Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag önskar således tillsättande af en meflanmening, så att det kommer alt hela: på derom af pastor och socknemännen gjord anmälan eller af annat föranledande efter omständigheterna omflytta &e. .34 Den 13 Januari e. m. § 44) 2 mom.
"Du i stöd af särskildt fa t ta d t beslut menighet i en eller flera socknar, der rättigheten till brännvinsbränning allmänt är afsagd, lios K. M:s Bef:h:de anmäler sig om erhållande af fastställelse å träffad öfverenskommelseatt ej mottaga brännvin" —.
Ulsk;n torde böra utreda, om majoritetens beslut här ar bindande för andra, än dem som derpå ingått.
Jag frågar: huru utröna skilnaden emellan köpa eller skänka och mottaga brännvin?
Detta är likväl en skilnad, som är nödig alt utreda i följd af denna föreskrift.
Jag vågar äfven fråga: får icke ens brännvin till eget husbehof innehafves?
Jag tror, att dessa fall böra närmare utredas och bestämdt uttryckas i författningen. § 46 börjar sålunda: ”Källare-och värdshusvärdar samt spisqvarters- och näringsidkare, som rättighet till brännvinsminutering innehafva, skola, derest de försälja brännvin, utan alt mot derjemte för den det begär finnes att tillgå, vara förfailne” &c. Jag vet icke hvarföre gästgifvare här äro uteslutne.
Jag tror alt de på goda skäl böra insättas, så alt det kommer att heta:
Gästgifvare, källare- och värdshusvärdar <5tc.
Dessutom böra orden ”utan att mat derjemte för den det begär finnes alt tillgå," utgå, och på samma grund, som jag förut nämnt, utbytas emot en mera positiv term, nemi.: utan att mat derjemte förta r e s. § 48 innehåller mot slutet:
"Vid enahanda ansvar må ej eller, under marknad, brännvin i minut försäljas hos andra, än dem, som antingen äga rättighet att på stället utminutera brännvin eller dertill hädanefter erhålla Konungens Bef:h;des i länet särskildt för hvarje marknad meddelta tillståndsbref, och hvilkas antal alltid bör blifva så inskränkt, sorn behofvet möjligen medgifver.”
Jag anser, att del bör sättas punkt vid tillståndsbref, och alt den sista meningen: hvilkas antal &c. bör försvinna.
Jag förmodar, att större antal, än som behofvet fordrar, icke kommer alt erhålla tillståndsbref, emedan derpå icke någon skulle vinna och aldraminst ordningen.
Jag tillstyrker derföre, att den sista meningen utgår, och att punkt sattes vid tillståndsbref. § 55: ’Ej må köpare lill vittne antagas i fråga om för - säljning af det brännvin han sjelf sig tillhandlat; hvaremot köpare, derest han i öfrigt finnes ojäfvig, må vittna derom att brännvin blifvit lill andra personer försäldt."
Vi finna, mine herrar! alt författningens efterlefnad förnämligast beror af denna tj.
Likväl är delta alldeles samma §, som finnes i 1835 urs författning och som städse visat sig vanmäktig och oanvändbar.
Vi kunna utsätta så höga böter som helst, så stora straffbestämmelser som helst; man skall skralta deråt, väl vetande att bevisningen om lagbiolten är nära nog omöjlig, så länge denna § är gällande; ty ingen är så enfalldig, att han olofligen utminuterar brännvin till en per - Den i3 Januari c. m. 135 son i närvaro af lagliga bevis.
Jag bar varit i t i I lfa I le att dagligen se allmogen inkomma till en stad nykter oell slilla samt efter några timmars uppehåll derstädes återvända berusad, liggande i vagnar med brännvinsflaskan i vädret.
Det är visserligen irke på näringsställena, som dessa riis blifvit erhållna, ty allmogen besöker sällan näringsställena.
Jag tror icke heller, att de pieeist köpt sin vara eller den förtäring, som de erhållit.
