Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skulle anhålla, att R. o. Ad. med den förändring ville bifalla §:ti, att efter orden »hvarunder boet» måtte tillsättas orden »i konkursmål.» bifölls med införande af orden »i konkursmål» efter orden »hvarunder boet». § 10.
Bifölls. § 11.
Af förbiseende är här å 4:de raden nerifrån mellan orden »alla» och »borgenärer» uteglömdt ordet »inländske».
För att denna <§ måtte ställas i öfverensstämmelse med 15:de §:n konkurslagen, får jag hemställa, att R. o.
Ad. med den af mig föreslagna förändring måtte i öfrigt bifalla ifrågav:de §. §:n bifölls med införande af ordet »inländske» emellan orden »alla» och »borgenärer». §§:ne 12—20, äfvensom Ingressen.
Biföllos. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 9 e. m.
In fidem, O. Ura/tel.
Tisdagen den 17 Juli 1860.
Justerades ett prot.ntdrag för den 11, 13 och 14 dennes, tre prof.utdrag för sistnämde dag e. m., samt pleniprot. för den 21 sisth April e. m. öppnades Hrr Elektorers lista vid val af en Ledamot i Konst. Utsk:t efter N:o 258, Hr Svenske, fullm.
Cederström, Rudolf; och befanns dertill hafva blifvit utsedd N:o 2,006, Hr Sandels, Pehr Benjamin.
Hrr Elektorers lista vid val af en Ledamot i StatsUtsk:t efter N;o 2,317, Hr Fåhraeus, Olof Immanuel, samt en Suppleant derstädes efter N:o 2,292, Hr af Edholm, Eric Wilhelm; och befunnos hafva blifvit utsedde till Ledamot N:o 1,786, Hr Blomstedt, Carl Reinhold; samt till Suppleant N:o 2,309, Hr af Dahlström, Gustaf Jacob. Öppnades Hrr Elektorers lista vid val af en Suppleant i Bevilln.
Utsk:t efter N:o 2,069, Hr Mannerstråle, Mårten Gustaf Wilhelm; och befanns dertill hafva blifvit utsedd N:o 327, Frih. af Wetterstedt, fullm.
Hr af Wetterstedt, Carl August Alfred.
Öppnades Hrr Elektorers lista vid val af en Ledamot i BankoUtsk:t efter N:o 2,221 Hr af Wirsén, Thure; och befanns dertill hafva blifvit utsedd N:o 13, Hr Natt och Dag, fullm.
Hr Stråle, Gustaf Haldo.
Hrr Elektorers lista vid val af en Ledamot i Allm.
Besvärs- o. Ekon.Utskit efter N:o 1,113, Hr Treffenberg, fullm.
Hr v. Schéele, Frans Adolf; och befanns dertill hafva blifvit utsedd N:o 113, Grefve Snoilsky, Gustaf Fredrik.
Den 17 Juli. 12» Öppnades Hrr Elektorers lista vid val af en Suppleant i Riddarh.Utsk:t efter N:o 227, Frih.
Rudenschöld, Thorsten; och befanns dertill hafva blifvit utsedd N:o 1,659, Hr Svedenstjerna, fullm.
Gr. Hamilton, John William Patrik.
Uplästes och godkändes Exped.Utsk:ts Skrifvelseförslag: N:o 97, om upluifvande af förbudet mot skådespels uplorande i en del städer under vissa tider af året; och N:o 98, om allmogens i Garpenbergs socken befrielse från skyldighet att utgöra tjenstbarheter åt Garpenbergs bruk, samt uphörande af socknens roteringsfrihet.
Föredrogs, men begärdes af flere Ledamöter ånyo på bordet, BondeSt:ts den 14 dennes bordlagde prot.utdrag N:o 366, med inbjudning till MedStm att instämma i BondeSt:ts beslut att updraga åt R.
St:rs Deputerade författandet af den underd. adress, hvilken de vid Deras Majestäters förestående kröning i Norige komme att å R.
St:rs vägnar öfverlemna.
