Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad gör det så om mitt lif inte är så bekymmerfritt och vekligt!
Om jag bara slipper att dö i medvetandet att ha lefvat alldeles, alldeles förgäfves.
Dö! dö! dö!
– Jag ville upprepa det för mig natt och dag.
Det är det som skall gifva mig kraft att lefva ännu det lilla jag har qvar.
Jag älskar döden.
Det är den som har lärt mig älska allt det som lefver.
– Du väntade, du som skall komma, var inte senfärdig och var inte grym.
Lägg din hand på mitt hjerta när det är tid.
Jag skall inte be dig dröja en minut, jag skall se till att vara färdig alltid, när du vill, men lägg mig inte på din sträckbänk.
Har jag inte lidit?
Lägg din hand på min panna och låt urverket stanna.
Det är ju nog.
Låt mig dö innan det är mig för tungt att lefva, låt mig dö efter en ärlig arbetsdag, låt mig dö endast derför att mitt hjerta stannar.
Det är allt, allt hvad jag begär!
Det vore det bästa jag kunde hoppas, det vore det käraste jag skulle kunna önska.
Jag älskar lifvet, lifvet med saf som stiger och med puls som bultar, jag älskar det unga, och allt det som törstar efter ljus och frihet.
Men jag ser det med åskådarens lugna öga.
Låt mig arbeta och låt mig dö!
I de orden rymmes allt hvad jag eftersträfvar allt hvad jag vill, för min egen del.
Annelund d. 19 Juli 86.369
Det är tyst, jag hör endast svalornas qvitter och i hela våningen är jag ensam; de andra ha gått ut att se på grödan.
Jag har längtat efter ensamheten, trots det att samvaron varit angenäm, trots det att man gjort allt för att roa mig.
Älskade lilla bo, som ännu icke är mitt, ja, som ännu icke är verklighet, utan endast min hemliga dröm, – ensamma lilla bo, jag längtar efter dig!
Jag ville ega något som jag kunde anse för mitt – mitt!
Jag ville erfara en känsla af på en gång hvila, frihet och sinnesro.
Det är hvad ett hem har att gifva.
Jag har i hela mitt lif bott i andras hem, och jag har alltid längtat att ha ett eget.
Älskade lilla näste, som jag ännu icke sett, och som jag kanhända aldrig får se, det är för att nå dig som jag arbetar.
Jag har icke som andra en menniska att sluta mig till, men du skall kringsluta mig som en stilla välvilja, och mjukt skall min omtanke reda dig med sitt finaste dun.
Hemlös fågel, vingstäckt fågel! – – – ja, men kanske kan det komma en tid när du får trycka dig in i ditt bo, – – – och då du också är fri!
Konsul Persson i Helsingborg anses förtjena och lefva upp 60,000 kr. pr. år.
Bor på Essenska villan.
Hans förnämsta biträde heter Kjessler.
Har 4,000 kr om året.
Ogift.
Lefver upp hvartenda öre.
Han var marskalk på ett bröllop.
Hans tärnas bukett förestälde en solfjäder.
Han hade skaffat sig prof af hennes klädning för att henne ovetande fordra buketten med samma slags tyg.
Det var vintertid; den bestod af idel rosor och de dyraste blommor och de hvilade på en bädd af silkeblonder.
Den var stor och ansågs ha kostat 40 kronor.370
Stella Kleve, som är så mycket tillsamman med Jacobsens intimaste vän, Wilhelm Møller, säger att Jacobsen begagnade modell för sina figurer, men att hans figurer så föga liknade modellen att man nästan kunde säga att den skapats uteslutande af hans fantasi.
Två så grundolika menniskor som Edvard Brandes och Wilhelm Møller kunde t. ex. göra anspråk på att ha fått stå modell för en och samma figur.
När de tvistade om det i Jacobsens närvaro då riktigt njöt han och hade högtider af löje.
Jag tror det var i Sti Hoegh som de båda ville känna igen sig.371
”Det bästa tycker jag är slutet på första delen.
