Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I 1 § af den här framställda lagstadgan säges: »Vill någon, som till Svenska Kyrkan hörer, derifrån öfvergå till annat kristet religions-samfund som redan finnes eller framdeles med Konungens tillstånd bildas etc».
Här förutsattes såsom gifvet att de som affalla från vår rena protestantiska Kyrka, ovilkorligen skola bilda ett samfund.
Dagliga erfarenheten visar likväl att de högst sällan och ogerna bilda något eget samfund; det ligger i deras natur att vilja likasom lefva på Kyrkans bekostnad, att hafva alla möjliga rättigheter, men likväl vara fritagne från allt samband och alla pligter emot Kyrkan.
Derföre se vi ock ännu i dag att baptisterne icke bildat något samfuud, man har väl sagt att de på sednare tider inom hufvudstaden haft en egen lärosal, men vänder man sig till baptisterne sjelfve så svara de att de icke vilja utgöra något fritt oberoende samhälle.
Derföre tror jag att den första bristen i det Kongl. Förslaget är att icke såsom en nödvändig fordran blifvit framstäldt det alla som affalla måste utgöra ett samhälle, äfvensom att icke på samma gång här framlägges en fullständig dissenterlag, eller ett Förslag som bestämmer dessa personers förhållande både till Kyrka och Stat.
Såsom nyss nämndt är innehöll 1 § vidare de orden »eller framdeles med Konungens tillstånd bildas».
Jag hemställer till 11. o. Ad. om, i händelse denna § antages, den icke skulle innefatta ett kringgående af 87 § Beg:sF:n och i vissa delar eludera den.
Jag säger upriktigt, utan någon misstro till den vise Regent, som sitter på timonen, eller till hans Rådgifvare, att jag vill icke det It.
St:r skola afhända sig rättigheten att deltaga i den lagstiftning som för dissenters bör ega rum, vådan deraf är alltför stor och man gör icke derigenom Konungen någon tjenst, ty det skulle kunna hända ifall en sådan makt läge i Konungens hand, att Han genom främmande makter kunde tvingas att medgifva fri- och rättigheter, som sedermera nationen fann obehöriga och icke ville på något sätt godkänna.
Redan när den Kongl.
Proposm remitterades till LagUtsk.
, vågade jag göra åtskilliga anmärkmr med afs:de på det falska tillstånd hvari Kyrkans tjenstemän komme att stå till dissenters och det torde vara vigtigt att i ett lagförslag detta förhållande blefve regleradt; men en annan sak som är vida farligare är verkligen den, att enl. den första § Kyrkan måste mottaga och inrymma alla dissenters, men deremot ieke ega rättighet att från sig ute - 204 Den 31 Oktober f. m. sluta dessa.
En värd talare, tillhörig detta Hus, tiar vid Ständernas allmänna sammankomst yttrat att. den äldsta Kyrkans Historia bäst visar oell underrättar oss om att Kyrkan icke. ger en sådan rätt; jag är färdig att uptaga detta, oell till och med granska hans Bibelkunskap ehuru jag ogerna åberopar
Skriftens Ord, heldst när de äro lösryckta.
Går man till Gamla eller Nya Testamentet skall man finna der många ställen som tala för de åsigter jag framställt.
Således anbefalles t. ex.
Israels folk att utdrifva det fremmande folket jemte dess Gudar, så att genom beröring med dem Israels folk icke skulle vändas till afgudadyrkan.
Månne icke der förvisningsrätten är bibehållen.
Ur Nya Testamentet kan man äfven finna ett exempel, — hämtadt just ifrån den åberopade, så kallade hedningarnes apostel, när han i sitt bref till församlingen i Charinth bjuder att syndaren skall drifvas ut ur församlingen.
Gå vi åter till de första kristna, sedan den något stadfästat sig och blifvit ett samfund, hvem erinrar sig icke då, att affall ingar utdrefvos ur detta samfund och, huru affällingarne för att åter intagas i detsamma, måste undergå 4 särskilda bättringsgrader och för hvarje grad fordrades 1J år och minst 1 år.
