Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den barbariske mannen ville ha qvar sin sal, och mot denna obehagliga jernvilja lönte ej mödan att utveckla hvarken de qvinliga behagen eller den qvinliga diplomatien.
Herrar officerares enträgna anhållan fick ett radikalt nej .....
Fru Dittmer och hennes ogifta syster stodo bägge i köket upptagna af vigtiga anordningar, då doktorinnan, som redan i förstugan påsatt sig sin förtroligaste och allra trefligaste min, helt ämabelt inträdde.
”Åh, gud bevars”, utropade värdinnan, ”hvad får jag se – i sjelfva köket ...
Stig in i gula rummet, min kusin!”
”Men fins der bara inga gäster, kära Lena?”
”Icke ännu, bevars – men eljest skulle väl icke ett par officerare skrämma den, som dagligen ser så många af det slaget omkring sig.”
”Ja, på besök, kusin – men hvad är det för bagatell!” suckade doktorinnan, i det hon, åtföljd af värdinnan, tog gula rummet i besittning.
”Hvad det är för bagatell!” upprepade fru Dittmer och såg verkligen något brydd ut.
Hon var en ganska estimabel och klok fru, som sedan längre fram i tiden af nödtvång bildade hvad nu skett endast på allmän begäran, nemligen en klubb, hvilken under en följd af år bibehöll sig, alltid lika ryktbar, fastän icke i samma lokal som den närvarande.
Men fru Dittmer insåg icke fördelarne i att ha en klubb för annan orsak, än att den gaf betydlig inkomst och för nöjes skull litet småsqvaller till husbehof.
Dessutom måste ju hvar och en i sin mån gagna det allmänna.
Helt naturligt var det då att hon upprepade doktorinnans ord: ”Hvad det är för bagatell!”
”Nå, min kära Lena, kan du då icke begripa den stora skilnaden mellan att höra saker vid ett middagsbord, sedan sinnena blifvit uppvärmda af vin och dispyter, emot att höra personer tala sittande, så att säga, på språng med chapeauba’n under armen eller på knät – ack, om jag fått ha din makt!”
”Min kära kusin, tror kusin att jag har tid att höra på hvad som sägs vid bordet!
All min omtanke”, tillade hon skrattande, ”lägger jag på faten, som serveras.”
Här suckade fru Marin än djupare.
Att se slika tillgångar så bortkastade – det var förfärligt!
Hon kände sig ändå icke rätt säker på att ej någon list låg under så mycken likgiltighet.
Huru som helst, kosta hvad det ville, måste hon få veta något, ty den upplysning, som hon brann af begär att erhålla – det var nu fråga om någonting bestämdt – stod icke att vinna hos någon annan än fru Dittmer.
Också berörde nu vår doktorinna alla punkter för att utröna hvar hon borde utkasta sin metkrok, men lyckligtvis hade fru Dittmer för många göromål att kunna likna det stilla i vattnet, ur hvilket doktorinnan stundom om aftnarne i sällskap med den ”intime” vännen och ett par andra vänner, drog upp sina fiskar för qvällsvarden.
”Uppriktigt, kära Lena – jag ser huru orolig du är bakom artigheten och vill derföre icke uppehålla.
Men jag har att göra en fråga, den jag gerna ville ha besvarad på samvete ...
Kusin hade ”särskilt främmande i går qväll?”
”Det nekar jag visst icke.”
”Nekar kusin icke heller” – fru Marin fann nödigt sänka rösten – ”att i samma sällskap befann sig den der engelsmannen, som kom till staden i går?”
”Än se’n – hur många engelsmän anlända ej hit!
När blef det så vigtigt?”
”Jo, från den stunden”, svarade fru Marin, liksom rädd för sin egen röst, ”då de komma i högvigtiga ärenden.
Jag ville ge till två timmar af mitt lif, om jag visste något om den der Br ...
Bro ... hur var det nu han hette igen?”
”Det var ett helt simpelt namn”, återtog fru Dittmer, ”ett namn utan all märkvärdighet.
