Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har nu tålmodigt väntat i nio månader, att korpvingarna växa ut från skulderbladen, som folk säger; men ännu förmärkes ej annat, än att fröken med hvar dag råkar i snaran fast hårdare och nu vill upphöja styggan till adelig vederlike.
Hon skall vara af judeblod, sägs det.
Låt henne få makten, så slippa vi snart präster och kyrka.
-- Dårskapen skall ock hafva sin tid.
Förtälj mig hvad kära syster tror om kammarpigan Hagar Ring.
Skulle fröken ha yppat för henne något, som riket rör?
-- Nej, det tör jag ej kännas vid, men låt mig eftersinna ...
Fröken har på sitt bord en tänkebok med permar af grönt saffian, där hon hvar dag skrifver sig till minnes någonting, som kommer henne märkeligt för.
I den boken kan hon hafva låtit något komma i skriften om rådets beslut, och efter hon är så ovårdsam om kläder och böcker, kan den boken ha blifvit på bordet liggande, när fröken vändt ryggen till.
Om nu kammarpigan Hagar, som ofta hela dagarna sysslar i frökens rum, fått den boken att se, har hon där kunnat läsa ...
-- Kära syster menar dock inte, att hon därmed gått till danska sändebudet?
-- Det törs jag heller inte säga -- återtog fru Beata något förlägen -- men där torde finnas andra mellanlöpare.
Kristi himmelsfärdsdag på kvällen har pigan Hagar talat ryska eller lapska med en misstänkt karl här neder i slottet.
Rikskanslern annoterade denna och andra uppgifter.
-- Har kära syster tilläfventyrs sett kammarpigan klädd till dalkulla? frågade han vidare.
-- Sista fastlagen, ja.
Alla hofjungfrurna voro en afton klädda till dalkullor.
-- Jag skall tala med fröken.
Fröken Kerstins samtal i detta ämne med rikskanslern är icke antecknadt.
Det är sannolikt, att hon med sin ömtåliga stolthet tillbakavisat hvarje misstanke mot någon af sin betjening.
När hon blef ensam, uppslog hon sin tänkebok med de gröna saffianspermarna och läste där för den 12 Maj: »I dag var jag tillstädes i rådet och sade där intet ord med.
Voro dock alla ense om krig mot Danmark.
Hädanefter skall intet krig begynna med min vilja och consentement, där intet äran på spelet står.
Det man menar är rikets välfärd kan med mycken ofärd en ände taga.
Jag skall vara så stark, att ingen tör mig antasta, och under min tid skall riket fägnas med en fortdurande lyckelig fred.»
Kristina blef tankfull, omläste sin anteckning engång till och sade därpå till Hagar, som förtecknade i rummet bredvid en packe nyss ankomna böcker:
-- Har du några vänner i Finland?
-- De torde vara få, svarade Hagar, pligtskyldigt inträdande.
-- Ett fattigt torparefolk har visat huldhet mot mig.
-- Bo de i Karelen?
-- Nej, i Nyland.
-- Det är lyckligt för dem.
Moskoviten har gått öfver
Nevan med 50,000 man, härjat Ingermanland och belägrar Viborg.
-- Hvilken olycka!
Ack, nådig fröken, rädda Finland, som alltid bevisat kronan så mycken trohet!
-- Jag skall tala med rådet därom.
Finnas Cartesii Meditationes bland de nykomna böckerna?
Till slottets stränga ordning hörde, att alla dörrar tillslötos efter en bortgående.
Men Kristina hade nyss förut ledsagat rikskanslern till förrummet under ett lifligt samtal och glömt dörren halföppen.
Jean Holm uppvaktade som vanligt i förrummet och spetsade öronen.
Innan dagen lupit till ända, gick ett allmänt tal bland slottsbetjeningen, att moskoviten intagit hela Finland och var på väg med en flotta till Stockholm.
På kvällen kom ryktet till Kristina, som hade behållit en vana från barnaåren att lyssna på kammarpigornas prat, när de tjenstgjorde vid på- eller afklädningen.
