Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag stöter mig med honom och det så mycket jag någonsin orkar!!
Du tror att han kan vilja skada din pjäs af hämd, och ändå — —»
Men här föll pännan ur handen på mig och jag började att stormgråta.
Hvad brydde jag mig om hurudan redaktören var!
Men Villygossen — min rara Villygosse!
Det kändes presis som om nålen, jag burit i kläderna så länge, gått rakt in i hjärtat med ens!
Jag har hållit på hela förmiddagen att skrifva till Villy och allt hvad jag skrifvit har jag brännt upp.
Nyss skickade jag ändå af ett bref, men det innehöll bara fem ord:
»Håll ditt hjärta rent, Villygossen!»
Det var allt jag kunde åstadkomma till sist.
Några dagar senare:
»Hur är det med dig, gumman lilla?» frågade Ruffen i morse.
»Bra, förstås!
Hvarför frågar du det, gubben?»
»Åh, inte just för något!»
»Moster är väl inte sjuk?» frågade Maja i middags och smög sig intill mig som en kattunge.
»Kära hjärtanes, barn — visst inte!
På eftermiddagen, när jag kom ut i köket, satt Sofi med förklädet öfver hufvudet och gret som om hon haft betalt för’et.
»Hvad är det åt Sofi?» sa jag.
»Åh — kors — ingenting just!
Det är bara — så svårt — — att se frun — — så här — förfärligt afdankad!»
»Hva falls», sa jag, »är jag afdankad?»
»Jaa — frun — hvarken — äter — eller talar — eller grälar — — Inte ens — näär frun stötte — på fågelhandlarn — i morse i skafferiet, sa frun ett knytt.
Om — om — inte det — är att vara afdankad, så vet inte jag.
Mååtte — det bara inte vara till döds!»
Nej, det här går inte an.
Om jag är aldrig så ledsen för Villys skull, så har jag ändå inte rättighet att oroa flera, allra minst de kära mina.
Jag ska rycka upp mig!
Jag har ryckt upp mig, men nålen i hjärtat sitter kvar!
Alldeles nyss kom Ruffen in med ett telegram.
Jag kände i luften att det var något kärt, och det var det.
Det var från
Villy och ljöd så här:
»Tant Lova är en prima mumm!»
Ångerfulla Villygossen.»
»Nu behöfver ingen kalla mig ’afdankad’, minsann.
Jag är så jag spritter, och hvar nålen tagit vägen vet ingen.
Gud ske lof, Gud ske lof!
Det blef så innerligt trefligt just den aftonen.
Den ena bekanta efter den andra tittade in.
Kullen, som också kom, stannade kvar, och bäst det var hade vi ett helt litet sällskap samladt.
Alla fruntimren såg så glada och lyckliga ut; herrarna med, fast de fortfarande är som litet dufna.
Det var presis som ett oväder gått öfver oss och vi nu kommit i hamn.
Litet hvar af oss talade om hur underligt det varit i stan nu en tid bortåt.
»Nische – syre?» sa jag så där på försök, vänd till Kullen, ty jag var allt grufligt nyfiken få veta något om den där Nische’n, fast jag var bra rädd att blotta någon grof okunnighet igen.
En litet förvånad blick kom ur de vackra stjärnögonen, och så sa han med sitt vänliga leende:
»Ja, är det inte det jag säger, att ingen har en sådan förmåga att få grepp på saker, som tant Lova.
Nische — syre?
Det är ett mycket bra namn; det är ett syre, som berusar och lämnar sjögångskänslor efter sig.»
Ja, så fick vi höra några ord om den stackars tyska professorn, som sitter i sin stol och är tokig, fast folk har släppt ut, att han är så rysligt klok, för att ha nå’n att skylla på, när de vill göra så’nt som de inte törs stå för själfva.
Ofantligt intressangt, fast nog begrep jag bra litet.
Men kanske det inte hade varit så intressangt om jag begripit mer?
På kvällen tänkte jag så mycket öfver hvad jag hört — och på Petter, stackars barn, ’offret’, men utan oro och sorg nu längre.
Allting reder sig för alla — om man bara hoppas och tror — så nog också för honom.
