Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var det man ansåg vara föremålet för R.
Men man afsåg icke, att R.
St. skulle ingå uti alla detailler af styrelsen och vara beständigt verkande organer, som skulle afgöra ärendernas gång, utan man ville, att Ständerna skulle tillse, det grundlagen blefve iakttagen, alt statsmedlen behörigen användes och att statens vä! befordrades, men icke att Ständerna skulle ingå i sådana detailler af styrelsen, som varit i fråga under föregående perioden.
Man har här sagt, att genom riksdagarnas inträffande hvart 3:dje år skulle deras längd förkortas.
Jag kan icke dela denna öfvertygelse, då erfarenheten från 1720 till 1772 visat, att
Den ii September f. m. man haft riksdagar, som räckt i år och derutöfver.
Jag kan således icke tro, att det ändamål, man åsyftar, till någon del kan vinnas genom förkortande af perioden emellan riksdagarna.
Man har sagt, att riksdagarnas tätare återkomst äfven skulle medföra den fördelen, att riksdagsmannapersonalen till större del, än nu, konnne att utgöras af personer, vana vid göromålen.
Det är visserligen sannt, att en större vana vid göromålens behandling skulle finnas hos en större del af riksdagsmannapérsonalen, i händelse riksdagarna oftare inträffade.
Men månne icke lika många unga män skulle komma till riksdagarna?
Jag anser det vara nyttigt, att de komma; men uti en tid, sådan som den närvar., då ungdomen synes lika mycket vilja visa sig som ålderdomen, tror jag verkligen, att man, oaktadt de täta riksdagarna, skulle få se många oerfarna och nybörjande riksdagsmän.
Jag vet således icke, hvad nyttan skulle vara af den förkortade perioden emellan riksdagarna, annat än den alt oftare sammanföra Ständerna och derigenom förorsaka ökade kostnader både för dem, som underhålla sig sjelfva, och för den del af nationen, som betalar sina representanter.
Hvad åter angår en förändrad organisation i arbetssättet, lemnar jag det i sitt värde, emedan derom nu icke ur fråga.
Men jag tror, att riksdagarnas längd kunde förkortas på annat sätt, nemi. genom andra vilkor för motionsrättens begagnande.
Om hvar och en, som väcker en motion, vore förbunden att utarbeta densamma, att framlägga ett helt och omständligen utveckladt förslag, såsom i England, då man framlägger en bill, skulle icke så mångå motioner framkomma och följaktligen Utsktns göromål blifva förkortade och lättade.
Det är af dessa skäl, som jag under närvar, förhållanden, och med afseende på grunderna för bestämmandet af den närvar, tidrymden emellan riksdagarna , icke anser det vara nyttigt, att någon förändring göres i den delen.
Jag bar den olyckan att icke kunna dela den opinion, som af så många talare blifvit uttryckt, nemi. att riksdagarnas återkommande hvart 3:dje år skulle leda till någon förbättring i vårt statsskick och förkortande af riksdagarnas längd.
I afseende på förbättringen i vårt statsskick, som derigenom skulle åstadkommas, delar jag Hr v. Troils tanke, att andra förbättringar böra föregå, såvida den med förslaget åsyftade skall medföra någon verkan.
Då jag i detta fall för närvar, icke äger de ringaste förhoppningar, anser jag mig böra börja med det, hvarmed Hr v.
Troil ansett sig böra sluta, nemi. att votera mot förslaget, att riksdagarna skola utsättas till hvart 3:dje år; ty då ingen förbättring dermed lärer vara att vinna, anser jag det bättre att qvarstå vid riksdagarnas inträffande hvart 5:te år, emedan en förändring i sådana fall som detta alltid bör innefatta en förbättring, hvaremot man, Den n September f. m. i vidrigt fall bör qvarstå vid det gamla, tilldess tiden är inne att liunna åstadkomma en förbättring.
Att riksdagar-nas längd skulle förminskas derigenom, att de återkormne hvart 3:dje år, är icke min öfvertygelse.
Erfarenheten i vårt Iand har äfven visat motsatsen.
Ehuru jag icke kan påminna mig riksdagar, som varat öfver 2 år, är det likväl kändt, att den tiden, då riksdagarna återkommo hvart 3:dje år, räckte de lika länge som de längsta i sednare tider.
Alven visar andra länders erfarenhet, att, der riksdagarna återkomma hvart år, desamma jemnförelsevis med våra riksdagar äro högst långvariga.
