Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Oppositionen innebär, kan man tryggt påstå, ännu mer brokiga meningsskiljaktigheter.
Endast, ett fåtal håller numera fast vid det ursprungliga gamla indelningsverket, förgätande att detta icke längre oförändradt finnes till.
En annan grupp vill långtifrån bibehålla det som ännu står qvar af nämda indelningsverks trånga, genom långvarig inprägling, liksom “ helgade “ former.
Den grubblar derför på olika sätt att kunna bringa den vittrande institutionen i mera öf-verensstämmelse med nutidens militära fordringar.
De fleste säga sig önska ett “ utveckladt “ indelningsverk — ty så lyder slagordet för dagen — ett indelningsverk som, genom %
en ökad allmänt utbredd rustning och rotering, kan göra stammen mera talrik, samtidigt med att beväringsöfningarne förlängas.
Hvad förut beträffande skattefrågan är sagdt om reformpartiet, gäller här i ännu högre grad om oppositionen.
Om F. K. sålunda blott kan sägas hafva tvänne motsatta partier, ehuru med en mångfald af nyanser och schatteringar hos båda, räknar andra kammaren icke endast 3: ne partier, såsom man påstått, utan egentligen fyra, för så vidt näml.
landtmannapartiet nödvändigt skall anses tillsvidare sprängdt.
Centern eller den så kallade intelligensen består numera i försvarsfrågan af tvänne delar.
Den Herslow — Ru-benson — Björnstiernska gruppen utgörande c: a 20 å 25 samt den Abraham Rundbäck — Wieselgrenska 40 ä 45.
Herr Jön&amp; Rundbäck går ärender åt brodern; han användes som de sistnämde stadsrepresentanternas stadsbud till den grupp af herr Danielsson — Nils Pettersson — Liss Olof Larsson m. fl.
hvilka hafva sina särskilda, i dubbelmening inskränkta funderingar i försvarsfrågan, men för öfrigt äro “ rena landt-mannapartister. “ Rättvisan fordrar det tillägg att herr Jöns Rundbäck synes i denna sin uppgift ådagalägga en outtröttlig energi.
Det fjerde och med alla de andra tre tillhopa nästan jemnstarka, är landtmannapartiet.
Detta lärer verkligen vilja lösa frågorna, så hafva trovärdiga män sagt förf., på af K. Majt.
föreslagna grunder, men äfven med reduceringar och modifikationer.
Nu frågas — och det är just detta som gör spörjsmå-let om de ' stora frågornas lösning i A.
K. så kompliceradt
— hvad vill egentligen, och huru långt i eftergifter mot landt-mannapartiets yrkande på modifikationer skall den mindre gruppen af centerpartiet kunna antagas gå?
Ställer den sig månne på värnepligts-rättshafveri-intransigent grund eller är den så pass genomträngd af den nuvarande situationens allvar att den i fråga om en slutlig sammanjemkning låter talavid sig, ifall regeringen vid det sista slutliga afgörandet skulle besluta sig för detsamma?
Vidare frågas: icke huru stor är, ty detta torde den näppeligen sjelf kunna uppgifva, utan huru stor blir gruppen Danielsson — Liss Olof Larsson när det verkligen gäller att fatta ett beslut?
Må mail ihågkomma att landtmanna-partiets stora kärna blott behöfver ett plus af c: a 30 å 35 röster från de nämda trenne grupperna för att utgöra gif-ven majoritet.
Ytterligare frågas: huru många torde, före afgörandet, mindretalet af Centern lyckas få öfver till sig af dennes flertal?
Skola de härvid få mycket hinder af de båda stela dok-trinärerna och filosofie doktorerna Abraham Rundbäck och Wieselgren, af hvilka den förre med större personlig karak-tersstyrka än kontubernalen synes hafva lätt för att blifva pockande och grof, den senare värdigt undervisande och förnäm.
Måhända misstager förf.
sig häri, då han icke har äran att personligen känna någondera af dessa herrar, men det förekommer honom så; äfvensom att mången mera moderat stadsrepresentant af denna grupp icke torde hafva sagt sitt sista ord.
