Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fru Riebnitz lemnade honom en plånbok, på allt sätt bättre än den Jeanette icke hade färdig.
Teckningen gaf hon fram, och mottog med god min fadrens loford öfver de lyckade partierna, som hon icke ritat.
Evas snilleprodukt vann äfven ett artigt beröm, huru uppriktigt lemna vi derhän.
Lagman Bärendorf var af undersätsig statur, med en viss pretention i sina manér, förenad med utsökt artighet och politur; ett illa doldt ståndshögmod stack sig dock ofta fram.
Rang hade för honom ett obestridligt värde; emedlertid förundrade sig till och med hans fru storligen öfver det utmärkta sätt, hvarmed han införde den fremmande i deras hus, och då han endast presenterade honom rätt och slätt för herr Lindendal.
Han hade träffat honom på besök hos —rådet von —r, sedermera i Z—ska familjekretsen, der han syntes vara mycket väl upptagen: sådant verkar på visst folk!
Denna man hade äfven något i utseende och väsende, som omedvetet fordrade och erhöll aktning af hvem som såg honom.
Han syntes vara omkring 32 år, med vacker, reslig kroppsställning; i hans af solens åverkan brynta drag, äfvensom i blicken läste man ett inre värde; okonstlad i sitt sätt att uttrycka sig, framskymtade likväl alltid den bildade mannen.
Han hade varit och afslutat köp på en liten egendom i Tavastland; ändamålet för hans resa till Borgå, och hit, kände icke fruntimren, som alla voro högst nyfikna.
Renata var alldeles intagen i honom.
Att han var adelsman tviflade ingen; man påstod emellan sig att han reste i ett slags incognito; men hvarföre??
Redan tidigt hade lagmannen tillsagt, att frukosten skulle serveras i grottan.
När han nu efter en morgonpromenad med sitt fremmande inträdde der, öfverraskades han rätt angenämt att se sitt namn på ett ganska smakfullt sätt, ordnadt af bukettrosor, tusenskön och blåklint på den midt emot dörrn varande gräsväggen.
Alla husets damer voro äfven der samlade utom Elise, sedan hon, samma afton ungherrarne voro der, begärt aftonmåltiden på sitt rum, hade man gjort sig en vana att föra maten upp.
När lagmanskan frågade, hvem som åstadkommit denna vackra surpris, svarade Emma blygt: att hon och Leonna Nordenskans plockat blommorna, men att mamsell Sellzing lagat namnet.
Lagmannen kysste sin dotter, tackade Leonna ganska förbindligt för sin artighet, men frågade sedan ifrigt efter mamselln.
«Det måtte väl icke vara samma mamsell Sellzing, som är ute på landet, der tant Perlkrans bor,» frågade han.
«Just densamma,» svarade hans fru litet förundrad. «Jag tog henne hit, för att sy litet för flickornas räkning.»
«Jag medför ett bref till henne från fröken Z. jemte rätt artiga helsningar från hela familjen.
Hvarföre är hon icke närvarande; har man ej kallat henne hit till frukosten?»
«Ja bevars, söta Fritz!» försäkrade frun, «men hon önskade den in till sig.
Kanske finner hon sig generad i ett större sällskap.»
Leonna förvånades öfver en sådan dubbelhet.
Ingen utom hon, syntes blifva varse det deltagande, hvarmed Lindendal åhört detta.
Närmare middagen kom lagman Bärendorf sjelf in till våra sömmerskor, för att till mamsell framföra bref och helsningar; han sade, att familjen Z. snart hoppades återse henne i Borgå.
Han tackade henne tillika för den vackra surprisen, och bad att hon ej skulle neka dem nöjet af sin närvaro vid middagsbordet.
Hon kom, och intog sin vanliga plats.
Värden underhöll måltidsron genom anekdoter från hufvudstaden, och sina relationer der.
Lindendal som rest och sett mycket, gaf interessanta bidrag till konversationen, men stundom var han något tankspridd.
