Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett anslag begärdes nemi till byggande af en fullkraftig ångfregatt; jag var då ledamot af Stats-Utsk:t, och på det att icke fartygets storlek skulle lägga hinder i vägen för anslagets beviljande, hemställde jag att summan måtte anvisas utan att något bestämdes om fartygets storlek.
Icke desto mindre föll frågan och man antog i stället i förstärkt Utsk. ett förmedlingsförslag, som jag biträdde, mera för att skaffa sysselsättning åt manskapet på varfvet, är derföre att jag ansåg beslutet medföra någon synnerlig nytta.
Om nu vår Sjöförsvars-styrelse har saknat framtidsblick, så har den delat denna brist med utländ - Den 15 November f. m. 69 ska marin-stvrelser.
I England är förhållandet sådant, hvarom man genom läsning af några Engelska tidningar lätt kan öfvertyga sig; i Frankrike vågar man icke skrifva mot styrelsen, annars skulle anmärlcr nog hafva äfven der låtit höra sig; i Nord-Amerika skulle man stått nära nog på samma punkt som vi, så vida icke kriget utbrutit och tvungit styrelsen in på en ny bana.
I våra grannstater Danmark och Norge hör man ofta alldeles likartade anmärk:r framställas.
Svårigheten för alla dessa styrelser, likasom för andra personer vid andra tillfällen, har legat i att kunna decidera sig.
Hade man här begärt stora anslag för kanonslupars och jollars byggande, så hade de måhända blifvit beviljade; men jag tror icke att Hr Brakel skulle blifvit mycket belåten dermed.
För öfrigt delas denna brist på framtidsblick af Hr Brakel sjelf.
Han begärde vid 1856 års riksdag anslag till 16 linieskepp, då Regeringen äskade til! 8.
Om Regeringen således begick ett misstag, så har Hr Brakels misstag varit jemnt dubbelt så stort.
Om denna plan hade kunnat genomdrifvas, så hade skeppen visserligen varit nyare än de nu befintliga, men föga mera tidsenliga, och det hade endast varit ännu smärtsammare att nödgats sätta yxan på dem.
Hr Brakel föreslår Franska skeppet »La Gloire» såsom en typ, efter hvilken vår flotta bör byggas.
Jag lemnar derhän, huruvida den af komitén föreslagna pansarfregatten är den bästa möjliga; men åtskilliga anm:r torde också kunna göras mot »La Gloire».
Dessutom kan komitén såsom en ursäkt för sig åberopa att, ehuru dess betänk, utkom efter, det dock var uppsatt före striden vid Harriton Roads, som öppnade ett nytt perspektiv inom sjöväsendet.
Om man således anser att komitén saknat framtidsblick, så torde det ock kunna sägas att Hr Brakel icke sett eller icke uppfattat händelser, som redan inträffat.
Vill man, med iakttagande af våra lokala och financiella förhållanden, söka en typ för vår framtida flotta, bör man ej låta sina blickar stadna vid stränderna af la Manche, utan låta dem öfver Atlanten lärdas till Nya Verlden, dit Regeringen ock afsändt en officer, kunnig i både skeppsbyggnad och machinväsende, för att på stället taga kännedom om de nya uppfinningar, som der blifvit gjorda.
Hvad slutligen beträffar de vackra anslag, som Hr Brakel fordrar, så skulle det vara mig särdeles kärkommet, om han kunde lyckas åstadkomma dem; jag skall då upprepa de tacksamhetsbetygelser, som jag förut vid flera tillfällen egnat honom för hans intresse för flottan, och min tacksamhet skulle ökas, om Hr Brakel ville använda sin vältalighet till att öfvertyga ledamöterna inom de tvenne Riks-St., från hvilka motståndet emot begärda anslag vanligen plägar komma.
Den värde motionären har i denna fråga vid flere tillfällen vexlat skott med mig; 70
Den 15 November f. m. men som det vapen, hvilket gifvit anledning dertill, är i sjunkande tillstånd, så finnér jag mig föranlåten att stryka flagg.
