Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Hjärtans Kopp, ät och drick allt hvad han orkar stoppa i kräfvan.
Och Kopp känner husvärmen strömma genom sina stelnade lemmar.
Äter gör han och dricker, tills världen blir ett himmelrike och madamen en fager brud.
Dricker tills smederna bära honom öfver gärden och vräka honom i fållbänken.
Vid gryningens hvassa sting vaknar han.
Hufvudet är tungt af öl, men större är hjärtekvalet — aldrig härdar han ut det, som i dag förestår,
Rundtom snarka smederna, bundna af ruset som af kedjor.
Gesällen famlar upp, får på sig kläderna, öppnar dragkistan och packar renseln full.
Han binder den fast på ryggen, hänger stöflarna sammanbundna öfver sin käpp och går tyst ut.
Med möda skjutes portens bom åt sidan, därpå raglar han barfota, med dunkande hjärna, de sofvande gatorna fram och når lyckligt utom bommen.
Där faller han ned på dikeskanten och gråter.
Ack, Gott, hur skall väl en arm, afviken gesäll kunna vandra i frid på sitt ämbete?
Det är en senvårsdag med varmblå luft, då fångkärran, knarrande af osmordliet, kommer makligt rullande fram mot staden.
Högt öfver gärdet drillar lärkan bristfärdigt starkt.
I sätet breder sig gevaldigern, tung och stor, iklädd vid kappa och tjockt läderbälte med många pistoler.
Ståtlig och rak sitter han och bligar myndigt ringaktande ned på saten vid sin sida, hur denne oroligt rycker och vrider på sin magra kropp, slår ut armarna och glammar som en tosing i kapp med himlens fåglar.
Lösdrifvande gesällen Svante Nikodemus Kopps ansikte liknar ett gammalt kopparkärl med många rispor i, och rocksäcken putar ut, som gömde den en sexskillingslimpa.
Ju närmare man kommer staden, ju oftare drar gesällen den väldiga pluntan ur fickan och blir för hvarje gång lustigare till mods.
Gevaldigern ömkar honom, som han ömkar ett oskadligt kryp.
Den tokstollen har alltid låtit kujonera sig som en hatekyckling, hans historia är till en del bekant.
Äldre folk i orten berätta om det halta trollet i kopparslagargården — död nu, salig människan, som en katt, och stoppad i jorden — hur hon på sin tid nödgade ämbetet att uppteckna »afvikne och genstörtige» Kopp i lådans svarta bok.
Så blef då denne »nachgeskrewen» rundt om i rikets städer, där vällofliga kopparslagargillen funnos upprättade.
Detta betydde så mycket som: ämbetet förständigar hvarjom och enom att undanhålla gesällen arbete och pänningar ...
Jojo, illa har det väl också gått mannen, hvarken kyrk- eller skattskrifven är han, men styf håller den fan sig ... bara se ... och hör på den uråldriga gesälltrallen — skråhögfärden sitter fast som beck.
Gesällens arm beskrifver just nu i luften en sirlig båge, han ser rakt ut i den glitterljusa morgonen, kastar stolt leende håret tillbaka och talar i nobel ton som till en åhörarekrets:
— Adel — hög — och gunstige mina härrar, hören en fattig, fri gesäll, som löpit hafver landet upp och neder, ätter och fram, skorna väl flickade, spettet i hand, om vintern illa farit, af örtgesäll uppklappad ...
Här sänker han rösten och hviskar hemlighetsfullt, darrande af känsla:
— »Kopparsmed, nyss anländ till orten?» »Ja, ett stycke däraf, örtgesäll, måtte mig handtvärksordning bevisas, som Gud Eder det förskylle.» »Hvad låter då Eder mästare hälsa?»
Nu ropar gesällen åter högt:
— Ack, du Kopp är en nachgeskrewen — står något ofvanpå härbergets bord tecknadt, blifver det icke med ett stop öl utstruket ...
Högvälborne härrar, världen är rätt skön, med pluntan full och stekt gris nära munnen lärer man nog nöjd vara ...