Under dessa förhållanden och deraf härledda möjliga vexlingar — huru skall det gå med de stora frågorna?
Vi komma nu till de vigtigaste och sista faktorer med hvilka man måste räkna: till Hans Maj: t Konungen och till Kungl.
Visserligen kan det med skäl frågas:
Har månne den nya representationen medfört allenast en ny riksdagsordning eller innebär den äfven ett ' nytt statsskick?
Dessa frågor, allt efter hvar och ens olika tycken och misstycken, allt efter åsigternas dragning åt höger eller ven-ster, framåt eller tillbaka, skola besvaras olika.
De beröra emellertid på det närmaste kungl.
maj: t och riksdagen, så väl i statsmakternas förhållande till hvarandra som hvar för sig och gå vårt politiska närvarande rakt på lifvet.Spörjsmålet huruvida representationsförändringen bör tänkas inskränkt till blott en ny riksdagsordning torde emellertid vara lätt nog besvaradt.
Om en sådan inskränkning äfven af sjuttio “ samhällsbevarande “ grundlagsuttolkare, nu-
* mera påstodes hafva varit menad, huru många af dem, af motståndarne till förändringen, hvilka varit med om att lagstifta i den gamla tiden, skulle icke genom dessa påståenden nu efteråt jäfva sina egna ord under striden för och emot representationsförändringen, och till hvad ändamål hade be-höfts denna mångåriga, ihärdiga och väldiga kamp, som den nya representationen har att tacka för sin slutliga tillkomst?
Nej, det var icke blott en ny riksdagsordning, icke en simpel ordningsstadga, det var ett nytt statsskick hvarom striden gälde och det var dettas segrande inträde som öfver allt i Sveriges land helsades med jubel.
Det är likväl detta nya statsskicks utveckling på fullt allvar med sina för mången oförutsedda konseqvenser, som vållat att glädjesångerna tystnat.
Man må nu gilla eller ogilla frukterna af representationsförändringen, men att ett nytt statsskick verkligen inträdt kan icke längre förnekas, det är ett faktum.
Eller kanske icke årliga riksdagar, ståndsrepresentationens upphörande och samfalda val måste bringa kungl.
maj: t, riksdagen och folket, i ett annat och närmare, mera omedelbart förhållande till hvarandra samt mer än förut, ställa dem ansigte mot ansigte?
bekänner att han för sin del icke hyser någon särdeles förskräckelse för det parlamentariska styrelsesättet, oaktadt allt hvad mot detsamma kan anmärkas, vare sig med goda skäl eller ännu mera utan.
En konstitutionell konung utgörande ett helt med sina ministrar är i allt fall ett kungl.
maj: t med tillräcklig makt och myndighet, och det är göromål nog att vara verkställaren, utföraren af ett vaket folks genom riksdagen uttryckta vilja, förutsatt å andra sidan att Kungl.
Maj: t eger full makt och myndighet att kunna utröna, ifall anledning till tvifvelförefinnes, om denna vilja är ögonblickets och uppbrusnin-gens eller om den är verklig och sann.
menar den makt, som innebäres i rätten att kunna upplösa endera eller båda kamrarne och föreskrifva nya val.
I vår tid, med alla dess utvecklade och derför äfven invecklade förhållanden, är det som sagdt, göromål tillräckligt att vara en rätt begriplig verkställare.
Det hör äfven till den sant och fullt utvecklade konstitutionella monarkiens idé att förbehålla konungen rättighet att, ifall verkställandet skulle misslyckas för kungl.
maj: t (d. v. s. konungen i samråd med sina ansvarige rådgifvare) det icke är konungen sjelf utan kungl.
majrt som derför bär ansvaret, under det att den oansvarige konungen väljer, häfdande derigenom den monarkiska högheten öfver partierna — enl. flertalets mening och blan ' d dess personligheter — män att jemte sig bilda en ny kungl.
maj: t.
