Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:rs bifall eller icke.
Jag har under de sednare åren, och synnerligast under det sista året och framförallt under de sista månaderna hört många anmärkningar mot denna traktat framställas.
Dessa anmärkningar sönderfalla i tviinne stora hufvudgrupper, anmärkningar mot traktatens grundlagsenlighet och mot dess ekonomiska nytta.
I)å jag vet att Konst.-Utsk:t redan på grund af deremot i laglig ordning gjord anmänkning sysselsätter sig med frågan huruvida afslutandet af denna traktat varit öfverensstämmande med rikets grundlagar, har jag varit tveksam, om jag borde inlåta mig på detta ämne, men, då anmärkningar i denna rigtning här i dag blifvit framställda, torde det tillåtas mig att lå angifva den ståndpunkt, jag innehar i afseende å denna fråga.
Man har mot traktatens grundlagsenlighet åberopat 60. 61 och framför allt 57 §§ R.
Man har sagt att då den 60:de §:n förbjöd K.
M:t att höja några tullafgifter, med undantag af tullen å spanmål, och icke nämnde något om nedsättning af dessa afgifter, så skulle sådant icke vara K.
M:t tillåtet, och en värd talare på andra sidan har yttrat, att han hoppades kunna segrande bevisa, att någon sådan rätt aldrig varit K. M:t medgifven.
Mot honom tala dock vår 50-å 60-åriga konstitutionella praxis och den tolkning R.
St:r, alltifrån den riksdag då vår grundlag stiftades och allt intill sednaste tider, utan undantag gilvit åt denna §.
Jag vill icke trötta R. o. Ad. med att uppräkna en mängd exempel, som tala för min åsigt, helst jag tror att en tanke, som endast för några få månader sedan uppspirat, och som helt och hållet strider emot denna praxis, icke fiirtjenar mycket afseende, men jag kan dock icke underlåta att omnämna åtminstone ett.
Man tror måhända, att det är en fullkomlig nyhet, att K.
M:t mellan tvänne riksdagar afslutat en handelstraktat och i den nedsatt tullafgifter, men så är ingalunda förhållandet.
Jag har här framför mig en med Ryssland år 1838 på 10 år afslutad traktat med dertill hörande tarif, och af denna (inner man, att K.
M:t medgifvit åtskilliga nedsättningar i de af R.
Sttr vid föreg:de riksdag beslutade tullsatser, såsom t. ex. i afseende å thé samt å en mängd landtmannavaror m. m.
Reträffande den 60:de §:n får jag vidare erinra, att, enligt den tolkning min värde motståndare gifvit åt de deri förekommande ordin: »ej må några allmänna afgifter — — — utan R.
St:rs samtycke kunna förhöjas, tullen å inkommande och utgående spantnål allena undantagen», det skulle äfven vara K.
M:t förbjudet att nedsätta tullen på spanmål, emedan grundlagen endast talar om att »förhöja», men ej om att nedsätta afgifter.
Sl:r skulle bestämma en orimligt hög tull å en vara, som oundgängligen behöfves, såsom spannmål, och brist sedermera uppstode inom landet, skulle K.
M:t ej ega rätt att nedsätta denna tull.
Detta har han likväl många gånger gjort, utan att några anmärknin - 378 Den 7 Februari e, m. gar deremot framställts.
Man har vidare förklarat att den Franska traktaten skulle strida mot 6lista §:n R. F., som lyder: »alla afgifter. som R.
St:r under de i föreg:de § nämnda titlar beviljat, skola utgöras intill slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen af R.
St:r fastställd blilver.»
En inskränkt tolkning af denna §, sådan min värde motståndare påyrkat, skulle såväl leda derhän, att K.
M:t icke skulle ega någon rätt att sjelf nedsätta en afgift, som ock alldeles omintetgöra den Honom i grundlagen uttryckligen tillförsäkrade rättigheten .att ingå i afhandlingar och förbund med främmande magter.
