Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt emellanåt, när ögonblicket är kritiskt, utsänder han ett ett politiskt bref.
Hans stil är glänsande, ofta alldeles mästerlig, hans vändningar äro målande och dristiga.
Först försökte de träffade att förlöjliga honom, men det skrämmer honom icke.
Vemodigt skrifver han någonstädes dessa fina ord: “ Hvad ulykke er der vel i at blive latterlig?
Den,
*) Slutligen har dock biskop Monrad (den 16 maj) blifvit vald till folktingsman för Middelfart.
Red.der kan spotte og håne sig selv, for ham er fremmed spot et kys, og andenmands hån klap.
Nu är ett nytt bref af Monrad någonting som emotses med spänd väntan, och man slites om hans broschyrer.
Han har nyss utsändt en, som icke just var mild mot Estrup.
Det har som bekant ständigt blifvit sagdt om Estrup, att det var hans stora förtjenst att hafva visat oss, hvilken löjlig sak parlamentarismen är.
Men, frågar nu Monrad, som har den väsentligaste andel i utarbetandet af grundlagen och hvars ord alltså i denna punkt hafva en särskild betydelse, är parlamentarismen så förskräcklig, är den icke just ett godt?
Och han besvarar denna fråga med ja, framför allt, säger han, derför att parlamentarism har sitt stöd i hänsyn till makten: " det är ömkligt att se en maktlös makt.
När det politiska lifvet mognat genom en längre tillvaro och genom mångfaldiga strider, utvecklas småningom en finare politisk hederskänsla, som icke tillåter en man att vara minister, då han icke kan genomdrifva sin vilja.
" Efter dessa icke uttryckliga, men dock mycket tydliga uttalanden om Estrups " ömklighet " och “ brist på finare politisk hederskänslaw, går han mera direkt in på lifvet och talar om att “ grosshandlare, köpmän, hökare, fabrikanter, handtverkare, professorer, prester hafva ut strukit sig sjelfva och stält sig under godsegarnes fana ".
Till slut undersöker han fläckarna på det Estrupska regementet och ironiserar öfver “ de små godsegarväsendets och landstingsparlamenta-rismens demoner "; enligt hans uppfattning bör landstinget upplösas.
Monrad kallade sin bok " Den stille magt "; han är sjelf en tyst kraft; försjunken borta i sin biskopsgård i studiet af kyrkofäderna, kastar han emellanåt en blick ut öfver sitt fädernesland, som han älskar så glödande, och så utsänder han en dag utan buller en liten tarfligt utstyrd broschyr; han har icke till förfogande något blad, som ropar vakt i gevär, inga härolder som utbasuna hans be-gåfning; men hvarje menniska med en smula politiskt vettslukar hans böcker och låter sig påverka af dem.
Så verkar den tysta kraften.
Äfven landstinget har nyligen visat regeringen, att det är blott si och så med dess anslutning.
Ministeren Estrup har som bekant en gång förklarat befästningssaken för sin lifssak, hvilket likväl sedermera visade sig betyda, att då ministéren fick valet mellan att låta lifssaken falla och sjelf falla, betänkte den sig icke ett ögonblick, utan stannade sjelf qvar och lät lifssaken gå all verldens väg.
Nu har den emellertid kommit fram ånyo efter några års hvila och åter har regeringspartiet naturligtvis gjort allt för att framställa sig som de enda rätta patrioterna och hvar och en, som icke just ville belasta på samma sätt som regeringen, ett icke faderneslandsälskande väsen.
Lagen framlades först i landstinget, och alla voro på förhand säkra på, att i detta ting skulle den utan vidare gå igenom i den af regeringen framlagda skepnaden, man var blott nyfiken att få veta huru folketinget skulle mottaga lagen.
Men då inträffade det märkvärdiga — landstinget mottog lagen med den största köld.
Ussing, som är direktör för Danmarks nationalbank, och som åtnjuter ett utomordentligt anseende hos högern, som han tillhör med hull och hår, talade med största bestämdhet emot lagen; han jemförde ett befastadt Köpenhamn med Dannevirke, båda delarne voro illusioner, som man icke borde bygga på.
Ploug, som alla menniskor ansågo för en af de mest befästnings-ifriga, Ploug, som i sitt nu nedlagda blad “ Fädrelandet " så ofta hade dundrat mot venstern, som icke ville offra nog för Danmark, han talade emot Köpenhamns befastande.