En af de största betänkligheterna vid det monarkiskt parlamentariska styrelsesättet är icke — hvad mången håller för — att regenten derigenom förvandlas till en skuggkonung, utan tvärtom att det just hos honom förutsätter och kräfver mycket stora personliga egenskaper.
Det är nämligen mycket svårare och mera spännande £tt väl och till nöjes utföra ett uppdrag för någon, som sjelf följer med och förstår den sak spm skall göras, än att uträtta den, väl eller illa, åt en loj och okunnig stackare, hvilken hvarken förstår att klandra eller att vara tacksam.
Det parlamentariska styrelsesättet kräfver för den skull större kunskaper, mera karakter, större själsegenskaper och ett mera högsint tålamod i samma mån som det är svårare att styra på öfvertygelséns väg än på maktspråkets; men i vår tid lärer nog det förra vara ett vilkor för att styrelsen skall blifva varaktig.
Ofvan omnämda styrelsesätt medför ännu en annan ' svårighet för konungen.
Han måste sjelf veta om, när, och hur han skall framträda.
Uti mer eller mindre autokratiskt styrda stater, kan sättet för det personliga framträdandetväl eller illa suffleras af bakom stående krokryggige hvis-kare.
I länder med ett parlamentariskt styrelsesätt fördragas de icke.
Vi hafva uppehållit oss vid det parlamentariska styrelsesättet derför att vårt land utan tvifvel, och tillfölje af statsskickets inneboende anda, skall alltmer öfvergå till detsamma.
För närvarande är vårt styrelsesätt endast halfpar-lamentariskt.
Begreppen: Hans Maj: t Konungen och Kurigl.
Maj: t äro hvar för sig ännu icke skarpt begränsade.
Så * mycket lättare kan derför en konung med stora personliga egenskaper utöfva ett omedelbart inflytande på händelsernas gång, och så mycket större äro äfven allmänhetens anspråk att detta skall ske.
Det har funnits ett ögonblick, året 1878, då Konungens bestämdt och aktivt uttryckta vilja hade fört de 8 stadsråds-röster som då icke afgåfvos jemte många flere i F. K. till bifall, och dermed hade de stora frågorna sannolikt nu varit lösta.
tillåter sig icke något omdöme hvarken af gillande eller ogillande öfver att så icke skedde.
Den höga ställningen gifver utan tvifvel en större öfverblick af det hela, men enskildheternas vimmel och bruset af deras yttringar nå deremot icke upp.
Ett nytt dylikt afgörandets ögonblick för Konungen personligare synes åter vara förhand.
I samma mån partiförbistringen är stor — (skenbart större dock än i verkligheten, emedan motståndskrafterna till reformen äro mera högljudda än talrika genom åtskilliga oförtrutna tidningsorganer, som stå till deras förfogande) — i samma mån blir nödvändigheten af konungens personliga ingripande allt mera tydlig, och äfven allt större kraf stälda på detsamma.
Hade vi ett fullständigt, genomfördt parlamentariskt styrelsesätt kundfe konungen mera opersonligt och medelbart än nu uttrycka sin enskilda mening, samt efter vunnen seger bibehålla nuvarande ministér eller välja en annan bland den nya majoritetens män, ifall frågorna verkligen skulle falla; — men som vi icke ega ett dylikt sty-relsesätt, torde konungen nödgas aktivt träda emellan och gå i spetsen.
I samma mån Konungens personliga ställning till de stora frågorna växer, skall äfven ansvaret inför historien ökas.
Utgången af dessa frågor har Oscar II i detta ögonblick helt och hållet i sin hand.
Deras lösning beror af honom personligen, nu mer än någonsin, men framdeles troligen aldrig mer.
Hvad slutligen beträffar den nu varande ministéren, så är den skyldig att sätta alla segel till.
Den måste vid det slutliga afgörandet förklara sig stå eller falla med sina egna förslag.
Härigenom ökas utsigten till seger, men icke till nederlag.