Plötsligt tystnar han och stirrar stelt åt sidan.
Därnere löper ån, kantad af alar, och emellan slingrar stigen smal och halft förgäten.
Men pilarna tätna till en dunge ...
Gesällen har vändt sig mot gevaldigern, nu ser han bort igen och så åter på sin vaktare.
Han famlar med händerna i luften och rör munnen till ohörbara ord.
— Hvad är det med dig, gamla stolle? — rullar gevaldigerns kraftiga bas — jag tror du glanar efter kärleksstigen.
Gesällens ögon glimma hotfullt — hur usel han må vara, bör han dock icke förmenas sin vällofliga titel.
Med ens rycker han till och vänder sig om.
Därborta bakom östra fälten höres i den stilla morgonen ett jämnt, torrt, klanglöst: kuku.
Då lyfter gesällen pluntan i vädret, sträcker den bortåt och ropar lusteligt:
— Gutår, du östan, tröstan gök — skål — mossjö äst en stor fågel!
Men gevaldigern ryter:
»Håll mun, din narr», just som kärran skramlar in genom stadens tull.
Myndigheterna skaffade den hemlöse fast kondition på hans gamla värkstad hos främmande folk.
Skicklig och rapp var gesäll Kopp men svår att hålla vid ässjan, frimåndag blef af både tisdag och onsdag.
Dock finge man ej vara alltför noga i dessa svåra tider, då förbudet emot bönhaseriet upphäfts, ärliga handtvärkerier till evinnerlig skada.
Så fick man då se gesällen, bärande metspö på axeln, allt trägnare ställa stegen utom staden och ned till ån.
I dungen kastade han ut metspöt mellan strandens pilar, men detta väl bestäldt, lät han fiskdonet hvila orörligt, satte i stället flaskan till munnen och uppstämde en gammal visa om »de rosor och de bla-a-der».
Ungdomen, där den strök förbi uppe på vägen, skrattade åt tosingen, men visan hade de hört sina mödrar gnola, den gick så underligt långsamt och dallrande, få toner hade den också.
Vek nu en och annan af från stora landsvägen och satte sig att se på det märkeliga fiskafänget, kunde gesällen börja berätta om hvad han uträttat i världen.
Småsaker var det icke, och lustigt talade han, folk talade väl så förr i världen.
— I högaktade härrar, jungfrur och mamseller — flöt det konstfulla talet — i mången vetenskaps eftersökande hafver jag mig skickat samt i en ädel metier, ärebetygelser hafver jag aflagt i alla de mål, jag åstadkommit kunnat ...
Så anlände jag då till det landet Bender, där tolfte Carolus stupade och tsar Peter miste sina härskaror, likaledes bereste jag Smyrna i Akkepelagen, där mamsellerna spatsera nakna som Eva i paradiset och på alarna hänga de sötaste russin ...
Men bäst nu gesällen var i farten, hände att han tvärt bröt af, betraktade åhöraren med en underlig blick och hviskade hemlighetsfullt:
— Akten er för trollskott från skogen — så det susar ein, zwei, drei — och den det träffar — godnatt, godnatt.
Härvid försjönk gesäll Kopp alltid i ett djupt drömmeri.
Han stirrade ut öfver åns blanka vatten ...
En försommarkväll i solnedgången satt han där ensam med sitt spö och sin plunta.
Ut genom tullbommen kommo par om par och veko oförmodadt af ned på den igenvuxna åstigen.
De gingo vaggande, skrattande som åt en lustig tanke, och fläktade ifrigt, tafatt tokroligt, med björkkvistar.
Gamla plagg buro de också, hämtade ur mors dragkista — en snäf kjol, en aflång sjal eller en fransparasoll med tunnt, tunnt skaft.
Plötsligt började de, uppsluppna af skämtet, på ett gäckande vis, härmande gammalt folks darrningar på rösten, att sjunga:
De rosor och de bla-a-der
Som gör mitt hjärta gla-a-der.
