Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 25, i ani. af väckt fråga om förändrad grund för utmyntningen af Svenska silfvermyntet, fiir att företaga detsamma till pröfning i sammanhang med Allm. Rcsv.- o.
Fkon.-Utsk:ts blifvande Utlåt, i ani. af Riks-Sl:ns skiljaktiga beslut öfver sistnämnde Utsk:s Betänk.
N:o 71, i ani. af väckta motioner i fråga om förändrade bestämmelser rörande mått och vigter samt justering deraf m. m.; och hade till detta Frih.
Tersmedens förslag blifvit yrkadt dels bifall och dels afslag; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, framställde propos. på bifall till samma förslag och, då svaren utföllo med många ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande BankoUtsk:ts den 21 och 25 sisth Februari på bordet lagde Utlåt.
N:o 26, i ani. af väckta motioner ang:de skyldighet för R.
Bank att till ett bestämdt pris utlemna omvntadt silfver.
Utsk:ts första hemställan om afslag å de i frågan väckta motionerne.
Jag kan för min del icke finna annat än att motionärerne haft skälig anledning till sina anmärkningar och framställningar.
Riks-bankens vexlings-skyl - Den 4 Mars f. ro. 13 dighet består för närv:de deruti att bankens sedlar skola vid anfordran inlösas mot mynt af den beskaffenhet och enligt de grunder, som mynllagen bestämmer.
Genom ett sådant åliggande bar icke allenast sedlarnas värde blifvit befästad!, utan kunna äfven utländska liqvider derigenom medelbart verkställas.
Detta sednare ändamål uppnås likväl under närvrde förhållanden endast ofullständigt, och det är för att i sådant hänseende vinna en stiirre fullständighet, och derigenom äfven höja sedlarnes värde, som motionärernas förslag framkommit.
Hvad man vid utländska liqvider behöfver, är icke mynt af en eller annan sort, utan ett visst qvantum ädel metall, och hvarje vexel som ntställes — utgörande, såsom vi veta, det hufvudsakligaste liqvidationsmedlet mellan olika länder — är i sjelfva verket ingenting annat än en förskrifning på ett dylikt qvantum guld eller silfver.
När nu till verkställande af en utländsk liqvid ett visst qvantum finsilfver behöfver anskaffas, huru tillgår då härmed för närv.de? — Antagom t. ex, att GO skålp. finsilfver erfordras.
Dessa 60 skålp. finsilfver skola enligt myntlagen finnas i 1000 rdr specie, och hvar och en, som eger 4000 rdr rmt i sedlar, har således obestridlig rättighet att genom utvexling af 1000 specier bekomma det önskade finsilfret; men vid sådan utvexling erhåller han derjemte 20 skålp. legerad koppar, äfvensom det värde, hvilket kan anses nedlagdt i myntningen och som representeras, dels genom slagskatten, utgörande f:dels proc., dels genom ytterligare kostnad för myntverket.
Om då den enskilda, för hvilken endast finsilfret har värde och som sjelf har större fördel af att erhålla detsamma i omyntad form, begär att för sina 4000 rdr i sedlar, eller 1000 specier, bekomma dessa 60 skålp. finsilfver såsom plants, hvarigenom för banken både kopparen och myntnings-kostnaden skulle besparas; får han detta?
— Nej! betala mig derutöfver 36 rdr 36 öre, svarar banken — (enligt pris af 37 rdr för 1 Kölnisk mark).
— Banken förlorar härigenom, såsom nyss nämndes, koppar och slagskatt, uppgående sammanlagdt till omkring li proc.; den enskilde förlorar, genom den för honom olämpliga form, hvarunder han erhåller det för honom behöfliga finsilfret, omkring 1 proc.; och landet förlorar, utom sitt tillskott för den onödiga myntningen, det öfverpris, som genom hög kurs betalas vid alla liqvider med vexlar.
Men, ännu en gång, hvarföre sker då allt detta — till förlust för alla?
—Jo, derföre att banken på detta sätt söker skydda sitt silfver från uttagning.
Man vill försvåra silfverutvexlingen; man vill häremot uppställa ett hinder.
Detta är en tanke och ett bemödande, som ofta och under många former har uppenbarat sig.
