Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härtill hade han högst egendomliga begrepp om decorum, hvilket uppenbarat sig icke blott vid tillsättandet af åtskilliga befattningar inom utskottet *.
Pressen hade ganska ofta varit i den obehagliga nödvändigheten att sysselsätta sig med Sp., icke blott för att bemöta och granska hans politiska uttalanden, utan ock för att i någon mån gifva uttryck åt den allmänna mening, som gjort sig gällande i afseende på åtskilliga förhållanden, som varit föremål för offentliga rättegångar, t. ex. den Brogårdska bränvinsbrän-ningshistorien.
Tidningen ansåg det icke var en obillig
* Sekreterare- och vaktmästaresysslorna.
Se längre fram.fordran, att Sp. skulle ega den urskilning, att han insåge passande tid och ställe for att ge luft åt sina personliga känslor i afseende på pressen.
Vid landtbruksmötet i Karlstad hade han också gjort ett häftigt utfall mot pressen, men då det.
var efter supén och under en mycket upprymd sinnesstämning och en pressman var i^rvarande och i tillfälle att svara, finge väl sådant i viss mån ursäktas.
Men aldrig hade man i tidningsverlden sett någon personlig skandal jämförlig med denna nu af Sp. tillstälda.
Sp: s klagomål öfver pressförföljelsen med anledning af hans examensbetyg voro ungefac lika grundade, som hans nyssnämda beskyllningar möt hr Wall.
Sp. hade till juri-dikofilen fatt goda betyg och ibland annat af den för adel svage prof. Grubbe bekommit ett laudatur i filosofi.
Fader Sparre, — äfven han landshöfding och politisk talare, ehuru lysande med lånta fjädrar, ty hans tal skrefvos af Georg Scheutz m. fl.
— for då till universitetsstaden, uppvaktade hrr professorer och utverkade, i sina bemödanden under-hjelpt af den hos akademiska fäderna epidemiskt grasse-rande adelskurtisen, att sonen skulle kunna fa räkna sig dessa betyg till godo for graden.
Härigenom blef Erik Sparre efter några kompletteringar i tillfälle att promoveras af Geijer vid 1836 års promotion.
Häröfver och öfver sitt laudatur i filosofi var han icke litet stolt.
Detta årsjubel-promotion omförgylde den sålunda ursprungligen tämligen oäkta lärdomsglansen.
•Men kort efter 1836 års promotion började det i ett upsalabref till Aftonbladet röras i saken.
Dittills hede ett laudatur i graden för en viss filosofie professor ansetts något högst ovanligt och undgått t. o. m. den af de yngre lärarne i filosofi ojämförligen mest förtjente.
Brefskrifvaren tilläde ironiskt:
» Måhända bör det dock tydas såsom ett högst lofvande tecken dertill, att det filosofiska studiet numera skulle åt sig inkräkta en allmännare borgarrätt äfven inpå samhällets mest illustra områden, att en ung ädling blifvit meddetta utmärkta och ovanliga vittnesbörd om filosofisk kallelse, från denna promotion utsänd i det praktiska lifvet. »
Hvad sålunda en tidning af ogrannlagenhet bröt, skyndade sig en annan att reparera.
En upsalatidning framkom med ett försvar, som egentligen ingenting försvarade, då rättvisan af betyget för en mindre examen aldrig debatterats, och profeterade en lysande framtid for den unge ädlingen.
Enligt framställningen i Johannes Sundblads » Upsalalif » skulle denna fördelaktiga betygsevalvering kommit snart sagdt som en gåfva från skyn öfver den unge ädlingen, och han funnit sig fullständigt öfverraskad öfver professorernas af egen impuls gjorda anbud.
Förnäme ynglingar med relationer kunna visserligen lugnt öfverlåta bekymret om sin framkomst åt sina fränder och gynnare, men föga troligt är väl i alla fall, att E. Sparre varit alldeles okunnig om faderns manövrer.
Endast tre år stannade grefven i Första kammaren, der han förstod, åtminstone i kammarprotokollen, att taga for sig stort utrymme.
Hade han icke sjelf ett par år senare antydt orsaken, hvarför han utbytte denna kammare med dess snusdosor, guldbågade glasögon och prunkande uniformer mot den mindre förnäma Andra kammaren, skulle man kunnat tro, att det berott på förhoppningen om något större inflytande eller någon mer materiel anledning.
Det verkliga skälet var öfverraskande nog — Första kammarens egoism och stela ko ?iservatisn {.