Han var den, af hvilken man allra sist hade väntat detta!
Efter dessa två mäns uttalanden var det gifvet, att man alldeles icke skulle få veta, huru folketinget förhöll sig till lagen, derför att den icke ens skulle nå igenom Estrups eget landsting.
Och detta har bekräftat sig.
Der nedsattes ett utskott på 15 medlemmar; detta utskott har i dessa dagar afgifvit sitt betänkande, hvaraf framgår, att det hardelat sig i — fyra minoriteter, hvaraf icke en enda obetin-gadt godkänner regeringens lagförslag.
Det mindretal, som visar sig välvilligast, kommer att — efter att hafva uttalat sitt tvifvelsmål, huruvida icke regeringsförslagets val af en befåstad plats i Jylland är olyckligt — att förbigå saken med en dagordning!
Det är sålunda hädanefter afgjordt, att icke heller be-fastningssaken genomföres under Estrup.
Allt annat har under honom sönderfallit, intet lagförslag genomdrifves vidare; nu visar det sig, att den sak, af hvilken han framför allt påstod sig vara intresserad, också är förvittrad under hans händer.
Men han stannar likväl.
Medan allt ligger i lägervall, medan hela landet är trött på honom, stannar han, om också hans ihärdighet skall göra en remna eller två i grundlagen.
På detta sätt tror han sig visa karak-tersfasthet.
Men han ser icke, att medan han sålunda stannar, till trots af allt som talar för hans afgång, är der ytterligare något som lider, och det är bandet mellan konung och folk.
Det monarkiska har varit rotfastadt i Danmark som i få andra land.
Jag har i en föregående artikel för ett par års tid sedan sagt, att den danske folketingsmannen herr Fredrik Bajers agitation för republikanismen alldeles icke skulle bära några frukter här i landet, och det skall den säkert icke heller, men på en helt annan väg, alldeles oberoende af Bajers uppträdande, har republikanismen fått ett oväntadt fotfäste.
Det är, för att fortsätta i Monrads stil, “ den stille magt “, som har skapat republikanismen här i landet.
Vårt bondestånd kan naturligtvis icke reflektera på filosofiskt sätt öfver de olika regeringsformerna, och när alltså hr Bajer kommer med sin utveckling af republikens företräden framför konun^adömet, förstår allmogen honom icke.
Men hvad bönderna deremot förträffligt förstå, det.
är att det nuvarande tillståndet härhemma är förfärligt, att deras representanter icke kunna genomdrifva något, att den folk-valda kammaren står maktlös och att en sådan situation här kan räcka i många år, medan den i Frankrike hastigt kastas öfver ända.
Så hafva de sagt till sig sjelfva: Ja, när vi skola hafva det så under konungamakten, låt oss då hellre få en annan regeringsform, och i tysthet har denna uppfattning spridit sig vidare och vidare.
Just derför att bönderna icke hafva djupare kännedom om den innersta kärnan i de olika regeringsformerna, hafva de icke kunnat säga sig sjelfva, att man kan hafva en temligen inskränkt frihet under en republik och särdeles utvidgad frihet under konungadömet.
De hafva på lekmannavis resonnerat sålunda: “ Det, som vi nu hafva är dåligt “, hvilket är oemotsägligt, och de hafva tillagt, något som för öfrigt också svårligen kan förnekas, att af stort värde kan det icke blifva.
På det sättef har republiktanken väldigt vuxit här i landet under det senaste året .. Folket har varit missnöjdt, och det är ju af historien obestridligen ådagalagdt, att det missnöjda folket alltid lefver på en dold tanke; oftast är det upproret, hos vårt betänksamma folk, har det varit republiken.
En sådan dold tanke har framför allt två väsentliga.
egenskaper, ingen märker att den existerar, och den utbreder sig med Öfverväldigande kraft, just derför att ingen har tillfälle att sätta sig till motvärn.
Först under de allra senaste dagarne har man märkt, huru starkt denna tanke jäser.
Helt nyligen vid ett stormigt valmöte borta i Aarhus, den plats i vårt land der högern och venstern stå skarpast emot hvarandra, var det i en bullrande församling på 4- å 5000, af * dem de flesta bönder, icke möjligt för någon talare att komma till orda: Då visade sig en prest på talarstolen och förklarade, att Estrup var skuld till att konungamakten vacklade, ty under honom sköto republikaner upp ur jorden.
