Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är med bedröfvelse jag funnit, huru frågor af särdeles vigt blifvit sist af Ridderskapet oell Adeln behandlade.
Då det åberopas emot oss, att det gör detsamma, huru vi afgöra frågan, enär de öfrige Ståndens beslut utgör Rikets Ständers, synes det vara maktpåliggande att för kommande lider fästa uppmärksamheten derpå, att i enlighet med 46 §.
Riksdagsordningen målen någorlunda i enhet företagas.
Jag har förklarat, att jag ej kan afstå från min begäran om återremiss, och anhåller 0111 proposition derå, erkännande likväl, att jag ej ämnar derom begära votering; men jag får tillika hemställa, om någonsin antagande kan komma i fråga.
Utan att vilja bestrida Ilerr Ribbings förmåga att uppfatta ett yttrande på ett sätt, som passar för det svar han ämnar afgifva, får jag dock till den Värde Talarens eget bedömmande hemställa, Den 15 J a n u a r i i f. m. om icke någon liten förvillelse i begrepp uppstått i hans sätt att tolka mina ord.
— Jag har aldrig sagt, att anmärkningarne hvilade tungt på Utskottet eller någon af dess medlemmar; jag har endast erinrat derom, att Rikets Ständer ägt en närmare pröfnings- och beslutanderätt, som det berodt af dem att begagna; och att, om detta skedt, sådant för Utskottet varit mera önskansvärdt, än då man nu försöker att hvälfva hela tyngden af sitt missnöje på detsamma.
Hvad specielt angår den värde Talarens egna anmärkningar, så ber jag honom vara förvissad, att de ej varit af den halt, att de på minsta vis kunna störa min nattro.
Beträffande den uppmaning
Herr von Hartmansdorff ställt till Ridderskapet och Adeln, är jag lika känslig, som den värda Talaren, för den slags äran, att inför Sty^- rclsen tala sanningens språk.
Men hoppas man att skörda någon ära, hör det ock linnas någon våda!
Utan att vilja störa den siste Talarens ro hvarken natt eller dag, kan jag ej vidkännas, att jag orätt uppfattat hans yttrande.
Jag tror det hafva innehållit, att det skulle falla tungt på Utskottet att ej få besvara anmärkningarne.
Yar det ej ordalydelsen, så var det åtminstone innehållet.
Jag yttrade mig egenteligen för alt utlåta mig öfver den hemställan, Ben i5 Ja nu ar ii f, m. 2oq
Ian, som särskilt tili mig, jemte Grefve Horn, blifvit gjord, att afstå från återremiss.
Då jag upptager den, är det hvarken för impositionen från de 3 öfrige Stånden, hvilkas pluralitet i de tvänne inskränkt sig till ganska få personer, eller af någon särdeles fruktan, att detta förslag skall gjuta olja i elden; ty jag tror ej, att någon eld är å färde, och jag tror, att upplysningens ljus skall förekomma de följder, som annars kunde uppstå.
Det vore således ej för förslagets skull jag skulle afstå.
Kan Herr Grefven och LandtMarskalken för sin del anse j3 §. af Förslaget, att allmänna handlingar ej få användas af Revisorerne till grund hvarken för anmärkning eller godkännande af Styrelsens åtgärder, stå i öfverensstämmelse med i §. af Tryckfri hetsFörordningcn, der det står, att hvar och en får, utan några af den offentliga makten i förväg lagde hinder, yttra sig öfver hvilken handling som helst, så må jag säga, att begäran om återremiss, sedan 3 Stånd bifallit förslaget, skulle tjena till intet.
Jag har förut förklarat, att det var, i denna sak, endast på Herr Grefvens och LandtMarskalkens klart seende blick, jag fästade min förtröstan, och huruvida den blir sviken, kommer att visa sig, om proposition framställes, ty den första skall väl blifva lill bifall på Utskottets förslag.
Sedan är allt ändamål med begäran af återremiss försvunnit. 5 7 11. i4 210
Den i5 Januarii f. ni.