Likväl finnes i motionen en detaljfråga, som jag, i min egenskap af rotebonde, anser mig pligtig att vidröra, på det att Utsk:t icke måtte tro att den fått passera utan anmärkning.
Hr Brakel anser nemi. att rotehållare» icke borde få lega någon karl öfver 20 år.
För det första fruktar jag härvid att detta förslag är opraktiskt i afseende på den utbildning, som vid denna ålder förefinnes hos vår ungdom och hvarpå beväringsynglingarne äro ett bevis.
Men derjemte har motionären sagt att kustboerne (och jag är en sådan) skulle med större lätthet, på det sätt han föreslagit, ersätta båtsmansvakanserna.
Jag är likväl af alldeles motsatt öfvertygelse, ty om båtsmännen borttagas, vet jag icke huru belåten Styrelsen skulle blifva med den ersättning, som vi kunde anskaffa.
Det är endast denna anmärkning, som jag anhåller att få framställa till Utsk:ts vidare utveckling, och jag är öfvertygad att Utsk:t dervid kommer till samma resultat som jag.
Ehuru jag ansett mig skyldig att vara närvarande vid remissen af denna fråga, hade jag likväl icke ämnat yttra mig någonting om densamma, då den redan så länge upptagit R. o. Ars tid.
Men då Ståndet visat så mycket intresse för saken, har jag ansett mig böra begära ordet för att tacka de ledamöter, som yttrat sig.
Jag tackar ej endast dem, som uppträdt i den riktning, jag önskar, utan nästan mera dem, som yttrat sig i en motsatt.
Och jag gör detta, emedan ingen större ansvarighet kan finnas för en Konungens rådgifvare, än om ett utaf honom framställdt' förslag skulle vinna bifall, utan att hans uppmärksamhet blifvit lästad på de delar deraf, som möjligen kunde vara oriktiga.
Då jag emedlertid nu har ordet, anhåller jag att få framställa några anmärkningar.
I afseende på det faktiska ber jag att få instämma i de yttranden, som blifvit afgifna af 2:ne föregående talare och hvilka äro grundade på större erfarenhet än jag kan ega; men jag tror att jag icke bör underlåta att uttrycka den åsigt, att det hade varit önskvärdt, om den värde motionären kunnat, med all sin värma för den fosterländska saken, vara i tillfälle att egna något litet mera uppmärksamhet åt ej allenast sjöförsvarskomiténs betänkande än äfven K.
Jag tror att vid sådant förhållande skulle hans motion hafva kunnat blifva något mindre vidlyftig, äfvensom att ett eller annat misstag kunnat undvikas.
Jag anser mig också böra instämma i hvad en värd talare yttrat om föregående
Dep:ts-chefers verksamhet för flottans angelägenheter, samt att de åt dessa egnat ali den uppmärksamhet, som varit möjlig.
De förslag, sorn de afgifvit, äro derpå ett bevis, och om de äfven varit af olika åsigter med mig, kan jag icke förebrå dem att de underlåtit att, i enlighet med sin uppfattning, hafva sökt gagna vapnet, Jag instämmer för öfrigt i hvad hr Lilliehöök
Den 15 November f. m. 71 yttrat; jag ber blott att såsom Dep:ts-cbef få fästa uppmärksamheten derpå att hvad han talat om föregående chefers förvaltning äfven i någon mån torde kunna räknas mig till godo, då jag icke underlåtit att påpeka nödvändigheten af utvidgad öfning för flottans besättning, af förenkling å dess räkenskaper samt indragning af dess öfverflödiga manskap.
Såsom en annan talare nämnt, tror jag att jag i mitt yttrande till Statsltådets prot. fullkomligt tillkännagifvit min åsigt att det finnes mycket i Sjöförsvars-komiténs betänkande, som jag i allo gillar, men för hvilket jag icke ansett hvarken nödigt eller riktigt att uti mitt yttrande till Stats-Råds-prot. utförligare redogöra.