De hofva erhållit den såsom en lockmat för att befordra främmande intressen.
Det linnes likväl i denna stad en polismakt, alldeles icke obetydlig.
Jag är fullkomligen öfvertygad, att den gjort och gör allt hvad på densamma ankommer för att hämma det onda, men fåfängt, ty den har föl fattningen emot sig i stället för att hafva den för sig.
Författningen är nemi. helt och hållet till skydd för lagöfverträdaren, och det synes verkligen, som denna 55 § vore ett patent för lagbrytaren att trotsa lagen.
Om lagar och författningar utfärdas, så måste det vara meningen att de skola efterlefvas, och äro de vanmäktiga, ofullständiga ellör olämpliga, så höra de ändras eller rent af upphäfvas.
Jag har trott, att denna § tillhör den sista cathegorien och får följaktligen äran att föreslå dess utbytande emot en annan, alldeles ord för ord likalydande med K.
M:s nåd. förordning om hvad som hör iakttagas till behörig efterlefnad af K.
M:s nåd. stadga under den i5 Juni 1800 angrde brännvinsbränningen i Piiket samt deras ansvar, sorn samma stadga öfverträda.
Gifven Stockholms slott den 24 November 1801.
Den lyder så här: ”Vid alla händelser, då åtal göres på oloflig brännvinsförsäljning, kan köparen, utan hinder af denna hans åtgärd, såvida han för öfrigt ojäfvig finnes, till vittne åberopas och i denna egenskap edeligen höras.”
Jag anhåller, att detta förslag till 55:te §:n måtte blifva antaget. § 5g.
Der förekommer i i;a mom : ”Men rättighet att så i städerna som på landet anställa visitation och göra beslag tillkommer endast kronofogdar, lands- och stadsfiscaler, länsman, samt andra af Just.cancellers-embelet eller K.
M:s I?ef:h:de förordnade personer, äfvensom polis- och sladshetjente i städerna, hvar och en inom sitt d i s t rict; såvida ej, hvad kronofogdar och länsmän beträffar, desse genom K.
M:s lief;h:de, etter hos K.
M. föregången anmälan, blifvit auetoriserade” &c. Ulskm torde uppgifva orsaken hvarföre K.
M. skall besväras med en dylik anmälan.
Det är visserligen sanni, att här brukas besvara Konungen med alla möjliga förhållanden, och jag vet ingen småsak, som ej kan komma till denna sista auctoritet, men alt man söker att föröka deras antal genom en onödig föreskrift, anser jag icke lämpligt.
Jag tror derföre alt detta bör utgå, och alt det är fullkomligen tillräckligt; om föreskriften erhåller följande förändrade lydelse: ”— — — inom sitt district, såvida ej, hvad kronofogdar och länsmän beträffar, desse af K. |36 De n i3 Ja nuari e. m. M:s Bef:h:de blifvit aueloriserade att anställa visitation äfven utom deras dist ricter.’’ § 63.
”Alla i denna fri i fattning utsatta böter fördelas sålunda, att församlingens fattiga tillfaller -j oell målsäganden, derest lian saken vid domstol sjelf utförer, |:detar.'
Jag anser, att bär bör göras en sådan förändring, att man stadgar:
Alla i denna författning utsatta böter vare målsägandens ensak, derest lian saken vid domstol sjelf utförer.
Oisnken dertill ar den, att det eljest kunde hända att målet nedlades i tysthet, emot erläggande af af böterna och litet derutöfver, då församlingen blefve titan.
Sednare delen af samma moni. skulle i sådan händelse erhålla denna förändring: instämde och utförde; då skola bölerne till hälften emellan angifvaren och åklagaren fördelas; i följd hvaraf orden ”målsäganderätten eller f af” skulle utgå. 5 64.