Uti England och Frankrike rucka sessionerna vanligtvis 6 h 8 månader, då våra riksdagars längd, äfven då de inträffa blott hvart femte år, bör kunna inskränkas till ungefär 8 månader.
Jag kan således icke dela talarnes förhoppningar på riksdagarnas förkortande, utan, stödjande mig på erfarenheten, som visat motsatsen af hvad man, med åberopande af åtskilliga skäl, velat hoppas, kan jag sålunda, ehuru gerna jag vid många tillfallen delat deras opinion, som ansett riksdagarna böra återkomma hvart 3:dje år, icke annat än tillstyrka bifall tili Utsk:s förslag i närvar, afseende.
Till bestridande af den mening, jag här yttrat, har äfven blifvit framställd den historiska sidan af saken, och man har från det statsskick, som på 1720- talet ägde rum, velat hemta stöd för riksdagarnas inträffande endast hvart 5:te år.
Om det är numren 3, som kan vara afskräckande, lemnar jag derhän; men för mig synes, sorn den närvar, tiden icke kan jemnföras med den omnämnda perioden från 1720-talet, ty så snart 1809 års grundlag icke är lika med 1720 års, synes mig som hela den på denna jemnförelse grundade argumentation måste förfalla.
För öfrigt lära meningarna icke vara delade derom , att fröet till oredan låg uti denna 1720 års Reg.form, och att dessa oredor icke uppkommit, om man beträdt samma väg sorn vi, för att afhjelpa ofullkomligheterna uti nämnde Reg.form.
Alen man söker äfven framställa dessa oredor ur en förstorad synpunkt; och kan jag så mycket mindre instämma med H. Ex. Hr Gr.
Mörner, som följden af Hr Gr:s princip skulle blifva den, alt ju mera sällan riksdagar inträffade, ju lyckligare skulle landet anses, och allra lyckligast, om riksdagar helt och hållet uteblefve.
Palmstjerna har besfridt riksdagarnas återkommande hvart 3:dje år utur en annan synpunkt, nemi. att förändringen skulle vara för tidig, emedan den borde följa på andra vigtiga förändringar; men jag hemställer, om icke denna är den cardinalförändring, som bör föregå de öfriga, till hvilka vägen öppnas just genom den ifrågavar., ty om vi nu låta detta grundlagsförslag blifva hvilande, äro vi inne på den banan att sedermera kunna tillvägabringa nödiga och nyttiga förbättringar
Den 11 September f. m.
Il7 i grundlagen, enär förslagen icke behöfva mer än 3:ne års liggetid.
Om jag nemi., innan denna cardinalförändring försiggått, uppgör elt grundlagsförslag, skall det hvila i fem år, hvaraf följden blir, att detta förslag förkastas endast derföre, att riksdagsmannapersonalen vid den kommande riksdagen består af främmande personer, som sakna erforderlig kännedom om motiverna för det af föregående Ständer uppgjorda förslaget.
Det är ur denna synpunkt, jag anser den föreslagna förändringen i tiden för riksdagarnas inträffande i första rummet böra äga rum, oberoende af de organisationsförändringar i afseende på riksdagsmechanismen oell arbetssättet, hvilkas tillvägabringande efter min öfvertygelse grundar sig på den förra i det afseende, jag nyss haft äran antyda; oell jag förnyar derföre min framställning, att riksdagarnas återkommande hvart 3:dje år måtte förklaras för den mening, som i närvar, afseende utgör R. o. Ad:s gemensamma tanke.
De sista talarne, som yttrat sig mot förslaget att förkorta mellanterminen emellan riksdagarna, hafva utgått från den åsigt, att man genom mellantidens förkortande icke skulle förkorta tiden för de särskilda riksdagsärendernas behandling.
Den positiva åsigt, att en sådan förkortning ovilkorligen skulle blifva en följd af riksdagarnas tätare inträffande är något, sorn jag icke yttrat.
Jag har blott sagt, att genom oftare återkommande riksdagar kunde eller borde riksdagsarbetet förkortas; men att så ovilkorligen skulle ske, vill jag ej påstå.
Deremot vågar jag bestämdt påstå, att riksdagsarbetet skall förlängas genom bibehållandet af en så lång mellantermin emellan riksdagarna, sorn den närvarande; ty ovana vid riksdagsärender behandling och obekanta med ämnena måste naturligtvis de nya riksdagsmännen söka att förlänga ärendernas afgörande, hvilket ickö skulle ske, om riksdagarna oftare inträffade och riksdagsmännen finge handlägga mål, som de tillförne handlagt, och då troligen icke skulle hända, hvad nu vid hvarje riksdag inträffar, att man talar om förut beredda mål, sorn om de aldrig varit af R.