Och så somnade jag till sist på Ruffens arm, trygg och lugn i känslan att hit skulle aldrig, aldrig något Nische — syre tränga mera!
Undran.
Fru Ungfraus fest.
Hela staden är på benen igen.
En hemlighetsfull kursläde har ilat genom gatorna och hamnat, man vet inte hvar.
Stadsläkaren, som inte vet något roligare än vår stackars fattiga lilla oskyldiga vetgirighet, blåser under allt hvad han orkar.
I går hade han till och med »rep» själf, som han inledde med:
»Nå, hur många kurslädar var det nu, fru Ax?»
»Tio!!
Och herrskapet såg väl, att en hvit negerpojke satt fastsurrad bak??»
En sådan filur!
Bjudning till fru Ungfrau, ändtligen.
Den har minsann låtit vänta på sig!
Har hon och kapten ’legat i den luf’ hela tiden, så —!
Biljetten ljöd:
»Min Lovise!
Om onsdagaften klocken fem jack dricke kaffe mith mick själf und vare glad om ni alle vill jere det samme.
Vännen
Mariana Ungfrau.»
På onsdagen snöade det lappvantar, som det heter, och fram på middagen var hela Jockmock begrafd i snö.
Men hvem bryr sig om sån’t, här uppe!
Presis klockan tre kvart till 5 var vi påpälsade ändå och färdiga till uppbrott, Maja så glittrande glad, att jag knappt fick bukt med henne, tack vare en förgät-mig-ej, som hon snappat åt sig ur mitt bref från Thore, fast det inte stod något ’ta’ på den, efter brefvet var adresserat till mig.
(Det var hans enda svar på mina små meddelanden!)
Drängen gick före och skottade väg i drifvorna, medan vi plumsade efter som stora bylten, skrattande så vi kunde dö.
Från alla gårdar skyfflades likadana mullvadsvägar upp och öfverallt pallrade oformliga figurer fram — alla till samma mål.
Det var tusen gånger roligare än att åka i hyrvagn och känna sig changtil och högtidlig!
Också kom vi fram i det mest väl förberedda ’ha roligt humör’, man kan tänka sig.
Fru Ungfraus’ kastell strålade som ett trollpalats, tack vare »Kungslyktorna», som hängde i festoner öfverallt och togo sig utmärkt bra ut.
I den varma, grönklädda förstugan stod de ståtliga sönerna och tog emot.
Själf tog fru Ungfrau emot i förmaket, vackrare och ståtligare än någonsin i sin klargröna sidenklädning och lätta gula florschal öfver axlarna, medan en stor hvit kakadora med eldröd näbb gungade bakom henne i en stor förgyld bur.
Kaffet serverades i »fars rum», som var förvandladt till ett österländskt tält; och ingen enda slapp undan med mindre än tre koppar.
Aderton sorters småbröd!
»Jack säge dig någet, min Lovise», sa fru Ungfrau muntert.
»Din förening um Sveriges väl vare micket, micket klok, aber jack inte ticke om att vare klok!»
Det är ändå bra trefligt, när en människa har kurasch att synda så där alldeles på egen hand.
Småbröden var delikata, i synnerhet det adertonde!
»Hvad tror du hon ska hitta på för öfverraskning åt oss i år?» hviskade fru Enberg, som ännu var litet blek efter »sjögången».
(Fru Ungfrau’s fors är just öfverraskningar!)
»Jack hafve någet att säge mine käre vänner», sa fru Ungfrau i detsamma med sin glada humoristiska blinkning.
»Jack vete något — micket.
— Jack vete hvar den schläde tage väg.»
Så försvann hon bakom ett drapperi och kom igen ledande en ung flicka, som var så ny och elegangt och vacker, att vi riktigt blinkade.
»Dette vare min mans älskade und älskansvärde kusins barn från Lybeck, som komme in den schläde täckt, und som hafve gjort den långe schvåre rese bare för att hälse på mick!
Hon heter Dorotea Schneider und kan några ganske få Svenske ord säge — någre ganske få ord säge.
Aber du, Lovise, tale tysk — und flere — jack vare säker?
