Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han. var klädd i svart och bar hög hatt i handen.
Han var blek och såg ut att hafva vakat hela natten.
– Jaså, Karlson, sade kyrkoherden dröjande.
Hvad står på?
Har det händt någon olycka?
Den tilltalade såg ned mot golfvet och flyttade något på den ena foten.
Han hostade för att få bättre ljud i rösten.
– Jo, se det är så, sade han, att min hustru är död i natt.
Hon har fått slaget, och jag ville komma hit för att tala med prosten om begrafningen.
– Det var bra ledsamt, sade kyrkoherden, i det han hela tiden fixerade honom.
Hon var en bra människa, som jag altid tyckte om.
Det var hastigt, det.
Hade hon varit sjuk förut?
– Nej, det hade hon inte.
Tänk det!
I går var hon som vanligt, och när jag kom in i går kväll och skulle lägga mig, låg hon död i sängen.
– Hur dags var det?
Karlen såg skyggt upp.
Han misstänkte tydligen något.
– Å, det var väl i elfvataget, sade han efter en stund.
Kyrkoherden betänkte sig något, men sade sedan:
– Hör, jag vill gå med dig hem och se henne.
Jag har inte sett henne på länge nu.
Jag skall just åt det hållet i dag i alla fall.
Karlson var ej samme man nu som dagen förut.
Gärningen hade han utfört, utan att tveka.
Men när den var gjord, kom tanken på följderna.
Han hade nedgräft skjortan, som han haft på sig, och som han blodat ner tillika med hustruns kläder och lakanen, och han hade två gånger varit ute på morgonen för att se efter, om ingen hade hittat stället och kastat undan torfvorna för att se, hvad där fans.
Hela vägen hade han tyckt, att alla människor sågo på honom, och när han talade om, att hustrun var död, tyckte han, att folk veko undan för honom.
När nu detta oväntade förslag gjordes honom, kände han sig öfvertygad, att kyrkoherden visste altsammans.
– Å, inte ska prosten göra sig besvär med det, sade han som på försök.
– Det är intet besvär, svarade kyrkoherden.
Jag har ju redan sagt, att jag i alla fall tänker gå den vägen i ett annat ärende.
Det gick ej an att säga emot längre.
Under vägen ville ej något samtal komma i gång, hvar och en gick på, sysselsatt med sina egna tankar; endast när de mötte någon, betraktade Karlson kyrkoherden från sidan.
Han ville se, om han utbytte något tecken af hemligt förstånd med de förbigående.
När de veko af på skogstigen, som ledde upp till torpet, där Karlson bodde, kunde kyrkoherden ej afhålla sig ifrån att gifva akt på sin följeslagare.
Det var ingen säkerhet, att ej den, som mördat en, kunde träffa flere, tyckte han.
Han visste ej, hur ofarlig mannen i detta ögonblick var.
Under vägen hade Karlson tänkt sig in i altsammans.
Det var klart, att kyrkoherden visste alting.
Länsman kanske redan var där hemma, när alt kom omkring.
Eller om han inte var där, skulle presten gå fram till bädden, där den döda låg, lyfta på linnet och få se hålet, som han själf såg det för sig hvar stund, djupt, svart och väl ombundet.
Han kände sig matt i benen, och det gick oupphörligen iskalla rysningar öfver hans rygg.
När de gingo uppför de tre trappstegen för att komma in i förstugan, trodde han, att han ej skulle kunna gå in med.
Kyrkoherden öppnade själf dörren och steg först in.
Karlson stannade vid tröskeln och stödde ena handen mot dörrposten.
Kyrkoherden såg sig omkring.
På sängen låg den döda redan insvept i hvita lakan.
Golfvet var nyskuradt, och det var strödt finhackadt granris öfver alt.
– Har ni skurat redan? sade kyrkoherden.
Karlson sjönk nästan omärkligt tillsammans.