St. behandlade.
Det argument mot riksdagar hvart 3:dje år, som hemtats från 1720 års Reg.form, anser jag oväntadt alt bär höra nämnas.
Jag Ivar förut hört talas om olyckorna af 1720 års Reg.form, och jag tillstår, att den ledamot, som 1809 så väl mindes dessa tider, äfvensom de ledamöter, hvilka deltogo i 1809 års lagstiftning, hafva ådagalagt, att, då de så väl mindes dessa tider, de icke rätt förstått dem; ty om de förstått, hvari olyckan låg, hade de icke grundlagt ett återkommande till dessa tider genom bibehållande af den gamla riksdagsformen.
Likväl får jag göra den värde ledamoten uppmärksam derpå, att efter 1720 års Reg.form R.
St. hade del icke blott i lagstiftande, utan äfven i iiS Den ii September f. ra. lagskipande eller verkställande-raagten, och att följaktligen, enär nuvar. grundlag inskränker deras magt endast till deltagande i den förra, någon jernnförelse emellan den tiden och den närvar, ieke kan äga rum.
Under det jag å ena sidan delar den åsigt, som blifvit framställd af Frih.
Ehrenborgh och Hr v. Troil, att föga eller intet vinnes med den föreslagna förändringen, om den ej går i bredd med en genomgripande reform af representations- och arbetssättet, delar jag å andra sidan icke deras ringa förhoppning om framgången af en sådan plan äfven vid denna riksdag.
Jag stödjer min åsigt derpå, att, då H. Ex.
De la Gardie 1810 väckte sin ryktbara motion otn en så beskaffad förändring, sorn icke vore grundad på Ståndsfördelningen , och fann sin störste vedersakare uti II.
Mörner, som icke motsatte sig motionen eller bestridde grundsatsen af en representationsförändring i den syftning, motionen afsåg, men förklarade, att den borde mogna till påföljande riksdag, och vi sedan den tiden upplefvat 7 å 8 riksmöten, och motionen således kan anses hafva mognat, jag förmodar, alt man i delta fall kan påräkna medverkan håde från Landtmarskalksbordet och Konungens Conseil, H. Ex. Hr Gr.
Mörner har återkallat i minnet en period, som skakar ganska varmt hvarje medborgares hjerta, nemi. perioden från 1720 till 1772.
Patriotismen fanns då lika väl som nu och fanns ganska djupt i hvarje medborgares sinne; men dess mål var icke alltid en conseiltabouret.
Det fanns en duglig embetsmannacorps, hvartill, utan att göra någon orättvisa, det i närvar, tid lärer vara svårt att finna maken; och jag skulle önska, att de, som yttrat sig emot den tiden, ville återkalla i minnet de namn, som då funnos i Konungens Råd.
Det var H.
Mörners yttrande, som föranledde mig att inträda på denna episodiska bana.
Hvad sjelfva saken angår, önskar jag, att den gemensamma tanke må blifva uttryckt, att riksdagarna skola återkomma hvart 3:dje år.
Till hvad jag förut i ämnet yttrat anhåller jag att få lägga några ord i afseende på dagen för riksdags öppnande, som Utsk. föreslagit till den första helgfria dag i Oct. månad.
Det passar sig skäligen illa för en del af representanterna alt begifva sig bort till en riksdag i början af Oct. månad, då inom staderna flyttning äger rum.
Det passar sig illa för landtboen att begifva sig hemifrån, innan lian helt och hållet medhunnit att tillreda jorden för höstutsädet och ombesörja tröskningen, och allra sämst passar det sig för de norra orterna, der skörden ännu icke är fulländad.
Jag har velat fästa uppmärksamheten härpå, icke för att anhålla om uttryckande af den gemensamma tanka, att utsättandet i grundlagen af Den n September f. m. en viss dag för R.
St:s sammankomst icke later sig göra, utan att det är ganska välbetänkt alt vid hvarje riksdag bestämma dagen för nästa sammanträde.
Frågan ang:de den lämpligaste tiden för Ständernas sammanträde har 3:ne gånger varit föremål för allvarsamma öfverläggningar, dervid Stånden stadnat uti den öfvertygelsen, att af alla tider på året medlet af Januari vore den lämpligaste.