Hon bortskickade tärnorna och tillkallade
Hagar, där hon satt, till hälften afklädd, i sofkammaren.
-- Fiken förtäljer mig, att moskoviten intagit
Finland och rycker med 100,000 man mot Stockholm, yttrade hon med låtsadt lugn.
Hon hade hört skvallret och öfverdriften.
-- Är det du som berättat det?
-- Det är du.
Minns du, hvad jag engång sade dig?
Stjärnor äro drömmar, men konspirationer verkligheter.
Jag sade dig: blif mig trogen, och jag skall upphöja dig högre, än du någonsin vågat drömma.
Blif mig otrogen, och jag skall nedstörta dig så djupt, att den landsväg, där du krälat i smutsen, skall synas dig som ett konungarike mot din senare lott!
Rebellen i hennes innersta vaknade och uppreste sig i sin obändiga kraft, men fann intet ord.
Nattlampan kastade sitt bleka sken öfver alkoven med den jungfruliga bädden, de mörkgröna omhängena, det lilla fint arbetade nattduksbordet med dess ringklocka, bönboken, som låg där af gammal vana, men icke öppnats, den af vrede rodnande anklagarinnan och den svarslösa anklagade, hvars hvitnande kinder tycktes förråda medvetandet af ett upptäckt brott.
Vasablodet, väl bekant för sin stormflod i vredens ögonblick, svallade öfver.
-- Du usla kryp från ett finskt svedjeland, utfor Kristina, du, som är mindre än en groda och vill vara en örnunge, du vågar att trotsa mig, du!
Har jag inte dragit dig upp ur kärret till en plats, som de ädelbornaste jungfrur i Sverige afundas dig?
Var du inte den fattigaste, eländigaste kiselsten, som människor trampade på, och har jag inte slipat dig in i en infattning af guld?
Vet du inte, att jag åter kan kasta dig mera hjälplös, mera förtrampad, än du någonsin var, i mörker och glömska?
Och du vågar förråda mig, du, du, som har mig att tacka för allt och utan mig skulle vara intet!
Hvarför tiger du?
-- Jag blygs ...
-- Ja, blygs!
Därtill har du skäl.
Blygs öfver min enfald att tro på din tacksamhet!
Bekänn, och jag vill se, om jag törhända ännu kan för dig göra något, som du icke förtjent!
-- Jag blygs, att nådig fröken, som varit så god mot mig, så lätt kan döma mig ohörd för jag vet icke hvad.
Fröken har sagt till mig: de, som Gud adlat, få icke förnedra sig, och nu blygs jag, att fröken kallar mig ett kryp och en kiselsten.
Så ovärdig är jag ej, och så mycket har jag lärt af fröken själf, att jag aldrig skall blifva en annans klafbundna träl.
Mig skall ingen fjättra och ingen förtrampa.
Jag är så fri född som något kungabarn.
Slå mig, döda mig, men skymfa mig icke!
För hvad anklagas jag?
Det var någonting i dessa trotsiga ord, som på samma gång anslog den unga drottningen och ytterligt uppretade henne.
Hon uppreste sig och fattade med en hastig rörelse ringklockan, vägde den några sekunder i handen, utan att ringa, och lade den därpå ljudlöst tillbaka på nattduksbordet.
De två nyss så förtrogna jämnåriga stodo mera fientliga mot hvarandra nu, än de stodo i Björnsnäs skog, när den enas ridspö färgade en röd strimma på den andras hals.
-- Ser du denna klocka? fortfor Kristina, i det hennes toffelklädda högra tåspets hamrade som en fågelnäbb mot den mjuka yllemattan. -- Vet du väl, att en enda rörelse af min hand kan kasta dig ned i slottets djupaste fängelsehvalf?
-- Ja -- var det djärfva svaret -- jag har engång suttit i Norrköpings källarhvalf för att jag ej ville förråda frökens hemlighet.
-- Tag ringklockan, göm henne!
Jag kunde glömma min pligt att vara ädelmodigare än du.
Hagar tog klockan, som vid rörelsen gaf ett ljud, och Fiken Lång inträdde.