Hon – fröken Rosenhane – visar der hela bristen i sin karaktär, hela sin oförmåga att gifva sig hän i verkligheten åt den hon håller af.
Hon drömmer derom som det ljufligaste på jorden, men hon ber honom gå förut, gå ifrån henne för att hon ensam skall få drömma om sin kärlek till honom.
Han stör henne, då hon tänker på honom sjelf.
Det är hela nutidens fördömmelse.
Jag ser der samma fenomen, som jag haft ögonen fästade på i min uppsats om medvetenhet och omedelbarhet.
Derför kanske jag njuter af den skildringen.
Tänk att menniskornas egna tankar och drömmar kunna vara mer för dem än den härligaste starkaste verklighet!
Tänk, att han personligen besvärar henne, stör henne i hennes kärlek till honom!
Det är så att man kan bita af sig fingrarna, bara man tänker derpå.
– – – Gustaf tycker det är så roligt att få veta hur fru Edgren drömt sig en karl.
Det smakar allt väl mycket fruntimmersromantik af fyren.
De der simhistorierna förefalla mig litet äckliga.
– – Det pinar mig, att jag icke kan hafva någon så stor förtjusning.
Jag försvarar boken för angrepp, men jag har icke någon så djup känsla för den.
Figurerna äro torra och schematiska; man känner icke hufvudpersonerna alls, utan för läsaren äro de lika obekanta som för hvarandra.
Läsaren borde dock lärt känna dem grundligare än hvad man kan göra vid en badort.
Färden öfver sjön tycker jag också bra om, men den klandras af många såsom varande för matt.”
(K. af G. till Matti.)
Det är märkvärdigt hvad hans uppfattning stämmer till punkt och till pricka med min!372
Hörby d. 30 Juli 1886.
Jag känner en stilla, vemodig saknad, som om någon af mina kära vore död och det dagliga lifvet slagit tillhopa öfver honom så att ingenting mer skulle kunnas märkas af en ytlig betraktare.
Ack ännu märks det, dessa utåt sig vidgande ringar, som förråda att någonting glidit ned i detta allt uppslukande förgångna, öfver hvilket vårt lif rör sig som en skiftande vattenyta.
Det faktum, att jag saknar så mycket och han så litet, när vi gå ifrån mig,373 bör kunna visa mig hur intellektuelt fattig jag är ännu, ty hade han haft samma utbyte af mig som jag af honom, så skulle han icke ha gått på det sätt han gjort.
Han skulle som jag ha känt en lättnad af att icke skrifva bref, men – jag tror ändå att det skulle varit skilnad.
Men det bör vara en sporre, det kan vara en sporre: jag kan visa honom att jag hade varit värd att hålla qvar, jag vet att jag kan det, om jag tar i med hela min kraft.
Och är jag inte dum som sörjer?
Hvad är väl det, att jag inte mer är något för honom?
Tänk om han vore död!
Hur mycket värre vore inte det?
Det käns som om jag stelnade vid att tänka på det, så förfärande skulle det vara.
Nej, du måste vara nöjd gamla Ernst, förstockade egoist som du är!
Han lefver, han är frisk och stark, han eger allt hvad du saknar och han har framtiden för sig.
– Det kan inte hjelpas hvad han tror: jag är ändå en gammal qvinna; en ännu spänstig och kraftfull gammal qvinna, men jag har redan den tillbakagående ålderns naturliga kärlek till det som är ungt och det som tillväxer.
Om jag hade en sådan son – född som naturen vill, i den tidiga friska ungdomen, i varmblodig, solmognad kärlek.
Om, ja!
Min äregirighet skulle drifva honom framåt som med ånga – kanske – och med öfverspänning af hans intellektuella krafter, ty jag skulle verka eggande, jag vet det, jag förstår alltför väl modern, den mästerligt tecknade modern i Strindbergs ”Ofvan molnen”.
Och intellektuella krafter kunna sprängas.
