Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alt återremittera betänk, skulle innebära ett klander of sjelfva formen, och deruti kan jag således icke instämma: men då samme värde ledamot har ansett, att detta betänk, icke tillfyllest upplyser de förhållanden, som hvarje ledamot för sig kan anse nödiga till ledning för eget omdöme och lill ledning för den röst han bör afgifva i det vigtiga ögonblick, då han går att besluta öfver den propos. som skall följa; så anser jag visserligen lagligt och riktigt, att betänk, kan återgå, — men begär man med denna återremiss, att Const.Utsk. skall uppträda med bestämdt förslag till opinionsyttring, så anser jag en sådan begäran af Const.- Ulsk. vara en helt ny motion, väckt i anledn. af denna fråga, och stående nied densamma uti omedelbart sammanhang.
1 sådant fall tror jag visserligen , att det kan för R. o. Ad. vara laglikmätigt att af R.
Sils Const.Utsk. begära ett sådant betänk., hvarigenom R. o. Ad. önskar få någon viss y !J. 33 a58 Den 3 Juli c. ra. princip utredd och uttalad; men jag ber dock, att vid ett sådant tillfälle de ledamöter af R. o. Ad , som äska återremiss, icke måtte anse att ett sådant betänk., sorn Const.- Ulsk. till följe deraf skulle komma att aflåta, utgjorde en förändring af förevar, inemot1., hvilket äger sin grund uti Statsråds-prot:s granskning, men att denna åtgärd måtte anses såsom ett särskildt åläggande för Const.Utsk., likasom det kunde vara för något annat Utsk., hvilket Utsk. som R. o. Ad. för sin del ansåge dertill lämpligare eller lämpligast.
Alt Const.Utsk. är lämpligt, faller af sig sjelft, och i händelse en sådan piopos. äskås af Hr Frih. o. Landtm., så vill jag visserligen icke sätta mig deremot; men jag tror likväl, att R. o. Ad. är ett så fullmyndigt
Stånd, att det icke skall behöfva en sådan förestafning för sina egna opinionsyttringar, som det synes för en och annan af dess ledamöter vara af nöden att inhemtas från Const.Utskottet.
Jag tager mig friheten att på denna särskilda omständighet fästa .Ståndets uppmärksamhet, och anser till följe af densamma i alla hänseenden lämpligt vara, att detta memor., ad notitiam lemnadt till Ståndet, lägges till våra handlingar, med frihet för
Ståndet alt fatta hvad beslut som grundlagsenlig! deraf kan föranledas, och som med detta betänk, kan ställas i någon förening.
Jag hade troligen icke kommit att uppträda, om icke en auctoritet inom detta Hus, som har majoriteten på sin sida, hade förklarat ett yttrande af en Friherre på denna sida, med hvilken jag tror, att han mente Frih.
Klingspor, vara af ringa eller intet innehåll och således icke förtjena något svar.
Jag deremot anser att Frih. Klingspor, mer än de fleste och kanske mer än någon, tagit denna fråga ur sin rätta synpunkt, nemi. den att betrakta i afseende å Konungens rådgifvares ansvarighet, mindre de af Const.Utsk. i anmärkn:s-memor. uppgifna 72 punkterna, än det systeme som denna Regering följt.
Klingspor den tanke, som jag för min del icke tror vara hans ensam , utan äfven de fleste oprivilegierades, men derför icke mindre upplysta medlemmars inom vårt samhälle, nemi. att hvad som mest ligger den afträdda Styrelsen lill last, är dess brist på sympathi för det conslitutionella systemet och de ide'er, som till följe af detta systeme gjort sig gällande.
Bevis för denna brist på sympathi, är Regeringens förfarande i afseende på befordringar och yttranderätten.
Hvad det förra beträffar, så har Frih. Klingspor, som jag tror, ganska riktigt sagt, att grunderna för befordringar i allmänhet varit favoritism och hvarjehanda considerationer.