Damerna funno att blicken då hvilade vid nedra ändan af bordet.
Det kunde väl ej vara på sömmerskan han såg?
Hvar och en skingrades sedan, hvar på sitt håll; våra två vänner återvände till verkstaden.
Emma, som ofta varit på utkik i vindsfönstret, kom snart och sade dem att tvenne fullastade båtar lagt till vid deras strand, och hjelpte sedan Leonna på med sorgkragen och förklädet.
Från Östervik kom Assessor R. med fru och svägerska, deras af oss redan kända döttrar, tvenne minderårige söner med sin informator, häradshöfdingen och ett slags sällskaps- eller husmamsell.
Från Vestervik se vi major Möllerstedt med fru, son och dotter, jemte några yngre plantor, «solbrända och feta» samt ett redan äldre fruntimmer från Lovisa, som var hos dem på besök.
Majorskan, en treflig matrona, som bröt något på finska, föreställde sin medförda gäst för lagmanskan; hon sade ett artigt «välkommen,» men tog ingen notis om henne sedermera.
Medan kaffe fördes omkring och sällskapet ännu ej skingrat sig, spelade Jeanette något «hackmessigt» sina nya variationer; sedan föreslog vår «vittra Eva» att göra «bouts rimés» men det kom sig ej i gång.
Det var likväl för varmt ännu att börja dansen, äfven väntade man på några dansörer, som man visste vara i ett närbeläget torp för att ordna paryren.
Det var naturligt, att den sorgklädda Leonna skulle ådraga sig de äldre personernas blickar.
Hon blef rätt förvånad, när den frun, som hitkommit med Möllerstedts, helsade henne som en gammal bekant.
Det var fru Snabbeck.
Majorskan, som såg detta, tog denna sedan i förhör, och ville veta hvem den unga damen var, som hon säkert hade sett som växande, sade hon.
För att erfara något nytt, måste äfven vi litet lyssna på fru Snabbecks svar.
Sedan hon nämnt hennes namn, fortfor hon:
— «Den här unga fröken känner jag obetydligt, men desto bättre den slägt hon fått genom sin halfbror, befallningsman Nordenskans' giftermål.»
Och nu omtalade hon, huru hon uppfostrat dennes fru; men den andra, den äldre systern Hedda, hade slägten ingen glädje af.
Hon skulle gifta sig, hade man sagt, med en nyss blefven handlande och brölloppet var utsatt, ehuru de ännu icke voro förelyste: men ett, tu, tre, voro hans varor konfiskerade, boden igenslagen, och han sjelf pocker i våld, utan att man ännu fått någon spaning om honom.
Fästmön var sjuk af sorg och trifdes icke i staden, der allt påminde henne om förlusten af Mollberg, hette det.
Hon «sades» sedan vara hos sin syster, fru Nordenskans, men det var icke sanning, ryktet pratade allehanda.
— Nu är Hedda likväl hemma, men blek och mager.
Hon hade väl ärnat sig till systern, «sades det,» men ville derförinnan helsa på en slägtinge till hennes aflidna mor, och der hade hon sjuknat in, och tillbragt någon tid.
— Hvad fröken Leonna angick, vore hon ett makalöst parti för majorskans alltför hygglige son, herr fanjunkarn o. s. v.
Dansen kom i gång, men Lindendal dansade icke.
Leonna hade väl antagit lagmannens egen artiga uppbjudning till första kadriljen, men fann det både för varmt och opassande att dansa i sorgdrägt; hon ville gå för att se om Elise, som uttröttad, bedt att få vara allena några timmar, men mötte henne med fru Bärendorf, som på sin mans uppmaning, sjelf gått för att öfvertala mamselln att komma upp för att se på dansen, «så skulle hon visst blifva mycket muntrare, än att vara så här för sig sjelf,» som fruns ord föllo.
Leonna tog Elises arm; de lotsade sig fram bakom de dansande paren, och satte sig ute på balkongen; der de genom den öppna dörrn kunde se dansen och njuta af naturen.