Det är bare att bjude till — är inte en fjärndel så schräckligt som det Svenske schpråk, som jack dock nu taler så uten fel.
Versök, min Lovise, versök!»
»Nej — joo —», stammade jag, för säge hvad man vill, så är det inte lätt att tala tyska, när man inte kan.
»Men — Gustaf — kan — visst — tror jag!»
»Hä hä», sa Ruffen och såg förfärad ut.
»Ja, du öfvade ju särskildt upp dig med konversasjon, när vi var i Stockholm!»
»Sehr angenäm!» sa fröken, som när hon log presis såg ut som den sötaste peruk-docka — och räckte Ruffen handen.
»Der — di — das — Ja wohl — Phu!» sa Ruffen och blef blodröd.
»Tala på du, bara», sa jag uppmuntrande och kände mig fasligt stram öfver att ha en så slängd man.
»Sind Sie in Stockholm gewesen?» frågade fröken.
»Gewiss, gewiss», sa Ruffen! och blef gredelin, så röd blef han.
»Wonderschön, nicht war?» sa fröken.
»Gewiss, gewiss», sa Ruffen igen.
»Was haben Sie am schönsten gefunden?» sa fröken.
Men nu såg
Ruffen alldeles rådlös ut, och det undrar jag inte på.
Det var också en sådan förfärlig lång ramsa att få öfver sig på en gång.
»Das Nordiske museum ist prachtfull, nicht war?» sa fröken.
»Aber — aber — das —» stammade Ruffen — —
»Knorr», — ifylde jag fryntligt, för att hjälpa honom litet, ty att »aber — dass — knorr» är god tyska, det visste jag från den tiden barnen gick i skolan och jag inte hörde annat än de orden.
»Buh!» sa Ruffen och försvann bakom ryggen på den närmast stående, medan tyskan skrattade, så hennes små hvita tänder skimrade som pärlor.
Märkvärdigt, hur lite språkkunskap det egentligen behöfs för att kunna glädja andra!
»Litet tyska kan väl en och hvar», sa fru Ax sötsurt.
»Min man kunde portugisiska, han.»
»Jaa», sa jag ljuft, »det kunde han, men det blef aldrig bevisadt!»
Janne behagade ställa sig i en snödrifva och säga att han skulle frysa ihjäl sig, bara därför, att Sara, stackare, under vägen råkade hålla honom i rocken ett litet tag, så han inte skulle stubbla omkull.
»Hur månge gånger hafver jack sagt min Sara», sa fru Ungfrau förebrående, »att den farbror Janne vare en man und inte ett barn, und män inte ticke om att man håller dem i den rock.»
Genast efter det farbror väl blifvit inlockad och upptinad, började dansen.
Lilla tyskan kunde bara gammelvalsen och struttade omkring för näpet — med — gissa hvem!
Jo, med Ruffen!
Jag såg själf, hur hon bjöd upp honom, och gaf inte den gamla narren sig i väg ut på golfvet, så vill inte jag sitta här jag sitter, och därtill myste han på mun och såg så lycksalig ut, att jag just nästan skämdes.
Tre hvarf!
Han dansar en utmärkt gammelvals, det vet jag bäst, det, men hvem ska sköta och passa upp på honom, när han ligger där med konjongsjoner i hufvudet och behöfver is i nacken?
Inte lär det bli den där nippertippan, åtminstone!
Kaptenen dansade som om han haft benen här och resten af både kropp och själ på ett helt och hållet annat ställe.
Vår nyaste redaktör dansade inte alls, utan slog sig ned hos mig i stället och började att tala illa om sin företrädare, hvilket jag just tyckte var skamligt.
Om en människa har rättighet tro sig bli talad väl om af någon, så bör det väl vara af sin egen svans!!
Alma Postmästare var den sista gästen som kom.
Bums blef jag öfvergifven af min kavaljer.
Jaså, på det vis — —
»Tant Lova», hviskade i detsamma kapten bakom mig.
»Hvad är det om?» sa jag litet otåligt, följande Ruffen med blickarna.
»Hysch — hysch — — smyg sig upp i skylejtet — — Jag måste tala med tant Lova!»
