Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Aha! sade Uno, nej jag måste bekänna, at jag alldeles icke ägde något begrep om någon piqveniqve, men då jag nu träffat så lyckligt, skulle jag visst önska at få bevista den.
Herr Qvickroth är til ställare, sade Fröken Tullbom; om min Kusin så vill, skall jag genast sända til honom efter billett.
Uno hade förut händelsevis lärt känna Herr Qvickrot, och då han dessutom önskade at så bese staden; underrättade han sig endast hvar han bodde, för at sjelf söka up honom.
– Fröken beskref detta ganska tydligt, nemligen vid lilla trappan inne på gården hos Rådman Winsténs; dit Uno derföre begaf sig.
Inkommen på Rådmannens gård, såg Uno sig omkring, för at uptäcka den lilla trappan, men fann den icke; endast nära bakporten befanns en sådan, ledande til et litet enstaka rum, byggt på fyra stolpar, hvartil dörren alldrig var läst, utan endast med en hake, då någon var derinne, kunde stängas, och der tyckte han Herr Qvickroth icke kunde bo.
Han hörde något ljud ifrån detta ställe och lyssnade; til sin stora harm, hörde han af sin egen vis-fabrik, följande vers med en gemen stämma sjungas derinne
Må andra fritt i gyllene palats, På sidenklädda soffor dväljas, Med mindre krus jag valt min plats, Så god som nånsin den kan väljas.
Från hyddans dörr på Patriarkers vis, Jag trötta vandrarn vänligt vinkar, Med nöje delar jag ––
Å tig! ropade Uno ganska hårdt, som icke längre kunde styra sin harm öfver ett dylikt auctorligt missöde.
– Sångaren tittade fram genom dörren, och Uno igenkände i honom Titulus Qvickroth.
Då han således funnit sin man, stadnade han för at andraga sit åliggande, likväl på behörigt afstånd, emedan han ej ansåg stället tjenligt til samtal.
Qvickroth var redan balklädd i hvita silkesstrumpor med vågiga ränder, svarta permissioner, grön frack med små kullriga knappar och sammetskrage, den ingen skulle misstänka tilförne hafva varit karpus, samt med et hår, så upstussadt, at Kejser Commodi egen gullpudrade peruk alldrig någonsin kunnat vara mera prydlig; halsduken tycktes så hårdt tildragen, at blodet sagtades i sit omlopp, och hans hängslen som bestodo, eller rättare bestod (ty det var blott et) af et rödt västgöth-band, så spändt, at jag för ganska mycket ej skulle vilja känna den pina, han utan tvifvel deraf rönte i sin axel.
Stolt som en Konung, likväl just icke med någon majestätisk ställning, nalkades han Uno, och antecknade med största nöje hans namn bland de til balen kommandes antal.
Angelägne göromål i anseende til högtidligheten hindrade honom at länge stadna hemma, hvarföre Uno snart återvände, för at äfven behörigen kläda sig.
Klockan slog snart sju i tornet, och groupper af damer med röda, blå och gula schalar, följde af arriga och trippande kavaljerer, syntes redan samla sig på Rådstugan, midt emot Tullbomska huset.
Tullbom stod äfven redan klädd i sin port, liksom för at låta de förbigående få tilfälle at betrakta hennes saffiansskor och öpna halsduk; Uno ansåg derföre tiden vara inne, och begaf sig äfven up på balen.
Nyfikna pigor, gummor och barn stodo redan i farstun och beundrade de granna damerna.
– Fönsterne voro med gråpappersskärmar igenstängde, och brinnande talgljus täflade med de genom hålen på dessa skärmar inträngande solstrålarne om rättigheten at lysa.
– Trenne violer, en Bas och tvänne små, stämdes och strökos af Stadens trenne Virtuoser, Klockaren, Orgtramparen och en Skomakare.
