Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Aha, jaså, ja det var Kedd, hunden, så var det, mycket riktigt, han är annars icke alls jagthund eller spårhund eller har hvad man kan kalla fin nos, men det var en ren tillfällighet, en händelse; jag har sällan, kanske aldrig, nej verkligen aldrig blifvit mera förvånad, och jag må väl säga förskräckt, jag trodde icke mina ögon; i denna vattendränkta mossa ... och ... och detta gytjiga vatten, man skulle aldrig kunnat tro det ...
Också gömde jag sorgfälligt ...
Wehler, som nu blifvit varnad för alla försök att öka takten af detta tal, som mera liknade ett recitativ eller en messa än ett vanligt samtal, lät nu likväl af sitt interesse för saken förleda sig till det glada och ofrivilliga utropet:
— Ni gömde det.
— Ja, ja visserligen gjorde jag det.
Och det var?
— Det var en orm, sir, — der i burken ligger han, en mycket giftig orm, särdeles giftig, alldeles utomordentligt giftig, och som aldrig brukar finnas, som icke kan finnas, som icke har den allra minsta rätt att befinna sig i vattendränkta kärr eller sådan kärraktig mark som,... som ... som omger detta ruckliga hus.
Jag såg på Wehler och var nära att utbrista i skratt vid hans komiska min af missräkning, och halfqväfd af värmen och den odrägliga lukten af squire Mertons kemiska experimenter, som troligen, i fall jag längre dröjt derinne, skulle satt på mitt ansigte en lika outplånlig grimas, som på gubbens eget, gjorde jag åt Wehler en min af otålighet, och uppdrog min klocka.
Vi hade behöft en hel timme för att få veta, att den gamla squiren funnit en orm, och nu började han ett föredrag om sin kusins, salig mr Henrys’ ben, hvilket hotade att räcka ännu en timme.
Det gafs intet annat val än att begagna en af hans långa pauser för att ursäkta oss med vår knappa tid och taga afsked.
— Jag fruktar, att han blef stött.
Vi afvaktade icke slutet af hans tal, — sade Wehler, då vi åter kommo ut på trappan.
— Det var ju omöjligt, han skulle aldrig hafva slutat; i alla händelser ha vi nu hans tillåtelse att söka, hvar vi vilja, och att få hans folk till hjelp.
Den gamle betjenten hade tillkallat inspektören, och i sällskap med denna och ett par andra karlar vandrade vi genom den öfverväxta och ovårdade trädgården ned åt parken.
Wehler hade förklarat dem afsigten med vårt besök, och som ingenting i allmänhet interesserar folk så mycket som dylika efterspaningar, så funno vi en synnerlig beredvillighet.
Mertons försvinnande hade på sin tid väckt mycket uppseende i orten och varit föremål för många gissningar och besynnerliga föreställningar.
Man hade sökt honom öfverallt, men den bästämda öfvertygelsen, att han aldrig kommit hem till Merton Hall, hade gjort alla efterforskningar på stället föga noggranna.
Inspektoren och den gamle smeden, som åtföljde oss, mindes båda mycket väl alla de rykten om hans död och försvinnandet af hans lik, som då varit i omlopp, och påminde sig äfven hans vackra enka, som rest utomlands och aldrig återkommit.
Jag hade bedt
Wehler att icke här nämna hennes namn, i förening med någon misstanke om det brott vi sökte upptäcka, och han hade lofvat mig tystnad i detta fall.
Offentliggörandet deraf nu på detta ställe, der hon lefvat och man ännu mindes henne, syntes mig både onödigt och motbjudande; den olyckliga qvinnan var död och menniskors straff och dom kunde icke mera nå henne, hon var i alla händelser min slägting, och jag hade vuxit upp i föreställningen, att hon var min mor.
— Det är likväl besynnerligt, att aldrig någon tänkt på att öppna den der gamla paviljongen under alla dessa år, — sade den gamla smeden, som med sina verktyg öfver axeln linkade bredvid oss.
— Åhjo, först squire Emanuel kom till Merton Hall, så ville han en gång gå dit för att söka en gammal bok — ty vi visste att der förvarades en hel hop gammalt skräp — men vi kunde icke hitta nyckeln och trodde då, att mr Harry Merton haft den på sig, då han blef borta, ty han brukade bära den bland andra nycklar i sin ficka, och som squire Emanuel är mycket lugn och likgiltig af sig, så brydde han sig icke om att låta bryta upp dörren, så mycket mindre som det skulle blifvit ett svårt företag, och man genom fönstren kunde se allting derinne, och att ingenting fanns som var värdt ett sådant besvär, och sedan har det aldrig blifvit fråga derom.
