Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I gymnastikrummet fans äfven ett piano, och här brukade man en gång i månaden ställa till en bal för att roa eleverna.
Det var också ett, tyvärr ganska vanligt, men förfärligt fruktadt straff att bli utesluten från dessa fester, då man begått någon förseelse.
En vindeltrappa, som gick genom hela huset, ledde upp till våningarna, hvilkas korridorer med de numrerade dörrarne bildade en fyrkant omkring trappuppgången.
I första våningen bodde den stora lärarepersonalen; der fans äfven ett samlingsrum der lärare och elever tillsammans intogo frukost och läste morgonbön.
Andra och tredje våningarne voro inredda åt eleverna – fyra eller fem i hvarje rum.
Klockan sju på morgonen ljöd väckningsklockan genom huset.
Då skulle alla flickorna upp och afdelningsvis marschera ned i badrummet, och hur kallt det än var och hur de huttrade och gnälde, hjelpte det ej, de måste alla ned i vattnet och så till gymnastiksalen för att hoppa och klättra sig varma.
Derefter åts frukost, och då den var slut, framtog en af lärarne postväskan och utdelade långsamt och högtidligt brefven.
Det var så tyst i rummet under denna ödesdigra process, att man knappast hörde ett andetag, och så snart en utanskrift blifvit uppläst och brefvet framräcktes, var det alltid hundratals ifriga, längtande ögon, som följde det ned i den lyckliga egarinnans ficka.
Ty det fans knappast en enda bland flickorna, som icke trånade efter en flägt från lifvet der ute, och nästan alla hade de en omedveten föreställning om, att verlden, den stora, okända verlden omkring dem, var ett paradis, och att, när de en gång lyckligt och väl sluppit ifrån pensionen, skulle de icke göra annat än roa sig och ha trefligt.
Sedan förgick dagen med omvexlande läsning, promenader och måltider.
Men om eftermiddagarne gick det hett till i klasserna.
Då hade man alla lexorna att plugga in, och de stackars barnen höllo merendels på härmed ända till tolf, ett på natten.
De sågo också mycket sömniga och bleka ut, då de lade undan sina böcker i pulpeterna, och lärarinnans röst, då hon framsade välsignelsen, innan de skildes åt, ljöd alltid så besynnerligt dimmig och enformig, lik sakta fallande regndroppar.
Då bönen var slut, sprutto de till på stolen och reste sig upp, för att gå och säga godnatt åt madame.
Hon satt alltid i öfversta ändan af rummet vid ett särskildt bord, och då eleverna kommo fram en och en, och gjorde sin nigning för henne, kysste hon dem alla, först på högra, sedan på venstra kinden.
Madame var en nära femtioårig qvinna med en ännu ungdomlig, spänstig gestalt.
Hon hade denna medfödda elegans, denna tjusande värdighet, som, hvar den än uppträder, alltid förstår att göra sig tillbedd och fruktad.
På en tron hade hon varit en Katarina, i en salong en madame
Du Deffand – nu var hon blott herskarinna öfver hundratio outvecklade barnsjälar.
Hennes hår var grått, men mycket tjockt, ögonen djupblå och stränga, och hon hade en fin, mjell hy, påminnande om vissna rosenblad.
Då man första gången såg henne, fick man det intrycket, att hennes tunna, fast slutna läppar icke kunde le, och var man beherskad af någon oren känsla eller gömde en synd i hjertat, då ängslade och tryckte dessa ögon som ljuset från ett högt kyrkfönster, och man kände en dunkel, orolig längtan att så fort som möjligt komma ifrån henne.
Men då man en gång sett henne le – ett fint, själfullt leende, djupt, så att det spred sig öfver hvarje drag i hennes ansigte – och då man vågat tränga in i hennes själ och sett, att der fans plats för alla, den brottslige så väl som den dygdige – då älskade man henne.