Man har t. ex., för att åstadkomma dylika hinder och svårigheter, stundom påtänkt att förflytta banken till en aflägsen, svårt tillgänglig landsort, för att sålunda öka transportkostnaden vid uttagning af silfver; 14 Den 4 Murs f m. stundom har man föreslagit export-tull vid silfrets utförsel o. s. v. Det nu ifrågav:de hindret, nemi. att endast under en för trafikanten olämplig form (mynt) utlemna det finsilfver, han önskar, och hvartill lian är berättigad, verkar således, ur synpunkten af ett hinder för silfveruttagning, alldeles lika med en häremot svarande export-tull, men är så till vida ännu sämre, än denna, som genom export-tullen den förlust, som uppkommer för de enskilda och för landet i sin helhet, åtminstone skulle kunna sägas komma statskassan till godo genom tullinkomsten, då deremot på det sätt, som hindret nu är anordnad!, alla parterna dervid förlora.
Men hufvudsaken är likväl den, att, ehvad slags hinder man också vill uppställa, så blir detta alltid ett frångående af sjelfva principen för realisationen, och strider således mer eller mindre mot sitt eget ändamål.
Realisationens princip är nemi. icke blott att åt hvarje sedelhafvare enskildt tillförsäkra en verklig valuta för hans sedlar, utan ock att åt landel kollektivt betrygga ett fast och stadigt myntvärde.
Men det är sjelfkIarf, att detta sednare ändamål måste upphäfvas eller inskränkas genom en export-tull på silfver eller hvilket annat hinder som helst mot silfverutvexlingen — enär sjelfva grunden för ett fast myntvärde just består i den ovilkorliga rättigheten att när som helst undfå silfver mot sedlar — och att på sådant sätt myntets värde i stället skall blifva fluktuerande inom de gränser, hvartill kursen, med tillhjelp af hindren, i mån af deras storlek, kan uppdrifvas.
Af dessa principiella skäl kan jag således för min del ej gilla de närv:de bestämmelserna i Banko-reglementet, hvilka uppställa eller legitimera dylika hinder, utan tror att motionärerna verkligen haft gilltiga anledningar att önska deras undanrödjandé.
Men ännu mindre, än jag kan godkänna dessa bestämmelser, kan jag gilla de extra utvägar, som man stundom sett bankens styrelse begagna för att tvinga rörelsen att underkasta sig obilliga stadgande!).
Bland dessa utvägar vill jag endast omnämna det allmänt kända faktum, att vid vissa tillfällen intet annat slags silfvermynt utlemnats, än åttondels specier, hvilka, i anseende till ett större remedium i vigt (nemi.
T^nra i st. f- tötttt)’ innehålla ett mindre qvantum finsilfver, och sålunda hafva ett mindre värde, än motsvarande summa i hela eller halfva specier.
Med tillhjelp af dylika medel, och med stöd af de bestämmelser i Bank-regl:tet, hvilka motionärerna önskat måtte förändras, har det varit möjligt, att på ett konstladt sätt upptvinga kursen till flera procent öfver pari.
Förmodligen anses detta af Hrr Bankofullmägtige, och måhända älven af åtskilliga andra, såsom ganska godt och förtjenstfull!, då derigenom banken gjort en betydlig vinst på sin vexelhandel.
Men för min del kan jag icke biträda en sådan mening, utan anser att en dylik kurs-stegring genom konstlade medel är ganska olämplig.
Man bör nemi. besinnna, att en sådan kurs-skillnad af flera proc. vid iiqvider, som gälla millioner, icke är någon obetylighet, samt Den 4 Mare f. m. 15 att enskilda intressen härvid beröras och kunna vara verksamma.
En affärsman, som årligen kan disponera ett vexelbelopp af flera millioner — och sådana finnas — gör visserligen på denna kurs-skillnad en vinst af kanske 20 å 30,000 rdr; men hvem får betala detta?
— Jo! vexelköparen, och genom varornas häraf uppkommande fördyring, i sista hand, den konsumerande allmänheten.
Jag vet ganska väl, att det finnas de, som betrakta detta såsom en förmån; som förmena att häruti ligger ett nyttigt korrektiv emot den illa anskrifna, öfverdrifna importen; oell som påstå att produktionen sålunda just bör uppmuntras på 1 konsumtionens bekostnad.
Hela denna statsekonomiska åsigt hvilar dock enligt min tanka på fullkomligt falska grunder.
Fast under en annan form, är detta argument ingenting annat än precist detsamma, som anföres till förmån för höga tullar och det s. k. skydds-systemet.
Oriktigheten häraf kan, såsom jag tror, med mycken bestämdhet ådagaläggas, men jag anser hvarken lämpligt, eller ens behörigt, att vid detta tillfälle ingå i någon närmare undersökning af denna fråga.