Jag förmodar nemi., att ingen kan föreställa sig att man kan afsluta en handelstraktat ens på 3 år, ännu mindre på ett år, som utgör den nuv:de statsregleringsperioden.
Ja^ känner ej någon sådan traktat, som är afslutad på kortare tid, än 8 år; de flesta ingås vanligen för en tid af 10 å 12 år; ej heller känner jag någon konstitutionel stat, som dragit i betänkande att binda sig vid en handelstraktats bestämmelser lör en så lång tid, och vi hafva, Mina Hrr! i detta afseende ett exempel, som ligger oss temligen nära, och detta exempel är Norge.
Norska grundlagens 75:te § stadgar, att Storthinget eger »at paalaegge Skatter, Afgifter, Told og andre ofientlige Byrder, som dog ej gjelde laengere end til l:ste
Juli det Aar, da et nyt ordentligt Storthing er samiel, med mindre de af delte udtrvkkligen fornyes.»
Man finner, att detta stadgande är mera inskränkt än det motsvarande i Svenska grundlagen, men, detta oaktadt, har ej Norska Storthinget tvekat att godkänna den Franska traktaten, och jag tror likväl ej alt Norrmännen gjort sig kända för likgiltighet om sin grundlag, hvilken de med rätta anse såsom sitt lands dyrbaraste palladium.
Det torde kanske för en eller annan, som icke haft tillfälle alt taga kännedom om Norska Storthingsförhandlingarne, vare af intresse att höra huru majoriteten inom den för denna fråga tillsatta Storthings-komité motiverat sin åsigt.
Den yttrade, »at Grundloveus Ordlyd, ifolge hvilken Skattebvrder bortlälde efter tre Aar, ikke indeholder at det Motsatser eller Tilsagn om Skattefrihed ogsaa bortlälder om tre Aar, og at der vilde opstaa en betaenkelig lndskraenkning i den Norske Stats Evne og Magt til at ramme Rigets Gavn, naar den andre Statssamfund tillkommenöe Myndighed til ved Love eller Overenskomster at traeffe varigere Forfrininger angaaende Friheder eller Lettelser i Afgifter, skölde vaere det Norske Folk berövet», samt att »Hensigten med den for Skattepaalaeg[ optrukne Tidsgraense kun er at gjore det umuligt, at Regjeringen paa lovlig Maade kan indkraeve Afgifter for et laengere Tidsrum, hvilken Grund ikke har nogensomhelst Anvendelse paa Skattelrihed».
Jag tror att en sådan tolkning äfven kan gälla i afseende å Svenska förhållanden.
Man har slutligen såsom ett bevis mot traktatens grundlagsenlighet framhållit 57:de §:n R. F., som innehåller Svenska folkets dyrbaraste rättighet, den att sig sjelft beskatta; men, Mina Hrr! denna § innehåller väl, att ingen annan, än R.
St:r, eger pålägga Svenska folket några afgifter, men ej Den 7 Februari e. m. 379 att dessa afgifter derföre skola ovilkorligen utgå.
Hvad särskildt tullen beträffar, så eger en tullafgift tvenne egenskaper, att vara en skatt och att vara en ganska vigtig ekonomisk beståndsdel.
Då 1809 års grundlag skrefs, spelade den sednare egenskapen den vigtigaste rolen, ty statens inkomster af tullen voro ganska ringa, och tullen betraktades hufvudsakligen såsom ett skydd för näringarne.
Innefattar nu tullen en ekonomisk beståndsdel, så hemställer jag, om icke K. M:t, som på grund af 89:de §:n R.
F. eger ovilkorligen rätt att sjelf förordna om allt som angår rikets allmänna hushållning, skulle epa full befogenhet att, i händelse R.
St:r pålade en näring sådan tull, att denna eller andra näringar deraf lede skada och förlust, eller stadgade sådana tullafgifter, att Svenska folket i och för sina lefnadsförnödenheter blefve oskäligt beskattadt, lindra så beskaffade skatter.
