Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Un på det lifligaste motsätta mig det första steget på en bana, som kan leda till ett sådant mål, ehuru, hvad Frih. Ehrenborghs förslag beträffar, det synes mig vara temligen likgiltigt, om det bifalles eller icke, emedan på den grund, detsamma baserar sig, Riksg.cont. icke lärer få upplåna ett enda runstycke.
Ehrenborghs motion remitterades till StatsUtsk.
Vid föredragning; af en utaf StatsUtsk. uti memor.
N:o . . C' i32 anmäld anledn. till anmärkning emot
Statssecreteraren för krigsärenderna förklarade H. Ex. Hr Gr. o. Landtm., att densamma, till följd af 29 §.
Riksd.ordn., borde till Constit.
Utsk. remitteras.
Den 5 Juni f. in.
Företogs till pröfning Oecon.Utskts cl. ?4 Ma) Pa bordet lagda betänk.
N:o tio, i anleda, af väckta frågor dels om rättighet till enskilda theatrars anläggande, dels ock om upphörande af de afgifter lill K.
Theatern, sorn för representationer i landsorterna erläggas.
Uppå begäran af Hr Dalman, Wilh. Fredr., hlcf Gr.
Horns reservation uppläst; och yttrade derefter Hr Dalman:
Uppå de grunder, sorn af Gr.
Horn i dess nu upplästa reservation blifvit anförda, anser jag betänk. böra återremitteras och finner någon vidare utveckling af Hr Gr:s skal icke vara af nöden.
Jag tvekar dock att instämma i sista punkten af reservationen , ang:de bildande af en censur öfver theatraliska föreställningar i lands01 terna.
Jag vet i sanning ej, hvem sorn skulle verkställa en dylik granskning, och tror, att en competent domare i detta afseende icke torde vara så lätt att träffa i våra småstäder.
Eller ville man. val uppdraga denna befattning åt borgmästare och råd eller presterskapet?
För min del anser jag åtminstone intetdera lämpligt.
Horns skäl vill jäg likväl lägga det i Lifmedicus Ekströms samt Doct.
Björkmans reservationer anförda, att nemi. ett fortfarande monopolium åt K. theatern i Slockholm vore stridande mot 60 §.
Iteg.F.
I öfrigt tror jag R. o. Ad:s omdöme i denna fråga vara så stadgadt, att vi kunna förena oss om återremiss af betänk., utan någon vidlyftig discussion.
Jag är bland dem, som väckt motion om frihet till theatrars anläggande äfven i hufvudstaden , och jag har löga att tillägga hvad jag i min motion i ämnet anfört.
Jag finner med tillfredsställelse att, då jag icke kunnat erhålla tillstyrkande å motionen, åtminstone 12 ledamöter af Utsk. reserverat sig emot afslaget hufvudsakligen på den grund, att. det icke är rättsén ligt, att någon monopoliserad theater skall finnas i hufvudstaden , utan att en fri taflan i delta som i alla andra fall bör få äga ruin.
Besynnerligt vore det, 0111 någon rival emot den stora theatern kunde uppstå, då den har fri local, särskildt anslag och står under Konungens eget nåd. hägn.
Jag för min del är åtminstone öfvertygad, att, äfven om det af mig påyrkade tillståndet lemuades, man likväl ej skulle få se någon ny theater här uppstå.
Det är således endast för principens skull, som jag väckt motionen; och ingen lärer undgå att finna, det någon skada icke skett, men mycket obehag undvikits, om beslutet långt för detta blifvit, i öfverensstämmelse med rättvisa och billighet, fattadt.
I motsats med den siste talaren instämmer jag i Gr.
Horns reservation jemväl i afseende på den föreslagna censuren.
Jag tror, ött det är en brist i vår lagstiftning, både i civilt och politiskt hänseende, att icke något correctiv finnes emot sjelfsvåld - Den 5 Juni 1'. ra. våld på våra theatrar.