Skulle detta oaktadt dess förslag förkastas, och frågorna förblifva olösta, kommer det icke att dröja länge, innan ministéren, i fall den krampaktigt hänger qvar vid regeringen, skall utan makt och utan krigsära hånfullt tvingas till ett frånträdande, hvilket annars, företaget i samband med ett nederlag i de stora frågorna, kunde hafva skett med den heder, den storhet, som ett fall på valplatsen alltid förlänar.Skall man skratta eller gråta?
Några reflexioner med anledning af ” komedien ” Bertha Malm.
Af J, Bev ...
Det fins någon som har sagt: “ Det är blott en gammal halfsann kälkborgarevisa, att konsterna böra erkänna sedelagen och underordna sig densamma; det förra hafva de alltid gjort och måste göra det, emedan deras lagar på samma sätt som sedelagen upprinna ur förnuftet, men gjorde de det senare, så vore de förlorade och det vore bättre, att man genast hängde en qvarnsten om deras hals och dränkte dem, än1 att man skulle låta dem aftyna i det nyttigt platta. “ Men detta är just hvad den dramatiska konsten för närvarande gör, nu liksom för 100 eller 150 år sedan, då stegel och galge reste sig i bakgrunden af scenen.
Den som skrifver dessa rader såg för ett par år sedan i London ett stycke med titeln “ The Lyon-Mail “ (Lyon-posten), hvari verklighetsdiktningen hunnit så långt som rimligtvis kan begäras.
Redan i första akten fick man nämligen skåda en postvagn med fyra hästar (inga vanliga teaterkrakar!
) i full fart komma in på scenen, men der hejdas af några landsvägsriddare.
Pistolskott smälla och postiljonen störtar död ned; postväskor uppbrytas och ett regn af bref sprider sig kring hela scenen.
En ädel lord blir, på grund af en förvillande likhet med den verklige röfvaranföraren, misstänkt att hafva stått i spetsen för banditerna; han dragés inför rätta, han häktas, han förhöres åtskilliga akter igenom, till dess ändtligen oskulden uppdagas och den för-f
slagne skurken gripes.
Sista akten upptages af detta rasande vilddjurs förbannelser öfver sitt öde, då han får veta att lagens arm skall hinna honom och att han ej har långt qvar att lefva.
Innan ridån går ned, höra vi huru pöbeln utanför fängelset jublar öfver den förestående afrättningen.
“ Bertha Malm “ tillhör i sjelfva verket samma genre.
Med undantag af det från Ibsen lånade sättet att sluta stycket, är det hela ingenting annat än en moralpredikan.
Om Dramatiska teaterns resursser varit lika stora som den nämda engelska scenens, så skulle åskådarne af “ Bertha Malm “ utan tvifvel kommit att glädja sig åt ett välsorteradt modemagasin för amerikanska varor; det svaga marknadsskränet skulle blifvit utbytt mot ett bedöfvande larm, blandadt med storartade positivkonserter o. s. v. Det hade då onekligen varit en viss verklighet med i spelet.
“ Det är så tidens sed, att födas i Mariefred “, sjunger Bellmari.
För tillfället duger det icke, om man vill salig varda, att försöka sig med något annat än förment “ realistiska “ alster.
Novelldiktningen och dramat gä i den största endrägt hand i hand.
Vår nuvarande förnämsta verklighetsdikterska skref nyligen en berättelse af det innehållet att “ Gusten fick icke pastoratet / “ Än sedan?
— tillåta vi oss fråga.
Låt vara att Gusten icke fick pastoratet, hvem borde det egentligen intressera mer än Gusten?
Sådant har väl händt tusen gånger och händer alltjemt, eftersom pastoratkandidaterna äro flere än pastoraten.
Vi medgifva alltså oändligt gerna, att i den berättelsen fins verklighet och att det var synd om både Gusten och hans slägtingar, att han icke fick sin brödbit, men hvad vi omöjligt kunna medgifva, det är att “ Bertha Malm “ skulle vara ett stycke ur lifvet.