— Imellertid så får ni nu ett styft arbete, fader Jonas, ty dörren är af ek och tung och stark som en kyrkport, hvilket den också skall hafva varit, säger man, — tillade inspektören, i detsamma vi öppnade den mosslupna grinden ut till parken.
Denna park hade troligen icke varit särdeles vacker ifrån början, men dess förvildade skick gaf den nu ett slags poesi och behag.
Den yfviga mossan hängde ned ifrån de stackars mariga halftorra trädens grenar, der skator och starar bygt bon och ostörda bildat hela kolonier, som, pipande och sqvattrande flögo öfver våra hufvuden.
De höga ormbunkarne växte upp öfver sina multnade förfäder, hvilka aldrig år ifrån år blifvit bortröjda, de helt och hållet igenväxta gångarna tycktes icke på åratal varit beträdda, och den bristfälliga muren omkring erbjöd, med alla sina hålor och remnor, en lugn och ostörd fristad för de små gröna ödlorna och otaliga familjer af rödstjertar.
— Se så ja, nu äro vi här, men huru hafva herrarne kommit på den tanken, att vi här skulle kunna finna något spår efter den stackars sir Harry? — sade inspektören, som gick förut och röjde väg genom de hopvuxna hagtorns- och törnbuskar, hvilka helt och hållet stängde vägen till den gamla bygnaden, som med sina höga bågfönster, sitt bugtade och bristfälliga spåntak och sina nedrasade murar, som på baksidan bildade en enda grushög med en liten vattensamling i midten, såg tillräckligt hemsk och olycksfull ut, för att väl kunna tjena som den mördades graf.
På mig, som genom mrs Mertons bekännelse redan i inbillningen sett detta ställe, gjorde verkligheten ett underligt intryck, och jag kunde alls icke dela den gamla squirens förvåning öfver, att giftiga ormar hade sitt tillhåll här i det vidriga och dystra kärr, som de höga och tofviga granarna omkring höljde i en ständig skymning.
Wehler och jag stego upp på afsatsen i muren under fönstren och tittade in genom de gamla brungula och smutsiga rutorna, medan parken genljöd at smedens hammarslag och stötar emot den tjocka porten.
Der inne herrskade imellertid en så djup skymning, att man först efter en lång stund kunde urskilja golfvets mögliga tegelstenar och de grå väggarna behängda med rostiga obrukbara vapen, floretter och handskar, gamla hjelmar och harnesk, med hjorthorn och vildsvinskäkar imellan, alldeles som den döende qvinnan beskrifvit det.
Ändtligen efter många, långa och fruktlösa bemödanden med smedens alla dyrkar gåfvo de rostiga kolfvarne i låset vika, och dörren gick upp.
Vi voro nu inne i detta rum, der ingenting tydde på ett mord.
Allt var öfvertäckt med tjockt dam och nedrasad kalk, och om vi icke känt till de hemlighetsfulla gömslen, som de afrundade hörnen i rummet bildade, så skulle vi säkerligen aldrig tänkt på att undersöka dem; så mycket mindre som de, liksom det öfriga af väggarne, voro behängda med gamla bössor och hillebarder sedan ett par århundraden tillbaka och dörrarne derigenom fullkomligt doldes.
Villrådiga, sågo våra följeslagare på oss med frågande och misstrogna blickar, och äfven Wehler fäste sina ögon forskande på mina, ty rummet var tomt, och ingenting tycktes gifva anledning till någon vidare undersökning.
Jag hade stannat midt på golfvet, och granskande hvarje hörn i den aflånga gamla salen, såg jag i början ingenting, som gaf mig skäl att utmärka det ena ifrån det andra, såsom det, inom hvilket vi skulle söka lemningarna efter den forna egaren af Merton Hall.
Jag gjorde en rund omkring väggarne och såg, att der verkligen fanns fyra smala dörrar, alla fullkomligt lika och så väl och noggrannt infälda i den tjocka ekpanelningen, att ingenting, utom det af dam och spindelväf igentäppta nyckelhålet, utmärkte dem.
Hvilken var nu den rätta, vi skulle kanske få dyrka upp dem allesammans, och om deras lås voro lika bastanta och inventiösa som den yttre dörrens, så skulle det återstående af dagen icke räcka till för detta arbete.