Han hette, om jag icke missminner mig, rätt och slätt Brown.”
”Det duger stundom det också ...
Nå, kära Lena, ett ord i vänskapens djupaste förtroende – kusin känner bestämdt något.
Jag vill dö på att här talades om statens angelägenheter, om något mycket, mycket vigtigt?”
”Jag ber kusin”, svarade fru Dittmer med värdighet, ”att ha aktning för mitt hus och min samling!” (Fru Dittmer var icke så förnäm att hon kallade sin enskilta klubb för cirkel).
”Här, min doktorinna, sätter man icke ihop lasteligt tal om höga öfverheten; men fins det dåraktiga officerare, unga spelevinkar, som ingenting annat ha att sköta om, så är det i alla fall en sak, som icke tillkommer mig att veta.
De betala för rummen, maten och vinet, men icke för att bli spionerade.”
Den, som tror att fru Marin nu miste kontenansen och stött aflägsnade sig, begår ett fullkomligt misstag.
Hennes nyfikenhetspassion kunde icke hämmas af så litet.
Medan hon som hastigast i tankarne begrundade hvar hon härnäst skulle upptaga träden, då vänskapen och förtroligheten icke slagit an, fick hon så lyckligt genom fönstret sigte på fru Dittmers unge son, herr David, som lekte på gatan.
Helt förtjust erinrade hon sig nu att hon på förhand beräknat denna hjelp och i kjolsäcken stuckit ned en ”dansmästare”, den hon tillegnat sig ur sin egen herr sons lek-attiralj.
”Åh, bevars kusin, hvad lille David har växt – och så han växt till sig se’n!
Det barnet har då alltid varit min stora favorit.
Ett hufvud sådant att jag önskade att min Otto hade maken till det, ehuru han eljest fått bra nog af det slaget” ...
I detsamma öppnade fru Marin fönstret och lutade sig ut ...
”Hur mår du, min snälle David?
Se, hvad jag har med mig åt dig”...
Hon nedsläppte en oförlikneligt konstruerad dansmästare, som David genast fann kunde dansa efter tre trådar.
”Nej, min kusin, hvad vill detta säga” ...
Fru Dittmer var fångad ... ”Nå ja, gossen är icke dum, om jag sjelf skall säga det.
Gud välsigna barnet!”
”Utan att låtsa höra stängde fru Marin fönstret och tog upp sin ridikyl och parasoll, i det hon liksom för sig sjelf sade: ”Sådan bugning han gjorde, den lille krabaten!
Otto får jag aldrig att buga hälften så väl.”
”När kusin har sina vägar förbi”, återtog fru Dittmer tvekande, ”så ...”
”Kära Lena, vi ha ju ingen sammanhållning nu och få det väl icke heller, förrän våra hus bli rensopade ...
”Se – kusin släppte näsduken” ...
Fru Dittmer smålog på ett eget sätt ... ”Hvad i all verlden var det för lappri jag hörde, då jag i andra rummet ställde i ordning glasen till balen ...
Det nämdes ett namn, som jag aldrig förr hört.”
Vår doktorinna släppte nu både näsduken och ridikylen.
”Goda Lena, jag ber dig, tappa icke minnet!
Kanhända att officerarne händelsevis talade om någon vid norska befälet – kanske till och med om sjelfva prins Kristian August?”
Fru Dittmer såg helt förtretad ut.
”Skulle jag,” sade hon, ”behöfva tänka efter om det ej var fråga om något annat namn än prins Kristians, om också hela sviten af Sleswig och Holstein och Augustenburg på köpet följt med!”
”Kanske det då var något riktigt utländskt namn – t. ex. ett förnämt engelskt?”
’Det kanhända ...
Engelskt – jag skulle nästan tro det.”
Fru Marins ögon ordentligt blixtrade vid det nöje hon erfor att ändtligen komma någonting på spåren, och ändå måste hon småle vid tanken på att det var hennes lysande idé att stjäla bort lilla Ottos dansmästare som åstadkommit ett sådant storverk.