— När en ny dans skulle begynnas, kom Lindendal och bjöd upp Elise; när hon tacksamt afböjde hedern, svarade han:
«Uppriktigt sagdt var det också endast en förevändning att nalkas mamsell Sellzing!
Jag har många hjertliga helsningar att framföra från Reval.»
«Efter så många år, är der väl ingen som kommer ihåg mig?»
Elise sväfvade något på rösten.
«Jag har likväl träffat dem, som ännu välsigna er fars minne, och älska er.»
«Min far var alltid hjelpsam och god.
Har herr Lindendal förr varit i Reval?» frågade hon sedan lugnare.
«Ja, för ungefär tio år sedan besökte jag staden första gången, och medförde derifrån ett outplånligt minne.»
Då Elise icke svarade, fortfor han: «jag ledsagade en ung baron, både som sällskap och lärare, på resor.
Vi ärnade uppehålla oss några dagar i Reval, för att bese dess fornlemningar.
Dagen efter vår ankomst var en bal, som borgerskapet gaf för en engelsk prins, som skulle göra en resa till Finland; äfven vi inviterades på balen.»
«Bland de dansande damerna ådrog sig en ung flicka min uppmärksamhet och med hvarje ögonblick blef jag mera intagen,» fortfor Lindendal; «ej så mycket i hennes utseende, fastän hon var vacker, som af hennes okonstlade, behagliga väsende och den själsgodhet, hvarom hennes ögon talade.
Jag bjöd upp henne till kommande dans, men hon var uppbjuden förut, och jag fick löfte på den dernästföljande.»
«Hon föreställdes nu af balens ceremoni-mästare för prinsen, som dotter till en af värdarne; hon skulle blifva hans moitié för nästa dans, och det förra engagemanget måste stå tillbaka för det sednare; hon kom sjelf och bad om ursäkt.»
«Prinsen hade mycket att säga sin dam, men hon syntes föga road; då dansen var slut, omringades hon af sådane, som likt schakalen följa i lejonets spår, men hon afsade sig alla uppbjudningar.
Hennes blick sökte mig, och detta gaf mig mod att nalkas; med en engels leende, frågade hon om jag ville hafva nästa dans i ersättning.»
«Omtalar ni detta, för att påminna mig huru barnslig och kanhända — danslysten jag fordom var?» — frågade Elise högt rodnande.
Förgäfves hade hon sökt dölja den sinnesrörelse, som minnet af förra dagar väckte.
«Så kan icke ¯ni¯ misstyda hvarken mina ord eller mening,» sade han hjertligt.
«Hundrade andra qvinnor hade — berusade af att blifva så utmärkta som ni det blef af en prins af kungligt blod, utropad och beundrad för sin allmänt kända lycka hos det vackra könet, för sin skönhet, sin utmärkta vext, förhöjd af den eleganta engelska uniformen — glömt en uppbjudning af den anspråkslösa fremlingen, som ingen kände, som stod der i sin enkla svarta frack, och det har ni icke gjort.»
«En bekant till er, kom litet afundsam, litet nyfiken och frågade hvad prinsen sagt eder.
Ni svarade: «Tror du jag hörde så mycket efter det?
Det plågade mig att vara ett mål för allas blickar.
Gud ske lof att det är förbi!»
Det der hade väl äfven andra kunnat säga, men man såg att det var ert okonstlade hjertas mening.»
«Jag har som ni ser bevarat allt i mitt minne, men hos er har vårt sammanträffande ej lemnat någon hågkomst» — —
«Hvem vet?» svarade Elise leende.
«Vid middagsbordet fann jag något bekant, både i röst och blick, men vi ha mycket förändrats sedan dess, och vi bibehålla gerna bilden i vårt minne, sådan den var, när vi sågo den — — jag återsåg er aldrig» — tillade hon långsamt.
«Det är sannt; tio år, som förflutit under förhållanden, som sätta alla krafter i spänning och verksamhet, bidraga mera att förändra mannen.