En vard Talare har ganska sinnrikt anmärkt och påmint, attingen ära vinnes utan fara.
Ehuru välbekant detta uttryck är, emedan jag hört ungefär detsamma vid en föregående
Riksdag yttras från granskapet af den plats den värde Talaren innehar, får jag förklara, att jag ej erkänner riktigheten deraf.
Jag tror, att de Regenter inlagt ganska mycken ära, som i fred och lugn styrt sina Stater utan att blottställa sig för några faror, och en Representant inlägger mest ära derigenom, att han just förekommer faror.
Jag tror, att det tinnes annan ära, än blott den blodiga.
Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken frågade, om Ridderskapet och Adeln ansåg SiatsUtskotlets förevarande Utlåtande böra, på grund af de dervid gjorde anmärkningar, till Utskottet återremitteras.
I följd hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken förklarade, att som, efter hvad Hans Excellence tyckt sig finna, Nej öfverröstat
Ja, Ridderskapet och Adeln således icke funnit nödigt till Utskottet återremittera berörde Utlåtande.
Hvarefter Hans Excellence, i anledning af hvad tvänneLedamöter anfört rörande Hans Excellences rättighet och pligt att vägra proposition till hufvudsaklig pröfning af ifrågavarande Utlåtande, förklarade, att, enär Utskottet öfver den lill detsamma remitterade Kongl. Den i5 Januari i f. m. 211 Maj:ts Nådiga Skrifvelse jemte öfrige motioner i detta ämne i behörig ordning afgifvit Utlåtande, samt Ridderskapet och Adeln icke funnit nödigt berörde Utlåtande till Utskottets förnyade handläggning återförvisa, ansåg Hans Excelleuce sig icke kunna betaga Ridderskapet och Adelil dess lagliga rätt att nu ingå i hufvudsaklig pröfning till bifall eller afslag å Utlåtandet; i följd hvaraf Hans Excellence fann det tillhöra dess pligt att derå meddela proposition.
Det var icke för att uppehålla målets gång jag anmälte mig, utan blott för att redovisa min öfvertygelse, att Ridderskapets och Adelns i afseende å remissen fattade beslut icke gifver något stöd för Herr Grefvens och LandtMarskalkens öfvertygelse; ty om det grundlagsvidriga, sorn finnes i det remmitterade förslaget, hade af Utskottet blifvit undanröjdt, hade intet hinder varit för Herr LandtMarskalken att nu framställa proposition derå.
Huruvida detta, efter min öfvertygelse grundlagsvidriga, ännu finnes eller icke i Utskottets förslag, beror på Herr Grefvens och LandtMarskalkens eget omdöme att afgöra, äfvensom att i följd deraf besluta, huruvida proposition må kunna framställas eller icke, enligt den pligt, som Herr Grefven och LandtMarskalken åligger.
Lika med Herr Ribbing anser jag numera öfverflödigt, att inför Rid 07 H. 2 I 2 Den 15 Januari i f. m. derskapet och Adeln framställa de motiv, på hvilka jag grundar den tanka, att Herr Grefven och LandtMarskalken kunnat vägra proposition.
Jag inskränker mig nu blott, att emot en sådan proposition till protocollet afgifva min protest.
Hans ExceJlence Herr Grefven och LandtMarskalken gjorde proposition till bifall å StatsUtskottets förevarande Utlåtande.
Ja och Nej. Hvarefter Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken hemställde, om Ridderskapet och Adeln behagade afslå berörde Utlåtande.
Hvarjemte votering begärdes.
I anledning hvaraf Hans Excellence Herr Grefven och LandtMarskalken framställde följande voteringsproposition:
Den, som bifaller StatsUtskottets Utlåtande i fråga om ny Instruction för Rikets Ständers Revisorer, i afseende på deras befattning med StatsVerkets granskning, samt förslag till nämnde instruction, voterar Ja; Den det ej vill, voterar Nej; Vinner Nej, anses berörde Utlåtande hafva blifvit af Ridderskapet och Adeln afslagit.