1 förbigående < vill jag dock nämna, att den tillämpning af nyssnämnda grundsatser, hvilken går ut på att styra kursen, och genom dess höjande utöfva förmynderskap öfver rörelsen, är i min tanka ännu sämre än den tillämpning deraf, som i tull-lagstiftningen söker sitt uttryck; derföre att i sednare fallet åtminstone något af den beskattning, man pålägger allmänheten, kommer staten tillgodo, då deremot i det förra endast den ena samhällsklassen beskattar den andra, eller, rättare sagdt, allmänhetens intressen uppoffras till förmån för några få.
Med det nu anförda kan naturligtvis icke min mening vara att påstå, att all kurs-fluktuation är någonting oriktigt, och att den skulle komma att upphöra, derest de öfverklagade bestämmelserna rörande silfver-utvexlingen förändrades.
Det är tvertom klart, att i alla händelser, och äfven om man egde ett universal-mynt — hvilket väl en gång torde blifva fallet — så måste endast och allenast rättigheten att på ett annat ställe, ofta långt aflägset, få disponera en viss summa, äfvensom de « vanliga bestämmande villkoren af tillgång och efterfrågan, alltid komma att inverka på vexlarnes pris, och således bestämma kursen.
Men jag vill att dessa, de naturliga orsakerna, och icke några andra, konstlade, lätt missbrukade tvångsmedel skola vara de som reglera detta förhållande.
Med anledning af de åsigter, jag nu yttrat, frågar man mig kanhända: men behöfver då Banken inga medel till sin disposition för att bevara sin metalliska kassa?
— Jo! men dessa medel böra ej sökas i uppställda hinder mot vexling.
De ligga dels i en förminskad sedelutgifning, dels i lämpliga åtgärder att draga till sig kapitaler.
I begge dessa hänseenden består den verksammaste utvägen deruti, att penningeräntan, efter omständigheterna och behofvet, modereras, och villkoret derför är att denna ränta skall vara fri.
Denna vig - 16
Den 4 Mars f. m. tiga finnnciela grundsats liar jag redan vid (lera föregående tillfällen sökt göra gällande, och när samma fråga snart 5 nyo torde förekomma, skall jag icke underlåta att åter förfäkta densamma.
Men äfven med det band, som ännu i detta afseende hos oss existerar, äro likväl — enär, med högst sällsynta undantag, vår lagliga ränta är betydligt högre än räntan på penningemarknaden i allmänhet — enligt min åsigt, några konstlade medel till hinder för silfver-utvexlingen hvarken nödiga elier nyttiga.
Jag skulle således för min del icke haft någon betänklighet vid att biträda motionärernas framställning — helst
Hr Wallenbergs —; men då, enligt det af Utsk:t nu afgifna förslaget, fullmägtige skulle få fria händer i detta afseende, och då jag hoppas, alt fullmägtige hädanefter begagna denna frihet så, att ej onödig utmyntning och åternedsmältning af mynt ifrågakommer, samt framför allt så, att icke någon onaturlig kursstegring uppstår till vinst för några få, men till förlust för de öfriga och det allmänna; så anser jag mig äfven kunna bifalla det förevide Utlåtit.
Jag ber att få framkomma med en allmän sats: »silfret har ett dubbelt användande, dels såsom handelsvara, dels som mynt.»
Hvilket som är det lörra eller det sednare, tyckes mig här ej vara svårt att urskilja, ty då den stämplade varan är betalningsmedel, måste den andra vara handelsvara.
Hrr Lindströms och Wallenbergs förslag gå ut på att sätta ett bestämdt pris på denna vara, men för mig synes att, om man sätter bestämdt pris på plantsen eller den omyntade varan, är det detsamma som att sätta pris på vexeln.
Gripenstedt har sagt, att man åsyftat, genom det sätt hvarpå man skött sillverutvexlingen, att lägga ett hinder i vägen för densamma.
Jag får då göra Hr Frihm uppmärksam derpå, att fullmägtige tyckas ganska väl känna den sanningen »att det icke tjenar till något att lägga hinder i vägen för silfverutvexlingen.
» Hvad beträffar att han yttrat, att detta skett till förmån för några vissa personer, så får jag nämna att ett motsatt förhållande egt rum, itliy att bankofullmägtige städse handlat i öfverensstämmelse med bankens och det allmännas intresse, ej till föripån för några vissa personer.
Jag anhåller att R. o. Ad. måtte bifalla denna punkt af Banko-Utsk:ts förev:de Betänk.
