Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Först vid en nogare besinning påminner man sig, att det gifves jemväl en annan klass: eller sådana, som framställa sig i egenskap af mera skrift än sång.
Denna sednare klass, i samma mån mera enkom gjord att läsas, träder dymedelst ock i täfling med de skalders verk, der ingifvelsen, ehuru stark och strömmande den må vara, dock alltid befinnes parad med afsigt, begrundning, utarbetning, afrundning.
Vi äga här alltså framför oss Bellmans vittra – arbeten.
Och visserligen anträffas äfven här det egendomliga, det utmärkande af hans poesi; men på ett sätt, hvari det vackraste deraf möter oss endast med betydliga mellanstånd.
Ty hvarken i sina dramatiska försök, eller i ”Bacchi Tempel” och de andra dermed beslägtade, mellan dramatisk och episk art sväfvande diktverken, hänrycker eller ens interesserar han egentligen oftare, än dels hans lyrik rentaf, dels den honom egna dramatiken i lyrisk form får tillfälle att frambryta; hvadan ock en naturlig sjelfkänsla gjorde, att han äfven i dem grep detta tillfälle ju oftare dess hellre.
I annat afseende dramatisk var nämligen icke hans skaldegåfva, om än i högsta måtto mimisk; och till utbildandet af episka taflor saknade hon den lugna och jemnt uthållande eld, som kunde, mellan de orgiastiska utbrott i hvilka hon flammade skönast, värna mot vådan att ej sällan sjunka till en slappt mångordig hvardags-ton, der putslustigheten stundom är mera rå än rolig.
De talrika spridda dragen, ömsom af qvicka infall och löjligheter, ömsom af glänsande naturmålning, förslå dervid ej att af det hela, såsom sådant, gifva något rätt tillfredsställande intryck.
Dock synes, att han vid åtminstone somliga af dessa omfångsrikare skapelser har fästat en icke liten vigt.
Den möda, som han då ansåg deras bearbetning förtjena, ådagalägger sig bäst genom ombildningen af ”Bacchi Tempel” från dess första gestalt 78 till den, hvari det nu är allmännast kändt.
– Föröfrigt anbragte han i dem gerna ett och annat af de smärre qväden, som han tillförne hade låtit vid vissa tillfällen höra såsom inpromtuer.
Så förekommer i Divertissementet ”Dramatiska Sammankomsten”, uppfördt på Haga ”nyårsnatten 1790”, den redan omtalta sångstroph, med hvilken han, väckt ur en champagnerus-dröm, ej långt förut hade på samma slott fägnat sin då af ut- och inländska fiender samfäldt antastade Konung.
Till denna klass, ehuru till en helt annan diktningsart, hör ock det ofullbordade verket ”Zions Högtid”.
Dess första märkvärdighet är, att det härrör till en del från Skaldens tidigaste ålder och till en del från hans sednaste.
Såsom yngling, sökte han dermed sin Moders uppbyggelse; såsom bedagad man, den christtrogna Församlingens, och framförallt sin egen.
Med den biographiska märkvärdigheten förena dessa betraktelser alltså jemväl den, att bebåda en ny utveckling af Bellmans diktkonst såsom möjlig, i fall ej sjukdom och död hade mellankommit.
Orätt skulle man dock dömma, att deras poetiska värde inskränker sig till blott detta.
Äfven inom en rymd, som från hans vanliga lycks ligga så fjerran, igenkännes hans skaldegåfva åtminstone då och då; änskönt i alldeles nya företeelser.
Jag vågar tro, att hon, i denna början af betraktelsen ”Öfver Evangelium på Nyårsdagen”, ej för någon är osynlig.
”Gif akt, läs templen opp!
Sig dagens gryning tänder,
Vid kulna vindars flägt, kring jordens frusna stig;
Och nattens lilla ljus till molnet återvänder,
Der fästets röda sken i flammor kastar sig.
All nejden rundt ikring en helig lofsång fyller,
Vid tornens himlaklang och instrumenters ljud;
Re’n på sitt hyende bärs templets helga skrud,
Hvars kärl små lampors eld bestrålar och förgyller.