– De gamla damerna sutto mysande längs ut åt väggarne, och betraktade hvar en sina döttrar, hvilka, långa och korta om hvarandra, voro upställde i en lång rad til Angloise, knuffande och trängande hvarandra, för at, som det tycktes, icke släppa några framför sig.
De dansande herrarne stodo likaledes i en lång och krokig rad, stoltast de främste och litet blygare til utseendet de, som råkat få sin plats nederst.
En Löjtnant, den enda Officer på balen, och således ingen obetydlig person, samt Mamsell Winstén utgjorde första paret, och Herr Qvickroth och Fröken Tullbom det andra.
Nu klappade han med sina, med hvita handskar prydda händer, musiken drog til, och båda paren lade i väg med ojemna steg salen utföre, ända ned til kakelugnen och tilbaka.
Uno stod ännu vid dörren, men nalkades småningom och betraktade med et nyfiket öga de upställde flickorna af olika längd och utseende, allenast i en enda omständighet fullkomligt lika, nemligen högst lätt och bart klädda.
Så många sköna former, som han här på en gång skådade, skulle som man tycker, hänryckt den yngling, hvilken blifvit betagen vid en enda blick, sluten i Fröken Odalsvärds barm; men här hade åskådandet en motsatt verkan, det föreföll honom tvertom, såsom alt det sköna han såg, varit en oduglig vara, exponerad til allmänt åskådande, i händelse någon ville göra sig besvär at se derpå.
– Han kom tillika at påminna sig Republikens i Venedig på 1600-talet utfärdade förbud af innehåll, at ingen qvinna finge visa sig på gata, eller i allmänt samqväm med blottadt bröst, utan att, som orden lyda, sjelf erkänna sig för at vara lätt på tygeln; och at (ehuru han just icke rätt förstod meningen af et sådant uttryck) anse alla dessa damer på sådant sätt, kunde icke vara behagligt, då han med sin naturliga kärlek til alla fruntimer, ville anse dem såsom änglar, ämnade at med himmelska rosor blomsterströ vägen genom vårt jordiska lif.
Efter Angloisen börjades valsen, då Uno kommit til at stå midt på golfvet, så at paren svängde sig omkring honom med vällustiga steg; detta var ej obehagligt at bese, i anseende til den hastighet hvarmed hvar och en skönhet visade sig och åter försvann, men den anmärkningen han likväl härvid gjorde, at han ej velat äga en fästmö bland dessa sväfvande gratier, och följakteligen, at de icke visade sig från någon aktningsvärd sida, kom honom äfven at göra den slutsats, at en karl, som ser en flicka dansa, eller sjelf dansar vals med henne, åtminstone under den stunden svårligen skall för henne kunna bibehålla en fullkomlig högaktning.
– – Dylike ledsamma reflexioner, visst icke passande på en piqveniqve och kanske alldrig, gjorde han och stod derföre som en bildstod med et ledsamt utseende, under all den glädje som omgaf honom.
Löjtnanten, som af Unos Uniform slutat til hans stånd, och dessutom snart gjort sig underrättad om, hvilken han kunde vara, frågade om han ej skulle dansa; Uno ursäktade sig dermed, at han hade stöflor, och dessutom ej kände damerna.
Å strunt, svarade Löjtnanten, det gör ingen ting; det tror jag ock, tänkte Uno, och böd derföre up den fulaste flicka han i hast kunde uptäcka, för at icke få refus.
Han fick det ej eller, och marqverade derföre med sin handske en plats til nästa qvadrille.
En liten herre med stora bandrosor vid knäna, kastade äfven på samma ställe en smutsig och trasig näsduk i golfvet, och, för at ännu vara mera säker, satte han foten på den, sedan han funnit, at den et par gånger blifvit bortsparkad.
Då jag förut liknelsevis nämnt Qvickroth såsom en Konung, borde jag väl icke tiltaga stort mindre för denna, men skall dock hålla mig litet lägre ned.
