Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Se, för dig är mitt hjerta och de fullskrifna bladen i min lefnadsbok hädanefter alltid öppna.
Många år, nästan sedan barndomen, har du varit den herrskarinna, som mina känslor och önskningar egnat sin hyllning.
Med mitt lynne älskar man blott en gång; men jag är af naturen ytterst misstrogen, och då jag just icke funnit mig vara någon Adonis, fruktade jag, att du, sådan jag nu en gång var, med mitt egna, ofta mörka lynne, svaga helsa och allvarsamma väsende, ej kunde besvara min varma, innerliga känsla.
Och det var mig bittrare än döden att tänka, det du kunde skänka mig din hand, derföre att den rike St–hal icke var, som ordspråket säger, ett parti att förakta.
O, huru mycket, Carolina, har jag ej lidit för mitt misstroende till ditt ädla hjerta!
Derföre har jag så ofta plågat dig, ömsom med en sådan uppmärksamhet, hvaraf du kunde sluta till mina känslor, och ömsom med en frånstötande köld, då jag trodde dig ej besvara dem.
Om du verkligen gjorde det eller icke, blef mig aldrig klart; men då kyrkoherden friade till dig, beslöt jag att resa till Köpenhamn, för att lemna dig tillfälle att några månader handla på egen hand.
När jag återfick min sansning efter min sjukdom, frågade jag Brink, till hvars tystlåtenhet jag alltid haft förtroende, huru saken aflupit.
Hvilken fägnad för mig att höra, det du afslagit hans anbud!
Brink berättade mig äfven din rådighet vid den fördömda kullerbyttan, och din hulda omsorg efteråt.
Jag beslöt derföre att bestämdt skaffa mig visshet om dina tänkesätt.
Redan ett par veckor har jag vågat hoppas; men i denna stund, min dyra, dyra Carolina, tror jag mig öfvertygad.
O, säg, vill du dela min lefnads glada eller stormiga skiften?
Du känner mitt lynne; tror du dig kunna uthärda dermed, så torde du väl kunna göra mig till något bättre än jag är.”
”Gustaf, jag vill vara allt för dig,” sade hon djupt rörd, och vid hans varma, trogna hjerta upplöste sig känslornas storm i saliga tårar.
Huru snart de återkommo från sin himmelsfärd, visste de väl icke så noga; men en god stund måste hafva förflutit, då inspektor
Lindman stack in hufvudet genom dörren.
– ”Om förlåtelse, mamsell Carolina!
Gamla herrn frågar, om ni ej kommer tillbaka med arraken till punschen, som ni lofvat tillreda?”
”Ack, goda herr Lindman,” sade Carolina i den allrahögsta förlägenhet, och vred sig ur Gustafs armar, ”jag har sannerligen glömt alltsammans.”
”Det ser så ut,” svarade Lindman med ett godt leende; ”jag ser nu, hvarföre jag förgäfves predikat om kyrkoherdens förmånliga anbud.”
”Kära herr
Lindman,” sade Gustaf och lindade åter armen kring sin fästmös lif, ”detta förhållande är, uppriktigt sagdt, så nytt för mig, att jag ännu icke kan skiljas från Carolina.
Ni får ställa till med punschen bäst ni kan, herr Lindman!
Hushållerskan vet nog hvar arraken finns.
Och när den är färdig, så bär bålen hit, och se till att få pappa och gamla tant att göra sällskap; men tig så länge!”
Lindman bugade sig förnöjd och gick att uppfylla uppdraget, hvilket gjorde honom tio år yngre af bara glädje.
Två timmar derefter blixtrade den dyrbara ringen, det heliga inseglet af det nya förbundet, på Carolinas finger.
Den faderliga välsignelsen hade gått öfver rörda läppar och varmt hjerta.
Och från gården hördes bruksfolkets lifliga hurrarop för sin unge herres och hans fästmös lycka.
Högt svängdes hattarne i luften; ty Gustaf hade låtit utdela en penningsumma åt sina underhafvande, att de skulle minnas den dag, som för honom var inträdet till jordens paradis.