Gesällen, där han satt inkrupen i tätaste delen af dungen, släppte flaskan och stämde uti med sin spruckna gamla stämma.
Men i dag hade ungdomen icke tid med honom, alltsammans var så lustigt — att vandra så här, liksom vore det i mors och fars tid.
Gesällens hufvud sjönk utmattadt ned mot en stubbe.
Här blef han liggande och stirrade uppåt.
Han såg tuppen på stadskyrkans torn sväfva fritt i det gyllenröda ljuset från solen bakom.
Annat såg han icke, blott alarnas toppar under den vida himmelen.
Allt mer aflägsnade sig sången, dök åter fram vid en krökning af ån, dog så bort ...
Jorden var ljuflig, det ville han ligga här och känna, inte stiga upp.
I den plötsliga stillheten uppfångade hans öra ett välbekant ljud.
Men rörde sig gjorde han icke nu, låg bara och lät det komma och stirrade in i det röda, var det icke just därifrån det kom?
Visst jo — i solen sitter han — gusigne dig, du lilla, rakt i solen!
Gesällen log, himmelskt lycklig.
— Flyg, du lilla — välsignadt, hur lätt det känns — hör, allra käraste Sophie, nu är hon väl nöjder?
Han sitter i solen, västan gök, bästan gök — allra — kära ...
Det var på morgonen, när mjölkpigorna gingo till staden längs den smala åstigen, som gesäll Svante Nikodemus Kopp befanns, svartblå i ansiktet som en lödkolf, ligga med hufvudet på en pilrot i dungen.
Hans brustna öga stirrade rakt uppåt mot kyrktornets tupp.
Tvänne hus.
Rundtom himmelen hvilar en svart, mullrande bank.
Solen söker väl tränga genom hvalfvets silfverbleka skyar, men vid hvarje ansats skjuter synranden som ett vaksamt rofdjur ut söndertrasade mullgrå molnflak, lika gamklor eller vargtassar.
De rifva häftigt till sig det kalla hvita fästet och borra sina sylskarpa spetsar af stridrägn ända ned i marken.
Där nere ligga alla färger slagna till döds.
Blåfruset klänger det en gång hvita huset upp mot bärget, svart af tallar.
Utför de våta grå hällarna sipprar och sipprar vattnet.
Husets små triangelformiga gafvelfönster blicka slött
Men drager en vindpust skälfvande genom de tomma rummen och sätter tapettrasorna i hvisslande, prasslande rörelse, då knarrar den åldriga stommen missbelåtet.
Ett ilsket sken lyser till hårdt ur gafvelögonen.
Och den långsmala svarta fönstermunnen på väggen snörper på sig, som ville den hväsa fram klagovisor öfver all denna giktbrutenhet och öfvergifvenhet.
Husets breda framsida har en trång farstukvist och en i härrskapsstil hållen stentrappa.
Från denna vidga sig i halfmåneform två låga murar, i sirlig båglinie slutande sig till hvar sin husknut.
Utefter murkanten växa syrenbuskar, så att det hela blir till två täta bersåer, hvilka fullständigt skyla den enda våningens långa fönsterrad.
Rakt fram från farstubron, med den cirkelrunda gården som utgångspunkt, löper ned öfver den sakta sluttande ängden en snörrät allé af fordom tuktade lindar.
Den, som sitter uppe på en af de smala bänkbräderna, där ryggstödet skär skarpt in mellan axelbladen, kan genom gångens mystiska dunkel åtminstone skåda ned öfver en bif af däldens sädesfält.
Och öfver ån, lik en silfvertråd.
Och öfver en liten del af skogshöjden på andra sidan.
Men nedanför fönstren, där en halft multnad gungbrädesbock ännu ligger kullstjälpt, spärras utsikten af den evigt vajande häcken.
Bakom huset upp mot bärgfotens kala vägg står en lång stenfot, öfvervuxen med maskrosor och tjärblomster.
Det är hvad som finnes kvar af stallet, ladugården och gårdsfolkets boningar.