Nu flämtade Ruffen — nu kom näsduken fram —
Alldeles så ja, tänkte jag.
Bäst det är, så ligger du väl där!
Nu smet han, Gud ske lof, in till herrarna!
»Hvad var det du sa?» sa jag vänd till kapten.
Det var en bra intressangt känsla, när jag fem minuter senare smög mig uppför den smala trappan till »skylejtet» — en glasutbyggnad på taket.
Det kändes närmast som om jag smugit till mitt eget kärleksmöte och min utvalda varit en landsflykting, som haft sin springare frustande i skogsbrynet.
Kapten var redan där.
Han trafvade omkring som en tiger i en bur och såg förtviflad ut.
Så stannade han helt tvärt och sa:
»Det är de fördömda fotografernas fel alltihopa.»
Ovanligt upplysande, när man inte vet en smul förut!!
Jag bjöd emellertid till att se så intresserad ut jag någonsin förmådde.
»De fördömda fotograferna, som bara kan porträttera hvad de ser!»
»Vackert så», vågade jag säga.
»Vackert!
Är det vackert det här?»
Därmed kastade han fram ett kabinettskort af en helt ung flicka.
»Och ändå är hon det sötaste, ljufvaste, älskligaste väsen som finns!
Nåå?»
(Det var åt mig.)
»Jo», sa jag, och det med riktig öfvertygelse, »jag tycker hon är söt — riktigt söt!»
Och det tyckte jag.
Hon var så näpet lik Pepita, att jag blef riktigt rörd.
Kaptenen fullkomligt strålade.
»Då skulle tant Lova se henne i verkligheten!
Hår som guld, hy som sammet och tänder som pärlor — —!
Lika galet blir det att försöka måla henne.
Man kan förr måla en dröm — en aning!»
»Hör nu på», sa jag, som tyckte jag varit tålmodig nog.
»Hvad är det Reinhold egentligen vill mig?»
»Kära tant Lova, jag är den olyckligaste människa på jorden», kom det som skjutet ur en kanonkula.
»Stackars gosse», sa jag, fast bra matt, ty jag hade ett innerligt begär att slippa komma med i en ny historia igen.
»Tycker tant Lova värkligen, att jag, att vi ska kasta bort vår lycka bara därför, att det fallit mamma in att inte vilja ha en ful sonhustru?»
»Nej det tycker jag inte», sa jag nu litet kraftigare.
»Till på köpet när hon inte är ful!»
»Öfvertyga mor», sa jag.
»Öfvertyga!»
Kapten höjde händerna mot himlen.
»Hvad har jag annat bjudit till med under dessa månader, men hon är som klippan.
Om hon åtminstone ville se henne!
Men inte ens det!
Och så har hon skickat efter den där tyska dockan och tror värkligen att —»
Han bet sig i läpparna och såg ursinnig ut.
»Men Reinhold är ju myndig?» sa jag, görande ännu ett försök att komma ifrån saken för egen del
»Myndig!»
Nej, jag blir aldrig myndig och inte ingeniören häller — vi håller för mycket af mutter till det.
Och hvem kan väl annat!
När vi var pojkar, sprang vi i kapp hem från skolan för att först hinna hem till brasan, nötterna och raset — —
Och när vi blef stora?
Ja, då sprang vi i kapp, då med, för att först hinna hem till den outtröttliga kärleken och till den glada, roliga kamraten.
Hur har inte mor fyllt ut hvarenda minut i vårt lif —!
Hon kommer hvarenda fiber i en att lefva, att vilja att kunna något — och det fast hon kan så litet själf!
Men hvilket själf är hon inte!
Litet oregerlig kanske, som nu — — men — — så så rik — så — sann — så äkta!
Lefva utan mutter!
Ja, förr kan jag då tänka att lefva utan både sol och lif.
Lefva utan Fanny!
Ja — då blir jag tokig!»
Tårarna kom honom i ögonen och läpparna darrade.
Hittills hade jag hållit mig tapper, men nu gaf jag tappt.
Att se en människa lida värkligt, utan att bjuda till att göra något för honom, ligger alldeles utom Lovisa Petterkvists möjligheter.