Jag anser mig äfven uppmanad, ej blott af skyldighet utan äfven af känsla för hvad jag tror vara det rätta, att bemöta motionärens yttrande i afseende på båtsmansstyrkan.
Han hade måhända varit mindre sträng, om han hade haft närmare kännedom om hvad denna styrka förmår eller derest han hade sett, hvad dessa bonddrängar kunna, när de efter ett eller par års bortovaro hemkomma.
För öfrigt förekomma några frågor, som jag anhåller att få vidröra.
Den ena gäller de ökade anslagen.
Afven der tror jag mig hafva i det K. M:s Propos. åtföljande yttrande tydligen uttalat den åtminstone för hvarje ledamot af sjöförsvars-komitén bekanta åsigt, att det skulle vara önskvärdt, om de förhöjda anslagen kunnat beviljas på 6 i stället för 9 år.
Jag tror således att man ej heller i detta fall kan beskylla mig för att ej hafva gått motionärens önskningar till mötes.
Det står StatsUtsk:t öppet att på saken fästa det afseende, som kan finnas lämpligt.
På denna grund kan jag naturligtvis ej vara emot förhöjda anslag, ehuru jag tror att under närvarande förhållanden ingenting gifves, som kan ålägga
Dep:ts-chefen ett tyngre ansvar än ett bifall till dessa anslagssummor; likasom ingenting vore beqvämare än om de afslogos.
Jag beklagar likväl i fosterlandets namn, om det skulle befinnas vara nödvändigt att köpa dessa anslag genom en förhöjd tull, och jag begagnar tillfället att uttrycka den önskan att en sådan återgång i vår tulllagstiftning cj måtte komma i fråga.
Frågan om flottans bemanning måste alltid för hvarje styrelse vara bekymmersam.
Båtsmanshållet har sina fördelar och sina olägenheter.
Ett bättre materiel, om man så får säga, för att skapa sjömän, finnes efter min öfvertygelse icke; men det kan dock icke nekas att svårigheter uppstå att bibringa nödig öfning, emedan man måste befara att för mycket betunga rotehållaren genom alltför täta kommenderingar.
Skulle man således kunna påfinna ett bättre sätt, så vore det naturligtvis särdeles välkommet för Depits-chefen.
En rotehållare har emedlertid redan uttalat sig emot motionärens förslag, och jag tror att meningarne i detta fall skola vara temligen odelade.
Jag vill dock icke motsätta mig en ändring, utan anser till och med att en sådan i många fall vore nyttig, ehuru jag är öftygad om att svårigheter alltid skola uppstå vid verkställighet ... 72 Den 15 November f. m. ten.
Jag har förut varit i tillfälle att uttrycka min önskan om möjligheten att ställa örlogstjensten i närmare sammanhang med koopwerdietjensten.
Att gifva en handpenning eller en viss lägre årlig lön åt en person, emot det att han i behofvets stund skall inställa sig till tjenstgöring, synes vara en god sak, men jag befarar ändock att det ej lemnar full säkerhet för att flottan i farans ögonblick verkligen skall blifva väl bemannad.
Jag vill dervid ej ens sätta i fråga, hvad som dock med våra menskliga svagheter ej är otänkbart, att man nemi. under fredstider mottager lön, men sedan i behofvets stund underlåter att göra tjenst.
Jag tror för öfrigt, att då en sådan person nödvändigt måste söka att sjelf utbilda sig till sjöman och vid sådant förhållande, när han behöfves, lätt kan vara frånvarande på sjöresor till Ostindien eller annorstädes, komme Staten alltid att råka i förlägenhet.
Skulle likväl R.
St:r finna skäl att i detta hänseende anställa ett försök, så vore jag dermed mycket belåten.