Och här utgöres synkretsen af den fuktiga, mörka hällen, så nära, att den kan nås med handen.
Hu, hvilken bitande västanil!
Det blänker argt till i det gröna gafvelögat, som skelar upp mellan träden mot den nya rymliga villan med sina koketta utbyggnader och torn och sin ofantliga glasveranda.
Där inne surra unga människor likt flugor i en glaskupa.
Lyser det icke rent af oanständigt varmt af purpur, azur, lila och rosa mot det kalla rusket här ute!
Riktiga ljusknippen kastas långt bort öfver byn som från en fyrbåk.
På villans läsida stå breda solslukare till fönster vidöppna, och rägndropparna pärla fritt på persiennernas tunna, glappande skifvor.
Då knakar det af retlighet i det gamla husets fogningar.
En suck darrar genom de låga rummen, doftande af inbiten lavendel.
Och plötsligt trängas skuggor vid alla små tillbommade rutor, glimmande eller gapande som natten i den oroliga julidagern.
Ett spöktåg af gestalter ... de röra sig, upplösas och gripa in uti hvarandra likt ovädershimmelens svarta skepnader.
Och genom den långsmala fönsteröppningen slår ut fuktig imma ...
I dag för femtio år sedan ...!
Så lindarna blommade och hvad himlen var blå, blå, blå.
Ruften stod öfvermättad af kryddade dofter från ängens rödklöfver och ärtblommor, från härrgårdens jasminer och från skogens pyrola, linæa och smultron i knopp.
Smörgul lyste rågen, och så godt som mellan hvartannat af de glesa, stripiga axen nickade leende blåklint och yfvig gulborst.
Men där borta höjde lärkan sina vingar, kretsade som drucken af fröjd, högre och högre, tills hon med ens stod stilla och jublade nästan bristande.
Likt kristalldroppar föll det ned öfver sankmark och gärden, slippriga af lera, och till svar blinkade vattnet solvarmt flere tum öfver det odikade fältet.
En stor stillhet härskade.
Någon gång dallrade den ljusmättade luften till af en byrackas hesa gläfsande eller af en väfstols dofva dunkande innanför ett tillsmetadt fönster eller af en plöjares säfliga rop.
Men ingen maskin, ingen såg, ingen ångpipa hade ännu stört dalens frid.
Intet timrande af hus förspordes.
Vid skogsbrynet lutade smutsgrå torparkojor som till fall, och en och annan jordhytta med tak af torf stack upp.
Nere i den skönt kuperade dälden lågo strödda bondgårdar, något större än torparstugorna och försedda med trånga utbyggen.
Skyllerkurar liknade dessa, blåmålade invändigt, där ett ytterligt smalt bräde inbjöd till tvifvelaktig hvila.
De små, små rutorna, skiftande som fotogen på vatten, lågo ett par tum från jorden, och envist klamrade sig fähusen intill stuguväggen.
På böndernas vidsträckta ägor växte en tunn, mager skörd af hafre, gräs och här och där råg.
Men ögat gladdes allestädes af smörblomster, stjärnblommor, hundkäx, blåklockor och käringtänder.
Belåtet grymtande luffade grisen in och ut genom kökets låga dörr.
Där inne var stinkande kvaft och luktade af dålig sprit.
Öfverallt hade hönsen satt märken.
De flögo upp på sofflock och brödspett, och deras närgångna flaxande skrämde husets ättling i furuvaggan till gallskrik, så att brödsudden fuktad af sprit, hotade att kväfva honom.
Borta i fållbänken låg bondfar midt på Guds blanka dag och mumlade med näfvarna om flaskkruset.
Där ungmor gick omkring i tunga manssysslor, var hon rätt belåten att hafva honom ur vägen.
Han gjorde dock icke för ett grand nytta.
Hvit var hon af det eviga nattvaket, ty far höll huset vid lif dygnet om.
Hennes drag voro åldriga, och hon gick plattbröstad och böjd som en sjuttioåring.