”Böter skolaj gäldas äf den pliktfälldes egendom i löst och fast, så långt den räcker, med förvandling endast af bristen, hörandes församlingens fattiges rätt ej förr utgå än målsäganden sin andel njutit.” Skulle den förändring, som jag i nästföreg:de 63 § föreslagit, blifva antagen, så följer deraf, att 6; §:n bör sålunda förändras, att punkt sättes efter ”endast af bristen,” och det dcrpåföljande tillägget i detta mom. försvinner. § 66.
”Af denna förordning bör alltid ett exemplar finnas å hvarje källare, värdshus, spisqvarter eller näringsställe, der försäljning af brännvin äger ruin, i försäljningsruinmet uppspikadt.”
Här äro gästgifvaregårdarna uteglömda.
Jag tror, för att slippa specifieationen i detta fall, att det blefve tydligt 0111 J:n sålunda förändrades: ”Af denna författning bör alltid ett exemplar finnas å hvarje ställe, der försäljning af brännvin äger rum, i försäljningsrummet uppspikadt, vid bot af 10 r:dr b:co.
Jag anser, alt sista morn. af denna § bör få ett tillägg i öfverensstämmelse med det sorn finnes i 2:dra mom. af 65 J:n af 1855 års stadga, hvarigenom mom. skulle komma att lyda sålunda:
Hvad i denna författning förordnas skall tjena till efterrättelse från början af år i842i från hvilken tid hittills gällande föreskrifter i ämnet komma all till kraft och verkan upphöra.
Det vore väl, om vid utfärdandet af nya författningar man alltid iakttoge den försigtighet, alt förklara upphäfvet hvad sorn upphört att vidare vara gällande, så slapp man äfventyret att förirra sig i oredan af partiel t gällande och partiell upphäfna författningar.
Jag anhåller, på grund af hvad jag sålunda framställt, om återremiss af betänkandet.
Jag har visserligen icke begärt ordet för att så noga besvara den sista värda talaren, att jag skulle följa honom punkt för punkt och § för §, såsom han behagat upptaga förslaget.
Utsk:n
Uro visserligen honom - Den i3 Januari e. m. nom likasom alla andra, sorn lemnat upplysningar vid återremissen, myckel förbundna ; meri jag lager mig friheten upplysa deli sisla talaren, att alla de här af honom gjorda anmärknrr hafva till punkt och pricka varit i Utskrn framställd.
! samt äro i förevar, betänk, vederlagda.
Jag vill äfven upplysa den värda talaren derom, att orsaken hvarföre Utsk:n nedsatt bötesbeloppen, var den, att Utsk:n antagit, att en helt annan brännvinsbrännings-förordning skall komma att blifva gällande, än den af år 1835, som den varde talaren åberopat.
I densamma var cn helt annan beskattning upptagen.
Det var då naturligt, att, när en högre beskattning var antagen, bölesbestämmelserna borde rättas och måste nedsättas.
Hötesbestämmelserna äro afsedda att vara mindre för sådana förbrytelser, som äro af mindre beskaffenhet, nemi. då de, som äga rätt att bränna under biänningstiden, olofligeri bränna, och de, som icke äga rätt att bränna, göra det under för bränning lofgifven tid.
Detta är orsaken, hvarföre Utsk:n nedsatt bötesbeloppen i följd af den högre beskattning , som antages i nya brännvinsbrännings-förordningen.
Lika med den sistä talaren skulle jag önska att bötesbeloppen i i8)5 års förordn. måtte följas, nemi. med villkor att icke någon ny förordning om beskattningen blefve gällande; men då så icke kommer att ske, så måste Utsktns nu gjorda förslag vara riktigt.
Hvad åter angår den anmärka., som den värde talaien gjort i fråga om den tillåtna försäljningen af kanna brännvin, så får jag upplysa, alt i i835 års förordn. äfven står, att man äger sälja till sitt eget folk kanna brännvin, men jag ber också den värda talaren komma ihåg, huruvida det är en möjlighet, att jag såsom fastighetsägare skall kunna hålla controll derpå, otn det är en dräng eller en torpares dräng, som kommer för att köpa £ stop brännvin.