Föijer man vidare Kyrkohistorien för den tid, då kristna Kyrkan bibehöll sin ursprungliga renhet, så ser man ingenstädes att detta utvisande af och ifrån församlingen uphört, Jag vågar hemställa, huruvida icke rättighet till detta utvisande i vissa afs:den bör kunna ske inom vår Kyrka?
Att icke en sådan rättighet medgifves är företrädesvis en af orsakerne hvarför jag för min del vill afslå 1 §.
Hvad den 2:dra § beträffar så är jag fullt öfvertygad, att om den antages, den skall leda till det största trassel mellan dissenters och Statskyrkans bekännare.
Der står nemi. att »lärosatser, som mot den rena Evangeliska lärans grundsanningar stridande äro, må icke offentligen förkunnas eller på annat sålt, genom tal eller skrift, till de enfaldigas förledande utspridas.»
Redan när den Kongl. Propos:n remitterades till LagUtsk. frågade jag hvad menas med ordet offentligen»?
Jag ville nemi. att dissenters just skulle åläggas att offentligen, i bestämdt upgifna salar eller kyrkor utöfva sin andakt, och att allt smygande, allt hemligthållande på det strängaste skulle förbjudas.
Enl. min öfvertygelse är ingenting så farligt som den hemliga Gudstjenst hvilken utöfvas i ett behagligt skym undan.
Just vid denna hemliga Gudstjenst är det sorn sanningen förvrides, sorn passionerne anspelas och som egennyttan spelar hufvudrolen.
Är åter Gudstjeusten offentlig så kan Staten vaka öfver det tillbörliga och religiösa monut äfven inom dissenters.
Menas ater med detta ord att ingen skulle få vandra omkring från stad till stad, på vägar ocb stigar, och predika, då undrar jag högeligen om denna lag skulle kunna gagna mer att förekomma detta än den som redan förefinnes.
Nu eger ingen denna rättighet, men ändock få de likväl, såvidt jag inhemtat, oftast ostraffadt göra det, och jag kan icke underlåta att erinra, huru vid RiksSbos gemensamma öfverläggningar Konungens egen Just.Cautzler berömde sig utaf att, som jag vill minnas, icke en enda gång under tretton års tid hafva beifrat ett sådant förfarande.
Skulle månne förhål - Den 31 Oktober f. m.
Jandet blifva bättre och annorlunda genom denna nya lag?
Skulle månne numera lagens förbiseende upliöra?
Jag behöfver blott erinra om huru, då jag ingalunda af partiskhet eller hetsighet vid Riksdagens början, väckte motion om en lag mot kol portörernas sjelltagna rättighet att hålla sammankomster och predika, jag möttes af, jag hade så niir sagt idel förkastelsedomar; och huru ondskan dervid rasade ända derhän att i anonyma bref min dödsdom uttalades och jag hedrades med titel af djefvulens apostel.
Denna g är för öfrigt efter min upfattning grundlagsvidrig, ty en civil-lag sådan som denna får icke stiftas på bekostnad af TryckfrihetsFörordmn.
Om nu således g antages, skulle antingen den uphäfna TryckfrihetsFörordmn, eller ock donna sednare ändras till likhet med den förra.
Jag undrar just huru man skall lå TryekfrihetsFörordmn ändrad, detta skötebarn, på hvilket man knappast tål, att det pekas.
Hvad g vidare innehåller i afs:de på skrifters spridande står det äfven i strid med TryckfrihetsFörordmn.
Må den värde talare, som står bakom mig ursäkta att jag för att anföra ett exempel mot hans ord och kanske direkte emot honom vågar erinra om ett förhållande, som bäst visar huru denna § är af intet värde, utan huru den genast likasom månget annat iagbestämmande skulle lemnäs åt glömskan.