Också lofvade hon sig att han skulle få två dansmästare i stället.
”Kära, goda Lena, kan du erinra dig om det var den der herr Brown som talade?”
”Nej, han var redan gången.”
”Nå, hvilken af officerarne var det då?”
”Kära kusin, du sätter för hårdt åt mig!”
”Lika mycket – det gör föga till saken: det är icke min sed att vara indiskret.
Låt oss endast hålla oss vid det der namnet ...
Uttalade de det med något tydligt nöje eller missnöje?”
”De uttalade det helt sakta, och såsom jag tyckte väckte det olika meningar.”
”Således vann det icke bifall?”
”Det tror jag ej.”
”Kusin Lena, försök åtminstone att erinra dig några bokstäfver!”
”Om jag funderade aldrig så, tror jag icke att jag ändå får ihop det.
Men någonting om Glen ...
Glo ... eller Glom ... föresväfvar mig.
Så mycket är då säkert att icke var det fråga om sjön Glommen, som så ofta nämnes.”
”Nej, det tror jag väl!” inföll fru Marin leende.
”Men kanske, om vi antaga att det var ett engelskt namn, som började med Glou, det möjligen kunde sluta med cester – deras ändelser ha så ofta den klangen.
Således: för roskull ...
Gloucester?
”Kors, i all verldens dagar, kusin är då raffineradt märkvärdig att stafva och lägga ihop!
Icke hvarken vill eller vågar jag svära på att detta precist var det namnet, som jag hörde, men nog klingar det bra lika”9.
”Förlåt, min bästa Lena, jag glömmer ju totalt, medan vi prata om de här obetydligheterna, att jag stjäl bort din dyrbara tid ...
Farväl, min hjertans vän – var säker att, om jag i något kan vara dig till tjenst, du alltid bör räkna på mig!
Och blir lille David någonsin sjuk, skall min man släppa allting för att komma hit.”
Och knappt gifvande sig tid att afhöra värdinnans tacksägelse och afskedshelsning, skyndade doktorinnan, nästan qväfd af sina många idéer och kombinationer, ut på gatan, likväl i högsta grad harmsen öfver att den intime vännen ej var till finnandes.
Major von Otter hade blifvit beordrad åt annat håll ...
Men se – hvem kommer der rakt emot henne, om icke en annan vän, tillhörande hennes fiskpartier, men icke hennes förtroligaste umgänge.
Vi våga dock icke namngifna honom, ty efter den dag, som i dag var, blef han aldrig tåld af doktorinnan.
Faran af riksvigtiga samtal i fria luften och faran af att icke bevara hvad ekot meddelat.
– Hurudan fru Marin efter en kort frånvaro fann ställningen.
– Armfelt lemnar Strömstad.
”Ödmjukaste tjenare, fru doktorinna – så tidigt ute på visitronden ...
Vågar man taga sig friheten fråga om någonting märkligt är å bane?”
”Kanhända herr öfverstlöjtnant ...
Kom, låt oss göra ett slag öfver bron, så skall jag säga er en sak.”
”Med förtjusning!
Om man har en ledig timma, kan man omöjligt agreablare använda den ...
Nåväl, man säger således – ty allt hvad ni har den godheten att meddela börjar vanligen med:
Man säger ...”
”Ja, visst!” svarade doktorinnan skrattande.
”Personnagen man är så beqväm: den komprometterar ingen.
Men vid det här tillfället har ordet man en vidsträcktare mening: hela staden vet att generalbefälhafvaren haft visit af en engelsk herre, som man tror icke ha gjort den långa omvägen hit för – såsom ordspråket lyder – hvita stickors skull.”
”Nej, min fru, det var troligen för hvita flickors skull.
Han hade väl hört omtalas att Bohuslän är utmärkt för sina vackra fruntimmer.”
”Kors, bevars, skall hans engelska maj:t uppsätta en seralj?