»Reinhold vill således», sa jag, »att jag ska tala med mam — —»
I detsamma knarrade trappan under tunga, litet ojämna steg, och strax därpå dök fru Ungfraus strålande företeelse upp ur öppningen.
»Jack söke dig, min son!» sade hon och stödde sig tungt på käppen.
»Men där vare ju min gode vän, Lovise Petterkvist!
Det kaller jack en god fortuna!
Då villst jack, i min ärade und högt aktade vän, Lovise Petterkvists närvaro, för siste gång fråge dig, om du vilst gifte dich med din fars schöne und rike und högt bildade kusinbarn där nere?»
»Nej!»
Svaret kom ögonblickligen.
»Godt, då jack gifte mick själf!»
Mutter!» skrek kapten och jag i kapp.
»Ja, mith den farbror Janne.»
»Nå, men han måtte väl vara ful nog!» sa kapten och höjde händerna mot himlen.
»Jack säge dig någet, min son», sa fru Ungfrau med värdighet.
»Den man, som hafver älsket en kvinne för intet i trettio år, alltid vare en micket schön man.
Jack gifte mick, und jack fylle mitt hus helt upp mith den nye schläkt.»
»Du menar», sa kapten med darrande röst — »att det inte finns plats för oss två sedan.»
»Jack mener, att jack inte vilje hafve babianer till barnbarn.
Det mener jack.»
»Hon är ingen babian!» skrek kapten utom sig.
»Titte min Lovise», sa fru Ungfrau och kastade föraktligt fram kortet, som ännu låg på bordet.
»Jack säge dig, att din Pepite vare en schönhet mot dette!».
»Mutter!» skrek kaptenen.
»Jack säge sannt
— När ni vore schmå jack räte edra ben ut; jack före den gymnastik in; jack nype edre näser, så de inte skulle bli schtore, und binde edre ören vid det hufvud fast, att de måtte ligge tätt.
Jack älske det sköne und jack vete hur lifvet blifve dem lätt.
Und nu, när ni vore vuxne till schöne männer, den ene säge: jack inte gifte mick alls, und den andre säge: jack gifte mick med en apekatt und skaffe apekatter till världen.»
»Om mutter bara ville se henne!»
»Jack hafve sett nog.
Und nu får du beschtämme själf, min son.
Du ta den fuling — jack ta den farbror Janne und fille mitt hus und mitt sinne upp.
Du känner mick, min son.»
»Det kan inte vara sannt det här», fullkomligt skrek kaptenen.
»Farbror Janne!
En idiot?»
»Jack säge dick någet min son», sa fru Ungfrau.
»Fer den farbror und mick det blir bare att pyssle om hvarandres ålderdom; för er det blir att lefve hele det långe lif!
Välj!»
»Nå, så i Guds namn då, mamma har ingen rättighet att — —»
»Alldeles det, ja», inföll jag hastigt.
»Två år blir presis lagom.»
»Två år!?» sa kaptenen och gapade.
»Att vänta, ja», sa jag och gaf honom en menande puff på foten.
»Reinhold lofvar att på två år inte gifta sig utan mors samtycke, det är jag säker på!»
Kapten såg stadigt på mig, som nickade och blinkade som en kinesisk porslinskung minst.
»Nåväl då», sa han långsamt, fortfarande med ögonen på mig, »jag lofvar, att på ett år inte gifta mig utan mammas samtycke.»
»Godt», sa fru Ungfrau lugnt, »då får den farbror Janne vänte noch ein år!»
»Men aldrig med den där porslinsdockan där nere.
Kom i håg det, mutter!
»Som du vilst, min son, aber det är schkade: hon schkulle hafve passet dick så godt.»
Hon lade båda armarna kring hans hals, såg honom djupt i ögonen, kysste honom med den innerligaste kärlek på pannan och sa nickande: »Jack känner dick, min son, jack känner dick!»
Kapten tog med en djup suck sin föraktade lilla fuling från bordet, lade ömt in henne i bröstfickan och gick långsamt nedför trappan.
»Ack min Lovise, hvilken maskerad är inte lifvet!» sa fru Ungfrau både suckande och leende.
»Jack tale gladt, aber jack tänke tungt.