Men alltsammans var ju, som det skulle vara.
Så långt bort i världen, hon kände till, gingo året om alla själfägande män döddruckna af hemmagjord finkel.
Eller ock drogo de som vilda sällar fram på vägarna, körde foror och förstörde pänningarna på gästgifvaregården.
Undantagen kunde man ju knapt räkna med.
Drängen och kvinfolket fingo sköta landtbruket.
Mer än en gång kväfde ogräset rågsmulan eller den fick ruttna bort eller bärgades så sent, att man vintern därpå nödgades äta enbart hafrebröd.
Det enda, som passades på, var potatisen.
Och mor menade, att det andra det fick nu så vara, till och med att far räckte barnen brännvinskoppen i stället för mjölk.
Men att ryckas från bärgningen af linet till kläder eller från fårens klippning för att hacka och ansa den där dyrbara skatten, det var nästan besvärligt.
Och drängen sedan!
Satt den göken icke beständigt uppklifven på gärdesgården eller stod stödd mot fähusväggen och tuggade strån ...
Hans slöa, ljusa ögon stirrade ut i solskenet.
Kanske spökade skrofmål och brännvinspluntor i hans hjärna, slapp af otillräcklig näring.
Men där mor, tyngd af vattenok och skulämbar, traskade öfver gården, suckade hon:
Jestanes, föder en inte den odågan för ro skull.
På majorens trädesåker gick plogen makligt fram.
I evigt samma lättjefulla takt trampade de utsvultna oxarna på, sträckte långsamt en klöf före den andra, och sent omsider lade torparn till de öfriga fårorna en smal rand.
När spannet passerade den långa lindallén upp till härrgården, låtsade torparne och drängarne väsnas och hojta en smula.
Men så fort de kommit ur sikte för det farliga farstubroögat, sjönko de åter samman öfver plogskaftet och vaggade med slöa ansikten och halföppna läppar, svarta och svällda af valkad snus.
Vadmalet hängde i trasor, stela af orenlighet, på kroppar, magra som krakar, och träskorna klampade tunga af grus och dynga.
Vid renen gick rättaren, ropande sitt reglementerade:
Hej —! rask’ på.
Och hans spö dammade flitigt af den försumliges ärm.
Här uppe på härrgården rådde samma egendomligt tunga tystnad.
Planen stod krattad med breda, liksom hyflade gångar, en till visthusboden och en rätt ned till allén.
Alla husets fönster voro stängda och solen gassade på nerfällda gardiner med dimmiga konturer af Pan och hans flöjt, lika lång som guden själf.
Borta vid uthusen lekte barnen stillsamt.
Men nu hördes det knastrande ljudet af en doppskospade skrapande mot sanden.
Genast upphörde de — smeto kvickt uppför skulltrappan och bakom knuten.
Icke för att de gjort något särskildt ondt den dagen, och icke var det sagdt att ondt skulle vederfaras dem, därför att far nalkades.
Det var bara ändå så där — — en allmän känsla af att aldrig vara säker och att det alltid var bäst att hålla sig ur vägen.
Samma förhållande om morgonen, då de kammade, tvättade och väl snutna stodo utanför dörren till fars rum för att hälsa god morgon och afsynas.
Det var ett blinkande och ett hviskande, och ingen ville lägga handen på låset.
Icke fingo de handklapp då heller — icke alltid — ånej — det var bara den dumma rädslan.
Majoren förstod alltsammans, där han skred fram, torr och mager, stödd på sin stora, bruna rörkäpp med dess hvassa udd.
Det roade honom — sådant var riktigt och hälsosamt — och han log.
Majorens leende var så besynnerligt.
Man tyckte, att han i stället grät, näsvingarna flögo, ögonbrynen skötos i vinkel, de små bruna ögonen lyste på ett sätt, som mycket väl kunde tyda på förtviflan, och öfver de tjocka militärmustascherna stodo kindkotorna ut starkt, munnen såg man aldrig.
