens slag afstadnade och i stället hördes steg af en sig närmande.
Hon förnam följande ord sakta framsagda: -- du ser på mig, min gosse, men nu är arbetet äfven slut.
Ser du Wille; dessa båda framstycken hänger jag fast vid detta tvärträd och fäster äfven taket dervid och då blir taket starkt, så att Wille och jag kan spatsera derpå.
Hon hann icke tänka öfver, hvem den kända rösten tillhörde, ty framför henne stod Otto, den trogne hunden Wilppas vid hans sida.
Ett utrop af öfverraskning undföll Melia och af -- smärta, ty minnet började vakna och hvart skulle hon fly.
Äfven Otto undföll ett rop af öfverraskning och af -- glädje, ty då Saida nu var här, huru skulle icke hoppet hviska behagliga saker!
Hunden skällde på flickan, men tystades af sin herre, som sade: -- Wille förstår inte, att vi äro bland vänner.
Förlåt honom för hans herres skull ...
Allt är nu färdigt, så när som på detta träd ... och sedan ...
Han tystnade och började tillyxa trädet.
Då han engång såg upp och mötte Saidas blick, stadnade han plötsligt, fällde yxen och trädet ... hans allvarliga anlete tändes som af tusende blixtar och han sade:
-- Nej, jag vill icke fullborda byggnaden, innan jag vet allt.
Saida, Melia Saida; säkert minnes du hvad du lofvade mig, den gång jag såg dig senast: när trädens qvistar sökt upp dig, beredda att ge dig skugga och svalka emot middagens brännande sol, då skulle Saida ... så lovade du ... med hjertats eget språk förjaga mitt tvifvel, min ovisshet.
Nu äro vi i naturens tempel, vi äro på en helig ort.
Mitt hjerta darrar på mina läppar med sin bekännelse, men det fordrar af dig en bekännelse tillbaka.
Han tystnade, ögonen orörligt häftade på henne.
Hon höll sina drömlikt fästade på jorden; hon ägde icke kraft, hon vågade ej slå upp dem.
Minuter förgingo.
Åter sade Otto:
-- Du svarar mig icke, och ändå fordrar jag så litet: blott ett svar, ditt rika hjertas enkla och flärdfria svar.
Han väntade på svar och minuter förgingo.
Han fattade hennes hand, hon svarade icke; han fattade hennes båda händer i sina, det hindrade hon icke; han lutade sitt hufvud mot hennes axel; då slet hon sig sakta lös, men ögonen förblefvo oaflåtligt häftade vid jorden.
Otto sade åter:
-- Du svarar mig intet; se på mig, Saida!
Och hon slog upp sina ögon och såg på honom.
Hvilken blick!
Der kunde svaret läsas fullständigt.
Liksom regnbågen visar flere färger hvar för sig, oaktadt dess färg i sin helhet blott är en; så afspeglade Saidas ögon på det trognaste hennes själ, men tillika särskilt hvarje känsla, der nu var rådande.
Otto kände sin kraft vika; en hemsk aning lade sig som en is vid hans själ.
Han kastade sig på knä vid hennes fötter och han talade med sakta och afbruten röst:
-- Din blick visar deltagande för mig och smärta, ingenting vidare ... för mig .....
Men jag vill icke tro på min uttydningsförmåga; jag vill icke tro, att den himmel jag skapat i mina drömmar nu är borta för evigt.
Jag vill höra det af dig; jag vill låta Saidas egen röst ljuda fram den hårda sanningen.
Sedan skall jag tro.
-- Ja Otto; jag vill tala sanning, så svår sanningen än är att uttala nu, hon som förr varit mig så kär och lätt.
Jag älskar ... icke dig.
Ynglingens stolthet reste honom upp; det bemäktigade sig honom ett skenbart lugn.
Flickan stod för honom darrande, nästan som en brottsling.
-- Du älskar icke mig -- sade Otto med stadig röst -- då älskar du en annan, ty din blick säger mig, att du älskar.
Och hvem älskar du?
Älskar han dig?