Det kom intet svar, blott ett underligt otydligt strupljud.
Då fick kyrkoherden nära sängen sigte på två små mörka fläckar, som ej gått ur.
– Jag tror, ni har slagtat till begrafningen, sade han med hög röst och vände sig om.
Karlen rätade upp sig, bröstet arbetade våldsamt, och ögonen stirrade glanslöst ut ur hufvudet.
– Ja, jag har slagtat, sade han entonigt och föll utan ett ljud till golfvet.
Kyrkoherden gick ut i köket och ropade på pigan.
– Kom in och hjälp mig, sade han kort.
Hon såg först frågande på honom, men följde sedan efter som en lydig hund.
När hon fick se husbonden, blef hon likblek, men fattade sig och hjälpte till att lyfta upp honom på soffan.
Kyrkoherden tog vatten, hvarmed han baddade hans panna.
Om en stund slog han upp ögonen.
Han såg sig omkring och slöt dem igen.
Därpå sade han:
– Skall jag dö nu?
– Det blir rättvisans sak och guds, svarade kyrkoherden.
En timma senare kom länsmannen.
Pigan hade begifvit sig af, men anträffades dagen därpå ett par mil därifrån.
Karlson hade ej gjort något försök att undkomma.
Barnet fick den lott, som är vanlig vid sådana tillfällen.
Det kom på socknen.
KARIN.
Det var våren år 1825.
Den hade kommit sent, och i veckor hade man redan gått och väntat på den dag, när landtmannen skulle få sätta plogen i jorden.
Men kalla och regndigra hade molnen skockat sig öfver slätten, gång på gång hade de skakat massor af snö ned öfver jorden, och gång på gång hade dikena frusit igen, och snömörjan hade lagt sig tjock i skogarna, där vattnet hade vält upp efter det strida vårflödet och stod högt öfver körvägar och gångstigar, medan porsen i kärren var krökt af snöslasket, och vattnet hade stigit öfver isstyckena, som sugit sig fast vid sälg- och albuskarnas nedre grenar.
Det var den vidsträckta, tunga, melankoliska slätten.
Så långt ögat nådde syntes ej annat än den flata ytan af åker och jord, afbruten af otaliga, hvarandra korsande gärdesgårdar, här och där en sträcka osmält snö bakom en halmdös eller i skuggan af någon hög dikesren.
Längst bort höjde sig, ensamt och svårmodigt öfver de jämna taken, kyrkotornet i den lilla staden, som låg midt på slätten, och på andra sidan sträckte sig i en tung kroklinie den mörka granskogen, där enstaka björkar stucko fram och bröto den enformiga ringen af mörkgrönt barr.
Och öfver denna tafla hängde en mörk, tung himmel, och den kalla blåsten från norr pinade fram omkring knutarna på stora Högby, som låg i skogskanten, som om det velat krypa i lä för de häftiga vindkasten, hvilka hade fritt spelrum ute på slätten.
Blåsten ruskade om med fönster och dörrar, kastade nedbrutna kvistar och fjorårets affallna löf rundt omkring.
Stora moln drog den med sig, tunga kalla moln, som öppnade sig med snö och regn om hvartannat, medan slätten låg liflös och stel under de första Majdagarna, och björkarna ute i hagen slogo omkring sig med sina smidiga, nakna spön, som om aldrig knoppar eller blad skulle komma, och ekarna kala, knotiga och oberörda af blåsten stodo i högar af halfruttnade blad, som under årens lopp fallit af och myllats ned vid deras fötter.
Det såg dystert ut på gården och dystert utanför, kallt, kusligt och vinterlikt.
Och i ladugård och kök drefvo karlarna sysslolösa omkring, och kreaturen stodo inne och tuggade undergifvet på resten af fjorårets unkna halm.
Då kom en dag en stark, varm vind från söder, som pustade på isarna och smälte snön.
Befrielseverket var längesedan påbörjadt midt ute i kärret, hvilket låg som i en vik nere på slätten.