-- Du behöfs inte! lydde befallningen.
Fiken gick.
-- För hvad du anklagas? upprepade drottningen, hvars häftiga lynne växelvis lugnade sig och åter flammade upp. -- Är jag en fiskal, att jag skall gå till rätta med dig?
Har du intet samvete, som anklagar dig?
Måste jag säga dig, att du lupit ut i staden med rikets hemligheter, likasom du i morgse lopp ut med fabeln om moskoviten?
Är du inte en enfaldig taska, som ej har märkt en så grof snara?
Jag försvarade dig mot rikskanslern i det som viktigare var, men det föll mig in att pröfva din tystlåtenhet, och du lät fånga dig som en gås.
Det är för löjligt: läsa Tacitus och skvallra med pigor!
-- Jean Holm kan intyga, att när nådig fröken förtäljde om moskoviten, stod dörren till förrummet öppen efter rikskanslern, som gått nyss förut.
-- Jean Holm?
Undflykter!
Berätta mig hvad där står i min tänkebok för den 12 Maj!
-- Inte känner jag nådig frökens tänkebok, men där måste ju en så hög drottning ha på hvarje blad skrifvit ordet rättvisa.
Du blir insolent, du, som lupit till Peder
Vibe om natten med stulet gods från mina hemliga anteckningar!
Hvad bjöd han dig för denna kostliga nyheten?
Mindre än jag kunde han inte bjuda dig.
Hvad bjöd han, säg!
Lofvade han att förmäla dig med en af Kristian IV:s bastarder?
Han har ett dussin till disposition.
Eller var det inte nog?
Sålde du Sverige för högre pris?
Bekänn, att han bjöd dig Danmarks krona på vänster hand!
Huru kunde du vara så eländigt dum att svika min tjenst, där du har allt och får allt och förmår allt, för en sådan utlefvad gammal kung, som nästa år skänker dig bort åt någon af sina skallige amiraler?
Gå, du duger inte ens till landsförräderska; du duger endast till en förrädares piga!
-- Är det mig nu tillåtet att tala? frågade Hagar, medan drottningen ifyllde åt sig en vattenbägare ur karaffen så häftigt, att hälften af vattnet rann ut öfver nattduksbordet.
-- Tala!
Bekänn!
Var kort!
Ännu har du ringklockan.
-- Törs jag fråga dagen och timmen, när hemligheten blef förrådd för det danska sändebudet?
-- Den 12 Maj mellan klockan nio och tolf på natten.
Kristina erinrade sig, att Vibes vid gränsen afskrifna depesch var daterad den 12 Maj om aftonen, hvarför han då, och ej senare, måste fått kännedom om svenska rådets beslut.
Tidigare kunde han ej heller ha erfarit hemligheten.
Hennes goda minne kom henne till hjälp.
-- Den 12 Maj var en onsdag, sade hon, långsamt beräknande, likasom för att låta hvarje ord vittna för sig.
-- Nådig fröken hade varit i rådet på förmiddagen, spisade sent och red därefter ut att bese överståthållarens nya reglering af Drottninggatan.
Efter aftonvarden lät nådig fröken sig föreläggas kartorna öfver Delawarefloden och nybygget Nya Sverige, hvarefter jag befalldes att för frökens behof anteckna det viktigaste af de därifrån ingångna rapporterna.
Klockan elfva på aftonen hade jag nåden lämna mitt utdrag färdigt i frökens egen hand, hvarefter fröken ännu en stund talade med jungfru Ebba om detta ärendet.
Klockan var öfver half tolf, när fröken ringde och jag biträdde Fiken Lång vid afklädningen.
Befaller nådig fröken att inkalla Fiken?
Hon torde komma den kvällen ihåg, för att nådig fröken så sent lade sig.
-- Låt vara!
Och i den unga drottningens rörliga inre stredo motsatta känslor.
Hon erinrade sig nu ända till minsta detalj af denna afton den 12 Maj.
Hon kände sig så öfverbevisad, som någonsin en anklagare kan vara, att hans anklagelse är falsk.