Den första tanke, som Loke hade,
Det var en lögn, och han sände den
Midsommardagen om aftonen satt gamle brukspatronen hos sina barn, och talade med dem om deras eget samt Waldemars och Julies nära förestående bröllop, hvilket fadern ville fira på en gång.
Han utbredde sig, med den hos gammalt folk vanliga språksamheten, om den glans och de högtidligheter, som då skulle öfvergå allt hvad dittills blifvit sedt i hela länet.
Gustaf och Carolina nickade vänligt bifall.
I detsamma rullade hjul på gården, och en kammarpiga underrättade, att bröllopsgästerna voro återkomna.
Julie lät icke se sig, utan gick genast på sitt rum och föregaf en stark hufvudvärk; och ehuru fadern skickade två bud efter henne, att hon skulle komma ned till bordet, kunde hon ej hörsamma kallelsen, ty hon hade gått till sängs.
Ännu följande morgon, då alla de fremmande voro resta, syntes icke Julie.
Redan aftonen förut hade Waldemar haft ett långt samtal med Carolina, samt förtrott henne hvad som förefallit på bröllopet.
Carolina å sin sida anförtrodde sin bror, att hon nu var den lyckligaste qvinna på jorden, i följd af den föregående midsommarsaftonens vigtiga tilldragelse.
Af broderligt hjerta lyckönskade han henne till den ingångna, sig sjelf till den brutna förbindelsen.
Denna besynnerliga omvexling af personer i den åsyftade föreningen mellan båda husen gaf honom godt hopp att blidka brukspatronen för sin dotters lättsinniga handlingssätt, och förmå honom att i detta utbyte af syskonen se Försynens ledande hand.
Vidare meddelade Waldemar åt Carolina, att han icke velat med ett enda ord, så godt tillfälle han dertill kunnat hafva, på S–aryd prostgård nämna för Maria om den till sina följder betydelserika händelsen, förrän han afgjort saken med gubben.
Han slöt med dessa ord: ”Innan denna kinkiga affär är uppgjord, tillåter icke min heder, att jag tänker på mig sjelf såsom fri; men så snart det förestående ovädret är förbi, reser jag genast till W–, för att ånyo börja bygga på min egen lyckas tempel.”
Den omnämnda morgonen efter samtliga bröllopsgästernas afresa ifrån Knapergården, tycktes allt hafva ett förstämdt utseende.
Ryttmästaren begaf sig tidigt på jagt.
Brink hade rest från brölloppet direkte till staden, att uppgöra en trädvaruhandel.
Unga brukspatronen skötte i dag sin post för första gången på lång tid.
Carolina var rest till prostgården, att aflägga ett skyldighets- och lyckönskningsbesök, hvilket dock egentligen föranleddes af begäret att se och få lära känna Maria von Horst.
Julie hade läst sig inne, under förevändning om behof af hvila.
Och som
Lindman och gamla tant redan återvändt till Brunkenäs, var doktorn och brukspatronen de enda lediga personer i huset.
Som Waldemar fann, att han och den gamle, under sådana omständigheter, i alla fall måste hålla hvarandra sällskap, så beslöt han att begagna tillfället; ty isen måste ändå en gång brytas.
Han inträdde i förmaket, der bruksherrn satt helt allena, och gned sin dåliga, af gikten plågade fot.
”Välkommen, bror!” sade han förnöjd; ”jag vet icke, hvar alla menniskor tagit vägen i dag; men det vet jag, att de lemnat mig ensam.
Nå, du och Julie har väl varit inne och gratuleret Carolina och Gustaf?”
”Nej, min bästa farbror! jag har icke träffat Julie i dag, och hos Gustaf har jag ej ännu varit, dels af den orsak, att han på förmiddagen är syslelsatt, och dels äfven derföre, att jag först ville tala med er i en sak af vigt.”
”Hvad menar bror!” frågade gamle brukspatronen något förvånad.
”Det är väl icke något att invända mot partiet?”