Eller reser mr Brown – om han heter så – för hertigen af Gloucesters räkning?
Jag stackars enfaldiga varelse trodde att det endast var i österlandet som sådana ambassader förekomma.
Men i alla fall är det en ära för Sverge ...
Sverges fruntimmer förstås ... att en höghet från Storbritannien har ett så godt öga till vårt land.
Ni borde emellertid låtit honom förstå, innan han i morse reste, att de förnämsta skönheterna finnas i Uddevalla ...
Det var således hela statsfrågan!”
Under detta oskyldiga småprat hade öfverstlöjtnanten synts både rodna och blekna.
Men doktorinnan log innerligt ämabelt och såg ingenting.
”Min nådiga, skulle ni tillåta en god vän, en beundrare af ert omfattande geni, er pikanta konversation, att gifva er ett oegennyttigt, men derjemte särdeles vigtigt råd?”
”Gerna, herr öfverstlöjtnant – jag hör ingenting hellre än sådana.”
”A la bonne heure, knyt då ett band om er tunga, så framt det rörer statens eller generalbefälhafvarens angelägenheter, ty det kommer att bli skarpa följder, om högförrädiskt tal utsprides.
Det ni alluderar på har jag hört af er – märk det, af ingen annan; och märk också att det blir er jag angifver som min sagesman, ifall besynnerliga rykten komma ut.
I första hand skyndar jag till lasarettet att träffa er herr man, som sedan närmare torde förklara för er den våda, damerna löpa, då de släppa behagens spira för att ...”
”Här behöfs icke något afslutande!” förklarade fru Marin, ehuru icke alldeles med sin vanliga säkerhet. ”Jag är en graf, när jag vill, och jag förbinder mig vid min heder till tystnad.
Men märk nu äfven hvad jag säger:
Skulle herr öfverstlöjtnantens vägar, oaktadt mitt ord, händelsevis bära till lasarettet i en viss afsigt, så blir det fiendskap mellan oss – och kom ihåg att det är bättre ha en qvinna till vän än fiende ...”
”.... helst en så skarpsinnig, min nådiga!
Var säker: jag ärnar icke öppna fiendtligheterna, men jag skall alltid veta parera fiendtliga anfall.”
Med en djup bugning försvann öfverstlöjtnanten ....
Några ögonblick stod den besegrade damen qvar på samma ställe.
Att vara bunden, fjättrad till både tanke och tunga, att bära på allt, både möjligt och omöjligt, och ingenting få aflossa af bördan och att så godt som – eller rättare, rent ut – hafva blifvit tvingad, hotad till eftergift ... det var förfärligt, otroligt, outransakligt, men dock sant.
”Nå, vänta, vänta – vi få se om maktspråk alltid gälla framför klokheten och om icke hvarje fråga kan ses från flera sidor!”
Under det hon fortsatte funderingarne och i hufvudet uppställde sina batterier, hade hon till venster om bron allt längre fördjupat sig utåt den så kallade ”udden,” och hon hade hunnit till den slutsatsen att hon kanske för första gången i sitt lif obehöfligt tappat ett spel, ty nog borde hon hafva redt sig bättre mot denne björn i öfverstlöjtnantsepåletter – då hon hörde någon häftigt nalkas bakom sig.
”Ursäkta, min nådiga doktorinna, att jag ånyo besvärar er, men det var en sak jag glömde.”
”Verkligen!” svarade fru Marin likgiltigt.
”Jag trodde att vår konversation var afslutad.”
”Icke alldeles, om ni behagar.
Ni hörde att jag glömde en vigtig sak ...”
”... som gäller?”
Att general
Armfelt just i dag beger sig till lasarettet, då han naturligtvis kommer att språka med doktor Marin.
Af den orsak torde det kanske vara skäl, att på förhand gifva generalen en vink om att doktorns hus är misstänkt såsom en skyddad plats för missnöjda officerare.
Kortligen – man fronderar i doktor Marins hus.”