I Den x5 Januari i f. m. ai3 Hvilken voteringsproposition af Ridderskapet oell Adelil'godkändes, samt anslogs.
Voteringen Börjades klockan half till 3 eftermiddagen, och befunnos, efter voteringens slut, sedan en voteringssedel blifvit undantagen och förseglad, samt de öfrige voteringssedlarne öppnade, rösterna hafva utfallit, som följer:
I följd hvaraf, och sedan det öfver voteringen särskildt förde protocoll blifvit uppläst, Hans Excellence Herr Gref ven och LandtMarskalken förklarade, att StatsUtskotlets ofvanberörde Utlåtande- således blifvit af Ridderskapet och Adeln afslagit.
La nät Mar skalken anmodade Herrar Bänkmän , alt i morgon sammanträda , för att anställa det val af q Electorer, hvilket, enligt af Hans Excellence i plenum den 7 dennes e. m. gjord anmälan, hort ske den q dennes, men då icke kunnat äga rum, i anseende dertill, att tillräckligt antal Bänkmän ej kommit tillstädes.
Högloflige Ridderskapet och Adeln åtskiljdes klockan half till 4 eftermiddagen.
Den i5 Januarii e. m. Fredagen d. 15 Januarii i83o.
Stats- samt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens den 5 sisllidne November under N:o 96 afgifne, och den 16 i samma månad e. m. på hordet lagde, Utlåtande, öfver gjorde anmärkningar vid Utskottens under N:o 67 förut meddeldtc Betänkande angående Städernes Inqvarteringsbesvär.
Herr af Billbergh, Johan Petter j, anförde skrifteligen:
Under den discussion, som förevar, då detta Utlåtande första gången föredrogs, innan det lades på bordet, bestred jag, med flere Ledamöter, den af Utskotten pag. 3o i första Betänkandet föreslagne underdåniga skrifvelse, och Friherre Cederström var den enda , sorn yrkade ovilkorlig! bifall till samma Betänkande.
— Som jag har anledning tro, att Friherren icke nu vill afstå ifrån samma yrkande, nödgas jag besvära Ridderskapet och Adeln med ett återupprepande af samma anförande.
Då första Betänkandet i denna fråga förevar, hade jag äran fästa Högloflige Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på origtigheten och vådan af den slutsats af
,en gjord historisk framställning angående Inqvarteringsskyldigheten, sorn Utskotten anta - Den 15 J a n u a r i i e. m. 2i5 gil, nemligen, att Inqvarteringsskyldigheten visar sig vara tillkommen, mera sysom följd af Försvarsverkets kraf och framfarna Regenters vilja, än af något frivilligt allmänt åtagande å Slädenias sida, på grund hvaraf Utskotten tillstyrkt Rikets Ständer att uti underdånig skrifvelse till Kongl.
Att Städernas Inqvarteringsskyldighet till de i ständige Garnizoner förlagde trupper för framtiden kommer att inskränkas till förbindelsen, att förse befäl och manskap med så kallad service, eller sängkläder, ved och ljus.
Genom anvisning till 1720 års Riksdagsbeslut styrkte jag, att Konung och Ständer gemensamt stadgat samma års Inqvarteringsorduing, hvaraf jag ansåg följa, att båda Statsmagterna bekräftat den uråldriga häfden, alt Inqvartering åt Garnizorande trupper vore ett Städerna tillhörande onus, och, med erkännande deraf, att delta onus vore ojemt tryckande för olika Städer, ansåg jag de Städer, hvilka af Jnqvavleringen voro oskäligt besvärade, på sådant sätt böra njuta lindring, ”att de städer, som uppbära Tolag, men icke hafva någon Garnizon, eller ock en ganska ringa, i förhållande till Tolagsuppbörden, måtte anses skyldige att afstå någon del af denna Tolag till de städer, hvilka hafva större Inqvarteringstunga, än som svarar emot
Tolagen och de öfrige förmoner samma städer anses hafva af Gaimizonens vistande på stället,” 2 l6
Den i5 Januarii e. m.
