Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Häremot vill jag anmärka, att de handlande, som vistas i samma stad, oftast uppgöra sina aftal genom mäklare; och om ingen sådan skulle vara att tillgå, bör väl tiden alltid med gif - Den !) A p r i 1 f. m. 177 gifva en kort skriftlig uppsats; sker det på gatan och man icke vill gifva sig tid att besöka endera contrahentens hem, kan man ju 1 närmaste bod uppgöra aftalct skriftligt.
Jag är för min del öfvertygad, att om man icke borttager 3 § i betänk., så bar man föga vunnit i denna lagstiftningsfråga.
Jag önskar derföre, alt betänk. måtte återremitteras och att LagUtsk., med upphäfvande af 2 § 17 cap.
Källeg.b:n samt K. förordn. af d. 15 Oct. 1810, mätte inskränka författningen lill elen nili Ulsk:s betänk, föreslagna 1 § sådan den nu är, med tillägg af det 2 mom. af 2§; alt 1 mom. i 2 § och bela 3 § måtte utgå, men 4 § deremot qvarstå såsom ett nödvändigt bihang lill den lista.
En talare bar som skäl, hvarför jag borde med honom instämma deruti alt icke utborguingar på credit mätte äga rum, åberopat, att jag skulle hafva deltagit i sammansatta Bevilln.-, Lag- samt Ekon.Ulskms beslut, att icke utborguing af bränvin skulle medföra betalningsskyldighet.
Jag molsatle mig della förslag vid förra riksdagen, såsom till sin grund falskt, och i tillämpningen overkställbar!, och jag bar under den förflutna mellanliden också erfarit, att någon tillämpning deraf icke ägt rum.
Alt vid denna riksdag yrka på delta stadgandes borttagande, ansåg jag likväl, med hänseende lill den opinion, som inom de sammansatta Ulskm var rådande, icke löna mödan, och yttrade derföre icke eller ett enda ord i frågan.
Vidare bar man fästat särdeles vigt vid Hr Giinlhers reservation, och äfven den siste talaren bar ansett, att genom godkännande af 3 § i Utskis förslag, skulle ändamålet att få ut vexlar i rörelsen förfelas, och har derföre yrkat afslag på bela denna §.
Emellan handlande skulle då bevisning genom motböcker komma i fråga; men man behöfver endast, för att visa olämpligbeten deraf, tänka sig det afstånd, som kan vara och oftast är dem emellan, samt de olägenheter, äfventyr och kostnader, som äro förenade dermed att per posto sända motböcker fram och tillbaka.
Utsk. har lill civillagförslagets stadganden tillagt, att om begge parterne åberopa sig pä böcker, och dem emellan skiljaktigbeter förekomma, skall den äga företräde att fästa sin bok med ed, som kan med särskild, till sin beskaffenhet i viss mån bestämd bevisning styrka sina anspråk.
Nu är förhållandet i allmänhet mellan handlande sådant, att der olika böcker företes, och fel icke i någondera kan visas, som göra boken misstänkt, fäster hvar och en den gjorda debiteringen med ed, hvaremot ä credit icke något afseende göres, och efter denna edgång, som hvar oell en gör på riktigheten af det debet, lian påför vederparten, uppgöres Iiqviden dem emellan.
Ett sådant förhållande, alt det må svärjas på bok mot bok, liar Utsk. velat, sä vidt möjligt varit, förekomma och derföre gjort det af BorgareSt. underkända tillägget lill sista mom. i 3 §.
Vill man äfven borttaga detta morn., så skall jag ej sätta mig deremot, ehuru jag tror, att detsamma leder till att reda förhållandena och före komma tvister, samt att det derjemte innefattar en nödig ledning 9 II. 23 178 Den 9 April f. m.
O för domarens förfarande.
Alskillige ledamöter hafva velat sammanslå 1 § med sisla mom. i den 2 och derigenom utesluta 1 mom. i sistnämnda §, men deraf skulle i författningen en lucka uppkomma.
1 mom. 2 § omtalar huru förhållas skall, der motbok icke äi; gifveu, men fordringsanspråk för utborgade varor ändock till domarens urskiljande hänskjulas; borttages detta morn. sä linnes för den händelse, som der omförmäles, ingen lag.
Det skulle vara ett stort fel i en lagstiftning att lemna ett sådant fall utan alla bestämmelser, och jag är öfvertygad, att, om Disk. hade gatt den frågan förbi, så skulle just de Herrar, sorn framställt nämnde påstående, anmärkt bristfälligheten af förslaget i denna del och begärt äterremiss till afhjelpande deraf.
Man har sagt, att någon tvekan icke skulle kunna uppstå derom, att icke domaren borde vid detta, som andra förhållanden, kunna urskilja det rälta; men vid sådane händelser skulle nästan aldrig några fordringar för utborgade varor kunna utlagas, emedan sällan i salubodarne finnas vittnen till hands för alt bestyrka huru manga u fläsk, eller smör, eller hvad annat som helst, blifvit lemnadt lill en köpare, som icke på förhand låtit annoncera sitt besök, och straxt efter handelns afslulande bortgår utur boden.
Den bevisning, som vid andra transactioner kan åstadkommas, den äger icke rum vid varors uttagande i handelsbodar.
Gäller icke köpmannens bok för något i sådant fall, — hvilket den ej kunde göra, derest icke lagen sä stadgade — så blefve han urståndsätt att utkräfva hvarje sådan fordran, då den ej godvilligt medgafs af den, som tagit varan.
Den ovillkorliga rätt att ensam förete och fylla all bevisning, sorn enligt nu gällande lag tillkommer handlande, som förer ordentlig bok, är genom den föreslagna lagen modifierad sä, att handlanden åstadkommer halfva bevisningen lill stöd för sitt käromål, genom sin boks företeende, och mot denna bok har vederparten rättighet att fria sig med sin ed, derest han sig dertill befogad linner; men linner han sig icke kunna gä eden, då står det honom fritt alt ät köpmannen öfverlemna ali med ed fästa bokens riktighet, i hvilket fall köpmannen inträder i samma rättighet, som hittills.
Få sätt jag förut haft äran yttra, förutsätter utborgning, under de förhållanden, som med lagförslagets antagande skulle inträda, att köpmannen skall hafva förtroende . lill ärligheten hos den person, till hvilken han lemnar varor.
Ar han icke derom öfvertygad, tager han säkerligen skuldsedel af denne person, eller lemnar honom motbok.
Man liar trott, att blotta föreskriften om motbok skulle vara tillräcklig, för alt trygga handlandens rätt, och ansell försummelsen alt lemna motbok saklöst kunna medföra äfvenlyret af fordringsanspräkcts ogillande; men motböcker brukas i allmänhet icke i andra fall, än dä längre tid fortsatta handelsförbindelser komma i fråga.
Icke lemnar man motbok ät en person, som för en enda gäng kommer alt taga en vara pä credit, utan endast ät den, som fortsätter en börjad handelsrelation; likväl bör man icke föreställa sig, att handelsförbindelser emellan förstnämnde slag af personer bör vara otillåten eller af lagen förhindras.
Jag fortsätter mitt yrkande om bifall till Utsk:s förslag.
Den 9 April f. m. 179 Frih.
Hvad åsyftas annat med lagstiftning i credilförhällanden, än all sä vidt möjligt är undvika edgång såsom bevisning, vare sig för fordringars utbekommande eller för undgående af betalningsskyldighet.
Om man nu verkligen vill undvika edgång, hvarföre icke dä göra det fullständigt, hvarföre icke tillåta bestämdt, saken må angå handlande sinsemellan, eller handlande och andre persöner, antingen att taga skuldsedel eller qvitto pä de varor, som blifvit inlemnade, dä de verkligen bekommits, men motbok icke är uttagen, emedan endast en transaction för dagen, utan fortsättning året igenom ägt rum.
Ett sådant qvitto bör vid sådane tillfällen jemväl innehålla tid, då betalning skall följa, i hvilket fall det ikläder sig formen af en skuldförbindelse, så alt dä skulden är förfallen, uppkommer icke bebofvet att fästa handelsboken med ed.
Gäldenärens hittills hafda rätt att kunna med ed fästa att han icke varan fått, försvinner jemväl, emedan lian den qvillerat bäfver, och sålunda måste erkänna sig hafva densamma bekommit; eller bevisa att qvitlencet är falskt, dertill bans ed icke blir antaglig.
Man kan icke vara blind för det förhållandet, att isynnerhet i minuthandel förekommer att personer betala de varor, som upphandlas till bodgossen, eller bodbetjenten, och alt denne emottager betalningen ganska rikligt, uppförer sedermera tilläfventyrs varan i kladden såsom utlemnad, men glömmer belt simpelt att derjemte anteckna, att den är betald.
När handelsmannen afslutar sin bok, upptages den som (illliandlal sig varan, såsom gäldenär, ehuru han betalat contant.
Sådana förhållanden kunna uppstå, men det skulle för framliden förhindras, om lagen b jode, att varor icke finge utan qvitto utlemnas, ty dä, vid bristande betalning, tog den handlande fram det der papperet, pä hvilket stod skrifvet den bekomna qvantiteten, priset derå, samt datum då godset erhölls.
Jag kan ej annat än för min del instämma med Hr Akerman i hans framställning rör:de förändrad redaction af delta förslag.
Etsk. har sjelf vitsordat, alt 1798 års författning visat sig overksam.
Nåväl, om lagar utgifvas, sorn icke följas, så tjena de till ingenting; men om lagen fråntager rättigheter från den sorn gör fordringsanspråk och frän ilen som kräfver att, å någondera sidan, borgenärens eller gäldenärens, styrka kraf genom ed, eller befrielse från betalning; så blifver en sådan lag, genom tvånget, omsorgen för egen säkerhet, troget efterlefd.
Jag kan likväl ej annat än hembära Ulsk. min tacksamhet för sjelfva helanius uppställning och motiverna derför, ehuru jag icke i detaljerne kan instämma med Ulsk.
Då jag sist hade ordet, glömde jag att fästa uppmärksamheten på en, som mig synes, förvillande otydlighet i I §.
Det heter nemi. der: ”gälle den bok för fullt bevis, iler den, som motbok åberopar, gitter med gäldenärens skriftliga qvitto eller annorledes styrka, att han motbok äskat eller emottaga”.
Mig synes, att ordet han kan refereras både till den handlande och gäldenären, hvarföre, och om i stället sattes ordet 180 Den 9 April f. m. denne, det blefve tydligare att detta pronomen hade afseende endast [iä gäldenär.
Jag anhåller, alt denna anmärkning mot redaclionen mätte få åtfölja återremissen, i händelse en sådan skulle bifallas.
Hvad den 1 § angår, så tvekar jag för min del att instämma i Frih.
Raabs förslag om bestämd föreskrift derom, all motbok skall gifvas.
Jag är i allmänhet rädd för alt binda bevisningen allt för strängt vid former, och tror således, ali en sådan ny form icke vore lämplig.
Deremot förefaller mig denna 1 § i andra afseenden mindre tydlig; der står: ”gälleden bok för fullt bevis, der den, som motbok åberopar, gitter med gäldenär skriftliga qvitto eller annorledes styrka, ali han motbok äskat eller emotlagit.”
Om motbok finnes, så gäller den för fullt bevis, men dä beböfves icke eller styrkas alt sådan bok blifvit begärd eller emottagen, ty sjelfva motboken är ju ett sådant bevis.
Utsk:s mening måtte hafva varit, att boken skall gälla för fullt bevis; men alt, om boken icke finnes, så skall ådagaläggas att en sådan funnits, och alt i sådant fall köpmannens handelsbok skall utgöra full bevisning.
Slåhända är min uppfattning af saken oriktig, men det förekommer mig som vore meningen icke tillräckligen tydligt uttryckt; och att således någon ändring i ordställningen vore af nöden.
Hvad den 2 § angår, så instämmer jag i Hrr Lagerhjelms och Åkermans äsigter.
Jag anser, att edgång icke bör bestämdt föreskrifvas i detta, mer än i många andra fall.
Del öfverensslämmer, enligt mitt förmenande, med den nyare tidens äsigter i lagstiftningsväg, alt icke antaga en strängt bestämd bevistheori, utan man måste öfverlemna ät domarens skön att afgöra huruvida bevisningen är tillfyllestgörande, eller huruvida edgång kan och bör tillåtas den ena eller andra parten.
Jag finner lika med Hr Lagerhjelm betänkligt, att ät sädane personer, som sannolikt oftast komma att borga varor ulan att hafva motbok, medgifva ovillkorlig rättighet att värja sig från kraf genom edgång; utan bör, som sagdt är, frågan härom öfverlemnas ät domaren.
Beträffande den 3 §, kan jag ej med Hr Akerman instämma deruti, att densamma bör utgå.
Jag beklagar, alt vid della tillfälle olägenheten af vårt fyrdelade representationssätt gör, alt icke männen af yrket äro i tillfälle alt på della rum yttra sig, ty då skulle säkerligen mången uppträda till försvar för hvad Etsk. framställt.
Den skyndsamhet, hvarmed handelsärenden måste afslulas, det ofta långa afständet emellan handlande, som med hvarandra hafva affärer, och det förtroende de ömsesidigt mäste hysa till hvarandra, allt detta och mera, som här mäste tagas i betraktande, bevisar alt handlandes transactioner i afseende pä formerna mäste vara skilde från det sätt lagen stadgar för affärer mellan handlande och andra samhällsmedlemmar.
Hr Gunther har i sin reservation anfört ett af de skäl, som åberopas för bibehållande af handelsböckers bevisningsrätt mellan handlande och åtskiliige varuförädlare; sådane personer hafva sagt mig, att den be - Den 9 A p r i I f. m. 181 visningskraft, sorn är deras böcker tillagd, vore för dem oumbärlig.
Hr Akerman bar sagt, alt antingen kunde skriftliga reqvisilioner utgöra bevisning, eller, mellan personer som bodde i samma stad, mäklareslut, hvilka kunde fordras såsom villkor för köpets gilltighet inför lag.
Jag har redan yttrat, det jag anser orätt alt i allmänhet binda bevisning vid former, och kan således icke eller gilla detta förslag ang:de en ny form.
Jag anser således, att för bibehållande af nödigt lif i handeln, det är, nyttigt och lämpligt att behålla den bevisning, som lagen tillägger handelsböcker i affärer handlande emellan; och det torde kunna åberopas som bevis på en sådan sats, att BorgareSt., männen af yrket, bibehållit detta bevisningssätt i afseende på affärer dem emellan, under det flere medlemmar af detta Ständ motionerat upphäfvande af lagen i öfrigt.
Jag instämmer således med dem som yrka återremiss, anhållande, all Ulsk. ville fästa afseende på de skäl Hrr Lagerhjelm och Akerman anfört, med undanlag likväl af hvad angår den 3 §, för hvars bibehållande jag röstar.
Frågan är numera så ventilerad, att det icke 0 O o ° aterslar manga ord alt derom yttra.
Alskillige ledamöter hafva yrkat åte rremiss å detta betänk., och under förmodan att den beviljas, tillåter jag mig fästa Utsk:s uppmärksamhet derå, alt, ehvad bevisningskrafl, som Laglllsk. än kan komma alt tillerkänna handelsböcker, vore del särdeles välgörande om Utsk. bestämde en prescriptionstid af t. ex. 3:ne månader efter caleuderårets slut för en sådan bevisningsrätt.
Ett sådant stadgande skulle tvinga den, som hade en fordran, att inom nämnde tids förlopp, antingen söka utkräfva densamma contant eller omsätta den i skuldsedlar eller vexlar.
Ett sådant lagsladgande, säger jag, skulle vara en sär deles välgerning för credilen i allmänhet, skulle säkerligen framkalla vexlar och medföra den ännu större nyttan alt i allmänhet minska utborgningar.
Härå utber jag mig fä fästa Höglo!].
Utsk:s uppmärksamhet. o llr Akerman:
En ledamot af LagUlsk., som här upplrädt till försvar, har anmärkt mot mitt yttrande, att vid 1 § borde fogas 2 mom. af den 2 §, att en sådan förening icke skulle väl bära sig och att, om den existerat, detta ensamt skulle hafva gifvil aniedn. till rättvist klander mot Lag.Utsk.
Jag ber deremot få förklara, att om man äfven anser 1 mom. af 2 § böra qvarstå, LagUtsk. efter min tanke, gjort sig skyldigt till ett fel, som 1 det fallet icke salt 2 mom. i sammanhang med sin I g, enär denna § handlar om motbok, och hvad som rörer denna väl borde i ett sammanhang förekomma.
Dä sä likväl icke skett, förstår jag icke hvarför Utsk. i denna § talat om skriftligt qvitto, då fråga derom ej kan uppkomma i annat fall, än det, som omtalas i sednare mom. af 2 §, eller att den som fått motbok, icke vill framtaga densamma; ty företes boken godvilligt, så behöfves icke det skriftliga beviset.
Granskar man sålunda allvarligt 1 §, linner man snart nödvändigheten deraf alt, i sammanhang med 1S2 Dea 9 April f, m. stadgandet om motbok oell dess lievisande kraft, sä framt förebråelsen om en lapsus calami skall undvikas, här äfven bör inlagas i stadgandet luiru förfaras skall, när den som motbok fått, densamma ej vill förete; och, efter min tanka, bör derföre sådant iakttagas, huru man än beslutar om 2 §.
Samme ledamot har sagt, att om I mom. af 2 § eller handelsboks bevisningsrätt borttages, sä tillintetgjordes i och med detsamma en hel hop små transactioner.
Jag tror, att det rättaste oell önskligaste vore, all all sådan bandel gjordes contant; men inser ganska väl att så icke kommer att ske, ulan alt inom minuthandeln creditsystemet skall begagnas; men vid sådant förhållande önskar jag, både för köpmannens och köparens bästa, att det måtte ske på ett redigt sätt, så att man å ena sidan må förvissas om att kunna få betalt för de inlemnade vamme oell å den andra icke löpa fara att påföras annat än hvad man tagit oell till betingade priser.
Del hufvudsakliga felet, som vidlåder detta betänk., är dock tillvaron af 3 §, och jag kan ej annat än förnya min begäran att den måtte borttagas; ty man må göra huru stränga utsökningslagar som helst, utsätta bysättning för många fall der sådan icke nu finnes stadgad oell söka befordra inrikes vexlar genom rättigheten att discontera dem i Banken, emot låg ränta, man skall dock alili ig fä dem i gång, sä länge man bibehåller stadgandet, att handelsbok skall hafva ovillkorlig bevisningskraft.
Erfarenheten har nemi. tillräckligen visat, att när t. ex. en köpman ifrån en uppstad i provinsen kommer hit lill staden att göra uppköp hos grosshandlanden, och deiine för sina inlemnade varor begär skuldsedel eller vexel, plägar den förre, som nogsamt inser hvilket strängare betalningsansvar lian derigenom ingår, än om han finge taga pä räkning, betacka sig och lemna affären ogjord, väl vetande, att han snart finnér någon annan grossör, som gifver honom varor på de lindrigare betalningsvillkor han önskar.
Och sådant skall ock äga rum, sä länge man bibehåller stadgandet om handelsboks bevisningsrätt, och såsom en gifven följd deraf, den goda och nyttiga saken med vexlar aldrig inom vår inhemska haudelsverld kommer till stånd.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, hemställde H. Ex. II r Gr. o. Landtm., om R. o. Ad. ansåge de emot LagUlskis betänk.
N:o !)2 gjorda aumärkmr föranleda till detsammas återremitterande.
Ropades starka ja, blandade med nej, hvarpå H. Ex. förklarade, att ja öfverröslat nej. H. Ex.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, alt det blifvit anmäldt, att vid förstärkta StatsDtskis sammanträde i går, hvilket varit utsatt lill kl. 9, voteringen ej kunnat börja före kl. 10, derföre att R. o. Adis ledamöter ej varit fnlltalige.
Pä det sådant icke hädanefter måtte inträffa, toge H. Ex. sig friheten anmoda både de ordinarie ledamöterne och suppleauterne i förstärkta Utskott att alltid infinna sig vid den tid, som till sammanträden varder utsatt, efter hvilken uppmaning II.
Ex. trodde sig icke behöfva er - Den 9 April f. m. 183 inra derom, att, enligt 7 punkten af R. o. Ad:s ordningsstadga, den som uteblifver vid sädane sammanträden bör för hvarje gäng erlägga 2 r:dr bxo. O Ånyo föredrogs Allm. Besv.- o. Ekon.Utsk:s d. 29 och 31 sisth Mars på bordet lagda utlät. l\':o 13tt, i anleda, af väckt motion om tillsättande af en comité för att utarbeta förslag till en förändrad nationalrepresentation.
Jag hemställer, att nu föredragna betänk, mätte gillas, med förklarande, alt R. o. Ad. anser lämpligast, alt den ifrägavar. motionen öfverlemnas lill Coust.Utsk.
L)et är visserligen med grundlagen förenligt, att denna motion behandlas af Ekon.Utsk.; men då det äfven är medgifvet, att en fråga som denna, kan remitteras till hvilket Utsk. som Siandet kan för godt linna, och dessutom denna fråga redan blifvit af 2:ne Ständ remitterad till Consi.Utsk., som dessutom är bäst i tillfälle att bedomina, huruvida något förslag i förevarande hänseende kan uppgöras, eller om tiden icke sådant medgifver, och detta Utsk. således äfven bäst kan inse behofvet af en sådan comité', som den motionären föreslår, så hemställer jag, att R. o. Ad. mätte förklara delta mål tillhöra Const.Utsk:s handläggning.
Uppå härefter framställd propus., förklarade R. o. Ad. sig anse lämpligast, ali den uti förevarande utlät, omförmälde motion behandlas af Consi.Utsk.
Föredrogs Stats- samt Allm. Besv.-o. Ekon.Utskrns d. 31 sisll.
Mars pä bordet lagda utlät.
N:o 83, i anledn. af väckta frågor, dels om biskopsembelenas indragning och dels om förändrad reglering af de utaf hiskoparne innehafvande löneförmåner m. m.; hvarjemte nu anmäldes och upplästes Hederv.
BondeSt:s prot.utdr. af d. 5 dennes, innehållande iuhjudning till Medsländen att instämma i BondeSt:s beslut att gilla det af Ulskm i förevarande utlåt, gjorda förslag, med den förändring, att, med undantag af en biskop i Upsala, en i Lund och en i Linköping, biskopsembelcna må, vid nuvarande biskoparues afgång, indragas.
Palmstjernas vid detta utlåt, fogade reservation upplästes, på begäran af Hr von Hartmansdorff, Aug., som derefter yttrade:
Skälen för Ulsk:ns tillstyrkande äro så korta som R. o. Ad. nu iuhemlat; till deras vederläggning anser jag mig icke behöfva yttra annat, än hvad Frih.
