Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det nu ifrågavarande innefattar egentligen ingendera af dessa systemer, emedan förbuden väl äro föreslagne att borttagas, men en sådan skyddstull lagd på de flesta af de nu förbjudne varorna, att de ej med vinst för importören kunna införas.
Detta system är således i sjelfva verket en fortsättning af det, som antogs 1823, och utvidgades i8a5, 1826 och 1827, och synes vara det, vid hvilket man torde böra stanna, intilldess näringarne fått den styrka, att da ej, genom något slag af prohibiti va Författningar, behöfva ett särskilt skydd.
Varsamheten uti öfvergången från ett prohibitift
Tullsystem till ett slutligen liberalt, i flere afseenden angelägen att iakttaga, ligger dels deruti, att Konungen äger rätt att förbjuda eller tillåta införsel, dels deruti att Han kan jemka och minska tullen.
Detta synes m«’g innebära ali den varsamhet, Den 2S Octo ber f. m. 265 sorn genom sjelfva Tullsystemet kan åsyftas.
Då nu alla dessa förhållanden inträffa med den ifrågavarande Tullförfattningen, och Tullbevakningens nya organisation är uppgjord i öfverensstämmelse dermed, så visar sig, som förut är nämnt, detta system utgöra ett fortsatt framgående till ett liberalare, utmärkt af nödig varsamhet i grunder och controller.
Jag kan ej inse, att betydliga tullintrader, när de utgå från rättvisa, väl beräknade grunder, äro skadlige för en Stat.
Tvertom synas de mig vara för landet nyttige.
De utgöra en i 11- direct och frivillig Bevillning, och vittna genom deras successiva stigande i totalbeloppet om en ökad rörelse, samt lemna Folkets Representanter tillgångar, att minska, eller åtminstone förekomma förhöjning af Folkets ordinarie, tvungna Skatter.
Hvad således öfverskotten på Statens inkomster beträffar, skulle jag tio, att de varit och äro en välgörande omständighet; ty jag hemställer, hvar StatsUlskottet annars skulle hafva hämtat utvägar för de väl nödige, men dock betydlige utgifter det tillstyrkt och föreslagit, om ej dessa öfverskott sedan sista Riksmötet bildat sig.
Föröfrigt disponeras, som hvar man vet, med undantag afen viss bestämd summa, de uppkom ne öfverskotten äf Rikets Ständer, och Konungen har ej kunnat deraf använda något, örn ej särskilta högst trängande fall dertill hade föranledt, hvilka dispositioner Rikets Ständer 266 Den 28 Octo ber f. m. också fullkomligen goclkunt.
Fortfara emellertid tullintraderna att visa så ymniga resultater hädanefter, som de sednast förflutna åren, medelst lika betydliga öfverskott, så vore detta nu mera så mycket nödvändigare, som åtskilliga dispositioner af öfverskotten blifvit på RiksgäldsContoiret anviste, och komma dessa hjelpemedel icke från Tullverket, så lära de ej till någon betydlig mån vara alt påräkna af andra Statsinkomster.
Redan i år bar det förmånliga resultat visat sig vid Tullverket, att icke allenast den påräknade summan af i,33r,ooo R:dr, med förliden veckas slut belt och hållit ingått från Tullverket, utan ock att dessutom öfverskott lefvererats derifrån lill Statsverket, ett förhållande, som gör mycket sannolikt, att tullintraden i år blir ganska betydlig, oansedt exporten varit mindre äii de förra åren.
Jag tillstyrker bifall u första Bevil!- ningsGrunden, Herr af Ekenstam j Israel:
Ehuru jag hyllar de Herrars mening, som tro, att denna fråga bör behandlas med yttersta varsamhet, kan jag ej underlåta att förena mig med Herr Tham deruti, att grundernes bestämmande bör föregå den byggnad man på dem vill uppföra.
Således är jag visserligen ej emot denna princip, och kail ej tro, att man bör uppskjuta med Grunderna, tills byggnaden är uppförd; men Ben 28 O c 10 b c x- f. m. 267 dessa Grunder hafva sjelfve sina motiver, och en af dem är redan af Ridderskapet och Adeln uppskjuten, tills urte Grunden företages.
Jag skulle derföre hemställa, om icke pröfningen af den åtgärd, som åt Konungen kunde öfverlenmas alt vidtaga i dessa afseenden, jeni väl kunde uppskjutas, tills 11 :te Grunden kommer under öfverläggning, synnerligen som jag tyckte mig nyss höra, att PresteSlåndet vid usta och u:te Grunderna gjort förändringar.