Just som jag inom mig gjorde denna reflexion och ämnade meddela den åt Wehler, kände jag något mjukt under min fot, och då jag flyttade den undan och böjde mig ned, såg jag på golfvet framför en af dörrarne ett litet mörkt och oformligt föremål, som i mina ögon antog gestalt af en padda, en råtta eller något dylikt vämjeligt föremål, som jag icke ville vidröra.
Jag lyfte imellertid upp det med min käpp och fann vid närmare undersökning, att det var en liten handske.
Den var klibbig af fukt och dam, men nederst vid kanten inuti kunde jag ganska tydligt urskilja bokstäfverna A. och H., sydda med fordom rödt, nu bleknadt silke.
Det var framför det östra hörnet helt nära väggen, som denna hemlighetsfulla anvisning, om hvars betydelse jag icke kunde tveka, låg tappad och qvarglömd.
Agnes Hochtinton hade då här för tjugofyra år sedan ovetande lemnat ett bevis på sitt brott, som tyst och fruktansvärdt under hela denna tid legat orubbadt; hon hade trotsigt och liksom utmanande sitt dystra öde kastat sin handske framför den mördades fötter, och man skulle säga, att hon segrat, den olyckliga, ty den blef icke upptagen förr än nu efter hennes död.
Både smeden och inspektören sågo undrande på mig, som helt tankfull ännu stod orörlig med den gamla mögliga handsken framför mig, men den mera snabbtänkte och skarpsinnige juristen insåg genast, då jag lemnade honom den, betydelsen deraf.
Och båda utvisade vi nu utan tvekan den dörr, som borde antingen dyrkas eller brytas upp.
— Att bryta upp den är då nästan omöjligt, — sade gamla Jonas mumlande, — utan att hugga sönder hela panelningen omkring, och den ser minsann icke klen ut; dörren är troligen af dubbla plankor, och låset ser ut, som det kunde förslå för engelska banken.
— Men, mine herrar, besinnen först, att det rum, som möjligen kan finnas här inom, troligen icke kan vara tillräckligt att rymma en menniska! — sade inspektören tvekande.
— Åh, nog kan det väl vara så stort som en likkista, — inföll Jonas småleende, — men huru skulle väl den stackars mr Harry kunnat komma dit?
Jag minnes honom mycket väl, jag var kusk hos honom den tiden, han var en ovanligt stark och modig herre, och för att få honom lefvande i denna råttfälla, skulle det hafva fodrats en hel zigenarhord eller ett röfvarband.
Vi trodde alltid, att han fallit af hästen och blifvit illa skadad och sedan funnen af zigenare eller dylikt kringstrykande pack, som just då uppehöll sig i orten, att de hade dödat och plundrat honom och sedan gömt hans kropp, men att de skulle vågat gömma den i hans egen park, det var väl icke möjligt att tänka sig.
— Han hade mycket penningar på sig, ty han kom ifrån kappränningen i Epsom och hade der haft lycka på sina vad, efter hvad squire Humphrey sade, — inföll inspektören, under det Jonas drog af sig sin tröja och beredde sig att börja med dörrens uppbrytande.
— Det är omöjligt! — utropade han efter en stund, vändande emot oss sitt sotiga ansigte, som nu af de nedrinnande svettdropparna blifvit oregelbundet randadt åt alla håll och såg ut som en sällsam flodkarta.
Det grofva låset har blifvit buckladt eller skadadt inifrån, det har gått i baklås och är så klumpigt och fullt af rost, att ingen dyrk, som går in genom nyckelhålet, rår på den.
Jag får såga ut hela låset, om dörren skall gå upp.
Kanhända herrarne vilja vänta här, så skall jag gå efter andra verktyg, — tillade han, pådragande sin tröja igen.
Wehler och jag satte oss ned på den mossiga stentrappan till paviljongen, under det smeden och inspektören aflägsnade sig.
— Det hade minsann sina goda skäl, att de gamle gjorde cykloperna halta, ty sannerligen jag någonsin sett en smed, som gått rätt på sina ben, — sade Wehler skrattande, i det hans blickar följde gamla Jonas, som linkande på sina trätofflor nu försvann genom trädgårdsgrinden.
— Ja deri liksom i allt öfrigt af deras sällsamma sagor ligger sinnligheten så helt ensam och orubbad af all möjlig andlighet, att man kunde kalla deras mytologi: materiens apotheos och ingenting annat, de kunde aldrig höja sig öfver sin egen lilla verld och deras olymp kunde man räcka med fingerspetsarna.