I 1871 års remissdebatt yttrade han nämligen: » De egna intressenas al t för stora inflytande är en farlig sida af hvarje representation.
Jag har varit ledamot af Första kammaren, och med er-kännande af dess många och stora sidor, måste jag tillstå, att luften blef mig för kvaf; jag gick in i den andra, men äfven här finner jag enahanda förhållande.
Luftpumpen opererar ej tillräckligt.
Här är visserligen en helt annan atmosfer än i Första kammaren, men en hufvudingrediens i bägge är — egoismen.
I Första kammaren visar sig ett passivt motstånd mot äfven de obetydligaste yrkandena från denna kammare, och här finnes samma motstånd mot regeringens, af Första kammaren understödda förslag.
Det är det egna intresset, som framkallar.detta motstånd etc. * Att Andra kammaren i ett och annat hänseende gjorde en vinst genom att med sig införlifva den ädle grefven, kan man icke gärna betvifta, äfven om man ej kan förneka sanningen i rätt betydlig mån af häradshöfding R. Carléns ironiska omdöme en gång vid 1872 års riksdag, då han lyckönskade Andra kammaren, som hufvudsakligen bestod af anspråkslöst och medelklassen tillhörande folk, till den förmånen att från högra sidan af riddarhuset ha tillvunnit sig en man, som kunde höja förhandlingarna genom att kasta det nobla hånet öfver ärliga försök att gifva anvisningar till lösningen af vigtiga frågor * Det må vara hur det vill med representationers inneboende disposition att angripas af egoismens tvinsot, och Sparre må ha rätt eller orätt i sina här strax ofvan anförda iakttagelser; i alla händelser torde icke han lyckats att oaktadt sina vackra ord och talrika åberopanden af sina egna högsinta tänke- och handlingssätt göra Andra kammaren ädlare och mer sjelf-uppoffrande, än hvad den utom honom i sin krets skulle varit.
Men på borttagande af ett annat fel, som, ehuru intet egentligt karaktärsfel, dock är rätt obehagligt och helt lätt insmyger sig hos representationer, arbetade han der-emot med mera framgång.
Det breder sig lätt öfver parlamentariska förhandlingar en viss enformighet och banalitet, som, om den far ostördt kondensera sig, kan småningom bilda ett lager af en täthet, som kan jämföras med detasklagers, som en gång begrof Herkulaneum och Pompeji.
Och hos en nation, på det hela så stel och föga retoriskt anlagd och utbildad som vår, är något sådant icke ur vägen att befara.
De stereotypa frasernas och vändningarnas herravälde är alldeles för dominerande i våra offentliga förhandlingar.
Sparre, som icke synnerligen generade sig ens på riddarhuset eller i Första kammaren, slog sig nog ännu lösare i Andra kamtparen och bragte med sig till dess diskussioner ett ordförråd ’ hvilket oaktadt den burleska simpelhet, som ofta präglade detsamma, det ändå var en viss piff i och som satte omväxling i den seriösa diskussionen.
Och detta, ändock han icke kan fritagas från beskyllningen att repetera sig sjelf och göra sig skyldig till samma ordrikedom och pratsjuka, som bruka vidlåda hans speciella » vänner », gamla tidningsskrifvare.
En ny bekräftelse på ordstäfvet » les extremes se touchent ».
Han blef ju af allmänna meningen ansedd som Andra kammarens rolighetsminister.
Efter en af de Jiederlige landtmännen till honom ofta gjord erinran skulle han kanske rättare bort kallas kammarens djurgårdskasper.
Den Voltaire-Söndagsnisseska sentensen, som vill gå med på alt utom hvad som är tråkigt, var uppenbarligen en af Sparres förnämsta retoriska maximer.
Hvem skall nu taga upp hans fallna mantel och föra kammarens runor så väl med den äran?
Månne lektor Waldenström?
Orden skräder han åtminstone ej.
Sparreslägten är af urgammal börd, och det måtte ha flutit något af gammalt äkta nordiskt, obändigt vikingablod i Erik Sparres ådror.
Icke visade han mycket spår af den degeneration, som brukar vara nemesis för gamla adelsfamiljer.
Vikingablodet var naturligtvis moderniseradt, det dref honom ut på resor i främmande.
länder och till barda-lekar, som i följd af förändrade förhållanden endast kunde ha ordutbytet och grälet gemensamt med de gamlas.
Vi-kingarne läto de främmande folken betala sina resekostnader,Sparre bjöd till att låta svenska staten göra det — t. o. m. för sin betjent, ehuru denne sedan kvarglömdes i Veners-borg.