Det barock här befunnits, att de hafva en nära gemenskap, och då Ridderskapet och Adeln redan, på Herr Skogmans hemställan, medgifvit ett uppskof, och den del af denna Grund, sorn rörer Konungen, nemligen om det i Taxan stadgade belopp skall vara ett maximum, synes stå i sammanhang med de rättigheter man vill alt Konungen skall äga och i öfverensstämmelse med 1 i:te Grunden, nödgas jag ytterligare förnya min anhållan om proposition, att första Grunden inålte få uppskjutas, tills ji Grunden förekommer.
Frågan om Konungens rätt, att, för motsvarigbetsförhållanden till andra Magter, göra förändringar i Tullförfattningarne, anser jag lämpligast böra uppskjutas, tills 11 Grunden förekommer, der den saken egentligen är behandlad.
Då kan den öfriga delen af 1 Grunden alldeles förfalla.
Friherre Åkerhjelm har yttrat, alt det vöre nödvändigt 268 Den 28 O e t o b e r f. m. uppgifva några skäl, hvarföre nian uppfört tullafgifter för varor, som hittills varit, och ännu äro, förbudne.
Det enda skäl jag skulle anse för riktigt, har jag många gånger anfört; det är: alt Rikets Ständer borde för alla varor, som i Svenska handeln förekomma, utsätta tullafgifter, för den händelse, att Kongl. Maj:t möjligen begagnade sin höga rätt, att i ett eller annat afseende upphäfva de förbud, sorn hittills varit gällande.
Att särskildt yttra, det förbudssystemet borde upphöra, hör, så mycket mindre hit, som Ridderskapet och Adeln redan fattat sitt beslut öfver detta ämne, i anledning af Eevillnings- och EkonomiUtskotteus Betänkande N:o i 3 angående yrkadt förbud emot införsel af utländska fabriksvaror m.m. Propositionen deruti, hvilken af Ridderskapet och Adeln bifölls, lyder som följer: Finna Utskotten sig icke böra tillstyrka vidtagandet af de åtgärder, Motion aire rrte föreslagit för återupplifvandet i mer eller mindre grad af 1816 års Förbudssystem, och anse således någon underdåning Skrifvelse frän Rikets Ständer till Kongl. Maj:t, i dessa ämnen, icke vara behöflig, hvarföre Utskotten föreslå, att Motionairemes framställningar härom måtte lemnäs utan allt afseende.
Om nu Ridderskapet och Adeln, eller Rikets
Ständer gemensamt skulle finna för godt yttra, på sätt i denna Grund föreslås, alt förbudssystemet måtte upphöra, eller såsom här står, Den 28 O e t o b c r f. m. 269 nit en allman frihet må förunnas, att, emot en afpassad tull införa alla utländska varor och utföra alla inhemska produeter och tillverkningar, så matie den bestämda Contrapropositionen, emot denna fria in- och utförsel, böra blifva en begäran alt förbuden matte qvarstå.
Man finge då en Contra-proposition, hvilken redan blifvit afslagen genom Ja-propositionens antagande i ett föregående Betänkande.
Likväl måtte man hafva lof alt säga Nej, likaväl som Ja; och bunna vissa Ledamöter begära fri in- och utförsel, så måtte andra kunna begära förbud.
Det vill jag ock begära, om Herr Grefven och LandtMarskalken tror sig berättigad alt göra proposition å den framställning, som nu kommer från BevillningsUtskottet.
Yi komma då, att votera om en Conlra-proposition, som redan är indirecte afslagen.
Dessa stridigheter i formerna visa, om BevillningsUtskottet handlat oväldigt eller icke.
Jag vill med flit draga fram detta förhållande, på det efterverlden också må kunna se och bedöma, om man gått raka vägen för att vinna den eftersträfvade handelsfriheten.
När Herr Grefven och LandtMarskalken förklarat, om jag kan få den Contra-proposition jag begärt, och hvilken är följande:
Att Rikets Ständer hos Kongl. Maj.t begära., att, till skydd för de slöjder, som kunna här i landet idkas och förkof ras, men som ännu ej hunnit den grad af fullkomlighet och stadga, att de utan 270 Den 28 October f. m. fara för deras bestånd och vidare fortkomst kunna uthärda en obehindrad täflan med andra länders konstflit, Kongl.
Maj:t ville till införsel frän främmande orter förbjuda alla dylika slöjders alster; så skall jag utbedja mig att få vidare yttra mig.