Jag har begärt ordet, för att tillkännagifva, det jag icke i alla delar instämmer med Frill.
Gripenstedt.
Jag har icke velat ålägga banken någon ny skyldighet utöfver den att med mynt inlösa sina sedlar; men jag vill visa att banko-fullmägtige, med fördel för banken, kunna utlemna silfverplantsar för bättre pris än mynt, och för bättre pris än det af Hr Lindström föreslagna af 36j rdr för en mark Iiölnisk vigt finsilfver.
Den i Mars f. m. 17
En rdr rmt innehåller 1^ ort fint silfver och ^ ort koppar, och en sådan rdr är hvarje sedelinnehafvare berättigad att få för hvarje rdr i sedlar.
Nu beräknas likväl myntets värde i förhållande till utländskt mynt endast efter den qvantitet fint silfver, det innehåller, och är likaledes det uppgifna värdet 36§ rdr rmt för en mark
Kölnisk vigt fint silfver beräknadt efter ett värde af 1| ort fint silfver för en rdr; derutöfver kostar emellertid banken en silfver-riksdaler ^ ort koppar, i värde, efter ett pris af 67 rdr pr centner, lika med 0,335 öre + fproc. slagskatt eller 0,75 öre
Man finner häraf att banken gör en vinst af mera än 1 proc., då den får inlösa sina sedlar med silfver i plantsar, efter ett pris af 36§ rdr för en mark Kölnisk vigt fint silfver, i stället för att inlösa dem med myntadt silfver.
Det vore icke obilligt, om banken af denna vinst delade med sig till sedelhafvaren, hvilken i alla fall för plantsarnes transport m. m. får vidkännas en icke obetydlig kostnad.
Då deremot banken mot sin egen fördel tvingar sedelhafvaren att för liqviderande af utländsk skuld taga myntadt silfver — t. o. m. småmynt, hvilka äro i tillverkning dyrast — så tillskyndas sedelhafvaren en ytterligare kostnad för myntets nedsmältning.
En förlust å alla håll, statsverket, banken och sedelhafvaren, åstadkommes sålunda på konstladt sätt, utan att någon deraf skördar vinst.
Denna förlust, uppgående, om allt tages i beräkning, ända till 4 proc. och derutöfver, verkar till kursens höjande öfver pari, hvilket åter drabbar den konsumerande allmänheten.
Under förhoppning att banko-fullmägtige, om de få i detta afseende fria händer, med fästadt afseende på ej mindre bankens än statsverkets och allmänhetens fördel, icke allenast utlemna silfver i plantsar till så billigt pris, som jag nu antydt, utan äfven tillhandahålla vexlar eller anvisningar på bankens utrikes deponerade silfver till samma billiga pris, vill jag för min del icke på förhand bestämma priset hvarken å det ena eller andra, förlitande mig på fullmägtiges insigter och upplysta omdöme.
För mig var det något svårt att fatta den utveckling af åsigter i denna fråga, som den siste värde talaren gjorde, äfvensom sammanhanget emellan dem och den slutsats, till hvilken han kommit, då han sedermera yrkade bifall till Utsk:ts Utlåt.
Jag ber att med några ord få utveckla skälen för min tvekan om riktigheten af den grund, hvarpå den värde talaren stödt sig.
Banken har och kan väl icke hafva något annat åliggande, än att med silfver, d. v. s. med myntadt silfver, inlösa sina sedlar.
Så länge denna skyldighet af honom fullgöres, kan ej, enligt min tanka, mera i detta hänseende af densamma fordras.
Att ålägga banken att, under en eller annan form, tillhandaH. lil. 2 18 Dea 4 Murs f. m. hålla spekulanter en handelsvara, för att derigenom infria sina, å myntadt silfver lydande förbindelser, och att ytterligare på denna vara sätta ett bestämdt försäljningspris, •— hvilket är det, hvarpå Hrr Wallenbergs och Lindströms förslag gå ut, — tror jag icke vara lämpligt, och jag skulle heller icke anse att vi hafva råd att dermed göra försök.
Vi borde i stället söka de korrektiver, hvaraf andra länder betjena sig, då spekulanter söka att till skada för banken och landet se sina egna fördelar för mycket tillgodo, nemi. att genom räntans höjande fördyra lånen och minska spekulanternes vinst.
Härigenom skulle säkerligen antalet minskas af sådane lånesökande, som anlita banken för att efter lånets erhållande uttaga silfver till export.
Jag anhåller om bifall till Utsk:ts Utlåt., som afstyrker Hrr Lindströms och Wallenbergs motioner.