– Således förnöjd som – som – dock, der är omöjligt at taga til mindre, som en Konung, afvaktade han, sin kommande moitié, stolt öfver den plats han hade at tilbjuda; – men o hvilket missöde!
Musiken började och ronden slöts af de dansande, utan at den tilförne förnöjda herrn fick vara med.
Uno tänkte på intet ondt förr, än han observerade at herrn med bandrosorna utanföre ringen, återtog sin med så mycken möda bevarade näsduk, och at Qvadrillen ändå var fulltalig.
Nu begrep han at han olyckligtvis budit up precist denna kavaljers dam, och at hon öfvergifvit sin trogna hoppfulla för en annan.
Uno var ledsen öfver den sorg, han tydligt såg sig hafva förorsakat denna lilla, och betraktade med ömt deltagande hans förtviflade mine, och af harmen dubbelt förstorade öfverläpp.
Då qvadrillen var slut, ämnade Uno gå in i et annat rum för at dricka thé, men en långt alfvarsammare sak förestod; den förfördelade Herrns hämndkänsla hade vaknat, och med vreden i sin upsyn, kom han och fordrade satisfaction.
Jag kan intet göra, mer än be om ursäkt, svarade Uno, och försäkra at jag alldeles intet kände at Mamsellen var upbuden af någon annan.
Ynglingen blef likväl icke satisfierad af så litet, hans vänner tycktes äfven taga hans parti, och började tala högt om adelig högfärd, guld-tofsar med mera.
Uno förstod rätt väl den lilla afund, som häruti framlyste öfver hans Uniform, men låtsade ej märka något, förr än han kände sig trängd och knuffad, än af en, än af en annan.
Med skäl missnöjd öfver et sådant upförande, vände han sig til en af dessa sammansvurne, och undanbad sig alla stötar i ryggen.
– Å det är intet så farligt, sade denne, som förmodeligen var tapprast, emedan han trångde närmast.
Hvad är det Herrn då egenteligen vill, frågade Uno tämmeligen högt, meningen är väl intet at slåss heller.
Om herrn har lust.
Nej, det kan jag just intet säga, men intet fruktar jag stort derför – om intet, tillade han med ironi, för vådan at sända en menniska til evigheten, som intet kan sin Christendom; jag skulle derföre be Herrn skaffa sig et Prest-bevis, innan jag kan anta någon utmaning.
Händelsen började nu väcka upseende, och hade kanhända blifvit af de blodigaste följder, om icke Qvickroth
såsom medlare, påfunnit det kloka rådet, at Uno borde dricka brorskål med sina antagonister; hvilket åter fullkomligen försonade dem.
Det olyckliga försök han en gång gjort at få dansa, afskräckte honom ifrån alla vidare, och då dessutom qvalmigheten i rummet snart började bli odräglig, smög han sig i tysthet ned på gatan, och fann sig, sedan han å nyo skådat Guds fria himmel, och andats en renare luft, icke mera äga någon kallelse at återvända.
Tidigt följande morgonen lemnade, Uno O * *, utan önskan at han måtte haft längre tilfalle at der qvarstadna.
Då han rest et litet stycke, och från en höjd för sista gången kunde betrakta staden, vände han ännu en gång sit hufvud dit åt, med en half suck öfver våra dårskaper, svagheter och brister, hvarifrån han ej funnit denna stadens innevånare en hårsmån mera befriade, än Residensets.
Skjutsbonden vände äfven sit hufvud åt samma led, för at efterse hvad herrn såg men fann troligen ingen ting betraktansvärdt.
Först då Uno mellan de qvistade granarna i parken, uptäckte tegeltaket och de hvita skorstenarne af sin fäderne-borg, blefvo hans känslor gladare, alt fick mera lif, och han började at smälla på sin lata häst, för at äfven muntra honom, emedan han i en sådan sinnesförfattning ej älskade något trögt.