Får jag den, så förekommer ånyo ensak, sorn redan är afslageu; får jag den icke, så innefattas i Ja-proposilionen ensak, till hvilken det nekas mig att yrka motsattsen i Nejproposilionen, hvilket icke är oväldigt.
Det är en fråga till Friherre Åkerhjelm, i anledning af hans anmärkningar, som jag anhåller att få göra.
Han har sagt att öfverskotten ej tillkomma Regeringen.
Jag frågar, hvem annammar dem då/ Herr Cederschjöld:
Man har klandrat mitt förslag, att uppskjuta med granskningen af Grunderne.
Jag vill derföre göra reda för motiverne dertill.
Jag får påminna att, innan jag yttrade mig, hade en Ledamot af BevillningsUtskottet på Jjäktaren förkl arnt, alt meningen ej var annan, än att de skulle tjena till rättelse för Rikets Ständer; men sedan jag nu blifvit upplyst derom, alt en skrifvelse till Konungen skall deruppå grundas, har jag ej emot, att grunderne först företagas.
Om förhållandet varit annorlunda, hade det icke allenast varit obehölligt att pröfva grunderna, utan äfven Deri 2Ö
Oc lober f, m. 27[ gansia betänkligt, ty i en rådslående församling, der pluraliteten kan ändras från den ena stunden till den andra, är det äfventyrligt att besluta en grund, sorn möjligen sedan icke följes vid detaillerne.
Beträffande hufvudsaken i första Grunden, huruvida man bör antaga den princip att frihet skall äga rum i in- och utförsel, så linner jag ingen betänklighet vid att dertill lemna bifall.
Den gäller inför Konungen ej mera, än Konungen finner skäl, att derpå göra afseende, i följd af det öfverlåtande Rikets Ständer gjort.
Jag anhåller, att först få erindra, att det måtte hafva varit ett misstag utaf Herr af Ekenstam, då han af hvad för en stund sedan här upplästes tyckte sig höra, att PresteStåndet gjort någon förändring i i Grunden.
Det var på goda grunder Herr Skogman föreslog, att svaret å Utskottets i dess sednare Utlåtande gjorde första framställning måtte uppskjutas, tills ii Grunden förekommer, emedan Utskottet i berörde punkt just åberopat samma Grund.
Men att något sammanhang skulle vara emellan i och ii Grunderne, som borde föranleda uppskjutande af den första, kan jag ej finna.
Den första innefattar blott ett erinrande om Konungens rätt, men den ellofte ett förslag- Således hafva de icke ett sådant sammanhang, att den usta bör uppskjutas.
Den n:te är resultatet af alla
Den 28 O c to ber f. m. do andra, och jag hemställer oin det går an att till resultatet taga den första, som skall lägga grund lill alla de öfriga.
Den första hör äfven först afgöras, innan de öfriga företagas, emedan de andra väsendtligen bero på den.
Jag yrkar således, att den icke måtte uppskjutas, ulan nu till afgörande företagas och varda bifallen.
Huru Herr von Hartmansdorff behagar inrätta sin Contra-proposition, är mig likgiltigt.
Den må blifva så eller så, skall jag ej yttra mig deremot, endast Ja-propositionen kommer att innefatta bifall å första Grunden.
Den slutsalts Herr von Hartmansdorff vill draga deraf, öl Riddel skåpet och Adeln förut bifallit Betänkandet N:o i3, är ej riktig.
Det innehåller alldeles icke, att man skall begära förbudens borttagande.
Det innefattar svar på de motioner, som blifvit gjorde, att man hos Konungen skulle anhålla om förhud.
Derföre att man ej vill framställa en önskan, har man ej afsagt sig, att förklara, att förbuden skola borttagas; tvertom har man redan så godt som tagit på hand, att de skola borttagas.
Berörde Betänkande innehöll helt enkelt, att man ej ville önska några förbud.
Huruvida Herr von Hartmansdorff vill begära dem, öfverlemnar jag till honom sjelf.
Det förefaller mig besynnerligt, att vilja inblanda Ri - D e ii 28 O c t o b e r f. m. 278 Rikets Ständers beslut i en annan fråga, med föremålet för detta ämne, endast derföre att individen, som det söker, fått sin tanka afslagen, och nu begärt, att få veta, om lian åter kan få samma tanka i Contrapropositionen.
Det faller af sig sjelf, att det icke kan låta sig göra, ty b vad Ridderskapet och Adeln beslutat ej kunna ske, lärer ej eller nu kunna komma under votering genom en annan Contra-proposilion.