-- Jag älskar en fremling, o tillgif mig, som så gerna ville älska dig.
David Baremann är fremlingen .....
Om han älskar mig frågar du ... jag vet det ej.
Hon skydde icke att göra en kärleksförklaring af denna art.
Inför den hon icke älskade afgaf hon en bekännelse om kärlek till den, hvilken aldrig bedt henne om någon sådan och om hvars kärlek hon ingenting visste.
-- Det blef då han; min mörka aning, den var icke ett luftslott.
Denna fremling manade du fram, endast för att skilja mig från Saida!
Var det rättvist.
Hvad har Baremann gjort, hvad har han lidit, stort nog för en sådan lycka.
Ynglingen försjönk i en vakandes själsdvala, ur hvilken Saidas röst väckte honom:
-- Baremann har lidit.
Han har älskat och lidit äfven han ... i sin ungdom.
Och han har försakat, kärlek, ära och lycka.
Och försakelsen var honom kär.
Låt det försona dig.
-- Och hvad är den försakelse värd, som icke kan uthärda det sista profvet.
Han har försakat ära, säger du; nåväl; nu är han af henne i besittning.
Han har försakat kärlek och lycka -- och går snart att bryta den vackraste ros.
Kallar Saida sådant försakelse?
-- Förlåt honom, Otto; om han var svag, så minns, att han var en menniska! ....
Låt hans öde bli dig det gladaste förebud.
Du älskar mig; du säger så; jag tror det, jag vet det, ser det.
Låt denna kärlek, nu så brännande, bli ett minne, som värmer utan att plåga; glöm mig.
Nej, glöm mig icke; låt mig skiljas från dig med den glada och ljufliga vissheten, att Guds vänliga godhet utkorat mig till ett medel, att göra dig värdig det bästa här och himlen der.
Tårar, dem hon sökte tillbakahålla, bröto nu våldsamt sig en väg, men de förhöjde ännu mer ögonens behag.
Melia sträckte ut en systerligt bedjande hand, och Otto förskjöt ej denna hand.
Ömt tryckande den fina, hvita handen i sin, sade han efter några ögonblicks berusande tystnad:
-- Tårarna i dina sköna, goda ögon, säga mig ännu mera, huru mycket jag förlorar och hvad jag ... evigt måste mista.
Men jag skall lyda dig, ty du har en magisk kraft att släcka onda makters lågor i mitt bröst.
Jag förlåter
Baremann; det gör jag gerna, ty Saida älskar honom.
Hunden började bli orolig, såg med frågande blickar upp, än på Saida, än på sin herre.
Dystert småleende sade denne, i det han lemnade hennes hand:
-- Min Wille tycks förstå, att jag redan borde lemna dig .....
Men jag har icke ännu styrka dertill.
O min Saida!
Saida klappade hunden, hvilken till belöning slickade hennes hand.
Saida var himmelsk och skön nu, der hon stod bredvid Wilppas, smekande denne, då hennes känslor och tårar likväl gällde annat.
Denna syn återkallade Otto till sig; han ansträngde sig att säga ett afsked, taga sin yxa och gå bort.
Han ville dock ännu några ögonblick med fulla drag dricka ur den berusande bägaren och han såg på Saida, der hon stod såsom fastfjettrad af osynliga band, utan att våga möta hans blickar, hälft omedvetet lekande med hans trogne hund.
-- Nej Saida -- sade han -- jag måste bort; du skulle eljest kanske anse mig för feg och omannlig, och jag vill icke, att minnet af mig skall ha sådana skuggsidor.
Kanske var det äfven barnsligt af mig att göra detta tak, denna granriskoja, men ...
Saida tycker dock icke så; ty jag byggde det, styrd af hoppet, för Saidas nöje.
Och hvilken likhet; hoppet byggde åt mig en vacker byggnad, men hade icke vilja och styrka att fullborda henne; denna byggnad gjorde jag åt Saida; äfven den blir aldrig färdig, ty jag kan det ej mera.
