Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Delta är en åsigt, som Lagcomiteen också har hyllat, så att det är först Lagberedningen, som framställt förslaget sådant det nu förefinnes.
Orsaken härtill är, alt man i sjelfva verket icke funnit skäl alt hafva olika benämningar på straff, hvilka dock skulle komma att verkställas pä enahanda sätt.
Man säger väl, att det vore nyttigt, att den gröfre förbrytaren, derigenom att han blifver betecknad med att hafva undergått sitt straff å tukthus, skiljes från den lägre förbrytaren, som undergått sitt straff' i länsfängelset; och detta kan hafva sina skäl för sig.
Men Utsk. har upptagit denna fråga och besvarat den, såsom mig synes, på det rätta sättet, idet att Ulsk. erinrat derom, att hela systemet går ut på att låta straffet ensamt utgöra brottslingens försoning, så att han, i samma stund han utstått sitt straff, icke vidare bör hafva några brännmärkande kännetecken på sig, som kunna skilja honom från samhällets öfrige medlemmar, och hvilka, derigenom ali de göra det för honom svårt att på ärligt sätt försörja sig, kunna blifva för honom en drilfjeder att ånyo beträda brottets bana.
Dessutom, när sjelfva straffen, såsom jag 208 Den 28 April. nyss nämnt, tili sin inre beskaffenhet blifva alldeles enahanda, d. v. s. när allt frihetsstraff skall bestå i ensam hetsfängelse med arbete, finnes intet skäl, hvarför man skulle kalla det ena för tukthusstraff, och det andra för fängelse-straff.
Enda följden skulle blifva den, att, likasom vi nu hafva en class af menniskor här i landet, som hafva fält titeln af f. d. correetionisler, — och huru litet recomuienderande den är, är nogsamt kändt, —- så skulle vi hädanefter få en class med titeln af f. d. tukthusarbetare, och hvar och en, sorn varit så olycklig, att han en gång tillhört denna class, vore förlorad för hela sin tid, äfven om han ur straffinrättningen utgått med förbättrad sinnesart och föresats att icke vidare beträda hrottets väg.
Hr von Hartmansdorff har särskildt anmärkt, att suspensionsstraffet borde qvarstå.
I anledning deraf skall jag bedja att ur betänk, få uppläsa hvad Utsk. härom yttrat; del är af följande innehåll: ”Hos Utsk. har väl någon betänklighet uppstått emot uteslutande af denna bestraffning (nemi. suspension); men i betraktande af de skäl, som föranledt samma uteslutande, nemi. alt suspensionsslraffet nedsätter embelsmannens anseende i deras omdöme, inom hvilkas krets han, efter någon tids förlopp, åter skall förvalta sitt embete; att den förödmjukelse, straffet medförer, måste snarare nedtrycka, än väcka håg och nit för embetsgöromålen; samt att böter böra ådömmas, när förseelsen ej är af så svår beskaffenhet, att einbetets mistning bör derå följa, — har all betänklighet gifvit vika.
Man har val hört förcspeglas den alltför stora stränghet i bestraffning af embetsfel, som af suspensionsslraffels borttagande skulle blifva eu följd; men denna farhåga torde försvinna, om man besinnar, att embetets mistning för beständigt i allt fall ej bör komma i fråga, utan vid de tillfällen, då förbrytelsen förtjenar sådan påföljd, äfven om suspensionsslraffet finnes qvar.
Snarare skulle med skäl kunna anmärkas, att embetsfelen skola blifva för lindrigt bestraffade, i händelse endast böter blifva ådömde, der suspension hittills ägt rum.
Men naturligtvis bör bötesstraffet dä tillämpas desto allvarsammare; och huruvida dessa båda grundsatser blifvit i lagförslaget rätteligen fiiljda, kommer man först i tillfälle att pröfva vid granskning af28cap., som handlar om brott af embelsmän.