Det är dock icke i mitt bröd varande folk, och då jag ej alltid kan vara närvai'., är det omöjligt för mig att kontrollera om det är min egen eller någon af mine torpares eller mine bönders drängar, som köpa.
Detta hafva äfveti Utsk:n funnit omöjligt, äfvensom att det aldrig varit och aldrig katt blifva tillämpad!, ätt man ej får sälja annat än till sitt eget folk mindre än en kanna brännvin.
När nu Ulsk:n det funnit, så hafva Utsktn också antagit, att det borde vara tillåtet att sälja kanna brännvin till hvem som helst; men deremot hafva Utskm i detta betänk, sagt, att det försålda brännvinet ej får förtäras på stället, utom på gästgifvaregårdar, källare m. m.
Hvad återigen beträffar att man ej skall få sälja brännvin på näringsställen, med mindre än att mat derjemte fortares, så beklagar jag, att den siste värde talaren såsom landshöfding troligen är den ende, som här den mening att så icke skall få ske.
Jag hemställer till honom hvad mat vill säga.
Ar ickp en skorpa äfven mat?
Hvad blir då förhållandet, om icke brännvinsförsälining på 19 H. 18 i38 Den i3 Januari e. m. näringsställen skall få ske ulan alt inåt fortares?
Missbruken dervid kunna icke förekointnas, och jag skulle tro att för ordningen för Konungens Bef:li:de oell kronofogdarne i Riket, ur det af högsta vigt, att icke ett sådant stadgande finnes, af det skäl, alt då uppkommer en ovillkorlig controll af dem, som äga rättighet alt utminutera brännvin på lönnkrögeriet.
I samma slund som de, hvilka äga rättighet till utininutering, nemi. krögare och värdshusvärdar, sälja brännvin, ulan att gifva inåt, kommer lönnkrögaren och anger dem, och derföre våga de icke angifva, att en lönnkrog finnes i grannskapet af den lagliga krogen.
Detta hafva Ulsktn äfven funnit, och dei före hafva de ej kunnat tillstyrka hvad Frih.
Nauckhoff föreslagit.
Jag har visserligen ingenting emot alt be länk. återremitteras, men jag betvifla!' att något annat svar på de anmärkntr, som af den sista talaren äro gjorda, kan lemnäs, än hvad Utsk:n redan framställt, och på dessa skäl anhåller jag om bifall till Ulsktns betänkande.
Tlr von Rosen; Jag glömde, då jag förra gången uppträdde, att anmäla en anmärkn. emot Ulsktns förslag i /\.3 §:n, och hänvisar till Frih. von Kraemers reservation i den delen, som förändrar Konungens 15ef:h:des rätt alt ensam pröfva lim ovida nya värdshus eller näringsställen få anläggas, utan alt, såsom Ulskin tillstyrkt, pastor oell socknemännen skola deröfver höras och lemna sitt bifall dertill.
Jag tror att detta kan vara vådligt, derföre att jag kan tänka mig, och denna lanke härrör af den erfarenhet jag äger, att socknar finnas, sorn önska att inom husen hafva lönnkrogar nog allmänt, för att hindra en laglig krogs anläggning inom socknens gränser.
Jag har sjelf varit i den belägenhet alt nödgas skaffa en laglig kl öga re inom en socken, för att hindra menigheten alt vara det i allmänhet.
Jag får derföre tillstyrka, att vill landshöfdingen höra pastor och församlingen, så må dist vara hans lätt, äfvensom pastor och församlingen må kunna hos landshöfdingen begära en krog-anläggning, men att det må vara honom obelaget att sjelf bestämma, utan en sådan formalitet, huruvida en krog bör få linnas inom socknen eller icke.
Det är blott atlie anmärka:!' jag önskar bifoga den återrelniss, som jag förmodar komma att äga rum.
Den första angår, att det minimum af brännvin, som hvar och en skall äga rättighet alt försälja och hvilket förut varit bestämdt till en kanna, nu blifvit utsatt till ^ kanna.