Föredrogs ånyo LagUtsk:ts den 30 sisth Juni och 4 dennes bordlagde Betänk.
N:o 35, i anledn. af väckta motioner dels om förändrad lagstiftning ang:de förlag, dels ock om rätt till underpant i lös egendom i allmänhet.
Då de uti förev:de lagförslag up tagna särskilde §§ stå i nära sammanhang med hvarandra, får jag anhålla, att förslaget i dess helhet måtte göras till föremål för öfverläggning.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att, så vida icke någon ledamot påyrkade det ifrågav:de författnings-förslagets föredragning paragrafvis, torde detsamma i dess helhet få komma under öfverläggning ; hvarefter uphisning af hela förslaget egde rum.
Ehuru jag icke har något att erinra emot grunderna för det förslag, som uti förev:de Betänk, innefattas, måste jag likväl, med afseende å förändrade förhållanden, hvilka under den sednaste tiden inträffat, begära återremiss deraf.
Då förslaget afgafs, var nemi. K.
M:ts Propos. ang:de räntefriheten icke afgjord uti de förenade Utskm; och ansåg sig LagUtsk:t snarare hafva anledn. att förutsätta bifall än afslag till nämnde propos.
Vid sådant förhållande och då Hr Björck uti dess motion tillstyrkt undantag, i fråga om rönta för förlagslån, från förbudet mot högre ränta än 6 proc., men detta förbud troddes komma att försvinna, afstyrkte Utsk:t, på sätt detta Betänk, pag. 9 utvisar, Hr Björcks ifrågav:de förslag.
Då likväl sedermera förslaget om upbäfvande af H. VIII.
' 9 130 l)en 17 Juli.
Lagens förbud mot högre ränta fallit, — då det icke kan bestridas att det är ett språkfel, att kalla förlag för förlagslån, enär förlaget är och blir ett intressentskap — då det, vid dessa förhållanden skulle vara en orimlighet att uphäfva nuvande stadgande» mot större frihet i fråga om ränta för dessa lån, så länge långifvarens rättighet att taga ränta till högst 6 proc. är begränsad, samt sådana åtgärder skulle på rörelsen i allmänhet hafva en ganska menlig inverkan, så anser jag mig, på nu anförda skäl, föranlåten att begära återremiss» Hr Olivecrona:
Då detta Betänk, var föremål för öfver läggning uti Lag-Utsk:t, tillkännagaf jag, att jag, med serskildt fästadt afs:de å 6:te §:n af den föreslagna författnrn, hyste betänkligheter mot densammas antagande.
Detta oaktadt har jag dock icke reserverat mig i frågan; men anser mig icke böra vid detta tillfälle uraktlåta att upgifva de omständigheter, hvaruti jag egentligen funnit anledn. till anmärkn. i förev:de fall förekomma.
Man har genom hela detta förslag om underpant i lösegendom synbarligen velat införa eller, rättare sagdt, närmare bestämma en institution uti vår lagstiftning, — en institution, hvilken visserligen icke tillhör vår äldsta rätt, men som dock småningom, genom bekantskap med Romerska rätten, influtit i vår lagstiftning samt i 1734 års lag äfven till någon del vunnit erkännande.
Man söker nu genom detta förslag till författa, förekomma de missbruk, sorn, isynnerhet hvad lösöreköpen beträffar, varit öfverklagade; men man bör, enl. min tanke, tillse att man icke härvid kommer att gå för långt, så att man botar ett ondt med hälften värre.
Jag befarar dock att detta skall blifva händelsen, om man oförändrad antager den öde <§:n, jemlikt hvilken pantförskrifning skulle kunna utsträckas så långt, att den gäller för den lösa egendom i allmänhet, sora en person kan ega.
Ty enligt nämnde § skulle en person kunna utgifva en pantförskrifning, uti hvilken han pantför skrefve all sin varande och blifvande lösa egendom såsom säkerhet för en erhållen försträckning.
Detta är, enl. mitt förmenande, att gå för långt.