Deremot må här erinras, att då aktning för lagar och tjenstemän i allmänhet i så väsendtlig mån inverkar på samhällsinrältningens lif, synes denna aktning jemväl böra af lagstiftaren omsorgsfullt vårdas.
Varsamheten bjuder åtminstone, ali han sjelf icke utsår ett frö, hvars frukt kan för samhället blifva skadlig.
Ett sådant frö skulle dock, efter Utsk:s åsigt, ligga i suspensionsstraffet, hvars användande, enligt hvad erfarenheten visar, städse bidrager att inför opinionen nedsätta embelsmannens anseende.”
I min tanka åtminstone äro dessa af Utsk. anförde grunder gilltiga, och jag kan icke frångå min en gång fattade öfvertygelse, att suspensionsstraffet icke hör i lagen inflyta; men är pluraliteten af R. o. Ad. af annan I) en ?8 A [> r i I. 20!) annan mening, så är det ganska lätt att få en modifieation i detta hänseende i förslaget intagen.
Hr von Hartmansdorff har äfven talat emot det stadgandet, att biiterne skola tillfalla Kronan odeladt.
Jag får i anledn. häraf blott säga, att denna fråga ieke nu hör till ämnet.
Utsk. har icke uti sitt tillstyrkande talat om någonting sådant; det har blott framställt det förslag, att böter skola finnas såsom st ra Ifart.
Huru de skola fördelas, är en sådan detaljfråga, som nu ieke blifvit framställd till öfverläggning inom RiksStin, ehuru Utsk. längre fram i sitt betänk, säger, att det, vid granskningen af hvarje § för sig, äfven har fästat uppmärksamhet vid den saken.
Hvad sluteligen det s. k. latitudssystemet angår, hvaremot den fjerde hufvudsakliga anmärkn. blifvit riktad, så nekar jag icke, att den lag ovillkorligen vore den fullkomligaste, som icke behöfde någon latitud för domarens pröfning; men min öfvertygelse är, att det är omöjligt att stifta sådane lagar, så vidt n. b. man erkänner, alt straden skola ådömmas brottslingen i förhållande till hans brottslighet och onda uppsåt, men icke i förhållande till blott de yttre påföljderna af hans gerning.
Så länge lagen endast vill sysselsätta sig med de yttre påföljderna, så länge kan man undvika ett laliludssystem såsom allmän regel; meni samma män, som man frångår denna oriktiga åsigt af straden och anser rättvisan fordra, att straffen skola åläggas förbrytaren i förhållande till hans brottslighet, det vill säga, hans i yttre handling uppenbarade onda vilja och uppsåt, hvilket i hvarje concret fall kan till den grad vara olika, att lagen icke kan upplaga dem alla, i samma mån mäste man ock ingå på ett latitudssystem; och detta blir ännu nödvändigare vid antagande af ett straffsystem, som hufvudsakligast går ut på frihetsstraff, enär del skulle leda till en ytterlig småaktighet, och snart sagdt vara omöjligt, alt i lagen upptaga de mångfaldiga modificalioner, hvaraf dessa straff i afseende på tidsmåttet äro susceptibla.
Reservanterne emot LagUlsk:s betänk, hafva i afseende på latiludssystemet åberopat hvad Hr Kammarrådet Theorell uti sin reservation till Lagberedningens protocoll i delta afseende anfört.
Jag hörde likväl i sisla plenum en af dessa reservanter, Gr.
Mörner, till betydlig del frångå IIr Theorell åsigler; ty endast den sistnämnde har varit conseqvent, i det han velat att ingen den ringaste latitud skulle äga rum, utan hvarje brott vara belagdt med ett bestämdt straff, hvaremot Gr.
Mörner för sin del likväl måst erkänna, alt åtminstone sä mycken latitud erfordras, att domaren må hafva pröfniugsrält inom hvarje straffgrad, d. v. s. ett utrymme af två år att välja emellan vid tillämpningen af alla frihetsstraff.