— Nå ja, jag undrar just, om himmelen för de flesta menniskor ännu i dag ligger högre.
Möjligtvis inte, men vår gudalära har åtminstone upphöjt den till fullkomlighetens, idealets hemvist.
Grekerna uppsökte och dyrkade jordens skönhet öfver allt, men om himmelens hade de intet begrepp, derför att de ingen himmel kände.
Man påstår ju, att himmelen icke ses annat än genom tårar, och de glada hellenernas ögon voro visst aldrig skymda eller skärpta deraf.
— Det är sannt, men jag undrar, om det icke finnes en glädje, som gifver aning om himmelen.
I fall himmelen ligger i våra önskningars uppnående, så bör den kunna ses i oändliga uppenbarelser.
Ni sjelf till exempel skall kanske, innan solen har gått ned, få se en himmel framskymta mellan salig mr Mertons förmultnade ben.
— Fi donc!
Wehler, er cynism neddrager i mullen min egentliga mening!
Vi äro imellertid i detta ögonblick alltför nära inpå både själens och kroppens förnedring, för att tala om den högsta skönhetens hemvist, denna irrande stjerna, som alltid flyttar sig efter vår egen ståndpunkt.
Hvar hade väl denna Agnes Merton denna stjerna, då hon qväfde sin egen andes ljus, i samma ögonblick hon qväfde sin stackars man derinne?
För den ena inföll själens mörka stadium, för den andra kroppens, ty både själ och kropp äro troligen underkastade samma sorgliga öfvergångsperiod, samma lagar, samma kretsgång, ehuru i olika cirklar: de förenas, men sammansmälta aldrig, och i bådas banor äro mörka och ljusa fläckar, natt och dag.
Det är deras passage genom den mörka fläcken, som vi nu vilja observera.
— Ja, det är denna observation, som är juristernas vetenskap.
Hvarje verklig vetenskapsman är äfven filosof, han ställer sina barnsliga primitiva känslor och intryck åsido bredvid sig liksom sina galoscher, hvilka kunna vara bra att ha ute i verldens smuts, men som lemnas utanför ens enskilda kammardörr, och har man väl blifvit dem qvitt, så ser man allt i fågelperspektiv och finner lifvets nattsida lika interessant — jag kunde säga lika beundransvärd — som den solbelysta delen deraf, ty man tjusas och hänföres af skaparens allmakt och skapelsens harmoni äfven i det onda, i antipoderna.
— Wehler!
Hvad pratar ni der för paradoxer, kan ni väl någonsin finna harmoni i det onda, i lidandet, i smärtan, dessa sönderslitande dissonnanser, som förbrylla vårt förstånd, vår slutkonst och skulle väcka förtviflan i vår själ, om vi icke antoge tvenne väsenden, tvenne ursprung, hvarifrån de emanerade.
— Tvenne väsenden, sade ni, ja väl, hvem har sagt, att vi icke skola antaga tvenne makter, i fall vi vilja antaga någon annan kraft än den eviga nödvändighetens tvenne väsenden, som regera verlden genom en oföränderlig lag?
Det vore ju en oformlighet att vilja utesluta just jemt den ena hälften i skapelsen.
Om vi förkasta djefvulen, så kunna vi icke tro på Gud, den ena betingar den andra.
Huru skulle vi kunna uppfatta ljuset, om mörkret icke funnes, huru kunna älska det goda, om det onda icke visat oss dess skönhet?
Det är ur motsatserna, ur jemförelserna, som alla våra begrepp frambringas, hvad visste vi om lifvet, i fall vi vore odödliga, och hvad vore lifvet sjelft, om icke de eviga kontrasterna, stridigheterna skapade detsamma?
Det är på dessa evigt rörliga vågor lifvet beror; tänk er, om ni förmår, en evig oafbruten lycka, en tillvaro utan smärta, utan strider, utan tårar, hopp, räddning och glädje, himmelsk outsäglig glädje, som åter bytes i lidande, och så åter och återigen vexlar.
Tänk er, sade jag, allt detta afstannadt, en evig lycka och lugn utan afbrott, och hvad har ni väl?
Jo döden, ingenting annat, tomheten, det oformliga intet.
Medgif mig nu, att det onda så väl som det goda tillhör skapelsen och bidrager till dess harmoni, dess tillvarelse och eviga bestånd.
— Jag har verkligen tänkt något deråt, men det förvånar mig att finna dessa idéer hos en affärsman som ni, Wehler.