Redan föreställde han sig, huru han skulle bli välkommen och träffa alla friska och glada, då han på afstånd uptäckte flere svartklädda personer på farstugbron; hvita handskar prydde deras händer, och långa hvita näsdukar hängde utur deras fickor.
En likvagn stod på gården, och hvita lakan hängde för alla fönster.
– Hvilken syn! kraftlös neddignade armen, som uplyftat piskan, och den föll overksam emot fotsacken.
– At någon inom huset var död, såg han tydligt, alt förvissade honom derom.
– Men hvilken?
– En olycksalig fruktan intog honom vid åtankan derpå.
– Hans far, hans mor, någon af hans syskon; alla voro kära, ingen fick saknas, och någon måste det ändå vara.
– Om det ändå vore gamla Mamsell Snut, tänkte han, som visst alldrig förr önskat någon oskyldigs död; denna möjlighet tröstade honom, ehuru svagt, och med hoppet til denna möjlighet, körde han helt sagta in på gården.
Begrafningsgästerne hade emedlertid samlats på trappan, bland hvilka han snart uptäckte alla sina anhöriga, ingen saknades, icke en gång Mamsell Snut, som äfven stod der i Linons Coëffur, svart flanell och dito regarnsstrumpor.
– Glad hoppade han af sin kärra, men nalkades ändå med rädda steg.
– Hvem är död, frågade han, den första han mötte.
– Superkargen, svarade denne.
– Hvad är det för en?
Nådig Herrns bror.
– Uno kunde i hast ej rätt fatta detta, men nöjd at der icke var någon af hans närmaste anhöriga, skyndade han sina steg, och lika som han å nyo återfått alla, omfamnade han med dubbel glädje hvar och en.
Nu inträdde han i stora salen, och fann en den muntraste begrafning i verlden; ingen utom en betjent och den aflidnes hund, syntes på minsta sätt sakna Supercargeuren – alla de öfrige, som större delen alldrig känt honom, njöto med nöje Cap-vin, Constantia, Ostindiska Sylter och Confecter, dem salig menniskan just tycktes hafva hemfört til sin begrafning.
– Sjelfva Mamsell Snut syntes trösta sig med dessa varors njutande.
För Uno var namnet Lars von Trasenberg icke obekant.
Ofta hade han hört sin far med saknad nämna denna sin bror, och de många äfventyr man alt ifrån barndomen berättat honom om sin Farbror, hade gjort för honom detta namnet ganska påräknadt.
Den aktning, hvarmed han nu af alla nämndes, orsakade äfven hos Uno det fördelaktigaste begrep om den aflidne.
Då han sedermera hörde innehållet af Testamentet och den til fattiga flickors upfostran anslagne summan, blef han innerligt glad öfver tänkesätt, så öfverensstämmande med hans egna.
Unga flickor voro honom så kära varelser, men tyvärr! hade han funnit, at de af en annan orsak äfven stundom voro det för andra.
Ofta hade han under sit vistande i Stockholm, vid åsynen af en liten vacker tiggareflicka, som då och då infann sig på Källaren Förgylta Krediten, med smärta betänkt hvilket osällt men säkert öde henne förestod.
– Små tiggare-gossar deremot snäste han snarare, emedan han visste, at de alltid, på et eller annat sätt, skulle slå sig igenom.
– Den i testamentet äfven omnämnde Beata Warning, hade han alldrig hört nämnas, och frågade derföre sin far hvilken hon var; Hof-Junkaren kände henne ej eller, endast at hon förmodeligen varit en älskarinna, som hans bror öfvergifvit – då testamentet blir infört i Tidningarne, tillade han, få vi nog reda på henne.
– Denna gissning påminte Uno händelsen med Husælii halfsyster Beata; namnens likhet, och at hennes älskare begifvit sig utrikes, tyckte han vara så besynnerligt sammanträffande omständigheter, at, om icke hans afledna Farbrors upförande af alla varit kändt som fullkomligt hederligt, och icke öfverensstämmande med den persons, hvilken Husælius omnämnt, skulle han nästan i henne trott sig finna detta fruntimer.
