Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ovillkorligt påminnes man vid detta tillmäle om Goethes yttrande i sina sista dagar till Eckermann: ”um gewissen Leuten recht zu seyn, hätte ich müssen Mitglied eines Jacobiner-Clubs werden und Mord und Blutvergiessen predigen”!
Slik fordran, ställd till Vitterhetens störste representant af skönt Vett, eller af alla själskrafters fulländadt architektoniska Harmoni, måste förekommit honom desto befängdare, som den derjemte lade honom till last, att han redligt tjenade en af de ädlaste, visaste och kraftfullaste furstar Tyskland ägt, – hvars sätt att regera sin lilla stat borde tagits till mönster i alla de stora146.
En egen motsats till dessa uppbrusningar bilda sedermera, i brefvens fortsättning, den Omvändes nitiska bemödanden, att för vännerne göra sin nya synpunkt begriplig; och tillsist hans harm, att dermed gick så trögt, eller att han sjelf, inför deras klena fattningsgåfva, antog utseende af en ”aristokrat”, en för ”Mensklighetens sak” förlorad.
Öfver den oro, hvari Europas samtlige Monarker och Ministrar försattes genom tilldragelserna i Frankrike, kan ingen undra; icke heller deröfver, att de gemensamt sökte vidtaga mått och steg till motande af den revolutionära yrselns framfart.
Äfven Sveriges regering ville göra, hvad den kunde, till dess afvärjande.
Der hade, genom mord, midt i sin kraftigaste ålder just den af Europas monarker fallit, som med den ärligaste ridderlighet egnade sig åt det Fransyska Konungahusets räddning, och som troligen, understödd af Catharina och med Bouillé vid sin sida, skulle genom sitt svärd, sin penna, sin talarkonst, sin slughet,
sin i fransysk stil tjusande personlighet147 hafva blifvit Revolutionens farligaste fiende.
Också var detta någonting, som de parisiska demagogerne sjelfve ganska väl kände; budskapet om hans död åstadkom ibland dem ett det högljuddaste jubel; och deras ättlingar hysa ännu i dag, vid bedömmandet af de Konungar som i den tiden ingingo förbund mot Frankrike, den största aktningen för Gustaf den Tredje148.
Carl och Reuterholm, på hvilka nu Sveriges öden berodde, skredo icke till anfall; och gjorde klokt deri.
De erkände Fransyska
Republiken, och trädde till den i ett slags vänligt förhållande.
Men inomlands befann sig deras liberalism i fullt återtåg.
Ingendera ville uppoffra hvarken Kungligheten eller Adligheten.
Sitt misshag öfver de ny-frankiska grundsatserna149 gåfvo de på allt vis tillkänna.
Thorilds landsförvisning var en bland följderna deraf; och det mildrande undantag, som Reuterholm (af enskild bevågenhet) hade velat göra för honom, utsträcktes icke till andra.
Framförallt skyndade man att tillknyta vingarne på den Tryckfrihet, hvilken man nu tyckte sig hafva med nog liten betänksamhet lössläppt.
Sedan begynnelsen dertill blifvit gjord i anledning af Thorilds öfverdåd eller öfverilning, kom ordningen till flera.
Såsom ett bland de vigtigare föremålen för slik räfst och näpst ansågs – och visst ej utan skäl – Philipsons tidningsblad, den förut omnämnde ”Patrioten”.
Dess dödstimma slog ock, efter omkring ett års förlopp.
Dittills fick det slantra sig fram; dock under ständigt klammeri med en Censur, hvars ogräs-rensning i de märkligare artiklarne ofta gaf åt dess numror det vidunderligaste utseende.
Knappt skulle förmodas, att stundom förete sig hela sidor med sådana uteslutningar och tomrum, som denna af Wieselgren150 anförda profbit:
”Nu för tiden äro på alla ställen S Hvars och ens äro icke allas, det är, Europeiska politiken återfordrar exprès menniskans en af dess värde och ett af alla en medborgares höga dygder och tänkesätt”.