Det synes mig vara nog att bestämma underpant i lösegendom på de sätt som dels i lista §:n blifvit sagdt, eller att den skulle ega rum uti viss egendom, som specificeras, dels enl. hvad 6:te §:n innehåller, medelst pantförskrifning ä visst slag af egendom eller egendoms afkomst, men icke i den lösa egendomen uti allmänhet.
Jag vill nu öfvergå till att i korthet förklara orsaken, hvarföre jag anser den nu föreslagna institutionen, om den allt för långt utsträckes, icke böra antagas.
Först och främst strider den mot den princip, på hvilken hela intecknings-institutionen hvilar.
Inteckning kan nemi. endast ega rum uti viss egendom.
Man kan inteckna en viss fastighet.
Uti den eller den bestämda fastigheten får säkerhetstagaren sig panträtt tillförsäkrad; men det är icke uti någon obestämd fastighet, eller någon som icke är namngifven eller specificerad, som han får denna rättighet.
Önskar man gå längre och sager att pantförskrifning å lösegendom skall få ega rum
Den 17 Juli. 131 till och med å obestämd, eller å lösegendom i allmänhet, fråntrnder man en grundsats i afs:de å specifikation, hvilken hittills, och Utan tvifvel til! allmän båtnad, varit gällande.
Vidare är jag öfvertygad, att om pantförskrifning får den anmärkta utsträckning, som 6:te §:n innehåller, så kommer den att tnedlöra på det hela samma olägenheter, som de med allt skäl öfverklagade tysta förmånsrätterna.
Genom den nu föreslagna pantförskrifningeu skulle icke heller vinnas någon verklig panträtt, utan allenast en förmånsrätt i händelse af konkurs eller utmätning.
Ty komme saken på god tro i tredje mans hand, har pantförskrifningen ingen verkan.
Följden skulle häraf utan tvifvel blifva den, att om t. ex. en person, som icke vore fastighetsegare, ville läna penningar och vände sig till en kapitalist med anhållan derom, samt denne frågade; kan herrn gifva någon säkerhet? och erhöll till svar: »jag har icke någon fastighet att erbjuda till säkerhet utan blott lösegendom», — så skulle kapitalisten säga: »jag kan icke lemna herrn några penningar; ly det iir möjligt att herrn redan pantförskrifva hela siu lösa egendom.
Skaffa mig först ett intyg att herrn icke pantförskrifva sin lösa egendom; eiler gif mig en dylik pantförskrifning.
Förr kunna icke penningar lemnäs.»
Den som alltså blott hade lösegendom, skulle derföre nödvändigt, om han ville låna penningar, vara tvungen visa, att hati icke pantförskrifvit sin egendom, emedan möjligheten af en existerande pantförskrifning å all hans lösa egendom alltid skulle verka återhållande på försträckningsgifvare, alldeles såsom för det närvarande den tysta förmånsrätten för förmyndaremedel.
Uti detta fall anser jag således förslaget, med den förut anmärkta utsträckning, suaraie skola skada, än gagna krediten.
I öfrigt kan jag icke frångå den åsigten att, om 6ae §:n kommer att uppställas i enlighet med förslaget, otvifvelaktig! mångå personer, till följd deraf, skola blifva bedragna, enär man skulle anse sig få en verklig panträtt, ehuru, på sätt jag nyss nämnt, icke någon sådan, utan blott en förmånsrätt, i händelse af gälde närs konkurs eller utmätning å hans egendom, erhälles.
Denna institution, som egentligen härleder sig från den Romerska rätten, existerar, på sätt Utsk.-t anfört, i sin fulla tillämpning uti flera Tyska stater, såsom Hamburg, Lybeck, uti Schweitziska Cantorerna samt i nästan alla af de Nord-Amerikanska Fristaterna.
Derstädes är det som denna pantförskrifning uti all gäldenärens lösa egendom är erkänd; men då detta icke är förhållandet uti de mest kommerciella stater i Europa, t. ex.