Men detta är redan en ganska betydlig latitud, och har man antagit den, så synes det mig, aU man i och med detsamma äfven godkänt sjelfva principen.
Återstår således blott den frågan: huru långt skall denna latitud sträcka sig?
bör domaren nödvändigt 10 H. 27 210 Den 28 April. tinlia sig inom cn enda strafigrad, eller får lian gå derutöfver?
Då jag började med alt säga, alt den lag vore den bästa, som kunde undvara ett lalitudssyslem; sä är ock naturligt, att jag icke vill utsträcka detsamma längre, än behofvet påkallar; men jag måste erkänna, att detta behof i många fall påkallar en utsträckning utöfver blott den ena stralfgraden.
Jag säger derföre icke, all denna latitud påkallas lill den vidslräcklhct, som i lagförslaget förekommer, ulan tror jag lill och med, alt åtskilliga ställen finnas, der den kan i icke obetydlig mån inskränkas; men härom är nu icke fråga.
Utsk. bar äfven uttryckligen sagt, all fråga nu icke är om att bestämma när och huru vidsträckt i hvarje fall latituden skall äga runi, utan förklarat detta blifva föremål för särskildt pröfning, när man hinner till granskningen af detaljbeslämmelserne.
Deremot har Utsk. nu velat få den priucip uttalad, att latituden, iler sä nödigt vröfvas, må kunna utsträckas utöfver en straffart eller grad; och jag förstår sä mycket mindre den stora farhåga, som man synes hysa för fastställandet af en sådan princip, som det är kändt, alt den nu gällande lagen, hvilken i allmänhet ej antagit latitudssystemet, likväl undantagsvis, eller i vissa fall, funnit sig nödsakad att öfverlåta ät domaren en lika vidsträckt pröfuingsrält, som någonsin det nya lagförslaget.
Utsk. har i sitt betänk, derpå anfört en mängd exempel, bland hvilka jag nu endast vill påminna om en författning, icke äldre än från år 1835, som belägger ett och samma brott med alternativa straff efter omständigheterna från 2 års fästning till och med dödsstraff.
Har man redan i våra iiIdre brottmålslagar sett sig nödsakad i vissa fall till en sådan latitud i domarens pröfning, huru mycket nödvändigare måste della ej blifva i en lag, der latitudssystemet ingår såsom nödvändig följd ej blott af straffsystemet, ulan äfven af den grund, hvarefter all brottslighet mäles?
Jag tror mig nu hafva genomgått och besvarat de hufvudsakligaste anmärka:!’, som blifvit gjorda emot sjelfva lagförslagets innehåll, och vill blott ytterligare tillägga, i anledning af de farhågor, som i sä bjerta färgor blifvit af Hr Lector Wallman i dess reservation framställda emot Philadelphia-systemet, i och för den stora mortalitet, som dermed Skall vara förenad, — och hvilka farhågor man här sökt relevera, om icke alldeles med den poetiska öfverdrift, sorn, efter hvad jag tror, tillhör Hr Lector Wallmans natur, åtminstone med cn värma, sorn tillräckligt utvisar, ali man, likasom Hr Lectorn sjelf, tyckes lägga en alltför stor vigt på de auctoritelers meddelanden, hvilka Hr Lectorn åberopat — jag vill, säger jag, i anledning häraf blott yttea, att jag fruktar, det sjelfva detta ämne icke preterar sig för så mycken poesi, som jag trott mig finna så väl uti den åberopade Hr
Dickens omdömen, som i nyssnämnde af Hr Lector Wallman afgifne reservation.
Beträffande fängelset
La Roquette och den ofördelaktiga verkan, som i följd af det derstädes vidtagne system sig visat, får jag erinra derom, att Den 28 A p r i 1. 211 nämnde fängelse endast är inrätladt fiir unga förbrytare, hvilkas inspärrande i cell, enligt nu ifrågavarande förslag, icke är tillåtet; oell torde man deraf linna, det icke gerna någon jemförelse kan göras emellan ett fängelse, inrätladt i öfverensstämmelse med nu af Ulsk. framlagde grunder och fängelset La Raquette.