Afven jag inser riktigheten af de grundsatser, som af Frih.
Gripenstedt blifvit framhållna, och var derföre särdeles nöjd med att han kom till detta resultat.
Som man icke kan draga annan slutsats af hans tal, än att dessa grundsatser äro i Utsk:ts Betänk, tillämpade, så är jag tacksam för detta erkännande af hvad Utskits majoritet, dit jag hörer, i denna fråga åstadkommit.
Jag skulle kunna dermed sluta, om jag icke visste det flere andra finnas, hvilka, då de tänka annorlunda, säkerligen, om icke i tal, åtminstone med sina röster komma att motarbeta ett bifall till Utskits Betänk.
Derföre tager jag mig friheten utveckla den tankegång, som jag följt, och som ledt Utskits majoritet till detta resultat.
Vid första betraktandet af Hrr Lindströms och Wallenbergs motioner var tanken den, att dessa motioner borde obetingadt i sin helhet bifallas, men man fann vid närmare skärskådande af saken, huru hufvudpunkten bestod uti, att banken skulle vara skyldig att mot sedlar utlemna omyntadt silfver.
Enligt myntlagen är det bestämdt med huru mycket myntadt silfver hvarje sedel skall inlösas, men ej med huru mycket omyntadt.
Utskit har derföre betraktat silfret, i form af plants, såsom en råvara, hvilken banko-fullmägtige förskaffat sig för att derigenom vara i tillfälle att åstadkomma myntadt silfver; och då kan väl ej banken åläggas, såsom tvång, att vara skyldig afhända sig denna råvara, och derigenom blifva nödsakad att anskaffa, möjligen med större kostnad, annan plants, för att kunna fullgöra sin pligt att alltid hålla Myntet tillgång på silfver.
Denna åsigt var det, som gjorde att man ansåg sig böra afslå motionerna, isynnerhet som man icke kunde förbise att en brist på silfver för en kortare tid kan uppstå i Europa.
Det utfästa vilkoret »såvida tillgång är» är ett svepskäl, ty banken kan icke ställa sig utan plantsar, emedan den då icke kunde skaffa sig myntadt silfver.
Utskit har visserligen icke förbisett att banko-fullmägtige redan nu hafva rätt att utlemna silfver till lägre pris än det i Den 4 Mars f. m. 19 reglementet utsatta, men ett samvetsgrant ombud ser i en sådan utsatt bestämd summa ett uttryck af principalernas önskan, och om än rättighet att göra undantag är lemnad, så gör man sällan sådana undantag, utan att för hvarje fall redogöra för skälen dertill, isynnerhet då man har revisorer att förvänta, hvilka, möjligen utan tanke på det förhållande som egt rum, endast betrakta affären sådan den efteråt visar sig.
Det har naturligtvis derföre varit säkrast för fullmägtige att hålla sig till det bestämda priset 37 rdr.
Utsk:t har icke bestämt någon siffra såsom maximum eller minimum, utan lemnat detta åt fullmägtige; och då det trott sig gå motionärernes billiga önskningar härigenom till mötes, vågade Utsk:t icke gå längre; och då äfven Utsk:t icke kunnat hos R.
St:r vänta ett obetingadt bifall till motionärernas åsigt, hvilken, likasom alla andra vigtiga frågor, ej kan mogna på en dag, så tror jag att det träffat en god medelväg.
Jag anhåller om bifall till Utskits Betänk.
Då den förste talaren har försvarat hvad motionärerne föreslagit i afseende å ifrågav:de ämne, så måste jag å min sida uppträda för att bekämpa dem och hans åsigter.
Jag anser att de förslag, som blifvit af motionärerna väckta, leda derhän, att den lagda grunden för våra sedlars inlösning skulle i någon mån blifva förändrad.
St:rs bank är en anstalt, som blifvit försedd med åtskilliga ganska stora förmåner.
Den har blifvit försedd med en högst betydlig fond af metallisk valuta; den har erhållit rättighet att — utgifva sedlar, som för mynt i riket skola gälla, samt att af dessa sedlar utfärda 30 millioner utöfver dess egande metalliska kassa — äfvensom att i denna sednare få inräkna å utländsk ort betalbara, men ännu ej förfallna vexlar; den disponerar öfver ett kapital-öfverskott af mer än 28 millioner och är berättigad att räntefritt emottaga staten tillhöriga depositioner; — men emot alia dessa förmåner har den fått en skyldighet, som efter min tanka är för densamma ganska svår att uppfylla, nemi. att med en metall, kallad myntmetall och bestående till § af silfver och J af koppar, inlösa alla sina utgifna sedlar.