Flår omtalades nemi. i offentliga tidningar under
Maj månad, att ett traktat-sällskap utsnndt 2:ne kolportörer och huru dessa voro utsände af Baptister att verka i bnptistisk riktning.
Detta kan allrnininst varn denne högt upsatte lagarnes väktare obekant; jag hemställer huruvida något åtal mot dem blifvit anstäldt eller har något blifvit gjordt att förhindra eller förebygga deras både lagstridiga och förvillande verksamhet?
Eller har det ens varit påtänkt, ehuru det offentligen tillkännagafs på den allmänna sammankomsten, samt redan reproducerades af allmänna tidningarne.
När redan nu oaktadt TryckfrihetsFörordmn, sådant kan ega rum, så frågas, hvad kan då ega runi, i följd af 2:dra § i detta Förslag.
Denna g är dessutom tydligen orättvis.
Kanske är jag i denna sak något partisk, ty jag tillhör Kyrkans Presterskap, och jag borde derföre icke vidröra den; men om jag t. ex. skulle förgå mig i utöfningen af mitt kall, kan jag genast tilltalas och förbjudas tjenstens utöfvande, det är rätt och måste så vara och jag vill icke hafva någon förändring häruti, utan tvertom anser jag att åklagaremakten för sådana fall är nog öfverseende; ■—• men om någon, sorn tillhör dissenters, skulle förgå sig, då kan lian icke ens förbjudas utöfningen af sitt lärarekall med mindre att Just.Ivanslern blifvit hörd d. v. s. oaktadt han uppenbarligen trampar lagen under fotterna, får han likväl fortsätta hela sin verksamhet under den långa tiden till dess Just.Kanslern blifvit hörd.
Jag tror icke att det vore för mycket om man i detta hänseende åtminstone begär paritet mellan dissenters, lärare och Kyrkans.
Man har sagt att den Kongl. Proposm vore ett under, ett underverk,att den vore ett större verk än både Gustaf l:stes och 2:dres.
Historien har öfver dessa sednare fällt sin dom; om
Historien öfver detta förslag och dess framläggande skall fälla en lik - 266
Den 21 Oktober f. ra. nande dom, derpå tviflar jag högeligen.
Man har sagt att den Kongl.
Proposm vore en gafva och frågat om det vore svårt att mottaga denna gåfva af den Höge Gifvaren, som ömmar för sitt lands väl. K. St:r erbjöds en gång förut en annan gåfva; jag menar Förslaget till Representations-förändring, jag tror knappast att någon är ångerköpt derföre att man icke emottog gåfvan.
Om Svenska Folkets Representanter nu i dag icke mottager den erbjudna skänken, så tror jag att Svenska Folket ieke eller skall ångra detta.
Jag tillstyrker således på det högsta afslag af den Kongl. Proposm och förbehåller mig att när den lista § i LagUtskis
Förslag förekommer, få återkomma till ifrågavide ämne, då ett bättre tillfälle blifver att utveckla de åsigter som jag önskade gjorde sig gällande vid frågan om en utvidgad religionsfrihet.
Pir von Koch, Nils Samuel:
Jag skulle anse det orätt att efter den långa diskussion som här egt rum, vidare repetera både mig sjelf och andra; och vill jag derföre försöka att fatta mig kort.
Jag har egentligen begiirt ordet i följd af en anmärkn. att den Kongl. Proposm icke skulle vara framställd i laglig form.
Enär denna anmärkn. till en början framkastades vid den gemensamma öfverläggningen och sedermera blifvit här ånyo uprepad, torde det vara nödigt att uptaga densamma till besvarande emedan annars möjligen den tro kunde upstå att juristerna i fråga härom vore af skiljaktiga tankar.
Utsk:s Ordfide har visserligen redan till en del uptagit och besvarat anmärkin, jag vill således blott tillägga några ord Elter mitt begrepp om 27 § Reg:sF:n, hvilken i detta afs:de lyder så: »Finner Konungen godt någon lagfråga för R.