Mitt öde förstörde i grunden hoppets byggnad ... måhända förstör en storm snart denna granrisbyggnad; sjelf vill jag det icke ... om ej Saida så bjuder.
-- O nej -- svarade Saida -- denna hydda är mig ett bevis, huru kär jag var dig och ditt minne blir mig då allt kärare.
-- Lär den du älskar att hålla af denna enkla koja!
-- Den skall för oss blifva ett vänskapens heliga hermitage.
Och när tiden, som förstör allt, blekt denna gröna barr och efterhand upplöst dessa vidjor, skall minnet af dig dock icke blekna och dess fogningar icke förmultna.
-- Och nu Saida, är allt redo och intet återstår.
Lefväl!
Han utsträckte handen till afsked och hon tryckte den trofast.
Sin yxe tog han och försvann, åtföljd af det stumma vittnet.
Saida såg efter honom med saknad.
Hon satte sig på den gamla stenen bredvid den unga granen, och suckande sade hon till sig:
-- Hvad han är stolt och älskansvärd, och ändå älskar jag icke honom!
Ingen kan uttyda menniskohjertats gåtor.
Jag trodde mig redan älska Otto, men det var blott hägringar af kärlek, skuggor, som dermed hade likhet.
David Baremann kom, och inom några dagar lärde han mig, hvad kärlek är.
Lärde ja, utan att han med mig talte, utan att han bad mig derom.
Och hvad företräden har han framför Otto, som har ungdom, skönhet och en hög själ!
Jag lemnar frågan obesvarad ...
Hvad hjertat är för en enväldig despot öfver qvinnan; det förklarar ej orsaken till sitt tycke, det utfärdar blott sina hemliga bud, och qvinnan rättar sig derefter! .....
Men hjertat sjelf är en slaf under ödet och ... ödets styresman är Gud; han styrer väl.
Allt är således till det bästa.
Och Otto skall ännu bli lycklig; han skall icke för alltid sucka för mig ... den otacksamma, som lönade honom så illa.
Tiden, som endels förstör allt men endels helar och botar, skall i ny kärlek skaffa honom ersättning; han skall finna en qvinnosjäl, af annan art än min, hvilken han kan älska; då skall han blifva belönad, ty hans själ är vacker och han förtjenar det så väl.
Och minnet af mig skall då icke mera vara honom bittert.
Och ännu länge satt Saida qvar på stenen bredvid den lilla granen under det gröna taket, medan hennes tankar rörde sig i samma eller liknande kretsar.
Ottos julle låg vid venstra stranden af halfön; dit styrde han nu sin väg, lade yxen ifrån sig för att gripa i årorna.
Han kom sig dock icke derhän, utan satt länge overksam, stirrande åt vattnet.
Och sedan ... uppstod hos honom en tvekan, om han redan skulle lemna dessa trakter, eller ännu andas in doftet af den kära skogen.
Hundens skall i skogen -- ty Wilppas hade icke behagat följa med i båten -- tjenade honom till förevändning att välja det sednare och till en bemantling af detta val.
Han tog sin bössa, steg åter i land och lät föttren tälja sin väg.
Långt hade han icke gått, innan den uppdrifna haren sprang nära till, helt och hållet inom skotthåll.
Otto var en stor jägare, men nu bemäktigade sig honom en stor barmhertighet eller likgiltighet, så att han icke vårdade sig om att aflossa skottet.
Hunden, som var i hamn och häl efter haren, såg förvånad på sin herre och upphörde med sitt jagande.
Otto hade vandrat en god timme i skogen utan någon plan, utan att följa något väderstreck, då han hörde en röst, hvilken tillkännagaf, huru nära han var den talande.
Qvinnoöden
En äktenskapshistoria 1.
»Over de höje Fjelde» 220.
Sju flickor 271.
En äktenskapshistoria.
I det vackra tvåvåningshuset, Strömgatan 15, voro alla jalousierna fördragna, och för ett par af fönstren voro rullgardinerna nerfälda.
Der inne låg husets herre, den rike grosshandlar Curtmann, död.