Men alt afslå ifrågavarande Grund, går ganska väl an, emedan, om vi skrida till votering, hvilket jag skulle -önska ju förr dess heldre, såsom enda medlet att komina till slut, är afslag det enda, som kan blifva Contra-proposition.
Då öfverlemnas Tulltaxan , utan grunder och skrifvelse, lill Kongl. Maj:t; men att begära en skrifvelse sådan som den, hvilken förut blifvit afslagen, går ej an.
Jag yrkar bifall å irsta Grunden, samt, om det ej beviljas, votering, så alt vi må komma till slut med saken.
Jag anser som en skyldighet, att yttra några ord i anledning af Herr Rosenqvists lill mig direct ställde fråga.
Jag får hänvisa Herr Rosenqvist till Rikets Ständers redan fattade och hädanefter fattande beslut, af hvilka han får upplysning om hvem, som annammat öfverskotlen.
Deras disponerande barskett, dels på grund af Rikets Ständers beslut, dels 47 H. 18 Den 18 October f. m. med Rikets Ständers medgifvande, och ändamålen derföre synas i Rikets Ständers Utlåtanden.
I afseende på yttrandet, att denna punkt endast innehåller en erinran om Konungens rätt, torde jag få nämna, att, om så är, skulle den, i sådant fall, icke behöfvas.
Då kunde vi uppskjuta med den saken, tills någon i grundlagsenlig väg sökte tillvägabringa förändring deruti.
Af det skäl jag redan anfört, anhåller jag, att denna Grund måtte uppskjutas, tills den 1 i:te förekommer.
Här hafva varit åtskilliga åsigter i det afseendet.
De äro mycket skiljaktige, ty man har vägt emellan afslag och yrkande, att saken borde behandlas af Ekonomiutskottet.
Det är derföre så mycket lämpligare, att ett sådant uppskof, sorn jag haft äran föreslå, må äga rum.
Jag anser mig pliktig alt vid detta tillfälle till de Herrar, som försvara Utskottets förslag, och till Utskottets Ledamöter sjelfve, göra den bekännelse, att jag icke ens hoppas, att under loppet af denna Riksdag kunna åstadkomma någon ändring i hufvudgrunderna för det importsystem, som Utskottet framställt; och jag har för mycken aktning för Ridderskapets och Adelns tid, som man brukar säga, för att onödigtvis göra ett sådant försök.
Men Ben iR
Den 5 December. 301 bestå.
Förhållandet är nemi., att Bonde-Ståndet kan, om det vill, tillsätta landstingen, oell med undantag af de få, som väljas till öfre kammaren af stadsfullmäktige, tillsättes hela denna kammare af landstingen.
Jag säger icke derföre att BondeStåndet skall välja endast bönder till landstingsman, blott att Bonde-Ståndet kan tillställa landstingsman i ett högst öfvervägande antal af länen, samt att samma Bonde-Stånd kan, om det vill, tillsätta alla ledamöterna för landet, d. v. s. majoriteten i andra kammaren.
Hvari ligger då väl skilnaden mellan dessa kammare?
Härigenom är ock makten lagd i händerne på en enda klass, och det ligger i sakens natur, att cn makt, som icke har någon jemnlike, knappt någon medtäflare, snart blifver enväldig.
Så har det gått inom demokratiska, monarkiska eller aristokratiska stater, der makten livilat hos en person eller en församling.
För min del är jag motståndare till ali despotism, vare sig hos en person eller en klass.
Om det nu är sannt, att ett sådant envälde genom förslaget lägges i händerna på en enda samhällsklass, så anser jag att saken ingalunda förbättras derigenom, att denna är den talrikare; ja, icke en gång om den derjemte i sig inneslöt den högsta intelligensen, hvilket sistnämnda förhållande dock icke här eger rum.
En känd författare har sagt, att ingenting är lättare än att bevisa en nations suveränitet, då den är enhällig; intet svårare än att derifrån öfvergå till att bevisa majoritetens.
Man måste våga uttala det: majoritetens rätt är ingenting annat, än den starkares.
Den är utan tvifvel orättvis, men det skulle vara ännu mera orättvist, om den svagare ensam herrskade.
Häraf kommer man till den slutsats, att endast då är en nation verkligen fri, om den ständigt beträder förmedlingens väg, och, i stället att med hårdhet räkna rösterna, oupphörligt strälvar att försona sinnena; att den i verkligheten ej är fri, om den icke lika väl åt minoriteten, som åt majoriteten, bevarar dess rätt att göra sin talan gällande.