Det var si och så med förhållandet mellan Andra kammarens ledamöter och Erik Sparre, som slutligen genom riksdagsanciennitetens slump nådde upp till hedersuppdraget att öppna och afsluta kammarens förhandlingar, något som han gjorde con attiore.
Vid den sista riksdagen, han hade kvar i lifvet, » smet » han dock, måhända af förargelse öfver tullfrågornas utgäng, ifrån afslutningen, utan att derom på förhand underrätta någon, och öfverlät åt sin gamle antagonist Carl Ifvarsson att oförberedd träda fram och bringa ~ kammarens omtyckte och bäste talman den sedvanliga af * skedshälsningen.
Sparres städse stridsfärdiga, ofta aggressiva lynne kom honom lätt att, såsom Sigfrid Wieselgren en gång sade, ’ med sin stora klubba, svängd såsom Starkodders af try par starka armar » damma på » ’ med besked.
Men hans okonstlade och rättframme kammarkamrater hyste å sin sida föga försyn för det grefliga skinnet, utan gåfvo så grundligt igen, att man ovilkorligen kommer att ^: änka på: » sådant läder skall sådan smörja ha ».
Men nog var han, såsom han sjelf erkände, » en ful fisk att fjälla », icke minst derför att han bättre än de förstod att » variera på konfekten ».
Ibland voro .de dock rätt sams, ty » pax slåss och pax förliks », sade bondgumman till Fredrik den store.
Men aldrig sågo Sparres riksdagskamrater och knappast några andra häller med vördnad upp till honom, hvilket den Ridderstadska tidningen tyckes egendomligt nog på fullt allvar föreställa sig.
Ett par citat från män, hvilka både vida mer än Sparre tänkte först och talade sedan och åtnjuta mer obestridd aktning af alla partier, kunna vara betecknande nog.
Vid 1884 års riksdag förklarade t. ex. den man, hvars afgång lemnat ett ännu icke fyldt tomrum i riksdagen, Ola Andersson, sin uraktlåtenhet att bemötaSparre, då han betecknat åtskilliga af Andrakammarleda-möternas sträfvanden såsom » oförskämda », uteslutande bero derpå, att han vore fullt förvissad om, att ingen enda af kammarens ledamöter fäste det ringaste afseende vid hvad Sp. yttrade, särskildt då han uppträdde som tuktomästare i fråga om heder och moral.
Året förut hade samme man gifvit honom en första (?
) varning, att » han ville låta bli att uppträda som läromästare i fråga om heder.
&gt; Det vore bäst att han lemnade det åt andra.
Sparre hade nämligen sagt om somliga af dem som sutto i landtförsvars-komitén och särskilda utskottet, att regering, riksdag och hela nationen voro bedragna på dem.
O. Andersson, som kände grefve Sparres riksbekanta justeringar », tog fasta på det ojusterade protokollet och tilläde: » Detta angrepp kan knappast tydas annorlunda än så, som om vi beskyllas för att vara bedragare.
Jag har ännu aldrig fatt uppbära en sådan beskyllning, och jag har äfven den lyckan att icke någon gång i sådant hänseende hafva råkat i delo med rättvisan.
Jag ingår högst ogärna på en-skildt område, emedan det är mig ytterst motbjudande, och jag skall icke häller nu göra det.
Men deremot kan jag icke underlåta att erinra om hvad som offentligen har passerat inom denna kammare, nämligen hurusom en stock-holmsrepresentant för några år sedan visade, att i fråga om ett statsbidrag till ett enskildt bolag i Vestergötland den ärade representanten från Venersborg här i kammaren lemnat uppgifter, som stodo i fullständig strid med hvad han i egenskap af landshöfding uti offentlig ämbetsberät-telse rörande samma sak uppgifvit. »
Detta yttrande faldes under diskussionen om landt- * försvarets organisation, men det var icke den enda » fjäll-ningen », grefven då hade att genomgå, utan de voro pä honom litet hvar, något som han endast hade sina egna hänsynslösa personliga angrepp att tacka för.
Professor Axel Key snäste af honom t. ex. på följande sätt: * Jag har en-dast begärt ordet för att protestera mot det jonglörmessiga sätt, hvarpå.
grefve Sp. här uppträdt.
Det kan vara löjligt detta sätt, ja lika löjligt, som det i verkligheten skulle vara att se den ädle grefven springa i kapp med en 50-årig indelt soldat, hvarmed han velat bevisa dennes krigs-duglighet, men värdigt en så allvarlig debatt, som här eger rum, är det ingalunda.