Och i det ögonblick dessa ord sades, blef församlingen hänförd af den mest glödande entusiasm, och jublet ville icke upphöra.
Och efter detta blef hvarje ord, som den mannen sade, af-hördt med den djupaste uppmärksamhet.
Under det största larm förmådde han skaffa lugn.
Den, hvilken i likhet med mig varit med om denna scen, har en lefvande känsla af, huru starkt hänförda våra bönder äro af republiktanken, huru fullständigt förändrade förhållandena äro från hvad de voro för ett eller två år sedan, ty då tviflade för visso ingen derpå, att monarkien här var absolut sadelfast.
Det är efter min uppfattning den hårdaste anmärkning man kan göra mot Estrup, att han är skuld till detta omslag hos bondeståndet.
Republiken kan vara bra för några land, jag tror icke på dess lämplighet hvad Danmark beträffar.
Vi hafva icke tillräckligt förråd af stora män till en republik.
Men vigtigare än detta — ty någon olycka vore ju icke en i fred och lugn införd republik —.
är att republiken för långa tider icke kan tänkas genomförd utan under förhållanden som ingen bör önska, och att vårt folk icke på länge skulle kunna lemna de monarkiska vanorna och göra sig förtroget med republikanska institutioner.
Hittills har, då allt annat flutit tillsammans, bandet mel-.
lan konung och folk varit en af de saker som ingen sökt spränga, det var en af de få fasta punkterna i den annars så flytande situationen.
Nu är det annorlunda.- Förutom alla de andra stridspunkter, med hvilka Estrup riktat oss, har han gifvit oss utsigt att få ännu en, den ihåligaste, mest ofruktbara stridspunkt som man öfver hufvud taget kan få: kampen om regeringsformen.
Då finanslagen i dessa dagar i folketinget var före på en af de många behandlingar som den måste genomgå, när der är oenighet mellan tingen, tog den ene efter den andre af venstern ordet och förklarade sig för republikan, ja den mest framstående bonden uttalade till och med som sin åsigt, att om kungen blefve bortjagad så vore der icke en af tusen som skulle vilja lyfta sitt lillfinger eller gifva 25 öre för att få kungen tillbaka, och jag har i landsorten talat med höger-män, som ansågo att dessa ord ingalunda gåfvo någon inkorrekt bild af den nuvarande situationen.
Det tyckes sålunda, som om vi skulle komma djupare och djupare in i miséren.
Fortfar Estrup ännu något längre att vara minister, så är det ingen som kan säga hvar det skall sluta.
Det fins personer som tro, att om befastningssaken icke går igenom i landstinget, sålunda att åtminstone ett flertal af tingets medlemmar visar sig villigt att följa regeringsplanen eller ock att förena sig med den af utskottsminoriteterna som ställer sig välvilligast mot regeringen, så skall den afgå, i det att det då visar sig, att regeringen i den vigtigaste.
af alla frågor har ett flertal emot sig i båda tingen, en uppfattning som antydningsvis till och med offentligen framträdt.
Icke heller kan det nekas, att då man blott har två principer att lefva för som minister, dels genomdrifvandet af befastningssaken, dels häfdandet af landstingets inflytande, och så den ena af dessa principerna reser sig för att slå den andra ihjel, så kunde man med skäl upphöra att vara minister.
Men så vida detta icke är sant eller så vida Estrup “ förtolkar " landstingets eventuela omröstning i befastningssaken sålunda, att han kan qvarstanna, så stå vi inför en lång och hård parlamentarisk kamp, hvars omfattning ingen i närvarande ögonblick kan öfverskåda, en kamp som det är utomordentligt lätt att kasta oss in ' i, men som det kanske skall falla sig synnerligen svårt att få oss ut ur igen.
Det, som står tingen emellan, är i år liksom förut tre tämligen obetydliga frågor, dyrtidstillägget, krigsfartyget och universitetet, punkter som, enligt hvad jag påpekat i en föregående artikel, icke hafva någon vidare ekonomisk betydelse, från statens sida sedt.
Men folketinget är emot dem och vill icke låta sig påtvingas dem med finanslagen.
Och då nu hvartdera tinget har en obestridlig grundlagsenlig rätt att säga nej till nya bevijlningar, i afseende på hvilka det ting som säger nej alltid måst vara det starkaste, så är det onekligen alldeles meningslöst att tala om öfvergrepp från folke-tingets sida, derför att det säger nej till dessa tre bevillningar.