Jag anser det således nödigt, alt en af båda Statsmagterna ordnad ändamålsenlig censur finnes; och jag skulle med obehag se, om man af ovilja för ordet förbisåge nyttan af åtgärdens införande uti ifråga var. afseende.
En ledamot har yttrat sig emot den af mig i afseende på theaterrepresentationer föreslagna censur.
Inom Utsk. har den upplysning meddelats, att på flera orter theaterpiecer lära uppföras af den beskaffenhet, att det vore väl för sedligheten, om något correcti'v i denna väg kunde bildas.
Det är naturligt, att, så länge piecerna icke behöfva undergå approbation af någon auctoritet, det ofta skall kunna hända, att publiken blir tiacterad med sådant, som hvarken kan anses för ett nyttigt eller nöjsamt tidsfördrif.
Man har i Utsk. varit betänkt på, att HofCancellerens ombud i hvarje ort skulle besörja plöjningen, och att, hvad som af denne icke godkändes, ej komme att uppföras, utan att en högre auctorilet ogillade ombudets åtgärd, och denna auctoritet hade man trott skola kunna blifva Tryckfrihetscommitteen.
Att någon conlroll erfordras, tror jag bestämdt; och jag skulle för min del icke anse olämpligt, om man i en ceconomisk författning i detta afseende åberopade tryckfrihetsförordn. såsom grund och rättelse för bedömandet.
Jag anhåller, att detta yttrande må åtfölja den återremiss, hvilken äfven jag påyrkar.
Gr. Löwenhjelm, Gust.:
Jag ämnar icke afhandla rättsfrågan, utan vill i det afseendet endast yttra den öfvertygelse, att närvar, lagstiftning icke strider emot 60 Reg.F., som aldrig åsyftar hinder emot förbjudandet aftheater-entrepriser.
Jag vill i öfrigt hålla mig vid den practiska delen af frågan.
Jag får då förklara, att jag tror, att om den K. theatern skall kunna bestå och hålla sig vid hvad den är, måste den finnas ensam.
Utan erforderliga tillgångar har theatern icke styrka att uppföra sådana piecer, som den bör.
Scenen blir då nödvändigt lidande.
Nu har erfarenheten ådagalagt, att i hvarje stad äger allmänheten att gifva summor för sina nöjen.
Dessa ökas icke genom antalet af recetter; men ju flera sådana, destomindre inkomst för hvarje.
Hvar och en dylik inrättning minskar således den nuvar. theaterns inkomst med liela sin recett; och när K. theatern icke kan bära sig med den recett, densamma nu har, huru mycket mindre skulle den icke bära sig, om den deraf måste dela med sig?
Jag har hört talas om täflan, och att den skall vara nyttig i allt.
Men förhållandet emellan theaterdirectöier ar helt annorlunda, än emellan konstnärer eller författare.
Det är cassörerna, som här täfla.
De söka blott mertalet; men smaken är icke utbildad hos delta mertal.
Theatercassömna arbeta således 8 H. .9 Don 5 Juni f. in. icke för alt höja sig öfver hvarandra, utan såsom minörer. 3.)en segrar, som kan vara grofvast.
I Frankrike åtminstone är förhållandet sådant, att j;i grofvare, ju scandalösare piecer, desto mera folk.
De, sorn kunna sänka sig djupast i dyn, vinna mest.
Så skulle det troligen äfven komma att förhålla sig här.
Cassörerna skulle arbeta emot hvarandra och nödgas sänka sig för att vinna.
På dessa båda grunder, att nemi., om man i Stockholm införde flera theatrar, man skulle nödgas sluta med dem alla, samt derjemie, att täflan skulle hafva elen följd för konsten, som jag angifvit, tillstyrker jag bifall till Utsk:s betänk.
Jag begär återremiss af betänk, med afseende å båda punkterna deri.