Det kännes förödmjukande att taga tillbaka sådana ord, och Kristina var icke den, som tålde en förödmjukelse.
Men lika litet var hon den, som med uppsåt vidhöll en orättvisa.
Den anklagade måste få en upprättelse: hvilken?
Hennes nya vrede vände sig mot anklagelsens upphof.
-- Sådane äro de!
Vara kronans rådgifvare och inte mera tillförlitliga än Jean Holm, som skickar 100,000 moskoviter mot Stockholm! ...
Du där, lägg ringklockan tillbaka på hennes plats.
Det är inte dig hon skall kalla till förhör och rannsakning.
Hagar ställde ringklockan åter på nattduksbordet.
Inom hennes fast slutna läppar rörde sig något, som sökte ord.
Rollerna voro ombytta.
Nu var askungen en prinsessa, och drottningen måste bedja henne om ursäkt.
Hon bedrog sig.
Kristina stod där i sin hvita nattdräkt, med sitt upplösta hår och sina glänsande blå ögon, så kunglig som någonsin, räckande handen åt tjenarinnan att kyssa.
-- Stora portar -- sade hon -- vända sig ofta på små gångjärn.
Undra ej, om de stundom gnissla.
Du är oskyldigt anklagad, du har att begära en nåd af mig.
Rebellen kysste den framräckta handen: ett hjärteslag för, ett annat emot.
Detta något, som sökte ord, lydde nu: jag begär ingen nåd, jag begär rättvisa.
Men när orden fingo ljud, hade de fått en annan lydelse:
-- Jag begär nådig frökens orlof från tjensten.
-- Hvad? genmälde Kristina, åter uppbrusande.
-- Är du så högmodig, att du inte kan tåla ett oförskyldt ord?
Har du redan fått nog af att vara så afundsvärdt lycklig, som du själf sade förr och som väl andra torde säga ännu?
Har du fått nog af en plats vid min sida och en framtid af ära?
Måste jag upprepa, att du är en stackars enfaldig gås, som med all din lärdom inte har lärt dig den yppersta af all visdom, konsten att lefva?
Orlof från tjensten?
Gå från min tjenst till juden, din morfar, innan du ens fått ett namn bland kristna?
Gå från min tjenst till stjärnorna, som inte vårda sig om att en fattig planet förgås, långt mindre att ett sådant litet stoftgrand som du strös ut i den toma luften?
Hvad är du utan mig?
-- Får jag med skyldig hörsamhet tala fritt, eller måste jag ljuga med trälars tunga?
-- Åt skogen med dina trälar!
När har jag fordrat annat än sanning?
-- Nådigaste fröken, vredgas då intet, om en så stor kunglig ynnest och nåd, som mig vederfarits, tynger mig ned till platt intet.
Jag tänker det är ingen otack, det är hvarje friboren människas rätt att vilja vara något af sig själfvan, huru ringa det sedan vara må.
Jag begär orlof för att jag vill visa mig värdig min nådiga frökens eget kungliga föredöme af ett frimodigt hjärtelag och inte vänta på befallning, där jag kan något göra eller någon tjena.
Tör ock hända, att ovänner skola en annan resa tränga mig ut ur frökens nådiga välbehag, och det är bättre, att jag nu går rättfärdigad, lycklig af frökens gunst, än att jag, när ovänner få öfverhand, afskedas i ogunst.
Med nådiga frökens orlof vänder jag åter dit, dädan jag kommit till denna stora äran.
Kurck tager mig gunstigt emot.
-- Och du vill hellre vara Kurcks kammarpiga, än min hofjungfru?
-- Han har värdigats upptaga mig till sin fosterdotter.
Kristina skrattade -- ett kort föraktligt löje, som visade huru litet hon kände sig smickrad af jämförelsen med en undersåte.
-- Gå, sade hon, du har från i morgon bittida orlof.
Jag kan ej behålla dig mot din vilja.
Du skall törhända ångra dig, men märk, att det då skall vara för sent.
Den, som engång burits af Jupiters örn och stiger af vid en grindstolpe, må ej tänka sig åter få fatt i örnens vingar.