Jag skulle för min del tio, att såvida man vill förhindra lÖnnkrögeriet, så är detta icke det rätta medlet.
Det är visserligen sannt, att en ledamot uppgifvit, att denna ^ kanna icke får förtäras på stället; men huruvida della kan vara ett correcliv, öfverlemna!' jag till hvars och ens bedörnmande.
Om jag förtär brännvin på Den i3 Januari e. m. i3y stället eller några sleg derifrån, lärer sådant ingenting göra till saKen.
Summan är, att <1A livar och en äger rättighet att sälja så litet, så kan man slå upp en krog hvar man vill, blott man säger till köparen: du får icke föitära brännvinet i detta rum, utan du mäste gå din väg och sedan supa hvar du vill.
På denna grund önskar jag ändring häruti.
Den andra anmärkn:n är emot 44 §’n sednare momentet.
Jag kan visserligen icke neka, att det vore väl om hvad som dermed är åsyftadt kunde gå i verkställighet.
Det är nemi. föreslaget, att de socknar, som ville förbjuda brännvins emottagande inom sig, skulle äga rättighet dertill, och alt Konungens Bef:h:de skulle vara berättigad alt derå meddela sanction, äfvensom att dervid kunde utsättas böter af 20 r:dr b:co, hvartill den skulle göra sig förfallen, som öfverträdde denna lag
Det är törst och främst gifvet, altför att denna öfverenskommelse skall blifva gällande, skall livar man ingå på densamma.
Förutsätter man, att någon enda person inom församlingen ej ville ingå derpå, så kan den ej blifva af någon verkan.
Men om nu också hvarenda person inom församlingen ingick på denna öfverenskommelse, så kan den väl icke räcka längre än församlingen består af simma personal, sorn ingått på öfverenskommelse!!.
Jag kan derföre ej se, att ett sådant stadgande kan komma att hafva den ringaste effect, då den minsta förändring inom församlingen genast skulle upphäfva öfverenskommelse!).
På denna grund anhåller jag, alt äfven dessa aninnrkntr måtte få åtfölja återremissen.
Cederström, Jacob: Utsk:ns förslag att till i kanna nedsätta det qvantum brännvin, hvaraf försäljningen i allmänhet är tillåten, i stället för i kanna, som hittills varit utsatt, bestrider jag.
Detta innefattar utminuteräng, ty 4: kanna är icke mera än som af ett par personer af arbetsclassen lii 11 kan förtäras pä stället, hvilket visserligen är förbjudet i denna författning, men sorn dock aldrig lärer kunna conlrolleras, och om ilel controlleras, lärer det dock icke billigtvis kunna leda lill ansvar, då det under ai betet är nödvändigt för arbetaren att få ifrågavar. brännvin.
Hvad förslaget vidare innehåller:
"att vid rättigheten till försäljning af brännvin i allmänhet det villkor skall vara fästad!, alt förtäring deraf å försäljningsstället icke må äga rum, med undantag af gästgifvaregårdar, källare, värdshus, spisqvarter eller näringsställen, på sätt förslaget närmare utvisar, ” nödgas jag af samma skäl bestrida.
Det är helt klart, att om pä en landtegendom, på in- eller utmarken, brännvin köpes, så förtäres det af arbetsfolket på stället och för dagen, och detta må icke vara en förbrytelse, utan tvertom bvars och ens rättighet, då han i och lör sjelfva behofvet ingått i handel om brännvinet.
I den anmätkn., som af Frih.
Cederström, Anders, blifvit gjord, deremot alt coinmu - j4o Den i3 Januari e. ni. ner under vissn villkor må erhålla Konungens Bef:h:des stadfästelse å förhud emot hrännvinshande], instämmer jag fullkomligt, ty detta är icke föremål för lagstiftning.
Om öl~ verenskommelse trälFas, så må den gälla livad den kan.