Vid anblicken häraf torde väl icke finnas mången läsare, som ej vore frestad till utropet ”Davus sum, non Oedipus; och utan hufvudbry skulle knappt Oedipus sjelf gissat de vid tryckningen utplockade, men i Lunds universitets-exemplar handskrifna ord, genom hvilka meningen blir denna:
”Nu för tiden äro på alla ställen Statens interessen och de enskildes söndrade.
Hvars och ens interessen äro icke allas, det är, intet allmänt.
Europeiska politiken återfordrar exprès menniskans förnedring, en glömska af dess värde och ett qväfvande af alla en medborgares höga dygder” m. m.
Man kunde spörja, hvad nöje det var för prenumeranterne, att gissa dylika gåtor, och för Philipson, att icke hellre tillbakahålla sina uppsatser än låta dem framträda i sådant skick.
Men tydligt är, att han, vid dylika tillfällen, med egen hand underhjelpte den censurerande utstrykningen eller utprickningen, för att, om icke genom annat, åtminstone genom luckornas mängd och typographiska barockhet gyckla med Regeringen och väcka ond blod hos läsare, om hvilka han tillräckligt visste, att deras klubbsamqväm dymedelst ideligen erhöllo nya och angenämt kittlande ämnen.
– Mera oväntadt måste synas, att ”Patriotens” öde, ett år sednare, drabbade tidningen ”Extra- Posten”; utgifven af ett sällskap, hvars hufvudman var Leopold.
Ty väl tillhörde Leopold, i sina philosophiska grundsatser, den tidens Liberalister: men på ett sätt, som ej hindrade honom vara en den afgjordaste Monarkist; och hade han än fästat några ögonblicks förhoppningar vid t. ex.
Necker och den första fransyska National-Församlingens sammanträde, så röjde han dock alltid, så långt han tillbaka kan följas på spåren, mot
Revolutionens egentliga skaplynne en bestämd antipathi.
Likafullt rigtades, ofvanifrån, äfven på detta blad sneda och misstänksamma blickar.
Boktryckaren, till hvilken man (enligt dåvarande former) höll sig, förständigades först, att nyheterna från Paris ej behöfde förtäljas så utförligt (ehuru de berättades i en ingenting mindre än jakobinsk anda); sedan, att Regeringens höga anstalter borde vidröras med större varsamhet, än här understundom skedde; och ändtligen (1795) blef tidningen rentaf indragen.
Svepskälet togs af en artikel om Luther.
Den var öfversatt ur Luthers egna skrifter: men den handlade om en disputation mellan Luther och Satan; och man lade derunder (väl ej utan all grund) en afsigt, att roa sig på Luthers räkning.
Redan dessförinnan hade Leopold, hotad af en rättegång som var nära att mot honom anställas, flyttat, i ett slags förvisning, till Linköping.
Derhän må lemnas, huruvida häri (såsom allmänt sades) ingick någon personlig harm af Reuterholm, att icke från Leopold, som omsider låtit beqväma sig att besjunga Hertigen, likaledes erhålla ett prisande skaldebref.
Mellertid upplefde den bortflyttade, i sin nya boningsort, under samma år samma
Regerings ännu märkvärdigare steg, att upphäfva sjelfva Svenska Akademien.
Detta samfund fick se, genom en skrifvelse af mycken skärpa, sina sammankomster förbjudna, sina arbeten afbrutna, sina papper dömda att undersökas af Justitie-Cancelleren.
En historisk författare151 har vid berättelsen derom angifvit såsom orsak
Reuterholms förbittring, att Akademien förbigått honom vid tvenne val till ledamot, och att den vid det sednare tillfället invalde A. G.
Silfverstolpe hade, i sitt Inträdes-tal öfver den gamle Axel von Fersen, utmålat denne ”hatt”aristokrat med loford, dem sonen af en ”mössa” ej kunde fördraga.