– Det är kanske bäst som det är, – att jag arbetar endast för mig sjelf.374
Hallqvist har sagt åt Christian att han inte vill gå hit, derför att jag vid något tillfälle om ett struntresonnemang – jag vet inte hvad – hade sagt att han inte behöfde tala om det för Christian.
En sådan fåne!
Han ”har stor aktning för min talang, men” – – – – Är det inte stormkomiskt?
Sådana äro de alla, från den okunnige hudprepareraren till den Sentimentale Meyer, min värderade kamrat inte undantagen: talar man med dem, så är man kär i dem, och då skola de naturligtvis dra sig tillbaka.
– Nej, Bill, du var åtminstone en tillstymmelse till karl med det, att du inte hade denna vanvettiga förfäran för en förälskelse.
Och för det kan jag sakna dig alla mina dagar, men du begrep inte literatur, och så var du så förfärligt naiv.
Gamle gosse!
Jag känner inte den ringaste saknad öfver att du inte mera fins till.
Jag saknar bara en intelligent literaturkamrat, som blef rädd att jag skulle vara förälskad, derför att jag var sjuk och sentimental ibland.
– Så ska’ de tro tills jag blir sextio år.
Dumma menniskor, dumma menniskor!
Jag har varit förälskad och det så att det kunde rysa från hufvud till fotabjäll och så att blodet flög i mina ådror som om det varit värmdt vid fyrfat, men då var jag ung.
Och nu!
Åh edra tokar!
Tror ni jag hör till de kulturens härligheter, som gå som träbeläten medan de äro unga och så bli förälskade på gammeldar?
Men är det inte harmligt att för deras dumhet nödgas lefva som en snäcka.
Äh!375
Så lustigt!
Det fans några rader i Politiken, som jag fick lust att ha bara för mitt höga nöjes skull, men jag tyckte att jag icke hade rättighet att taga så mycken tid från mitt arbete som för att skrifva dem af.
Men så föll det mig in att jag icke skulle haft ringaste skrupler om jag till kamraten skrifvit ett bref på en sexton sidor, och så tyckte jag att jag kunde få ha denna lilla försummelse för mitt nöjes skull som en ersättning, liksom jag har detta, att skrifva i min store bok.
Något att göra mig glad med, något som kunde göra mig mindre ensam, liksom om en menniska vårdat sig om att tala till mig.376
Hörby d. 6 Aug. 86.
Nej, det är inte läkt!
När jag ser honom rifs det upp igen, hur han sparkat mig undan som en hund.
Och jag är bitter, derför att – – – – derför att han är den enda menniska hvars förtroende det verkligen vore mig något värdt att vinna.
Och han hutar åt mig med att jag är ”inställsam”.
– Men du skall få det i dig, Axel Lundegård, du skall!
Och så kom han (just medan jag satt och skref ofvanstående.)
”Jag ångrar mig så bittert att jag lät dig läsa G.N.s bref samt berättade det der om M-r.
Du trodde naturligtvis att det var som jag ville göra mig grön igen.”377
”Hvad är det du fantiserar om!
Du är verkligen komisk ibland.”
Han såg icke högmodig ut.
Det fans det der igen: fint, intelligent utan att vara det der otäckt hånande hjertlösa.
Ida Lundegård, hvad jag afundas dig den sonen!
Jag skulle ha vunnit honom, jag skulle ha gjort det om jag egt blodsbandet till hjelp. – Nu har jag ingenting annat än den otäcka misstanken att vara kär i honom.
Jo, jag har mitt arbete.
Lyckas jag, skall jag kanske en dag länge, länge härefter kunna räcka ut min hand emot honom så, som jag ville göra det nu; om jag inte visste att jag skulle bli hånad och bortsparkad.
Jag är inte ond längre.
Nej, men jag känner smärtan med en liten tillsats af bitterhet.
Bah, hvad är det lönt; jag har ju tiden för mig.
Bara arbeta, derpå hänger allt, allt.