Låtom oss, Mina Hrrl vara måna om Svenska folkets beskattningsrätt, men låtom oss ock vara måne om Konungens i sätt R.
F. bjuder och således ock på sätt 89:de §:n R.
F. stadgar.
Af hvad jag nu yttrat ang:de frågan om traktatens grundlagsenlighet, tordén i finna, Mina Hrr! att jag icke i detta afseende hyser den ringaste betänklighet vid att tillstyrka R.
St:r att godkänna den Franska traktaten.
.lag vill nu öfvergå till traktatens, om jag så får uttrycka mig, ekonomiska del, och vill då först besvara en anmärkning, som Frih.
Klinckowström framstält mot mig såsom ordförande i Revilln.-Utsk:t.
Han har nemi. klandrat Utsk:t, för det att det lemnat denna fråga i ett så outredt skick.
För min del gillar jag ej Utsk:ts Retänk , hvilket emellertid tillkommit efter heta strider och under ganska stora svårigheter att sammanjemka och finna uttryck för de olika meningarne, samt får, utan att jag tror mig derigenom träda grannlagenheten mot mina Utsk:skamrater för nära, förklara, att jag väl i afseende å sjelfva tillstyrkandet tillhört majoriteten, men deremot i fråga om utredningen befunnit mig i minoriteten.
Franska traktaten sönderfaller, som vi veta, i tvänne delar, sjöfarts-traktaten och handels-traktaten.
Den förra bereder åt Sverige stora fördelar, full likställighet med Franska fartyg, då farten är direkt, och, i afseende å indirekt fart, samma fördelar, sorn de mest gynnade nationer åtnjuta.
Ingen kan visserligen högre än jag beklaga, att vi ej i detta fall vunnit allt, hvad vi kunnat önska, d. v. s. full reciprocitet, men det synes vara en hård beskyllning mot underhandlarne om denna traktat att tillvita dem detta såsom ett fel, då det är allmänt bekant, att icke i någon af de med Frankrike afslutade sjölartstraktater sådan fullständig reciprocitet beviljats.
Då således stater, som äro vida mägtigare än vi, icke lyckats erhålla full jemnlikhet, kan man väl begära att vi, som bade mindre att erbjuda, skulle hafva lyckats bättrel
Att de genom traktaten vunna fördelarne emellertid icke äro så obetydliga, som man från ett och annat håll hört uppgifvas, finner man bäst af de siffror, som 380 Den 7 Februari e. ni. uttrycka beloppen af den gamla oell den nya tonnage-afgiften.
Den gamla utgjorde 14,6 pr ny läst, då den nya endast uppgår till 2,34, och en Svensk skeppsredare åtnjuter således nu vid direkt fart eri lindring i umgälder af ej mindre än 11,72 pr läst.
Ehuru man ännu ej kan hafva någon längre erfarenhet om de fördelar, Sveriges sjöfart härigenom kommer att erhålla, så hafva vi dock redan exempel, som utvisa att de icke blifva obetydliga.
Så har jag nyligen sett i en tidning den uppgift, hvars tillförlitlighet jag icke eger något skäl att betvifla, att en skeppsredare i någon af de Norrländske städerna på sina 3 fartyg, hvilka tillsammans gjort 5 resor till Frankrike under loppet af 1865, genom de minskade tonnage-afgifterna vunnit en ökad förtjenst af ej mindre än 7,714 Rdr.
De lördelar, vi genom denna sjöfartstraktat vunnit, halva vi, som redan 1857 bortskänkt hvad vi i afseende å sjöfarten skulle kunnat lemna i utbyte, måst köpa genom en handels traktat, och mot denna hafva många anmärkningar framställts.
Innan jag öfvergår till besvarande af dessa, vill jag först lästa uppmärksamheten på det oriktiga i att på förhand uppställa kalkyler öfver den vinst eller förlust Sverige genom denna traktat skulle skörda.
Jag har sett sådana kalkyler i ett nyligen utgifvet arbete, och jag har funnit dem upprepade i en till Bevilln.- Utsk:t remitterad motion, som behandlats i sammanhang med frågan om Franska traktaten.