Uti detta nu förevarande Utlåtande hafva XJtskotten förklarat sig anse iyao års
Riks dags
Be slut vara till kraft och värkan upphäfvit genom i8ogoch 1810 årens Ständers fattade beslut, samt att Utskotten icke eller kunnat förena sig derom, att, vid uppskattande af hvarje stads tunga af inqvarteringsbesväret, jemväl i beräkning böra tagas de förmoner staden anses hafva af Garnizo~ nens vistande pä stället; hvarföre ock Utskotten sluteligen förklarat sig icke hafva funnit anledning till frånträdande af de hemslällanden, som i Betänkandet N:o 67 innefattas.
Då man utaf 1809 och 181 o årens Ständers fattade Beslut nu vill draga den slutsats, att städerna äro befriade ifrån all inqvarteringsskyldighet, och då följden af ett sådant stadgande skulle blifva, att Statsverket genast åbragtes en kostnad, af minst 5oo,ooo R:dr för inköp eller uppbyggande af Casserner endast åt manskapet och Stallar; att ett betydligt årligt anslag erfordrades för den såkallade servicens anskaffande; och att detta sluteligen skulle leda dertill, att inqvarteringskostnaden jemväl måste ersättas för tågande trupper, torde Högloflige Ridderskapct och Adeln finna frågan vara af den vigt, att grundligheten af Utskottens anföranden närmare bör pröfvas, innan Ridderskapet och Adeln beslutar om ett sådant städernas frikännande ifrån inqvarteringsskyldigheten.
Den 15 Jan u arli e. in. 217 Efter den citation Utskotten sjelfve gjort af 1809 och 1810 årens Riksdagsbeslut i denna fråga (pag. 1 i första Betänkandet) förekommer icke ett enda ord, som fränka uner städerna inqvarteringsskyldigheten, utan hafva Rikets Ständer endast, "i betrag"tande deraf, att med rättvisa och jemn för”delning af skyldigheter medborgare emelian vore öfverensstämmande, att inbyggare i "de städer, hvarest Garnizoner äro förlagde, ”icke ensamme borde vidkännas kostnaden "af en anstalt, som, med afseende på Stadens och alla dess medlemmars säkerhet vo”re vidtagen, ansett inqvarteringsbesväret
"bäst kunna afhjelpas derigenom, att i de "städer, hvarest ständig Garnizon vore försagd, lämplige och för ändamålet tillräck”lige Cassernbyggnader blefvo på Statens "bekostnad, så vidt och så fort dess tillgångar medgäfvoj anlagde och underhållne.” Medgifver man, att detta Rikets Ständers beslut endast innefattar en vilkorligt medgifven lindring i inqvarteringsbesväret, och besinnar man derjemte, att 1720 års Inqvarteringsordning icke kan upphäfvas utan Konungs och Ständers gemensamma beslut; alt ett städernas frikallande ifrån inqvarteringsskyldigheten icke rimmeligen kan äga rum, utan att tillika förklaras må, att det bidrag allmänheten ger genom tolagen skall upphöra: och att Utskotten sjelfve medge, det frågan för det närvarande är i så outredt skick, att den under innevarande
Riks - 2l8 Den 15 Januarii e. m. dag icke kan lill elefin i ti ft afgörande företagas; så synes det mig olämpeligt, att Utskotten, på samina gång som de tillstyrka Rikets Ständer att hos Kongl. Majrt anhålla om en mängd utredningar och uppgifter till nästa Riksdag, jemväl föreslå Rikets Ständer att nu fatta sådane beslut, som upphäfva äldre stadganden och binda nästkommande Ständer.
Jag bestrider på dessa grunder den af Utskotten pag. 3o i första Betänkandet föreslagne underd. skrifvelsen, såsom dels obeliörig, då beslutet innefattar ett frikännande, som icke förut är medgifvit, dels öfverflödig, då de öfrige puncterne endast innefatta ett ändamAIslöst upprepande af hvad föregående Ständer redan hos Konungen anmält, och, i händelse Höglofl.