Jag kan icke lika med den siste talaren tro, att blott en theater kan bära sig i Stockholm.
Det är svårt att qväfva minnet och erfarenheten.
Jag minnes nemi. ganska väl, då här på en gång funno; 4 theatrar och alla goda: stora operan, en Fransysk, en dramatisk och slutligen Stenborgs, som måhända öfverträffade den nuvarande.
Man hörde likväl då ingen klagan öfver brist på publik.
Jag nekar icke, att det är möjligt, att konsten kan falla; men emot hvad jag sett och öfverTefvat tar jag icke emot någon bevisning.
Oaktadt allt det jäf, den siste talaren deremot uppställt, står jag således qvar vid den tro, att i ali konst är det täflan, som bringar konsten till sin höjd, och att om hon faller, är det just brist på täflan, som förorsakar sådant.
Jag förenar mig dock med Gr.
Horn deruti, att det är högtid att införa någon censur uti i fråga v ar. afseende.
Slutligen begär jag återremiss i afseende å sednare delen af betank., ej derföre, att jag medger, att det ang:de theatern anförda här slår in, men derföre, att jag anser den urskillning vara af vigt, att hvarje år infinna sig härstädes en mängd utländska histrioner, lindansare, hunddansare, fogeltämjare etc.; och emot de fördelar, dessa åtnjuta, kan jag ej finna annat, än att det är billigt, att de till theatern erlägga en afgift, för det att de derifrån locka folk.
I afseende å rättsfrågan är jag ense med Gr.
Löwenhjelm, att den är temligen utredd, men på det sätt, att 60 §.
Reg.F. förbjuder alla inonopolier, theatrarna derifrån icke undantagna.
I afseende på taflan theatrar emellan kan jag instämma med Gr. Löwenhjelm.
Det är visst sannt, att andra beräkningar än konstens upptagas; men jag skulle likväl tro, att det yttrande, hvilket jag med ledsnad hört af en så Svenskt sinnad man, som Hr Gr. Löwenhjelm, det nemi., att taflan skulle slå så ut, att den directör, som gräfde djupast ned sig i dyn, skulle vinna största bifall, icke med en verklig kännedom af vår publik kommer att hålla streck.
Jag är öfvertygad, att om hushållning går hand i hand med förbättringar i tillställningar
Den 5 Juni f. in. och försköning af konsten, skall säkert vinsten blifva större än genom det grofva sätt, Gr. Löwenhjelm uppgifvit.
Hvad censuren beträffar, har man ett ytterligare skäl, för införandet deraf, deruti, att fruktan för sjelfsvåld eljest af K.
M. kunde anföras såsom skäl till afslag på begäran om den i frågavar. friheten.
Att hänvisa till tillämpning af TryckfrtsJagen, och sålunda på en riksdag utsträcka denna lags verkningsområde, tror jag icke går an, utan lärer en särskild lag i detta afseende böra uppgöras.
I anledning af den siste talarens yttrande i afseende på beskattning af en mängd besynnerliga konstidkare, dem han uppräknat, och hvilken beskattning nu äger rum samt af honom anses böra fortfara, får jag förklara, att jag skulle kunna säga, fast jag nu reserverar mig från att hafva sagt det, att det nemi. är olagligt att pålägga några beskattningar genom ceconomiska författningar.
Att de omtalade personerna göra några vinster på sina konster tror jag mera sällan inträffa; ty ofta nog lärer det hafva inträffat, att polis fått träda emellan deni och creditorerna, då afresan skolat ske.
Jag anhåller först att från egenskapen af argument få undanrödja conclusionen af det förhållande, att 4 t heatrar för 4° år sedan på en gång funnos härstädes.
Äfven jag var då med.
Har man väl besinnat den stora skillnaden?
Gustaf lil gaf åt operan 83,ooo r:dr i silfver och betalade alla dess skulder; den spelade icke för vinst, utan dea hade tvärtom fördel af att icke spela.