När jack vare ung, jack vilje läre allt för att kunne läse mith dem barnen; aber det läre vare så schvårt.
Men ett jack aldrig behöfve läre: barnen själfve!
Dem känner jack, dem känner jack!
Den ingeniör hafve kärne; den kapten hafve nicht, men ett hafve han: en panick för det fule!
Det är inte jack, som inte kan ferdrage det fule — för det kan jack nu — det är han!
Efter sex monathen schkulle han vare olycklig med sin apekatt, und han inte kunne bäre sorg!
Men nu måschte vi gå till våre käre gäster und dem underhålle efter bäste fermåge!»
En liten stund senare var kapten så uppspelt — (efter ett litet extra samtal med mig i en vrå! —) att han ställde sig midt på golfvet som »underbock» och bad oss gissa hvad han föreställde.
»En skuta, som söker utländsk hamn», gissade en.
»En ’ros’-pigg —», gissade en annan.
»En som kan länsa undan», gissade en tredje.
»En som är ’kapten’», gissade en fjärde.
»En smäcker galeas, utsatt för drift», gissade Fanny Flax, som alldeles tycks ha glömt af sina balanseringsförsök på näsa med thy åtföljande »frisinnthet.»
Hon fick stå.
Öfver henne rägnade det också en hel mängd små spetsigheter och under, men hon tog allt så gladt och trefligt, att det var en fröjd åt det.
Stadsläkaren, som stadigt kallade lilla tyskan för Fraulein Kursläde och gjorde henne alldeles vild med att oupphörligt fråga hur hennes hvita negerpojke befann sig, fick stå, därför att han undrade, »om Fanny Flax var någonting att undra på alls.»
Under tiden hade kapten ordnat »Gubben med skåpet», i turkiska rummet.
Ja obegripligt roligt hade vi.
Tiden riktigt flög, också kunde ingen förstå att det redan var kvälldags, när fru
Ungfrau bad oss stiga ut och ta »en enkel smörgås.»
En enkel smörgås!
Borden dignade — och tre sorters vin, utom champagnen!
Också blef det feststämning ända upp i takåsen.—
Herrarna var klädda i frackar och såg ut som kypare hvar eviga en.
Kan det finnas något festligare än kypare!
Men nog är det tråkigt att Ruffen ska ha ett så förfärligt fruntimmerstycke.
Den lilla tyskan lät honom inte vara fred en minut.
Till sist var hon rent af nog fräck att knäppa händerna kring hans arm och fråga, med hufvu’t näpet lagdt på sned:
»Was ist ein vertjusende flicka?»
»Das ist, das ist — was fröken ist», svarade Ruffen och smackade som om han fått en riktig läckerbit i mun.
Men det begrep hon inte!
Eljest hade hon kunnat vara nöjd, tyckte jag.
Vår röda borgmästare flammade på alla möjliga språk, fast han just inte tycktes vara mera slängd i något än i svenskan.
Jag är riktigt glad, att jag gått i maskopi med kapten att slå henne ur fru Ungfraus bräde.
Ja, det är jag!
När stämningen var som allra högst under supéen, var det någon som slog högljudt mot ett glas, och hvem stod vid bordet, med sin lilla hårtoffs liggande tätt efter pannan af svett, om inte farbror Janne, hållande ett champagneglas i hand.
Bakom stod Sara med sammanknäppta händer och förtviflad uppsyn.
Det blef så tyst i rummet som i kyrkan.
Att få höra farbror Janne hålla tal, hade väl aldrig fallit någon in.
»Janne, Janne», hviskade Sara ifrigt — »inte kan du hålla tal!
— Söta Janne, kom!»
»Sara är dum», började farbror med sin lilla barnsliga, tonlösa röst, »mycket dum — men det gör ingenting — det är jag van vid.
Alla människor tror också att jag är dum — men det gör häller ingenting — efter som inte fru Ungfrau — tror att jag är dum.
Man kan hålla tal ändå — så mycket tal man vill, alldeles så mycket tal man vill, för det gör just de dumma.
Jag tycker det är så roligt vara här — jag trodde aldrig man hade så roligt — jag är glad jag kom ur snön.