Det fans också flickor som dyrkade henne, som i hemlighet kysste kanten af hennes klädning, som gömde hennes porträtt under sin hufvudkudde, och som begingo fel, blott för tjusningen att få stå framför henne och höra hennes låga, allvarliga röst och darra för de djupblå, stränga ögonen.
Det var någonting så underbart berusande att bli straffad af henne!
Det var så ljuft, så förtviflansfullt, så saligt smärtsamt!
Och då de sedan blefvo skickade till sina rum, kunde de kasta sig på bädden och gråta timme efter timme, ända tills hon slutligen kom in till dem, och de åter kände den der underliga, sköna rysningen af ömhet och smärta, då hon stod framför dem och lade sin fina, hvita hand på deras hufvud.
Madame hade förestått pensionen sedan femton år tillbaka, det vill säga, allt sedan hon blef enka.
Hennes äktenskap var mycket olyckligt, det visste man, men hur olyckligt, det visste ingen utom hon sjelf.
Allt ifrån sitt femtonde år hade hon lefvat endast för andra, uppfostrat barn, varit ömsom guvernant, ömsom skollärarinna – och då hon som gift trädde in i sitt nya hem, vågade hon för första gången öppna sitt bröst för en dröm om egen lycka.
Hennes äktenskap blef emellertid icke annat än ett smärtsamt uppvaknande ur denna dröm.
Men då hon dödat den längtan, hon släpt in i sin själ och som ännu uppjagade hennes känslor och tankar likt en stormvind, blef hon åter hvad hon förr varit, och gick tillbaka till sitt forna lif af arbete och sjelfuppoffring.
Och hon blef lycklig häri.
Hon hade lärt sig sitt lifs lexa, och hon hvilade sig i medvetandet om, att hon hade lärt sig den fort och väl.
Hon var mycket intresserad af sin föreståndarinnebefattning.
Hon skötte den med energi och klokhet, och med denna administrativa talang, som räcker till för de minsta detaljer, utan att derför bli småaktig.
Men i dag var det som det kunde med ordningen i pensionen.
Och icke i pensionen blott, utan i hela Génève, på gatorna och torgen, i hotell, i kaserner, i nästan hvarje familj var det en oro, ett springande och ett frågande af nyfikna menniskor, utbyte af uppfångade nyheter, jemmer och klagan bland qvinnorna, förfärliga, hårresande berättelser och i allas sinnen en ängslig väntan.
Det var en klar och kall vinterdag.
Snön låg tät och fast på gatorna, och då pensionärerna på morgonen gjorde sin vanliga promenad nedåt kajen, sågo de långt i fjerran, tvärs öfver Génèvesjön, bugten vid Creux du vent och toppen af Mont Blanc, som glänste hvit och bländande mot den stålblå himmelen.
Bourbakis här, återstoden af Gambettas friskaror, som blifvit afskuren på sitt återtåg till Lyon, hade af de tyska trupperna tvingats in på schweiziskt område.
Sedan dess nuvarande befälhafvare med den schweiziska generalen
Herzog ingått ett fördrag om, att armén skulle låta afväpna sig och qvarstanna på det neutrala området, tills fred blifvit sluten, lemnades fritt tillträde åt de franska soldaterna, och dessa, utpinade af hunger och köld, strömmade nu in i städerna, för att taga invånarnes barmhertighet i anspråk.
Ryktet om dessa händelser, som redan var spridt i Génève, bekräftades i dag på morgonen af två beduiner, som kommo och förkunnade truppernas närmande.
Uppskakande berättelser om allt, hvad de stackars soldaterna, förstörda af umbäranden och jagade af tyskarnes öfverlägsna krigsrörelser, måst lida, då de i tjugu graders köld tågade genom gränsbergen, cirkulerade i staden, gingo ifrån mun till mun med en allt blodigare och hemskare färgläggning, och uppväckte ett lifligt intresse, alldeles oberoende af politiska antipatier och sympatier, för den olyckliga franska armén.