Utsk. har varit af en särdeles olika tanke, då det föreslagit d. i Oct.
Jag har velat yttra detta till prot. endast på det att denna omständighet icke skulle vara helt och hållet .af R. o. Adts ledamöter förbisedd. H. Ex. Hr Gr.
Jag har endast begärt ordet för att förklara, att 1720 års Reg.form visserligen hade en stor del uti de olägenheter, som sedermera uppkommo.
Man har äfven trott, att de tätare riksdagarna till någon del befordrade dem, emedan, genom riksdagarnas oftare återkomst, mera sammanhållning ägde rum af partier till beredande af planer och deras utförande, hvilket deremot blefve i samma män svårare,som perioden emellan riksdagarna förlängdes; men derföre har det icke varit min mening, att tidpunkten för R.
St:s sammanträde skulle vara obestämd.
St:s sammankomst på en bestämd tidpunkt, utan alltför långa mellanskof, är en af de förträffligaste och säkraste garantier för den constitutionella frihetens och samhällskickets bestånd.
Derföre här jag ej velat eller kunnat sätta i fråga, att perioden för Ständernas sammankomst skulle aflägsnas.
Men jag har trott, att den period, sorn nu uti grundlagen är stadgad, vore en medelväg emellan de alltför täta och mycket aflägsna riksdagarna, och jag har trott, att det vore den medelväg, man icke borrie vika ifrån.
Jag har hört mycket sägas om ofullkomligheten af vårt statsskick, och att våra riksdagar icke kunna uträtta något godt.
Jag tror ej, att det tillkommer mig att i den delen yttra mig; men jag lemnar till historien och andra landers erfarenhet att bedöma, om uti en ställning, sådan som 1809, en lagstiftande corps bevisat mera måtta, mera återhållsamhet och måhända mera klokhet.
Jag lemnar till historien att döma, om icke det, som sedan blifvit af R.
St. gjordt, väsendtligen har bidragit till Rikets bästa, och 0111 icke historien i en framtid skall ådagalägga, att vi sedan 1809 i flera vigtiga fall verkligen framskridit på ett ganska märkbart och berömvärdt sätt.
Jag väntar mig många inkast häremot, ty jag vet att critiken är lätt; men jag skall icke upptaga R. o. Ad:s tid vidare med att ingå uti detailler, som skulle blifva alltför vidlyftiga och bringa oss in i en discussion, som skulle föra oss alltför långt.
Det har varit min afsigt att erinra om de åsigter, som existerade 180g och grundade det närvar, stadgandet om riksdagarnas inträffande hvart 5:te år, samt att utveckla skälen för min öfvertygelse om nyttan att bibehålla detta stadgande.
130 Den 11 September f. m.
Det kan visserligen icke förundra mig att höra ålderdomen klandra ungdomen; det är något så vanligt i alla tiders förhållanden, och jag skall således icke uppehålla mig vid det argument af H. Ex. Hr Gr.
Mörner, att man icke borde lyssna till ungdomens framställningar, utan endast till ålderdomens och den mogna erfarenhetens. ålen för att fästa mig vid det sista af Hr Gr:s yttrande, är jag af den tanke, i motsats med Hr Gr., att företeelserna sedan 1809 icke visa något framskridande, utan, örn icke ett tillbakaskridande, åtminstone ett stillastående.
Yi hafva, snart sagdt, hvarken i våra constitutionella förhållanden, i vår lagstiftning, i våra näringar eller i våra yttre politiska förhållanden gjort ett enda steg framåt.
Vi stå ungefär på samma punkt nu sorn då, med den skillnad, att då ville man gå framåt, hvaremot det nu ser ut, som ville man gä tillbaka.
Med denna reservation emot Hr Gr.
Mörners yttrande i allmänhet får jag äfven reservera mig mot den tankeyttring af Hr Gr., att det skulle innefatta något skadligt, 0111 riksdagarna komme att tätare efterfölja hvarandra.
För min del tror jag, att det vore en innovation, som folket önskar och som sannolikt leder till det mål, hvilket, om H. Ex. opartiskt vill betänka saken, H.
Ex. måste finna vara ett gemensamt mål för Styrelsen och Representationen, nemi. ett förändradt representationssätt.
Jag tror visserligen icke, att med det enda steget, att flvtta riksdagarna närmare hvarandra, mycket vore vunnet för ändamålet; men jag tror likväl, att något dermed är uträttadt, emedan detta steg otvifvelaktig! bör föregå såsom vilkor för ett hastigare framskridande på reformernas bana.