Tusen småsaker sammansvärja sig för att inge honom en dålig tanke om mig:
Mitt svar i Vårt Land, min fånighet att låta Bonnier ändra namnen i krögarhistorien,378 brefvet, afslaget på hans lånebegäran och nu – sedan han kom hem – var det första han fann i Hörby mitt sentimentalt gudaktiga bref till Sofi, afsedt för gubben.
Hvilket intryck af faddhet måtte det icke ha gifvit.
Och ändå – hvarför ville jag då stå väl med gubben, och hvarför bryr jag mig inte om det nu?
Men inte nog med brefvet till Sofi. – Det första han finner i mitt bokskåp är: – en lista på böcker som han lånt af mig.
– Hvilken jude och kälkborgarsjäl måste han ej anse mig för?
Men låt gå för det så länge!
Mot en menniska måtte jag väl åtminstone kunna visa att jag har en redlig vilja.
Mesighet, feghet, halfhet och falskhet, se der det intryck jag qvarlemnat hos den menniska jag brydde mig mer om än alla de andra!
Det gör mig så ursinnig att jag tycker jag kunde slita hjertat ur bröstet på mig, om det halp till något.
I går qväll sedan han gått var det ännu värre.
Jag led så att jag tyckte jag kunde bli tokig, jag rasade invärtes.
Fram och tillbaka gick jag i trädgården som ett djur i sin bur.
Jag skulle tagit min död af det, om jag nödgats vara stilla, tyckte jag.
Jag gick och gick utan att känna spår af trötthet, fysiken var liksom borta, den hade ingenting mer att säga.
Ilskan, det sårade högmodet, smärtan – hela det spann som är satt till att slita mig sönder – hade tagit betslet mellan tänderna och jagade åstad.
Jag gick timma efter timma.
Hjertat värkte, det fans icke känsla af annat; om mina fötter gått hundra steg eller tusen, det var dem likgiltigt.
Jag tror att jag kunnat gå hela natten utan att känna det mera, till den grad hade själsupproret öfverhanden.
– – – Mörka träd, ljus sommarhimmel, månen bakom några små moln och det rödgula gruset framför mina fötter, det mins jag.
– – – Ljus efter ljus släcktes i huset.
Den sista af dess innevånare hade gått till sängs.
Endast Matti kom och satt på en soffa.
Hon visste att jag led men visste inte hvarför.
Mellan oss fins det inga frågor; tillgifvenhetens grannlagenhet har inga sådana.
Älskade lilla barn!
Det sista året har utvecklat dig, det sista halfåret har lärt mig att hålla af dig.
Det är den bortsparkade hundens tillgifvenhet, för det det fins en hand som aldrig slagit.
Älskade lilla barn, jag önskar dig lycka hvarhelst du skall gå hän; ty du måste ju gå ifrån mig, det kan icke vara annat.
Hvem skall fylla din plats?
Jag vet inte, men den skall fyllas – till sist.
Jag har förmågan att ”hålla af”, men hvarje nytt skott, som slår upp, behöfver växa dag efter dag i årvis.
Min misstro kan icke dödas på ringare tid.
Jag gick in och lade mig för det hon icke skulle sitta längre och vänta på mig.
Men sofva?
Gamla Ernst, upp med hufvudet!
Ensam, säger du.
Frimodighet, ärlighet och din öfvertygelse, – är du då ensam?379
Jag är dubbelt tacksam för den ringaste vänlighet nu.
Anna, min gamla tjensteande visade jag ut med kaffebrödet i dag morse när hon trugade mig till att äta.
Jag kunde inte.
Strupen var sammansnörd.
Men när hon stängt dörren slog det mig att jag icke afvisat henne vänligt nog.
När hon kom in igen – jag sade henne hvad jag borde säga, att jag visste hur väl hon ville mig när hon nödgade.
Och jag kände tårar i ögonen.
– – – Jag är visst ofta ovänlig mot dem som bry sig om mig och som jag inte bryr mig om.
– Och jag, som vet hur det stinger med hvarenda en sådan liten tagg!
Gamla egoist, då är det rätt åt dig sjelf!
”Hvis en Dame vidste hvor en eneste Taktløshed misklæder hende – hun gjorde den aldrig.”