Så hasta, vandringsman, omgjorda dina länder,
Begynn med detta år för Herran visa dig!
Re’n Zions väktare, med kalkarna i händer,
I virkadt purpursläp till jorden buga sig.
Vid deras djupa suck, hvad glans i templet råder!
Ett stråligt Jehovah från deras bröstduk går;
Och under korsets fot, der altarbordet står,
Dess duk utbreder sig i rosenröda våder.
Träd in, du menighet, vid det basunadunder,
Som, mellan dubbla chor af starka stämmors lopp,
Än skallar Herrans lof, än ristar templets grunder,
Och än de gyllne hvalf med bäfvan fyller opp.
Böj dina trötta knän, och i en helig dvala,
Med handen för din syn, i samvetslugn bekänn:
Din Frälsare är född som menskoslägtets vän,
Att med sitt dyra blod din syndaskuld betala”.
Men likaså kan hänvisas till flera: t. ex. stycket ”Öfver Evangelium på Trettondedagen”, som skildrar de vise männens vandring och framkomst; äfvensom det nästföljande, eller betraktelsen ”på första Söndagen efter Trettondedagen”, som i stropher, af hvilka de tre mellersta derjemte utmärka sig genom sin versbyggnads egna och sinnrika välljud, framställer den glada verldsbetydelsen af Gudabarnets lära.
Den, som af dem alla närmast och renast bär karakteren af psalm, är dock tvifvelsutan betraktelsen ”på Palm-Söndagen”.
Väl kunna, vid sträng nagelfaring af förevarande Zions-dikter, äfven i de bästa anmärkas ojemnheter, – öfverhufvud brister af åtskillig art: men i dessa öfverglänsas de och nästan utplånas af det helas fägring.
Största felet har i alla fall Sondén betecknat, när han säger 79, att äfven i ”Zions Högtid” yttrar sig ”här och der Bellmans målande snille, men icke alltid till fromma för den andakt, som genom dessa verser skulle väckas och lifvas.”
Måhända låg orsaken innerst deri, att hans religiositet sväfvade på gränsen mellan Natur-religion och Bibel-Christendom.
Visst är, att hans allmännare och bekantare maner, ehuru på ett icke stötande sätt, öfverallt genomskiner i detta stycke om de tre vise männen:
”Vid ett sken af nattens stjerna,
Som så späd i molnet brann,
Genom öknen med hvarann
Trenne vandringsmän sig ärna
Ned till Bethlehem i dag.
Tusen hinder dem beredas;
Men den eld, hvaraf de ledas.
Lättar deras andedrag.
Ödemarkens skrän och fasa,
Öcknens tomhet, nöd och brist,
Röfvarns skymt från minsta qvist,
Nattens köld och dagens brasa,
Tigrars blixt och lejons traf,
Sorgsna rop af slägt och vänner,
Fåfängt hindra dessa männer;
Stjernans stråle krafter gaf.
Mer ur molnen hon framskjuter,
Mera eldas deras fjät:
Tills för Frälsarns majestät
All dess klarhet sig utgjuter
Öfver ett eländigt skjul.
Armod tittar ur hvar springa;
Och en åsna låg och ringa
Står der bunden, trög och ful.
Lutad ner, satt der en qvinna,
Bördig ifrån Juda län;
Kring hvars hufvud, bröst och knän
Morgonrodnans flammor brinna
Mellan gyllne bloss och sken.
I sin famn bär hon Messias:
Vid hans blick allt blod befrias,
Mörksens kedjor krossas re’n.
Lysta af så präktig låga,
Så gudomlig, dyr och klar,
Dessa männer, en och hvar,
Med ny andakt fram sig våga
Och till jorden buga sig.
Verldens fröjd de ej begära;
Här vinns salighet och ära
På den minsta hyddas stig.
Sina skänker de tillbjuda:
Och med sträckta armar ge
Myrrha, guld och rökelse
Den nyfödde Kung af Juda,
Som Herodes vånda gör.