Vi begära under sådana förutsättningar mera utvecklad karaktersteckning samt mera verlds- och menniskokännedom — icke blott kännedom om sceniska effekter — för att nu alldeles icke tala om poetisk lyftning.
Innehållet i pjesen ega vi väl rättighet att förutsättaS \ ^
113;
såsom allmänt bekant, och kunna derför inskränka oss till några enkla spörsmål:
Är det förenligt med kunskap om, huru det tillgår här i lifvet, att en städerska i en bank blir för detta uppdrag så väl honorerad, att hon insätter i banken sina af städningen uppkomna sparpengar, med den framgång, att hon inom en kortare tid får ett kapital, hvars förökande ligger banken särskildt om hjertat?
Är detf förenligt med sundt förnuft, att banken åi städerskan dessutom öppnar ett kreditiv, hvarigenom hon upphör att vara städerska och i stället kan “ öppna affär? “
Men äfven om vi ville förutsätta möjligheten af sådana orimligheter, hur är det tänkbart att denna sjufaldt märkvärdiga städerska skulle vara så outgrundligt enfaldig, att hon hölle till godo med odågan Rolf och läte honom under ett par års tid föra henne bakom ljuset på det allra gröfsta sätt?
Vi vilja icke förneka, att någonting sådant kan passera mellan man och qvinna, men förutsättningarna äro då andra än här, ty förhållandet är här icke motiveradt: man får om Rolf egentligen ingenting veta, icke ens den förfärliga hemligheten med hans föregående giftermål ställes i en något så när intressant dager.
Vi göra bekantskap med hans hustru och finna henne så genomledsam, att vi- skulle blifvit frestade att göra på samma sätt som Rolf.
Men nog är det fult att göra så, invänder förf.
i sin oändliga naivitet.
Ja, det är det visst, det är mycket fult till och med, det är “ löslig moral “, som fru Sara vid flera tillfällen så riktigt uttrycker sig — men det kan nu dock icke hjelpas att inom skönliteraturen äro alla- sätt bra utom det tråkiga.
vVidare spörja vi i alla helgons namn; hvarför få vi veta allt om städerskan, men ingenting om pigan, den vältaliga pigan?
Hon håller sitt tal och så försvinner hon.
” Du profefc och Leviatan,
Kanske fogel, kanske satan ” —
Du har begått någon missgerning, för hvilken du blifvit dömd och nödsakad att emigrera, men hvad har du gjort?
8En fullt “ klar “ bifigur är prosten, klarare till och med än den afsigkomne.
grosshandlaren, hvilken förf.
med omedveten sjelfironi benämner en “ hjelphustru “ som, i förbigående ' sagdt, blir bättre honorerad än hvad fallet brukar vara i verkligheten — men när man, såsom fru Sara, händelsevis har kronor i hundratal liggande i en oläst sybordslåda, är det ingen konst att vara frikostig.
Man vet att de gamle hade en maskin från hvilken de i rätta ögonblicket ned-släppte en gud till att lösa förvecklingarne.
för sin del har icke mindre än tvänne maskiner: en till att inveckla härfvan (fru Sara) och en till att utreda den samma (hennes bror prosten).
De bådä unga älskande äro skottspolar, som fara ut och in.
Än bifallet då, hr kritikus, betyder det ingenting?
frågar i sin ordning förf.
Moraliserande stycken — svara vi
— hafva aldrig förfelat sin verkan.
Då brottet upptäckes, jublar allmänheten, och vid den ofvan nämda poströfveri-representationen på en af Londons största scener var stämningen i salongen ytterst animerad.
Men blir plattheten alltför stor, så bryter en dramatisk författare åtminstone till en tid nacken af genren, och äfven den stora allmänheten skall börja längta efter något som höjer sinnet en smula.
Än spelet då?
Med ett enda undantag är det fullkomligt motsvarande styckets innehåll.
Hr Thegerstrom ensam har af sin roll lyckats göra något mera än hvad förf.
deri inlagt.