Det var bara närmast vid kanterna och i små, trånga hålor, som vintern ännu rådde.
Men Sunnanvinden kom, spolade vatten öfver isflakarna och stötte hål på dem underifrån, kastade dem öfver hvarandra och förde dem i stora stycken, långsamt ut på vattenytan, medan den borrade små hål rundt omkring vassrören, som började räta på sig och rycka sig loss.
Så kom solen och hjälpte till.
Den smälte snön, mjukade upp marken och hjälpte fjorårets gräs och säd att resa sina leder igen, som styfnat af den långa vinterns frost.
Hvad som var gammalt och odugligt, brände den bort, och den unga grödan spirade upp, fint, friskt och förhoppningsfullt.
Lärkorna hade kommit.
I solskenet högt öfver åkrarna hörde man ett lifligt kvittrande ljud.
Man såg ditåt med fara att titta sig blind mot solen, och man upptäckte till sist en liten brun tingest, som stod stilla på en punkt i det blå och såg ut, som om den bestod af idel flaxande vingar.
Svalorna kommo, sökte upp sina gamla bon igen och flögo i tvära bugter omkring, medan de sökte efter ny bosättningsapparat för årets sommarnöje.
Skrakar och änder slogo sig ned ute i träsket för att hvila eller för att stanna kvar.
Alt emellanåt strök en stor kilformad massa af grågäss förbi på sin kosa mot norden, och en och annan förnäm långhalsad svan sökte sig väg på flygt öfver den vida slätten.
På stora Högby var det några dagar senare lif och rörelse.
Korna skulle släppas ut på bete för att ej komma in, förr än vintern kom igen.
Madam Berg själf var ute på trappan och såg med ett förnöjdt småleende på, hur hennes sexton kor förutom några ungtjurar och kvigor gingo öfver den omgärdade ladugården ut emot inkörsporten.
Tjänstflickan Karin, en ungmö på något öfver tjugu år, madamens älste son, en ung karl om några och tjugu, hvilken gick som dräng på gården, samt hennes tolfåriga pojke följde efter för att mota dem ut i hagarna eller ned åt det stora kärret, där de skulle tillbringa våren, sommaren och en god del af hösten.
Det är en glädjedag i en bondgård, när korna kunna drifvas ut på bete.
Man slipper besväret med att fodra dem inomhus och göra rent i ladugården.
Och dessutom, när korna släppas ut, då vet man, att sommaren kommer snart, och att aftnarna blifva ljusa och långa.
Den mörka vintern är förbi, när de enformiga aftnarna, som börja klockan fyra skulle nötas bort inomhus, med hvad man för tillfället kunde hafva till hands af arbete, med kaffedrickning, prat eller sömn, och nu fick man gå ute i arbete.
Det var kanske ofta tyngre.
Men det var muntrare, friskare och roligare, hälst när lördagsaftonen kom efteråt med dans, dryckjom och kärastelek.
Madam Berg är en amper kvinna och en dugtig kvinna, med breda skuldror och höfter, ett på en gång gladt och något stolt leende.
Hon är kommen ett godt stycke in på fyrtitalet, är fet och satt, med stora, grofva händer, ansigtet något rynkigt.
Ett par små påsar på båda sidor om munnen skvallra om vällefnad och smak för god mat.
Hon mönstrar kreaturen, alt efter som de gå henne förbi, en och en, räknar dem i tankarna för att njuta af antalet och ropar åt pojken, som visar benägenhet att med ett spö sätta korna i språngmarsch: »Låt bli det där, Jonas.
Slå korna.
Kan inte de få vara?
Spring inte med dem, säger jag.
Välsignad pojke, som inte hör, hvad en säger.
Hvad ska’ du vara så där djäklig för?».
Jonas svarade ingenting, han tog ett tag i byxlinningen och gick långsammare, öfvervägande möjligheten att få se korna springa, när han kommit ut på landsvägen.