Hagar tog afsked med denna stela, ceremoniösa vördnadsbetygelse, som hon inlärt vid hofvet, och hade lagt handen på dörrvredet, när hon återkallades af en bland dessa hastiga lynnets skiftningar, hvilka stodo i en så sällsam motsägelse till Kristinas i öfrigt så energiska och bestämda personlighet.
-- Och skall du så gå, du, den tredje af alla kvinnor som jag kunnat lida? sade den unga drottningen med ett nästan vekt tonfall, som hos henne var mycket ovanligt.
-- Vet du väl, att denna dörr mellan oss betyder en lifstids farväl?
Sätt dig, jag har något att säga dig.
Hagar satte sig vid sin herskarinnas fötter på yllemattan.
Rebellen ställde sig en garde, men kände sig vapenlös; han gaf sig, han var besegrad; ett ord hade afväpnat honom.
-- Du dumma unge, fortfor Kristina, hvarför vill du rymma ifrån mig?
Hvad ondt har jag gjort dig?
Du kan reta mig, och jag kan skratta åt dig; ja, jag har nyss kunnat tro dig om hvad som helst, men hvad mer?
Det blir godt igen.
Det är dock något hos dig, som jag känner igen.
Det är inte så med de två andra, som jag förr kunnat lida.
Pfalzgrefvinnan, min faster, hade jag kär, men hon var mig för husesam, och det är du sannerligen inte ett hår mer än jag.
Ebba har jag ock kär; hon är därmed förnöjder och begär inte, som du, något därutöfver.
Inte är det din lärdom, som likar mig bäst.
Fastmer kommer det mig så för, att vore jag du, skulle jag tänka och spjärna som du.
Där är den bortbytte prinsen hos dig, som hos mig.
Har du bytt själ med den narren din bror?
Högmodig är du, det är jag ock, änskönt det låter så adeligt eller kungligt att kalla det stolthet.
Ja, det går nu ej rätt ihop med bispens förmaning på himmelsfärdsdagen, men hvart kommer en kung eller en drottning i världen med ödmjukhet?
Det är annat med dig; du har tagit emot en kindpust af fru Beata, berätta pigorna, och du har inte beklagat dig.
Det kan du göra, jag kan det inte.
Om sådant vederfores mig, måste jag dö eller döda min ovän.
Nu ser du, Hagarille, det likar mig inte illa, att du är högmodig, efter du vet med dig, att du ej är som andra; det är allenast den uppblåsta grodan, som hennes likar så styggas vid.
Men af mig är du skyldig att något fördraga.
Jag är din öfverhet, jag har dragit dig vid håret uppför ett berg.
Spjärna inte mot mig, ty huru högt du än klifver, öfver mig kan du inte klifva.
Är du af Guds nåde friboren och ädelboren, så är jag af Guds nåde en drottning.
Hvarför rymmer du?
Hagar lutade sig mot sin herskarinnas hvita fållar och svarade:
-- Hvarför är jag icke nådig frökens hund eller katt?
Då ville jag aldrig blifva lös från ett gyllene band.
Men Gud har nedlagt i mig en fri ande, som rycker i banden.
Nådig fröken säger: utan mig är du intet.
Där är något i mig, som vill vara något för sig.
Nådig fröken måste förstå det.
Huru kan en vara så stor och göra andra till intet?
-- Har jag ej sagt, att du med alla dina böcker och stjärnor är ett oförfaret, enfaldigt barn?
Var stortänkt, det lider jag allra bäst, det är jag själf, men rusa ej ut i världen förutan måttstock!
Om du är intet mot mig, kan du vara mot andra den jätteflickan, som tog bonden med häst och plog i sitt förkläde och sade, när hon kom hem: jag har hittat en torndyfvel!
Var därmed förnöjd: din drottning är också en torndyfvel, men endast mot Gud.
-- Förlåt mig, nådig fröken, förlåt!
Var mig huld, lär mig blifva så stor, som jag vill vara fri, och jag skall visa mig värdig min drottnings föredöme!