Denna tro är äfven allmän, och en allmän klagan har försports deröfver; men hvad jag tror ännu mera i detta afseende böra läggas
Styrelsen till last, är, att den vid flera befordringar hyllat yp - Den 3 Juli e. m. 25g pigheten, flärden och medelmåttan, — är, att den ej begagnat sin helsosamma rättighet att från förtroende-embeten skilja personer, som, efter det de fått detta höga uppdrag, icke allenast ådagalagt mindre skicklighet vid embetets utöfning , utan, hvad ännu värre är, gjort sitt uppförande tvetydigt i afseende på sedlighet och redlighet.
Man talar vanl. om, att det är en brist på ämnen.
Från alla sidor har jag hört en sådan klagan, som jag anser vara riktig och en naturlig följd af ett befordrings-systeme, så beskaffadt och så länge följdt, som detta varit.
De fleste menniskor äro dugligare, bättre eller sämre, mindre ofta af kärlek för det rätta och goda eller för dess motsatser, än af beräkning huruvida det skänker mer eller mindre aktning af att vara det eller det; och jag anser det vara helt naturligt att, om medelmåttan går i bredd med den anspråkslösare dugligheten, så blir deraf en följd,— isynnerhet då det är lättare och äfven ofta roligare, att under de yngre åren lefva endast i nöjen, än att utbilda sig till duglighet, så inom som utom tjensten, — att en brist på verkligt dugliga ämnen skall uppstå.
Det klagas äfven allmänt öfver en aftagande aktning för höga värdigheter.
Jag tror äfven, att en sådan klagan äger sin riktighet.
Det existerar verkligen ett sådant aftagande; men äfven detta liar sin orsak uti de högre embetsmännens tillsättning; och denna missaktning för höga embeten är en följd af den mindre aktningen för de personer, som beklädt desamma.
f afseende på yttrande-rätten har man mindre att klaga öfver den godtyckliga lagstiftningens användande i afseende på tidningarna; ty så länge densamma finnes, börden äfven kunna begagnas; men hvad man har skäl att klaga öfver, är den mannamån, den orättvisa, hvarmed den blifvit begagnad, då den högst sällan varit använd mer än mot den ena sidan , då man likväl icke kan neka, att den andra sidan, ehuru mot olika personligheter, mången gång gjort samma missbruk af yttrande-rätten.
Då actioner mot tidningarna gjorts, har det sällan skett för smädliga uttryck o. m. s., hvarom Tryckfrihetslagen talar; dessa actioner hafva oftast varit ett letande efter hvad som på det aflägsnaste sätt kunnat tydas såsom majestäts-brott, — och det är denna svaghet, som jag tror allmänt har väckt både löje och förargelse.
Jag hörde här i förrgår en af Konungens rådgifvare, Frih. von Schulzenheim, yttra, att han vid tvänne riksdagar talat för indragningsmaktens afskaffande; men jag frågar då, huru
Konungens rådgifvare utöfvat sitt förtroende-embete, när de icke kunnat tillvägabringa en K, propos. om upphörande af denna arbiträra makt, som säges vara tillkommen, bland annat äfven af det skäl, att den skulle bereda vägen till throneu för dåvar. thronlöljaren.
Ku är icke al
- Den 3 Juli e. ra. lenast vägen till en thron beredd, utan tvänne thronet- äro vunna; och 3o år efter sedan denna indragningsmakt föreslogs och på ett grundlagsvidrigt sätt antogs, har ännu icke någon K. propos. om upphäfvande deråt kommit till R.
St., oaktadt det vid riksdagen år 1812 lofvades, att detta med det första skulle inträffa.
Jag lägger den afgångna Styrelsen till last, att om än — hvilket jag ej tror — den inskränkning i yttrande-rätten, som vid 1812 års riksdag antogs, har banat vägen till thronen, de ej ihågkommit, att inskränkningar uti yttrande-rätten och ännu mera svikna löften ofta beredt vägen från thronen.