När kreaturen kommit ut, såg madam
Berg ännu en gång ut öfver himlen för att se, om vädret stod sig, och gick därefter tillbaka in i stugan, medan Karin och Jan Nils stannade kvar för att stänga porten.
– Nå, Karin, ska’ vi munnas nu? sade Jan Nils, när de stodo ensamma därute.
Han var en lång karl med ett litet i förtid gammalt ansigte, bredt öfver käkbenen, med ett par vackra ljusblåa ögon, ett kort, tunt skägg omkring en godsint leende mun och ljust slätt hår öfver en välbildad panna, hvilken redan fårats af ett par jämnlöpande linier.
– Ja, försök, sade Karin, och stälde sig i position.
Läppen höjde sig en smula, och det kom en liten trotsig rynka mellan ögonbrynen.
Jan Nils sprang genast fram och grep flickan om lifvet.
Hon värjde ifrån sig med all makt, slingrade sig som en orm i hans armar, kastade hufvudet än åt den ena, än åt den andra sidan och passade till sist i en hastig vändning på att slå af honom mössan.
Han såg åt sidan och grep instinktmessigt efter mössan, som redan låg på marken.
Med ens vred Karin sig lös, gaf honom ännu ett slag i nacken och sprang bakom en stolpe.
Med ett »ja djäfveln» tog han upp mössan, satte på den igen och sprang efter henne, rundt omkring stolpen, stannade, vände, försökte taga fast henne, i det han lutade sig tvärt öfver den.
Men hon vek undan för honom och höll sig hela tiden i skydd.
Till sist fick han fatt i hennes arm.
Hon gaf till ett litet skrik och slog honom med den lediga handen midt i ansigtet.
Han andades kort af ansträngningen, men log invärtes hela tiden.
Det var ju skämt och lek, och en kyss var hvarken förbjudet eller ovanligt.
Hon hade kysst honom många gånger, och hon höll ju så innerligt af honom.
Men hon ville inte kyssa honom.
Nej, hon ville inte.
Det var så roligt att visa honom, att han inte fick alt hvad han ville, och när han ville.
– Usch, hvad du är led, Jan, sade hon.
Han lutade sig nu intill henne, och hon kände hans läppar på sin kind.
Då slet hon sig lös igen och stannade ett stycke ifrån honom.
Bröstet flämtade, och ögonen glänste.
– Du är den elakaste, jag vet, sade hon.
– Ja men jag kysste dig ändå, jag, sade han.
– Å, sade hon muntert och strök med handen öfver den fläck, där hans läppar rört vid henne.
Det tog bara på kindbenet.
Jonas hade emellertid lyckats att få korna i fyrsprång framåt vägen.
Till sist hade han tröttnat att jaga dem och gick nu helt trankilt efter, i det han alt ibland satte i med ett hojtande, som ljomade långt bort åt skogen.
Uppe vid en backe försvann han snart på andra sidan grindstolparna, så att Jan Nils och Karin, som i sakta mak följt efter, blefvo ensamma.
De gingo en lång stund småleende sida vid sida.
Alt ibland såg
Jan åt sidan och mötte hennes blick, som glänsande hvilade på honom.
Det var en lukt i luften af våt jord och friska björkknoppar, och högt öfver deras hufvuden drillade lärkorna i solskenet.
Och de sågo sig förnöjdt omkring och inandades den ljumma vårluften, medan Karin sakta gick framåt bredvid honom med långsamma och vaggande steg, och långa stunder stannade hon och såg sig omkring.
Hon sjöng hela tiden:
»Om alla buskar vore spickemat
Och alla bäckar vore soppa,
Då skulle jag ta ett bröd i hand
Och sätta mig till att doppa.»
När hon stannade, stod äfven han stilla och såg alvarligt och betänksamt ut öfver slätten, som hvilade i solljusets varma, vårliga, entoniga färg.