Denna egendomlighet kände majoren till och ibland roade det honom att skrämma folket genom att gå och köra ut dessa kotor, medan han invärtes skrockade af skratt.
Ut på trappan kommo nu mamsellerna Antoinette och Leontine, majorens döttrar i första giftet.
De buro flata bleckbunkar och voro klädda i hemmasydda halfhandskar och stora stärkta kråkor, som skymde allt utom vägen rätt fram.
Synbarligen var det flickornas afsikt att vika af åt gungbrädet till, men vid åsynen af majoren rodnade de och styrde kosan mot ärtlandet.
Båda voro långa och kantiga som fadern och med utseenden, som man efteråt aldrig ihågkom.
Deras ålder kunde man icke afgöra, och de liknade hvarandra som bär.
Genom att icke en dag hafva varit åtskilda, hade de småningom börjat liksom öfvergå uti hvarandra, så att icke blott drag, rörelser och gester utan äfven tankar voro nästan enahanda.
Deras långa ryggar i grårutigt bomullstyg böjde sig nu i precis samma vinkel öfver ärtpungarna.
— Så otäckt med värmen, Leontine.
— Ja, hettan är faslig.
— Den som bodde i sta’n, alltid käns det svalare där.
— Det tror jag det — den som bodde i stad.
Nu vände Antoinette sin kråka och såg ur dess djup genomträngande in i Leontines gömda ansikte.
— Såg Leontine minen i morse — vid kaffet?
Leontine blickade uppåt som för att taga himmelen till vittne på, att nog hade hon sett.
Och hon nickade, så att kråkskörten lustigt vippade.
När flickorna talade i dessa förtäckta ordalag, gälde det blott en — majorskan, deras styfmor sedan mer än femton år tillbaka.
Men de händelselösa åren hade varit som en dag, och flickornas känslor voro oberörda af tiden.
Styfdöttrarna hade alls icke något att beklaga sig öfver.
Majorskan var ju den beskedligaste och ofarligaste lilla människa i världen.
Det medgåfvo de också, mildt reserveradt, men sågo därvid på hvarandra med en blick af inbördes förståelse och suckade.
Om kvällen på den gemensamma kammaren, när de löst valkarna ur håret och med lösflätornas tränsar i munnen hviskade och tasslade om dagens små upplefvelser — då kunde de plötsligt sjunka ned på en stol.
Där blefvo de sittande och stirrade in i en stor, stor gåta: hur underligt detta underliga lif var, icke mycket att stå efter, ... o, nej ...
Men efter hand höjde sig detta lif, samlade sig i något, som gaf det hållning, förlänade det betydelse, innehåll, mening — deras tillvaros stora tragik!
— Leontine, vi äga bara hvarandra i världen, du och jag.
— Ja, sade Leontine dystert och hennes läppar darrade.
Antoinette tog nu fram ur ett skrin med pomada och oljiga hårlockar ett papper, som låg väl gömdt på botten och doftade litet fett.
Det var värser, hon diktat, under titeln:
Till min verkliga moder i grafven!!
— O Leontine, vore vi också där!
De omfamnade hvarandra hårdt och kände, att lifvet dock icke glidit förbi utan att tilldela dem en roll.
Och blefve den rollen dem fråntagen, skulle den stora tomheten gapa.
Men där inne bakom gardinerna med Pan och hans långa flöjt flög den lilla majorskan omkring från loft till källare.
I hennes hufvud flaxade tankarna som yra höns.
Allt hvilade på hennes axlar.
Flickorna kunde så litet — eller ville så litet — hvilket redde hon aldrig ut, och det kunde också göra detsamma.
Hemligen var hon en smula rädd för dem liksom för deras far, men sådant gick icke an att låtsas om.
Hon visste icke riktigt huru, men ibland var det som om väggarna trängt inpå, och som om taket sänkt sig ned — gingo de icke alla tre och togo bort luft från hvarandra?
Gud vet, att hon unnade flickorna det bästa i världen, framförallt att aldrig, aldrig behöfva lämna sitt goda, skyddande hem.