Fru Ungfrau har en så vacker klädning — den är som gräs med sol på.
Jag tycker — om gräs med sol på — mycket!
( — Ryck mig inte i rocken, Sara!
Det vore rätt åt dig, om jag kom af mig, du, alldeles rätt — och champagne dricker jag så mycket jag vill, du! — ).
»Fru Ungfraus klädning är som vårgräs med sol på.
Jag tycker mycket om vår-gräs med sol på.
Man blir så lycklig i sol — så lycklig!
Jag ville bara säga det — bara det.
Och — och — och — — så — — »
Han började att se sig förvirrad omkring.
»Jag menar — — det — är —!
Fru Ungfrau —» »Är här», sa fru Ungfrau och lade med en för innerligt vacker och beskyddande rörelse armen kring skuldran på honom.
»Und jack säge, att jack aldrig hafve hört en schkål, som hafve rört mig mer.
Nu dricker vi allesammens mith den farbror Janne und tacke honom för hans vackre ord und för hans vackre, vackre tanke!
Jannes schkål!»
Ja, så drack vi ömsevis med Farbror Janne och ömsevis med fru Ungfrau, »presis som om de varit ett förlofvadt par», sa Vendla Ax, utan att ana hur nära hon var sanningen den gången!
Fast inte tror jag att — —
Fru Ungfrau gör les honnör på så trefligt vis.
Hvarenda en känner sig observerad särskildt.
Det är nog en gåfva för sig, det!
Jag är alltid för het af mig.
När kaffet serverades hade jag en svår stund igen.
När lilla tyskan gaf Ruffen hans kopp, så sa hon på det näpnaste sätt:
»Drick!
Jack älsker dick!»
Om inte sådant är att skamligt missbruka sin obekantskap med Svenska språket, så vet inte jag.
Jag börjar känna det som en fullkomlig moralisk plikt mot oss, mera mogna hustrur, att skaffa det där koketta stycket ur staden så fort som möjligt eller att åtminstone skaffa henne en man för sig själf.
I morgon bjuder jag borgmästaren och henne hit på middag –.
(Ruffen måste resa upp åt landet —!)
Det är afgjordt!
När vi slutligen vid tvåtiden bröt upp, föll ett helt stjärnrägn af raketer öfver oss ifrån skylejtet och snön gnistrade blodröd af flera bengaliska eldar.
»Der—di—das!» gnolade Ruffen — där han med vårdslöst tillknäppt tulubb nästan dansade fram i drifvorna, utan att en smul bry sig om mig.
»Wasss?» sa jag.
Han kom af sig vid deklinasjonen!
Inte vill jag klaga, men nog är det svårt ha en man som är så förfärligt lätt att locka!
Nästa gång blir han väl kär på kinesiska?!
Men bra söt är han — där han nu ligger i sängen och halfsussar med handen under örat.
Han ser presis
ut som en bättre, väl rangscherad kyrkängel — — Inte underligt han aldrig får vara i fred.
Hvad mumlar han nu i sömnen?
»Sysses kind.»
»Gewiss, gewiss», sa jag mildt, ty så mycket hade jag redan lärt af tysk konversasjon, att kan man bara säga »gewiss gewiss», reder man sig otroligt långt.
Orden måtte ha passat in nu med, ty Ruffen log förnöjdt, och strax därpå sjönko vi båda i sömnens lockande vallmoarmar.
Bekymmer.
Kärlekens segrar.
Telegramstil: har inte tid med mer.
Fröken »Fanny Selmer» bor i Thores rum, som hittills sett alldeles som afvissnadt ut — men nu blifvit fräscht och friskt igen.
Hon är här på besök — anses vara från Stockholm, men är från Gefle och heter egentligen Fanny Martell, fast vi af särskilda skäl kristnat om henne tills vidare.
Är 18 år — och förtjusande söt.
Kapten har rätt — fotografer är klåpare!
Den lilla oegentligheten i ansiktsbildningen, som skrämt fru Ungfrau så, märks nästan inte alls — åtminstone inte när hon talar.
Jag har aldrig sett sådant leende — sådan hy och sådana tänder!
Strålande!