St:r framställa, aske Han Statsliådets och Högsta Domstolens yttrande deröfver samt meddele R.
St:r Sin Propos. tillika med berörde yttranden», jemförd med 27 § RiksdagsOrdnm, kan jag icke instämma i den tolkning man åt dessa §§ sökt gifva, att nemi. K. M. om Han vidtager ändring i ett lagförslag på grund af anmärkn. i Högsta Domstolen, antingen denna anmärkn. är af större betydelse eller icke, städse skall återremittera Förslaget till Plögsta
Domstolen, och sedan Han der ånyo infordrat dess yttrande öfver Proposm, må Han aflemna den till R.
Detta skulle nemi. föranleda remisser och återremisser, hvilket så mycket mindre kunnat vara grundlagsstiftarnes mening, som denna tolkning hittills aldrig försökts eller praktiserats, utan, såsom Ulsk:s Ordf:de nämnde, intill nuvule Riksdag passerat oanmärkt.
Men äfven om lagparagrafen skulle så förstås, och jag medger gerna att anmärkarens ja i detta fall är lika godt som mitt nej. tror jag likväl att anmärktim, på sätt den blifvit framställd, icke kan uptagas och behandlas.
Enl. mitt omdöme kunna icke R.
St:r på grund af den anmärkmn att ett formfel är begånget, för hvilket Konungens Rådgifvare skulle vara ansvarige, helt simpelt förklara att de vilja icke behandla förslaget.
Skulle nu, hvilket jag dock icke tror, förhållandet vara sådant att Konungens Rådgifvare verkligen felat mot grundlagen i detta fall, så hänvisar grundlagen på de utvägar man i detta afs:de har att tillgå för att ställa Rådgif värne till ansvar; och detta an - Den 21 OktoVer f. m. 267 svar bör utkräfvas i vederbörlig ordning, men ingalunda kan man, sedan den Kongl. Proposm blifvit aflemnad, på grund af den anmärkn. att Proposm icke i grundlagsenlig ordning behandlats, förkasta densamma Mångfaldiga prejudikater kunna i detta hänseende åberopas, jag vill blott nämna ett, nemi den Kongl. Proposm om qvinnans myndighet.
Hr Cederschiöld har förklarat att han eljest icke för sin del hade något att invända mot den Kongl.
Proposm, men han har trott sig inhemta att den allmänna opinionen skulle vara deremot stämd.
Jag vet icke på hvad sätt Hr Cederschiöld inhemtat denna kännedom om allmänna opinionen; jag sätter mycket värde på Hr Cederschiöjds yttranden, när han talar (för egen del, men jag tror icke att någon representant har rättighet att uteslutande anse sig såsom målsman för opinionen.
Här utgöra vi såsom lagstiftare, hvar och en, en liten fraktion af den allmänna opinionen, det är vår skyldighet att ega vår egen opinion om hvad som är rätt.
Annars torde det blifva svårt att få reda på den allmänna opinionen, hvilken underligt nog, när det passar sig i styrelse, åberopas från håll, der man icke är van att vänta det mycken upmärksamhet deråt egnas.
Hvad den siste talaren angår så beklagar jag att, då han specielt vände sig mot mig, jag var uptagen på ett annat håll, hvadan jag icke är i tillfälle att nu besvara honom, men jag skall enskildr lemna honom de uplysningar han önskar.
Uet jag hörde af hans yttrande var icke af beskaffenhet att jag deri kunde finna några skäl som icke under allmänna öfverläggningen varit före, hvarföre jag icke anser mig med deras besvarande böra uptaga tiden, ulan slutar jag med anhållan att R. o. Ad. med afslag å hvad Utsk. hemställt i denna punkt, måtte bifalla K.
Då jag under all männa sammankomsten hade tillfälle att utförligen yttra mig öfver detta ämne i sin allmänhet, och måhända var allt för myeket tröttande och vidlyftig, kan det icke vara min mening att nu åter ingå i något detaljeradt anförande derom.