Frankrike, Belgien, Holland, Österrike och Preussen, hvilkas rättstörfattning till stor del är baserad på Romersk rätt, ej heller i England, torde icke vara skäl för oss, att nu gå så långt som man gjort i Amerika.
Jag anhåller derföre om återremiss och serskildt, hvad 6:te §:ti beträffar, att orden »å utgifvarens lösa egendom i allmänhet eller», som förekomma uti de båda första raderna, måtte komma att utgå, samt att §:n måtte i stället erhålla följande ordställning: »Lyder pantförskrifning, som efter ltsta §:n upprättad är, å visst slag af egendom eller egendoms afkomst» etc. 132 Den i/ Juli.
I sa ra ran nh an g härmed får jag erinra om behöfligheten af att omflytta §§:nas ordning, så att § 3 kommer att sättas efter g 6, ty 3:dje §:n, hvilken just angifvet' den förmånsrätt, sorn af intecknandet upkommer, hänvisar på pantförskrifning, efter ty i 2:dra §:n sägs, och (lenna§ åter hänför sig till den pantförskrifning, hvilken i l:sta §:n omtalas, det är, med andra ord, allena till pantförskrifning å viss lösegendom.
Det finnes deremot icke någon uttrycklig bestämmelse, som egentligen säger, hvad förmånsrätt följer med pantförskrifning, som lyder å lösegendom i allmänhet.
Meningen är likväl att förmånsrätt i detta fall äfven skall vara bestämd som för viss egendom.
Detta blir dock icke tydligt uttryckt, såvida icke §§:na omflyttas.
Dessutom anser jag det vara den mest logiska anordning af de ämnen, sorn författningen innehåller, att nemi. först angifva, hvilken egendom som är föremål för underpant och de formaliteter, som vid pantförskrifningens uprättande skola iakttagas; derefter i 2:dra §:n, huru sjelfva intecknandet skall ske; sedermera förnyelsen och slutligen den juridiska verkan, som af intecknandet blir en följd.
I öfverensstämmelse med min nu gjorda framställning, borde derför äfven den 3:dje §:n, som just innehåller den laga verkan, hvilken upstår af intecknandet, flyttas efter § 6.
Med anledn. af dessa anmärkmr och då återremiss redan förut blifvit begärd, får jag uti nämnde anhållan mig förena.
Då den siste värde talaren och jag uti Lag Utsk:t torde blifva i tillfälle att framlägga och förfäkta våra åsigter atig:de inskränkning af underpants-institutionen, anser jag icke lämpligt att nu, då vi begge äro ense om återremiss, uptaga R. o. Ad:ns tid med en diskussion, hvilken i alla fall här icke bär några direkta frukter.
Så mycket vill jag endast säga, att inom Utsk:t var den tanken temligen allmänt rådande, att underpantsinstitutionen är absolut nödvändig, att de hittills varande flera slag af pant och lösöreköp mer än tillräckligt ådagalägga detta, samt att man således icke kunde undgå att vidtaga de lagstiftningsåtgärder, som afhjelpa detta oafvisliga behof.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propps. blef Betänk:t till Utsk:t återremitteradt.
Föredrogs ånyo LagUtskrts den 3 0 sisth Juni och 4 dennes bordlagde Betänk.
N:o 36, i anledn. af väckta motioner om uphäfvande eller revision af Kongl. Förordum i afs:de på handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva, den 20 Nov. 1845.
Hr v. Ehrenheim, Pehr Jakob: I likhet med Hr Lagerbjelke, som reserverat, sig mot detta Betänk., kau icke heller jag instämma uti LagUtsk:ts här afgifna förslag.
Det synes mig nemi. vara uppenbart, att så länge utsöknings-balkens stadganden i fråga om hvad vid utmätning skall undantagas qvarstå oförän - I) en 1/ Juli. 133 drade, så bör man icke uphäfva den kontroll, sorn genom Kongl. Förordmn den 20 Nov. 1845 är stadgad.