”Nej, icke det ringaste vid Gustafs och Carolinas; dem önskar jag af varmaste hjerta all möjlig lycka.
Men – men ...”
Waldemar var i hög grad brydd.
Saken var för mycket kinkig och ömtålig, att framställas utan omständigheter.
Han hade aldrig varit i så stor förlägenhet om passande ord att uttrycka sina tankar.
”Bror har något på hjertat; hvad var det för ett: men?
Säg ut! jag kan ej gissa hvarom frågan är.”
Waldemar repade mod och svarade:
”Ja, bäste farbror, jag ville säga, att ju mindre det kan vara att invända mot Gustafs och min systers giftermål, desto mera torde invändningar komma att uppstå mot mitt och Julies.”
”Hvaba!
Waldemar! invändningar – hörde jag rätt?
Doktorn bugade sig vördnadsfullt.
”Nå, jag må säga!”
– Gamle herrn gned härvid sin fot med en sådan häftighet, att det blefve svårt att afgöra, om hans egen åtgärd eller gikten förorsakat honom mesta smärtan. – ”Jag är rätt nyfiken att få veta hvaruti det består.”
”Min gode, redlige farbror, låt det ej för mycket oroa er!
Öfver hjertat kan man icke befalla.
Julie älskar mig icke; jag har af hennes egna läppar hört, att, om hon än en gång fick göra sitt val, vore icke mera jag ...”
”Snick, snack,” afbröt brukspatronen; ”jag tilltrodde dig mera förstånd, än att lemna inrymme åt sådana griller, hvilka på sin höjd kunna anstå pojkar, men ej en förnuftig man, för det att en ung yrhätta, som Julie, skämtar litet med sin utkorade.”
”Här är fråga hvarken om pojkgriller eller skämt, min ärade farbror!” svarade
Klein med en ton, som icke tillät något tvifvel om allvaret och sanningen af hans ord.
”Så, så!
Nå! hvar har då bror factum för sitt påstående?”
”Först och främst der,” yttrade Klein och pekade ut genom fönstret, på den från jagten återvändande baronen.
”Ryttmästaren,” sade bruksherrn leende.
”Han är en treflig och munter sällskapskarl; något vidare är icke att frukta från det hållet, menar jag.
Dessutom kan väl Julie vara litet yr och oförståndig, kanhända äfven en liten smula lättsinnig; men det låter dock otroligt, att hon skulle hafva gjort bror en så naif bekännelse.
Ja, sannerligen högst otroligt!”
”Emellertid har hon yttrat det till baronen, och jag satt lyckligtvis nog nära att höra det”
Klein berättade nu hela förloppet, men i de mest skonande uttryck.
Och sedan han yttrat några varma ord till den af harm bleke fadern, lade han stillatigande på bordet ringen, som han dragit af sitt finger.
”Med denna underpant afsäger jag mig för alltid det anspråk jag egde, att få gifva er det heliga fadersnamnet; men i mitt hjerta, i mitt tacksamma hjerta, fortlefver ni alltid under denna benämning,” yttrade han, efter ett långt afbrott, med rörelse.
”Nå nå, icke så brådtom, i fall jag får be,” sade bruksherrn med en mörk blick, och hopdrog de tjocka ögonbrynen.
”Låt kalla ner Julie!
Jag vill höra saken af hennes egna läppar.”
Waldemar fogade anstalt om ett bud, och efter en stund stod hon blek och tigande inför fadern.
”Waldemar har berättat mig en besynnerlig saga,” började denne med en ton, som väntade vederläggning; ”hvad har du att anföra till ditt försvar?”
”Intet,” svarade Julie med dystert lugn.
”Intet!
Hvarföre icke?
Vill det säga, att du bekänner dig skyldig, att du, en annans fästmö, erkänt för en dig snart sagdt fremmande karl, att du, jag riktigt blyges, Julie, att tala ut?
– Kort och godt, huru står saken emellan dig och ryttmästaren?”
”Min bäste far, då Waldemar redan meddelat er allt, har jag föga att tillägga.