Under kriget 1788 afgick skrifvelse till Konungen, att theaterdirectionen för hushållning skull måtte få inställa spelningen.
Konungen afslog detta; men man ser emedlertid, att det var vinst vid att icke spela.
Detta är helt olika mot nu, då man nödvändigt mäste beräkna på behållning af att spela.
Hvad dramatiska theatern beträffar, bekostade Konungen största delen af dagkostnaderna derför.
Franska theatern, varmed den samma förhållande; Konungen underhöll den, utan afseende på vinst eller förlust.
Vidkommande den Stenborg.!a, hvars värde i jemnförelse med den nuvar. jag vågar bestrida, gjorde den en tid ganska goda affärer, men slutade med bankrutt.
Hvad nu angår tidens smak, skulle det glädja mig, orri Sverige i detta afseende gjorde ett undantag från alla andra länder.
A posteriori kan man i detta fall icke döma, ty försöket är icke gjordt; a priori torde slutsatserna böra hemtas från andra, vida upplystare länder än vårt.
För min del kan jag åberopa 6 års erfarenhet af den Svenska repertoiren.
Jag tior då, att med ett ofta förnyadt uppförande af t. ex. Vilginia skulle theatern komma på ohjelpligt obestånd; hvaremot man med Kronofogdarna, med Carolus Magnus m. fl. gör präktiga affärer.
Hvad rättsfrågan angår, får jag än en gång upprepa min öfvertygelse, att 60 §.
Reg.F. icke åsyf - Den S Juni f. ra. tar sådana monopolier, som theaterns; och vill man belägga det med predicat af monopolium, skulle man i flera andra fall gå till väga p'å samma sätt, såsom t. ex. apothek , krutförsäljning, SundhetsCollegii författningar etc.
Alla dessa skulle då med lika gramaticalisk riktighet kunna dragas rinder naturen af monopolier.
Dock synes en annan åsigt hafva vunnit häfd, enär den oanmärkt blifvit tillämpad utöfver 20 år.
Jag fortfar att yrka bifall till betänkandet.
Jag har icke af Grefvarna Horns och Grönli jelms argumentation funnit mig öfvertygad, att censurens införande inom den dramatiska konsten skulle vara lämplig eller blifva ändamålsenlig.
Jag tror det ej vara genom coerciva eller prohibitiva åtgärder, som sedligheten skyddas.
Jag tror tvärtom, att frihet i detta fall, såsom i hvarje annat, är för moraliteten mest välgörande.
Om censuren skulle kunna förekomma, att den publik, som besöker spectaklerna, der finge se och böra åtskilliga, iper eller mindre för sedesinnet sårande och vederstyggliga ord eller scener, så skulle sannolikt följden deraf blifva, att, om publiken i sin grund verkligen älskade det sedeslösa, hon valde andra utvägar för att tillfredsställa denna böjelse; och för min del tror jag, att det är mycket bättre och för moraliten långt mindre vådligt, att, såsom nu, lasten framställes i hela sin vederstyggliga skepnad, än att den, såsom i den s. k. fina smakens tidehvarf, inlindas i soekersöta och förföriska ord.
Jag har visserligen med smärta sett den riktning till det scandalösa i scenisk föreställning, som den dramatiska litteraturen i Frankrike tagit; men jag upprepar, att om detta är ett lyte hos tiden, botås det icke genom någonting annat än tiden, åtminstone icke genom en godtycklig censur, en åtgärd, den jag, blott i anseende till detta dess adjectiv, måste ogilla.
Om det således verkligen, hvad jag icke tror, skulle vara behöfligt alt sätta en gräns för det theatraliska sjcifsvåldet i landsorterna, så låtom oss stifta en lag deremot och icke låta den ena eller andra personens godtycke afgöra, huruvida tillbörligheten är öfverträdd.
Hvad Hr Gr. Löwenhjelm yttrat med hänsigt till en jemnförelse emellan vår och Frankrikes publik, anser jag icke rättvist.