Hvart vill ni egentligen komma dermed?
— Komma dermed? — sade Wehler skrattande.
— Ah, min vän, med dylika idéer kommer man alls ingen väg, min själ!
I fall jag skulle tillämpa mina åsigter, så blefve deraf ingen tillämpning alls: jag skulle bli helt och hållet overksam, såsom Indiens dervischer, hvilka, i parentes sagt, synas mig som den yttersta konsekvensen af dessa tänkesätt, ty i grund och botten af denna teori ligger den förfärligaste, mest själsmördande fatalism.
— Ni har rätt, men jag tycker icke om att låta tanken voltigera så der handlöst; man träffar helt oväntadt på afgrunder, i hvilkas mörker man förgås.
— Jag skall säga er en sak, mr Cameron, att jag alls icke heller skulle låta den ”voltigera”, som ni säger, om det icke vore med mina idéer alldeles som med en hop vilda och ostyriga barn: de tillåta sig alla möjliga farliga lekar och upptåg, i den trygga öfvertygelsen, att deras fars öga i alla händelser ser och vakar öfver dem; jag fruktar icke dessa afgrunder, ty jag tror på ett ljus, som hinner äfven dit, — sade Wehler, med ett uttryck och en blick, som väckte min sympati.
Jag räckte honom ofrivilligt handen med samma känsla, tror jag, som en liten gosse, hvilken helt glad igenkänner sin bror, som med en näsduk öfver hufvudet stått bakom dörren för att skrämma honom.
— Men för tusan, kommer då aldrig den hederlige Jonas?
Det blir, på min ära, alldeles mörkt, innan vi hinna tillbaka till Aukwoodhouse, och att taga squire Emanuels gästfrihet i anspråk, det är betänkligt, han skulle icke hinna utdela befallningen derom, innan solen vore på himlen igen, — sade Wehler och steg upp.
— Ni persifflerar den stackars karlen, Wehler!
— Nej, i sanning, jag afundas honom, ty för honom äro ”tusen år som en dag”; om urverken i hans klockor voro lika tröga som hans egen mekanik, så skulle de på fyra timmar icke hinna en, och han borde ännu anse sig i sin ungdoms blomma; men se der ha vi nu Jonas, med så många verktyg han orkar bära och en lykta också; förbannadt bra, min hedersvän, ty man ser icke mycket derinne i skymningen nu.
Båda två följde vi nu med smeden in i paviljongen, dit squire Emanuel en stund derefter till vår förvåning äfven inträdde, ledsagad af den gamla betjenten och två eller tre andra af husets domestiker.
Nyfikenheten hade besegrat hans maklighet och inbillningssjuka, och allesammans stodo nu grupperade framför den hemlighetsfulla dörren, som ändtligen öppnades för alla dessa undrande blickar.
Mörkret derinne tillät oss likväl icke att genast uppfatta någonting, men då Wehler höjde upp lyktan, sågo vi en liten stege uppstäld emot väggen, som var betäckt af hyllor med gamla böcker, och på stegen en oformlig hög af gamla kläder, tillräckligt väl bibehållna för att vara fullt igenkänliga.
Då Wehler med domestikernas tillhjelp lyfte upp dessa fuktiga, hopmöglade trasor, som föllo i bitar, då man vidrörde dem, fann man, att de omslöto ett benrangel, på hvars fötter ännu sutto höga ridstöflar med rostade sporrar.
Det trånga rummet mellan dörren och väggen hade icke tillåtit den döde att komma i liggande ställning, och först sedan kroppen var förtärd, syntes benen hafva sjunkit tillsammans emot väggen.
Ehuru flera af de närvarande hade sett och känt den forne egaren af Merton Hall, kunde dock ingen af dem med säkerhet igenkänna dessa kläder; men plånboken i hans ficka, den virkade silkesbörsen med silfvermynt och ringarne på de multnade fingrarne voro tillräckliga bevis på att dessa hemska qvarlefvor verkligen voro hans.
Hans guldur, som oskadadt låg qvar i trasorna af hans väst, och penningarne i plånboken bevisade äfven lika säkert, att ingen begått detta mord af vinningslystnad.
Huru lifligt denna upptäckt än interesserade mig, huru stor vigt och betydelse den än hade, kunde jag likväl icke undgå att iakttaga effekten af den tafla, som stod framför mig, och de olika och karakteristiska uttrycken i alla dessa fysionomier, som det flämtande ljusskenet och det sista sparsamma dagsljuset upplyste.