Det är en moralisk förbindelse, som de personer conlraherat, 1»viIka ingått deruti, och som kan vara nyttig, så länge desse hafva allvar med sin öfverenskommelse och de ingångna förbindelserna, hvilka blifva rent af skadliga och medförande tvister, split och oenighet i samma stund man skulle ålägga böter och ansvar för dem, sorn kunde vilja frånträda dem.
Delta måste således ifrån detta förslag komma att utgå.
Utskm föreslå: ”att under forsling af brännvin inom landet ingen må äga att deraf på en gång försälja mindre qvantitet än i5 kannor, vid äfventyr af varans förlust samt böter, som för oloflig brännvinsminutering.”
Jag skulle tro, alt i detta fall, dä vi äga kärl, som innehålla ett halft ankare eller 7^ kanna, så borde detta vara det minimi-qvantiirn, som bör få försäljas jemte kärlet, men jag skulle tro, att det endast borde få ske jemte kärlet.
Hvad TJlsk:n yttrat derom, att afgifterna för rättigheten till försäljning af brännvin i minut må bestämmas i öfverensstämmelse med 1835 års författning, lärer vara öfverflödigt och icke böra föranleda till något stadgande, då dermed icke åsyftas att bereda någon ändring i föreg:de författning, och kan således från betänk, utgå.
I öfrigt får jag, i afseende på det af Utskm bär föreslagna förvandlingssält af böter till fängelse under till oell med ett helt år, fästa uppmärksamhet derpå, ali då Utsökn.-b:u bestämmer längsta tiden för afsiltande af böter till arne månader, så synes del besynnerligt, att Utskm för oloflig försäljning af brännvin eller oloflig förtäring deraf vill stadga en fängelsetid, när bötestillgång saknas, af ända till ett helt år.
Vi hafva genom missförstånd i författningar redan kommit dertill alt hafva en stor fångpersonal, som vi tilläfventyrs utom dessa författningar till större delen icke skulle ägt.
Denna författning, sålunda fastställd som Utskm föreslagit, skulle komma att i betydlig mån öka antalet af sådana arrestanter, äfvensom de statsanslag, som äro nödvändiga till fängelsebyggnader, och dock är förbrytelsen i sig sjelf emot denna författning i de flesta fall ganska obetydlig och nf ingen sambällsstörande beskaffenhet; ty det må man icke kalla en samhällsstörande förbrytelse, om en vägfarande begär och erhåller litet brännvin i en by, som han passerar, för sitt behof på resan.
Det är dock mot författningen, och den måste tillämpas.
Denne person är ett tjenstehjon, åtal anställes, han kan icke betala och blir insatt.
Om nu det är 3:dje eller 4:^je >'esan samme person dermed beträdes, så blir han sittande föy månader och slutligen för år i fängelse för en förbrytelse, som i och för sig sjelf är högst obetydlig.
Jag ber att Utskm mätte rätta sin tariff efter det stadgande, som finnes i 10 cap.
Ulsökn,-b:n och således stanna vid 2:ne Den i3 Januari e. m. månaders fängelse.
I öfrigt är jag förekommen genom den framställning Frih. von Kraemer gjort i sin reservation, och tror att det lämpligaste vore, att Utsktn nu alldeles icke befattade sig med att uppgöra förändringar i 1835 års författning, utan endast, sedan de generella grunderna för brännvinsbränningen redan äro stadgade, ville låta saken jdervid bero, hvarefter K. M., om anledn. förefinnes till jemkningar af 1835 års författning, må låta dem i administativ väg äga rum.
Jag anhåller om propos. till återremiss af betänkandet.
Bevilln-, Lag- samt Allm.
N:o 7 återremitterades.
Lades på bordet Stats- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.- Utskrns utlåt.
JV:o 127, i anledn. af erhållna återremisser å sistnämnda Utskrs betänk.
N:o 99. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. till 11 om aftonen.
Fredagen den i5 Januari i84i.