Den nya förmögenheten i huset sysselsatte snart hela familjen; Friherrinnan var i synnerhet road af at uptaga ur de stora packlårarne hvad der kunde finnas, Théer, Ostindiska tafter o. s. v.
Dyrbara målningar på glas, laqverade Askar, Snäckor, Porcellaines-figurer, som barnen fingo, och dylika saker af större och mindre värde, prydde alla rum.
Hof-Junkaren von Trasenberg var förut, just icke, för at nyttja Grefve Beniowskys ord om en viss Rysk Hof- Junkare, fameux par sa misere, men dock endast lagom bergad, hvilket nödgat honom at lefva på en tarfligare fot, och utan någon öfverflödig betjening.
Då han nu i en hast blifvit verkligt rik, ansåg Friherrinnan, som kanske med alla sina dygder hade en liten släng af fåfänga, lefnadssättet böra förändras.
– En Jockej til ex. upkläddes genast med stora ryska byxor af lärft, til en början hemmafärgade i en brillant Safflor, gul späns prydd med silfver-kantiljer, och ljusblått bälte och krage; en skatstjert och några påfogelsfjädrar togos tils vidare, i brist af Sultan, och fästades i turbanen.
För at göra denna pitoreska figur ännu mera förnäm, försökte man en dag, at medelst målning af svart färg, förvandla honom til en morian, men då utseendet ej svarade emot önskan, inskränkte man sig sedan dertil, at endast måla moustacher och pipskägg på gossen.
Så utrustad kunde han någorlunda passera, at bära in och omkring den nya Thé-servisen.
At han af ovana vid dylika göromål, och at gå med stöflor, första gången halkade och slog sönder altsammans, är mindre otroligt, än Sofies fall i Unos säng, hvilket ändå säkert ingen dragit i tvifvelsmål.
Kusken (f. d. drängen Petter) pryddes äfven med en stor krage af Vargskinn, oaktadt han midt i sommaren kunnat berga sig utan något så varmt plagg.
Uno som såg alla dessa förändringar, utan at just gilla dem, gick emedlertid i sällskap med Assessor Trög, och philosopherade med honom.
Denne, en medålders man, promoverad i Jena, och följakteligen berest, var en riktig
Polyhistor; allting kände han, och allting hade han läst.
Om man til ex. med alfvarsam upsyn frågade honom, om han läst den eller den boken, om den än alldrig funnits, svarade han med en mystisk mine et ja, hvars betydelse man kunde förklara til bokens förmon eller nackdel, huru man sjelf ville.
Vid et närmare påträngande kunde han sedan förträffligt reda sig med at uprepa hvad den andra sagt, och blott gifva samma ord en annan vändning.
– I matlagning eller köksvettenskapen låg likväl Trögs största styrka.
Saucer, ragouer, stufningar, och med et ord, få anrättningar kunde lagas i hans smak.
Underligt var visst icke heller det, då han under sina resor i Pommern, bland annat läckert, fått tilfälle at äta stufvade syrsor med Indisk peppar, utan motsägelse bland de aldrafinaste kötträtter i verlden; dessutom, ehuru han just icke skröt deraf, kunde han äfven med skäl nämnas för Rafflologiæ & Gråpojseos Doctor, och minst Licentiat i alla andra spelvettenskapens grenar.
Et från barnaåren erhållit högt begrep om denna mannens kunskaper och ovanliga lärdom, hade så fästat sig hos Uno, at han med största upmärksamhet afhörde hans lärorika tal, och sällan kom på den tankan, at han möjligen kunde taga felt i sit omdöme.
Den Resebeskrifning genom Sverige Assessor Trög utgifvit, hade Uno väl alldrig stått ut at genomläsa, men då han sett den med beröm recenserad, vågade han icke ens derom hysa några omilda tankar.
