Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den roll, som den romantiske och svärmiske ynglingen spelar i våra dagar, faller helt och hållet inom det komiskas område.»
Unge herr Bergdahl svarade ingenting, men tryckte lornjetten fastare på sin näsa med en ytterst skeptisk min.
Sigrid hade alldeles glömt detta samtal, då hon en eftermiddag vid hemkomsten från en skogspromenad såg en främmande herrhatt i tamburen och hörde en okänd mansröst inne från rummen.
Då hon emellertid, under det att hon aftog kappan, bland stämmorna äfven urskilde prostinnan Holms, rann samtalet och det namn, som hennes bror däri nämnt, henne plötsligt i minnet, medels en eller annan idéassociation.
Det första hon såg, då hon inträdde i salongen, var en ung, ljusklädd man, med blonda mustascher i sitt solbrända ansikte, hvilken satt i samtal med hennes bror i en hörnsoffa inunder spegeln, som återgaf hans tätklippta nacke och hans höga skjortkrage.
Brodern presenterade:
»Min syster Sigrid.
– Ingeniör Emil Björkman.»
Hon granskade främlingen nyfiket, men rodnade starkt, då hon på hans reserverade hållning och spörjande ögon, hvilka lugnt och en smula förvånadt mötte hennes, förstod, att han tyckte hennes nyfikenhet vara väl mycket oförställd.
Hon hade förefallit denne främling närgången, och medvetandet därom irriterade henne.
Man drack kaffe, passiarade och musicerade under ett par timmars tid.
Därpå drogo de unga ut i skogen, där det arrangerades änkelek.
Ingeniören hade som änkeman sprungit fatt Sigrid; de hade kommit långt bort från det öfriga sällskapet, hvilket stod uppställdt i en rad af par uppe på backen, och återvände nu, arm i arm, i sakta mak, svettiga och trötta.
»Tycker ni det här är roligt, fröken?» frågade han.
»Nej, jag kan just inte säga,» svarade hon.
»Skola vi sluta då och gå ner åt sjön till?»
Hon svarade ingenting, men såg ner framför sig hälften eftertänksamt, hälften förläget.
»Nå – förlåt,» tillade han hastigt, »jag tänkte sannerligen inte på, att sådant vore opassande för en ung dam.»
Hon såg upp på honom: där hade legat ett tonfall af förakt i hans röst; och när hon nu såg in i hans ögon, grå ögon under tunga lock, fann hon äfven i dem förakt, men dock mest godmodighet, öfverseende och nedlåtande godmodighet.
Denna blick retade henne: han höll henne för sipp, och det ville hon på inga villkor gälla för.
»Det kan jag mycket väl sätta mig öfver,» sade hon stolt och slog knyck med nacken.
»För öfrigt,» tillade hon leende, »ni är ju främling och gäst, och det är min skyldighet att visa er traktens små sevärdheter.»
De gingo ur leken och drogo ner mot insjön, som blänkte på afstånd emellan trädstammarna.
De satte sig under en gammal bok på gräsbrinken, som sluttade ner mot stranden.
Sjön låg blank som en stålspegel, och skogen stod på hufvudet i vattnet rundtom stränderna.
Det led mot kväll: solen sänkte sig mot skogsranden, myggen stimmade, och det stillnade i luften.
Uppe från skogen hördes sällskapets stoj, långt ute på sjön gled en eka fram, och som de sutto där i sina ljusa dräkter i den gröna skumma dagern, ensamma, tysta, begrundande, tedde de sig som nejdens egen förkroppsligade dröm.
Hon satt och väntade på, att han skulle säga något; men då han förblef tyst, bröt hon själf pausen:
»Ni håller inte af lekar, herr ingeniör?»
»Nej, ty jag skäms.»
»Skäms?»
»Ja, just skäms, fröken.
Skäms öfver mig själf, skäms öfver alla de andra.
Jag tycker, vi äro löjliga allesammans.
Det äcklar mig ända till outhärdlighet.
»På samma sätt med dansen.
En dansande församling är för mig den barockaste af alla grotesker.
Hade det varit antikens människor, med deras höga kroppskult, med deras harmoniska kroppar och smidiga lemmar, – det vore annat att se deras placida och gratiösa rörelserytmik.
Men att se tjocka öltunnor, på hvilka magarna svabba, och sannskyldiga benrangel, hvilkas knotor gnissla mot hvarandra, – att se dem hoppa kråka i en galopp, kippande efter andan, som om de fullgjorde en besvärlig plikt!
»Det är mig oskönt.