Detta är något, som jag skulle önskat att desse rådgifvare haft i minnet.
Genom det systeme, som den gamla Styrelsen följde i afseende på befordrings-systemet och genom dess förfarande med yttrande-rätten, hafva dess medlemmar förlorat förtroende inom landet och väckt ett allmänt missnöje.
Med undantag af 3:ne, äro de nu alla borta ur Styrelsen, och således är allt vunnet hvad man kunnat vinna med de 72 anmärkningarna efter 107 §:n Reg.Ftn; men då ännu 3:ne af dessa rådgifvare sitta qvar uti Regeringen, och då jag anser att en Styrelse bör dömmas mera collectivt än individuelt; så tror jag, att äfven desse hafva gjort sig skyldige till del klander, som drabbar det systeme hvaruti de inträdt.
Stjerneld har i 2:ne år varit ledamot af Konungens Conselj och icke under denna tid kunnat eller ens sökt tillvägabringa en förändring uti detta systeme; — af detta skäl, oberäknadt de i betänk, uppräknade särskildta gravamina, anser jag 107 §:n på honom vara tillämplig.
Hvad de öfriga tvänne ledamöterna beträffar, så har Frih.
Lagerbjelke alltför kort tid varit inne i denna Conselj, alt jag skulle anse 107 §:n på honom i detta afseende vara tillämplig.
Detsamma gäller om Hr Ihre, hvilken dessutom genom sitt moderata handlingssätt i afseende på tryckfriheten, i motsats mot det snart sagdt fanatiska som före honom ägde rum, visat den symputhi för constitntionella ide'er, som jag skulle önskat att Konungens rådgifvare i allmänhet ådagalagt.
Om det är nödvändigt för landet, på det att icke ansvarigheten må anses för en barnlek , att 107 §:n Reg.Ftn tillämpas på den eller dem af den förra Styrelsens medlemmar, som dertill verkligen gjort sig skyldige; så är detta äfven angeläget såsom en vink åt de nu i Styrelsen inträdda ledamöterna, på det de må veta hvad R.
St. i detta afseende fordra och önska.
Vi hafva för några dagar sedan hört en af Konungens rådgifvare yttra angtde näringsfriheten, att han, såsom ett villkor att tillråda Konungen en ändring deruti, önskade alt hafva Sländernes önskan bestämdt uttryckt.
Huru mycket mera angeläget är det icke för denna rådgifvare och hans embetsbroder, att i en så vigtig politisk fråga som denna hafva R.
St.“s opinion tydligt och strängt uttryckt.
Jag tror likväl och hoppas, Den 3 Juli c. m. 261 att de nu ingångne rådgifvarne (jag har sagt detta en gång förut) ej skola gifva dementi åt de förhoppningar, man gör sig om dem, och jag uppmanar dessa rådgifvare att innan denna riksdags slut söka tillvägabringa en K. propos. till R.
St. om indragningsmaktens upphörande.
Detta vore ett steg, hvarigenom de skulle visa, att de vilja beträda den constitutionella hanan, och hvarigenom de äfven, i stället för den missbelåtenhet, som finnes i landet, skulle återföra belåtenhet.
Jag skulle äfven önska, att den gamle Konungen genom en sådan åtgärd blefve i tillfälle att återskänka åt nationen ren och oförfalskad den tryckfrihet, som 8(5 §:n Reg F:n erkänner, och som år 1812 för hans skull inskränktes.
Derigenom tror jag, alt den enthusiasm för denne Konung, som under de sednare åren tyckes hafva varit mindre än den var i början af hans regering, skulle helt och hållet återkomma; och jag skulle önska, att den gamle Konungen finge nedstiga uti grafven lika älskad af nationen, som Han uppsteg på Sveriges thron.
Klingspor, Mauritz Philip:
Några an märkntr emot mitt skriftliga anförande i sista plenum hafva åter uppkallat mig på bänken.