Ridderskapet och Adelil skulle täckas biträda denna min mening, hemställer jag, örn icke de öfrige respective MedStånden må inbjudas att förena sig härmed, hälst a:ne RiksStånd, nemligen Högvördige PresteStåndet och Hedervärda BondeStåndet redan bifallit första Betäiikandet, förmodligen af förtroende lill Utskottens uppgift, att inqvartéringsskyldigheten icke vore tillkommen af något frivilligt allmänt åtagande ä städernas silla.
Hvad Utskotten föröfrigt, tillstyrkt, dels för vinnande af ytterligare upplysningar i ämnet, dels i anledning af Fullmägtiges ifrån städerna Malmö, Ystad, Helsingborg och Götheborg väckte anspråk, bifaller jag för min Den 15 Januarii e. tn. tiel, saint anser ulan ändamål, att nu inlåta mig i vidare discussion om sättet och vilkoren för Inqvarteringstungans lemnande
Städ erna emellan, då något definitift beslut härom, efter hvad Utskotten medgifvit, vid denna Riksdag icke lär kunna fattas.
Jag är visserligen beredd, att nu äfven upptaga och besvara de skäl, på hvilka Herr Friherre Cederström grundade sitt påstående, att äldre stadganden angående Inqvarteringen hafva till kraft och verkan upphört, i följd af 1809 och 1810 årens Riksdagsbeslut, men bör lemna Herr
Friherren tillfälle att först förnya sitt anförande i denna del, hvarefter jag anhåller att få yttra mig.
Då den siste Talaren håller sig vid 1720 års beslut, för att häfva hvad senare Ständer beslu.tit, och derifrån vill leda slutföljder, har jag ej mycket att anföra.
När man nu änteligen kommit så långt, att man funnit, det en undersökning bör göras till nästa Riksdag, för att utreda förhållandet, har jag ingenting emot hans anförande att andraga, emedan jag anser ali vederläggning i sådant fall öfverflödig.
Jag anhåller om Herr Grefvens och LandtMarskalkens proposition till bifall å Ullåtandet.
Jag anser all inbjudning till de andra Stånden, att instämma i Herr af Billberghs mening, vara onyttig, då Preste- och BondeStånden bifallit första Betänkandet, hvarigenom redan finnes 2 Stånds 220 Den i5 Januarii e. m. beslut på saken, hvartill, som jag hoppas, snart torde komma det tredjes.
Jag förmodar alt Ridderskapet och Adeln vid t83o års Riksdag ej skulle vilja frångå hvad Ståndet vid 1809 års Riksdag i concessionsväg beslöt, för att frambringa en medborgerlig anda.
Om de Stånd, som ej förstå värdet deraf, vilja återgå, måtte åtminstone icke det Stånd som gifvit eflerdömet, och gjort den största uppoffringen för beredande af enighet och medborgerlig anda, vilja omintetgöra den förtjenst af fäderneslandet, det derigenom för vä rf va l. Herr Munck af RosenschöldEberhard:
Herr af Billbergh har sökt bevisa, alt Inqvarteringsskyldigheten ensam tillhör Städerne.
Detta är under ett föregående plenum, och nu äfven af Friherre Cederström, vederlagdt.
Den tanka Friherre
Cederström yttrat är äfven öfverensstämmande med Konungens Proposition i ämnet, och med StatsRådets ledamöters afgifne yttrande.
Jag skall hufvudsakeligen hälla mig vid den frågan, huruvida det är billigt och rättvist, att Rikets Ständers beslut, af år 1809, endast kommit Stockholms stad till godo.
Det är ett allmänt kändt factum, att ensamt Stockholm fått på Statens bekostnad uppbyggda Casseruer och Stallbyggnader, men att Malmö, Ystad och Helsingborg måst bygga Stall och Foderhus på egen bekostnad, och fått så till sägaudes tigga om lån, då'
Stockholm fått Den i5 Januarii e. m. 2.2.1 anslag till byggnaderne.