4Man kan säga, att det är oförnuftigt att säga nej såsom man alltid kan påstå rörande en kammare, som nekar samtycka till genomdrifvande af en lag, att häri har den handlat oklokt.
Men när lagen eller bevillningen blott angår mindre betydande saker — och icke en enda menniska har påstått att statens väl eller ve skulle bero af de tre punkterna — är det en absurditet att på denna basis ropa om “ Folketingsovergreb “, “ Hazardpolitik ", “ Folketingsparlamentarism “ och Gud vet hvad.
Utomordentligt träffande tillropar den gamle högermannen Monrad sitt parti följande: “ Det svindlar för mig när jag hör, att det skall kallas folketingsparlamentarism, att folketinget fasthåller den lägre gränsen för dyrtidstillägget, och att folketinget skall beskyllas för att eftersträfva enväldet, derför att det icke vill gifva efter i denna fråga.
Huru högt måste ej lidelsernas böljor gå, när man icke genast afvisar en sådan tanke såsom enfaldig, om den skulle falla en in, men tvärtom har frimodighet att uttala den, ej i en privat vänkrets, men offentligen, i det man är förvissad om, att uttalandet skall emottagas icke med en chor af löje, utan med bifallssalvor såsom en sann och träffande anmärkning!
Har motståndet mot parlamentarismen hittills varit segerrikt, så är det all utsigt till, att detta skall tillintetgöras, om det håller fast vid sådana vilda utsväfningar /
Det är obehagligt att vi skola drifvas in i en farlig konflikt på så små och intetsägande grunder, men ställningen är sådan, att man dess värre visst gör klokast i att icke hoppas på, att det nu nedsatta gemensamma utskottet skall hinna till en fredlig lösning.
S. 24 april.
Sedan denna artikel 21 april var skrifven, har krisen blifvit akut.
Estrup har nämligen närmast genom sina blad gjort det till en kabinettsfråga, att landstinget skall antaga det af den ena minoriteten i befastningsutskottet afgifna, förut omtalade förslaget till dagordning, i det han, som hittillsalltjemt förklarat sig känna sig stark derigenom att så godt som hela landstinget stod honom bi, icke vill stanna på sin plats, om han icke i den stundande kampen är viss på fullt stöd hos detta ting.
Huru det skall gå, vet ännu ingen i detta ögonblick.
Det har under de senaste dagame herskat den största oenighet mellan landstingets ledamöter om, huru de borde förhålla sig.
Möjligen hittar man i sista ögonblicket på en alldeles ny utväg; i annat fall kommer dagordningen säkert att gå igenom, men långt ifrån med någon lysande majoritet, och det är då tvifvel underkastadt, om Estrup — efter att sjelf hafva gjort sitt qvarstannade vid makten beroende af denna sak — kommer att bli belåten med resultatet, då han måste medgifva att han icke blott, som hittills, har nästan hela folketinget, utan också en stor minoritet i landstinget emot sig, så mycket mera som den dagordning, hvarpå han skall hafva majoritet, ju långt ifråp ovilkorligen ställer sig på regeringens sida, och den eventuela landstingsmajoriteten derför ingalunda kan karakteriseras som regeringsvänlig i egentlig mening.
Vi lefva alltså här i Danmark i dessa dagar i den största spänning.
När dessa rader läsas, veta mina läsare efter all sannolikhet, om det danska folket står inför en ödesdiger kamp eller om det kommit in uti fredligare, lyckligare förhållanden.
I tegel, i lera och på duk.
Blick på vår nutidskonst
af Claudius (non Marcellus).
De finfinaste våningar om 7, 9 och 11 rum, med tambur, kök och serveringsrum samt en liten vindsskrubb för domestiker och nutidens alla beqvämligheter i hvarje rum, propert och elegant inredda, med telefonledning i portvaktens mottagningssalong.
Hyran behöfver icke betalas förr än vid nästa qvartals ingång.
Det der ser ju ganska vackert ut, när man ögnar genom Dagbladets Utbjudes hyra, och det kan se vackert ut äfven i verkligheten, vid Östra Humlegårsgatan eller Gref-Thuregatan, kanske också vid Rådmansgatan och i gamla Parisgränd.