Likaledes vill jag på det bestämdaste protestera mot den ädle grefvens sätt att i andras anföranden inlägga yttranden, som aldrig förekommit annorstädes än i den ädle grefvens rika fantasi, på hvilken vi fatt så lysande prof under dessa dagars diskussion. »
Sparre tog sig visserligen ibland en viss öfverlägsen » air » såsom ålderspresident och ansåg sig berättigad att bibringa sina medmenniskor mores, men andligen mera kompetenta till utöfvandet af en dylik funktion såsom » censor morum » voro dock de två honom mycket nära i riksdags-ålder kommande Carl Ifvarsson och kommerserådet Sjöberg.
Dessa röja, i synnerhet den förstnämde, ock en viss bena-genhet för ett patriarkaliskt styrelsesätt och gripa gärna in för att erinra om det passande, när ett par ledamöter sitt kif bli något för bångstyriga.
Derför hade de ock rätt ofta besvär med sjelfva den faktiska åldérspresidenten.
Vid ofvan antydda tillfälle blef så Carl Ifvarsson nödsakad att rycka in.
» Det har varit ledsamt för migv, sade han, » att höra de tillmälen, som kammarens ålderspresident ådragit sig, och de tillrättavisningar han fått uppbära för sitt yttrande, men jag kan å andra sidan icke undgå att erkänna, att de varit berättigade, då han mot ett flertal af kammarens ledamöter uttalat beskyllningar, som äro ganska grofva.
Han betecknadé detta flertal som bedragare, hvilket tillmäle var minst sagdt otillständigt och sårande att fa höra af den, som kammaren så gärna ville se upp till med vördnad; men jag hoppas, att kammaren ursäktar honom, ty han, som jag, böljar bli gammal.
Om sin oegennytta och sanningskärlek hade han ickebehöft orda mycket, ty båda dessa egenskaper äro riksbekanta.
Redan första riksdagen efter det nya systemet ansåg Sparre sig behöfva redogöra för sin talarekonsts skaplynne.
Måhända kan denna förklaring något mildra intrycket af nyss anförda stränga citat.
» En gång för alla ber jag nu om tillgift, derför att jag i alla frågor, som intressera mig; talar med värme, att jag då måhända icke väger på guldvigt hvaije- ord jag yttrar.
Det fans en tid, då äfven jag bemödade mig om att tala logiskt, då jag höll mig mycket strängt vid den allvarsamma, oromantiska prosan, men då sade man om, tnig: » den der Sparre talar icke illa, men han talar tråkigt.
J ’ aimerai voir un loup dans sa bergerie. » Derför, m.h.,säger jag numera fritt ut hvad min känsla manar mig att yttra, och om det skall blifva något lif i diskussionen, om vj icke skola sitta här och vara tråkiga, så måste diskussionen föras med värme.
Har jag orätt, skall jag tiga, men fala lugnt och kallt i frågor, som ligga mig om hjertat, det kan jag ej. »
Bland de många absurditeter, som kunna hämtas upp till dagsljuset ur de gamla ståndens fossila aflagringar, för att förvaras jämte en massa likartade skatter i de fosterländska minnenas museum, är den regel, att högsta riddar-busnumret tillsatte utskottsordförande.
Genom sin börd medlem af riddarhuset och i följd af sitt yrke ansedd lämplig till lagutskottsmedlem, blef han, tack vare de höga nummer han representerade, vid flera ståndsriksdagar samma utskotts ordförande.
Äfven efter det nya systemet kvarstod han med ett undantag (1873) ända t. o. m.
1877 i den be-
Ur Ikigeits Krönika, VI.
2fattningen; af hvad anledning upplyser Aftonbladsdtatet (se ofvan sid. 625).
Orsaken hvarför han för 1873 prickades och icke kom med i utskottet var, enligt hvad sist citerade blad öppet angaf, mindre partihänsyn, än den tämligen allmänt utbredda meningen, att han begagnat sin ställning såsom utskotts-ordförande till att undanskjuta åtskilliga vigtiga frågor, mot hvilka han hyste motvilja.
Under ståndsperioden var det icke så sällan en viss praxis hos herrar utskottsordfö-rander att i löndom afdagataga i ett eller annat hänseende genanta motionsfoster, och den vanan satt kvar ännu under början af, det nya riksdagsskicket.