Sannt är, att de Makthafvande tillkännagåfvo bemälta Tal såsom anledningen; men här åtminstone upplågade deras vrede ingalunda ur någon blott enskild förtrytelse eller hämdlust.
Läser man Talet fördomsfritt, så skall man finna, att det med de eldigaste ordasätt beprisar, ej blott Fersens medborgerliga förträfflighet, utan ock hela den såkallade Frihets-tiden152; att det otvetydigt gillar de fortsatta inkräktningar på Konungamakten, genom hvilka dess betydelse under denna tid förvandlades till en tom formalitet153; ändtligen, att det flerstädes vänder sig rakt mot den nyligen mördade Konungen, och lika öppet ogillar, så väl sjelfva hans regerings-förändring 1772 154, som hans Säkerhets-Akt.
Vi lägga den aktningsvärde Silfverstolpe allsicke till last, hvarken att han hyste dessa öfvertygelser, eller att han ärligt yttrade dem; ej heller klandra vi den frimodighet, hvarmed Rosenstein, uppkallad till Hertigen och öfverhopad med häftiga förebråelser155, inför honom förklarade, att Silfverstolpe var ”en hederlig karl som kommit till mogen ålder, och att Akademien ej ägde någon rätt att rätta hans Tal”.
Men visserligen må det
Hertigen ursäktas, att han med ovilja, till och med hetta förnam inom Gustaf den Tredjes eget älsklings-samfund åsigter af dylik art framställas, och med utlåtelser, dem han nödvändigt måste finna kränkande för sin Broders minne; äfvensom att han dervid, i de europeiska sakernas dåvarande ställning, hos Rosenstein sjelf och Svenska Akademien misstänkte en smitta af ”jakobinism och åtrå att bereda regeringssättets fall”.
– Att hon återupprättades af Gustaf Adolf, sedan hans minderårighet upphört, skedde måhända ej utan all ditåt lutande farhåga; och säkert är, att det för ingen del skedde af nitälskan för Vitterheten.
Men hon var hans faders stiftelse; hade fått röna Hertigens och Reuterholms ogunst; korteligen, återställdes i sina värdigheter af samma skäl, som t. ex.
Armfelt återställdes i sina.
Huru
Tryckfriheten yttermera inskränktes af nyssnämnde Konung, genom en förordning af den 26 Mars 1798, ligger på visst sätt utom kretsen af närvarande berättelse.
Man ser, att i verkligheten var den långt förut så der temligen kringskuren.
Men när vi från 1795 blicka tillbaka på den Tryckfrihets-förordning af 1792, hvars vittra, föreläsande och vidtsväfvande skrifart redan Liljensparre fann löjlig: så erinras vi ovillkorligt om den åldrige Höpkens tvenne märkliga utlåtelser i Rådet; den ena (1774), då Gustaf den Tredje ville utgifva sin Tryckfrihets-lag; den andra (1780), då han ville förändra den och göra Boktryckarne till Censorer156.
Vid första tillfället sade han nämligen, med åberopande af sin erfarenhet: ”Hvilka äro de herrliga och uppbyggliga verk, som en så beskaffad
Tryckfrihet skulle uppväcka, eller som behöfva dess beskydd för att visa sig i dagsljuset”?
Vid det sednare åter yttrade han (också till protokolls): ”Endera borde man ej ha gifvit Tryckfrihet; eller ock tåla dess följder”.
– Sällan torde sanningen af det gamla ordspråket:
”för litet och för mycket skämmer allt”, vara mer tillämplig, än vid jemnförandet af dessa tiders Tryckfrihets-förhållanden med vår tids.
Med en vemodig rörelse uppfyller oss nu åsynen af den oskyldiga tro, hvarmed mängden af dåtidens ädlaste och upplystaste menniskor kände sig förvissad, att med detsamma, som en fullkomlig eller obegränsad
Tryckfrihet vore gifven, vore ock den ofelbara panacéen mot alla samhällets krankheter funnen.