Den värde motionären har i denna motion uppgifvit, att Sverige genom sjöfartstraktaten skulle vinna endast 166,898 rdr, men deremot genom handelstraktaten förlora 2,608,000 rdr, allt årligen; men han har vid dessa beräkningar utgått från det förhållande med våra fartyg, som existerade för några år sedan och glömt att afsigten med traktatens ingående just är att skänka nytt lif och utveckling åt vår skeppsfart; vore ett sådant beräkniogssätt rigtigt, kunde man ju lika gerna säga, att om vi hittills icke haft ett enda fartyg, som, till följd af orimliga skeppsumgälder, kunnat gå till Frankrike, så blefve vinsten
I afseende å sjelfva handelstraktaten vill jag ej besvära R. o. Ad. med att punkt för punkt genomgå alla de artiklar, mot hvilka anmärkningar framställts, utan vill jag företrädesvis sysselsätta mig med en, nemi. bränvin, hvilken jag anser framför andra bör samvetsgranut utredas, emedan, enligt hvad jag förnummit, på utredningen ang:de den till stor del beror, om någon öfvertygelse om traktatens åtminstone oskadlighet skall kunna meddelas olika tänkande.
Innan jag öfvergår till denna utredning, vill jag dock söka bemöta några af Frih. af Schmidt framställda anmärkningar, hvilka ej enligt min åsigt äro fullt befogade.
Hr Frilen har nemi. anmärkt, att tullen å helsidenväfnader blifvit nedsatt från 15 ända till 3f:dels proc. af varuvärdet.
Detta är visserligen sannt, men i varuvärdet ingår råvaran, silke, med ett värde af 40 rdr pr och denna råvara är tullfri.
Hvad som bör skyddas genom tull är väl ej råvaran, utan det å denna råvara nedlagda arbete, och värdet af detta uppgår, enligt hvad sakkunniga personer upplyst, till Den 7 Februari e. m. 381 omkring 9 rdr pr <£.
Då nu tullen är bestämd till 1,50 pr utgör den således rätteligen 16| proc. af det nedlagda arbetets värde, hvilket icke synes vara så oerhördt lågt.
Vidare liar den värde Frilim klandrat regeringen, derföre att den i afseende å ylleväfnader bibehållit vigtbestämmelserna lika för alla sorter, men detta är icke något nytt, utan hem bad t från äldre tulltaxor, och R.
St:r hafva sjelfva beslutat att ett sådant beräkningssätt skulle användas.
Slutligen har Hr Frih:n åberopat artikeln konstgjorda blommor, såsom varande åsatt allt lör låg tull, men just denna artikel torde tydligen visa, att våra underhandlare vid Franska traktatens afslutande sökt att så mycket som möjligt tillgodose Sveriges intressen.
Tullen å denna vara utgör nemi. 5 rdr pr då den i traktaten med Tyska tullföreningen bestämts endast till 68 öre pr ft, och när de Tyska idkarne af denna näring kunna nöja sig med så låg tull, bör den väl kunna trifvas ganska väl i Sverige med så betydligt högre skydd.
Den vigtigaste frågan vid bedömandet af Franska traktatens ekonomiska nytta är, sorn jag förut yttrat, den angående dess inverkan på vår bränvinsnäring, emedan denna näring ingriper djupt i vårt lands alla förhållanden.
Jag anser det derföre vara särdeles angeläget att denna fråga blir väl utredd, och jag är Frih. Klinckowström tacksam för det han bragt frågan å bane, likasom jag hoppas att hvar och en måtte meddela de upplysningar, han kunnat förskaffa sig i detta ämne.
Som vi veta, är enligt traktaten införseltullen för i Frankrike tillverkadt bränvin och sprit af vindrufvor, infördt på fat, lika med den Svenska tillverkningsafgiften en surtaxe af 15 öre, således för närvarande 75 öre.