Att de flesta af dessa “ finfina " våningar äro på en gång fuktiga och dragiga och rökiga, att murarne äro uppförda af dåligt tegel, slarfvigt sammanfogadt, att virket i de klena trossbottnarne, i dörrar och fönsterkarmar är af sämsta slag, att gips- och papier-maché-omamenten hota att falla sönder lika fort som de smetas upp — sådant synes icke under den första rappningen, den nya målningen och den glänsande fernissan.
Hvar och en har så stor brådska att komma i besittning af alla dessa ^nutidens beqvämligheter ", att ingen ger sig tid att litet nogare undersöka hvad som finnes under den lysande ytan.
Fort in med möblerna och barnungarne!
De senare få ju en splitter ny barnkammare, naturligtvis åt gården, hvilken på flera ställen är en djup brunn, alldeles oberoende af sol och luft.
Hvad gammalt är skall vika.
Så är naturens lag.
Der ännu för några år sedan stod.
ett litet trähus med sneda fönster och låga rum, med en stor trädplanterad gård, till och med en trädgård med syrener och krusbärsbuskar och ett par gamla päronträd, med frisk luft och mycket sol och ingen fukt; der ett enda hushåll bodde, menniskor för sig, med egna tankar och egna känslor och sjelfständiga handlingar; der reser sig nu ett stenhus på såsom det i Stockholm kallas, fyra våningar, d. v. s. sex våningar med bottenvåning och vindsrum, men som icke har några träd på gården, mycket mindre någon trädgård med buskar och blommor; ett hus med grannlåtssalonger utan rim och räson, vanligtvis utan tecken till smak och, hvad värre är, ingen frisk luft, och der det bor åtta hushåll, två vid hvarje förstuga, utom krögarens på nedra botten och, fröken som har strykinrättningen och tidningskontoret, också på nedra botten, och alla syjungfrurna, de två tvättmadamerna och de sju skräddaregesällerna som bo på vindsrummen, folk som icke känner hvar-andra och likväl är ingenting för sig, bara hyresgäster, inflyttade i går, försvunna kanske i morgon.
Det står nog namn på dörrarne, och likväl äro de namnlösa.
Portvakterskan säger bara: " Kristins herrskap " och " Sofis herre ", ty pigorna ha ett namn, åtminstone i portvaktens salong, men annars är det: “ de som bo till ven-ster en trappa upp " och “ de som bo till höger ", och “ det der folket i fjerde våningen ", och " slöddret på vind ".
De ha etiketter, men inga personliga namn, äro kanske ej heller några personligheter.
Hvem vet det för öfrigt.
Ingen känner dem, ingen bryr sig om dem, ingen ser till.dem.
Men det är ett fint hus.
På gården finnes icke någon svinstia, och det kunde nog hända, att de som bodde i det lilla trähuset, som stod der förut, hade en sådan svinaktig inrättning, dold bak om lusthuset, men ännu för ej så många år sedan offentligt paraderande utanför träd-gårdgfinden, och det var gement.
Inga svin i det nya, fina sexvåningsstenhuset!
Då och då stiger visserligen en osund ånga upp genom alla våningarne.
Hvarifrån den kommer vet ingen, ochingen gör sig möda att eftersöka det.
Att det icke luktar godt, det är visst.
Sådant har händt på sjelfva Sture-gatan, den mest aristokratiska af alla ny-aristokratiska Ladugårdslandsgator, med sin nedre del djupt rotad i forntiden, d. v. s. i Stockholms djupaste dy- och träskmark.
Ingen faster sig vid sådan småsak ... Litet stank ... hvad gör det?
Så komma fråssan och nervfebrame och de många krämporna.
Då tittar man kanske på tapeterna, rif-ver af en liten bit bak om kakelugnen, den fina kakelugnen, som leker salongspisel och prunkar med spegel, och man skickar pappersbiten till hr Werner Cronqvist, och så byter man om tapeter kanske, hvilket hr Kåberg på det lifligaste tillråder, och mår åter lika illa.
Dör man, så kan det icke hjelpas.
Det sker bara en gång, och man har naturligtvis lifassurans — hypotiserad.
Det der är en tafla, åtminstone ett litet utkast, något vårdslöst, “ sjelfsvåldigt " skulle Dagligt Allehanda säga, men tecknadt bit för bit efter verkligheten.
Den nya tiden måste gå fram, och vi följa med, glädjande oss åt framstegen, om också lidande af olägenheterna, men väl vetande, att det gått så till, århundrade efter århundrade, om också icke med samma ilfart som nu, då det nittonde århundradet raskar på för att komma till ändan.