Hvad jag svarat baronen på tillbudet af hans hand, vet ni förmodligen.”
”Du är ganska bestämd och ganska djerf, min dotter; men du kunde missräkna dig på min benägenhet att ingå i dina luftslott.”
”Min far,” svarade Julie kallt och med mycket allvar, ”vi hafva alla den svagheten att bygga luftslott.
Äfven ni och Waldemars far hade den.
Tro emellertid, att en oöfverstiglig skiljemur fanns ifrån början emellan dessa önskningar och deras verkställande.
Hvaruti den bestod har jag isynnerhet sedan i går lärt mig känna.”
”Prat, Julie, du motsäger dig!
Fanns denna skiljemur från början, så blir det ju klart, att det ej är baronen.
Hör du, jag vill veta det!”
Hon kastade en flyktig, besynnerlig blick på Waldemar, och svarade: ”Min dyre far, sluta detta plågsamma förhör, och jag lofvar att tala sanning.”
”Nå väl, jag lofvar det; men se dig före, Julie, att du icke slår puder i ögonen på mig.”
”Jag har,” yttrade hon hastigt och med nedslagna ögon, ”aldrig älskat ”Waldemar.
Vi äro verkliga motsatser.
Det fann jag från början; men jag ville ej att min far eller Waldemar skulle tro, att mitt samtycke erhölls genom öfvertalande.
Händelsen har upplyst er om mina tänkesätt.
Jag hade likväl ej brutit mitt ord, om icke den, till hvilken det var gifvet, hört mitt samtal med baronen, och, som jag ser,” – hon upptog härvid ringen från bordet, – ”redan gått min önskan till mötes.”
”Är det så, kära barn,” svarade brukspatronen rörd och öfverraskad, ”så har du min tillåtelse att bryta förlofningen.
Aldrig trodde jag, att ditt hjerta var i stånd till ett så stort offer.”
”Hvad det senare beträffar, min far,” yttrade hon, i en ton som innebar en dubbel och djup betydelse, ”så är mitt hjerta i stånd till ett ännu större offer.
Hvad det förra beträffar, har Waldemar redan besörjt derom.
– Hon skakade ringen, drog med en hastig rörelse af sin egen, på hvilken en tår föll, oaktadt en våldsam ansträngning, räckte den med ett bittert leende till Klein, och sade:
”Se här, återtag din frihet, hvilken var förlorad blott till formen.
Du är liksom jag öfvertygad, att vi icke passade till ett helt.
Blif lycklig, så lycklig jag af hjertat önskar det!”
Hon vände sig bort, och Waldemar, ur stånd att bestrida hennes mening, tryckte tigande hennes hand till sina läppar.
”Så, låt det nu vara nog,” ropade bruksherrn, halft förtretad öfver deras förhållande.
”Jag ser, att ni är rätt nöjda begge två att bli qvitt hvarandra.
Hela partiet lärer varit bara dumheter af oss gamla.
Blott nu icke Gustaf och Carolina komma en vacker dag och göra på samma sätt!
Emellertid,” fortfor han, då ingen svarade, ”är jag nu en gång van att betrakta dig som förlofvad, Julie; derföre, om du vill hafva besvär, Waldemar, och kalla ned ryttmästaren, skola vi göra ett litet ombyte.”
”För Guds skull icke nu, min far!” bad Julie ifrigt.
”Jo, just nu.
Jag är ledsen att se dig så der hänga hufvudet, och vill denna gång hafva min vilja fram.
Du skall ej ånyo behöfva göra någon uppoffring.
I baronens närvaro skall du rätt fram svara mig, om du vill hafva honom eller icke.”
Klein gick, på en vink af bruksherrn, och knackade på dörren till ryttmästarens rum.
”Kom in,” ljöd baronens röst, och utsträckt på sin soffa i nattrock och tofflor, uppreste han sig, förvånad att se doktorn hos sig.
”Jag kommer,” började Klein, ”som er lyckas härold.
Bruksherrn vill se er; Julie är dernere; allt är i godo uppgjordt.”