Uti de af Frankrike med andra magter afslutade handelstraktater har bränvinstullen blifvit bestämd på följande sätt:
Belgien för bränvin af 50 proc. styrka, infördt på fat (droit de consommation compris), 1,78 öre: för hvarje grad deröfver ökas tullen med 15,4 öre; infördt på buteljer
(Alla rymdmått äro här reducerade till en Svensk kanna af 50 proc. styrka.)
Vi finna således, att intet af dessa nu uppräknade länder erhållit så hög surtaxe sig beviljad, som Sverige.
Ett land finnes dock, der surtaxen är ännu högre, och detta land är England.
Surtaxen är der bestämd till 1.8 öre; införseltullen för en kanna bränvin uppgår nemi. till 4,44, men af dessa motsvara 4,26 de s. k. »inland revenue duties and licences», och återstoden, 18 öre, blir, således surtaxen.
Hvad nu angår den ganska svårlösta frågan, huruvida Franskt bränvin skulle, i följd af den nedsatta tullen, kunna införas här i landet till sådant pris, att det skulle göra den Svenska bränvinsnäringen omöjlig, så har jag sökt att så samvetsgrannt som möjligt taga reda på dessa förhållanden.
Jag vill då till en början endast fästa mig vid verkligt vindrufs bränvin och ej vid det förfalskade, hvarom här förut talats. 382 Den 7 Februari e. m.
Enligt de uppgifter jag erhållit å verkligen hit infördt så beskatTadt bränvin (och jag tror att vid bedömandet af sådana frågor det är mera skäl att fästa sig vid i verkligheten passerade fakta, än vid några fingerade affärer, beräkningarne må nu vara huru pålitliga som helst), så visa sig förhållandena vara dessa.
En hectol.
Franskt drufbränvin af 87t proc. styrka kan för närvarande på tillverkningsorten få köpas för 55 francs — visserligen anses 70 francs vara det enda pris, efter hvilket man med någon tillförlitlighet kan anställa beräkningar, ty ehuru priset f. n , till följd af alldeles exceptionella förhållanden i Frankrike, nedgått till 55 francs, uppgick det 1863 till 75 francs och 1864 till 70 francs, men jag vill, för att ådagalägga att någon på vår bränvinstillverkning menligt inverkande inför sel af denna vara ej är att befara, hålla mig vid det lägst uppgifna priset eller 55 francs, —lägger man nu till detta inköpspris alla omkostnader, samt slutligen införseltullen i Sverige, så blir priset på en kanna Franskt drulbränvin vid 50 proc. styrka förtullad i Stockholm 1,52 Rint; hvilket allt bestvrkes af följande på en verklig affär grundade kalkyl: »20 fat å 30 viertel — 600 viertel eller 4.560 litres å francs 55 perlOO litres 2,508, — Omkostnader i Cette 242,70.
Sm:a Ir. 2,750,70. ä 72 proc.
Rdr 1,980,50.
Assurance Bm. . 30,4 k 134 proc. 40,54.
Frakt oell Caplake 197,40.
Nederlagsafgift 23,40.
Quai-afgift 19,40.
Vindragare-, åkare-porto m. m. . . 30 — 3^0 7i Sm:a R:dr Runt 2,291,24.
4.560 litres
Tull . . . . . . . 0,75.
Förtullad kanna 1,52 å 50 proc. styrka.»
Häri är dock ej inberäknad någon handelsvinst, hvilken måste upptagas till minst 7 proc., hvarigenom priset å en kanna Franskt drufbränvin rätteligen blir 1,63 Rmit.
Detta dock vid kontant köp, ty säljes varan å 3 månaders kredit, ökas naturligtvis priset nied räntan.
Derjemte tillkommer ytterligare leccage, om varan magasineras.
Hvad kostar nu en kanna Svenskt bränvin i Stockholm?