LagUtsk:t har föreställt sig att det egentligen är 1835 och 1845 års förordna, som framkallat lösöreköpen och de bedrägerier, som dermed stundom bedrifvits; men synes dervid hafva förbisett att den första af nämnde förordmr just tillkommit i följd af ett då känbart behof att reglera lösöreköpen samt att förekomma det underslef, som med stöd af Utsöknings-balkens föreskrifter redan då bedrefs i ändamål att skydda gäldenär för utmätning af hans lösörebo.
Man vill nu återgå till förhållandet för 1 835, i den föreställning att allmänheten, sedan 1845 års förordn. är upbäfd, icke skal! veta huru den vid lösöreköp skall förfara; men de som vilja och behöfva ingå sådant köp, skola säkerligen förskaffa sig kännedom om den vida enklare utväg, hvilken då han af dem begagnas.
Jag anhåller om afslag å Betänk:t.
Flere insigtsfulle jurister och bland dem en'ut märkt ledamot af Högsta Domstolen, hvars röst här gerna hördes i invecklade lagfrågor, hafva redan tillförene påyrkat uphäfvande af ifrågav:de Kongl. Förordn. af den . 0 Nov. 1845.
Jag har med synnerlig upmärksamhet genomläst de fullständiga motiver, som af upgilne ledamot för sagde åsigt blifvit i Högsta Domstolen anförde.
Det kan visserligen sägas, att Utsöknings-balkens föreskrifter, på sätt den siste talaren anmärkt, icke uti förev:de fall äro tillräckligt fullständiga, men just denna omständighet gifver exsekutorerna en ganska stor makt vid utmätnings-förrättningar att taga den egendom, hvartill ingen, annan person än innehafvaren kan visa sig vara egare.
Det är just lättheten att visa ett fingeradt köp, som åstadkommer de menliga följderna af lösöreköps-författnrn, enär exsekutorerna, då papperet, såsom lagligt bevis för köpet, sättes framför deras ögon, måste draga sig tillbaka.
Det är deremot en ganska stor skillnad, om det icke finnes någon sådan af lag erkänd handling, som afvisar exsekutorn.
Den föregifne köparen blir derigenom kärande i stället för svarande part.
Man har en viss försyn, att vid domstolen anhängiggöra anspråk på aftal, för hvars tillvaro man icke har något af lagen påförhand erkändt bevis, och som således af den, som bestrider detsamma, måste som motbevisning omintetgöras.
Detta var den grund, på hvilken förutnämnde ledamot af Högsta Domstolen egentligen byggde sin åsigt i frågan.
Lösöreköpen äro så mycket öfverklagade; de missbruk, till hvilka desamma gifvit anledn., hafva redan blifvit så allmänt erkände, att meningarna i denna sak icke borde vara delade.
Jag är ock fullt öfvertygad, att då lagen, genom införande af underpants-institutionen, ger tillfälle för en hvar att bereda sig någon säkerhet i lösören, så kan man, med stöd af det sanningsenliga förhållande, att lösöreköpen redan öfverallt ogillas, tillförse sig, att, då lagstiftaren träffat den rätta utvägen att bereda säkerhet i lösegendom, dessa lösöreköp så småningom skola försvinna.
Just derföre att underpants-institutionen nu saknas, måste äfven de, som i öfrigt 134 Den 17 Juli. äro rättsinnade personer, begagna sig af lösöreköpen, för att bereda säkerhet för fordringsanspråk.
De hafva nemi. ett oeftergifligt behof deraf.
Jag tror således att det icke bör vara någon tvekan om lämpligheten af att uphäfva lösöreköpen; men sedan förslaget till författn. om underpant blifvit återremitteradt och således det resultat, hvilket jag egentligen afsett skulle komma att ernås genom nämnde författa., nemi. ett surrogat för lösöreköpen, icke f. n. kan anses vunnet, så motsätter jag mig icke att R. o.
Ad. äfven återremitterar detta förslag, p& det att sålunda båda frågorna måtte kunna få i ett sammanhang behandlas.