Baronen var i tre språng vid dörren, tryckte hjertligt Waldemars hand, och sade vänligt leende: ”Förlåter ni mig, min bäste herr doktor?”
”Af hjertat gerna, herr baron,” svarade denne, med en så oförställd öppenhet, att det verkligen förtröt baronen, att hans triumf icke gjorde det intryck han beräknat och med säkerhet väntat.
Men efter några pro och contra i tankarne, befanns saken i alla fall, äfven med undantag af den harmen att gå miste om doktorns öfverraskning, så öfversvinneligen lycklig, att icke annat än glädje kunde få inrymme i baronens sinne.
”Nå, herr ryttmästare,” började den gamle herrn skämtsamt, då baronen inträdde,” ni har, efter hvad jag hört, tubbat doktorns fästmö ifrån honom.
Kommer ni ej bättre ihåg tionde budet?”
”Åh, min värdaste herr brukspatron,” sade baronen med sitt mest inställsamma leende, ”det minns jag mycket väl; men då der talas endast om hustru, men icke ett ord om fästmö, så anser jag, att den saken blifvit med flit förbigången.”
”Jo, jo, ni kan advocera, hör jag; men, ser ni, det hade ej varit ur vägen att komma ihåg slutet, der det står:
’ej heller något hvad honom tillhörer.’”
”Nå ja, det kan väl så vara,” yttrade baronen muntert; ”men en rival anse vi sällan som vår nästa; och skulle icke detta ursäkta den mäktiga frestelsen, som dref mig att se litet på sidan om doktorns rättigheter, så bör den omständigheten tala för mig, att jag ej förrän på det märkvärdiga bröllopet hade aning derom, att Julie var förlofvad, samt att, i följd deraf, min böjelse tilltog till den grad, att jag ej kunde besegra den.”
”Nå, det är märkvärdigt,” tog bruksherrn till ordet, ”att baronen icke kände den saken.
Det tog jag för afgjordt.
Hvarföre har du tegat dermed, Julie?”
”Hvarför jag tegat?
Jag kunde väl ej, då ingen fråga derom uppstod, säga till baronen: vet ni, att jag är förlofvad?”
”Åh, prat,” afbröt bruksherrn.
”Och jag hade annat att tänka på!
Dessutom såg väl baronen ringen?”
”Med er tillåtelse,” svarade baronen, ”Julie har aldrig burit någon sådan ring, sedan jag kom hit.”
”Nå, det var besynnerligt!
Du tog ju den nu först af fingret, Julie?”
”Bästa pappa, jag satte den på mig då jag gick ned.
Annars har jag på lång tid ej burit den.”
”Hm, hm,” sade gamle herrn; ”verlden är upp- och nedvänd!
Och ni, herr ryttmästare, hvarföre friade ni då icke till flickan, förrän ni fick höra att hon var förlofvad?”
”Ack, jag hade ernat göra det under resan; men detta förekom doktorn.
Och som jag icke kunde lefva utan Julie, så beslöt jag likväl att våga ett försök, ehuru doktorn meddelat, mig sin förbindelse.”
”Nå, nå, min baron, det hade väl icke haft någon fara för lifvet heller; men emedan ni nu trasslat ihop saken, så får ni väl lefva tillsammans.
Och det lär väl bli min omsorg att skaffa er det ni skall lefva utaf.”
Detta ljöd såsom en himmelsk musik i baronens öron.
Han drog sin bleka, sköna brud med sig fram till fadern.
Och denne frågade: ”Nå, Julie, står du ännu fast vid ditt yttrande, att du vid ett nytt val skulle föredraga baronen framför alla andra?
Det var för den arma Julie liksom hon skulle afsäga sin egen dödsdom.
Hennes hufvud svindlade, och hon såg på fadern, utan att svara.
”Nå, mitt barn, tala ut ditt hjertas känsla; men lek icke med ditt och denne mans tillkommande väl.
Säg, utan hyckel, om du älskar honom mer än någon annan på jorden.”
”Ja,” svarade Julie; ty hennes blick träffade det spända, oroliga uttrycket i Waldemars drag; ”jag gör det.”