En ädel Grefve har ansett sig böra ingå uti motiverad! försvar af 1812 år politik.
Jag anser mig försl böra göra Hr Grefven uppmärksam på, alt jag föga vidrört den saken.
Till bevis derpå anser jag mig böra uppläsa en liten strof af milt betänkande; den lyder sålunda: ”Här är icke tillfället att politiskt bedomina densamma, jag inskränker mig till det yttrande, att den varit mindre olycklig och tadelvärd i sjelfva saken, änden blifvit genom följderna, samt nödvändigheten och sältet att försvara densamma.
Detta är allt hvad jag yttrat i saken, och jag hade väntat, att icke detta ömtåliga ämne skulle återigen upprifvas.
Efter jag är den som först vidrört detsamma, och Hr Grefven utkastat stridshandsken ; så anser jag mig skyldig att upptaga den, ehuru det kan synas egenkärt att ingå uti en politisk discussion med en person, hvars diplomatiska skicklighet är allmänt erkänd, och hvilken äfven jag haft tillfälle alt inse och värdera under en se'jour i Paris straxt efter sisla Juli-revolutionen.
Hvad nu 1812 års politik beträffar, så bör man betrakta den under tvänne synpunkter, nemi. saken och stipulationerna.
Hvad sjelfva saken vidkommer, så antager Grefven, alt vi på sätt och vis voro tvungna att antaga denna politik, för att icke löpa fara att blifva förvandlade till en Fransysk prsefectur.
Jag vill antaga, att om på spillrorna af den Ryska colossen en universal-monarki hade uppstått, så hade likväl Sverige, till följe af sitt insulära läge, kunnat länge försvara sig, och dels skulle denna universal-monarki, till följe af dess ele - a6a Den 3 Juli e. ra. menter, oundvikligen hafva sammanfallit efter stiftarens död och hvarje särskild nation då återtagit sin sjelfständighet; men derigenom att en annan politik följdes, har kanske för seklet tillfallet förfelats att förstöra en coloss, som i materielt och intellectuelt afseende nu är vida farligare för det civiliserade Europa.
Nu återstår att nämna något om stipulationerna.
Här uppstå tvänne frågor, nemi. om vi borde återtaga Finland och om vi kunde återtaga det.
— Hr Frih. o. Landtm, afbröt här talaren med klubban samt yttrade, att han ansåg sig böra fästa Frih.
Klingspors uppmärksamhet derpå, att det ämne, som nu blifvit för R. o. Ad. föredraget, icke tycktes äga någon gemenskap med det ämne, som Frih.
Klingspor i sitt yttrande sist afhandlat. 5o §:n Riksd.Ordn. tilläde hvarje stånds-ledamot rätt att i plenum till prot. fritt tala och utlåta sig i alla frågor, som under öfverläggande komma; men frågan om 1812 års politik hade icke kommit under öfverläggning.
Det vore visserligen långt ifrån Hr Landtm, att i någon mån bjuda till eller önska att inskränka någons yttranderätt, men å andra sidan vore Hr Landtm, skyldig Ståndets alla ledamöter i allmänhet den uppmärksamhet att icke med tystnad låta discussionen fortgå utöfver de gränser, som de föredragna ämnena sjelfmant erbjuda.
Hr Landtm, hemställde således till Frih. Klingspor, huruvida han icke skulle finna skäligt att, om icke afbryta det yttrande han begynnt, dock inskränka det lill det nödvändigaste, som kan anses äga sammanhang med det ämne, hvilket nu blifvit föredraget, och som sysselsatt R. o. Ad. i snart tvänne dagar.
Jag hemställer till Ståndets pröf ning, huruvida mig bör blifva betagen en rättighet, som blifvit lemnad Gr. Löwenhjelm.
Jag hade trott, att samma rättighet, som blifvit honom medgifven, icke heller hade bort betagas mig.
Jag anser mig således böra fortfara.