Det, hvaröfver man klagar i vårt land och som gör, alt vi icke kunna gå fram, är saknaden af den public spirit, den allmänna politiska anda, som egentligen utvecklar sig under riksdagarna.
Vi hafva redan under sednare riksdagarna, sedan publiciteten börjat sprida representanternas förhandlingar hland folket, erfarit, att mera interesse börjat visa sig för allmänna angelägenheter, hvilket interesse hör underhållas.
Det är dessutom äfven en följd af den långa tiden emellan riksdagarna, att personer, ovana vid arbetet, inträda i Representationen; ty de, sorn äro vana vid ärenderna, blifva antingen orkeslösa eller modlösa, eller dö emedlertid bort.
Jag anser det af vigt, .att man har erfarna riksdagsmän och att riksdagarna icke constitueras af blott nybörjare; men just derföre vill jag,, att Representationen ofta sammanträder, ty då Representationen sammanträder endast hvart femte år, är det löga troligt, att sådana erfarna män skola hildas.
Det måste äfven vara af interesse för en Styrelse, som vill åstadkomma något nyttigt, att se Ständerna ofta församlas; och om vitänka oss den tiden, (som vi böra hoppas skall komma), då vi skola erhålla en Styrelse, som vill verka till fram skri - Den it September f. m. 131 skridande till reformer, mäste det för en sadan Styrelse vara af vigt att få rådgöra med Stånderna, enar Styrelsen, utan Representationens medverkan, icke kan uträtta något, hvilket måste vara så mycket angelägnare i ett land, der den ceconotniska lagstiftningen är öfverlemnad åt Regeringens envälde; ty der är det nödvändigt, att Regeringen af Representationen erhåller tillförlitliga upplysningar, huru det står till i landet, på det Regeringen icke, i brist af kännedom derom, må förstöra landet.
Det är på dessa alla skäl jag tillstyrker R. o. Ad. att såsom dess gemensamma tanka förklara, det riksdagar böra inträffa hvart 3:dje i stället för hvart 5:te år.
Jag har begärt ordet för att nu yttra mig något i detta ämne, derföre att jag under de tvenne gånger, jag haft ordet i detta ämne, förbigått att nämna åtskilligt, som jag trott måhända kunnat icke ofördelaktigt inverka i denna fråga.
Jag har nemi. aldrig underlåtit att uti mina yttranden göra rättvisa åt 180g års riksdag och dess förhandlingar; men då en ledamot här, som uti nämnde riksdag hade så mycken del, velat tillskrifva samma riksdags gagn och värde endast den åldriga visdomen, ber jag att få påminna denne värde ledamot derom, att han sjelf då var ung, och måhända verkade han under denna ungdom med samma värma för saken, som han nu på ålderdomen vill verka derför; och jag är öfvertygad, att hans omdömen då voro lika mogna, som de nu äro.
Jag tror, att 180g års män, dessa unga män, ledde af de äldres mognare erfarenhet, voro de, som gjorde allt, som då bereddes till fäderneslandets väl, och jag tviflan icke, att denna ungdom nu kan verka lika fördelaktigt för fäderneslandet.
Jag tror derföre, att man gör ungdomen mycken orättvisa, då man säger, att den alltid vill sväfva ut på oriktiga vägai.
Jag hörer icke till ungdomen, och kan således icke taga åt mig, hvad som blifvit sagdt i detta afseende.
I saken mäste jag förklara, att fastän det måhända vid en revolutionsriksdag var rätt att bestämma tiden emellan riksdagarna lill 5 år, jag likväl icke kan blifva af den öfvertygelsen, att del skall blifva rätt att alltid bibehålla samma mellanrum emellan riksdagarna.
Jag tror, att man bör gå fram på reformernas bana, men icke på revolutionens; och tror man, att man uträttat tillräckligt 1809, så har man orätt.
Jag har ett ytterligare skäl härför, nemligen det, att då vi nu blifvit förenade med ett grannrike, och det måhända finnes ett ömsesidigt sträfvande att närma sig hvarandra; det icke är orätt, om det ena landets Representation går det andra till mötes i så mycken likhet i formerna, som kan finnas möjlig.
Jag har ofta och äfven under denna riksdag hort, att man ansett såsom fördelaktigt att kunna antaga Brödrarikets grundlag. 13 II. »G Den ii September f. m» Jag lior icke till deras antal, som tro det; men jag tror, att man lian antaga Brödrarikets form att sammankomma till riksdag livart 3:dje år och att förenkla riksdagsmechanismen, fastän man icke antager grundtypen af dess constitution.