Jag påminner mjg nemi. ganska väl, att några på vår theater återgifva piecer i den äkta nya Franska genren endast såsom nyfikenhetsstveken gifvit folk; men att vår publiks interesse derför var ganska kallt.
Den farhåga, man här yttrat, att så yida enskilda theatrar finge inrättas i hufvudstaden, den K, theatern icke skulle bära sig, anser jag öfverdrifven.
Tvärtom tior jag, att det blefve svårare för de enskilda theatrarna att bära sig bredvid den Kongliga, som åtnjuter betydliga anslag, hav fri local etc.; och jag är således af den mening, alt vi gerna kunna rädda principen af alla medborgares rättighet att öfva theateryrket, såsom hvarje Den 5 Juni f. m. •49 annat, utan att följden deraf Liefve anläggandet af några enskilda theatrar i hufvudstaden af den eller dem, som visat sig så ifrigt fäkta derefter.
Den publik, som i Stockholm besöker spectaklerna , är visserligen icke lätt att tillfredsställa, och den enskilde entreprenören för en ny theater skulle således nödgas deruppå uppoffra ett betydligare förslag, än hvartill mången torde hafva lust.
Beträffande andra punkten af Utsk:s tillstyrkande, bifaller jag densamma på de af Hr Gr.
Cronhjelm anförda skäl.
Frih. Åkerhjelm, Gust, Fredr.:
Det lärer icke finnas någon civiliserad stat, hvarest man har rättighet att anlägga inrättningar för offentliga nöjen inom en Iocal, der en större folkmängd är concentreradt boende eller vistande, utan att auetoriteterna för ordningen på stället dertill lemna tillstånd; och jag kan icke inse annat, än att theatrar äro under sådana slags inrättningar inbegripna.
Jag tror således, att 60 §.
Reg.F. icke kan vara till ifrågavar. fall lämplig, så vida man erkänner, att ordningslagar här som annorstädes finnas och gälla.
Här är dessutom icke fråga om att hindra en entreprenör att i behörig ordning bereda sig fördelar och möjligen åt det allmänna lämplig sinnesförströelse, men tillstånd dertill måste lian begära af localstyrelsen; och om detta medgifves, måste nödvändigt denna localstyreise, som för allmänna ordningen äger ansvar, hafva rätt att med ja eller nej besvara en slik begäran, allt efter naturen af den pröfning om nyttan eller skadan i moraliskt, ceconomiskt och politiskt hänseende, som denna ordningsauetoritet bör till följd af ansökningen anställa.
Vid 1823 års riksdag gjordes anmärkning i Constit.Ulsk. i afseende å vägradt tillstånd till sökt rättighet att anlägga theater inom hufvudstaden.
Utsk. förklarade då, att 60 §.
Reg F. icke var tillämplig till denna fråga, såsom tillhörande polismyndigheternas ompröfvande.
Man lärer icke kunna neka, att ceeonomiska förhållanden utgöra grunden för theatrars bestånd.
Det är då nödigt att tillse, att icke så många sådana anläggas på en och samma Iocal, att ingen af dem bär sig; ty nyttan af att låta t. ex. enskilda theatrar härstädes ruinera den stora theatern, hvilken är den enda skådeplats af konstvärde, vi äga, eller att låta enskilda uppträda för att förstöra hvarandra, kan jag icke inse.
Man har sagt, att flera theatrar, på en gång här existerande, burit sig.
Hr Gr. Löwenhjelm har redan uppgifvit, huru härmed förhöll sig, att nemi.
Stenborgs trupp bar sig en tid, men slutade med bankrutt; att den s. k.
Franska theatern af dåvar.