”Hvilken afskyvärd och djerf elakhet!” utbrast doktorinnan.
”Fronderar man vid en kopp té under en timmas visit?”
”Det skulle jag tro låter sig mycket väl göra.
”Men ni vet ju att allt detta är fullkomligt ogrundadt, ja en verklig osanning!”
”Det är då visst och sant att fruntimren taga sig privilegier, som, minst sagdt, icke äro blygsamma!” förklarade öfverstlöjtnanten rodnande, och tonen förklarade ännu mer än orden: ”Att säga detta till en person, som ni känner är så väl underrättad – akta er, min fru, att min varning icke blir förenad med personlig förtrytelse!
Harmen är en pockande rådgifvare.”
”Men hvad är det då som öfverstlöjtnanten egentligen åsyftar?
Låt oss en gång förstå hvarandra ...
Fronderi – hvilket förskräckligt ord!
Gör ni mig händelsevis den äran att taga mig för en fransk markisinna?”
”Jag gör er den rättvisan att taga er för en högst farlig qvinna, och det skulle ni ha varit i hvarje land.
Derjemte önskar jag på det lifligaste att ni – i stöd af mitt aldrig brutna hedersord, och det gifver jag er, om tystnad öfver detta samtal – måtte anförtro åt mig hvar eller när ni hört något om de högförrädiska galenskaper, hvarpå ni för en stund sedan syftade!”
”Då herr öfverstlöjtnanten på ett så bevekande sätt lägger mig sin önskan på hjertat, får jag väl tillstå att förhållandet helt enkelt var detta, att ...”
”Vänta ett ögonblick – skall ni nu tala verklig sanning?”
”Ja, på en ärlig, frisinnad svensk qvinnas hedersord ...
Då jag i går mot aftonen hade ett ärende utåt Ryssmyren och obemärkt gick förbi en klippa, dold af några träd, hörde jag två röster tala ... ”
”Och ni kände igen dem?”
”Alldeles icke ...
Jag hörde den ene säga, eller kanske var det ekot från klippan – jag tror snarare det ...
Men det värsta är, att om jag nu blir uppriktig, skall ni åter beskylla mig för att vara delaktig i något riksfarligt.”
”Nu söker ni blott efter tid ...
Var det kanske ett par af stadens borgare som talade?”
”Det tviflar jag på, men den ene sade så här”...
Doktorinnan sänkte sin röst:
’Aldrig, aldrig hertigen af Gloucester till tronföljare – ingen engelsman’ ... ’Nej’, svarade den andre officeren (jag tror säkert att det var ett par officerare), ’tusen gånger hellre då Kristian August!
Det kunde förena många intressen’.”
”Nog, nog, mer än nog!” utbrast i en häftig, men sakta hviskning öfverstlöjtnanten.
”Dessa vildhjernor till pojkar, som icke ha stort annat att göra än att sätta ihop de befängdaste gasconnader, de borde straffas som högförrädare, hvad de i sjelfva verket också äro ...
Nå, min fru” – öfverstlöjtnanten försökte att åt den våglika rösten gifva något insinuerande – ”nog kände ni dessa herrars namn?”
”Kors, hvem tar ni mig för – kanske till och med för en angifvarinna?
Misstag!
Jag har omtalat just jemt hvad jag ville omtala, på det att ni, min herr öfverstlöjtnant, måtte begripa att det icke är i doktor Marins hus som man fronderar.
Kanske var det också derföre att jag fann det vara intressant att få se hvad verkan min lilla historia skulle göra på er sjelf ...
Och nu tror jag då bestämdt att vi ha uppgjort vår räkning.”
”Ja, så framt jag är den ende som har äran att vara er förtrogne.
I annat fall torde er man riskera att förlora tjensten.”
”Åh, min käre herr öfverstlöjtnant, nu sköt ni då verkligen förbi målet!
Ni erkänner säkert inom er att för en så klyftig herre var ett dylikt yttrande en riktig faute ...