Om den sedan har visat sig vara detta, eller fastmera det motsatta – är en fråga, hvars besvarande vi hänskjuta till alla anhängare af den rena och äkta Liberalism, hvilken vi sjelfve af hela vår själ äro tillgifne.
Sent omsider skola väl menniskorna, allmännare än nu, åter lära sig inse, att det förhåller sig äfven med denna medborgerliga rättighet, som med alla de öfriga: den upphör att vara det och förverkas i den mån, som den utöfvas till samhällets förderf; och enär sådant sker, måste nödvändigt en lag träda emellan, som är på samma gång frisinnig, förnuftig och stark.
Det är den ännu fortfarande bristen på ett allmännare erkännande af slik lags oumbärlighet, som tills vidare – på det att regeringar och stater skola i någon form kunna bestå – tvingar dem till den nyligen påhittade och sällsamma nöd-utväg: nämligen, att väl, å ena sidan, i sina constitutioner proklamera det oinskränktaste upphäfvande af alla Tryckfrihetens band; men derjemte, å andra sidan, och oaktadt hvad som står på papperet, genom militär-dictatur sätta städer i belägrings-tillstånd, landskap under krigslagar, samt upphäfva för tillfället, så ofta det synes behöfligt, både tryckpressens frihet och hvarje annan.
Sällskapslifvet skulle mellertid kunna befrämja det önskade målet genom ett frivilligt och mildare medel: – nykterhets-föreningar mot dålig läsning; eller mot det fylleri, som förorsakas af usla tidningar, pamfletter, romaner, noveller, och som på de högre samfundsklasserna inverkar allsicke mindre vådligt, än brännvins-berusningen härjar inom de lägsta.
Mellertid erbjöd den rest af tryckfrihet, som i alla fall under Reuterholms välde fanns, ett gynnsamt tillfälle åt Thorild, att söka gagna den allmänna upplysningen i sitt fädernesland genom en skrift, som ville just i de begrepp, om hvilka så blodiga tvister fördes, utreda det sanna och alltså derifrån afskilja det osanna, det halfsanna, – med ett ord: det blott skenbara.
– Redan i afhandlingen ”Om ett stort tänkesätt, emot Våld, List och Partier” hade han dermed börjat.
Hvad han der velat visa, kan i dessa rader sammanfattas:
”man bör aldrig så tvista öfver det Lilla, som åtskiljer” (de yttre statsformerna), ”att man glömmer det Stora, som förenar” (Förnuftet, Sanningen, Gud); att alltid först och främst se på det förra, är ett litet tänkesätt; att alltid först och främst se på det sednare, är ett stort – och det enda, hvarigenom stater kunna grundas, upprätthållas, förbättras; genom
motsatsen åter, eller genom att alltid se det åtskiljande
Lilla, aldrig det förenande Stora, uppkomma dessa mot hvarandra sammansvurna och fiendtliga söndrings-flockar, dem man kallar Partier; hvilka, sedan de rigtigt kommit i fart, ej sluta annorlunda, än att ”frågan blir om Våld, hvaremot aldrig annat än Våld kan svara”; ty, liksom ”list är alla partiers vett”, så är ”våld alla partiers styrka”.
De äro nämligen grundade i olikheter, som icke syfta till öfverensstämmelse (derigenom skulle Harmoni uppkomma), utan som vilja, en och hvar, enväldigt göra sig gällande medelst de andras underkufning157.
– Efter dessa och andra dylika antydningar, ville han gifva, i skriften ”Rätt eller alla Samhällens eviga Lag”, sjelfva den fullständiga utredningen.
En bättre summarisk exposition af detta oafslutade verk kan icke göras än den, som dess författare har sjelf gjort i en uppsats, hvilken ur Dagligt Allehanda (1794, N:o 199) blifvit införd i samlingen af hans skrifter158.