I afseende åter på dödligheten inom Philadelphia-fängelserne i allmänhet, sä har denna visserligen visat sig ganska stor inom de första fängelser af denna art, som inrättades i Europa; men denna dödlighet har dock på de sednare åren betydligt aftagit och skall troligen ännu mera förminskas, i samma mån, som man inser nödvändigheten af att icke fiir beständigt låta fängen förblifva ensam i sin cell, ut;m tillåter honom att fä emottaga besök af andre personer, och gör lill hufvudsak, att endast afhålla honom från all gemenskap nied andra fångar.
Dessutom är det icke något vunnet i berörde hänseende med alt hafva fängelser inrättade efter del Auburnska systemet; ty mortalileten blifvcr der ännu mycket större, i anseende till den stränga disciplin, som i dessa fängelser mäste vidmakthållas.
Afven vid jemförelse med de nuvarande fängelserna här i Sverige befinnes skillnaden i afseende på dödligheten icke vara särdeles stor.
Jag har framför mig en uppsats på mortalileten inom Norrköpings spinnhus, som visar, all år 1819 dogo af 169 personer 20, år 1835 dogo af 202 21 personer, och år 1834 af 167 33 personer.
Delta är en mortalitet, som synes fullt ut lika afskräckande, som de uppgifter man åberopat rörande Philadelphia-fiingelserua.
— Jag tillstyrker för min del bifall lill betänk.
Stael von Holstein, Ollo Wilh.:
Då jag i förra plenum hade ordet, anhöll jag ali, om under diseussionens lopp några anmärkn:r skulle blifva gjorde emot betänk., mig skulle lemnäs tillfälle att dem bemöta.
Anmärkn:r hafva verkligen sedan dess blifvit gjorde; men sedan jag i följd deraf bos II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, begärde ali i ämnet få yttra mig, hafva andre ledamöter af Huset upptagit och i det närmaste, om icke fullkomligt, vederlagt deni.
Jag skall likväl nu anhålla, alt i några vissa afseenden få tillägga några ord, under försäkran, att jag anser R. o. Ad:s lid vara alltför dyrbar, för att jag skulle vilja upptaga den med omsägningar af hvad som redan är i ämnet sagdt.
Innan jag ingår i sjelfva frågan, ber jag likväl alt få bemöta en anmärkn., som Hr von Hartmansdorff framställt i Lördagens plenum, i anledning af ett af mig vid samma tillfälle fäldt yttrande.
Hr von Hartmansdorff ansåg, alt jag begick en inconseqvcns deruti, att jag vädjade till R. o. Ad:s conseqvens i denna fråga, emedan, såsom Hr von Hartmansdorff förmodade, jag, i händelse R. o. Adis beslut i ämnet skulle leda till afslag, icke skulle vara lika conseqvent vid en påföljande riksdag.
Jag svarar derå, att jag icke anser mig behöfva i detta hänseende tvista med Hr von Hartmansdorff; ty jag tror, alt en hvar, särdeles en uti lagstiftningsärenden 212 Den 2S A |> r i 1. rådplägande församling, bör icke ytlra en åsigt, med mindre den är på goda skäl grundad, och är den det, så måsle den lagstiftande församlingen vidhålla sin åsigt, intilldess att dessa skäl blifva genom andre, som äro bättre, vederlagde.
Alt likväl
Hr von Hartmansdorff icke har några skäl af den goda beskaffenhet, att de kunna vederlägga R.
St:s i detta ämne redan uttalade åsigt, tror jag mig kunna sluta deraf, att Hr von Hartmansdorff tillkännagifvit alt lian söker erfarenhet i ämnet och lill den ändan önskar att fä frågan uppskjuten.