De, som då voro tillstädes torde hafva funnit att äfven jag önskade förändring i det bestående, men att jag önskade förändring icke i strid mot grundlagen, utan i öfverensstämmelse dermed.
Jag tillhör deras antal, som icke vill bifalla en lag, den må vara hvilken som heldst, och huru nyttig som heldst, med mindre hail tillkommer på ett siitt, som med grundlagen är förenligt.
Det kan visserligen synas besynnerligt och egenkärt att, då en talare, som här upträdt, yttrat att hans ja måtte betyda lika mycket som mitt nej, jag likväl vågar tillägga mitt nej ett större vitsord än hans ja; men jag skall söka gifva skäl för deuna åsigt och öfverlemnar sedan åt Eder sjelfve, mine Hrr, att bedöma på hvilkens sida rätten är.
Ordfiden i LagUtsk. har upträdt för att bestrida min åsigt och jag lägger det icke honom till last, ty det är klart att då ett förbiseende hos honom och LagUtsk. egt rum han vill söka att försvara detsamma.
Jag erkänner att då jag sjelf var ledamot af LagUtsk., har jag gjort mig skyldig till samma förbiseende om det 268 Den 31 Ok t ober f. m. verkligen äfven då skulle hafva inträffat lika beskaffade fall sora detta, att nemi.
Konungen först hört Högsta
Domstolen öfver eli lagförslag och sedan aflemnat ett annat till K. St:r.
Kör detta förbiseende, torde dock jag äfvensom öfrige ledamöter af LagUtsk., med undantag af Ordfiden som under loppet af flere
Riksdagar innehaft denna plats och således väl någon gång bordt fästa upmärksamhet vid förhållandet, kunna åberopa till ursäkt, att vi icke kunde föreställa oss möjligheten deraf att ett Högsta Domstolens yttrande åberopas i en Kongl. Propos., då detta yttrande icke afser det förslag som framställes till R.
St:r utan ett helt annat.
Jag har åberopat 87 g Reg:sF:n hvilken innehåller att Konungen skall öfver lagförslag höra StatsRådets och Högsta
Domstolens ledamöter och derefter afgifna förslag till R.
Just.Kanslern har gått mig tillhanda genom att åberopa en § som gör saken ännu tydligare nemi. 27 § Riksd:sOrdn:n, ty den säger att Konungen skall höra Högsta Domstolen öfver den Propos., som afgifves.
Den lyder nemi. så: »jemte alla Propos:r ifrån Konungen till R.
St:r eller deras Utsk., böra StatsRådets och i lagfrågor, äfven flogsta Domstolens deröfver lemnade yttranden tillika meddelas» etc.
Hvaröfver är det således, som Högsta
Domstolen skall afgifva yttrande?
Ofver den framställda Proposm.
Jag hemställer då till hvar och en, huruvida ett sådant stadgande kan blifva föremål för misstydning äfven om det icke lage i sakens natur att det är öfver de förslag, hvilka framlemnas till R.
St:r, som Högsta
Domstolen skall höras och icke öfver andra.
Det är naturligtvis meningen att R.
St:r skola få veta Högsta Domstolens tanka just öfver det Förslag, som framlägges och icke öfver något som ej framställes; ty i annan händelse kon man ju tänka sig att Konungen till Högsta Domstolen aflemnar ett förslag men sedermera till R.
St:r afgifver ett alldeles motsatt.
Konungen skal! enl. 27 § Reg:sF:n öfver lagfrågor höra StatsRådets och Högsta Domstolens ledamöter; men om Han blott behöfver höra Högsta Domstolen öfver det första förslaget, behöfver
Han ju äfven endast öfver detta första förslag höra StatsRådet, och hvad skulle då följden kunna blifva?