Den må fördenskull meddelas här; med ett och annat tillägg ur boken, som öfver sin frammanföre ställda innehålls-förteckning har detta valspråk: ”Tänka fritt, är stort; men tänka rätt, är större”.
– Boken skulle, enligt denna förteckning, innefatta tolf capitel; nämligen: 1.
Bestånd och Säkerhet. 2.
Vilje och Våld. 3.
Rätt och Lag. 4.
Lifvets Rätt; eller Friheten. 5.
Förståndets
Rätt; eller Sanningen. 6.
Dygdens Rätt; eller Förtjensten. 7.
Regering. 8.
Dom. 9.
Arbetet. 10.
Seder. 11.
Religion. 12.
Hvars mans rätt; eller Beslutet.
Tyvärr! de fem sista saknas i den 1794 utgifna upplagan, och ha ej heller bland hans handskrifter kunnat uppspanas.
I sin egen exposition talar han dock blott om de sex första; det sjunde var således då ännu ej tryckt.
”Den bok i allmänna sedeläran, som under denna titel börjat utgifvas, rörer alla de vigtiga ämnen, som interessera våra tider; och är äfven i sin tillämpning ställd emot alla de stora irringar, som göra dessa tider så märkliga.
Auktor har följt den anledning, att, såsom sannt vett, sann ära, sann lycksalighet, icke hafva ett större hinder än af falskt vett, falsk ära, falsk lycksalighet: så har ock den sanna
Friheten ingen större fiende i verlden, än den falska.
Af hvilken falska frihet menniskor först förvillas till en galen förtjusning; och sedan, när de finna sig bedragne, till en galen förtviflan, som störtar i träldom.
Deraf ses, att det allrastörsta för allmän sällhet är: frågan om det Rätta.
– Första capitlet af denna bok heter:
Bestånd och Säkerhet: hvilka äro högsta profvet för alla principer, som duga för Menskligheten; och det visas, att de nyare principer icke hålla detta prof”.
(Först söker Förf. ådagalägga, att ”Mensklighetens eviga principer” äro ”det Sanna, det Rätta, det Stora, det Sköna”, samt att det Rätta är det ”praktiskt” Sanna, hvilket i den mån, som det är ”en högre grad af sin sanning eller verklighet, är Stort, och sedermera, såsom varande detta Stora framställdt i ett föremål på fullt och varaktigt vis, är Skönt: derefter visar han, att just ”Frihet, Jemnlikhet, Contract och Allmän Vilje”, i hvilka äfven ”de nyaste irringarna” menat sig finna det Rättas – det praktiskt Sannas – fullkomligaste ursatser och urlagar, äro idel ”obestånds- och osäkerhets-principer”; emedan deras sanning är, i sig sjelf, en så på blott abstract sätt generell, att den i sin tillämpning blir rentaf negatif, eller en rentaf ofruktbar i förhållande till den concreta utveckling, som samhällslifvet genom dem skulle erhålla).
”Andra capitlet heter:
Vilje och Våld; hvilka äro högsta motsatsen af Bestånd och Säkerhet; hvarjemte visas, att allas vilje icke innehåller en större visshet, än någras eller ens; derföre, att den, genom factioner, naturligen måste vanarta till ett allas tyranni emot alla”.
(En såkallad Allmän Vilje, säger han, är, så långt den är blott Vilje, snarare allt annat, än Allmänt Förstånd; dess ”naturliga vapen äro Ifver och Våld”; den har derför ock ”aldrig förr uppstått, än den söndrat sig i partier eller factioner”; den är egentlige despoten så i Republiker, som i Envälden; den är, såsom själen af all factionism, hos alla partier lika fiendtlig mot upplysning, mot tryckfrihet m. m.; så att ”med en sådan princip ser jag icke, hvad ett helt folk har framför en enda liten tyrann, annat än det ofantliga”.
Höjden af Viljens öfvermått är ”Revolution”; men ”ehuru herrlig en Revolution må vara, så bevisar den dock för Förståndet – endast en mäktigare Vilje.