Systemet af frihetsstraff är Ingenting nytt i Sveriges lagverk; det existerar redan, ty i alla gröfre brott ingå frihetsstraffen, såsom den väsendtligaste delen af bestraffningen, och att så måste vara, slutar jag deraf, att jag såsom praktisk man haft erfarenhet deraf, att personer, hvilka äro dömde till kroppsstraff och fästningsstraff, mera rikta sina besvär och nådansökningar derhän, alt fä någon inskränkning uti det dem ådöinde fästningsarbete, än alt undslippa någon del af kroppsstraffet.
De frihetsstraff, som i nu existerande fängelser undergås, äro således i viss mån desamma, som de, hvilka här föreslås, med den skillnad likväl, alt desse sednare äro att anse såsom förbättringar af de förra.
Den saken huruvida det Philadelphiska systemet äger företräde framför det Auburnska, eller tverlom, svnes mig vara onödig att här tvista om, enär båda systemerue äro inrymde i den föreslagna lagen, nemi. det Auburnska för de högsta graderne och det Philadelphiska för de lägre, samt det för öfrigt, i afseende på det ena eller andra systemets tillämpning i de mellanliggande graderne, naturligtvis kommer alt hero pä den erfarenhet, som kan vinnas och de tillfällen att verkställa straffen, som möjligen kunna beredas, ilan har emot det Philadelphiska systemet framkastat den farhåga, att delta system vore äfventyrligare, i det att tillämpningen af detsamma icke sällan bragte Tångarne lill vansinne, och man har lill stöd för denna mening åberopat exempel från Norra America.
Jag får dervid först och främst anmärka, att dessa exempel i min tanka icke bevisa någonting bestämdt, då man täger i betraktande, all förhällandernc derstädes äro i så många fall olika med vära, äfvensom jag för öfrigt tror mig kunna bevisa genom en uppgift, hvilken jag har här i min hand, att systemet tillämpadt i vårt land, icke skulle leda till den i cell inspärrade personens sinnesrubbning.
Denna uppgift innehåller nemi. en förteckning för 5 år pä fångar, som varit insatte i cell för att förmås lill bekännelse, och den utvisar, att af 24 sådane fångar, hafva under nämnde lid endast 4 dött.
En fänge, som vistats i cell i 11 år, har under denna tid varit sjuk en enda dag, och den som selat der den kortaste liden har icke alls varit sjuk, af alla tillsammans hade blott 5 varit sjuka.
Man har fästat sig vid åtskilliga delar af betänk., hvilka ock till det mesta, med undantag blott af de förmenta kostnadcrne, blifvit besvarade.
Kostnaderne blifva visserligen stora; Den .28 April. 213 men huru stora <1e kunna blifva, det kan icke med någon n rit lini e t i s k visshet bestämmas.
Man kan visserligen uppgöra en probabililetsberäkning, d. v. s. efterse autalet af sakfällde personer under det år, som ligger oss närmast, samt genom tillämpning af den föreslagna lagen utröna huru många af dem skulle blifva inneslntne i cell efter det ena eller andra systemet, men efter en sådan beräkning skulle till och med de medel, sorn redan äro ställde till K.
M:s disposition i och för fängelsernes ombyggnad, befinnas fullt lill räck lige för beredande af cellfängelser för mera än § af till dylikt straff dömde personer.
Man har fästat sig dervid, att vatten- och brödstraffet blifvit i den nya lagen uteslutet.
Såsom detta straff hittills blifvit verksläldl bar del skett på 2 sätt, antingen mycket strängt eller lindrigt.
Har det tillämpats strängt, så bar det nästan utan undantag medfört för den straffade, antingen förlust af lifvet eller af helsan; har det åter skett lindrigt, så har det icke varit något straff.