Jo! att Konungen först hörde StatsRådet och Högsta Domstolen öfver ett förslag, men sedermera kunde upgöra ett helt annat, och, såvida Han kunde förmå Just.Ministern att underteckna detsamma, till R.
St:r afgåfve detta förslag hvaröfver hvarken Högsta Domstolen eller StatsRådet blifvit hörde.
Jag hemställer huruvida någon tvekan kan upstå om hvad orden innehålla och meningen utvisar i de nämnde §§.
Man har sagt och LagUtsk:s Ordf:de har frågat om det vore skäl att om, sedan Konungen först lemont sitt Förslag till Högsta Domstolen, och, sedan dess yttrande afgifvits, någon mindre förändring deruti vidtagits, då ånyo öfverlemnat förslaget till Högsta Domstolens yttrande. l)å den i lagen djupt erlärueiedamoten länge varit jemväl ledamot i en öfverdomstol, så hemställer jag om han icke vunnit den erfarenheten att ett enda jola i en lag kan förändra hela lagen.
Om således ett Förslag framställts till Högsta
Domstolen och denna deröfver afgifvit yttrande, men Konungen icke godkänner de anmärkmr som Högsta Domstolen gjort, så be - Den 31 Oktober f. m. 269 hofver
Han icke ånyo höra Högsta
Domstolen för att framlemna förslaget, naturligtvis i det fallet att
Han icke gör förändring deri; men om Konungen först aflemnat Sitt Förslag till Högsta Domstolen och der mer eller mindre vigtiga anmärkmr blifvit mot samma förslag gjorda, vid hvilka Konungen till en del fästat afs:de till en del icke, utan deremot upmärksammat anmärkmr, hvilka i den offentliga pressen blifvit framställda, saint derefter upgör ett nytt förslag såväl till npställning som innehåll, så kan det icke sägas att endast ett jota är ändradt, utan det blir ett helt och hållet nytt förslag.
På det att J mine Hrr! som icke föreställt
Protocoll, hållna hos Högloflige Hidderskapet och Adeln, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, År 1828.
Tryckta hos Johan Hörberg, 1829. / ■- j ■ ' " .. ■ ' - -'l ,V V i • ■: ' y . V Måndagen den i5 December.
Justerades trenne ProtocollsUldrag, innehållande Ridderskapets och Adelns i Plena den 12 dennes för- och eftermiddagen fattade beslut. ■lians Excellence Herr Grefve Fleming, Claes: Ehuru den Motion, jag går att väcka, hvarken fordrar ett långt Anförande, eller är af någon vidsträckt omfattning, känner jag likväl mycken förlägenhet när jag skall framträda att tala.
Jag känner fullkomligt, att den lilla talegåfva, jagj fordom ägde, nu mera försvunnit, mindre genom årens än bräckligheternas antal.
Med stor möda att reda mina tankar och välja mina uttryck, är det under tunga andetag, som jag bemödar mig att kunna höras, och min förlägenhet växer, när jag besinnar den omätliga skillnad emellan hvad som nu fordras och hvad som äskades af en Talare i de tider, då jag icke sällan vågade höja min röst på detta runa.
Men jag kommer till mitt ämne.
4 Den j5 December f. m; Säkert finnes ingen Ledamot af delta RiksStånd, som icke önskar sig äga en grundlig kännedom om sitt Fäderneslands öden.
Denna önskan är ett värdigt uttryck af Fosterlands-kärleken, Medborgerligheten och en hög IVational-anda.
Häfder äro lärorika, omväxlande och, om jag så får säga, ingripande både i förstånd och bjerta.
Der finnas likväl ännu brister.
Vi äga icke en särskild, grundlig och fullständig
Historia om de märkvärdiga trettiosju år, under hvilka Konung Carl XI antingen Sjelf förde Rikets Styrelse, eller densamma var uppdragen åt Dess Förmyndare.
För en längre tid tillbaka hade en aktad och lärd.