Det är icke så med fruntimren: jag igenkände er genast.»
«Det smickrande i detta omdöme förfaller, då man vet att ni visste af att jag var här,» svarade hon leende.
«Mina hågkomster af er börja nu äfven reda sig.»
«Mycket sannt.
Jag var äfven förberedd att finna er förändrad, men hvarken sorger och de bekymmerfulla dagar ni upplefvat, ha haft makt öfver det, som intog mig.
— Men det tillkommer mig att förklara, hvarföre ni icke återsåg mig, såsom säkert varit fallet om vi, som ärnadt var, dröjt några dagar i Reval.
Vid återkomsten från balen, funno vi bref från barons moder, som återkallade sonen till fadrens dödsläger.
Vi hunno ej mer, än att så tidigt det lät sig göra, uttaga mot vexlar de penningar, som voro nedsatte här i ett betydande handelshus.
Att den man, till hvilken vi begåfvo oss, var er far, derom hade jag ej minsta aning, jag hade ej efterfrågat ert slägtnamn och den omtalta damen benämnde er Elise; det var mig då nog — men sedan — dock jag återvänder till min berättelse.»
«Vi måste vänta en liten stund på herr Sellzings eget kontor, under det han i det yttre, expedierade något, som ej tålte uppskof.
Undertiden hörde vi musik från rummet näst intill.
Nyfikna lyfte vi på en grön taftsgardin, som betäckte en glasruta på dörren; ett ungt fruntimmer satt vid ett piano och slog några välljudande ackorder, som vittnade om öfvad talang.
Det var ni! ni, som man med allt skäl kunde förmoda slumra, och drömma om balens nöjen, satt nu der i en täck huslig drägt.
Ni sjöng; och denna sång har sedan varit en profetia om mitt öde» — — —
«Herr Sellzing återkom, och ordnade skyndsamt vår affär.
Baronen frågade, hvem sångerskan var, jag fick ej fram ett ord.
«Det är min enda dotter,» sade han med fadersstolthet.
Vi satte oss genast derpå i resvagnen; hvar i sitt hörn gnolade vi på tonen och några uppsnappade strofer.»
«Ja, nu minnes jag så tydligt som det händt i går,» sade Elise lifligt: «Färdig att gå på balen, fick jag noterna till denna i sig sjelf ganska obetydliga visa; och var nu nyfiken att inöfva den, under det jag väntade på min far, för att servera hans morgonkaffe.
När han kom, sade han, att tvenne unga herrar varit stående vid glasrutan för att lyssna på min sång.
Detta gjorde att instrumentet flyttades i mitt eget rum, dit min far sedan kom, när han ville höra sina små favoritstycken; han förlorade alltför snart denna lilla njutning!» Hennes ögon fylldes af tårar.
Ett ömt deltagande målade sig i Lindendals ögon.
Efter en paus begynte han:
«Några år sednare återkom jag till Reval.
Ehuru ännu ej i den ställning att våga göra er ett anbud, kom jag dock med föresats att göra mig påmind, och erfara hvad hopp jag kunde göra mig i framtiden.
Då erfor jag er fars olycka, som väl väckte ett allmänt deltagande, men ingen sade sig veta hvar han nu vistades.
Jag vill icke måla min smärta; ej plåga er med hågkomster, säkert återväckta genom åsynen af fru Riebnitz, då hennes far, som hade herr Sellzings ädelmod att tacka för sin uppkomst, var den första och förnämsta orsaken till hans olycka, genom det förtroende han satt till dennes redlighet.
Under några år tog mitt öde en förmånlig riktning, men ännu hade jag icke upptäckt er vistelseort.
Då bosatte sig en bekant i Reval, med hvilken jag korresponderade.
Genom honom fick jag anvisning på ett fruntimmer, som brefvexlade med er, under adress till — rådet Z. i Borgå.»
«Der lärde jag ännu högre skatta ert värde, genom de underrättelser jag erhöll af denna älskvärda familj.