Konungens enskilda understöd uppehölls; att dramatiska spectaklet hade särskilda anslag och en inskränkt actörspersonal; att stora operan hade högst betydliga anslag, nästan obegränsade, och räknade föga eller intet på recetten; att den således på representationer hade ingen vinst, utan 1 130 Den 5 Juni f. m. tvärtom fördel af att underlåta att spela, och att dess tillvaro mera utgjorde en gärd åt konsten och den Konung, som underhöll theatern, än en vinst för inrättningen.
Det torde altså vara till fullo bevisadt, att det åberopade förhållandet icke ådagalägger, hvad man med detsamma velat visa.
Jag kan från min erfarenhet i denna del citera ett talande exempel.
Då 1818 den stora theatern jemte den dramatiska upphörde, sökte man att genom enskild entreprenad sammanhålla denna skådeplats och de sujetter, sorn dervid voro anställda; men detta bar sig icke, och hufvudstadens invånare hotades att blifva utan någon theater.
För att förekomma detta öde, anslog K.
M. af egna medel ett betydligt bidrag för tlreatrarnas återupprättande.
Jag blef kallad från den stillhet, hvari jag då lefde, att emottaga styrelsen häraf.
IV]ed tind. vilkor, att alla de contract finge bibehållas, som vid theaterns upplösning icke voro utlupna och som contractsinnehafvaren icke sjelf ville frånträda, emottog jag den mig den nådigst erbjudna befattningen.
Jag uppgjorde då staten för verket och beräknade den till 8000 r:dr årligen under medelbeloppet af de näst föregående årens recetter.
Jag vågade ej gå högre, emedan jag tyckte mig förmärka, att böjelsen för att besöka theatern var i aftagande.
En då härvar. utländsk pantomim- och gymnastik theater tilldrog sig emedlertid sådant tillopp, att recetten under första helåret af min theaterförvaItning föll i5,ooo r:dr b:co under mina låga beräkningar, oansedt inga bemödanden sparades å de verkliga konsltheatrarna att tillfredsställa publikens bättre smak.
Enär således en skådeplats, der intet ord sades och ingenting talade till känslan och förståndet, kunde åstadkomma en så menlig inflytelse på den stora theaterns oeconomiska bestånd; hvad skulle man icke då böra vänta af en theater med mera konstvärde.
Då enahanda fråga, som nu, förevar och behandlades af Oecon.Ulsk. vid sista riksdag, stadnade Utsk. i den tillstyrkan, att R.
St. måtte anse ali åtgärd härutinnan obehöflig.
Nuvarande Oecon.Utsk. har likväl gått något längre, då det ansett, att Ständerna i önskningsväg borde i und. anhålla, att i Rikets städer må få anläggas theatrar, dock att, i afseende på hufvudstaden, en sådan tillåtelse ej måtte omintetgöra beståndet af en god och ändamålsenlig theater derstädes.
Inrättandet af theatrar i Rikets städer är genom ett K. bref 1829 redan medgifvet, der sådant icke strider emot författningarna eller der några synnerliga skäl och omständigheter ej förefinnas , som böra föranleda vägrande af slikt medgifvande.
Hindret af författningarna består sannolikt deri, att universitets-och gymnasiistader ej få äga offentliga skådeplatser under lästerminerna, och i afseende på de omständigheter, som härvid böra öfvervägas , synas de bestå dels deri, att dessa kringvandrande theatertrupper vanligen hafva privilegier på vissa är och för vissa localer, dels i de sig företeende localförhål - D c il 5 Juni f. m. i5i landen, som i afseende på ordningens bibehållande inom en stad kunna tala emot inrättandet af offentliga samlingar, ledande till lättsinniga förströelser och möjligen lill sedeförderf.
Jag anser således, att det bör vara localauctoriteterna medgifvet att afslå eller bifalla ansökningar i denna väg, och kan i sanning ej inse, hvartill skyldigheten att hos dern härom göra ansökning annars skulle tjena.
Man har omnämnt smaken hos publiken; att piecer af grof och oädlare ari gifva större tillopp och således större inkomst.