Cederström har ytterligare gjort en anmärkning i afseende på den föreslagna dagen för riksdags öppnande, som Utsk. bestämt till den första helgfria dagen i Oet. månad.
Inom Utsk. har denna fråga utgjort ett ganska väsendtligt öfverläggningsämne, och man kommer säkerligen alltid att tvista 0111 hvilken tid i det fallet skall anses för den bästa; men man har trott, att man icke gjorde orätt uti att tillstyrka en dag uti någon af de månader, som egna sig bäst för arbete, nemi. under den mörkare årstiden, då sinnet icke ■vill sysselsätta sig med sådana förströelser, som locka ut i luften, och erfarenheten torde hafva visat, att ingen tid är mera lämplig för meditationer och arbete, än just den mörka årstiden.
Om man deremot kommer tillsammans uti Januari månad och riksdagen sannolikt icke kan slutas på 6 månader, skulle man vara inne i sommaren; och då hemställer jag, om man icke lockas mera från riksdagen af våroch sommargöromålen, än man hindras att vara från sitt hem af höstgöromålen.
Fersens anmärkning, att ordett lagtima borde utgå, anser jag vara af den beskaffenhet, att detta memor. ovilkorligen skulle komma att hö'- ra tillsammans med det sednare memor., och för den händelse, att Utsk. icke föreslagit något annat än en förändring af riksdagarnas attributioner, är jag af den mening, alt båda rnemortn bort sammanfogas.
Men Utsk. har haft ett annat skäl att icke sammanfoga dem, nemi. det, att man trott, att det måhända vore alirarättast att framlägga grundlagsförslag så korta som möjligt, d. v. s. §-vir>, emedan man sällan kan hoppas, att alla meningar kunna sammangjuta sig för att blifva öfverens om ett helgjutet förslag, och skulle således genom ett sådant sammanslående hindra antagandet af ett förslag , hvaremot ingenting vore att påminna.
Detta har varit egentliga skälet, hvarföre Utsk. åtskiljt dessa ämnen i tvenne memor, I öfrigt öfverlemna!- jag åt R. o. Ad. att fatta hvad beslut R. o. Ad. anser sig böra fatta, öfvertygad, att Constit.Utsk., såvida det icke blir hindra dt af de beslut, som de öfriga Stånden komma att fatta, icke skall underlåta att derpå göra det afseende, som leder till det af pluraliteten åsyftade resultat.
Innan jag ingår i ämnet, får jag, under åberopande af min riksdagsmannarätt, till prot. anmärka, att jag blifvit i oriktig ordning uppropad.
Alla närvar, kunna intyga, att jag anmälde mig före de frenne sista talarne.
Om det varit första gången, sådant inträffat, skulle jag icke yttra mig derom; men det har händt förut, och jag anser mig derföre böra förklara, att min rättighet att Den ii September f. m. liär yttra mig icke är beroende af någon grace af Hr Landtmarskalken.
Om jag af förslaget, att flytta riksdagarna närmare hvarandra, kunde draga den slutföljd, som en värd ledamot, II.
Mörner antagit, skulle jag aldrig förmå nedtysta de förebråelser, jag skulle göra mig sjelf öfver att hafva byst en sådan tanke.
Jag kan icke undertrycka min förundran deröfver, att H. Ex. Hr Gr.
Mörner, för hvilken jag hyser en odelad vördnad, såsom en rättskaffens man, med sitt vanliga sätt att inse sakerna kunnat sammanpara tvenne så olika saker som tiden för riksdagars inträffande och regeringssättet, hvaremellan är en himmelsvid skillnad; och att således åberopa förhållandet af riksdagarnas längd emellan 1720 och 1772 är derföre alldeles olämpligt, hvilket häst torde ådagaläggas genom hänvisandet till de riksdagar, som ägde rum emellan 1720 och 1736.
Jag menar den rättelse, som på 1730-talet ägde rum uti 1720 års Reg.form, då R.
St. under namn af förklaring i Reg formen tilläde sig epitlietet af Riksens maktägande Ständer.
Slutligen ber jag att få göra en erinran, som kanhända för mig är personlig.
Efter naturens ordning är detta kanhända det sista riksmöte, jag bevistar.
Det är mig icke likgiltigt, huru jag af en efterverld blir bedömd.