Man, GansliRådet Schönberg, beslutit, att författa en sådan Historia, men hindrades att fullfölja detta beslut af tidsförhållanden, som nu mera försvunnit; och min önskan är derföre, att Rikets nu församlade Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Han täcktes utse någon skicklig person, att författa en fullständig Historia om ofvanbemälde Regeringstid.
Denna Historia skulle då tryckas på det Allmännas bekostnad, och en plan uppgöras, hvarigenom sysselsättningen dermed icke skulle räcka längre än 8, högst io år, under hvilken tid Författaren, då han uppvisade hvarje af de första
Delarne färdig, skulle erhålla en belöning af Femhundrade Riksdaler, och för den sista, då arbetet vore iullbordadt, Ett Tusende.
Ben i5 December f. m. 5 dock allt detta en upplystare pröfning; men. jag vågar i synnerhet enständigt yrka, i afseende på de vidsträckta kunskaper, de ihärdiga mödor och de snillegåfvor, som den historiska stilen begär, samt i afseende på den korta tid af hälsa och krafter, som merendels är menniskan förlänad, att, säger jag, med afseende å alla dessa anförda förhållanden, Kongl. Majlis
Nådiga uppmärksamhet må dervid fästas, att icke de närmaste Auctoriteter, af hvilka den utsedde Författaren möjligen beror, må under långa tider, ja bela år, rycka honom från den befattning han sig åtagit, för alt begagnas i värf, som af andra, kunde bestridas.
Den andra punkten af min Motion har afseende på en annan brist i vår Historia, — den, att vi icke äga en sådan öfver den märkvärdiga Epoquen från Konung Carl XII:s död till 1772; — den kallas vanligen Frihetstiden, men bör, enligt min åsigt, heta Partitiden; ty. så vill jag kalla en Epoque, då, under jäsande passioner och det bittraste hat Medborgare emellan, man oupphörligt sysselsatte sig, att genom inkräktningar på den lagbundna KonungaMakten, söka beröfva sig den säkraste borgen för varaktigheten af Himlens största skänk, en ädel, sansad och af lagen begränsad frihet.
Etthundrade
Tio år äro tillryggalagda sedan begynnelsen af ofvanbemälda Tide - i 6 Den i5 December f. m. hvarf; men jag anser dock, alt ännu är stunden icke kommen, att deröfver teckna en sann och oväldig Historia.
Många och märkvärdiga bidrag dertill hafva likväl i våra dagar utkommit, såsom t. ex. RiksRådet Grefve Gustaf Bondes Anteckningar om Konung Fredriks Regering; den Tyska Författaren Stövers Öfversigt öfver Svenska Folkets Historia under Frihetstideu; men hvad jag isynnerhet funnit af stort intresse, är den vackra Redaction, Herr Cederschjöld gjort af RiksStåndens och Rådkammarens Protocoller under benämning af Riksdagen 1719.
— I företalet dertill har Herr Cederschjöld utfäst sig, att, i fall omständigheterna så medgåfvo, fortsätta detta arbete för de påföljande Riksdagarne till 1772.
Mia önskan vore derföre, att han ville fullfölja sitt företag; att Staten påkostade utgifvandet af dessa interessanta Handlingar, och att vinsten tillföll Herr Cederschjöld, om eljest i våra dagar någon vinst kan härflyta från litterära företag.
Detta understöd blir, i min tanka, så mycket lättare att gifva, som jag tror mig med mycken säkerhet känna, att Herr Cederschjöld dermed icke åsyftar enskild vinst, men ledes af det prisvärda föremålet, att upplysa och gagna.
Jag ber Ridderskapet och Adeln förlåta, om jag redan varit alltför vidlyftig, och jag anhåller ödmjukeligen, att detta yt - Den i5 December f. m. 7 trande må med de öfrige PiiksStåndcn comriuniceras, samt till vederbörligt Utskott klifva remitteradt, Lades på bordet.
Hans Excellencc Herr Grefve De la Gardie, Jacob, anförde skriftligen: