Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en familj som bor ovanför där jag bor, inte är dom lyckliga inte, han -- du skulle bara höra såna läten det är däroppifrån -- han pinar barnen för att han hatar frun så -- jag vet en hel historia, men man kan knappt tala om det, så ruskigt är det -- och ändå säjs det att dom var så lyckliga när dom gifte säj och inte är dom värst gamla heller och han har hittat på någonting som låter så hemskt så han plågar dem var kväll, dom gråter -- jag kan inte bo där snart --
Han hade suttit och hört på henne med blekt, förstört ansikte, nästan förströdd.
Nu röck han till och såg på henne.
-- Lisa, får jag följa med dig hem och höra -- och du berättar detta för mig.
Han hade bara en biavsikt med förslaget, och hon tycktes ana den.
-- Du får inte komma upp på mitt rum, nej, jag vill inte. -- Men jag lovar att vara så snäll, jag skall bara sitta alldeles stilla -- jag vill gå nånstans, jag vill ha sällskap i kväll.
Hon iakttog hans min med prövande ögon.
-- Du -- du är inte som de andra, du är så häftig och konstig, jag skulle inte våga, sade hon förvirrad.
-- Men snälla du, vad gör det?
Jag svär att inte försöka ta i dig en gång, jag -- är så ensam!
Slutet blev att han gick med henne.
Vid porten ångrade hon sig igen, men han var envis, han åtrådde henne, hela hennes väsen var så frånskilt Ziris, så vulgärt.
Han skulle göra sig kär i henne, han skulle skaffa sig henne som sällskap, hennes dumhet skulle passa honom, och hon retade honom med sin utmanande slanka men ändå fylliga kropp.
Han övertalade henne, han ljög för henne, viskade att han tyckte om henne, och hon rodnade och lät honom hållas.
De kom in i ett tarvligt möblerat rum två trappor upp, en hålögd kvinna med gult ansikte, troligen värdinnan, tycktes vilja äta upp dem med ögonen när de gick in men hon drog sig tillbaka i köksdörren och slog igen den med en skräll.
-- Jag kan få ett stiligare rum än det här, jag behöver inte krusa, jämt är hon misstänksam och vaktar en som man vore ett barn, sade Lisa.
Väl inne i rummet, visade Lisa ingen ängslighet för hans närvaro, men David satt i hennes tarvliga soffa och kämpade med sig själv.
Hans lätta rus höll på att lägga sig, han kände sig vara på fel väg, en mörk och smutsig väg, och det lättsinne, som behövdes för att fullfölja de avsikter han haft mot Lisa, svek honom.
Han tyckte att det kunde räcka nu, med last och lögn och dagdriveri.
Men nu satt han här i alla fall -- och -- vad var det?
Från våningen ovanför hördes ett svagt ljud som han först liknade vid en duvas kuttrande.
Så småningom ökade det i styrka och föreföll som ett barns gråt, men avbrutet, liksom sönderryckt i små korta stön.
Sedan kom ett kvävt rop, med något outsägligt brustet i.
-- Han heter Larsson, sitter på kontor hos Michelsens, upplyste Lisa.
David hade en förnimmelse av någonting fasansfullt som ville tränga sig genom taket ned till dem.
-- Slår han barnen i fyllan? frågade han.
-- Nej då, han har hittat på andra sätt, ingen vet säkert utom en enda sak som värdinnan sett en gång -- han ger dom kaffe och svagdricka och sånt där, och så vet man hur det är med småttingar, dom där pojkarna är bara fem och åtta år -- jag vet inte om jag kan tala om det -- men värdinnan kallar det tortyr -- vet du vad tortyr är?
-- Du pratar!
David reste sig upp och gick alldeles inpå henne, tog henne varligt i armen och satte henne i soffan.
Visst vet jag vad tortyr är -- berätta nu alltihop, allt du vet!
-- Å ja, nog för att jag kan tala om det, han har små smala snören som han binder om -- så när dom gråter och skriker och vill gå ut -- och han vill inte att dom skall gå ut -- för han vill plåga dom -- så tvingar han dom att stå stilla och han binder om snörena, så att det inte skall komma -- komma ändå -- och dom sväller opp av det -- och det är då dom gråter och han sitter och vaktar dom -- han är visst vansinnig -- men ingen kan göra nånting, för i främmandes närvaro är han så öm så mot dom.
Är det säkert att det heter tortyr?
-- Men värdinnan då, som sett det?
-- Ja, jag vet inte, han betalar hyran i förskott och lär vara så bra på alla vis -- och hon säjer att det inte angår henne --
-- Men hon kan stämmas som vittne?
-- Det vet jag inte -- hör du -- hör du -- nu igen!
Och den snälla lilla Lisa började snyfta. -- Jag tycker så synd om barnen, sade hon.
Kan du inte hjälpa mig -- -- --
Han stirrade på henne utan att kunna svara.
-- Säga till honom, mumlade han, men vad skulle det tjäna till?
Varför kom jag egentligen hit?
För barnens skull!
Det uppskakande i historien hade alldeles kastat honom ur det lystna erotiska tillstånd i vilket han kommit hit.
Gråt inte mer, sade han, dom har visst tystnat däruppe nu.
Nu skall jag gå -- du ser ju att jag håller ord, jag lovade vara ordentlig.
-- Du får inte -- du behöver inte gå, jag kan koka te åt oss, jag har ett spritkök, sade hon ivrigt.
Hennes ansikte blossade av iver och blyghet.
Hon kastade sig plötsligt om hans hals och såg honom in i ögonen.
Du är så hederlig, så ärlig, du springer inte efter alla slags flickor som de andra gör.
Säj, viskade hon i hans öra, rycker du om lilla Lisa?
-- Man är inte alltid så säker på sina känslor, svarade han hastigt i det han nervöst lösgjorde sig.
Man behöver tid ser du, och tänka efter, så att man inte säjer det man inte riktigt -- ja, jag menar, jag tycker om dig i alla fall.
Han slet sig ifrån henne och kunde knappt behärska sig när hon kysste honom vid dörren.
När han kom ut i tamburen, såg han det håliga, rynkiga gumansiktet försvinna utåt köket igen.
Hon hade således spionerat.
Han skrattade, vad rörde det honom.
Plötsligt fick han en idé, han smög sig sakta uppför trappan och stannade framför en dörr med namnet Persson.
Det måste vara här, tänkte han, han var mycket blek och nästan alldeles lugn.
Plötsligt ljöd ett dämpat skrik därinifrån, han kände igen det.
Dumheter, vad rör det mig, vad vill jag göra?
Men barnen, barnen, visst rör det mig i alla fall.
Det rör mig, upprepade han.
Skall jag?
Han satte pekfingret mot knappen till ringledningen och hans hjärta slog litet fortare.
Men så tryckte han till, ilsket hårt.
För barnens skull! sade han högt i det han hörde tamburklockans surr därinne.
Steg hördes, manssteg tydligen.
Och dörren öppnades sakta av en medelålders man med ett nervöst, vansinnigt ansikte, alldeles vitt och med borstigt, upprättstående hår.
Mannen ämnade av någon anledning ej släppa in David, ty han steg ut i tamburen, sköt till dörren bakom sig och frågade med otålig röst vad det var fråga om.
-- Ni pinar barnen, svarade David häftigt, varför gör ni det?
Till svar snurrade mannen nästan runt, stannade sedan och stirrade enfaldigt på David.
Hans ansikte blev med ens mycket rött.
Vem säger så? frågade han nära på ödmjukt, med ett steg åt sidan som om han varit rädd.
-- Alla era grannar säger så.
Vad är ni för en?
Ni måste betänka att ni är sjuk, pervers, och ni har ingen rättighet att ha era barn hos er.
Begriper ni inte så pass?
-- Det är lögn, det är inte sanning, stammade mannen, jag slår dem, jag erkänner att jag slår dem, men det andra är bara lögn, bara förtal, hör ni.
-- Vad för något “det andra“? frågade
David hårt, jag har inte sagt något om sättet.
Men nu förstår jag att även “det andra“ är sant.
Ni skall gå till en nervläkare och bekänna alltsammans, hör ni, så blir ni räddad från vansinnet, och lova mig att inte göra så där mer!
Mannen vände bort ansiktet, darrande av blygsel, under det David gick nedför trappan.
Men plötsligt tänkte han: denne stackare är så feg att han kanske kan skrämmas att upphöra med det där.
Och han återvände till mannen, som just nu stod i dörren, satte sitt ansikte nära in på hans och sade:
-- Om ni gör det en enda gång mer, så mördar jag er!
Med kniv, hör ni, med kniv!
Mannen sprang in, slog dörren i lås och David hörde ett hånskratt där innanför.
Jag är en idiot, tänkte han.
Nu gör han det bara mera i hemlighet än förr.
Varför skall jag också lägga mig i det som inte angår mig?
Den omänskliga gråten från de små barnen ljöd ännu i hans öron när han sakta gick uppför de fyra trapporna till Terjes vindsrum.
Terje låg och läste en detektivroman, spottande som vanligt.
David berättade historien.
-- Kunde du inte slå honom?
Stryk hjälper mot mycket, undrade Terje lugnt.
Han lät sig aldrig bringas ur fattningen.
Det där är bara en av skorvarna i livets ansikte.
Men har du inga pengar så att vi kan gå ut och äta?
Kommer aldrig det där fruntimret hit mer med några blommor?
Mager är du som en skrika.
-- Jag är uttröttad på allting, allting äcklar mig.
-- Då har du bara fått för litet brännvin.
Men du kan vila dig här om du vill, så går jag ut och äter.
Han lät Husfadern gå ensam ut och äta för återstoden av Lisas pengar och satt själv och ruvade i ett hörn.
Då och då gick han upp och gjorde ett slag över golvet med snabba steg och satte sig igen.
Skulle han resa hem ifrån allt detta, upp till skogarna?
Och vad angick honom nu denna historia med snörena och de små barnen?
Ahå, du lever ännu, gamle Gud fader, sade han högt för sig själv, du har inte glömt din ringa tjänare, du gav mig en vink uppe hos Lisa -- att jag inte skulle glömma dig -- det är Han igen -- Han är överallt, ja, livet är skönt och förskräckligt -- hur är det nu Byron sjunger -- fast han vet nog vad människan är för ett djur -- hur är det?
“We’ll talk of that anon. -- ’T is sweet to hear, At midnight on the blue and moonlit deep The song and oar of Adrias gondolier, By distance mellow’d, o’er the waters sweep;
’T is sweet to see the evening star appear, ’T is sweet to listen as the nightwinds creep From leaf to leaf; ’t is sweet to view on high, The rainbow, based on ocean, span the sky.
-- -- -- -- -- --
’T is sweet to be awaken’d by the lark, Or, lull’d by falling waters; sweet the hum
Of bees, the voice of girls, the song of birds, The lisp of children and their earliest words --“
Men det är inte ljuvt, det jag hört i kväll!
Om jag nu vaknade i det daggiga gräset i någon skuggig dal därhemma -- eller annanstans -- och hörde lärkornas sång och humlornas surr och det muntra skrattet av flickor som plockade blåbär, då, tänkte han, skulle jag ej ens kunna fatta allt detta innan historien om de små snörena komme för mig.
Inte därför att historien var typisk för släktet, det visste han, utan därför att historien krupit in på honom till ett vittne att lidandet aldrig sov, till en örfil att ej heller han skulle somna!
Om jag nu vore en kristen, sade han sig, då vore det min plikt att försöka rädda dessa barn, och innan jag lyckades därmed, hur kunde något göra mig glad igen?
Och om jag vore en kristen, fortsatte han mörkt, då skulle jag resa hem genast och -- hur skulle jag göra med Ziri och hennes man?
Hur skulle en kristen, som fallit så där och syndat mot en annan människa, så kastat i olycka ett helt långt liv, hur skulle en rätt kristen göra med detta?
Ty även om han fick förlåtelse av Gud och kunde tro att denna förlåtelse betydde något -- vad kunde den dock betyda för den stackars mannen med glasögonen?
Han som släpat bort ett helt liv för att göra en kvinna lycklig, för sin kärleks skull till denna kvinna, och som nu tar henne ur armarna på en äventyrare, vad hade han för nytta av att David Ramm fick förlåtelse av Gud?
Det han gjort var således fullkomligt obotligt, det kunde aldrig i detta liv gottgöras.
Men om det fanns en annan tillvaro, där män och kvinnor kunde mötas och befriade från passionernas mara med klart och ogrumlat förstånd och i förstående kärlek ta varandra i hand?
Ja, då -- -- men det där var ju bara spekulation.
Gjort var gjort.
Mannen med glasögonen var ett lika obotligt fall som mannen med snörena därovanför Lisas rum.
Lisa -- ja -- just nu, bara han tänkte på henne, kände han harm över att ej ha förfört henne.
Dagen därpå for han upp till vildmarkerna.
Mot skymningen
Du västan som stormar med högröstad sorg i ditt sus, kom bär mig på vingar högt upp under stjärnornas ljus!
Lyft upp mig från jorden du harpa med dansande ton, lägg mig och min synd och min strid vid Den Eviges tron, du västan som stormar med högröstad sorg i ditt sus!
I kväll må all himlarnas orglar väl spela för mig!
Till gamman och glädje och vila på pilgrimens stig, till glömska av släpet i jordens fåfänga mull, till glömska av döden som tömde min bägare full, i kväll må all himlarnas orglar väl spela för mig!
Ni kära som vänta er son från ett främmande land befallen er länge i natt i den store beskyddarens hand!
Ty molnen gå tunga men Gud är rättfärdig och god, fast morgonens glans är som glansen av kallnande blod -- ni kära som vänta er son från ett främmande land!
Hos far och mor
Det har gått några månader, julen har varit här med sitt tjocka mörker och sina vita ljus.
Då har David Ramm suttit och hört sin gamle far läsa evangeliet inne i verkstaden, han har sett denne Guds slav för en gång räta sin rygg och känna sig fri från arbete, hört hans sträva stämma stamma fram ord om det som skall borttaga synd, det som skall vara till tröst och befrielse från döden i denna värld.
Men han tyckte inte att gubben såg värst glad ut själv när han läste det.
Han undrade om den gamle då mer än annars kände den tunga sorgen av att hans ende levande son inte kunde tro och känna frid.
Men han sade ingenting, och när han läst slut och bedit högt gick han bort och lade sig på sängen med händerna knäppta över bröstet och ögonlocken slutna, mager, med urätet ansikte, stilla och vit som ett lik, medan juldagen kom svartgrå över barvinterbackarna och skogen.
Mor gick och stökade eller också satt hon stilla på en låg pall, insvept i en grov yllekofta och med det ännu mörka släta håret liggande som en tunn mössa över hjässan.
När David satt och såg på henne, utan att ha ett enda ord att säga, kände han hur han älskade sin mor, men den känslan gjorde honom allt stummare.
Han tyckte att hon, som hon nu satt, liknade en tavla av Pablo Picasso som han sett i Wien.
Armod hette den, och hemligheten med den tavlan var att den icke sade något om svält, trasor eller sjukdom, att gestalten icke var bruten, att ansiktet var jämförelsevis ungt, men ändå varenda tråd i tröjan, varje drag, varje färgklick var en sång om armodet.
Det var icke en andlig fattigdom, det var bara fattigdom, det var icke lekamlig nöd, men nöden ensam och stor.
Och när han suttit och stirrat på dessa två med hjärtat överfullt av medlidande och kärlek, men utan att kunna få fram ett ord, gick han upp på sitt vindsrum, satt framför kaminen och stirrade in genom luckan på de små surrande lågorna som dansade i alveden.
Han kunde sitta så i timtal utan att förmå röra sig, och när han slutligen gick upp och satte sig i bädden ryste han åt sin egen ensamhet.
Där nere hörde han hur far och mor låste om sig och gick till vila.
Här uppe satt han, övergiven av hela världen, och stirrade på lampan, på de få böckerna i hyllan, på det smutsiga golvet och på sin egen spegelbild i fönstret.
Så sitter David kväll efter kväll, ibland ligger han på rygg i sängen och läser om vart annat bibeln, Mark Twain, Dickens och Mäster Eckhart.
Hans nervositet och inre uppror känner ibland knappt några gränser.
Han har pluggat franska så mycket att han kan läsa Rabelais, och denne har verkat som morfin en vecka, men så är även den fröjden slut.
Han har hittat “Une Vie“ av Maupassant, han har läst “Hor-la“ utan att känna någon förskräckelse, endast förståelse.
Nu bär han sig åt som en människa på väg att mista förståndet.
I timtal sitter han vid skrivbordet utan att våga se upp, kännande hela vidden av sitt onyttiga liv som en mulen förföljare bakom ryggen.
Och han har skrivit en roman, som ligger kastad åt sidan, han har själv fördömt den som värdelös.
Men det hade varit en vila att få skriva den.
Han har icke mod att gå till sängs, han vet att han måste ligga vaken, och om han somnar, hemsökes han av feberdrömmar.
Alla hans vänner, dem han litar på, besöker honom under sömnen, och de är alla förvandlade till fruktansvärda förebrående skolmästare, bakdantare och fiender.
Ibland tillgriper han opium som Hartman skickat honom och får då en natts ro, han arbetar med sin roman som en vansinnig, han hör hur hjärtat slår lugnare, han blir kall, han sitter och skrattar för sig själv medan pennan löper över papperet.
Han sover som en stock, utan drömmar, han vaknar, går ned till mor och far, efter att ha sväljt ännu mer opium.
Nu går det lätt att tala till dem, han deltar i alla deras sorger och bekymmer, han talar med sin far om arbetet, han berättar historier, han ser hur de gamlas ansikten lyser upp av glädje, och nu förstår han hur helt de lever för honom, hur de älskar honom och ber för honom.
Och då grips han av glädje själv, han går efter den gamla gitarren, stämmer den och sjunger en psalm, en sång om Guds kärlek.
Frid går in i det smutsiga rummet, solstrålarna dansar på golvet, och han gråter, han gråter!
Och far och mor, de förstår, å, de säger ingenting, frågar ingenting: de bara gläds -- tackar Gud att hans hjärta ännu är mottagligt och vekt, giv honom också Du till sist din eviga frid -- redan vet han ju hur fåfängt detta liv!
Än en sång!
Än en salig visa!
Gud skall ha äran som givit vår son ett så gott hjärta, och en så härlig röst att prisa skaparen!
Ty om de små pastillerna, om opium, som verkar så underbart befriande, vet de ingenting.
Gud ske lov för den saken!
Men det kommer en kväll när ruset släppt och när han inte törs öka dosen mer.
Då går han inte ned, då sitter han däruppe i sitt skatbo och ruvar.
Det kommer flera kvällar, likadana.
Han har avsagt sig giftet på en månad, han vill ej dö av det ännu.
När klockan slår tre på natten lägger han alla böckerna på en stol vid sängen.
Men ännu har han ej mod att lägga sig.
Nu tänker han ofta på den där drömmen han hade uppe på Terjes ateljé: “Inom ett år skall du slippa allt detta!“ Ja, väl, må det vara så, men han hade hellre velat få dagen bestämd.
Enligt drömmen skall han ju ha tre månader kvar att leva -- om han dör just som tiden går ut, men han kan ju också dö innan!
Han tvingar sig att skratta åt det, men han måste i alla fall tänka på det.
En dröm är ju dock bara en dröm.
En natt satt han vid bordet, vaggande kroppen fram och åter, stirrande på sina egna overksamma, vita händer.
Efteråt kunde han ej minnas om han tänkt på något särskilt, det var väl som vanligt att alla hans gamla bekymmer, oron, det onda samvetet över hans egen overksamhet och allt annat även nu stod för honom, men mera som något stort och obestämt tyngande, ätande, brännande, utan att han därför grubblade över någon särskild sak.
Klockan var omkring tolv, hela huset var dödstyst.
Då fick han plötsligt en förnimmelse av oerhört lugn, nästan stelhet, och under några minuter satt han fullkomligt stilla, utan att egentligen tänka på något.
Han greps av en besynnerlig fruktan för att plötsligt uppge ett skrik, han kände ett begär efter att rusa ned för trappan och samtidigt ropa på hjälp.
Jag måste, jag måste! flämtade han.
Jag får ej, jag får ej, var hans nästa tanke.
Om jag gör det är jag förlorad, man för bort mig -- och mina föräldrar -- -- -- och han grep hårt i bordskanten och bet ihop tänderna: jag måste sitta stilla -- ej röra mig tills det är över! tänkte han.
Men samtidigt kände han det som skulle han ögonblickligen söndersprängas.
Huvudet blev ovanligt lätt, tomt, ångesten blev till fasa, fasan till namnlös skräck.
Han vågade ej resa sig, han bara grep allt hårdare tag i bordskanten, krampaktigt, som en döende.
Håll dig fast -- var stilla -- ej ett ljud! nästan skrek han invärtes till sig själv.
Och han höll ut tills han kände hur attacken släppte, han blev matt, men lugn, ofantligt lugn.
Första gången på mycket länge gick han beslutsamt och lade sig.
-- Gud kör mig i säng! mumlade han, bittert skrattande.
Och han drömde att han höll i händerna en bok som han försökte läsa i, dock utan att kunna urskilja orden, men det utgick strålar från boken, små gnistor slog upp i hans ansikte och han kände sig genomströmmad av en så mäktig glädje att han vaknade, men denna känsla förvandlades då till samma förnimmelse man har då man genomkorsats av en stark elektrisk ström.
Sedan låg han vaken tills han hörde hur mor gick upp och malde kaffe nere i köket.
Det sved i ögonen, han var ännu tröttare nu än då han lagt sig.
Det första vårmorgonljuset kom in genom fönstret och föll på golvet i två rutor, liknande en uppslagen bok.
Och för första gången på många år brast han i gråt och grät länge.
Han kände det som om livet vore en tung börda han burit så länge att han nu måste kasta den av sig eller förlora sitt förstånd.
Han orkade det ej mer.
Han kunde ej göra sig reda för någon enskild svår detalj i allt det som plågade honom, det var alltsammans bara Han -- som Hartman mött på Jakobsgatan: och som var så förfärlig och så omöjlig att komma överens med.
Det var ej mer den gamle Gud fader att få bedja till och gråta ut hos -- det var bara
Han -- all världens, all livets förskräckliga Han.
Och inför Honom grät man i kramp, som under käppen, under piskan som ven över människan och skapelsen i evigheters evighet.
Och när dagen bröt in full, tänkte han: jag skall gå till Nilenius.
Han är dock en olycklig som jag, han skall förströ mig.
Nilenius’ sista timmar och testamente
“Jag går under, men du skall också vara med mig i helvetet.“
Dagarna gick så småningom fram mot våren, med mycken hunger, då han ej hade pengar att betala maten hos föräldrarna, drev
David ute mest i sällskap med Nilenius och bodde omväxlande hemma och uppe i stugan vid Asanders ås.
En dag kom Nilenius pustande, ideligen ätande bröstkakor med opium ur en papperspåse, ivrigt, glupskt, som en häst äter havre ur en tornister.
Han hade på sista tiden förvandlat sig själv till ett monstrum av otålighet, jämmer, hån mot David och skryt med sig själv.
Han var otålig över att han ej kunnat få veta vad David varit ute för i Stockholm.
Han var outhärdlig, spionerade ut allting rörande vännens enskilda angelägenheter, och om David någon gång lämnat honom drucken och ensam sovande kvar i någon hölada, uppsöktes han alltid strax av Nilenius som överöste honom med förebråelser.
Nu upprepade han hela sitt livs historia igen, han var så olycklig.
-- Käringen, ser du, hon Karolina, ä en så hälvetes gnatig varelse, pustade han.
Du ska setta här å höra på när jag berättar, för aldrig får jag en minuts ro hemma, för svattsjuka å ilännde.
Hur har de inte vari för mäj i alla tider å hur ä de inte nu!
Utskälld åttå alla i byn, nersvärtad inpå bara benen, å en svärfar som hissar opp min hustru å mina barn mot mäj, ensam å övergedd i hela världen, å ta mäj fan ä du inte den enda på jorden ja kan tala me’.
David satt på sängkanten ett stycke från honom med huvudet bortvänt.
Nilenius fyllde hela hans sovrum med en underlig snuskstank, han bytte på senare tiden aldrig kläder.
Hans kropp, händer och uppsvällda vador med lindor omkring var så väldiga att han nästan uppfyllde det lilla vindsrummet.
Plötsligt vände sig Nilenius om med ett ondskefullt flin och sade:
-- För resten har du nog inte vandrat så värst gudlit genom världen du heller, he, hö!
Va tror du din gamle far skulle säja om han hadde reda på den där Ziri?
David röck till, blev het och sprang upp på golvet.
Han kunde ej fatta att Nilenius även kunnat snoka reda på detta.
Han sneglade mot sin vilja, rädd att förråda sig, bort mot bokhyllan där hennes två brev låg -- han drog en lättnadens suck nästan, de hade ju ej innehållit någonting annat än några oskyldig utgjutelser, de förrådde ingenting.
-- Men -- men i det ena stod det något om att hon ville uppsöka honom här i skogen.
Han gick resolut bort och tittade -- ingen hade kunnat röra breven.
Under tiden iakttogs han noga av den rödbrusige, halvrusige jätten i sängen.
-- Jaså, hon skriver me, var lugn du, ja nosar aldrig i andras gröt, men ja vet va ja vet. -- Bah!
Jag har naturligtvis pratat i sömnen, tänkte David lättad, i fyllan -- i ladan vid Södersjö.
-- Än sen då?
Ett fruntimmer är väl ingenting att bråka om.
Nu tänkte han: han skall giva sig sken av att veta mer än han vet för att locka ur mig även detta och berätta det hemma!
Må satan ta honom, han skall hugga i sten så det gnistrar!
-- Du säger du vet -- men kanske du hugger i sten, sade han lugnt.
Men hans hjärta och hjärna arbetade feberaktigt, och han blev helt blek.
Ziri kan aldrig komma -- så länge -- så länge denne man lever, tänkte han.
Men nu övergick Nilenius strax till sina egna angelägenheter.
Skottet han lossat tycktes ej ha verkat, han sparade nästa salva till längre fram.