Myntbestämnings-lagen innehåller att för 100 rdr rmt i bankens sedlar skola lemnäs 25 specier, af viss vigt, innehållande 2 marker myntsilf ver, hvaraf 1^ mark utgöres af finsilfver, och | mark af koppar.
Detta är den bestämda grunden för sedlarnes inlösen, hvarigenom man ock fått ett bestämdt förhållande mellan den Svenska riksbanks-sedeln och det Svenska silfvermyntet, men man har ändå icke derigenom kunnat fastställa en absolut fast värdemätare.
Oaktadt man har bestämdt föreskrifvit, att en Svensk riksbanks-sedel skall inlösas med en viss vigt silfver i myntad form — så hindrar detta icke att värdemätaren i landet kan förändras, och att någon rubbning i förut existerande värde-förhållanden kan inträffa dels ge - 20 Den 4 Murs f. m. nom förändring af sedelns värde, genom att utsläppa en större massa sedlar i landet än der förutvarande sedelqvantitet, dels genom en förändring af det i myntet innehållna silfrets värde.
Denna förändring i värdemätaren kan också uppkomma, och återkommer verkligen ofta, i ännu större mån, och på flere sätt, genom de inverkningar å densamma, som de ständigt vexlande förhållandena mellan oss och utlandet föranleda.
— Det kommer t. ex. ett starkt kapital-inflöde eller utflöde, som inverkar på kapital-marknaden och derigenom på omsättningsrörelsen, till ökning eller minskning af den i landet kringlöpande omsättningsmedels-massan, hvarigenom också den häraf beroende varumätaren i samma mån ökas eller minskas.
Man kan således ej lyckas att bestämma en absolut fast värdemätare, utan allt hvad man förmår, är endast att göra den fast och oföränderlig inom vissa gränser.
Nu skall jag bedja att få visa huru den antagna värdemätaren i vårt land måste fortfara att vara föränderlig inom vissa gränser, just i afseende på det förhållande, som man genom de nu föredragna motionerna velat göra mera fast — nemi. det omyntade silfrets pris i förhållande till den Svenska riksbankssedelns bestämda värde i Svenskt silfvermynt.
Om jag tager 250 specier, så innehålla dessa 15 sklp.
Svensk viktualievigt silfver och 5 sklp.
Svensk viktualie-vigt koppar; och då myntbestämningslagen säger att 250 rdr specie skola vara lika med 1000 rdr rint i Svenska riksbankens sedlar —, bli följaktligen 15 sklp. finsilfver och 5 sklp. koppar också lika med 1000 rdr rmt — eller om mark Kölnisk begagnas i st. f. mark viktualie-vigt, efter en proportion af 100: 181,8 emellan Svenskt sklp. viktualie-vigt och Kölnisk mark, skola 1000 rdr rmt eller 250 rdr silfverspecie vara lika med 2712Tjro
Kölniska marker finsilfver och 9^ Kölniska marker koppar.
Samma nyssnämnda qvantitet finsilfver — (kopparns värde ej taget i beräkning) — eller 27-^ mark Kölnisk gäller i Hamb. myntsort uttryckt — efter ett värde af 27^ mark Hamburger-banko på en mark
Kölnisk — 27^ + 27,7 5 — 756, mark Hamb.-bko.
Då således 756,74 mark Hamb.-bko
Den 4 Mars f. m. 21 myckenhet i Sverige eller af annat skäl måste skaffas dit från annat håll, densamma, när den framkommer, ovilkorligen måste bli så mycket dyrare eller högre i värde — på stället dit, än på stället, hvarifrån det hemtats, som det kostar både att transportera silfret från det ena stället till det andra och att efter framkomsten förvandla det till det lagligen giltiga eller allmänt gångbara betalnings-rnedlet — antingen i hårdt mynt eller i bankosedlar af stadgadt, emot myntet svarande värde.
För att belysa detta med ett exempel, må antagas att någon i Stockholm boende, som har en tillgång att disponera i Hamburg af 756,74 mark Hamb.-bko, vill flytta den ifrån det sednare stället till det förra och derföre uppdraga åt sitt ombud i Hamburg att förvandla nämnda 756,74 sklp. mark Hamb.- bko — i motsvarande qvantitet af 27,27 mark Köln. i finsilfver, samt att sända detta silfver öfver till Stockholm, för att der i Svenskt metalliskt silfvermynt förvandlas.