Ser ni, fröken Sigrid, mänskligheten har nu i så många hundra år försummat kroppens ans och rykt, att när det gäller en rent lekamlig skönhetsprestation, det hela blir en ömklig parodi.
Och i lika många hundra år har man lagt nöjet för fäfot; när man nu vill roa sig, gör man en löjlig figur, liksom en förläst professor som ger sig till att hoppa bock.»
»Ni tycks inte hålla mycket på glädjen här i lifvet, herr Björkman.
Det kan ju nog vara, att ni kan undvara nöjet; men jag tror, att de flesta behöfva det.»
»Ni misstar er alldeles, fröken.
Ingen kan skänka glädjen sannare dyrkan än jag; jag tror till och med, att det är vår största olycka, att vi glömt vara glada.
Men jag vill ha mening i glädjen, jag vill, att nöjet skall ha en smula själ, jag vill ha behållning och ge något i utbyte.
»Vi dansa galopp genom hela vår ungdom och kalla detta glädjen.
Och ändock göra vi anspråk på lyckan.
Vi få för litet ut af lifvet och hvarandra, fröken Sigrid.
Lifvets träd hänger fullt med röda och gula frukter, och vi alla bära inom oss större skatter i pärlor och ädelstenar än österlandet drömt om.
Vi leka kurra gömma för hvarandra, – däri ligger hela felet.»
»Jag tror inte jag förstår er så alldeles.
I alla fall har ni inte ännu sagt någonting om sättet, hur.»
»Nej, Gud bevare mig väl för det,» log han.
»Det törs jag inte.»
»Nej, ty då skulle ni genast springa er väg eller också resa er upp och säga, kallt, med förnärmad min:
’kanske vi skulle bryta upp, herr ingeniör?’ eller något dylikt.
Se bara, hur ni redan ser misstrogen ut, som om ni i mina oskyldiga ord anade satans list och djäfvulens funder!
»Vill ni nu, fröken, se på mig lugnt och klart, utan misstrogenhet, utan skamsenhet, så skall jag meddela er en del af det förfärliga.
Hon måste le och skulle just till att svara, då någon kallade på dem uppifrån skogen.
Det var halfskumt inne under träden, och sällskapet bröt upp.
Några dagar därefter fram emot kvällningen gick Otto Bergdahl omkring i huset och stängde alla dörrar och fönster.
Det skulle bli åska.
Det var kaflugnt och tryckande kvaft, och kreaturen gåfvo hals ute på markerna, såsom alltid före ett oväder.
Sigrid och Björkman sutto på verandan; alla de andra hade dragit sig inomhus.
I fonden, bakom parkens almar, höjde sig den blåsvarta molnväggen; redan gled dess öfre rand, jämn som snittet i en tygräcka, upp öfver trädtopparna, och det föll en skymning öfver nejden, samma skumma blick som ögat har, då det är vändt emot en sorg eller en fara.
»Skola vi nu fortsätta vårt samtal från härförleden?» frågade Sigrid leende.
»Önskar ni det?»
»Är det då nånting så förfärligt ni har att säga?»
I damer ären så vanskliga att tala med härom, ty där vi män gjort oss fria, stån
I ännu midt i tjocka slafveriet.
»Tycker ni inte, fröken Sigrid, att det är ett mästerverk i knipslughet, – simpel knipslughet –, att man lyckats göra kärleken, den vackra, goda, glada kärleken mellan tvenne unga människor, till den förbjudna frukten och till en syndens blomma.
En lära, som predikade asketismen, gjorde Eros till en förbrytare och Venus till en slinka blott därför att Venus och Eros voro dess fiender.
Är det icke simpelt, detta, att stämpla en motståndare som en karnalje blott därför att han råkat vara en motståndare?
Och hvem är det, som gjort erotikens glada, vackra, oskyldiga lek till en skymflig gärning, inför hvilken människorna hålla händerna för ögonen, – hvem är det, om icke dessa cynismens öfverstepräster, som icke kunna tänka sig att det finns annat i ett förhållande mellan en man och en kvinna än det allra brutalaste, af den grund att de själfva aldrig känt annat än detta i sin egen erfarenhet?
Men hvad ha vi andra, vi som äro skapade af en bättre lera, hvad ha vi att göra med dessa öfverstepräster, – vi som gärna låta musslan vara, blott vi få behålla pärlan, vi som kunna fägna oss åt den rika psykiska växtligheten?
Hvarför sitter t. ex. ni, fröken Sigrid, nu inför mig som om ni begått en syndfull handling eller gjort något ovärdigt, och hvarför känner jag själf – helt svagt låt vara – brodden af samvetskval?