Jag ansåg det vara tvänne frågor att betrakta, nemi. om vi bort återtaga Finland, och om vi kunnat återtaga Finland.
Att vi kunnat återfå Finland anses vara temmeligen gifvet, men är dock obevist.
Jag för min del tror att mycket talar för denna åsigt och anser det troligt, att vår thronföljare, med sitt utmärkta krigaresnille och sin erkända militäriska talang, hade för ögonblicket kunnat föreskrifva hvad villkor han behagat.
Hvad åter angår frågan om vi bort återtaga Finland, så beror omdömet derom på huru man betraktar frågan.
Betraktar man den ur politiska och cornmerciella åsigter, så måste frågan besvaras med nej!
Betraktar man den åter ur en varm fosterlandskärleks synpunkt, så blir svaret ja!
D e n i i u 1 i e. m. aG3 När man då ansåg sig icke böra eller icke kunna återtaga Finland, så uppstår fråga om hvilka garantier Sverige hade för att skaffa sig ersättning derför.
Här framställer sig åter frågan om Norrige, nemi. så, att Sverige skulle kunna erhålla någon ersättning för Finland genom Norriges besittning; men hade Sverige verkligen någon garanti att få Norrige?
Jag besvarar åter denna fråga med nej! ty det stod ännu i vida fältet, huruvida de allierade makterna skulle lyckas att störta Napoleons öfvervälde.
De historiska documenlerna visa ju också, att man ville afspisa oss med Trondhiem, och att vi måste ålereröfra Norrige på egen bekostnad och med uppoffring af den sista öfverlefvan utaf den store Gustaf Adolphs eröfringar och af våra stora historiska minnen; men sedan återstår ännu en fråga, nemi. på hvad sätt Sverige borde begagna besittningen af Norrige, — underkufva Norrige eller bibehålla det under en foederativ författning.
I detta afseende får jag uppriktigt bekänna, att jag anser den politik, som följdes, vara den riktiga.
Jag anser det vara gifvet, att uti den fcederativa författningen ligger den säkraste borgen för dessa nationers lycka; och min öfvertygelse är, att en stat, bestående af tvänne nationer, der dessa få bibehålla sin individualitet och sin nationalitet, har mera kraft, än om den ena vore införlifvad uti den andra.
Således när jag ser saken ur denna synpunkt, så beror värdet af Norriges besittning på harmonien emellan de begge staterna.
Denna åter har blifvit störd genom ett slags Machiavellislisk politik, hvarigenom man sökt reta Svenskar mot Norrmän och Norrmän mot Svenskar.
Jag har redan anfört alt jag vidrört 1812 års politik endast såsom en premiss.
Jag ville dermed endast antyda, att det ar farligt att trotsa ideer, mera farligt öfver hufvud, än att sätta de materiella intressena i jäsning.
Bevis alt så är, torde icke vara svårt att framlägga.
Jag har redan antydl en del deraf, men vill icke fortgå på denna ömtåliga bana.
Ett enda bevis derpå vill jag dock framdraga: nödgades icke Sverige officiera vid uppvisande af monumentet öfver Finlands eröfring ?
— Men då monumentet upprestes åt vår på en gång störste Konung, störste hjelte och ädlaste menniska, då officierade ingen Svensk.
Af en annan värd talare har jag fått uppbära åtskilliga sidohugg ; bland andra beskyllningar alt lysa med lanta fjädrar, och alt mitt anförande skulle innehålla stycken, som vore tagna ur en utländsk författare, nemi. Tocqueville.
Till en början får jag erkänna, att jag visserligen läst och värderar denna förfaltare; men sedan jag läste den, är nu redan ett helt år förflutet, och jag har ett ganska kort minne.
Jag erkänner emedlertid, att det finnes en strof uti mitt anförande, som är öfversatt ur en utländsk förfaltare; men den är icke tagen ur Tocqueville ulan ur Sismondi.