De officiella uppgifter jag af en mäklare erhållit å medelpriset för alla å Stockholms börs uppgjorda Den 7 Februari e. ni. 383 bränvinsslut från den 1 Juli 1860 till den 31 Dec. 1865, utvisa, att medelpriset utgjorde för: år 1860, 1.4i, » 1861, 1,65, » 1862, 1,47, » 1863, 1.47, » 1864, ),3i, och » 1865, eller det år, då Franskt bränvin, i följd af de ned tryckta priserna i Frankrike, möjligen kunde säljas bär för 1,63, 1,26, allt detta för en kanna af 50 proc. styrka, (utom för 1860 och 1861, då sprithalten är beräknad till 6 grader).
Då man nu betraktar dessa fakta, hvilka äro dels hemtade ur officiella uppgifter, dels meddelade af fullkomligt trovärdiga personer, och finner dels att pris-skillnaden mellan Franskt och Svenskt bränvin f. n. är så stor, som mellan 1,03 och 1,26, dels att priset på det Franska bränvinet, beräknadt efter ett ovanligt lågt inköpspris, uppgår i det aldra närmaste till samma belopp som Svenskt bränvin under de sednare 6 åren högst gällt, så torde man inse att vår Svenska bränvinsnäring ej behöfver befara någon konkurrens med Franskt vindrufsbränvin.
Jag öfvergår nu till det förfalskade bränvinet. och ber att få fästa uppmärksamheten derpå, att Frih. Klinkowströms uppgifter rörde endast sådan förfalskad vara, ty fastän Frilen väl benämnde den för vindrufsbränvin, så framgick af hela hans framställning oförtydbart att fråga endast var om bränvin tillverkadt af hvitbetor och sedermera försatt med drufmust, eller m. a. o. om en vara, som, enligt traktaten, icke får införas emot den lägre tullen.
Med uppgift att en hectoliter dylikt bränvin å 90 proc. skulle kunna i Frankrike inköpas för 35 fr., förklarade Hr Frihm att varan här hemma skulle kunna säljas till 1,22 per kanna af 50 proc. styrka.
Häromdagen läste jag uti en tidning, som icke gjort sig känd att vara någon anhängare af den F’ranska traktaten, en kalkyl, som visade att med ett inköpspris, likaledes af 35 fr. per hectolitre vid 86 å 90 proc. styrka, en kanna sådant bränvin, eller hvitbetsbränvin, omdestilleradt med drufmust, här hemma skulle kosta 1,27 kannan vid 50 proc. styrka.
Vid närmare granskning af sistnämnde kalkyl, länn jag dels att åtskilliga mindre räknefel der insmugit sig, dels att en post, nemi. leccage, helt och hållet uteglömts, oell med iakttagande af nödiga rättelser i dessa afseenden befanns att priset å en kanna dylikt bränvin, enligt den i berörde tiduing intagna kalkyl, utgör i det närmaste 1,31.
— Emellertid halva vi här två olika uppgifter angående priset å bränvin, för hvilket inköpspriset i Frankrike antages vara lika.
Hvilken uppgift är nu riktig?
Antingen Frih.
Klinkowströms eller den ifrågavarande tidningsredaktionens.
Efter granskning af den sistnämnda, tror jag mig ega fullt skäl att antaga att den, med iakttagande af nyssnämnda rättelser, kommer det verkliga förhållandet närmast, och att sålunda en kanna förfalskadt drufbränvin här kan 384 Den 7 Februari e. ni. säljas till 1,31 öre kannan af 50 proc. styrka, eller rättare sagdt till 1,40 öre kannan, enär någon handelsvinst, denna beräknad till 7 proc., icke är i förstnämnda summa intagen.
Priset å denna förfalskade vara öfverstiger äfven de nu gällande priser å Svenskt bränvin, och kan sålunda f. n. icke locka till någon stor införsel.
Jag erkänner dock att detta hvitbetsbränvin möjligen kan komma att konkurrera med vårt Svenska bränvin, om man icke genom noggranna kontroller söker alt förhindra dess införsel emot den lägre tullen; och sådant är väl icke omöjligt, då man, enligt hvad Frih. Klinckowström sjelf upplyst, ganska väl känner till sältet huru denna förfalskning tillgår.