Och utan motsträfvighet tålde hon baronens häftiga glädjeyttringar, hvilken, förtjust att kunna göra det i sin medtäflares närvaro, omfamnade ömsom henne och sin tillkommande svärfar.
”Gud välsigne dig, min Julie!” sade bruksherrn och tryckte en faderlig kyss på hennes kalla panna.
Hon aflägsnade sig; ty hon behöfde i sanning hvila.
Snart var nyheten bekant i hela huset, och baronens glädtighet meddelad åt de öfriga.
Öfverläggningar, Glädje, förvåning, Harm, Bryderi, med hvarjehanda an- nat smått och godt af detta lifvets alster.
Som lifvet varm, som grafven trogen.
Se hennes varma blick, der tåren bäfvar,
Och sannar eden vid din mun besvuren,
Och verldar du i känslans svindel glömmer!
Sonen i Örnskog.
Fru von Horst satt en eftermiddag, åtta dagar efter helgen, i sitt ganska trefliga, oss välbekanta förmak, och genomgick uti tankarne, hvilka borde kallas eller uteslutas vid den stora fest, som grosshandlaren Billing den 6 Juli skulle gifva, och hvartill bjudningskort ofördröjligen skulle affärdas efter det förslag, som fru von Horst skulle lemna sin gamle vän på antalet deraf.
Hon hade en blyertspenna och ett stycke papper liggande framför sig på bordet, och alltsom hon funderade, tog hon sig en pris och gjorde en anteckning.
”Hvad skrifver mamma så betänksamt?” frågade Maria, som, ännu obekant med festens verkliga ändamål, obekymrad arbetade att med ett hett strykjern och gråpapper taga några fläckar ur sin nya lysterklädning, som vid annandagsbordet i prestgården, genom magister Trasselins biträde, råkat i delo med en såsskål.
Maria suckade; tyvärr voro icke fläckarne de enda minnena från bröllopet.
”Jo, du må tro det är vigtigt nog, barn!” suckade mamma andäktigt.
”Du vet icke, huru alla menniskor vid sådana tillfällen hafva anspråk att blifva ihågkomna.
Vi hafva icke många bekantskaper; men Billing eger desto flera, och han har lemnat mig förtroendet att uppsätta listan på dem.”
”På hvilka, mamma lilla?”
”Kors! på gästerna, vet jag, som skola bjudas till förlofningskalaset.
Du har väl ej glömt, att du vid din hemkomst lofvat mig att afgöra saken efter min önskan?”
”Visst icke, mamma lilla!
Det förundrar mig blott att se, det den redan betraktas som afgjord; och det må väl, med all skyldig aktning för er, min mor, såra mig, att man tänker på förlofningsgästerna före fästmön.
Hvarken ni eller Billing har nämnt ett ord om saken, sedan jag kom hem.”
”Nå, hvad var det nödigt!” svarade fru von Horst, som nu fann det passande att begagna sin myndighet.
”Saken var att betrakta såsom afgjord.
Jag hade ditt löfte och Billing mitt.
Han vet af gammalt, att du alltid hänger hufvudet, när saken kommer å bane.
Men på det du må veta, att du kommer i betraktande före gästerna, så länder det till din efterrättelse, att han i eftermiddag – jag väntar honom hvarje stund – kommer att tala med dig.
Och då, Maria! inga uppträden, det säger jag; så framt du älskar mig, barn!” tillade hon betydligt mildare, ”och ej vill se mina grå hår med sorg nedfara i grafven.”
”För Guds skull, min bästa mor, tala ej om att öfvergifva mig,” bad Maria, som, då modern kom på det sista kapitlet, alltid snart blidkades.
”Jag vill ju göra allt hvad ni vill; låt mig blott slippa att sjelf säga honom det.”
”Visst icke, Maria!
Han måste höra det af dina egna läppar.
Det skulle annars, och det med skäl, väcka hans missnöje och tvifvel om ditt fria ja.