Jöns Rundbäck, som här en viss benägenhet att spela frondör, stälde till litet väsen i anledning deraf vid 1871 års riksdag.
Det var i riksdagens elfte timme, den 19 maj, och öfverstekammar-junkaren hade nyss förut inbjudit kammarens ledamöter till rikssalen dagen derpå.
Då interpellerade J.
R. grefve Sparre om, hvart 30 till lagutskottet remitterade motioner tagit vägen.
Af dessa gälde 8 kommunalförfattningama, ett ämne som med värme då omfattades både inom och utom riksdagen.
Han erkände dock, att utskottets verksamhet varit ganska stor, om ock mestadels i negativ räkning.
Redan några dagar förut hade L.
J. Hierta ironiskt tackat utskottet * för, att det denna riksdag åtminstone inkommit med ett betänkande angående hans motion om ändring i lagstad * gandena ang. mannens målmansrätt öfver hustrun; det var en lycka, som icke alltid vederfarits honom vid föregående riksdagar.
Att den af Rundbäck framdragna saken var sjuk, märktes mer än väl af svaren.
Grefve Sparre sökte urskulda utskottet med att det haft så mycket besvär med kungliga propositioner.
Sigurd Ribbing svängde sig med filosofiska termer och tyckte det inte var värdt att bråka, så mycket mer som lagutskottet ingen riksdag på senaste tiden medhunnit alla motioner.
Carlén visade sighögligen stött och förklarade ledamöterna ha arbetat mer än de egentligen orkat.
Hedin, hvilken då äfven tillhörde utskottet, upplyste om, att utskottet af 53 motioner endast behandlat 15, ehuru af de återstående 38 flera hade varit förtjenta af samma behandling.
För sin del hade han ansett, att utskottet sjelfmant bort inkomma med en förklaring i frågan.
Af kammarmajoriteten yttrade sig Uhr, som erinrade om att äfven vid föregående riksdagar en hel mängd till utskottet hänvisade motioner spårlöst försvunnit.
Märkligt är i alla händelser, att då bestod lagutskottet från Andra kammaren af 4 jurister och hrr S. Ribbing, G. Kolmo-din och Hedin och endast en af majoriteten eller handlanden P. Engman, och ändock medhunnos icke flera ärenden.
Nu är Andra kammarens majoritet icke synnerligen benägen att sätta in jurister, men ärendena medhinnas.
Nå ja, förtjen-sten ligger nog mest hös ordföranden.
När Sparre vid utskottsvalen under 1878 års riksdag ej blef omvald, skref en tidning: » Att en person, hvilken i likhet med grefve Sp. har så många juridiska härfvor att för egen räkning reda, blifvit förskonad från att syssla äfven med statslagstiftningen, är ett drag af kammarmajoritetens takt och hänsyn för grefve Sparre personligen — en takt och en hänsyn, som ju ingen kan klandra. »
En dylik prickning måste ju naturligtvis alltid vara genant, men vid 1873 års riksdag hade den vissa direkta små olägenheter med sig.
Sparre var då ännnu icke hus-egare, utan hyrde sig rum; men icke vän af någon onödig bekvämlighet bodde han trängt och undvek onödiga omkostnader.
Derför förde han med sig från Venersborg vid somliga riksdagar sin länsnotarie och i allmänhet sin be-tjent.
Den förre gjordes till utskottssekreterare och till Sparres privatsekreterare, hvilken senare befattning naturligtvis var i mer än ett hänseende lärorik för en ' ung man.
Betjenten åter gjordes till vaktmästare.
Till utskottslokalen förläde.
Sparre sin privata affärsbyrå och der förvarades — hans respels.
Vid uppkomsten till.
1873 års riksdag fick betjenten från stationen gå direkt med pelsen till utskottet; en eller två dagar efteråt var utskottsval med dea för Sparre så oväntade påföljden, att både pelsen fick hämtas tillbaka och betjenten nöja sig med betjentsysslan samt i stället för den goda vaktmästarelönen vara hänvisad till hvad hans herre kunde afstå af sitt knappa riksdagsmanna-arvode.
Det var ju litet snopet.
En likartad historia var den långt tidigare om vagns-köpet.
Riksarkivarien Nordström och Sparre hade att resa till Norge och reste med en af Sparre på gemensamt konto anskaffad vagn och med gemensam vaktmästare.
Enligt hvad historien förmäler, kom Nordström under återresan under fund med, dels att vaktmästaren endäst uppburit den af N. inbetalade andelen i aflöningen — Sparre ansåg tvif-velsutan, att det var mera till hans nytta att fa den Spar-reska andelen på en gång såsom.
en samlad styfver — och dels att det var i Sparres gamla på annat sätt orealiserbara vagn de åkte.