Motionären har sagt att Sjöförsvars-komitén saknat förutseende.
Då jag emedlertid varit ledamot i denna komité, anser jag mig pligtig upplysa att man der, långt innan striden vid Hampton Roads, var ense om att alla krigsfartyg borde byggas af jern.
Jag tror att man äfven ej bör glömma detta, då man anser sig böra i fosterlandets namn framställa klander.
Då en och annan af de talare, som yttrat sig, haft den personliga välviljan för mig att fästa sig vid ett eller annat uttryck i motionen, så ber jag att få förklara, att jag alldeles icke anser något af dessa uttryck innebära något klander emot mig personligen.
De söka sin förklaringsgrund i det lif och den värma, med hvilka motionären alltid omfattar fosterländska frågor, och jag vet sjelf huru lätt det är att förgå sig.
För en sak stadnar jag i särdeles förbindelse hos motionären, att nemi. genom hans motion det blir så mycket nödvändigare för Stats-Utsk:t och R.
St:r att på en viss särskild fråga rigta sin uppmärksamhet.
Det är visserligen en organisations-fråga, i hvilken R.
Stms medverkan ej behöfver direkt anlitas.
Men K. M. har i sin Propos. lemnat bevis på Dess önskan att, då så litet kan byggas på bestämda fakta, i stället genom framställandet af vissa principer få kännedom om R.
Sl:rs åsigter.
Det gäller här den punkt, i hvilken motionären står i bestämdaste motsats till mig, nemi. huruvida Stockholms station skall förvandlas till en depot under Carlskrona, eller om den skall fortfarande blifva en särskild och för sig oberoende station.
Mina åsigter i denna fråga torde vara temligen kända, ty jag har haft tillfälle att lika öppet, om också under mindre bestämd form, uttala dem, och jag skall således ej nu upptaga tiden med att redogöra derföre.
Jag hade dock önskat att motionären hade framställt några egentliga skäl till vederläggande af mina, synnerligast för att sätta R.
St:r i tillfälle att afgöra frågan i den ena eller andra riktningen, och jag tror min fosterlandskänsla vara tillräckligt stark för att jag
Den 15 November f. m. n skulle kunna med lugn åse framgången, vare sig på ena eller andra sidan.
Om jag också å ena sidan känner mig alltför lifvad för den åsigt, för hvilken jag kämpar, att jag skulle kunna med likgiltighet motse ett beslut, som tillintetgjorde framgången af denna åsigt, så kan jag å andra sidan icke unlåta att förklara att det skulle vara lyckligt för mitt enskilda lugn och min enskilda frid, om jag genom den framställda motionen skulle vinna visshet om olämpligheten af det förtroende, K.
M. egnar mig såsom rådgifvare.
Jag ber endast, att ännu en gång få upprepa min önskan, att ämnet måtte i alla sina delar blifva noga granskadt, äfvensom förny a min förklaring, att jag är särdeles tacksam mot de Hrr, sorn deltagit i diskussionen, isynnerhet emot dem, som icke af sin kärlek för yrket blifvit dertill särskildt uppmanade.
Det är icke första gången jag här på detta rum uppträder såsom motståndare till Gr. von Platen.
Jag har alltid ogerna gjort det, emedan jag vet att samma fosterlandskänsla, som bjuder mig att bekämpa hans åsigter, samma känsla förestafvar honom dessa åsigter.
Denna gång är det dock mer än vanligt okärt, ty Svenska flottans tillstånd är i närvarande stund så uselt, att jag skulle önskat att kunna förena mina bemödanden med Regeringens för att åstadkomma något bättre oell ändamålsenligare.
Detta är mig likväl alldeles omöjligt, ty i Regeringens förslag finnes så mycket, sorn jag anser oriktigt, och så mycket, som bort vidröras, hvilket icke blifvit vidrördt, så mycket,'som bort göras, som icke blifvit gjordt.