Stjernan nu i högre strålar
Med saphirens färgor prålar,
Och vid dagens fackla dör.
Skåden under sång och böner
Denna krubba, detta hus!
Här uppklarnar lifsens ljus:
Verlden här hugsvalan röner;
Hjertat – värma och beskydd.
Döden syns vid tröskeln, dräpen;
Mörksens furste, svart, men häpen;
Skyn med himlahjeltar prydd.”
Den sedliga beskaffenheten så af hans menskliga personlighet, som af hans poetiska, äfvensom det egentliga, det verkliga sammanhanget mellan dessa båda, utgjorde redan i hans dagar ett tvistämne; och de stridiga meningarne derom kämpa med hvarandra ännu i dag.
Ursäktligt nog har den stora hopen alltid varit benägen, att från innehållet af hans poemer sluta till innehållet af hans egen lefnad.
Derföre sattes redan under hans lifstid åtskilliga anekdoter i omlopp, som ännu ej sällan låta sig höras, men dels äro påtagligen uppdiktade, dels bevisligen öfverförda på Bellman från äldre rustare och upptågsmakare, – från Lucidor och Runius, från Rabenius, från Taubmann, och så vidare, ändå upp till Klaus Narr och Ulspegel 80.
Personer, som blott en och annan gång sjelfve sågo honom, än i berusningen af ingifvelsens ögonblick, än i det mellantillstånd, hvari han ofta syntes nedstämd och dufven, kunde i bägge fallen så mycket lättare anse honom för en i gröfre mening rus-älskande, som han, äfven för egen räkning, allsicke föraktade Bacchi gåfvor.
Men då till och med Gjörwell kunde föreställa sig och berätta, att han ”snart sagdt dagligen tjenstgjorde i Bacchi tempel” och det så, att han ”först på sin sotesäng blef till fullo nykter”: så må detta tjena till prof, huru han i allmänhet bedömdes af dem, som, till att förstå ett så beskaffadt väsende, voro i alla sina dagar för mycket nyktra.
Rentaf utdör väl ej heller någonsin slägtet af dylika domare.
Det borde eljest ej vara svårt att begripa, att hans lefnadssätt omöjligen kunnat vara sådant, som de menniskors, hvilka han skildrat, eller ens sådant, som en vanlig drinkares: ty snart hade han då, med förloradt snille, nedsjunkit till den lägsta pöbel-uselhet eller åtminstone till en ömkansvärd obetydlighet.
Man öfverskåde, i sådan hänsigt, Lidners sednaste framalstringar bredvid de sednaste af hans!
Också äga vi tillförlitliga intyg, att han, liksom han (enligt sitt sjelfbiographiska fragment) helst åt, så äfven helst drack – ”litet och godt”.
Ingenting var mera skildt från hans personliga åtrå, än bränvinsfylleri, kroglif, eller ens det källarlif, som går ut på ett förnämare slag af ”rumleri.”
Betydningsfull i detta hänseende är tvifvelsutan den underrättelse från män som känt honom nära, att han, ehuru föröfrigt esomoftast bekajad med skulder, dock aldrig hade någon ”källarskuld” 81.
Det grofva försmådde han icke i sina taflor, så ofta det var ett oundvikligt villkor för deras egendomliga skönhetsart: men det fanns icke i hans person; hans eget väsende var tvärtom fint, luftigt, och för mängden af menniskor skyggt.
Han skulle, i motsatt fall, hvarken för de flesta varit så svår att bli närmare bekant med, eller så svår att värfva till vanliga kalaser och dryckes-samqväm.
Endast hans förtrogne, hans vänner kunde locka honom med sig till värdshus inom eller utom staden, att dricka och sjunga; men då var icke värdt att bjuda honom annat, än det läckraste – vanligtvis någon fin och eldig vinsort; och äfven deraf var hans förtäring långt ifrån omåttlig.
Merändels – i fall han eljest var upprymd – kom han redan efter ett par glas i fullkomlig sångarestämning.