Det hvilande förslaget lemnar icke någon rätt åt en minoritet af bildade, upplysta och fosterlandsälskande män att göra sin röst hörd.
Svenska folket har hittills varit fritt, men denna frihet skulle upphöra, om det i förslaget liggande majoritetsförtryck erhöll grundlagens erkännande, och derföre måste jag ogilla detsamma.
Detta med afseende på kamrarnes förhållande till folket i sin helhet.
Hvad åter deras förhållande till konungamakten beträffar, så har man förnekat, att någon rubbning deri skulle ega rum, och såsom bevis anfört, att Regerings-Formen skulle bestå oförändrad såsom förut.
Men jag frågar, om det icke är möjligt att i verkligheten ändra ett förhållande, utan att just den förändringen blir i lagen synbar?
Jag vill blott anlöra ett exempel. 37:de §:n R.
F. lyder: »Konungen eger att i Adeligt stånd upphöja män, som genom trohet, tapperhet och dygd, lärdom och nitiska tjenster gjort sig af Konungen och Riket synnerligen förtjente, etc.»
Denna § skulle oförändrad bibehållas, men månne icke dess betydelse, sjelfva sakförhållandet, skulle blifva 302 Den 5 December. ett helt annat än hittills?
DS Konungen hittills utöfvat sin rätt att adla, har det för den adlade och dess efterkommande medfört rättigheten att deltaga i Ståndets rådslag om fäderneslandets angelägenheter.
Adlandet har således icke blott inneburit en utmärkelse, såsom t. ex. en orden; det har tvertom varit en ganska vigtig handling, hvarigenom representationen alltid fått tillegna sig de bästa krafter, folket haft att erbjuda.
Men om det hvilande förslaget skulle blifva antaget, och Konungen derefter utnämner en adelsman, hvad gör han i sjelfva verket?
Han utnämner endast en ärftlig revisor af Riddarhusets räkenskaper.
Detta bevisar emedlertid endast att saken kan förändras, oaktadt den skrifna lagen qvarstår orubbad.
Huruvida den också skulle blifva förändrad, är en annan fråga, åt hvars besvarande jag måste egna några få ord.
Konungamaktens styrka under vår närvarande representation och dess ställning till densamma bero väsendtligen deraf, att Stånden representera olika samhällsintressen, bredvid och öfver hvilka konungamakten står förmedlande och försonande, viss att dess framställningar, som endast kunna afse samhällets gemensamma bästa, alltid skola uppfattas och vinna ett stöd åtminstone hos de Stånd, hvilkas särskilta intressen närmast beröras af och sammanfalla med det förslag, som vore i fråga.
För att vara stark med en sådan representation behöfver Konungen ingalunda, såsom det vid ett föregående tillfälle af en talare antyddes, begagna sig af regeln: »Divide et impera.»
Han är stark derföre, att han försvarar hela samhällets intresse; att han inom representationen kan göra sig hörd och förstådd och att det der alltid finnes män, som af egen drift, och icke blott, såsom i det hvilande förslaget, af embetspligt föra hans talan och förklara hans afsigter.
I en representation åter, der blott ett samhällsintresse representeras, der blir ställningen väsendtligen olika.
I alla de fall, der regeringen måste uppträda såsom de orepresenterade minoriteternas målsman, får den lätteligen representationens högst öfvervägande majoritet emot sig, och verkan deraf kan ej vara tvifvelaktig, då denna kompakta massa håller kassanyckeln i sin hand!
Jemnvigten kan då ej bibehållas, utan måste följden blifva, att konungamakten sjunker ned i den mån kam rarne lärt att begagna sin makt och stiga upp.
Ett ovedersägligt bevis derpå, att konungamakten genom det hvilande förslaget verkligen försvagas, ligger dessutom i det förhållande, att den hittills genom sitt veto kunnat förhindra R.
St:r att beröfva en samhällsklass den representationsrätt, som en gång blifvit densamma tillerkänd.
Enligt det hvilande förslaget skulle åter riksdagen exempelvis genom att befria embetsmäns löner från bevillning, kunna från representationsrätt skilja alla de embetsmän, som saknade annan qvalifikation, än den, att de erlade bevillning af sin löneinkomst, utan att sådant kunde af Konungen i ringaste måtto förhindras.
Men äfven med denna öfvertygelse kan man måhända vara tveksam om man bör rösta »ja» eller »nej», så vida nemi. det Den 5 December. 303 blir uppenbart, att genom ett afslag intet annat skulle vinnas än några månaders uppskof.