Jag har derföre funnit mig föranlåten att för egen del framlägga ett förslag till flottans omorganisation.
Det är detta förslag jag ber att nu få försvara.
Visserligen blir det ganska svårt att sammanfatta alla de olika anmärkningar, som af särskilda talare blifvit framställda, så att mitt försvar får elt fullt logiskt sammanhang, och jag tror knappast, att jag skulle lyckas deruti; men jag vill göra hvad jag kan.
Först och främst ber jag då att få nämna, att om jag på något af mina uttryck satt en skarpare udd, har det icke varit för att såra någons person, utan för att bjertare i dagen framhålla en sanning eller osanning.
När jag således sagt, att användandet af roddbåtar i rörlig strid ovilkorligen skulle medföra icke allenast död åt Sveriges söner, utan äfven nesa åt Sveriges ära, har jag endast uttalat en sanning, som står klar för enhvar, som vet med hvilken lätthet pansarfartyg skulle öfversålla dessa båtar med kartescher.
Det är sannt att nesan vore ingen för dessa båtars besättning, men för oss, som beslutat sådana fartyg, vore det en nesa.
Det är mycket ledsamt för Hr Lilliehöök, att på detta rum sjöofficerare finnas närvarande, hvilka utgjorde besättning på linieskeppet Stockholm vid dess resa förliden sommar, och hvilka kunna jäfva hans påstående i detta fall att det icke var för hårdt väder, som H. M. Konungen lemnade skeppet.
För - 74 Den 15 November f. m. hållandet var nemi., att på dess färd från Göteborg till Christiansand, vädret var så hårdt, att fartyget endast gjorde 2 knop, när andra fartyg göra 8 till 9, och det var derföre, samt af fruktan för vidare inträffande motigt väder, sorn H. M:t i Christiansand steg ombord på Orädd.
Hr Lilliehöök har också talat om siareblick.
Jag medgif ver, att jag icke hade någon sådan, då jag vid 1856—1858 årens riksdag föreslog byggande af trä-linieskepp.
Men det var icke min skyldighet att ega siareblick, det tillhörde Styrelsen.
Jag hemställer likväl om hon är i besittning deraf, då man t. ex. läser i tidningarna huru R.
St:r gifvit anslag till byggnad af två roddbåtar, och att Sjöförvaltningen, ehuru numera ingenstädes sådana båtar byggas, dock tillstyrkt att så skall ske.
Vidare har Hr Lilliehöök, äfvensom Hr Skogman, talat om pansarskepp.
Den förre talaren, — jag erkänner uppriktigt att jag icke riktigt upplättat, huru hans ord folio sig, — har tyckts förnimma, att pansarskepp, som kosta 3,000,000 rdr, såsom t. ex. La Gloire, icke skulle hafva erforderlig duglighet.
Jag känner emellertid fullkomligt förhållandet med La Gloire, emedan jag under sommaren detta år hade tillfälle att samtala med Franska sjöofficerare, genom hvilkas omdömen jag blef öfvertygad om att inga pansarskepp äro så goda som de Franska; icke ens de Engelska kunna mäta sig med dem.
Fransmännen voro också de första, som byggde sådana skepp, och någon tid derefter byggde Engelsmännen Warrior, som kostade dubbelt så mycket och dock i många fall är mindre stridsduglig.
De nämnda officerarne upplyste dock att ännu åtskilliga förbättringar vore att önska, dels i afseende på luftvexlingen, dels ock i afseende på jernets förbindande med trä, ty hvad det sednare beträffar, så insuper träet fuktighet, hvilket gör att den ofantliga mängden spikar och bultar, som förenar träet med jernet, syrsättas och blifva mindre, hvarigenom de glappa i sina hål samt sträfva att förstöra sammanbindningen.