Allt hans lif på krogar bestod föröfrigt blott i, att på dylika ställen understundom sätta sig i en vrå, begära en butelj svagdricka eller ett glas öl och en pipa, samt bakom denna förevändning, som gjorde hans närvaro tåld, helt tyst betrakta hvimlet och sina målningars originaler.
Lyckligtvis för hans konst, var det i den tiden lättare, både att hitta slika originaler och att poetiskt anbringa dem, än nu, sedan glädjen blifvit en sällsynt gäst på de lägre folkklassernas förfrisknings-orter.
I sjelfva kroglifvet ingick då ännu ett slags oskyldig godmodighet, en flägt af naturfriskhet, en återstod af idylliskt, ja patriarkaliskt folklif, hvarigenom dess skepnader erhöllo en på samma gång mera treflig och mera sannt komisk grund, än dess nuvarande dösiga trumpenhet mäktar framte.
Äfven från de sämsta krögarnästen, så inom Stockholm som närmast utom, hörde man då nästan hvarenda qväll en fiol, ofta flera instrumenter, och sorlet af lustigt kringsvingande menniskor.
Dessa ”baler”, som de hos Bellman kallas, stodo öppna för hvem som helst.
Om han, då han i eller omkring staden promenerade med några vänner, stundom helt plötsligt befanns försvunnen, och de i närheten hörde något dylikt dans-jubel, kunde de vara temligen säkra, att han begifvit sig dit: der anträffades han ock, men sittande afsides och stilla, med spänd uppmärksamhet, ofta med högst belåten uppsyn, – ungefär liksom en landskapsmålare framför en utsigt.
Sannt är, att härvid skydde han hvarken de slemmast beryktade gränder eller de eländigaste kyffen.
Huruvida han umgicks med de personer, som på hans taflor uppträda och handla, eller blott aktgaf på deras umgänge sins emellan? är alltså en lättbesvarlig fråga.
Det förra trodde kanske mången af hans samtida: ty när han från de flesta såkallade ”bättre” husen och sällskaperna uteblef af skäl dem vi redan insett, påstodo dessa, att han trifdes endast bland folk af låg ton och dåliga seder.
Vi få dervid ej glömma, att till sämre folk räknades, af slika menniskokännare, ej blott Hallman och Kexél, utan till och med Thorild; som af sina vittra vedersakare offentligen tillvitades, att lefva i ”slätt” eller ”lågt” umgänge, och att helst på ”hembryggare-ställen” församla omkring sig sina beundrare.
Men att Bellman dväljdes med och ibland sina qvädens dryckes-hjeltar såsom en stallbroderlig jemnlike, är en ej mindre grundlös inbillning, än att de voro diktade väsenden, som skapades blott och bart af hans fantasi.
Hvad det sista beträffar: så hafva de tvärtom alla förefunnits i den verklighet, ur hvilken han upplyftade dem till en komiskt Idealiserad tillvaro.
Af dessa dymedelst odödligvordna personligheter, bland hvilka ock mången är på homeriskt vis begåfvad med något stående eller esomoftast återvändande epithet, lefde somliga i hans ungdomsår, andra samtidigt med hans mannaålder, och några längre än han.
Om en del af dem är den historiska existensen urkundligt bevislig, ur Kyrkoböcker, Riddarhus-stamtaflor, Tidningar och andra källor.
Det kan sålunda t. ex. ådagaläggas, att den, hvars namn han lånade till skylt för samlingen af sina sångdikter, Johan Fredman, ”namnkunnig urmakare utan ur, verkstad och förlag”, vid femtifyra års ålder dog af bröstfeber den 9 Maj 1767, och begrofs på S. Olofs (nu Adolf Fredriks) kyrkogård; att Bacchus- Commendören von Berco, ”afskedad Banco-Bokhållare”, var född den 23 Augusti 1712, död barnlös den 27 April 1771, och begrafven i Catharina; att Joseph Israelson, ”stor latinsk poet som dog i distraction”, var en försupen Upsala-Student, efter hvilken ännu finnas en historisk disputation 82 och åtskilliga latinska qväden (hvaribland en elegi vid Ärkebiskopen J. Benzelii död 1747); att Joachim Wetz, ”Instantie-trampare och Bröllopps-poet”, hvars ”hjerna värkte i hans hufvudskål utan att någon märkte hans tankeprål”, var en rimmare som nämnes på ett par ställen i de första årgångarne af Kellgrens Stockholms- Post; att Trundman, ”Ordens-Klockare i Riddare-Kapitlet af de två förgyllda Svinen”, var en gammal aktör, som – enligt Stockholms-Posten – ännu 1790 uppträdde i ett theaterstycke, der han hade spelat redan 1747 83.