Men förneka mig själf, ack, det kan jag ju aldrig ...
Göken i förrummet galade midnatt.
Kristina reste sig och var åter Sveriges drottning.
Hon hade räckt handen till en försoning och handen togs ej emot.
-- Som du vill, sade hon värdigt och lugnt.
-- Det är tid att vi gå till hvila.
Brådska ej med din flyttning.
Låt Holm gifva dig en koffert för dina tillhörigheter.
Din lön för månaden utfaller oafkortad.
Min vagn skall föra dig till riksrådet Kurck.
Jag önskar, att den frihet du åtrår må lända till din välfärd, och förblifver dig städse välbevågen.
Riseberga.
Du förstår lika litet kärleken, som du förstår sorgen.
Den skandinaviska nordens historia vänder sig kring Kristian II och Gustaf Vasa såsom kring hakarna af en rörlig port.
Dittills handlingskraft, öfvermakt söderom Sundet, svaghet och sjunkande norrom, därefter omvändt: bragder och framsteg norrom, sjunkande stjärnor söderom.
Därtill tvedräkt på båda sidor, kufvad i Danmark, ändtligen kufvad äfven i Sverige.
Norge låg skjutet i sank.
Den folkkäre Kristian IV uppsteg med stormaktstankar på Danmarks tron, men bunden af adeln till händer och fötter.
Lyckan har förliknats vid en kvinna: hon småler mot sina unge älskare och vänder de gamle ryggen.
Kristian IV började som segrare och slöt som besegrad.
Likasom Polens Uladislaus, var hans lott att släpa efter sig en massa bly och hejdas af den vid hvarje steg framåt.
Konungen och hans rådgifvare voro slagne med en förunderlig blindhet.
De hade ingenting lärt af sitt nederlag och svenskarnes segrar i tyska kriget.
De fortforo att behandla Sverige såsom besegradt vid freden i Knäröd och väntade blott på ett nytt Nördlingen för att fullfölja sin seger.
Varnande vinkar kommo om svenska rustningar; ingen trodde dem.
Peder Vibe föraktade Tungels rapporter som en spejares försök att göra sig viktig och utpressa penningar.
Svenskarne, skref Vibe, vilja nog angripa, men våga det icke.
Och så upplöste sig faran af den förrådda rikshemligheten efter hand i några diplomatiska noter, ett låtsadt vanmäktigt hot från svenska rådet och ett snäft afvisande svar från kung Kristians gunstlingar.
Nils Tungel hade icke utan meriter blifvit upphöjd i adeligt stånd.
Han var icke den simple landstjuf, som Peder Vibe föraktade, han var ett geni i sin tids ränksmidarekonst.
Så väl förstod han igensopa spåren efter sina nattliga besök hos det danska sändebudet, att han förblef oantastad, och den kanal, genom hvilken hemligheten rann ut, oupptäckt.
Luften i rikskanslerns förmak kändes ej mer rätt ren, men Tungel var icke rådlös; han begynte från denna tid ställa sig in hos drottning
Kristina med hemliga rapporter om det Oxenstjernska partiet.
Rings oväntade återkomst hade påskyndat presidentens plan att förse henne med ett namn af gammal adel, som skulle underlätta förbindelsen med det förnäma Kurckska huset.
En månad därefter var hon jungfru Ryning, adopterad af barnlöse riksrådet Erik Eriksson Ryning och hans maka Maria Elisabet Kurtzell.
Det stod hårdt att i detta gamla stamträd, som räknade nära frändskap med Trollar, Lilliehöökar och andra högättade släkter, inympa en sådan vildstam, och föga lättare var det att därtill vinna riddarhusets samtycke.
Alla presidenten Kurcks antydningar om en hemlighetsfull släktskap med adoptivdottern skulle varit förgäfves, därest icke drottningens växande inflytande kommit emellan.
Kristina hade engång satt sig i sinnet att göra hafvets irrande spån till adelig vederlike.
Därtill hade Hagar Ring en upprättelse att fordra, drottningen inlade sitt kungliga förord för adoptionen; allt gick igenom.