Han gick henne alt närmare och närmare.
Till sist lade han armen om hennes lif och drog henne sakta till sig.
Hon lät det ske och lutade ibland ett kort ögonblick hufvudet mot hans axel, i det hon slöt ögonen.
Om en stund såg hon upp i hans ansigte och smålog.
Han böjde sig ned och kysste henne flere gånger.
– Jag får väl kyssa dig ändå, sade han.
Hon svarade ingenting, nickade bara med hufvudet och smög sig närmare intill honom.
De hade kommit upp på backen och sågo nu Jonas på afstånd framför sig.
Karin kastade armen om Jans hals, kysste honom igen med ett leende på läpparna och vred sig sakta undan hans arm.
– Pojken kan få se oss, sade hon.
Och med ett hopp knuffade hon till honom och började springa utåt vägen.
Han sprang efter, och i full fart hunno de upp kreaturen och gingo sedan vidare i sakta lunk, varma och andtrutna, medan koskällorna pinglade, och den lilla bäcken nere i dälden med ett porlande ilade fram öfver stenar och granrötter.
Karin hade varit på gården i sex år, och de hade alla gått, som om de varit ett, lyckligt och snabbt, som tiden går, när man själf är ung, lycklig och arbetsmunter, och alla dessa åren hade varit som en varm kärleksdröm, först aflägsen och omedveten, sedan närmare, verkligare och fullare, när Jan själf började tala till henne och säga henne, att han höll af henne, och att de nog en gång skall sätta bo tillsammans, fast han var en rik bondson, och hon bara en fattig torparedotter.
Och arbetsdagarna gingo hvarken tyst eller sturigt.
Flickorna togo sina spinnrockar och flyttade sig in i stugan till gamla moster, matmoderns mor, och så gammal hon var, sjöng hon för dem dagen i ända om Rosendal, som var borta i sju långa år och kom igen till sin brud, som varit honom trogen, eller om vallflickan, som kvad visan för kungen, så att han själf satte henne gullkronan på, eller om Hertig Fröjdenborg och fröken Adelin:
De lade de liken alt uppå en bår,
Och fruar och jungfrur de krusa deras hår.
De lade de liken alt uti en graf,
Där sofva de sött till domedag.
Det växte en lind uppå bägge deras graf,
Hon ståndar där grön till domedag.
Den linden hon växte öfver kyrkokam
För alt hvad som kärt är i verlden –
Det ena bladet tager det andra i famn.
Mig tyckes, det är tungt till att lefva.
Eller också sjöng hon sorgliga kärleksvisor, korta sorgliga visor:
Din kärlek liknas vid en snö
Som föll uti April.
När den går bort, jag måste dö
Det har du i ditt sinn?
Men sorgen den blir min.
Och där lärde sig Karin sjunga många visor.
Eller också berättade gamla moster sagor, muntra och käcka sagor om fan, som blef lurad, om fattig Per och rike Per, och hur vår herre gick omkring på jorden och om sankte
Per och broder Lustig, men först och sist berättade hon om prinsessan, som satt fången i bärget och grät dag och natt, för att den stygge bärgakungen ville göra henne till brud, och om den fattige askepilten, som alla skrattade åt, därför att han vågat titta så högt, men som ändå drog ut i verlden och vann prinsessan och det halfva kungariket på köpet.
Det berättade hon om, medan spinnrockarna surrade och flickorna sutto och tänkte underliga tankar under arbetet.
Och vid jul och midsommar var det dans och lekstuga och all slags rolighet ur hus och i hus, och då dansade de nigaredansen och »det kommo två gubbar från skogen» och »Simon i Sälle» och »flickan hon går i dansen» och mycket annat, som nu mestadels är bortglömdt och förbi.
Och då dansade Karin med Jan Nils, och hon var glad från morgon till kväll, och de hade altid så mycket att säga hvarandra.