Det berättas, att detta t. o. m. skulle ofrivilligt förrådts af Sparres egen grefvinna.
Nog af » entente cordiale » förbyttes i följd af N: s häftighet till ett slags handgemäng i vagnen, der Sparre lär dragit kortaste strået och i alla händelser ej torde fått betaldt för vagnen.
I sitt politiska skriftställeri är visserligen Marcellus ett typiskt uttryck för en stadsbos eller akademiskt bildads hela öfverlägsna bondeförakt, hvilket har lika lätt att hos någorlunda liktänkande herremän upptäcka framstående egenskaper, som det har svårt att ens se, än mindre rätt bedöma förtjensterna hos landtmannapartiets medlemmar.
Men icke ens han har i sin » 1881 års Andra kammare » förmått taga Sp. allvarligt och låta honom representera » någon princip, icke ens några åsigter, utan till den väsentligaste delen endast stundens tillfälliga hugskott. » Många äro väl ej häller de, som, med handen på hjertat, kunna förneka giltigheten af detta omdöme.
Men dermed är ju ock Sparre såsom politiker och statsman ohjelpligt dömd.
Ur den rena saklighetens synpunkt är det äfvenledes svårt att så synnerligen högt värdera Sparres bidrag till utredningen af förekommande riksdagsärenden.
Man har i Sparres aldrig hvilande energi velat finna ett försonande drag, som mildrar det obehagliga intrycket af de många skuggsidorna af hans karaktär.
För honom sjelf har denna energi burit gyllene skördar och uppgifves ha varit till gagn för hans län och den inhemska industrien m. m.
Men för riksdagsarbetet har den mest visat sig i många och långa tal och mycket » bråk ».
Hans intresse för en sak antog ju, såsom han sjelf vitsordat, lätt formen af » bråk ».
Att hans goda hufvud och praktiska lynne lät honom under årens lopp framkasta flera eller färre nyttiga tankar, var ju icke att undra på.
Men hans Jiflighet, som icke sällan blef hafs, hindrade hans energi att grundligt bearbeta och förvandla dessa tankar från flyktiga infall till genomtänkta och praktiskt utförbara förslag.
Hvarför ock de som skola upptaga dessa få nog ett idke ringa besvär att bortskilja de myckna agnarna.
Denna hafsighet gaf sig ett mycket karakteristiskt uttryck i de historiska och geografiska målningar, hvarmed han älskade briljera.
Han visade sig nog ha reda på hvarjehanda, saker men vanligen blott på ett ungefär.
Och att taga fullt reda på hur det verkligen förhöll sig, hade han icke tålamod eller lust
— frånsedt afsigtliga förvrängningar.
En så der » bråkig * ande, kan dock, det måste erkännas, vara af sin nytta i riksdagsförsamlingen i ett land, der mångskrifveriets formalism och slentrianens fasa för inslående på nya oför$ökta stigar så lätt snäija in ellersöfva den enskilde medborgarens och hela samhällets förmåga till initiativ.
En sådan kan bli » oron » i samhällsuret.
Icke ringa positiv skada har Sparre deremot gjort det svenska riksdagsarbetet både genom sin egenmäktighet och hänsynslöshet so » pi lagutskottets mångårige ordförande och genom sin talang att genom klipsk sofistik, skefva framställningar och uppgifter samt hänsynslösa personliga utfall leda på sned en saklig, lidelsefri diskussion.
Många äro de framsteg på lagstiftningens område han så, trots alt sitt skrän om motsatsen, lyckats fördröja.
Landets mångåriga väntan på en ny strafflag ända till 1864 är till icke ringa del hans verk.
Sparre var eller trodde sig vara det gamla junkerpar-tiets kandidat till justitieministerämbetet.
Han har dock aldrig gält för att vara någon styfvare jurist.
Hans erfarenhet som domare var ringa och det lilla han utgifvit i juridiska frågor icke vidare högt uppskattadt af sakkunnige.
En fiffig advokat hade han naturligtvis alltid kunnat bli.
Hos kung Oskar I stod han en tid rätt väl och denne funderade på att göranden ännu helt unge assessorn till justitieråd.
Enligt sedvanan rådförde han sig härom med älsta justi-tierådet Engelhardt.
Tvänne versioner äro gängse af dennes svar, båda betecknande nog.