Min man förlora tjensten – jag undrar just om ni har något öfverflöd på examinerade, framför allt skickliga läkare.
Minsann skulle ert ömkliga sjukhus stå sig slätt utom honom ...
Således inga skrämskott!
Jag fruktar icke mer än en makt på jorden, och det är hvarken er, general Armfelts, hans maj:ts eller ens hertig Carls, han som så väl förstår sig på att behandla fruntimmer, utan det är helt enkelt min mans makt – icke derföre att han är en sträng man, ännu mindre en elak man, utan derföre att han skulle förgöra mig med gycklet och satiren, för hvilka vapen, då de föras af honom (min stormästare), jag vanligen måste nedlägga mina.
Var således lugn!”
”Nåväl, vi ingå då en allians – håll den troget!”
”Fullkomligt!
Och till ersättning berättar ni mig litet à apart sådant som man har lof att tala om ...
Huru går det med general Moore – komma aldrig trupperna af fartygen?
Det är ju förskräckligt att ni, i trots af alla kungliga förbud, icke kan göra någonting af vigt med Norge.”
”Ja, det är verkligen förskräckligt, men jag fruktar att ni måste öfvergifva förhoppningen att se engelsmännen hjelpa oss att göra slag i saken, och hur mycket jag än beklagar er, ser jag intet annat råd än att ni får nöja er med våra små guerillakrig på gränsen.”
”Nöden har ingen lag ...
God morgon, min bäste herr öfverstlöjtnant!
Jag reser åt landet nu på ett par dagar, så att ni kan vara alldeles lugn.”
”Tvärtom”, menade öfverstlöjtnanten skämtsamt.
”såvida ni icke vill engagera er som spion!
I Frankrike, som ni nyss nämde, vet ni ju att de förnämsta och celebraste damer icke försmått den befattningen.”
”Tack”, svarade doktorinnan skrattande, ”men, jag är icke nog förnäm att spionera för sold.
Jag är nyfiken endast för mitt eget nöje och har åtminstone en dygd, den att vara tystlåten ...
Er tjenarinna!”
”Er ödmjukaste tjenare!”
Doktorinnan Marin reste verkligen åt landet i och för uppköp af diverse produkter.
Men medan hon befann sig på farväg, gjorde hon en sväng hit och en sväng dit åt gränstrakterna, ty goda fruar och vänner, med hvilka man kunde både handla och utbyta litet nytt, hade hon på flera håll.
Och bland utbytesartiklarne, just mellan vigten af en bytta smör och några lispund fläsk, hade en nyhet halkat ut, hvilken angick ingenting mindre än ett möte, som general Armfelt haft med öfverstlöjtnant Adlersparre och en annan förnäm herre på en plats, dit alla tre kommit särskilt resande.
Platsen fick hon likväl icke veta, emedan hon vågat göra en något påtaglig grimas, då hon luktade på det härskna fläsket.
Ifall hennes allierade från det vigtiga samtalet på udden varit den förste som doktorinnan vid sin återkomst träffat, skulle hon hafva jublat, men öfverstlöjtnanten var borta, och derföre fick den ”intime och odräglige” vännen, som nu återkommit, förstlingen af förtroendet.
”Nå, major von Otter, jag har en exellent nyhet för er.
Ni vet då ingenting här i staden!
Har ni hört att öfvergeneralen haft en fullkomligt hemlig och högst kurios sammankomst med Adler ...”
”Min nådiga, jag besvär er att betänka en sak!”
”Hvilken då?”
”Att man icke vidare vågar förlita sig på några rykten.
Dagens lösen är försigtighet.
Man vet ingenting mer, man ser ingenting, man tror ingenting.”
”Hvilken admirabel frontförändring på så kort tid!”
”Remarkabel, min nådiga!”
”Men drömmer gör man väl åtminstone?”
”Endast med täcket öfver hufvudet.”
”Godt herr major!
Den politiska temperaturen undergår väl snart någon förändring ...
Nå, har ingenting passerat, som tillhör stora ljusa dagens frågor?”