När våren kom, och solen lockade fram blommor och gröna blad i hagarna, då träffades de därute, och om sommaraftnarna sökte han upp henne, när hon mjölkade, eller också möttes de ändå.
Och de talade tillsammans och smektes och lekte och hon sjöng visor för honom, om dem, som hade dött för hvarandra, och om kärlek.
Det var i synnerhet visan om herr Rosendal, som hon brukade sjunga för honom.
Och Rosendal han seglar till det främmande land,
Han säger till sin flicka vara trogen som ett lam
Under tiden.
När Rosendal var bortrest, kom der en annan vän,
Han ville med flickan trolofva sig igen
Har du din vän på böljorna, sätt aldrig lit till den,
Ty han har varit falsker och svikit har sin vän
Och har du varit falsker och svikit har din vän,
Nog får du din belöning af Gud i himmelen
Och bröllopet varade i dagarna tre,
Men inte ville bruden på sin brudegumme se
Haf tack min hjärtans flicka för din uppriktighet,
För nu så har jag seglat sjutusen milars väg
Och jungfrun hon somnade i Rosendals famn,
Så att hon inte vaknade förrän i Engeland
Och han grät, och hon grät, hvar gång hon sjöng den sista versen, och de svuro hvarandra tusen eder, och de logo genom tårarna.
Men mor Berg kunde icke se med blida ögon, att hennes Jan Nils skulle ha en fattig flicka, och när hon därför tyckte, att förhållandet varat nog länge för att kunna blifva vådligt, så sade hon till en vacker dag, att Karin skulle flytta.
Och så kom Karin hem igen till sin mor, som bodde i torpet på andra sidan skogen.
Hennes far hade dött under den tid, hon tjänade hos Bergens.
Karin sörjde emellertid inte för det.
Hon var så viss, att Jan skulle vara henne trogen, och om sommaraftnarna träffades de altid vid den stora stenen som låg under de höga granarna midt emellan hennes och Jans hem.
Ty hem till henne var han rädd för att komma.
Det kunde snart spörjas ut öfver bygden, och så kunde det ryktas om det, så att hans mor också fick höra det, och det var han rädd för.
Karin hade märkt på en tid, att Jan såg modstulen ut, och hon förstod, att det kom sig af, att de voro elaka vid honom i hemmet, och det gjorde henne så ondt, men hon kunde ej göra annat än att vara dubbelt kärlig vid honom i stället.
Och hon bad honom många gånger, att han skulle inte tänka på henne, men då svarade han altid, att han blef olycklig för hela sitt lif, om han inte fick henne.
Så var det en Söndag.
De hade tagit af ny råg och bakat
Lördagen förut, och hon var ensam i kyrkan.
Och när hon kom ut i solskenet på kyrkbacken, hörde hon, i det hon gick genom folkhopen, som långsamt skred utför de skrofliga stentrapporna ned mot vägen, en bondflicka, som i hviskande ton sade till en annan, att Jan Nilses fästmö skulle komma från socken bredvid i nästa vecka med sin mor för att se sig före, och att giftet var så godt som afslutadt.
Hon kunde inte få tala vid Nils, för han hölls med att sela på hästarna.
Men när han fick se henne, lät han hästarna stå och gick fram till henne och bad henne möta sig vid stenen nästa morgon.
Och så gick han ifrån henne igen, och hon gick hem.
Men hon tänkte inte als på det hon hade hört, och när morgonen kom, kände hon sig inte ens ängslig till mods.
Det luktade så friskt i skogen, fåglarna kvittrade lifligt och daggen låg solbeglänst och glittrande klar öfver gräs och barr.
Hon gick lätt fram på den smala skogstigen, där det var så godt för fötterna att gå, och det sjöng inom henne på tusen klara, kvittrande melodier.
Men när hon kom fram till stenen, brände det till i henne så häftigt, att hon blef knäsvag.