Jag gjorde der bekantskap med lagman Bärendorf och skulle i hans sällskap uppsöka er; men i det jag antog hans artiga bjudning hit, fick jag lyckan i förköp.»
Under hela detta långa samtal var Leonna en tyst, något förlägen, men högst deltagande åhörarinna.
Många af sällskapet hade sökt uppsnappa något ord, men som det fördes på tyska språket — hvarpå äfven deras bekantskap skett — förstodo de litet eller alls intet.
Fru Riebnitz höll sig på så långt afstånd som möjligt.
«Huru kan man så der echappera från både spelbord och dans?
Jag börjar rättnu förmoda att den «affär,» som tillskyndat oss det nöjet att se er här, har till föremål att enlevera mamsell Sellzing.»
Det var lagmannen, som sade så, halfhögt och hotande med fingret, till Lindendal, i det han tog plats på bänken vid hans sida.
«Herr lagman är en fiffikus!» svarade den andra i samma ton af lätt skämt.
Det beror helt och hållet på mamsell Sellzing, om och när jag får ledsaga henne till hemmet.
«Dermed hastar det icke, landet är vackert ännu, och bästa bärtiden till, — men railleri à part, äro herrskapet verkeligen bekanta förut?»
«På en stor bal i Reval, hade jag den äran att göra mamsell Sellzings bekantskap.
Det lär nu vara ungefär tio år.
Balen var tillställd för Hertigen af Glocester, som äfven reste genom de flesta finska städer.
Han var mycket omtalt för sin figur, sina amuretter och lagman Bärendorf måste nödvändigt komma ihåg honom?»
Lindendal hade redan studerat sin man.
«Visserligen, mycket väl,» och nu hade lagmannen ett vidsträckt ämne att afhandla, om de högt uppsatta personer, i hvars närvaro han samtalat med den höga resanden; huru han framför många andra blifvit använd som prinsens tolk, vid en konversation med den vackra omtalta fröken, — som tyvärr ej kunde fransyska språket.»
Under dessa meddelanden hade han helt och hållet glömt hvad som väckt detta samtalsämne.
Vännerna, vi mena Elise och Leonna, inträdde nu i salen, den sistnämnda kunde ej utan oartighet neka en dans åt sonen i huset.
Elise satt undertiden allena, det var ingen som hade, vi hade så när sagt — sällskapsvett nog, att närma sig fremlingen; man tycktes anse henne för «ett underligt djur uti vår Herres hage,» såsom det heter i en gammal jullek.
Efter dansen kom Leonna.
Det blef ett uppehåll, hvarunder förfriskning kringbjöds.
Sällskapet samlade sig kring pianot, der fru Riebnitz på lagman Bärendorfs anhållan skulle spela och sjunga en munter tysk visa, som hon sagt göra furore i Reval.
Hon hade öfvad röst och mycken konstfärdighet.
När hon slutat, trädde Lindendal till Elise, som jemte Leonna stod bland de öfriga, och bönföll att hon för honom och sällskapet ville låta höra samma sång, som han en gång förr haft den lyckan att lyssna till.
Hon ville neka, undskyllde sig med glömska, ovana med sin röst, som icke nu var densamma som fordom; det hjelpte icke.
Lagmannen och flere andra började öfvertala, och — kunde hon väl neka ¯den¯ som först bedt henne derom, den som utmärkt ¯henne¯, — som i detta sällskap var den obetydliga, den öfversedda, — med så mycken aktning, så stort deltagande?
Vi vilja äfven ej påstå, att hon var känslolös för att njuta en liten hämd, en liten triumf inför personer, som ansågo henne så långt under sig, så väl i anseende till härkomst, som för det att hon arbetade åt andra.
Hon var ju qvinna, hon var ju menniska!
För att fatta Lindendals ord, att sången var en profetia om hans öde, vilja vi anföra den:
(Lied aus «der Minnesinger»).