Vi vilja väl icke säga att han skapat sin skeppsredare Månsson, liksom Gud skapade verlden, af intet, ty hr Thegerstrom har i viss mån begagnat lefvande modell — äfven om han oafsigtligt må hafva valt sin urbild — men vi våga föreslå ett experiment: jemfbr förf: s ' skapelser sinsemellan och säg oss sedan på samvete om icke den erkändt tråkiga fru Sara ursprungligen är lika så rolig som hennes man - r- en sats som äfven kan omvändas, ty den erkändt rolige skeppsredaren är bestämdt ursprungligen lika så tråkig som hans fru — det är hr Thegerstrom som adlat honom.UR DAGENS KRÖNIKA
UKDEB MEDVERKAN IF
AUGUST STRINDBERG, A.
DE GUBERNATIS, G.
AF GEIJERSSTAM, ALFREDO MAZZA
SVENSKA 0C3 UTLÄNDSKA FÖRFATTARE
ARVID A HNPELT
TREDJE ÅRGÅNGEN ANDRA HÄFTET --
STOCK HOLM OSCAR L. LAMMS FOBLAO.Norrköping 1888.
M. W. Wallberg A Comp.
Boktryckeri.Ur
(En outgifven diktsamling) af
Lokes Smädelser.
Tidens gudar, som jag smädat, Smäda vill jag än en gång!
Tidens gudar, som jag hädat, Häda vill jag i en sång!
I han makten, jag har ordet, Jag har ordet i min makt; Tretton ären I vid bordet; *
Det betyder, har man sagt, Dödsfall, ofall, onda tider: Gudar tagen er i akt,
Ty hvad rättnu tiden lider: Gudar, varen på er vakt!
Det är sant, jag fordom sutit Vid ert gudabord som gäst; Sedan bindeln väl I knutit, Släpad blef jag till er fest.
Derför och hvad I förbrutit, Känner Loke kanske bäst!
2.Vämjdes jag vid fylda faten,
Af ert vin jag ej blef glad,
Och er sång tog smak af maten Men var tunn som kittelns spad.
Gudar, derföre I haten Loke, som ert lof ej qvad!
Nej, jag vill ert lof ej qväda Icke sjunga för er mat,
Nej, jag vill er hellre häda Med mitt stora sköna hat!
I han sträckt min bål på bergen, Och bland isar redt min graf, Se ’ n den lille lömske dvergen Skurit mina senor af.
Fast I bundit mina händer Och min fot i jernet smidt;
Fast I brutit mina tänder,
An min tunga smädar fritt.
Jag er hemlighet förrådde,
Gudar, det var allt mitt brott!
Och min tunga dock er nådde In i era fasta slott.
Jag förrådde era funder Och er falska helighet;
Trodde ej på era under,
Ej på er odödlighet.
Derför Loke ock af eder Nämnes främst bland smädare: Det han räknar sig till heder — Han förrådt förrädare !När den svage straffar styrkan,
Då nämns straffet ', hämd;
Jag ej våldet gaf min dyrkan, Hämd min bragd är derför nämd.
Jag hämnats då, I gudar, Jag har hämnats, hören det!
Edra stoder slagit kull,
Och den gyllne kalfven slagtat För att se om den var mull.
Jag har brutit altarskrank,
Öppnat har jag stängda burar, Störtat har jag murkna plank.
Jag har hämnats, gudasköka, Hämnats all min ungdoms ve,
Då jag tvangs för dig att röka Och du bröt mig ner på knä!
När jag sanningen fick slunga I ert anlet * gudapack,
Då er himmel syntes gunga Och er gamla skottmur sprack.
Gudakärngar, gudagubbar,
Ränna yra efter skygd,
Hängsla byxor, knyta stubbar För att dölja skrumpen dygd.
Skönhet plockar fikonlöf,Dygden tar sitt gyllne pansar, Rätten gör sig blind och döf.
Lögnen går till dikets renar Fångar ormar i dess Binder dem i bergets stenar Att i Lokes anlet spy.
En mot hundra var hans sätt, Men i lumpna gudarunden Skrikes dock om oförrätt.