Således måste du sjelf säga din fästman, att du tacksamt emottager den lycka han tillbjuder dig.”
Det var första gången modern nämnt honom såsom fästman.
En iskall rysning flög genom Marias lemmar, vid den vidriga föreställningen att tänka sig gamle Billing, hvilken hon alltid vördat som en far, nu förvandlad till make.
Hon hade varit nödsakad att gifva efter för moderns föreställningar och böner; men nu återstod det värsta, att sjelf säga honom:
”jag är beredd.”
Hennes tankegång afbröts af modern, som gjorde henne uppmärksam derpå, att steg hördes i förstugan, och i högsta ångest hviskade till henne: ”Nu gäller det!
Mod, mitt barn!
Jag vill lemna er ensamme, så går det bättre.
– Fru von Horst hastade ut med sin förteckning.
Maria kunde knappast andas.
Straxt derpå öppnades dörren, och – icke den fruktade Billing, utan Waldemar inträdde.
Maria visste ej, om hon drömde eller var vaken.
På hans ansigte strålade det saligaste leende af fröjd, så olika det, hvarmed han sist på samma ställe stod framför henne.
”Maria!” – ”Klein!”
Ord äro ju så fattiga; de första minuterna låg hela deras själ i blicken; och huru mycket vältaligare är ej detta språk, än allt hvad på prosa och vers hittills blifvit uppfunnet, för att tolka den mäktigaste af alla känslor!
”Jag är fri,” sade han ändtligen, ”fri, min Maria, att lägga mitt hjerta och den skörd, hvarmed den Högste belönar mitt arbete, för dina fötter!
Äfven du är ännu fri; afgör derföre, min älskade, begges vår lycka!”
Icke ett ord kom öfver Marias läppar.
Denna öfverraskning var för stor; hon såg tviflande på honom; en sådan salighet var ju omöjlig.
”Maria! hvad betyder denna tystnad?
I Guds namn! det är väl ännu icke afgjordt med Billing?”
”Jag väntar honom hvarje ögonblick,” svarade hon, hastigt återkommande till besinning; ”det är i dag han fått löfte om ett afgörande svar.
Den ädle Billing,” sade hon vemodigt, ”skall han väl förlåta mig?
O, Waldemar! en timma senare, och – och det hade varit för sent.”
”O, tyst dermed!” svarade han jublande, och tryckte den hulda till sitt af den renaste jordiska glädje klappande hjerta.
”Nu är du min, Maria, och himmel och jord skola icke rycka dig ifrån mig.
Jag har ju din tro, du enda, du outsägligt älskade?”
”För evigheten, min Waldemar!” hviskade hennes milda, själfulla röst, och för första gången möttes deras läppar.
Som lifvet varm, som grafven trogen, upplöstes deras själar i en enda salig harmoni.
Emellertid stod fru von Horst i nästa rum, i den odrägligaste oro, att det icke skulle slutas lyckligt.
Hon lade väl då och då örat till nyckelhålet; men det talades så sakta, att hon kunde uppfatta blott ett och annat ljud. – ”Hm,” sade hon för sig sjelf, ”Billing är ej van att tala så tyst; och att jag icke hör Maria gråta!
Gud välsigne henne, det kära barnet; hon vet att ära och lyda sin mor!
Nu ansträngde hon sina öron än en gång, och hon tyckte sig höra dottern säga:
”För evigheten!”
”Godt, godt,” sade hon och nickade utanför dörren.
– ”Ja, för evigheten!”
– Hon knäppte andäktigt sina händer tillsamman; men nu hördes ingenting vidare; allt var så tyst derinne, liksom ingen menniska funnits i rummet.
Då tyckte fru von Horst, att vid det här laget kunde allt vara klart.
Hon tog ett par prisar ur sin stora förgyllda dosa, hvilken, liksom innehållet, det mest oförlikneliga Norrköpingssnus, var en gåfva af den ärade vännen, tittade efter uti spegeln, om mössan och lockarne hade sin behöriga form, och med en högtidlig lyckönskan på läpparne, öppnade hon förmaksdörren.