Über die Berge mit Ungestüm, Vor die Liebe ein Jüngling lief; Dachte sie wäre hinter ihm:
Aber sie sass im Herzen tief — — — Und liess sich mit schelmischem Wohlbehagen Über die Berge schaukeln und tragen
Seine Zither schlug er entzwei, Wähnend dass der Liebe Nest In der Zither verborgen sey; Aber sie sass im Herz ihm fest.
Will er die neuen Saiten berühren, Lässt sie sich wieder hören und spüren
Nun ist er endlich heimgekehrt; Er klopft an die Thüre — es ruft:
Als er die liebliche Stimme gehört, Dachte er gleich:
Wer mag das seyn!?
— Lauscht er behende durch flimmernde Ritzen Sieht er — die Liebe am Herde dort sitzen.
Rösten var i början svag och osäker, men redan vid andra, tredje strofen vann den styrka; snart höjde sig de fulla tonerna af en ren och vacker stämma; det behagliga, alldeles flärdfria sätt, hvarmed hon både sjöng och spelte, var den tiden — jag vågar väl icke säga: äfven nu? — sällsynt.
— Hon ville stiga upp sedan hon slutat sången, men flere samlade sig omkring henne med önskan att hon skulle spela «något vackert;» hon satte sig åter, och som de «variationer,» hvarmed Jeanette i flere dagar plågat hennes musikaliska öra, lågo framme, valde hon dem.
Man kände knappt igen samma stycken.
Lagman Bärendorf, om han också icke var någon «förståsigpåare,» värderade dock kunskaper och talanger, gaf henne ett uppriktigt loford, och önskade att någon af hans döttrar kunde förvärfva denna skicklighet.
Elise tillböd sig ganska okonstladt att, i morgon innan hon reste bort, genomgå dessa noter, och äfven ett par andra, som lågo der, med fröken Jeanette, samt varnade henne för att öfva sig på det ostämda och bristfälliga klaveret, som endast skadade hennes tonsinne.
Nu insåg lagmanskan, hvilken ovärderlig person mamselln kunde bli i hennes hus, om hon tidtals skulle komma till dem hit ut på landet; och sökte på allt sätt genom ett smickrande bemötande komma henne att glömma månget obehag.
Hennes bortresa andra dagen, ville hon ej höra talas om, ¯hon¯ som haft så mycket besvär och tråk för den här dagen, skulle nu riktigt roa sig hos dem.
Lyckligtvis kunde Elise, utan att förnärma sin nyssblefna gynnarinna, enligt sin önskan lemna Johanneshof i sällskap med Leonna.
Undantager man herr och fru Bärendorf, så var det endast Emma och kanhända unga herrn, som saknade någon af dem.
Jeanette var för flyktig, för afundsjuk, att icke finna sig besvärad af Leonnas närvaro.
Hon var henne för allvarsam och — för vacker — —
Som symamsell innesluten i «spökkammarn» var Elise en nyttig, men henne likgiltig person.
Förhållandet hade ändrat sig och hon fann sig generad.
«Strutzarne» sågo äfven med nöje Elise resa bort.
Renata i synnerhet var förgrymmad, öfver Lindendals uppmärksamhet mot denna person.
Vi ha glömt att säga, det fru Riebnitz fick en häftig migrain i det samma hon reste sig upp från instrumentet, och måste gå på sitt rum.
Hon blef äfven icke synlig så länge våra vänner dröjde på Johanneshof.
De voro samlade till den sentida frukosten, när en vagn syntes på den omtalta backen.
Leonna ropade högt af glädje: det var hennes far.
Perlkrans hade genom en skrifvelse låtit honom veta, huru hon lärt känna hans älskvärda dotter, samt flickans egen önskan att afkorta sitt vistande på Johanneshof för att, om hon erhöll sin fars tillåtelse, få tillbringa några dagar på Löfsala hos henne.