Ty af en folkmängd kan alltid allting öfver-väldigas.
Så att, om ni icke har en högre princip, så ligger naturligen uti Mängdens Allvilje, liksom inunder ett Äthna, en evinnerlig kraft till Revolutioner; hvilken alltid kan väckas ....
Då sådana våldsamma förändringar göras: så är det omöjligt att med visshet veta, om icke det mindre antalet har rätt.
Åtminstone försäkrar Cicero, att ”ingenting är allmännare, än att ej ha vett”159; och Seneca, att ”det ni ser mängden gilla, kan ni vara viss på är det sämsta”160.
Emellertid är det dock å alla sidor klart, att en våldsam förändring gör sakens rättvisa alltid oviss, och qvarlemnar derföre i det kufvade mindre antalets harm ett litet Vesuvius af missnöje; då deremot en jemn förbät, ring genom fortgående upplysning gör hela vägen till samhällets lycksalighet äfvenså klar, som fridsam”). ”Tredje capitlet heter:
Rätt och Lag; hvilka äro grunden för all mensklig lycksalighet.
Och sedan der blifvit föreställdt, hvad de Vise intill våra tider, i synnerhet Cicero, Montesquieu och Rousseau161, i denna höga lära hafva uträttat: så visas, att Rätt, långt uppöfver
Menniskors föränderliga tycken och viljor, är något af Gud sjelf stiftadt i Naturens nödvändiga Ordning; att det derföre från osäkra theorier bör göras till en sträng vetenskap; och att, såsom princip för denna vetenskap, det Rättas sjelfva väsende och natur är det, som är enligt med Tingens Verklighet, d. v. s. det Proportionerade; i följd hvaraf Lag kallas en bestämd Proportion i klara ord uppgifven; och anses då såsom ett ideal för alla speciella menskliga lagar”.
Vid detta capitel nödgas jag bifoga ett något längre tillägg: ty der framträder, för första gången med full bestämdhet, grundtanken af Thorilds sublimerade Sensualism eller Sinnelära sådan, som den, kort derefter, blef i hans Archimetri systematiskt utvecklad.
Nämligen: all klart aktgifvande Sinne-erfarenhet innebär, att väsendet af det Rätta (såsom det, som bör vara) är en rigtig enlighet med det Verkliga (såsom det, som – i sanning – är); att denna enlighet, för att vara rigtig eller sann, måste vara så stor, att den är utan allt både för mycket och för litet till det ändamål, för hvilket handlas eller hvarom frågas; att således grund-begreppet för Rätt, liksom för Sannt, är Proportion; att i all ting, i tanke, i vilja, i gerning, det Proportionerade är det Rätta; att Proportion, som i Naturen är ”tings öfverensstämmelse till ett helt, – nämligen till hvarandra och till något visst det tredje”, – är i Menskligheten ”all tankes, all handlings öfverensstämmelse med och till sitt föremål”; att fördenskull, liksom i Naturen, så äfven i Menskligheten det
Rätta hvilar på eviga Proportioner, som äro eviga Lagar; och att alltså dess vetenskapliga utredning är en Mensklighetens Mathematik, som ådagalägger, huru allt bör gudomligen öfverensstämma till ett Optimum.
Emedan således all orätt tanke och gerning är – en Disproportion till saken, till föremålet, till ändamålet, så är alla disproportioners väsende – Lögn; ty Lögn består just uti icke-enlighet med det Verkliga.
En lögn, verkställd med makt, är – Våld; och såsom sådant, antingen blott och bart Missdåd, eller tillika Tyranni; det sednare, i fall makten är lemnad med ett heligt förtroende åt den eller dem, som missbruka den.
Uppgiften är alltså här, att utfinna Mensklighetens Proportioner – det i dem evigt proportionerade, eller med Tingens Verklighet högst enliga; efter den för dem alla gällande lag: ”det Goda något gör, det är det värdt”; att således visa dessa godhets-värden, samt att utsäga dessa krafter och värden i klara ord.