Jag tror förhållandet vara sådant, att inom alla länder finnas olika grader af bildning inom olika samhällsclasser.
I Stockholm, såsom i andra stora städer, finnes således en publik utan bildning, en med någon, en med en högre och finare, som bevistar spectaklerna.
Naturligtvis uttrycka sig smaken och fordringarna i afseende på de å skådeplatsen uppförda stycken hos dessa olika folkclasser äfven olika.
I städer med flera theatrar kunna hvar och en af dessa bildningens fördelningar anses äga sin särskilda theater, emedan hvarje slag af konsten kan anses äga sin.
I Stockholm måste alla förenas i en theater, så publik som slaget af skådespel.
Genom ett i detta afseende noggrannt beräknande vid repertoirens uppgörande har det låtit sig i en längd af år, ja, ända från 1812, göra, att medelst uppförande på samma afton af stycken af olika slag, nemi. allvarsamma af högre konstvärde i litterärt eller musikaliskt hänseende, verkande egentligen på den mera odlade, ästlietiskt bildade åskådaren, och sådana stycken som endast tala till skrattsinnet, äga intet konstvärde och lemna ingen annan erinran , än den af en tillbragt munter timma.
Opera eller tragedi kunna således vara under en spectakelafton förenade med den lägre comedien, den fullkomliga farcen, och den bildade och dell råa smakens fordringar tillfredsställda.
Med en enda theater kan således i Stockholm så regleras, att intet slag af publik får skal att klaga och intet slag af theatralisk product åsidosättes eller uteslutes.
Jag skulle derföre för min del tro, att ehuru Utsk. i denna fråga väl sträckt sig längre, än vid sista riksdag var fallet, har det dock genom denna utsträckning ej uraktlåtit att erkanna nödvändigheten, att man bör tillse* det hufvudstaden icke kommer att sakna en god theater, samt att det sålunda må bero på K.
M:s höga pröfning, huruvida någon ytterligare får anlaggas eller icke; och då jag tror, att Utsk. härigenom stadnat vid det rätta, får jag på denna grund tillstyrka bifall till betänkandet.
Det är sannt, att rättsfrågan är förut behandlad och, såsom jag vill påminna mig, blott vid 1823 års riksdag; men om mitt minne icke bedrager mig, var det ej utur den åsigt, Frih. Åkerhjelm framställa, som Ständerna då biföllo Constit.Utskts utlåtande.
De ville icke betrakta saken såsom en polisfråga; utan det var derföre, att de an« Den 5 J.uni f. m. sågo ett monopolium nödvändigt för den K. tlieaterns bestånd, som de biföllo berörde utlåt.
Detta skäl kan jag dock ingalunda gilla såsom rättsgrund.
Skäl finnas deremot, om t. ex. en person anmäler sig, sorn är tili yrket oskicklig, som icke lian lemna moraliska garantier för dess utöfning på ett för konsten nyttigt eller åtminstone för sedligheten icke skadligt sätt.
Vid sådana förhållanden bör styrelsen aga rätt att förbjuda anläggningarna.
Jag bestrider den sats, att de stora theatrarna aro beroende af de mindre.
Det ar sannt, att flera slag af publiker finnas, och det är derföre ett misstag sammanföra dem alla på en theater.
Derifrån harleder sig förlusten.
Betraktar man logerna, så finnas vanligen ömsom de öfra, ömsom de nedra tomma , hvilket synes bevittna de a:ne publikernas olika smak och fordringar.
Jag tror, att det vore bäst att bespara den stora theatern för den mera bildade publiken, så att den alltid der kan vara tillfredsställd, och låta den obildade publiken söka sin tillfredsställelse der, hvarest den alltid kan finna sig belåten.
Der kan folket mera ogeneradt njuta af farcerna, och moraliska stycken, lämpade efter deras uppfattningsförmåga, kunna äfven der till deras nvtta uppföras.