Smickrad af denna anhållan gjorde han henne ett morgonbesök, innan han efterkom denna önskan, och blef så intagen af hennes vördnadsbjudande och tillika vänliga öppna väsende, att han ansåg det vara en lycka för sin moderlösa dotter, att någongång få profitera af hennes lärorika umgänge.
Gerna hade
Lindendal gjort dem sällskap i stället för att dröja qvar ännu en dag, men då hans värd ej sade sig vara i tillfälle att komma med, gick det icke an.
Jean höll på att eröfra fjerde platsen i vagnen, men till Leonnas stora glädje, fann hans far det icke passande, att sonen så «sans façon» gjorde grandtanten sin första visit.
Samma afton sedan Nordenskans rest bort, satt den goda friherrinnan med sina unga vänner i förtroligt samspråk.
Hon ville veta, huru de passerat tiden, och huru de funnit allt.
Öfvertygade att hon ej, som många andra, skulle vända deras öppenhjertighet i elak mening, berättade de muntert sina små äfventyr.
Hvad som rörde
Lindendals möte med Elise berördes blott lätt, Leonna var för delikat att bry sin vän; Elise var deruti för mycket hjeltinnan.
De afhördes under en vältalig tystnad; ett leende, en nästan omärklig skakning på hufvudet voro tecknen till friherrinnans tankar, men hon skrattade rätt hjertligt åt fröken Evas «spökkammare» och «poesier,» som hon vid genomögnandet sedan benämnde «¯ragout på poetisk hackmat¯.»
När de slutat, sade hon:
«tack mina unga vänner, hvad ni omtalat innehåller visst bara bagateller, men det har stadgat mitt omdöme om ställningen i detta hus, för hvilket jag intresserar mig.
Vi hafva väl alltid underhållit, hvad man kallar en slägt-korrespondens, men huru förtrolig den än må synas, säges aldrig hvad man vill, man döljer och förgyller.
— Tro min erfarenhet,» fortfor hon efter en stunds uppehåll, «ej vid större inträffade händelser, ej i det allmänna sällskapslifvet, eller af deras mer eller mindre deltagande i välgörenhetsanstalter, lär man sig så väl känna menniskor, som i husliga förhållanden sins emellan, och i deras bemötande mot gamla bekanta.
— Det finnes ty värr familjer, hvars medlemmar blifvit liksom sammanföste af ett vindkast från olika väderstreck, och detta är fallet med den Bärendorfska.
Det är alltid för den styrande husmodern en kinkig sak att förena och sammanhålla de olika parterne till ett godt gemensamt ändamål — ungdomens bildning.
Dertill fordras ett moraliskt mod, christligt sinne och en öppen karakter; allt detta äger ej lagmanskan.
Det valspråk hon antagit heter:
«les manières sont tout» och hon gör det ena falska steget efter det andra på en bana, som bör vandras med stadiga steg, ty en husmoders kall är ansvarsfullt.»
«Bärendorf sjelf, fastän min systerson, har jag alltför litet sett i det husliga lifvet, — han var alltid upptagen af göromål eller förströelser i och utom hus; nog vet jag, att bördsstolthet och yttre glans var hans svagaste sida, men aldrig hade jag förmodat den urarta till den småaktiga prålsjuka, som visar sig i tillbyggnaden på Johanneshof.
Utan kostnad har ej sådant aflupit.
Huru förnuftsenligare, att spara denna summa, tills han kunnat åstadkomma något solidare.
«Hade jag ej rätt, vis-à-vis Emma?» frågade hon sedan.
«Stackars barn! hos henne ligger något godt.
Vill min goda Elise åtaga sig flickan, om jag kan öfvertala föräldrarne att lemna henne hos mig på några år?»
Ett ja, syntes sväfva på den tillfrågades läppar, men en annan tanke färgade hennes kinder.
Friherrinnan såg på henne litet förvånad; Elise blef detta varse och sade bedjande: «Misstyd icke min tvekan, nådig fru, det har inträffat omständigheter som — hvaröfver jag vill förklara mig i morgon.