En Konungens Rådgifvare sade nemi. i går, att om förslaget förkastades, skulle det genast återkomma i oförändradt skick.
Detta har jag icke ett ögonblick betviflat; men en annan af Konungens Rådgifvare sade i dag, att
Regeringen ämnade ånyo upptaga detsamma oförändradt, i hvilket fall allt motstånd skulle vara fruktlöst, och man således kunde taga den oundvikliga olyckan lika gerna i dag, som i morgon.
Detta vågar jag ännu betvifla och hoppas, att så icke skall ske.
Jag kan icke begära, att de skäl jag nu framställt skulle utöfva något inflytande på Justitie-Stats-Ministern, emedan jag antager, att han anser alla dem, som äro emot förslaget, så förblindade, att de icke äro värda att höras; deremot synes man kunna utan förmätenhet hoppas, att han skall låna ett villigt öra åt dem, som förklarat sig rösta för förslaget, men dock mot detsamma framställt betänkligheter af sådan djup betydelse, som t. ex. de af Gr. af Ugglas anförde.
Anmärkningar, som väl torde förtjena afseende, hafva icke blott inom R. o. Ad. blifvit framställde.
Afven inom Rorgare-Ståndet hafva åtskiliige ledamöter yttrat sig i samma syftning.
Man kallar H. Exc. Justitie-Stats-Ministern landets populäraste man, och han är det; om han begagnar denna popularitet för att skaffa gehör åt sådana modifikationer i detta förslag, som han kan finna rättvisa och billighet fordra, misströstar jag ingalunda om framgången, och mäste således fortfarande i ett uppskof se en väsendtlig fördel.
I fråga om de befarade följderna af ett afslag, har man visserligen icke ännu hotat våra personer, men man har talat om den oro, den spänning och de olycksbringande strider ett afslag skulle medföra.
För allt detta kan jag med rent samvete frånsäga mig ansvaret, och ber att i en bild få framställa min uppfattning af ställningen.
I ett hus bodde fyra familjer i hvar sin lägenhet; de lefde i fred och endrägt och alla kommo de väl öfverens.
De två familjerne växte till, blefvo trångbodde och begärde större utrymme.
De båda andra sade icke nej härtill, utan ansågo sig endast berättigade att öfverenskomma om vilkoren.
Men huset hade en vice värd, och medan underhandlingarne pågingo, satte han eld på huset.
De två förstnämnde familjerne, som hade sin lösegendom högt försäkrad, frågade icke mycket derefter, och under branden tillskyndade en mängd folk af deras vänner, som ökade villervallan.
De båda andra familjerna åter bemödade sig att släcka, och detta lyckades dem äfven.
Men under räddningsarbetet blef en del af inredningen skadad och åtskilligt inom huset kom för någon tid i oordning.
Nu frågar jag: hvem drabbar ansvaret härför, dem som släckte elden eller honom, som tände densamma?
Jag är visserligen icke blind för de olägenheter, som kunna följa på ett afslag, men i sjelfva verket ser jag icke saken så hotande som en och annan framställt den; och skulle Regeringen finna för godt att följa den väg jag här antydt, tror jag att 304 Den 5 December. dessa olägenheter icke blifva särdeles stora.
I alla händelser böra vi alla hoppas på Försynen, men hafva ej rätt att sjelfva spela Försyn, hvilket man gör, om man låter sina handlingar bestämmas, icke af öfvertygelsen om hvad som är rätt och godt, utan af fruktan för möjliga följder, som af ingen kunna med visshet beräknas.
Om vi nu alla rösta, icke efter påtryckning, icke af misströstan om en god utgång, utan efter öfvertygelse om det rätta; örn vi äro visse uppå, att hvar och en, som på detta rum lägger voterinsssedeln i urnan, dervid endast följer den pligt, samvetet för honom utstakar, äro vi ju enige åtminstone uti ett, och kunna då med godt mod förena oss i de ord, som alltid skola gå ur djupet af hvarje Adelsmans hjerta: Gud bevare Konungen och Fäderneslandet!
Talrika, starka och ihållande bifallsrop, blandade med många yttringar af missnöje, höjdes så val under anförandet som ock efter dess slut, så att Hr Gr. o. Landtm, flere gånger måste med klubbslag äska tystnad.
Då tiden nu var långt framskriden och 41 ledamöter låtit anteckna sig för afgifvande af vidare yttranden i ämnet, hemställde Hr Gr. o.