Det var bara på samma sätt som när tanken hur ut och in hon kände till husets föremål föll öfver henne likt maran.
Då blef hon så konstig och yr.
Att tänka sig hur hvart enda ett af förmaksstolarnas sirligt svängda ben ... och konsolbordets blå porslinsherdinna i styfkjolar — med stafven som evigt pekade ut på samma prick på väggens lampett ... och den fyrkantiga pallen framför soffan — — — hur allt detta stått där år efter år öfver precis samma golftilja ... åh, åh ...
Och att hon skall kunna se intryckt på ögats näthinna hvilken af salstapeternas pelikaner det är, som skymmes af rosetten på stamfars bild!
En dag hade hon i sin ångest nödgats räkna alla dessa pelikaner.
De voro 149 ...
Åh, måtte ingen människa ana allt detta, då spärrade man väl in henne.
Något fick en gång makt med henne så starkt, att det icke kunde kufvas.
Hon längtade att se — Stockholm.
Längtade så vildt, att saken värkligen drefs igenom och hon en dag befann sig, omgifven af askar och byttor, sittande i den stora berlinaren, på väg upp — till det underbara.
Resan skulle taga åtta dagar.
Men på tredje morgonen upphanns hon af ett ridande ilbud från hemmet.
Majoren hade fått sin stora, våldsamma höstpodager, och döttrarna stodo rådlösa.
Sedan blef det aldrig af.
Nåja, nu var längtan och alltsammans öfver.
Nu hade det samlats i en besynnerlig benägenhet för att — sofva.
Hvarje dag så fort solen gick ned började hennes ögonlock falla ihop, och ingenting kunde häjda hennes gäspningar.
Hon längtade efter sängkammaren som drinkaren efter ruset.
Väl där uppe klädde hon brådskande af sig, knöt nattmössan i en bred, prydlig rosett under hakan och kröp under täcket.
Ett stilla leende öfverfor hennes ansikte, och hon mumlade, redan halft i sömn:
— Härren vare tack, att den dagen gått, sängen är vår bästa vän.
Men ut öfver dalen ljöd nu plötsligt vällingsklockans första uppryckande di-hing, då-hång.
Nere på åkern stoppade plogen, och torparen klampade längs tegens renar upp mot sin koja.
Djupt fick han böja hufvudet för att träda in i det skumma kyffet.
Solen sken in genom bjälkarna och genom små gluggar, som om natten täcktes med bräder, men kojans luft var tät af inbiten rök och fukt och allehanda dunster.
Som han var, täckt af grus och smuts, slog mannen sig ned hälst på golfvet.
Mor tog träskedarna, som lågo i spiseln, torkade af dem på sin mullgrå kjol och gaf en åt hvar familjemedlem.
Därpå satte hon grytan, svart och skroflig, framför dem, och små och stora började äta, doppande sina skedar gemensamt i vattgröten, utspädd med spisöl.
Endast någon gång bestods svagdricka, och först till kvällen kom potatisen, doppad i saltvatten.
Tysta och allvarsamma spisade alla, så länge grytans innehåll varade, och intet leende hade någonsin kryddat den eländiga maten.
Efteråt släpade mannen skorna efter sig ut på backen ... låg där på rygg och stirrade in i det gyllene soltöcknet och kände sig konstig af vallmons ångor och hörde som i en dröm hur fritt och lätt hon drillade, hon lärkan.
Uppe i härrgårdssalen rådde kyligt skumrask och familjeporträtten bligade ned hemskt i svart och blodrödt.
Vid bordets ena långsida satt majoren i stoppad skinnstol och midt emot husfrun på en pinntaburett.
Sedan följde barnen efter ålder, de yngsta stående framför sina tenntallrikar med lungkorf och rofmos.
Rak måste man stå, icke på ett ben, och den, som tappade skeden i golfvet, fick gå fram och utstå tre handplagg.
Alla tego, då far icke tilltalade dem.