Men La Gloire är lätt vändbar, och gör en fart af ända till 13A knop, och dess refflade kanoner genomskjuta ett pansarskepps sidor, visserligen endast på 40 å 50 métres afstånd, men nya kanoner hafva sedermera blifvit i Frankrike konstruerade, som med 12 kilogr. laddning och 45 kilogr. kula på 1,000 métres genomskjuta de nuvarande skeppens pansar.
Hr Lilliehöök har talat om att ett stort skäl, hvarföre
Danska nationen med så mycken förkärlek omfattar sin flotta, är det, att hon ligger i Köpenhamn; men ligger väl Engelska flottan i London, eller den Franska i Paris?
Jag har i min motion yttrat, att Sjöförsvars-komitén icke egentligen föreslår något, som utvisar att man vill sträfva till att dugliggöra flottans bemanning.
Härpå har Hr Lilliehöök svarat, att komiténs sammansättning redan utvisade att dess syftemål icke kunde vara att utarbeta ett exercis-reglemente.
Detta har aldrig varit min mening, utan denna har varit och är att ipke Den 15 November f. m 75 någonting blifvit af komitén åtgjordt för att bilda en duglig stam för Svenska (lottän.
Komitén har föreslagit bibehållandet af liela båtsmanshållet.
Genomgår jag den besättningsstyrka, som erfordras för att bemanna den flotta, som komitén föreslagit, så erfordras dertill på sin höjd endast 4,500 man, men båtsmanshållet utgöres af 5,686 nummer, således vida mera än, som behöfves.
Är det då rätt att bibehålla de öfverdödiga?
Hr Lilliehöök har sagt, att vi böra uppsätta 20 man för att få 5 dugliga; de öfriga kunna användas till annat, såsom till släparbeten på varfven, till garnison på fästningar m. m.
Det är detta, som jag bestrider; vi böra icke hafva större stamtrupp för vår flotta, än sorn af behofvet är oundgängligen påkallad.
Lilliehöök har vidare talat om tjenstgöringen på varfven.
Jag har aldrig sagt, att icke besättningarna skulle användas till att utrusta fartygen; men jag har sagt att båtsmännen icke borde användas till att draga timmerstockar och andra dylika göromål på varfven, och jag har med siffror bevisat, att det skulle blifva billigare att låta verkställa dessa arbeten af verkliga arbets-korpser.
Slutligen ber jag att i afseende på båtsmännen och lämpligheten af denna institution för vårt land få tillägga några ord.
Såsom icke tjenstgörande på något örlogsfartyg, har jag naturligtvis icke sjelf kunnat fullt döma om huru härmed förhåller sig, och jag har också af särskilda sjöofficerare hört olika omdömen derutinnan.
Åtskilliga säga att båtsmännen äro odugliga, andra att de äro lätt handterliga och pålitliga; men alla hafva nödgats medgifva, att de icke äro sjömän.
Visserligen är det sannt, att de kunna dertill uppfostras, och jag har äfven i min motion ett sätt derför; men det är tillika min öfvertygelse att denna batsrnans-inrättning är en onaturlig utvext på våra kulturförhållanden.
Ty lyckades det också att göra dessa landtmät) till goda sjömän, så skulle de, när de återkomma till sina hem, blifva odugliga landtmät).
De hafva nemi. vant sig vid det oroliga lifvet på sjön och de dermed förenade begreppen om lif och död, och tron J då, Mina Hrr, att en sådan menniska vid hemkomsten skulle kunna älska sin stuga och det stilla lifvet der.
Men jag har icke velat på en gång upprycka hela denna institution, utan blott och bart föreslagit indragning af en de! deraf.
Det är derföre, som jag velat föreslå båtsmanshållets upphjelpande derigenom, att båtsmannen inträder i tjenst vid yngre år än hittills, att han får bättre aflöning, mera öfning m. m., samt att blott på försök och bredvid båtsmanshållet en mindre trupp af 400 värfvade matroser ur Sveriges kustbefolkning skulle uppsättas.
Det är ledsamt, att jag eger bevis på motsatsen af nästan allt hvad Hr Lilliehöök yttrat.