Lagcomiléen uppgjorde visserligen ett förslag att bibehålla vatten- och brödstraffet, med vissa dagars mellanskof, men Högsta
Domstolen gjorde vid detta förslag sådane anmärkmr alt Lagberedningen fann sig föranlåten alt frångå hvad Lagcomiléen sålunda hade tillstyrkt.
I afseende pä stralfet af landsförvisning, sä iir det i min tanka likgiltigt, antingen det qvarstår eller icke.
Under den tcmligen långa tid, som jag praktiserat såsom jurist i åtskilliga verk och åtskilliga riktningar, kan jag icke erinra mig alt jag vid mer än ett enda tillfälle sett detta straff ädömmas, och det var för en öfverträdelse af 60 cap. 4 § Missg.- b:n, ang:dc den som utsprider falskt rykte om en person.
Skulle detta straff tillämpas på politiske förbrytare, tror jag förhållandet skulle vara enahanda med det som Hr Gunther här uppgifvit, nemi. alt om den politiske brottslingen verkligen är farlig, sä är icke skäl att lemna honom tillfälle all utom landets gränsor fortsätta sina slämplingar, är han åter icke farlig, så är straffet för hårdt.
Detta straff finnes visserligen äfven stadgadt för ett annat brott, nemi. för religionsbrott, men jag ber få fästa uppmärksamheten derpå, att i detta förslag förekommer icke alls någon fråga derom , utan blifver det en särskild fråga, då kyrkolagen till öfverläggning förekommer.
I afseende på suspensionsstraffet har jag ingenting alt tillägga till hvad Hr Gunther anfört; äfvensom icke eller i fråga om bötesfördelningen.
Jag har för närvarande ansett mig icke böra längre upplaga R. o.
Ad:s tid, utan inskränker mig lill den anhållan jag förut tagit mig friheten framställa, att R. o. Ad. måtte bifalla betänk.
Som jag redan under föreg:de plenum upptagit eli icke obetydligt mått af R. o. Ad:s tid, anser jag mig för närvarande böra lemna rum åt de ledamöter, hvilka hafva anmält sig, men ännu icke fält tillfälle att sig i ämnet yttra; auhållandes jag dock vördsamt att blifva ånyo upptecknad, på det att, för den händelse, alt discussionen skulle 214 Den 2S April. föranleda till .ännu ett. npptriidande från min sida, rättigheten att yttra mig då matte vara åt mig bevarad.
Obevandrad som jag är i de theorier, som skola läggas till grund för denna fråga, äger jag icke, då jag nu begärt ordet, några anspråk på att kunna verka på andras öfvertygelse; men det torde dock tillåtas mig att för min egen skull, upptaga tiden några ögonblick, för alt uppgifva de motiver, hvilka utgöra grunden för milt bifall lill ifrågavar. lagförslag.
I alla tidsskiften, från de äldsta tider till närvarande tid, har onekligen ett folks lagstiftning varit alt anse såsom uttrycket af den ståndpunkt af bildning, på hvilken folket sig befunnit.
Om således 1734 års lagbud voro ändamålsenliga för den tid, då de nedskrefvos, lärer väl icke kunna nekas att dessa lagbud numera icke äro passande för 1845 års bildning, som krafvel- ett högre anspråk på aktning för menniskosätt oell menniskovärde.
Det bar också visat sig bär under discussionen, att ingen uppträdt med ovillkorligt yrkande att bibehålla hvad 1734 års lag i förevarande hänseende stadgar; till och med de, som hafva uppträdt såsom de störste och mäktigaste vedersakare till del nya lagförslaget, hafva inskränkt sig till begäran om uppskof med frågan.
Uppskof har varit hnfvudsaken; än i den ena formen genom att instämma i PresteStrs beslut, än i den andra, genom ali återremittera förslaget.
Men hvarför önskar man detta uppskof?