Justerades 3 prol.utdr. för den i3 dennes e. m.
Justerades pleni-prol:n för den 1 sisth Dee. e. na. och den 4 Dec. f. na.
Ånyo föredrogs StatsUtskrs den g dennes på bordel lagda utlåt.
JV:o 4°7> ' anledn. af Hr von Hurlmansdorffs, A., motion om uppgift å de ökade anslag, som kunna erfordras till förhöjning i embels- och tjenstemännens resekostnader, i följd af R.
St:s beslut, ang:de skjutsningsanstalterna i Riket.
Den första punkten af min motion är, på sätt Utsk. upplyser, redan af R.
St afslagen; derom är således intet vidare att säga.
Hvad den andra punkten beträffar, så erkänner jag visst icke riktigheten af de skäl, som StatsUlsk. emot min motion framställt; men då StatsUtsk. afstyrkt densamma, och jag följaktligen ej torde, i händelse af återremiss från detta Stånd, Den i5 Januari. lunna påräkna den ifrån Borgare- eller BondeSt:n, så är det temmeligen säkert, att när frågan komme lill förstärkt StatsUtsk., så ginge den forlorad.
Det skulle följaktligen tjena till intet, att liär begära åter rein iss.
Derföre och då StatsUtsk. likväl gjort afseende på en del af min motion, hvarigenom åtminstone något godt kan uträttas; så tillstyrker jag vördsamt, att R. o. Ad. malte bifalla betänkandet. StatsUtsk:s utlåt.
N:o 4°7 klef af R. o.
Vidare föredrogs StatsUtskrs den g och i3 dennes på bordet lagda utlåt.
N:o 4°$» i anledn af K.
M:s nåd. propos. ang:de ett årligt anslag af i5,ooo r:dr till understöd för de i hufvudstaden förlagda garnisons-reg:tens matinrättningar.
StatsUtsk. har i början af detta utlåt, ganska enkelt uppfattat frågan, såsom den synes mig, nemi. att, då afgiften är riktig, då den bör beviljas, då dess belopp är noga kändt oell af ei fareneten vitsordad, så bör den äfven blifva föremål för ett fixt anslag.
Ulsk. har sedermera frångått denna tanke och hänvisat till andra tillgångar, på tvänne tillgångar, hvaraf den första är villkorlig och beror på ett medgifvande af R.
St., att förvandla vissa bestämda anslag till förslags-anslag; och den andra tillgången ar beroende på förmodade besparingar å tredje hufvudtiteln.
Det enklaste i denna fråga synes mig vara att göra ett anslag för detta ändamål, som erkännes vara godt, och att summan derför blir fix.
De tillgångar, som StatsUtsk. har afsett, kunna då användas till andra ändamål.
Det är för öfrigt ej lätt för en hvar att inse, att dessa tillgångar verkligen existera, men hvad som lätteligen inses, är, att då ett anslag är erkändt såsom behöflig!, och då man t. o. m. bestämdt kan uppgifva beloppet af hvad som erfordras; så är det älven ändamålsenligast, att ett fixt årligt anslag göres, hvarföre jag för min del tillstyrker ålerremiss af ifrågavar. betänkande.
Sprengtporten, Jacob Wi lh.:
Den siste värde talaren liar ej lemna! uppmärksamhet åt de skäl, som StatsUtsk. anfört, och på grund hvaraf Utsk. ansett sig ej kunna tillstyrka de anslag, som K.
M. för ifrågavar. ändamål har begärt, enär detta anslag hittills utgått af anslag för oförutsedda hellof och under nämnda anslagstitel blifvit pröfvadt och taget i betraktande vid statsregler:n.
Att vid samma riksdag, under alldeles oförändrade förhållanden, tillstyrka förändrade anslag och bestämmelser i afseende på statsregler:n, har Ulsk. ej ansett sig kunna göra och har således ej kunnat finna någon annan utväg för att i denna verkligen, vigtiga och billiga fråga gå K.