Bland alla dessa häpna och nyfikna blickar, alla dessa framlutande och orörliga gestalter framstod den gamle squire Emanuel, i sin hvita bomullsnattmössa under en toppig besynnerlig jägarehatt och insvept i en lång kamlottskappa, med sitt skrynkliga och kantiga ansigte, sina uppdragna näsvinklar, af förvåning halföppna mun och slappa, hängande tunga, sannerligen icke mycket fördelaktigare än hans döde frände, som, nedlagd på golfvet framför honom, knappt syntes mindre hemsk och spöklik.
Det var då sannt, vår första efterforskning hade lyckats.
Den hemlighet, som hvilat öfver Mertons död, var då upptäckt, och nyheten om denna upptäckt spred sig hastigt kring godset
Wehler hade stängt och förseglat den gamla paviljongen, vi hade tagit afsked af squire Emanuel, som troligen ämnat säga någonting, då vi reste, men som, af häpnad och sinnesrörelse ännu mera långsam än vanligt, aldrig hann mera, medan vi voro qvar, än öppna och tillsluta sin mun med en flera gånger förnyad högtidlig och inledande hostning, hvilkens utveckling till ord vi icke kunde invänta.
Under hela hemvägen var mr Wehler oändligen upprymd och munter.
Denna lyckliga början af våra forskningar syntes honom så tillfredsställande, att han derpå bygde de mest sangviniska förhoppningar.
Äfven jag borde naturligtvis känna mig belåten, men minnet af denna halfförtärda kropp och hela den obehagliga scen jag nyss bevittnat gjorde mig nedstämd och vemodig.
Jag kunde icke hindra min inbillning att återgå till det mörka förflutna, att söka föreställa mig alla dessa längesedan döda varelsers känslor och tankar och att grubbla öfver det sällsamma och gåtfulla i mörderskans själ.
Lättheten att sätta sig in i andras förhållanden, att lida af andras sorger och pinas af andras plågor är en fördömdt obehaglig egenskap.
Om en stackars hund på gatan får en spark eller jag går förbi en åkarhäst, som får en pisksläng, så är det alldeles, som om jag fått dem sjelf: harmen och smärtan brusar inom mig.
Om en barnunge gråter eller en försupen trasvarg raglar framför mig, så genomgår jag i inbillningen en serie af lidanden och smärtsamma detaljer för deras räkning, hvarom de sjelfva kanhända äro alldeles okunniga; med ett ord, alla verldens ledsamheter eller obehag, som träffa mina blickar eller komma till min kunskap, träffa äfven mitt hjerta.
Det är en otur, en olycka, som nästan skulle vara löjlig, i fall den icke vore så plågsam.
Nu pinade jag mig först med att genomgå den stackars mördade mannens alla vexlande känslor ifrån den bestörtning han först måtte hafva känt, då han helt plötsligt fann sig vara instängd, till hans vanmäktiga harm, raseri, förtviflan, afmattning och qvalfulla dödskamp, och derefter söker jag föreställa mig hans hustrus besynnerliga själstillstånd, hennes lidande, dubbelt bittra genom gagnlösheten af hennes brott.
Jag ändrade och förbättrade i tankarne hennes handlingar och händelsernas gång med en ansträngning och ett hufvudbry, som var rent af odrägligt, och jag suckade så tungt derunder och pinades så gement, der jag nu satt i den gamla vagnen under den flaxande suffletten, hvars oupphörliga stötar emot min hattkulle icke förmådde distrahera mina tankar eller ruska bort den mara, som en liflig och osalig fantasi lagt på mitt bröst, att Wehler gång efter annan helt deltagande frågade, huru jag mådde.
Ändtligen voro vi tillbaka i den lilla byn, der jag redan börjat göra mig hemmastadd, redan fått en vän i hvarenda hund och hvarenda barnunge och derför trifdes ganska väl i det tarfliga värdshuset, utanför hvars dörr vi nu stannade.
Den möjligen blifvande egaren till Aukwoodhouse lord Astley Hawerfield somnade en qvart derefter så skönt, som du vet, att en fattig student — hvilken är van vid ett vindsrum hos fru Asp i Lund med ty åtföljande rankiga säng och hårda madrass — kan göra, under det att den fina londoneradvokaten vände sig suckande och svärjande en god halftimme, innan han kunde förlika sig med värdinnans på Gröna Kransen allra yppigaste bädd. — — — — —
(Fortsättning den 14 juli.)