Hagar tillbragte senare delen af sommaren 1643 på Ryningska herresätet Riseberga i västra Nerike, där fordom cistercienser-nunnornas kloster reste sig på den bördiga Edsbergaslätten.
Drottningens kända ynnest, familjen Kurcks protektion och hennes uppfostran vid hofvet banade väg för nykomlingen.
Det var ett enkelt, gudfruktigt, gammaldags hus, »långa böner och korta komedier», som Sofia Magdalena i en senare tid beskref hofvet i Köpenhamn.
Seder och dagordning fortforo här, utan inverkan af Ludvig XIII:s tidehvarf, sådana de varit i århundraden tillförene.
De förnämligare tjenarne fortforo att äta vid husbondens bord, husandakt förrättades morgon och afton, förutom bordsbönerna; ingen gudstjenst fick försummas i kyrkan.
För hvarje syssla och hvarje ledighet var dagens timme noggrant bestämd; allt gick i en kretsgång, i hvilken blott årets tider gjorde en ändring.
Lika enkla, lika regelbundna voro husbonde och matmoder i detta förmögna och ansedda hus.
Ryning var en rättfram fältöfverste och sjöman, som tjenat sitt land med ära till lands och till sjöss och som äfven vid rådsbordet, äfven som lagman i Sörmland, sade sin mening på en sjömans okonstlade språk.
Hans sorg i lifvet var, att han ej kunde efterlämna sitt gamla sköldemärke, med dess silfverbjälke tvärt öfver ett blått och ett rödt fält, i arf åt en son.
Hvartill dugde en dotter, om ej till att gifta bort åt en hurtig sjöman?
Henne, som Kurck nu så oväntadt påtrugat honom, tyckte han sig ganska väl kunna umbära, men hon kunde ju blifva till någon nytta; hon kunde hålla mor sällskap de långa tider, när far var borta.
-- Maja
Lisa -- sade han med det gamla förtroliga tilltalet till sin gemål, hvilken dock var en ståthållaredotter från Nerike, en af rikets fruar och af alla andra kallades hennes nåd -- gör folk af flickan; hon är hurtig och stark, hon kan blifva till gagn.
Din gamla Lena seglar i marvatten, du själfver sackar af med åren för vinden.
Här behöfvas nya toppsegel på denna galejan, en frisk bris, Maja Lisa.
Gör folk af'na du!
Jag slapp ju inte Kurcken, förrän jag tog'na.
Hans Maja Lisa drog en suck af bekymmer: hon hade hört talas om fröken Kerstins hushållning och misstänkte, att äpplet ej fallit långt från trädet.
Men det stod nu ej till att hjälpa; hennes mans ord var kungsord.
Därpå tog riksrådet sin nya dotter under hakan, förmanade henne att vara lydig, tryckte på hennes läppar en smällande sjömanskyss och steg så till häst för att rida till Stockholm.
Hagar behöfde icke länge undra hvilka nya stjärnor nu skulle tindra fram öfver de gamla lindarna på Riseberga gård, ty redan samma kväll förestod ett moderligt husförhör.
Hon satt på den öfverbyggda trappan till herresätet och betraktade tankfull en myggdans i solskenet, när hon såg sin nya fostermoder återvända från slåtterfolket på ängen.
Denna fru, som var riksrådinna, syntes
Hagar snarare född till en gårdsvärdinna på bondlandet.
Var det möjligt, att denna knubbiga lilla gumma med sina grofva händer, sin tarfliga grå yllekjol och sitt huckle af oblekt lärft blifvit presenterad vid hofvet och åtnjutit där ett visst anseende?
Det sades så, och de kloka grå ögonen, som ena gången kunde blicka så skarpt, andra gången så hjärtegodt, motsade icke detta rykte.
Efter matmodern följde gårdshunden Vakt med hängande tunga i sommarvärmen och efter honom favoritpigan Sabina, bärande en korg på armen.
En vink med handen lät Hagar förstå, att hon skulle följa.
Det vardt en presentation af bakgårdens invånare.