I allmänhet får jag erkänna, att jag både samlar oell 264 Den 3 Juli e. m. läser allt sorn kommer ut, både i politiskt och statsekonomiskt hänseende.
Jag anser detta så mycket nödvändigare, som man hittills lärer hafva föga att lära af våra Svenska statsmäns politiska takt och handlingar.
Samme talare har äfven beskyllt mig för att med mitt anförande hafva velat skrämma R.
Min afsigt har på sätt och vis varit, icke att skrämma R.
St., men att afskräcka Styrelsen från att fortgå på inconslilutionalitetens och innationalitetens bana, som densamma hittills beträdt.
Denna förändring tror jag, alt hvarje god medborgare måste söka tillvägabringa, då man betraktar det gäsningstillstånd, som nu äger rum, och jag är öfvertygad att det kommer en tidpunkt, då man skall lyssna dertill.
1 allmänhet har blifvit mig förebrått, så här i Ståndet, som utom detta Hus, att tonen uti mitt anförande varit något för skarp.
Det är möjligt alt den varit skarp, men den har varit sann — här är mitt vittne derpå!
— (Talaren slog sig härvid för bröstet.) — och jag är säker, att detta vitnesbörd ej kan af någon jäfvas.
Man skall föra ett moderat språk, predikas det med sällsam enighet af alla opinioners organer; men detta är ej uti oppositionens intresse; dess sak skall vinna mera på att få fram sanningen på ett kärnfullt språk, hvilket mera talar till öfvertygelsen än ett moderat, sorn ofta endast är producten af en ljum öfvertygelse; ty den som lifligt älskar sitt fädernesland, kan icke undgå att blifva varm, ja glödande het, och det varmt kända blir också det varmt sagda.
Innan jag öf vergår till sjelfva ämnet, vill jag, i hvad angår det som om ”vår historias mördande’’ anfördt blifvit, blott yttra, att alla länders häfder uppvisa talrika skiften ifrån fejd till förbund ett vice versa ; och att vid Grossbeeren, Dennewitz och Leipzig mördade vi våra minnen af Narwa, precist såsom Engelsmännen vid Navarino mördade sina af Trafalgar och Abukir.
Och nu — till dccharge-betänkandet, hvilken benämnelse, i förbigående vare det sagdt, är sällsamt vald, varande af helt egen art den decharge, som Const.Utskts betänk. åsyftar.
Men blott vi förstå hvarandra, aro vi i vårt politiska språk ej så noga med ordval.
Jag åberopar dervid min ofta uttryckta öfvertygelse att oriktighet i benämnelser alstrar oriktighet i begrepp.
Betraktande detta betänk, och de debatter det föranledt, nödgas jag främst gifva luft åt den smärta, med hvilken jag ser mina landsmän och mina med-representanler slösa sin politiska kraft i mieroscopiska bemödanden och i labyrinther af omvägar till mål, hvilka andra landers representationer på så enkel, lätt och redbar väg upphinna.
Högst Den 5 Juli e. m. 205 Högst orättvist skulle denna min oro tillskrifvas en mig sannerligen icke vidlådande fanatism för det utländska; ty det som oroar mig är lika afvikande ifrån den äldre Svenskheten.
Lika oriktigt skulle jag förmenas förbise de oss egna Jocala eller annars nationella förhållanden, som rättfärdiga i flera fall, och t. o. m. påbjuda oss egna institutioner och sätt att förfara.
— Men i alla stater återfinnas dylika, hvarje af dem egna, och sålunda befallande förhållanden.
Men vandras icke derföre en egen väg i allt; och de oss egna vägar, hvilka bekymra mig, äro de vi, utan tvång, ja ofta utan anledning ens af sådana oss egna förhållanden, åt oss banat och följa.
Mig undfaller icke heller, alt vårt 1809 grundlagda statsskick, (inclusive styrelse-organisationen) under de första åren uppfyllde alla fosterländska anspråk; och jag tror uppriktigt, att det länge hade fortfarit alt så fungera, om vi fortfarit alt prakticera det enligt de högt dygdiga och högt intelligenta verkmästarnes idee.