Jag har för öfrigt frågat (lera personer, om sådant bränvin hittills inkommit i landet, men de hafva samtlige förnekat detta, och jag upprepar ännu en gång att traktaten ej angår hvitbetsbränvin, utan att den lägre tullen endast har afseende å bränvin tillverkadt uteslutande af vindrufvor, och är jag öfvertygad om att vederbörande, sedan uppmärksamheten en gång blifvit fäst på den möjliga svårigheten att kontrollera detta slag af bränvin, skola åstadkomma så säkra kontroller, att vi ej blifva ölversvämmade af en vara, som traktaten ej ens omtalar.
Hvad åter det bränvin angår, som enligt traktaten får hit införas, eller det Franska drufbränvinet, så tror jag mig hafva visat att det icke ens vid det mest nedtryckta pris, det på länge egt i Frankrike, kan härstädes täfla med vårt inhemska bränvin.
Slutligen får jag, i afseende å denna sak, ännu en gång fästa uppmärksamheten på att Norge kunnat nöja sig med ett helt öre mindre surtaxe, än Sverige, och att man ej der hyser några sådana farhågor, som här uttalats.
Jag har nu sökt visa, att den Franska traktaten ur grundlagsenlig synpunk icke bör möta något motstånd, och jag har äfven sökt att, så mycket jag förmått, i afseende å den vigtiga näring, rörande hvilken farhågor mest och bjertast framhållits, ådagalägga att någon fara för densamma ej finnes, såvida nödiga kontroller införas.
Jag ber eder nu besinna, M.
Hrr, på hvilken sida de bästa skälen erbjuda sig.
I den ena vågskålen ligger ovilkorligen, jag uttalar det öppet, II.
Stms egen värdighet, ty det var R.
St:r, som genom sin skrifvelse vid förra riksdagen gåfvo regeringen anledning att afsluta ifrågavarande traktat, och man måste väl antaga, att R.
St:r visste på hvilka vilkor sådana traktater med andra makter afslutats, och att ej Sverige kunde erhålla bättre vilkor än dessa.
Der ligger ock frågan om vi någonsin eller åtminstone på länge skola komma i lifligare samfärdsel med andra stater, ty jag frågar eder, Mine Hrr, om J tron, att Sverige, i händelse denna traktat nu upphäfves af representationen, snarligen skall kunna afsluta fördrag med främmaude nationer.
Slutligen ligger ock deri upprätthållandet af konungmagtens anseende, ty Sveriges Konungs namn står under denna traktat, som är afslutad af honom, på grund af R.
Stms egen begäran.
1 den andra Den 7 Februari e. m. 385 andra vågskålen ligga endast farhågor, men inga bevis, ty tiden har ännu varit alltför kort, för att man med någon skymt af erfarenhet skulle kunna påstå, att traktaten vore förderflig för våra näringar.
Jag frågar eder nu, Mine H:rr! till hvilken sida man har största skäl att sluta sig.
Jag sluter mig till dem, som bifalla traktaten utan några vilkor eller inskränkningar.
Då jag såsom ledamot af Bevi|ln.-Utsk:t nödgats afgifva min reservation emot de ordalag, hvarmed Utsk:t lemnat sitt godkännande af den med Frankrike afslutade handels-traktaten, har jag ansett det vara min skyldighet att här angifva motiverna för denna min reservation.
Vid granskning af Utsk:ts Betänk, visar sig först och främst att det bryter mot den regel, som gäller för alla yttranden, vare sig skriftliga eller munritliga, den nemi , att emellan premissen och slutledning skall finnas ett fullkomligt logiskt sammanhang.
Så är dock icke förhållandet med förevarande Betänk., ty ingen, som läser ingressen och reciten deraf, kan ana att konklusionen hlifver sådan den är här, lika litet som någon vid genomläsandet af ordalydelsen i beslutet kan föreställa sig annat än att Ut sk :t i försatserna utvecklat de stora vådor det ansett lörenade med traktatens antagande.