Georg Brandes finner fru Edgren vigtig och löjlig.
Är för resten spydig om alla menniskor.
Amalie Schram har en son som är 16–17 år gammal.
(Møller.)
Daniel Sten ser inte stilig ut, tycker A.L.
Och så är hon ful.380
Brandes och Axel hade en dag, med anledning af Final suttit och talat om kärlek.
Brandes kunde icke inse hvarför en sminkad qvinna behöfde vara ful.
Det berodde helt och hållet på hur det var gjordt.
Han kom att tänka på ett ställe hos Heine, der denne talar om att han följde efter en underbart vacker qvinna.
Hon flydde undan till ett göthiskt hvalf i en kyrka.
Vid altaret vände hon sig om emot honom, slet upp klädningen och blottade sitt bröst, som bar ett djupt kräftsår. – ”Det skulle icke ha afskräckt mig,” sade G.B.
Wetteryd d. 9 Aug. 86.381
Frun är 45 år gammal.
Blef gift vid 17 års ålder.
Efter fyra års äktenskap föddes Stella Kleve.
Gubben är endast 58 år, men ser ut som vore han 70.
Det är en af dessa familjer, hvars kult är en inbördes förgudning.
Ellen är 20 år; hennes attributer äro franska språket och en själslig energi.
Hon bryr sig icke ett spår om sin klädsel. – ”Jag begriper icke hur man kan komma till att tala med en piga,” sade hon vid ett tillfälle.
Sigrid dyrkas som ”valkyrian”, för sin sundhet, styrka, vakenhet, radikalism; 19 år.
Esther är 17.
Så fort folk vändt ryggen till ger hon dem sin hyra; dyrkas för sin träffsäkerhet.
Annars sitter hon alltid på en stol i någon vrå, sysselsatt med att under en menlös prestgårdsmamsellsmin samla sitt stoff.
Oskar hetter pojken och Bertha är en långbent slyna som gäller för den mest begåfvade inom familjen; hon är 13 år.
Frun är snäll, vänlig och frisinnad, men eger en viss lugn, flegmatisk skrytaktighet.
Kleve är den som mest oförstäldt uttalar sin systerbeundran. – ”Att se Sigrid springa i badet, det är något med det mest storartade.” – ”Ester har den mest idealiskt vackra kropp man kan tänka sig.
Så afrundad, så harmonisk och helgjuten.
Allt svarar så väl emot hvartannat – händer, fötter – allt.” – Gunnarp heter stället der den andra familjen Kruse bor.
Han är gift för andra gången.
Var enkling 10 år.
Hon var barnens guvernant.
Barnen kunna icke med henne.
Tre små barn i sista giftet.
Det är lustigt att höra hvilken öfversittarton Stella Kleve alltid begagnar emot fru Agrell.
Det ligger en god portion afundsamhet i hennes lynne så väl som i Axel Lundegårds och mitt.
Ola Hansson har mycket mindre af det der.382
Sedan Gunnarpsboarne gått satte vi qvarvarande oss bort i det trefliga hörnet i salongen.
Jag vid etagèren, Axel i soffan.
Stella kom fram för att sätta sig i andra soffhörnet.
Hon kom med denna lätta, underligt nervösa gång, med små vridningar i lifvet.
Högt uppe på etagèren, mot loftet till, stod en lampa med röd skärm öfver, och ljuset var mildt, mjukt, – nästan som en halfskymning öfver rummet.
Hon stannade framför honom och lade sin smala hand på hans hufvud, lätt som en smekning.
”Får jag se på edra ögon?
– Och hon böjde sitt hufvud, alltjemnt med handen hvilande på hans hår, och såg ned i hans ögon.
– ”Vi ha disputerat om dem, men jag har rätt.
– Han sade ingenting.
Hade endast böjt sin nacke tillbaka under hennes mjuka tag, och såg in i hennes ögon.
Så satte hon sig ned i andra soffhörnet, och vi började prata.
Egentligen hon och han.