Han har sagt, att på 1820-talet funnos i Carlskrona s. k. koopwerdi-karlar, samt att man förmodligen upphörde dermed derföre att de ansågos odugliga.
Jag är nog lycklig, att just ifrån Carlskrona ega ett omdöme om detta manskap.
Det lyder sålunda: »För omkring 50 å 60 år sedan hade flottan i. sin tjenst några hundra af dessa (fiskare ifrån Kalmar och Öland) kallade koopwerdi-karlar.
De voro 76 Den 15 November f. m. anvärfvade ungefär som Wermlands jägare, stodo under krigsartiklarna, seglade till koopwerdi från Kalmar, hade intet befäl i landsorten, men infunno sig här i Carlskrona, då de uppkallades.
Deras vilkor i öfrigt känner jag ej; men det var, då jag kom in på flottan, ett allmänt tal hos de äldre officerarne om dugligheten och raskheten hos detta folk, hvilket de aldrig nog kunde prisa, alltid med tilläggen: »det var sjöfolk det», »det var annat än våra båtsmän», »det var stor skada att flottan gjorde sig af med detta folk,» o. s. v.
Koopwerdi-karlarne voro också verkligen det raskaste, härdigaste, tilitagsnaste folket vi hade på flottan, verkligen oförvägna sjögastar, sådana, som vi numera icke kunna uppvisa».
Det är således fullkomligt misstag af Hr Lilliehöök, då han påstår, att detta folk biel' afskedadt såsom odugligt.
Jag ber att ännu få ytterligare nämna några ord om båtsmanshåll^.
Jag har redan uttalat min tanke om, huru Svenska flottans stamtrupper borde vara organiserade; jag öfvergår nu till den omvårdnad, som egnas manskapet, och det sätt, hvarpå befälet öfver detsamma handhafves.
Derom yttrar samme person, hvilken jag nyss hade äran citera.
»Icke allenast rotehållarne i Blekinge, utan jag tror öfver hela Sverige, skulle gerna tilja blifva fria ifrån att hålla båtsmän in natura.
Blir saken förd till tåls och agiterad, så dröjer det ej längre innan de låta höra af sig, såväl bönder som herremän.
Men de, som skulle kunna tala om missförhållanderna, oordningarna, förfallet och abnormiteterna inom båtsmans-institutionen, det är Kompagni-cheferna, och ingen menniska kan tro, huru vidunderligt dermed är ställdt.
Ingen organiserande hand har vidrört denna institution på hundratals år.
Den står nästan uteslutande i praktiskt hänseende under Kompagni-cheferne och Konungens Beflude.
Kompagni-cheferne vaka öfver Kronans och båtsmannens rätt, de skrifva derom till Konungens Befh:de och dessa döma.
Detta är skötseln af instutitionen.
Vänder sig Kompagni-chefen i något fall till befälhafvande Amiralen eller Sjöministern, der reform eller någon genomgripande förändring fordras, så lägges saken ad acta, och flere gånger har det stannat dervid att Kompagni-chefen, som endast anfört de vidunderligaste orättvisor eller inkonseqvenser, som han icke utan att frångå sin pligt kunna lemna oanmälda, fått stränga skrapor för otidigt rapporterarde o. s. v. Och detta af det enda skäl, att alla vederbörarde äro rädda att röra i saker, som de icke förstå, och som om det blefve draget inför allmänheten, skulle framställa en tafla af hundraårigt oefterrättlighets-system, liknöjdhet och vanvård.
Häruti, jag vågar mitt lif derpå, är ingen öfverdrift.» Frih.
Stjernstedt har sagt, att mitt förslag i fråga om ett förändradt redogörelsesätt är obehöfligt.
Jag vet alltför väl att nuvarande Sjöministern deråt kommer att egna sin omsorg, ehuru intet ord förekommer derom i K. M:s Propos.