Hon hörde någon, som grät, och när hon kom fram, såg hon, att det var Jan Nils som låg framstupa i gräset och snyftade, så att han skälfde.
Och utan att våga gå fram satte hon sig ned ett stycke ifrån honom och underliga tankar runno henne i hågen.
Han måste vara mycket olycklig, när han grät så stridt, så han inte hörde henne komma.
Det var nog sant, tänkte hon, och han gråter för att han skall komma i strid med sin mor för min skull.
– För inte öfverger han mig – det var inte tänkbart.
– Vi ha ju varit glada åt hvarandra i så många år och lofvat hvarandra och vara trofasta – å nej.
Men det var nog en svår strid för honom också att vara olydig mot sin mor, tänkte hon vidare, och det kunde aldrig bli nå’n lycka af, det förstod hon.
Det kunde aldrig bli nå’n lycka för honom, som var så vek till sinnes, och han skulle aldrig kunna sätta sin vilja igenom, utan det skulle bara bli kif och split, och han skulle bli en kastekäpp mellan alla kvinfolken i huset, och han skulle lida af, att de voro elaka vid henne, och ändå inte kunna försvara henne mot dem.
Hon hade alt tänkt på det förut också, fast hon aldrig hade sagt något.
Men nu stod det för henne så klart, som om det vore tryckt, hur altihop skulle bli, nu medan han låg där och grät, och hon satt och satt och inte kom sig för att gå fram till honom en gång.
Till sist reste hon sig upp, och han fick se henne.
Han blef först röd i ansigtet, och så tog han till att gråta igen.
– Jag vill inte ha nå’n annan än dig, mumlade han.
Och fästmön har mor min skickat på mig mot min vilje.
Men jag vill inte ha nå’n annan än dig.
Karin satt och såg ned framför sig.
Nu såg hon upp, och med onaturligt torr stämma sade hon:
– Ja, det får vara som det vill.
Men nu har jag kommit för att säga dig besked, att du ska’ inte bry dig om mig, utan lyda mor din.
Hon fick inte säga mer, för Jan han grät, och hon tyckte, det var så svårt att se hans bekymmer, så att hon bara ville trösta honom, och talade om, att alt skulle bli bra igen, bara det hade gått någon tid.
Och till sist gick han, och Karin satt ensam kvar och såg efter honom.
Men då brände det till i henne igen, att han kunnat gå sin väg så och inte säga ett ord en gång om, att han ville försöka att vända modrens sinne.
Och med ens kände hon sig så aldeles öfvergifven, att hon lade sig ned i gräset, där han legat nyss och grät, som om hennes hjärta velat brista.
Hon visste ej, hur länge hon låg där.
Hon visste bara, att han gått ifrån henne och aldrig skulle komma igen.
Och när hon reste sig upp stod solen högt på himmelen, och daggen var borta från gräs och barr, och fåglarna hade tystnat, och det doftade icke längre af granarna.
Hon gick som i sömnen i många dagar, och hon trodde aldrig, hon skulle lefva länge.
Men tiden gick, och hon lefde i alla fall, och hon vände sig vid smärtan, och hon lärde sig att arbeta utan att vara glad och utan att sjunga.
Ty det fins ingen tidpunkt i lifvet, som är så smärtsam och så pröfvande, som när man upphör att hoppas på, att lifvet skall bjuda en något nytt, och när man med en hjärtat sammankrympande säkerhet gör klart för sig, att man måste nöjas med det som är, och inte hoppas på ett grand derutöfver.
Den fattige – när han icke förfaller till slöhet eller elände – har inte tid att beklaga sig öfver ett förfeladt lif eller sörja öfver ett brustet hjärta.
När den ena dagen kräfver, att han skall sörja för den nästa måste han lyda det krafvet, om det också svider aldrig så hårdt, och det är sällan hans lif unnar honom en hviloplats, från hvilken han i ro kan öfverskåda det förflutna och slå broar öfver till framtiden.