Hennes mjuka röst och hans sträfva, dämpade.
Och ljuset föll ned öfver dessa två intelligenta ansigten, matt obestämdt, med aningen om ett rödaktigt skimmer.
Lundegård njöt.
Stämningen var att inandas som den lenaste sommarluft, den fylde hans bröst, den smekte hans varelses alla känselnerver, den gjorde hans ansigte ännu uttrycksfullare än eljest.
När jag sade något kände jag genast ett obehag som om mina ord fallit ned som grofva landsvägsstenar och trasat hål i denna fina stämning, jag tyckte mig se det i hans ansigte, och jag blef vred på mig sjelf öfver att jag icke kunnat nöjas med att sitta der tyst och obemärkt.
Jag var ju så lycklig öfver att få höra och se dem, hvarför kunde jag icke tiga!
Men han såg icke ovänlig ut!
Det som kom i hans ansigte var alldeles omedvetet, och blixtsnabbt försvinnande igen.
De som följt Gunnarpsboarne kommo hem.
Sigrid satt med sina nakna handleder och fasta händer hvilande på en af de höga stolryggarne och Ola Hansson hvilade hufuvudet så att han mot sitt hår skulle känna dessa armar.
Det låg en sådan innerlig belåtenhet öfver hans ansigte och i hans trohjertade ögon.
Det talades om kärlek.
Stella talade om sitt älsklingsämne: flirtation, troget sekunderad af Axel.383 Ola Hansson och Sigrid vredo sig under detta sönderplockande af kärlekens alla arter och afarter.
Man borde icke tala om det, menade de.
Och Lundegård var för doktrinär.
Axel berättade åter det der om Brandes och Heine.
Brandes hade också som exempel berättat att han hade en vän, som var kär och som stod i förhållande till den qvinna han var kär i.
Men så blef det slut med ens.
Vännen frågade då Brandes, om han märkt hans känslor för den damen.
Ja, han hade gifvit akt på att vännen alltid undvek att sitta bredvid henne vid bordet.
(Det slog mig hur skarp och fin denna iakttagelse var.
Mitt öfverflödiga uttalande af denna sanning var en af de landsvägsstenar med hvilka jag slet hål i Lundegårds stämning.)
Historien berättades som exempel på hur med ett enda slag kärleken kan slockna; tvärt och utan återvändo.
Vännen hade fått veta att damen stått i ett brottsligt förhållande till sin mans bror.
Detta förhållande upphörde med det samma hon gjorde bekantskap med den nye.
Upptäckten deraf blåste icke desto mindre ut hans tycke och det blef slut med ens.
George Brandes sade att denna upptäckt icke skulle ha inverkat på honom; det samma trodde Lundegård.
Men Ola Hansson skulle ha gjort som vännen, sade han.
Deremot trodde Lundegård att en sådan scen, som den af Heine beskrifna, skulle hans böjelse icke kunna öfverlefva.
Vi kommo att tala om hur osundt det var, detta, att vara kär i en kropp så förstörd och så vidrig som den kräftsjukas, vore den än så vacker.
Jag menade att det kanske vore tomt munväder af Brandes, och att han nog skulle ha blifvit afkyld, han också.
Men både Stella och Axel påstodo att Brandes nog hade så mångsidig och praktisk erfarenhet i erotiska ting, att han ur sitt eget lif visste om han kunde säga detta eller ej.
Hans fru lär sjelf ha spridt ut den der sista skandalhistorien.
De ha ett par små barn, Brandes’. Hemmet är litet men ganska vackert.
Serveringen kunde vara prydligare och duktyget mera rent än det brukar.
Der syns nedskrynklade servietter på frukostbordet, och det plågar Lundegård att se en sådan man som Brandes lefva i så futtiga förhållanden.
Brandes arbetsrum, som är trefligt men ganska vanligt, ligger det ingenting individuelt.
I Köpenhamn garanterar man honom 4000 kr. årligen.
Men utöfver det förtjenar han icke så mycket, ty hans böcker säljas icke i så stora upplagor, som man skulle tro.