Troligtvis kunna dylika uppgifter framletas äfven om Korporal Mollberg, Skoflickaren, som ifrån ”Ryttare utan häst och schabrak” blef ”omsider Dansmästare”; om ”Stadsvirtuosen på flera instrumenter Fader Berg”; om ”Grälmakar Löfberg”; om ”Fader Movitz, Konstapeln, som gjort sig ryktbar genom en concert på Tre Byttor och hade componerat musiken till Serlachii Vårblomma” 84, samt dessutom var känd äfven såsom målare, genom ”Bergströmskans porträtt på Liljans krog i Thorshälla” 85; – korteligen, om åtminstone de flesta af detta sällskap.
Härmed öfverensstämma muntliga underrättelser af personer, som dels af Bellman sjelf gjorts uppmärksamma på dessa varelser, när de på gatan eller anuorstädes kommo i sigte, dels ock uppspanat dem på egen hand, drifna af en genom hans målningar föranledd nyfikenhet.
Den, som af de Fredmanska fosterbröderne längst qvarlefde, säges varit Bredström: denne ”passagerare, som ej oftare såg dagsljuset än genom buteljbottnen”, uppnådde således ändock en betydlig ålder, och skall för blott fyrtio år sedan ännu hafva bott i en stuga på Djurgården.
Företrädesvis blef sålunda till beskådning uppsökt sjelfva hjeltinnan, eller den qvinliga hufvudgestalten på dessa taflor, Ulla Winblad: dotter af en Gardes-Korporal, under sin ungdom ”Nymf och Öfver-Prestinna i Bacchi Tempel”, – eller hvad det lägre menniskospråket kallar Krog-jungfru, – och slutligen gift med den äfvenledes af Bellman förevigade Sjötulls-besökaren Norström.
Det säges, att hon omsider flyttade med honom till
Norrköping, och att hon der för några årtionden sedan afsomnat såsom enka.
Att hon varit ganska vacker, hörde man hennes skald ofta försäkra; och det kunde ses ännu i hennes äldre dagar.
Afgjordt är, att hon var bland alla Fredmanspersonerna den enda, till hvilken han stod, eller hade stått, i något slags närmare förhållande.
Men blott så mycket vet man derom, att en tid hade gifvits, då hon såg och hörde honom gerna.
Äfven sedan han börjat göra henne till ämne för offentliga qväden, förlorade detta förhållande ingalunda genast sin vänliga stämpel.
Med de första af de visor, i hvilka han lät henne uppträda, säges hon varit helt nöjd.
Märkvärdigt nog, berättas detta särskildt om den allbekanta skildring af hennes hemresa från Hessingen, som begynner:
”Solen glimmar blank och trind” (m. m.);
men det är möjligt, att vissa der nu förekommande läsarter och ställen ej funnos i den äldsta upplagan.
Också förmärkes, att hon ännu såsom nygift plägat anlita honom om bistånd och beskydd: ty hennes man erhöll sin syssla just genom ett hans förord till Schröderheims svärfar, Öfver- Direktören vid stora Sjötullen von Stapelmohr, – affattadt i dessa fyra rader:
”En ringa supplikant ur gruset jag framdrager,
Som till min ringa hjelp en ringa tillflykt tager.
Han tror uti sin själ – Gud vet, hvem den tillhör –
Att han har vunnit allt, när han blir Visitör” 86.