Ingen må för en dylik blind tro förtänka Uno; fördomar äro ej så lätta at utrota, och ty värr nödgas jag erkänna, at han ägde många flere, til ex. om han om morgonen händelsevis råkade at taga sin väst afvig, eller knäppa den snedt, blef han altid litet rädd, at någon förtret den dagen skulle hända.
– Men, detta hör icke til saken; han värderade således Assessorn, och hemställde derföre ofta til hans afgörande sådane frågor, dem han ej sjelf kunnat reda.
Supercargeuren Trasenbergs upförande och testamente voro ibland dessa; åtankan derpå, at Husælii syster möjligen kunde vara samma person, som Beata Warning, hade kommit honom at betrakta saken ifrån en helt annan synpunkt, än han först gjort.
Jag nekar icke, sade han en dag, at en dylik gåfva, som den til et troligen fattigt fruntimer, är en ganska ädel gerning likväl måste anledningen dertil ej varit så alldeles klanderfri.
Min Farbrors upförande emot detta fruntimmer, har säkert varit ganska felaktigt, och troligen var den andra dispositionen äfven blott för at med penningar, dem han ej mera behöfde, söka blidka sit onda samvete; och jag fruktar, at et sådant hjelpemedel intet är tilräckligt, för at tilvinna någon namn af en rätt ädel man.
Nej, sade Assessorn, som gerna alltid började sina svar med nej, emedan han ensam ville afgöra hvarje sak – deri har Herr Sekreteraren åter orätt; det passar intet at så granska en berest och kunnig mans gerningar; om hans upförande varit så eller så, angår det ingen, och dessutom, om en annan tror sig hafva handlat förnuftigare, torde det endast komma af lyckan, at han alldrig varit i frestelse, eller Complexional-Philosofi; men alldeles intet af någon styrka.
Mången så kallad dygdig karl, torde af ren dumhet intet kunnat begå de fel, som han klandrar hos andra.
För öfrigt får man alldrig tala illa om de döda.
Uno teg efter denna skrapa.
Det sista, hvarföre en afliden skulle dömas mera skonsamt än de lefvande, kunde han likväl alldeles intet begripa.
Et bud ifrån Friherrinnan kallade Assessorn nu, och afbröt hans föreläsning.
Hon hade fått någon åkomma, hvarföre han skyndade sig; men fann den af ingen särdeles betydenhet.
Likväl, såsom tilkallad, ville han ej vara umbärlig, och började derföre, sedan han känt på pulsen och betraktat tungan, at examinera henne om sjukdomens natur.
Hon klagade öfver förkylning och en revolution i magen, den hon trodde sig hafva fått derigenom, at hon varit nog oförsigtig, at sätta sig på kalla sätet i köket.
– Assessorn trodde icke detta vara orsaken, utan, snarare at hon blifvit kall upifrån.
Rätta orsaken torde han kanske snarare bordt söka i den omständigheten, at en Medicus tilfälligtvis fanns i gården.
Han föreskref således åtskilliga saker at taga in, hvilkas blotta namn voro svårare än hela sjukdomen.
Kanske något amollierande, frågade Friherrinnan, för at komma ifrån dyfvelsträcken.
Nej Gubevars tvert om, sade Assessorn, men – men litet mixtura
Simplex en 30 droppar på en sockerbit, och sedan fläderthé för at svettas, (det gjorde hon nog ändå) och en påse med Krusmynta på magen, om sådant fins til hands – jo i garderoben.
– En beställsam kammarjungfru sprang dit, men återkom med något helt annat; han gick derföre sjelf in i Friherrinnans hemliga hand- och lif-kammare; der fanns ock obeskrifligt många saker at välja på: et porcellains-kärl, en korg med bomull, en talrik med crême, en svart silkesvante, en spilkum med kall ölost, en burk med piller, en flaska Hoffmans och en dito med Printzens gula droppar, sidenlappar, silkesstrumpor, rifjern, Coëffurer m. m., alt på et bord.