Små trähus, päronträd och blommor funnos en gång också vid Drottninggatan och Fredsgatan, till och med inne i “ sta ’ n “, och svinstior saknades visst icke, och der Hamngatan nu skär Regeringsgatan, der var betesmark en gång.
Sådant täcker man öfver med stora stenhus och så låter man “ kommunalvälten “, som bara är en filial af “ universalvälten ", gå öfver den nya Adam, Mac-adam, och nivellerin-gen sträcker sig ända ut till Lill-Jans, midt i naturens sköte, det som var naturens sköte och nu tillhör bygg-mästarne X., Y. och Z.
Det är naturligt, det shall så gå.
I andra stora städer har det gått på samma sätt.
Lefve byggnadskonsten!
.. Ack, förlåt, jag sade konst, men “ byggeraschet “, som %
också kan kallas byggnadsraseriet, i Stockholm, har verkligen ingenting med konsten att göra.
Skåda vi efter litet hvarstädes i Europa, kanske i Amerika och på Söderhafs-öame också, så är konsten inom nutidsarkitekturen visserligen icke så utomordentligt ren, men det kan ju vara fråga om hvad som är rent eller icke, och ' vi behöfva icke låta binda oss af gamla föreskrifter — emellertid finnes dock en arkitektur, mer eller mindre konstnärlig.
En sådan finnes till och med i Göteborg, i “ krämarstaden ".
I Stockholm, i den svenska “ intelligensens " hufvudstad, tyckes man hafva glömt af att en arkitektur funnits, att äfven vi haft arkitekter, ja att vi kanske ännu hafva en och annan — in partibus.
Vi ha för närvarande ingen arkitektur, men vi ha en * stil “, påstås det, som kallas “ Ladugårdslandsstilen ".
De herrar byggmästare som arbeta i den stilen hafva aldrig hört talas om arkitektur såsom en konstgren.
Det sväfvar möjligtvis för dem någon enda dag, i fall de hafva en ledig stund, att här funnits ett par herrar Tessin, och Scholan-der ha de till och med sjelfva sett en gång, fastän det var för många år sedan.
Men om Barclay ’ ska (Wallenbergska) huset veta de ingenting.
Näckströmsgatan har för dem ingen annan märkvärdighet än att hon l^der till Berns salong.
Zettervalls namn förekommer dem icke alldeles okändt, men de ha aldrig haft tid att gå och se på Bolin-derska huset.
En stilfull byggnad betyder för dem ett stort hus, ett högt hus, ett hus med många våningar och dryga hyror, bygdt för så liten kostnad som möjligt och färdigt att säljas så dyrt som möjligt.
Det är sjelfva innehållet i Ladugårdslandsstiien.
Formen är stenkistans.
Kista vid kista, gatorna i ända!
Om Scholander icke bygt Tekniska högskolans hus och mosaiska Synagogan, om Dahl ej gifvit ritningen till Riks-biblioteket och Zettervall till norra Allmänna läroverket, skulle Stockholms offentliga byggnader under ett par årtionden hafva representerats af Nationalmuseum, som visser-ligen är nationelt, men icke något svenskt byggnadsverk, och Musikaliska akademiens hus, som icke är något byggnadsverk alls, bara en skamfläck för det nya Stockholm.
Nu finnas lyckligtvis de nyss nämda byggnaderna samt Skandinaviska bankens hus, af JE.
Jacobson, och, om också icke ' i allt mönstergilt, Jernkontorets hus, af A. Kumlien, och bland de enskilda husen Warodells, Wallenbergs och Bolinders, tillkomna sedan medlet af århundradet, möjligtvis ännu ett par tre, dock af ringare värde; men ett halft tjog allmänna och enskilda tillsammantagna är just icke mycket på några och tretio år bland det storartade antal nya hus som, i synnerhet under den allra senaste tiden, växt upp.
Här finnes ett och annat hus med anspråk, främst bland dessa det “ Davidsonska palatset ", men med god arkitektur hafva de ingenting gemensamt.
Se på sjelfva f. d. öfverintendentens hus!
Och sedan hela raden vid Norra Blasieholmshamnen!
Professor Adolf Kjellbergs på den platsen är ett litet ganska originelt hus, originelt i Stockholm, ty i Köln finnes förebilden, men det tager sig icke mycket ut, oaktadt granskapet visst icke kan skryta med något öfver-lägset.
Jag nämde “ Davidsonska palatset ".