Ändtligen tyckte hon dock, att hennes ryktbarhet gick för långt, och icke just var af det berömligaste slaget.
I den sednare tid, då Bellman hade längesedan upphört för henne vara hvad han tillförne varit, syntes hon fördenskull allsicke smickrad af det odödliga namn, eller den utsigt dertill, som hon igenom honom vunnit.
Hennes förtrytelse deröfver utbrast engång till och med på öppen gata, der hon, då han kom gåendes, stannade och öfverhopade honom med häftiga förebråelser; dem han dock lugnt afhörde och nedtystade med några ord, af hvilka hon fann sin egen diktion öfverträffad.
En af mina numera aflidna vänner 87, som ock fordom var en af Bellmans, hade flera gånger besvurit honom, att låta sig se hans vidtbesjungna Ulla.
”Må göra då”, genmältes omsider på förnyad begäran: ”jag skall föra dig till henne; men jag svarar ej för, huru vi bli mottagna”.
Också kördes de i ögonblicket på dörren af den vredgade Nymfen, som, vid Bellmans åsyn, genast ropade med eldgaffeln i upplyftad hand:
”är du nu här igen, din infama karl, som belackar mig öfver hela landet i dina förb–e visor”?
En annan likaledes redan bortgången vän 88, som blef Stockholmsbo först under de sista åren af Bellmans lefnad och vid den tiden ännu var föga mer än yngling, lyckades utkunskapa hennes hem och för sitt besök påhitta någon förevändning, hvaraf all misstanka och vresig skygghet blef förebyggd.
Sannolikt bidrog ock den omständighet, att han var en ung och bildskön Kongl.
Sekreter, ej litet till det bevågna mottagandet; och då hon af en (åtminstone vid hennes nuvarande ålder) så ovanlig gäst såg sig bemött med en för henne än ovanligare belefvenhet, ville hon ej försumma tillfället, att framställa sig såsom en högst aktningsvärd person.
Till hans fägnad bragte hon derföre sjelf, efter icke lång stund, samtalet på den ”otäcke” Bellman och hans ”fula visor”; samt bedyrade, i ett temligen städadt språk, att dessa skändliga visor hade utan ringaste grund störtat henne i vanfrejd.
Hennes anlete röjde då ännu omisskännliga spär af en fordom ej obetydlig fägring: men det var nu magert, spetsigt, och de mörka ögonens liflighet hade antagit en skärpa, hvilken de förgäfves bjödo till att förljufva.
Tvifvelsutan var det under den fordna goda tiden, som Bellman gjorde den för henne förmånliga handel, hvarom berättelsen har Leopold till sagesman.
En dag nämligen, då de möttes på gatan, bad hon honom om ett penninglån, för att köpa en blå salopp, i stället för den ”med pontak öfverslagna”, som han kände till och hon ej mer kunde bruka; den funnes i ett närbeläget klädmäklarstånd, vore särdeles välbehållen, och kostade blott fyra plåtar.
”Gerna”, svarade Bellman, ”om jag ägde fler än två! men låt oss i alla fall gå dit”.
– Inkommen, drog hon sin beskyddare genast fram till saloppen, tog den, höll den för hans ögon, och vände den på alla sidor. ”Ja”, sade han, ”min bästa Ulla, jag ser att den har utmärkta egenskaper; men hvad skall man göra, när jag har bara två plåtar att erbjuda”?
– Nu satte den gamla klädmäklerskan på sig glasögonen, fixerade honom skarpt och utropade: ”Skulle Herrn kanske vara Bellman”?
– Ja, min goda Madam. – ”Poeten”?
– Det också.
– ”Som så ofta narrat mig att skratta”?
– Tör väl hända.
– ”Å, min kära Herre! det förändrar saken; visst kostar saloppen fyra plåtar, men åt en så rolig Herre slår den till tjenst för två”.
De personer, hvilka han begagnade till stående karakters-masker för sin poesi, voro således dertill samtligen utkorade och hämtade ur verkligheten.