Bland alt detta uptäckte han äfven et Théfat med rifven pepparrot, hvilket han tillika med krusmyntan tog, för at begagna.
– Under det han tillagade pepparroten med salt och ättika at lägga under fötterna, yttrade han sin tilfridsställelse öfver Friherrinnans tålamod, som utan den minsta klagan fördrog sina krämpor.
Hon, som nu, af ängslan öfver alla tilrustningarne och pepparrots-lukten, glömt hela revolutionen i magen, men emedan så stora anstalter gjordes, tyckte sig böra agera sjuk, började verkeligen tala ur en så ömkelig ton, at hvilken som hälst händelsevis sett denna scen, hade säkert trott döden oundvikelig.
I en sådan ställning hade Assessorn inom en liten stund bringat den friska Friherrinnan, som kanske icke eller mer kommit up af sin sjuksäng,
så framt hennes Läkare icke lyckligtvis dagen derpå nödgats lemna henne til den opromoverade naturens enkla biträde.
Uno sammanställde så i sit sinne idéen om Beata Warning med Kyrkoherden Husælii syster Beata, at han verkeligen började tro, at de möjligen kunde utgöra en person.
Visst förekommo några omständigheter, dem han icke kunde förklara, men dem slarfvade han öfver, och gjorde sig snart med denna tanke så förtrolig, at han vid åtankan på den unga Sofi, alltid ansåg benne såsom sin Kusin.
Läsaren, som utan motsägelse är långt förnuftigare, torde til och med någon gång fallit på den idéen, at dessa damer voro samma person, och tilräknar förmodeligen således icke Uno detta misstag, ty et sådant var det verkeligen.
Föranledd af denna förmodan och begäret at derom blifva förvissad, samt dessutom en viss hemlig längtan, at få höra om Sofi sedan han rest kommit til rätta eller ej, beslöt Uno at åter besöka Husælius, och valde dertil tilfället af Assessorns resa, med hvilken han derigenom erhöll sållskap ända til O * *
Tidigt om morgonen hade dessa herrar afrest i hvar sin Chäs, utan at de njutit annan frukost än et par koppar Thée; de voro derföre ej alldeles utan begärelse til mat, då de omkring kl 3 skulle passera Gustafsdahls Säteri, tilhörigt f. d.
Lieutenanten m. m.
Friherre Stjernbock.
Uno, som med välbehag betraktade de rykande skorstenarne på Slottet, och dervid påminte sig spiselden, vid hvilken flickorna på stället nitton är tilförene låtit en gumma profetera underliga öden, ropade ifrån sit åkdon, hvilket rullade efter Assessorns, Herr Assessor! tänk om vi skulle resa in! middags stunden lär förmodeligen just nu vara inne, och en aptit-sup skulle komma rätt väl til pass.
Vi känna ju Baron båda två, och dessutom är det väl omöjligt at vi bli ohöfligt emottagne.
– Herrarne reste in, stadnade med åkdonen på stallgården, och vandrade sedan up, oaktade den stora rapphöns-hunden på trappan skällde et par grofva waw! waw! emot dem.
Måltidstiman var, efter Unos gissning, redan inne.
Baronen jemte et talrikt sällskap af främmande, hans svåger Öfverste Odalsvärd med dotter ifrån Stockholm, samt flere af ortens Ståndspersoner och Bruks-Patroner sutto redan til bords.
Det oaktadt, läto de resande ej afskräcka sig, utan inträdde i matsalen genom deux battans, dem en lakej (på hvars liveri minst 300 bockar paraderade), med mycken sturskhet öpnade.
Baronen och Baronessan gjorde en liten bugning och hälsade dem välkomna, befallte genast en betjent duka vid et särskilt bord, emedan det ej var rum vid det stora.