Men — uppställningen befanns alltför compliquerad.
Endast det enkla förmår uthärda tidsandans skiften, och lydig yttre signaler, har vår betydligen skiftat.
Oss göres behof af förenkling, som bland tvedrägtsfrön qväfver åtminstone ett, nemi. grundlagars otydlighet och derföre olika uppfattning.
Dessa mina åsigler, sade jag, äro Ståndet icke obekanta, och särdeles har jag ifrån bänken sedan 1810, och medelst pressen sedan i83o, utvecklat mina betänkligheter vid den af oss 1809 utfunna och sedan af oss ensligen till politiskt ansvarighetskraf vandrade väg, hvilken Reg.F:ns §§ ifrån o. m. den g6:te t. o. m. den loytde utstaka — en väg, den jag aldrig ansett leda till ett redbart och controll-fruktbärande systeme.
Må detta milt dröjsmål vid allmänna betraktelser mig lillgifvas.
Att vida värre ciri ofullkomlighet i lagar är sjelfsvåld digt umgänge med de lagar man har, är en trosbekännelse, den jng aldrig frånvikit, och som alltid skall af mig försvaras, Men, ulan betraktande a? lagstiftningen, kan rätta lagskipningen icke grundligen afhandlas.
Minister-ansvarigheten är tvefald: den juridiska och den politiska.
Den förstnämnda är den som vår 106 § afser.
Om denna hafva vi väl icke att öfverlägga.
Men med det oss af Const.Utsk. skedda meddelande af de 3i besluten, mäste meningen hafva varit, att derom bland oss ordas kunde hvad oss nyttigt synas skulle.
Trettioett (sager 3i) Riksrättsimål!
Har då rådgifvare-naturen urartat?
eller representantnaturen stigit till högre fullkomlighet?
Svaret skulle en granskning af sednare 3i årens Statsråds- och Stånds-prot. bereda. 9 H. 34 366 O e 11 3 Juli c. m.
Samtliga Europeiska constitutionella läror sammanstämma deri, att juridiska ansvarigheten måste vara af högt imponerande effect, eller faller den till ingenting.
(Den namnkunnige, högt liberale, i grundlags-ämnen classiskc, Engelske juristen Mackintosh gick än längre , och längre än jag vill gå, då han 1792 skref, att statsprocess är en förföljelse eller ett gyckel).
Men hos oss är nyssnämnda elfect förringad, 1:0 enär tilltalet beslutes af ett Utsk.; ty ett är a4 riksdagsmäns action, och ett annat hela representationens; men nu är det så, att, medelst detta och månget annat, grundlagen uppsatt Const.Utsk. till en 3:dje, ehuru icke så titulerad statsmakt; 2:0 genom slöseriet med tilltal inför Riksrätt.
Sedan Engelska revolutionen 1688 hafva 2:ne sladsprocesser blifvit i England förda emot ministrar, nemi. i början af förra århundradet emot Drottning Annas Ministrar, Lorderne Oxford och Bolingbroke, hvilka beskylldes för stämpling till Pretendentens fördel; och 1815 mot Lord Melvil, förste Lord af amiralitetet (Sjö-minister) för påstådd försnillning; och han frikändes.
(Yäl har en 3:dje statsprocess under tiden blifvit anställd emot Generalgouverneuren i Ostindien Lord Hastings; men han var icke minister).
Sedanden första Franska revolutionen, 1789, gafFrankrike sin constitution har, — med undantag af den terroristiska slagtarbänken i Orleans 1798— en statsprocess varit, nemi. den emot Carl X:s ministrar, som contrasignerat de beryktade Juli-ordonnancerna.
I båda bemälta länder äro riksförräderi, våld å besvuret statsskick , och grof concession de enda statsprocess-föremålen.