Jo, därför att alla glädjens brunnar fått surna under två tusen år, och syndtankens fantom slår sin vinges skugga öfver världen; därför att vi glömt att vara glada.»
Där föll en stor, tung droppe på verandans trappsteg, en annan mot fönstret, den gula trädgårdsgången blef svartprickad, det kom ett sus genom luften, inom ett ögonblick var rymden fylld med lågthängande, lergula moln, regnet öste ned, och åskan kom mullrande med eld och dån upp öfver trakten.
Det unga paret skyndade in.
Doktorsbostället låg midt emellan kyrkbyn och järnvägsstationen.
Ett par gånger om dagen gingo fröknarna Holm efter prästgårdens post, och vanligtvis följde deras sommargäst med dem.
De brukade allesammans se in sen hos doktorns, och ungdomen turade sedan dagen ut tillhopa, än här än där hos de tvenne familjerna.
Under detta intima stundliga umgänge utvecklade sig Sigrids och Björkmans kärlek genom alla de omärkligt i hvarandra öfvergående faser, som bilda ett sådant förhållande och genom hvilka detta liknar växten: man ser nog, att denna är högre i dag än i går, ser att knoppen bildas och att blomman spricker ut, men man har icke kunnat skönja, hur den ena cellen byggt sig upp på den andra.
Då de sent en kväll voro på hemvägen från prostgården, föreslog någon, att de skulle gå upp i grandungen.
På doktorsboställets ägor, alldeles invid vägen, låg nämligen en toppformig kulle, bevuxen med barrträd.
Det var en ovanligt mörk sommarnatt; himlen var molnfri och öfversållad med stjärnor, men månen var ännu icke uppgången.
Inne i dungen var så mörkt, att man nätt och jämnt kunde se handen framför sig; de hvita dräkterna skymtade dunkelt i skumrasket.
Man trefvade sig fram på gången, hvilken ormade sig uppåt sluttningen mellan träden; det prasslade och knastrade under fötterna, hvilka gledo på de hala barrnålarna som täckte marken.
Omsider hann man fram till en grotta, som man bildat genom utgräfning i brinken och kring hvars sidor man åstadkommit sittplatser medels grästorfvor.
Här slog man sig ner, härs och tvärs.
Sigrid och Björkman hade gått samman hela vägen; de satte sig nu bredvid hvarandra.
Omkring den lilla gruppen var det så mörkt och tyst, som om det ej funnes ljus till i världen och som om allt lif vore utdödt.
Himlen syntes ej, träden stodo orörliga, intet djur rörde sig; själfva kunde de endast svagt skymta hvarandra och sutto alla tysta; blott då och då fällde någon ett enstaka ord, frasade en klädning, skrapade en fot.
Han hade glidit ner till hennes fötter och lade hufvudet i hennes knä; hon lutade sig fram och såg dunkelt hans ansikte inunder sitt.
Hvad tänkte han på, hvad kände han?
Sorgliga tankar, såriga känslor måtte det vara, och det måtte vara dessa, som i dolda kanaler ledts in i hennes själ; ty hvarför annars blef hon väl så underlig till mods, så vek och sorgsen, hvarför stodo tårar i hennes ögon och hvarför svällde hennes själ som under en misereresångs sjuka välljud?
Hvad han måtte vara ensam, han som aldrig kunde vara glad som de andra; och hvad det var för en len lisa att själf vara god; och hon, som var lycklig, ville vara god mot honom – – –
Det lyste hvitt inunder henne, och hon böjde sig ned och fäste en lång kyss på den unge mannens panna.
Hon kunde sitta långa stunder med sänkta ögonlock eller bortvändt hufvud och känna, hur hans blickar badade henne; hon visste då ej af rum, minuten och timmen smälte samman, hon skälfde under blicken, liksom en knopp, hvilken är färdig att brista under morgonsolen.
Vid andra tillfällen voro rollerna ombytta: obemärkt af honom själf och obemärkt af alla de andra, lät hon sitt öga hvila på honom, iakttaga hvarje den minsta åtbörd, följa ansiktets minspel i alla dess skiftningar; och det tycktes henne, som om hon därigenom komme honom så berusande nära, som om hon sutte i hans arbetsrum, såge in i hans gömmor, bläddrade bland hans papper, och som om han i en kärlig stund gifvit henne sitt förtroende.
Samma förnimmelse hade hon, då deras namn nämndes tillsammans och liksom flätades in i hvarandra, eller då de kommit att stå ensamma, i en grupp för sig själfva, såsom två, ett par, som hörde tillhopa och bildade ett helt för sig, och vid tusen andra små tillfälligheter.