750 ex. eller såder.
Brandes har deremot gift sig till förmögenhet.
Och han har ingenting förstört.
Lundegård trodde om sig sjelf att han aldrig komme att gifta sig med annat än en rik flicka.
Jag finner det så naturligt.
Det är hela den yttre förfining, hvilken endast penningen förmår gifva, som slår an på honom.
Han sade sjelf att alldeles omedvetet skulle äfven beräkningen spela under.
Han har rätt; kulturmenniskans kärlek har så många beståndsdelar.
Känslan behöfver icke vara haltlös, fast en ofrivillig beräkning var en af de faktorer genom hvilka den uppstod.
Endast en enda gång föll ett litet yttrande som påminte om att jag var den forne kamraten.
Det var tal om att han nödvändigt skulle vara i Eslöf den följande dagen samt att han äfven måste till Lund.
Jag visste ju mycket väl att det var fråga om hans vexlar.
Han vände sig till mig och sade halfhögt:
”En Korsgang.” – ja, jag vet hur det kostar på honom att känna sig som supplikant, vet hur nervös det gör honom.
Hur underligt att denna stora starka menniska kan bli upprifven och sargad af det allra minsta, som om han vore en hysterisk qvinna!
Första gången han besökte Georg Brandes kom denne direkt från frukostbordet.
Det hade fastnat en brödsmula på hans underläpp; den satt qvar allt medan han talade.
Och det irriterade Lundegård värre för hvart ögonblick.
– Denne store man och denna lilla brödsmula!
Det var en illusion som pinades på sträckbänk.
Hela hans ansigte drog sig tillsamman som i hudlös ömtålighet bara han tänkte derpå.
Han hade berättat det för Stella Kleve och Ivar Berendsen förut, och hon påminte honom derom.384
Vi talade om Final.
Jag berättade om min rädda spänning medan han om morgonen läste den slutscen jag skrifvit om natten, hur jag vaktade på hans ansigtsuttryck för att läsa min dom, och hur aldrig detta uttryck kan gå ur mitt minne.
Han kom ihåg det. – ”Ernst Ahlgren skrifver bref ibland” – – – sade han vänd till Stella Kleve, ”ja bref sådana att man alldeles kan förvåna sig.
Det är den allra ofattligaste brist på sjelfkänsla.
Jag skall aldrig lära mig förstå det.”
”Om du kände midt föregående lif skulle du förstå.”
”Det vore mig omöjligt ändå.”
”Det fans en tid, när du tog det för tillgjordhet, men det gör du väl inte nu?”
”Nej, men det är alldeles barrockt; sådana bref du kan skrifva!”
”Nej för tillgjordhet kan man då aldrig beskylla Ernst Ahlgren,” sade Stella Kleve med sin mjuka, något beskyddande röst.
På natten, medan jag gick och klädde af mig, kommo dessa ord för mig igen.
Jag hade fattat dem så enkelt då jag hörde dem.
Jag trodde att han endast menat att jag som författare saknar sjelfkänsla, att jag aldrig sjelf vet att uppskatta ett arbete förr än erkännandet kommit till mig utifrån.
Men så slog det mig med ens att han talat om denna frånvaro af sjelfkänsla icke allenast i sammanhang med mitt literära arbete, utan äfven i samma andedrag han nämnt mina bref.
Det kunde hända att hans ord hade afseende på menniskan – på mitt privatlif och mina handlingar – icke på mitt författarskap och konstnärliga uppfattning.
Den tanken träffade mig som en blixt.
Jag tvärstannade midt på golfvet som om jag icke kunnat röra en lem.
Kroppen blef liksom död och borta, så intensivt lefde hjernan.
Om jag genom ett under blifvit till en saltstod skulle jag stått på det sättet, i samma ställning som jag stannat, utan att en enda muskel slaknade och föll i hvila – spänd, orörlig, – med blodet i rasande fart sjudande genom alla ådror.
Var detta ännu ett slag åt hunden?
Mina ögon hade ingen blick.