Men jag skall uppgifva ett factum, hvilket ej är mycket kändt, sorn är att på samma gång har Stockholm icke fått någon tillökning ens i service, utan denna är mycket drygare för desse Skånske Städer, än för Stockholm, så i förhållande till garnizon, som folkmängd.
Malmö har äfven icke längesedan fått en tillökning i sin Inqvartering.
Då en eldsvåda för några år sedan öfvergick Cimbritshamn, flyttades en Sqvadron derifrån till Malmö, och staden fick 3oo man Husarer i stället för 200 i inqvartering, och förmodeligen var dertill en hufvudsaklig orsak, att Malmö uppbygt så förträffliga och rymliga stallar till de 2 förut inqvarterades hästar.
Då Cimbritshamn, genom biträde af så väl enskilte, som det allmänna, fått ett betydligt understöd, blef verkeligen förhållandet och resultatet, att eldsvådan skadade Malmö mera än Cimbritshamn.
Malmö fick då ej tillgodonjuta ett gällande Riksdagsbeslut, som stadgar, att då en garnizonerad trupp flyttas, och stall försäljas, försäljningssumman skall komma den stad till godo, till hvilken flyttningen sker.
Stallen försåldes, penningarne ingingo till StatsCassan, och Malmö fick intet deraf.
Man kan med skäl fråga, luiru sådant ens är möjligt, och om icke dessa Skånska Städer behandlats som om de voro belägne i en nyss eröfrad provins.
Jag skall dock bjuda till att förklara det.
Vid 1812 års Riksdag hade Malmo enFullmägtig, som ej varit det 1809, 222 Den i5 Januarii e. m. och sorn tyckts ej känna de beslut som voro vid 1809 års Riksdag vidtagne.
Han var dessutom Fullmägtig från Malmö på en tid, då denna stad var i ett blomstrande tillstånd , och då Disconten äfven i all möjlig vidsträckhet utsläppte penningar, hvarigenom ett skenbart välstånd och öfverflöd ägde rum.
Han tycktes således ej ens anse tillständigt, att hans stad skulle få tillgodonjuta den ifrågavarande förmånen.
Derföre bönföil han blott om ett lån, som beviljades.
Mångå tro, att då Stockholm fått tillgodonjuta Rikets Ständers beslut 1809, Stockholm också liar ett i alla afseenden drygare Inqvarteringsonus.
Detta är tvärtom.
Malmö och de öfrige nämnde Städer i Skåne hafva, oaktadt de sjelfve byggt stallar m. m., fått underhålla deni, skaffa skyfflar, qvastar, ljus, och icke ens fått disponera gödseln utan mot betalning; till Officerarne betalas äfven service, och i större skala än i Stockholm.
För Husar-gemenskapen betalar Malmö nära zjooo R:dr B:co, då Stockholm för Andra GardesRegementet betalar icke fullt 5ooo R:dr.
Malmö är dessutom ålagd att underhålla militärens fattiga, jemte ett obetydligt bidrag af OflicersCassan.
Jemför man Stockholms folkmängd med Malmös, hvars välstånd i senare åren betydligen aftagit, kan man tryggt säga, att så väl Malmö, som Ystad och Helsingborg äro många gånger drygare belastade med inqvartering, än Stockholm.
Då äfven vid denna Riksdag fråga var om ytter - Den i5 Januari i e. ni. 2.23 ligare anslag till Caserflbyggnad i Stockholm, hörde man ingen ledamot här tala om att det var Städernes skyldighet att utgöra ett sådant onus, än mindre att Stockholm borde till någon del få vidkännas det.
Stockholms stad uppbär Inqvarteringstolag till ett belopp af 32,ooo R:dr B:co, i ersättning för sitt Inqvarteringsonus, och Malmö ej mera än 600 R:dr.
Korteligen, detta onus är så ojemnt fördeladt, att det förundrar mig, det någon vill i detta ämne uppträda i annat afseende, än för att åstadkomma lindring för de mest af inqvartering betungade Städer.