Palmstjerna i sin reservation anfört.
Jag åberopar särdeles de första och sista orden af haus yttrande, och hemställer alt R. o. Ad. måtte afslä såväl de sammansatta Ulskrns betänk., som den inbjudning R. o. Ad. ifrån BondeSt. emollagit.
Då ibland antalet af PresteSt:s ledamöter i Riksd.Ordn. finnas uppräknade Svea Rikes biskopar, 184 Den 9 April f. m. är jag af grundlagen förhindrad att något, i anledn. af delta betänk. besluta, innan Const.Utsk. i förväg uppgjort förslag till de ändringar i Riksd.Ordn., som deraf skulle blifva en följd, men som bort föregå innan fråga om indragning af biskopsembetena kan äga rum.
Jag tillstyrker afslag ä betänk.
Jag kan icke med min åsigt af grundlagen ens förena ett beslut, hvarigenom R. o. Ad. skulle afstå ett sådant belänk.
Min åsigt är, alt R. o.
Ad. icke kan om detta betänk, öfverlägga, emedan det tillkommit pä en fullkomligen grundlagsvidrig väg.
Ej till utlåtande af de förenade Utskm borde denna fråga föranleda, utan öfverlemnas lill Const.- Utsk., för att af detsamma behandlas, enär den icke pä annat sätt kan bli föremål för något Stånds öfverläggning.
Utskm, som ändock sig deröfver utlåtit, hafva derjemte föreslagit, att det endast skulle finnas en biskop i Upsala och en i Lund; på hvad sätt kan delta förenas med 13 § Riksd.Ordn., sorn på första raden talar om ärkebiskopen och sedermera om biskoparne, in plurali numero?
Oen kan icke ersättas, eller saken förbättras genom användande af den ur språket numera försvunna numerus dualis.
Min tanka är, att R. o. Ad. icke är enligt grundlagen berättigad att om detta betänk, fatta annat beslut, än att lägga det till handlingarne med förklarande af Ståndets obehörighet att, i frågans nuvarande skick, dermed taga någon befattning.
Inom detta Stånd lärer väl ingen ledamot kunna uppträda för bifall till detta betänk., hvaremot jag anhåller att fä fästa uppmärksamheten vid den reservation, som af Frih.
Tersmeden blifvit detsamma vidfogad och i hvilken reservation sig förenat Hr von Troil, Hr Celsing, Hr Frih. Cederström, Hr af Harmens, Hr Gr.
Hamilton, Hr B.
Munck, Hr von Axelson, Hr Lagerborg, Hr Frih. de Geer, Hr Frih.
Reuterskjöld, Hr Mannerskantz, Hr af Ekströmmer, Hr Berg von Linde, Hr Råfelt, Hr Prosten Helén, Hr U:r Hallbeck, Hr Comminister Hardin, Hr Bergsten, Hr Langenberg och Hr Nordvall.
Denna reservation upptager det beslut, hvaruti afdelningen inom de sammansatta Utskm kommit, att nemi. R.
St. mätte hos K. M. i lind. anhålla, att, sedan en fullständig undersökning ägt rum, lill utrönande af biskoparnes löneförmåner, K. AI. täcktes låta upprätta och lill R.
St. vid nästinstundande riksdag framlägga ett förslag, hvilket, jemte en deri upptagen tillräcklig och jemnare fördelad aflöning för Rikets biskopar, äfven utvisar den tillgäng, som genom en sådan reglering kan blifva att påräkna, hvarjemte den tillgäng, som genom berörde reglering kunde uppkomma, borde användas lill löneförbättring för svagare aflönade prester och skollärare.
Den specifika förteckning pä samtliga biskoparnes löner, hvilken åtföljer reservationen, visar att t. ex.
Ärkebiskopens lön för ett är utgjort 12,550 r:dr 31 sk. 9 r:st.; visserligen har Frih.