Hela dagen var man sysselsatt med att ordna för deras ankomst; nästan i hvarje lius inskränkte man sig för att bereda rum åt åtminstone ett par soldater, och kunde man ingenting annat göra, så satt man och repade charpi åt de sårade.
Bland pensionärerna var intresset icke minst lifligt.
I hundratio små hjernor rörde det sig och vimlade af franska soldater, snöiga isberg, mörka, blodiga slagfält, stympade lemmar, bleka, utmerglade ansigten.
Morgonlektionen egde rum som vanligt, men den gick mycket skralt, till och med lärarinnorna voro förströdda.
Allt emellanåt hoppade man till vid ljudet af något buller på gatan och störtade fram till fönstret med utropet les français!
Och fastän det annars var strängt straff på att lemna sin plats under lektionen, fick detta tilltag i dag passera oanmärkt.
Icke mindre än fem platser hade man här ordnat för flyktingarne.
En på nedre botten, bredvid musikrummet, två i andra och två i tredje våningen.
Flickorna undrade gränslöst, hvem de skulle få hit, och flere af dem hade en behaglig, obestämd försmak af romantik.
Fram på eftermiddagen började trupperna komma.
Det var en bedröflig defilering.
Nästan alla soldaterna voro sjuka af brist på föda; matta och utmerglade stapplade de fram på gatorna.
Trupp på trupp vandrade in; alla de offentliga byggningarna, kasernen, fängelset, kyrkan öppnades för dem, och de som ej ännu hunnit få någon plats, sjönko ned på gatan, på trapporna, hvar de kommo öfver.
På la place du marché föllo soldaterna ned i snön, hoptals, som döda flugor.
Åsynen af den första franska truppen var en signal till loftimma i pensionen.
Flickorna och lärarinnorna klädde på sig och gingo ned till torget, der de stälde sig i skilda grupper för att bese skådespelet.
Allt som det mörknade, blef det någonting drömlikt och förvirradt i de ändlösa skarorna, som strömmade in, i den böljande, oroliga, nyfikna menniskomassan, i ropen och befallningarna från de ordnande.
Det hade blifvit ännu kallare mot qvällen, och då stjernorna frambröto, gnistrade de klara och brinnande på den mörka himmelen.
Skenet från gaslyktorna lyste rödaktigt och trolskt mot snön, och alla dessa gestalter, som rörde sig omkring hvarandra, knuffades, trängdes, sjönko ned i snön, buros bort, – alla dessa bleka, lidande, nyfikna, ifriga ansigten, dessa högljudda röster, detta sorl, som ibland afbröts af en dof, högtidlig tystnad – allt detta blandade ihop sig till en underlig, fantastisk dröm för den, som stod tyst och åsåg det hela.
Vid torget låg ett hus, som förr i verlden varit värdshus och som ännu till minne häraf kallades »Les trois couronnes».
På dess trappa hade två af pensionärerna och en lärarinna tagit plats.
De begge flickorna stodo mycket tysta och höllo hvarandra under armen; endast då och då gjorde de ett utrop af häpnad och deltagande.
Det ovanliga skådespelet grep dem; lifvet, det stora, underliga lifvet, berörde deras fantasi.
De voro bleka och sorgsna, tårarne stego dem i ögonen, då de sågo de stackars soldaterna, men på samma gång kände de en behaglig skälfning kring hjertat, en rysning i lemmarne, som de brukade göra, när elden var lös och man sprang på gatorna och lågorna fladdrade mot himmelen.
Den ena af flickorna i synnerhet var i ett exalteradt sinnestillstånd.
Hon drog oupphörligt djupa suckar, och hela hennes lilla kropp skakade nervöst.
Allt emellanåt kramade hon kamratens arm och hennes stora mörkblå ögon irrade oroligt omkring, brinnande af ifver och deltagande.
Hon var en lång, smärt fjortonåring med ett tjusande vackert ansigte.
Ögon, som logo likt en vårdag och som nu, då hon var allvarlig och de fina ögonbrynen sammandrogos och den lilla munnen sköt ut, hade det mest intagande uttryck af bekymradt deltagande.
Louise var också skolans skönhet, och mademoiselle Latour, religionslärarinnan, höll ofta tal för henne om skönhetens ringa värde, och att det icke är vackra, utan goda och dygdiga flickor, som blifva älskade; något som dock Louise var nog skeptisk att icke sätta rigtig tro till.
Hon hade så många gånger sett motsatsen, då man smekte och berömde henne, och ingen menniska brydde sig om hennes fula och snälla kamrater.
Lilla Catherine, flickan som stod bredvid henne på trappan, var hennes synnerligt goda vän.
De berättade allting för hvarandra, och de hade lofvat, att så snart någon af dem blefve kär, skulle hon genast anförtro sig åt vännen.
Men ännu hade denna intressanta tilldragelse icke egt rum.
»O, ser du, Louise», hviskade Catherine plötsligt efter en stunds tystnad, »ser du den der soldaten?...
Nej, icke der ... se då hur jag pekar ... ditåt ... ja, ja, der, der ... ser du ... hvad han är vacker!... O, den stackars, stackars ... han kan ju inte gå ... ser du hur han släpar sig ... hvarför hjelper man honom inte?... O, jag måste ...
Och hon ville göra sig lös och skynda ned för trappan in i folkhopen, men återhölls af en fast och hård hand på sin axel.
»Var god och stå stilla, Catherine», sade lärarinnan och gaf henne en liten skakning.
Catherine lydde, men hon slet sig otåligt ifrån den stora handen, vände på hufvudet och slungade en föraktfull blick på mademoiselle.
Mademoiselle Justine var en stor, fet flicka med hög ansigtsfärg, små krusiga lockar och förkylda händer.
Catherine kunde inte tåla henne; hon påstod, att hela mademoiselle Justine var en humbug.
Mademoiselle var förlofvad, och hon brukade ibland taga fram sin fästmans porträtt och visa flickorna det och tala om en stor egendom och en stor grufva, som han egde någonstädes, och om, att hans föräldrar hade så mycket emot giftermålet, emedan hon var fattig, men att nästa höst – alltid nästa höst – skulle det bli af.
Men nästa höst kom aldrig, och den stygga Catherine gapskrattade och anförtrodde kamraterna, att hon trodde, att både fästmannen och egendomen och grufvan vore myter och ingenting annat.
Mademoiselle Justine hade ju stora, röda händer och var tjugufyra år fyld.
Någonting så urgammalt kunde väl ingen herre bry sig om heller.
Emellertid var det Justine som hade magten, och lilla Catherine som måste lyda.
Hon måste således stå qvar på trappan, fastän hon så gerna velat springa ned och hjelpa soldaten, som nu stapplade förbi.
Det var en helt ung man, nästan en yngling.
Hans ansigte var fint och vackert, oaktadt den vanställande ihåligheten i kinderna; de stora, mörka ögonen voro till hälften slutna, ibland lyfte han dem långsamt och såg sig omkring med en slö blick.
Kinder och haka voro alldeles skägglösa, endast på öfverläppen syntes en fin skuggning; hans figur var medelstor, men lemmarne fina och späda som på en qvinna.
Då blicken först träffade honom, genomfors man helt plötsligt af en salongs- eller budoarstämning.
Man såg honom på en bal, parfymerad, intagande, med glacéhandskar på de aristokratiska händerna, böjd öfver en fåtölj och småleende mot ett vackert qvinnoansigte.
Sedan såg man en mor, en syster, en älskarinna, som gräto vid det smärtsamma afskedet.
Och så det hemska slagfältet, mörkret, kölden, ångesten, de gapande såren, jemmerskrien – Chérubin, qvidande på den blodiga snön.
Det var icke en krigare man här såg, det var ett barn, en martyr, ett gagnlöst offer, som krossades i det stora hela, och som lika gerna kunde varit borta och i ro fått drömma der hemma sin tanklösa, sorgfria dröm.
Han förmådde knappast släpa sig fram; en af kamraterna tog honom ibland stödjande under armen.
Det fina hufvudet med det mörka, lockiga håret hade sjunkit ned mot bröstet, och kläderna hängde i blodiga trasor omkring honom.
Catherines hjerta skalf af deltagande och intresse.
Då han gick förbi, utsträckte hon omedvetet sina armar och hennes blickar följde honom, ända tills han försvann i trängseln.
Då drog hon en djup suck och såg sig förvirrad omkring.
»Hvad han var vacker», mumlade hon ännu en gång.
»Såg du hans ögon, Louise?
Jag kände igen dem, jag har sett sådana ögon förr ... kanske i drömmen ...
Säg, Louise ... tror du icke ... är det icke som om?...»
Och hennes röst sänktes till en mystisk hviskning, och hon betraktade Louise med en högtidlig och frågande blick.
Äfven Louise såg högtidlig ut och nickade betydelsefullt.
Hon tyckte också, att det var någonting så »underligt»; hon kunde icke begripa hvarför, men hon kände sig plötsligen så beklämd.
Catherine gaf henne en flammande blick.
»Det är jag som känner mig beklämd, inte du», mumlade hon svartsjukt.
En hel här af tankar och planer jagade genom hennes hufvud.
Hur skulle hon få reda på den mörkögde soldaten?
Hur skulle hon kunna komma ur pensionen?
Hvarför var
Louise så mycket vackrare än hon, och hvarför skulle hon också känna sig »underlig»?
Hon var som indragen i en hvirflande ström; hennes lilla romantiska hjerna brände och pulserade, och då hon en stund derefter i mademoiselle Justines och Louises sällskap återkom till pensionen, var hon i en så frånvarande sinnesstämning, att hon hvarken hörde eller såg, hvad som tilldrog sig omkring henne.
Denna sinnesstämning ökades ännu mera af den brådska och oreda, som herskade här hemma.
I matsalen var ett stort bord dukadt, och här sutto de hungriga soldaterne och slukade maten, som man satte framför dem.
Flickorna sprungo af och an med tallrikar och skålar; madame och lärarinnorna gingo omkring och sågo efter, att sofrummen voro ordnade, togo fram linne, charpi, etc.
Fyra sjuka soldater voro redan anlända, två af dem lågo i andra våningen, en i tredje och en i rummet bredvid musiksalen.
Bland flickorna var det ett oupphörligt pratande och qväfdt skrattande, medan de sprungo der af och an.
Man hade mycket roligt åt en af soldaterna, en turk, som låg i andra våningen, och som man oupphörligt hörde jemra sig och ropa på mat.
Det var en liten, fetlagd figur med små svarta ögon, som trillade omkring i hufvudet som nötter, och stora ringar i öronen.
Den stackars mannen hade kommit dit i ett mycket bedröfligt tillstånd; hans stolta turban, hans rock och benkläder voro alldeles sönderrifna och blodiga, och han sjelf såg ut som ett ostoppadt korfskinn, så slapp hängde hans hud.
Han jemrade sig oupphörligt och ropade oafbrutet »moi faim, moi faim», utan att låta tillfredsställa sig af de tallrikar mjölk och bröd, man satte framför honom, och hvilkas innehåll han slukade med rasande ifver.
Han var icke nöjd härmed, han sökte göra begripligt, att han ville ha någon bastantare föda, och då man icke vågade ge honom det af fruktan, att han af ovana ännu ej tålde maten, började han att skrika och slå åt alla, som närmade sig honom.
Då fick han plötsligen se den vackra Louise, som kommit in i rummet och småleende betraktade honom.
Det glindrade till i hans små svarta ögon, han sträckte sig framåt och spände ut näsborrarne som en hund, då han spårar ett villebråd.
»Moi embrasser toi!» ropade han ifrigt och räckte ut armen för att gripa tag i den unga flickan.
Men Louise blef mycket förskräckt, drog sig hastigt baklänges och sprang skrattande och rodnande ut ur rummet, hvarefter äfventyret under mycket jubel berättades för kamraterna.
Tobi, så hette den lille turken, lät dock icke lugna sig; han ropade icke nu längre på mat, utan på kyssar och vackra flickor, och dermed höll han på, ända tills han somnade.
Emellertid hade ingen under den allmänna brådskan gifvit akt på Catherine.
Hon satt nere i vestibylen i ett hörn och drömde.
Hennes tankar flögo hit och dit, hennes fantasi spelade, yr och oförvägen: hon såg sig sjelf utförande det ena vågstycket efter det andra för att komma till den stackars soldaten och föra honom hit.
Hon tittade ut genom fönstret; der ute var det samma buller och springande som nyss.
Då fick hon höra dörren till musikrummet öppnas, och hon såg madame och en tjenare gå dit in och sedan in i sjukrummet bredvid.
Mekaniskt steg hon upp och smög sig efter dem, hon hörde dem tala och hon tyckte sig förnimma ett sakta qvidande som af en sjuk.
Dörren till sjukrummet hade de lemnat halföppen: hon lyddes en stund på rösterna der inne, sedan smög hon sig fram och tittade nyfiket in.
Hon blef alldeles hvit och derefter flammande röd.
Hon tryckte handen mot hjertat och lutade sig mot väggen för att ej falla.
Der inne på bädden och klart belyst af lampan, som stod bredvid honom, låg den vackra soldaten, föremålet för hennes drömmar.
Catherine hade aldrig känt någonting sådant, som hon nu kände.
Hon blef rigtigt högtidligt stämd; hon undrade halft oredigt, om icke någonting stort just nu tilldrog sig någonstädes, om icke verlden på något sätt skulle förändra sig, och om inte menniskorna skulle bli allvarligare och sorgsnare än de hittills varit.
Då klockan ringde, gick hon upp för att supera, åt som vanligt, fastän hon rigtigt måste tvinga ned maten, hörde på aftonbönen, sade godnatt åt madame och gick derefter in och lade sig.
Men då hon var säker på, att alla sofvo, då hon hört Justine snarka en qvart – Gud, så hon snarkade, den Justine, hon visste då icke, hvad kärlek var, det var säkert! – steg hon sakta upp, klädde på sig, öppnade dörren, som hon på aftonen smort, så att den ej skulle knarra, och smög sig utför trappan.
Hon kände sig icke så litet rädd, der hon trefvade sig fram i mörkret.
En gång tyckte hon, att det prasslade bredvid henne; hon for tillsammans, blodet stockade sig kring hennes hjerta och flög så ut igen i hela kroppen, stickande som synålar ända i fingerspetsarne.
Men det var ingenting, allt var tyst igen, hon hörde endast klockan, som knäpte nere i vestibylen.
Hon trefvade vidare utför trappan, in i musiksalen.
Här var det icke så mörkt, månskenet föll in genom ett af fönstren.
Men det var mycket värre, det såg så underligt ut i vråarne, det var alldeles som om någon rört sig der, och så tyckte hon sig plötsligt höra madames steg bakom sig.
Nu blef hon alldeles isad af fasa, benen kändes som förlamade, hon kunde icke lyfta dem.
Men det var inbillning den här gången också; hon skrattade nervöst åt sig sjelf och gick modigt fram till dörren.
Då hon öppnat den, fick hon se Suzanne, städerskan i hennes klass, som satt vid sängen och halfslumrade på en stol.