Hr von E h re n h e i m ; Gr.
Sparre har såsom en förtjenst hos Utsökniugs-balkens stadgaudeu i förevide ämne åberopat, att desamma äro så ofullständiga, att de gifva exsekutorerna en ganska stor makt att vid utmätnings-förrättuingar taga den egendom, hvaraf gäldenären är innehafvare, äfven om en annan person dertill upgifves vara egare.
Jag deremot tror för min del, att det i allmänhet är ett fel och icke en förtjenst hos ett stadgande, att det är ofullständigt, och att ju ofullständigare ett stadgande är, desto snarare blifver det ett medel i händerna på den, som vill missbruka lagen, under det att den redbare ofta blifver den, som af ofullständigheten får upbära de menliga följderna.
Icke heller kan man hos vederbörande uuder-exsekutorer förutsätta det säkra omdöme, som fordras för användande af en vidsträckt makt och hvarförutan denna makt iunebär en verklig fara.
Gr;n har vidare ansett att man, med hänsigt dertill att återremiss å ett föreg:de Betänk, egt rum, jemväl borde återremittera detta Betänk.; men, efter min åsigt, hafva de uti dessa Betänkrn afhaudlade frågor icke det ovilkorliga sammanhang med hvarandra, att en återremiss å det förra Betänk:t bör kunna lägga hinder i vägen för rent alslag å det sednare.
Afven om den föreslagna panträtten i lösegendom medgifves, komma lösöreköp att ega rum, i anseende till den större fördel för kontrahenterna, de i vissa afseenden medföra, och det är således fortfarande af vigt att å dem finnas vissa kontroller.
Genom uphäfvaude af 1845 ars förorda, äro de för öfrigt icke förbjudne; de kunna ej förbjudas och fall fin nas onekligen, då de äro af behofvet påkallade och alldeles icke innebära något bedrägligt, t. ex. när en gäldenär icke är fri från sina borgenärers kraf och genom sina vänners hjelp erhållit ett lösörebo, hvilket för hans verksamhet och existens är alldeles nödvändigt, eller då en underhafvande till jordegaren måste försälja sin egendom, för att vinna medel till betalande af en skuld, derför lösegendomen eljest blifver utmätt.
Att olägenheterna uti 1845 års författn. äro öfverklagade, är väl sannt; men min öfvertygelse är, att olägenheterna blifva större och ännu mer öfverklagade, om den bestämda formen för lösöreköpen uphäfves, och med nu gällande stadgandeu vinnes i alla fall den ej oväsendtliga fördel, att allmänheten lätteligen kan veta om en person är egare af sin lösegendom eller ej.
Jag fortfar att yrka på afslag.
D«n 17 Juli.
!SS Gr. Mörner, Carl Göran Detlof; 1 likhet med ilén siste värde talaren kan jag visserligen icke undgå att finna, det Utsk:t möjligen nog strängt bedömt 1845 års förordn. och tillskrifvit densamma vida svårare följder än dem, hvilka den i verkligheten medfört.
Det lärer dock, — jag måste på samma gång erkänna det, — icke kunna nekas, att denna förordning gifvit anledn. till olägenheter.
Det skulle fördenskull vara önskligt, att något medel kunde utfinnas att på lyckligt sätt lösa denna fråga.
Då nu R. o. Ad. återremitterat det föreg:de Betänk:t ang:de »underpant i lös egendom i allmänhet», hvilket Betänk, ovädersägligen står uti nära sammanhang med det nu förev:de, anser jag mig böra instämma uti Gr.
Sparres yrkande på återremiss, för att en modifiering af de uti berörde hänseende nu gällande författmr måtte af denna återremiss blifva en följd. G. Sparre; Om jag, i likhet med Hr v.
Ehrenheim, ansåge att lösöreköpsförfattningen borde qvarstå, så skulle jag i sanning icke ifra för invecklande af en redan i sig sjelf så invecklad fråga, genom antagande af underpantsinstitutionen.