Dock hans tunga än är fri,
Och de gamla gudaskrällen Darra ännu vid hans skri.
Ty i smärtans långa nätter, Makan vid hans hårda bädd, Ställer sig för ormens etter, Räcker bägarns svala brädd.
Men när lömska ormar måtta Sina hugg mot hennes bröst,
Då hörs Loke ej bespotta,
Stark som stormen blir hans röst.
När han riste sina bojor,
Det i bergens hällar skrall,
Och i borgar och i kojor Menskor vänta verldens fall.
Då hör Loke upp att smäda,
Och ur mörka ögonvrån Blixtar ljunga, fräsa, sveda,
När han ropar på sin son.Midgårdsormen, verldsförstörarn Rasslar då med fjellig kropp, Stjerten rörs af verldsförgörarn Ner vid Wolgas vilda lopp.
Och det prasslar och det brakar I Wolchonskyskogens snår,
Och i Pyrenées det knakar,
Der hans buk i ringlar slår.
Men med bröstet argt han piskar Seine, en gammal helig flod,
Från hvars stränder än det hviskar Om förlossning och om blod.
Dock hvar ormen hufv ’ et döljer, Fege gudar, frågen I.
Framtid evigt nutid följer,
Svaret skall er forntid bli.
Ty när han sitt hufvud reser, Gudar, då är tiden all,
Hören I då ormen hväser,
Svårt är ej att spå ert fall!
Då går branden öfver verlden, Bränner allt som brännas bör, Skedar guldet ifrån flärden,
Men hvad léfva skall ej dör.
Och den gamla torra jorden,
Nu i fruktbar aska bytt,
Och af elden renad vorden,
Aflar, föder fram på nytt.
Då i evigt gröna lunder Vandrar fri en nyfödd slägt,Villad ej af gudafunder Som de forne andar bräckt.
• Då I ären döde alla,
Gamle gudars skrala ätt; Födde voren I att falla.
Då I ormens hufvud sett.
Men vid era svarta bårar, När I slutat edert lopp,
Loke eger inga tårar,
Blott sitt evigt unga hopp.
Sina smädelser han sände, Störde eder gudaro,
Ty han trodde på den Ende, Ej på er han kunde tro.
Öfver era grafvar ljudar, Fridfullt som ifrån en vän: Här I hvilen, Tidens Gudar; Evighetens lefver än !Don Almagro de Vicunha,
Taffeltäckare vid hofvet,
Är af gammal ädel stam.
Och det Castilianska blodet,
Blekt som mjölk och tunnt som * vatten, Flyter trögt som honing fram.
Smink på kinden, jern till maten,
Färgar upp båd ’ ut och innan Ädelt Gastilianiskt blod.
Handen för ej mera klingan,
Klappat allt för länge flickan Som har kysst ihjäl hans mod.
Möter så en qväll i mörkret Mohren med det mörka hatet, Vattendragarn; nu hans slaf.
Fordom öknens frie son, som.
Odlat landet, byggt dess städer Och behöll blott sjelf en graf.
” Stå Hidalgo!
Ut med klingan!
Slaf och herre gäller striden;
- Ni har svärd och jag har dolk.
Fordom vi med lika vapen Möttes på Gastiliens slätter Såsom tvänne fria folk! ” Men den ädle taffeltäckarn Bleknar under röda sminket Och hans vissna hand blir lam.
” Slaf, ditt usla lif jag skänker;
Svärdet korsas ej med dolken Ojemn strid ju är infam. ”,
” Väl Hidalgo, dina fader Bröto våra blanka klingor Togo vapnen från oss bort.
Stumpame vi letat samman Slipat dem mot våra tänder,
Derför slafvens svärd är kort!
Dolken är väl ock en klinga Och har lika stolta anor Som din värja, Gastilian.
Dolken är tyranners bane,
Stuckit Caesar ut från veriden,
När han tummade dess plan! ”
Men den ädle taffeltäckarn Redan vändt sin rygg åt slafven Och gått stolt sin väg.