Jag kan icke här se något annat skäl än det, som utgör det vanliga vid hvarje förekommande fråga om en reform, nemi. alt många män, hvilka aktningsvärd! vårda sig om det bestående, likväl gå för långt uti sin ifver att bevara det som är föråldradi och förvittradt i samhället.
Dock denna fråga är likväl så vigtig, att den säkerligen kommer alt taga sig fram, i trolts såväl af det motstånd den röner af de antiqvariska grundsatserne, sorn af det kanske alltför öfverdrifua beröm och loford, som om densamma blifvit uttaladt.
Här i denna fråga, om någonsin, gäller den sals, alt representanten bör pröfva utan förkärlek, utan fördom och upprätthålla hvad godt är.
Äfven jag har haft några skrupler för antagandet af betänk. i sin helhet.
Jag erkänner, att jag har varit böjd mera för att accedera till den modification, som Gr.
Mölner föreslagit i afseende pä vatten- och brödstraffet.
Jag har såsom skäl derför ansett det vara af vigt att de personer, som dömmas lill detta straff, icke afhållas så länge från sina hem, att det kostar Staten mindre att försörja dem en kortare tid, och att icke församlingarne under tiden hetungas med fattigvården i och för deras familjer; men alla dessa skäl hafva, jag erkänner det, måst vika för de högre skäl, som de lagkloke här hafva anfört, hvartill jag äfven måste lägga den erfarenhet jag sjelf äger om huru vatten- och brödstraffet betraktas.
Jag vet nemi. att det förhållande inträffat, alt personer, som verkligen hafva ägt tillgångar att betala dem ålagde böter, likväl ansett sig böra un - Den 28 A p r i 1. 215 danhalla desse tillgångar och hellre undankastat sig vatten- och brödstraffet.
Jag kan således icke ifra för bibehållandet af detta straff.
En annan betänklighet har jag lika med flere talare hyst emot det s. k. latitudssyslcmet; meri denria betänklighet ar ock lill största delen undanröjd, dels derigenom alt jag funnit, att denna latitud icke är utsträckt till det omfång, som man vanligen föreställer sig, dels ock af den omständighet, att det alltid vid pröfning af sjelfva lagförslaget står R.
St. öppet att i della afseende vidtaga de inskränkningar, som kunna anses nödige.
Jag har ansett det i allt fall vara min [iligt att torskälla mig så många underrättelser i detta ämne, som möjligen stöde att erhålla, och jag har då af en författare, som Hr Wallman äfven åberopat, nemi.
Professor Miltermayer, hemlat den upplysning, alt i Österrike, hvarest eli lalitudssystcm redan i 40 är varit i lagstiftningen infördi, jurislerne dock klaga deröfver att detta laliludssyslem icke är nog vidsträckt.
Samme författare har äfven uppgifvit, att man i Preussen föreslagit latitudssystemets införande, hvarå han uppgifvit exempel, sorn kunna återfinnas i 2:dra lomen, pag. 133.
Likaledes har det Belgiska lagförslaget inrymt latitudssystemet i ännu vidsträcktare måu, äfvensom det Ungerska är af samma beskaffenhet, uti hvilket till och med icke något minimum linues utsatt.
Vidare har jag underrättat mig derom, att i Hessen en ny lag redan år 1841 i September månad blifvit antagen, uti hvilken lag ungefär enahanda stralfarler förekomma, som de, hvilka här blifvit föreslagna, men med den skillnad, att ett minimum i blott högst få fall linnes utsatt; tvertom har man gått så långt, alt man ät domaren lemnat alt i vissa läll kunna belägga med strafffängelse ända till 16 år, ulan att utsätta något minimum.
Jag vill icke här upptaga de anmärkn:r emot förslaget, som redan till största delen blifvit besvarade, utan vill jag blott fästa mig vid några fa uttryck, sorn, enligt min tanka, icke hafva blifvit tillräckligt vederlagde.
Manbar t. ex. sagt, att då vår gamla lag straffar, alllär glömt och brottslingen är till samhället återgifven.