”En express har kommit från norska högqvarteret.”
”Och man anar att prins Kristian ...”
”Aj aj, mins ni icke att man ej mer anar någonting!”
”Det var så sant – låt oss då icke uppehålla hvarandra!”
Doktorinnan Marin insåg fullkomligt tvänne saker, den ena att hennes vigtiga hemlighet af major von Otter redan var känd, och den andra att hon gjort en omätlig förlust genom den förolyckade cirkeln, der hon kunnat få lefva inne i sjelfva de korsande händelserna.
I sammanhang härmed beslöt hon att för en liten tid lemna politiken å sido och behagligt återvända till den lilla hemkretsen.
Hon skulle öfverraska och förtjusa sin man och kanske genom denna kanal, genom denna vändning åt inre politiken få några vigtiga upplysningar angående den yttre.
Ändtligen ville hon roa sig träget med sina små fiskpartier: de skulle snart försona den ”intime” vännen och de andra vännerna med missödet att icke ha fått blifva hennes middagsgäster.
Men allra trägnast ville hon promenera i Ryssmyren, den enda trädgårdsanläggning, som då fans vid staden och der man hade till hands såväl lands- som sjöluft, båda delarne, efter hvad hon försäkrade sina bekanta, alldeles nödvändiga för hennes lille Otto10.
Huru det emellertid var eller icke var med de så kallade ”fronderierna”, nog jäste missnöjet starkt redan nu, och nog fanns det i Strömstad både ”samlingar” och ”cirklar”, der herrar officerare, om icke under titeln, dock i sak uppenbarade sig som helt allvarsamma frondörer.
”Revolutionens nödvändighet” – säger ju Carl Henrik Ankarsvärd, hvilken måste vara en ojäfvig auktoritet – ”utgjorde länge ett öfverläggningsämne inom regementena vid vestra arméns venstra flygel, innan jag derom första gången yttrade mig till öfverstlöjtnant Adlersparre, ehuru all tidigare verkställighet tillintetgjordes genom brist på någon hågad anförare, emedan general Armfelt då icke stod att öfvertala.”
Det ämne, som låg närmast för handen och i sig inneslöt så många andra af utomordentlig vigt, var de engelska hjelptruppernas overksamhet.
Och alltid var det konungen, hans envishet, hans skuggrädsla, hans vankelmod, hans förvända maktbegär, hans orättvisa, oklarhet och många olyckliga order, som glödgade de unga sinnena, hvilka icke kunde eller ville se fosterlandet så stupande mot branta djupet utan att söka medel att hålla det uppe från fallet.
Nu gällde det synnerligen frågan om hur kriget skulle föras, hvilken fråga undergått märkvärdiga förändringar efter den storbritaniska flottans ankomst.
Vid närvarande tid hade nemligen konungen på nytt upptagit sin bortlagda idé angående eröfringen af Norge och gjort den uttröttade engelska generalen förtroende af sin utkastade operationsplan.
Men sir Moore var icke disponerad att nu lyssna dertill, då trupperna blifvit till större delen dragna från gränsen och lång tid skulle åtgå att åter fylla luckorna.
Han var förbittrad öfver att se sina egna trupper sedan tvänne månader, i följd af konungens tvehågsenhet och misstro, få qvarligga om bord.
Och det var helt naturligt att en vacker dag frågan tvärt tog slut derigenom att den engelske amiralen hemligen försvann.
Återkommen till Göteborg och sina fartyg, seglade han hem till sin ö, och härmed ändades alla gissningar och förhoppningar, som sammanhängde med den storbrittaniska sjöhjelpen. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
I Schinkels ”Minnen” (del. 4) står något om att Armfelt sjelf erkänt att han börjat underhandlingar med general Moore, och ”det torde få anses ovisst”, heter det, ”hvad följden af ett dylikt godt förstånd, som nu endast hetes syfta på Norges intagande, kunnat bli, ifall de engelska trupperna fått landstiga.”
Bland bevisen om