Men vid sjelfva begagnandet höll han sig ingalunda punktligt till den strängaste historiska sanning.
Att han tillät sig dikta mången af de situationer, månget af de uppträden, i hvilka han målar och grupperar dem, – det låg i sakens natur; och är stundom påtagligt.
Fredman t. ex. skildras, i visan ”Ack, du min Moder! säg hvem dig sände”, såsom liggande ”en sommarnatt år 1768 vid krogen Krypin gent emot Banko-huset”: ehuru han, enligt kyrkoboken, hade dött redan i Maj 1767.
Ingenting hindrade, att skalden kunde låta sin urmakare lefva så länge han ville; eller hvad angick det denne Fredman, att kyrkoboken påstod honom vara död?
– Sannolikt är på mången af dylika taflor anledningen lika verklig, som användningen diktad.
Man påminne sig t. ex. den allmänt kända visan om Mollbergs missöde på krogen Rostock, i följd af hans oförsigtighet att för dervarande gäster spela
”Drottningens polska i Polen, G dur”; –
som af åhörarne blef utdömd såsom politiskt otillbörlig.
Vi hålla för ganska troligt, att den arme musikanten hade både spelat bemälta polska och råkat ut för stryk; men utom allt tvifvel är åtminstone det, som just gör saken komisk, ett diktens påfund: nämligen att detta vederfors honom för hans förmätenhet att blanda sig i ”Polens affärer”, hvilka det öfriga sällskapet – skoflickarn, sergeanten, stånddrabanten, notarierne och madamen – betraktade ur en absolutistisk synpunkt.
Föröfrigt roade det Bellman emellanåt, att göra äfven sig sjelf till en burlesk karakters-mask, en svensk Silenus: eller att jemväl då, när han qvad eller talade liksom ur skaldens enskilda varelse, ofta bibehålla sin engång antagna rol af den nordiske Bacchi prest.
Detta bestyrkte än mera den såkallade ”stora allmänheten” i den mening, att han, med allt sitt snille, sjelf var intet annat än ett slags finare Mollberg eller Movitz.
Man antog, och förblef dervid, att han nödvändigt måste vara en ärke-drinkare, en rigtig suput; emedan satserna, tonen, ordasätten af en sådan nödvändigt hörde till de roler, af hvilka han, på skämt, tilldelade en åt sin egen person.
I dylik maskering visar honom den flock af Fredmans Sånger, der vi träffa qväden af det lynne, som ”Ack, om vi hade, god’ vänner, en så”; eller ”Supa klockan öfver tolf”; eller ”Kom, sköna källarflickor”, – och så vidare.
Äfven hans ströskrifter förete talrika prof derpå.
Den efter hans död föranstaltade samlingen ”Fredmans Testamente” 89 hvimlar af sådana; både i den främst ställda Bacchus-cykeln, och efteråt.
Liksom derstädes ett af de behagligaste bland de stycken, i hvilka han talar på Gudens vägnar, är visan ”Drufvorna digna neder åt marken”: så möter oss ock der visan ”Finge jag en thron blott sira” såsom ett bland de gladaste och skäraste bland dem, i hvilka han tycks omedelbart tala på sina egna.
Men huru kunde han dikta t. ex. ”Bacchi Port”, utan att innehållet vore en scen ur skaldens dagliga lefnad, eller en paragraph ur hans egen moral?
Detta var, hvad enfaldigt folk allraminst begrep.
Måhända varseblef knappt någon den ironi, som i de tvenne slutraderne af sistnämnda styckes första stroph har sammanfattat sig till en (visserligen ultra-bacchanalisk) sinnebild af menniskolifvets allmänna skröplighet.
För den, som vid betraktandet af Bellmans poesi afser endast sjelfva föremålet och dess beskaffenhet, bör det väl egentligen synas lika ovigtigt som omöjligt att utforska, huru ofta han verkligen haft rus.
Att sådant understundom händt, – särdeles i hans yngre år, – lär ej kunna nekas; och sitt första rön af detta slag har han sjelf förtäljt oss.