Denna institution ang:de medgifvande af sakrätt i egendom är af den svåra beskaffenhet att jag icke annorlunda än i sammanhang med lösöreköpsförfattningens uphäfvande skulle vilja förorda densamma.
Jag skulle i sanning hafva ansett bäst om båda kunnat undvaras.
Om ett stadgande i utsökningsbalken är ofullständigt, så kan detta ju afhjelpas genom ett tillägg till nämnde stadgande.
Att man derföre, att detta stadgande i någon del kan vara ofullständigt (jag skulle verkligen önska att få se huru Hr v. Ehrenheims redaktion deraf skulle komma att se ut), att man för denna orsak vill bibehålla en institution, hvars förkastlighet är till den grad allmänt erkänd, att jag icke hört någon, vare sig jurist eller affärsman, som i det hänseendet varit mot mig af skiljaktig tanke, det måste jag. tillstå vara ett sätt att resonnera, uti hvilket åtminstone jag, för min del, icke kan instämma.
Exc. Hr Gr. o. Landtm, uptagit de derunder gjorda yrkanderne å dels återremiss af och dels afslag å ifrågavide Betänk., framställde H.
Exc. propos. på detsammas återremitterande och, då dervid svarades flere ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
N:o 37, i anledn. af väckta motioner om förändrad lagstiftning ang:de förmyndarevården.
Sedan Utsk:ts hemställan i anledn. af H.
Exc. Hr Gr. Löwenhjelms i ämnet väckta motion blifvit föredragen och bifallen, hemställde H.
Exc. Hr Gr. o. Landtm , att föredragningen af Utskrts författningsförslag skulle ske paragrafvis, samt att ingressens prof - 13Ö
Den 17 Juli. liing skulle upskjutas till dess hela förslaget blifvit genomgånget; hvilket bifölls. §§ 1, 2 och 3.
Bifölios. § i Gr.
Att förmyndaren årligen skall för sockne nämnden eller gode männen upvisa sin redogörelse-räkning finner jag vara med god ordning öfverensstämmande; men att det ytterligare skall åläggas honom att, för hvart år, inlemna densamma, i stad till rättens ordförande eller den, som å rättens vägnar handlingar emottaga bör, och å landet till domhafvanderi, synes mig vara ett alldeles onödigt onus, som, särdeles på landet, måste blifva ganska besvärligt.
En förmyndare skulle nemi. för sådant fall kunna blifva nödsakad att endast och allenast för dessa dokumenters inlemnande årligen företaga åtminstone en, kanske flere mils resa till tinget.
Jag anhåller om återremiss af denna §.
Hvad som skall till domaren ingifvas är icke sjelfva förmyndare-räkningen, utan blott ett utdrag af densamma, innehållande summarisk upgift ang:de den omyndigas behållning.
Detta utdrag behöfver endast innehålla några rader.
Det är, med ett ord sagdt, allenast ett transsumt af räkningen, hvilket blott afser behållningen, och stadgandet har endast tillkommit för att bereda domaren någon möjlighet att öfvervaka, det förmyndareräkuingarne blifvit i behörig ordning aflemnade.
Då man i öfrigt känner, att från och med utfärdandet af Kongl. Förordn. d. 19 Maj 1845 detta stadgande —, ang:de utseende af gode män, en eller flere, att hafva tillsyn öfver förvaltningen af omyndigas egendom och utöfva enahanda granskningsrätt, som vore närmaste trander tillagd, — varit gällande, men icke ledt till något verkligt gagnande resultat, så torde behofvet att i denna del ordna förmyndare-väsendet icke kunna bestridas.
Anledningen dertill, att förutnämnde förvaltning icke haft någon mer kraftigt ingripande inverkan på ifrågav:de förh:den, är, att det helt och hållet berott på dessa gode män sjelfva, huruvida de velat berörde skyldighet fullgöra eller icke.
Om någorstädes desse gode män varit nitiske, så hafva de fullgjort sin skyldighet jemväl i detta fall; men de hafva ock uraktlåtit densamma, om de funnit sådant för godt.