Den goda Suzanne for förskräckt upp och stirrade på Catherine, som om hon sett ett spöke.
Är elden lös?» ropade hon yrvaket.
»Tyst, tyst!» hviskade Catherine med dämpad röst, i det hon stängde dörren.
»Det är ingenting, ingenting.
– Suzanne», fortfor hon högtidligt och tog flickan i armen, »om du låter mig få vaka i ditt ställe och om du lofvar att tiga för madame, skall du få en ost af mig!»
Suzanne hade en särskild kärlek för ostar, och som hon dessutom icke alls hade någonting emot att gå och lägga sig, gick hon in på förslaget, ehuru hon ett par gånger för att lätta sitt samvete förklarade, att hon nog visste, att hon begick en stor dumhet.
Men Catherine bevisade henne motsatsen och som hon var betydligt öfverlägsen i vältalighet, blef det öfverenskommet, att Suzanne skulle lägga sig att sofva i en liten garderob bredvid, och att Catherine skulle vaka, tills dagen grydde, då hon måste väcka Suzanne och gå upp på sitt rum.
Snart hörde hon Suzannes djupa andetag.
»Ändtligen», mumlade hon och drog en suck af förnöjelse.
Hon lade sig på knä framför sängen och betraktade oafbrutet den sjukes anletsdrag.
Hans krafter tycktes vara uttömda.
Han sof lugnt och dödslikt.
Ögonen voro tungt slutna, och de långa, svarta ögonhåren, som släpade på kinderna, gjorde skuggorna derpå ännu djupare.
Det var någonting outsägligt mildt och intagande öfver hela detta hufvud med de mörka, silkeslena lockarne; läpparne voro fylliga och veka som ett barns.
Han var icke afklädd; han låg i sina blodiga, sönderrifna kläder på bädden med täcket kastadt öfver sig.
Hans rock och skjorta hade öppnats vid halsen; den var fin och bländande hvit som en qvinnas.
Catherine lade sin hand deremot; bredvid den mjella hyn såg hennes lilla skolflickshand röd och grof ut.
Hon drog hastigt undan den och gömde den bakom sin rygg.
»Hvad jag är ful bredvid honom!» tänkte hon, »han skulle aldrig kunna älska mig.
Men det gör ingenting – jag älskar honom!»
Och hennes ögon strålade exalteradt.
I nära två timmar hade hon suttit och betraktat honom och drömt sina barnsliga, svärmiska drömmar; då märkte hon, att han började blifva orolig, det skalf i hans ögonlock, den venstra armen, den sårade, ryckte nervöst, och allt emellanåt öppnades hans läppar af en svag hviskning.
Catherine lutade sitt öra mot hans mun.
»Eugène», hviskade han, »Eugène ...»
Plötsligen slog han helt och hållet upp ögonen.
»Låt mig gå till honom», mumlade han och rörde handen, som om han kämpat med någon, som ville hålla honom tillbaka.
»Det är så mörkt, så kallt ... så ensamt der borta ... o, hvarför fick jag icke stanna hos honom?
Låt mig få gå ... låt mig få gå ...»
»Tag bort dem!» skrek han vildt, »tag bort dem!
De falla öfver mig, de qväfva mig ... jag kommer inte fram ... o, alla dessa blodiga lik!...
Jag är rädd ... mörkret, kölden ... månskenet ... se hur hemskt det faller öfver drifvorna!...»
Hans fina lemmar skakade, dödsångesten tycktes fatta honom, ögonen slöto sig, och han låg liksom förlamad.
Så började han att sakta stryka med fingret på täcket.
»Så der flöt hans blod», hviskade han, »alldeles så der gled det fram på snön ... sakta ... sakta ... det var så underligt ... det var alldeles varmt, men snön isade det ... jag kände, hur varmt det var, då jag lade mina läppar deremot ... O, hans blod ... hans blod!...