Tingens bestämda Proportioner eller Lagar, sålunda sökta i Guds egen eviga Lagstiftning, för att der finnas (ty Lagar kunna icke, ”i fabrikantisk mening”, göras), äro måtten för tingens eviga värden162; och således, i Menskligheten, för de trenne ting, som der äro de högsta af värde:
Lifvet; Förståndet; Dygden.
Ur dessas sanna proportioner är den sanna beskaffenheten af Regering, af Lag och Dom, af Seder och Religion, en lika evig följd.
Thorild fortfar: ”Fjerde capitlet heter:
Lifvets Rätt, eller Friheten; hvilket stora ord visas hafva varit i alla tider, och äfven bland de lärdaste män, ett stort bländverk.
Detta sättes i dag genom en granskning af alla theorier derom, af Pluralitet och Minoritet, af Menigheters lätthet att tjusas och förvilla, af nödvändigheten hos hvar redlig man att vilja och göra endast ett – nämligen det Rätta.
Derpå visas, genom en högre analys, att den sanna frihet, som Gud stiftat för alla väsenden, är den, att följa sin (sanna) natur; och att, då menniskans natur är att söka sällhet, hvilken endast genom det Goda kan vinnas, så är ock menniskans naturliga och äkta frihet just rättigheten att få göra allt det Goda som hon kan; hvaraf följer, att hvars och ens dygd är måttet för hans frihet.
Ty en rättighet att äfven få göra allt det Onda man kunde, skulle vara en rätt till att göra orätt; hvilket icke kan tänkas”.
(Detta i högsta måtto snillrika capitel är, så till sakens behandling, som till stilen, kanske det förträffligaste i hela arbetet.
En stor del deraf består af en historisk återblick på Frihetens betydelser i alla tider hos de folk, der man eldigast lofordat den och kraftigast inbillat sig att för den lefva, strida, segra eller dö; jemte en granskning af alla de förnämsta på ”Frihet” gifna definitioner163, ifrån Ciceros ända ned till den nyaste Fransyska Constitutionens.
Resultatet blir, att man aldrig har förstått hvad man med detta ord menat, och att det, som man menat, nästan alltid varit något annat, än man sagt.
i Rom och Polen, Herrarnes frihet; i det revolutionerade Frankrike, ett segrande Partis frihet; öfverallt ett enväldighetens bländgyckel, ett gäckspel, hvars verkliga betydelse är, icke en frihet ifrån att förtryckas (detta menar visserligen folkhopen), utan en frihet till att förtrycka (detta mena dess hufvudmän).
Också har, vid de högljuddaste ropen öfver ”Förtryck”, i alla tider den äkta factions-meningen varit:
”det är förtryck, att hindras i det man lyster! det är förtryck, att se en annan vara öfver sig i rikedom och välde! det, med ett ord, är förtryck, att – icke sjelf få förtrycka”!
Hvadan ock, just i följd af en slik påstådd ”Allas Vilje” och dess allmakt, städse har skett, ”att all såkallad
Frihet har alltid blifvit antingen med samma våldsamhet påtvingad eller med samma grufliga eder emot allt annat regeringssätt befästad, som någonsin något Tyranni; det är: man behöfver endast gifva akt deruppå, att
Friheten aldrig har varit fri; utan tvärtom så tvungen, att ännu har det icke någonsin varit så farligt i en Monarki att tänka emot Monarkismen, som i en Republik att tänka emot Republikanismen”.
Med dessa betraktelser är förenad den skarpaste philippik, som jag ännu någorstädes läst, mot allgiltigheten af Pluralitet, Majoritet, Opinions-välde164; och derjemte en uppvisning af det orimliga äfven i den nyare akademiska lärdomens definitioner på Frihet, så på den ”naturliga”, som på den ”borgerliga”.