Malmö, Ystad och Helsingborg hafva fått sätta sig i skuld för att uppbygga stallar och förrådshus, under det att Staten uppbyggt sådana, och Caserner till, för Stockholm.
Det märkvärdigaste är, att Stockholm har en egen Casern, men att den icke nyttjas, derföre att Staten lemnät medel till nya Casernbyggnader.
Innan jag yttrar mig vidare, anhåller jag få veta, huru BorgareStåndet afgjort denna fråga.
I anledning häraf upplästes BorgareStåndets i detta ämne ankomne ProtocollsUtdrag af den 3o sistlidna November, innehållande, att Ståndet bifallit hvad i Slatssamt Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottens ytterligare Utlåtande N:o g6, i fråga om Städernes Inqvarteringsbesvär, samt Utskottens Betänkande N:o 67, anföres, med undantag af tillstyrkandet om undersökning, angående Städernas donationsjord, hvilken Den i5 Januari i e. ra. undersökning
Ståndet ansett icke Lora sträckas längre, än till den, sorn i och för inqvarteringsbesväret tillkommit.
.Tåg tillstyrker Ridderskapet och Adeln, att instämma uti BorgareStåndets heslut, i följd af hvilket Utlåtandet hifalles, men den tillstyrkta undersökningen rörande städernes donationsjord blott insrfinkes till den, som i och för inqvarteringsbesväret kan hafva tillkommit.
Härigenom har Ridderskapet och Adeln , som bland sig äger många Officerare af Stockholms Garnizon , tillfälle ådagalägga, att Ståndet ej ledes af något ensidigt interesse för Stockholms stad, till förfång för de mindre, med garnizon försedde, städer.
Så vidt jag kunnat fatta Friherre Cederslröms anförande, vill han nu icke längre påstå, att 1809 och 1810 årens Riksdagsbeslut upphäft verkan af 1720 års RiksdagsBeslut, i hvad det angår InqvarteringsOrdningen; men deremot har Friherren påstått, att det vore en consequence af 1809 och 1810 årens beslut, att bifalla den af mig bestridda underdåniga skrifvelsen.
Det är denna concequence jag ämnar bestrida, och deremot ådagalägga, att 1809 och 1810 årens Riksdagsbeslut icke innefattar någon frikallelse för städerna i afseende på inqvarteringsskyldigheten, i Don i5 Januari i e, m. 2a5 i hvilket fall det torde vara jag, som yrkar consequence, du jag vill, alt Ridderskapet och Adeln icke nu skall taga ett beslut, som strider emot det åren 1809 oc^ 1810 fattade.
Med förbigående af hvad jag ytterligare hade ämnat yttra, till vederläggande af den af 'Utskotten anförda sats, att aldre stadgauden angående inc/v arteringen böra till kraft och verkan upphöra, i följd af 180g och 1810 årens Riksdagsbeslut, får jag äran anföra följande.
Utom det, att sjelfva ordalydelsen af samma beslut endast antyder lindring och jemkning i inqvarteringsbesväret, upplyser sjelfva Betänkandet, att alla autoriteter, hvilka yttrat sig i ämnet, deraf dragit enahanda tydning.
Sålunda yttrar sig Kongl. Majit i sin Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, att då, enligt hvad härigenom är vordet utredt och uppgifvet, Inqvarteringsbesväret för de städer, der Garnizoner äro förlagde, utgör en icke obetydlig tyngd utöfver del bidrag, som genom Uppbärande af inqvarteringstolag bestås, Kongl. Maj:t, lika med Rikets Ständer, funnit skäligt att dessa städer böra derutinnan njuta lindring, och inqvarteringsbesväret mera allmänt fördelas.
— Vidare hafva Kongl.
KrigsCollegium och Kongl. StatsContoiret uti deras gemensamma underdåniga Utlåtande yttrat sig: 57 H. i5 22Ö
Den i5 Jan nar i i e. m.