Hon visste, att det var barnsligt, men hon kände sig lycklig däraf, ljus och varm ända in i själen.
Ungdomen från doktorsbostället och prostgården hade en dag varit på besök hos en bekant familj ett par mil inåt landet.
Sigrids båda systrar skulle stanna kvar, och då hemfärden skulle anträdas af de öfriga, blef det spörsmål om, huru de skulle placera sig i de båda vagnarna.
»Jag föreslår,» sade unge Bergdahl till de båda fröknarna Holm, i det att han med en retsamt försmädlig min klämde fast lorgnetten, »att vi tre fara tillhopa i den ena vagnen, så att Sigrid och herr Björkman kunna få den andra för sin räkning.
Man skall göra sina medmänniskor godt efter förmåga.»
Det var den första antydningen – man misstänkte ett förhållande: det skrek till i henne af glädje, och hennes själ sträckte sig emot den unge mannen som armarna till en omfamning.
Finns det en själarnas magnetiska kraft, kände han, där han satt vid hennes sida i vagnen, de sprittande, skälfvande fibrerna i hennes själ suga sig fast vid hans egen?
Eller var det endast sommarnatten, som frestade honom, den ljusa nordiska sommarnatten, då själfva naturen tyckes trånsjuk i det ymniga månskenet och det hviskar så sällsamt inne från skogarna, som om tusen brudsängar stode bäddade därinne, och då människorna gripas af en obetvinglig lust att älska och älskas, dubbelt våldsam därför, att de veta, att dessa långa sommarnätter äro så få och att de måste skynda, innan hösten kommer och att de behöfva samla i sina minnens lador till den långa vintern?
Nog af: då vagnen från en månklar slättbygd, där dagern var så ljus, som vore det midt på dagen, plötsligt lopp in i en lummig bokskog, där det var mörkt som en höstnatt, och medan hofslagen dånade med den dofva klang, som ljudet får i ett trångt och kringstängdt rum, – slog han våldsamt armarna kring sin följeslagerskas lif, och kysste henne på kinder och hals och mun, och hviskade heta, blodfulla ord:
»Jag älskar dig!
Jag älskar ditt namn:
Sigrid, Sigrid!
Jag älskar din starka kropp och dina hvita tänder, din friska hy och ditt blonda hår.
Jag älskar dina händer, – ja, stundom älskar jag allra mest dina händer af hela din varelse.
Vet du hvarför?
Jo, ty de likna ej det andra hos dig, utan de sitta som ett särskildt något för sig, som sticker af mot alltsammans och som jag aldrig kan se mig mätt på; därför älskar jag dina händer, dina långa, smala, hvita händer.
Du luktar som mjölken, då den nyss kommit ur spenarna, du luktar som barnkroppen och som tulpanen, ljumt som barnkroppen, svalt som tulpanen.
Det är din hud som luktar så, det är din själ som luktar så; jag håller din själ i min hand som ett kostbart snöhvitt äpple – – – »
Mörkret klöfs och slöt sig samman bakom dem, och åter låg en slätt omkring dem, i hvilken alla föremål tecknade sina linier så tydligt som midt på ljusa dagen, men som var så stilla, så tyst, som om den sofve med vakna ögon.
De sutto omslingrade, med armar, med kyssar, med suckar, med ömt framhviskade ord; och månskenet väfde det silfverskira täcket till deras känslors brudbädd.
När Björkman kommit hem och upp på det lilla gafvelrum, hvari han inhysts, hade han satt sig vid det öppna fönstret.
Han satt där länge, blickande ut i den vaknande morgonen.
Sparfvarna mornade sig i sina bon under takskägget, och himlen i öster blef först gul och så röd.
Det vaknade också till dag inom honom, – till en sådan obehagligt nykter dag, som alltid följer på en natt utan sömn, då stämningarna tumlat fritt.
Blodet bultade i hans tinningar, och han var fylld af en het, mattande oro, af ett behof att vara annanstädes än där han var.
Ja, ja, det var den gamla historien om igen, den kom alltid igen.
Alltsammans upprepade sig ständigt.
Han måste ha kvinnan, han kunde icke vara utan henne; den atmosfär af värme, som ingenstädes är att finna utom i en kvinnas hängifvenhet, var för honom det enda nödvändiga; och som åren gingo, blef behofvet starkare efter att få hölja den ikring sig och lägga sig till ro däri, som fågeln i sitt näste.
Men han ville också vara en fri fågel.
Han ville ha den hela lyckan eller också hellre ingen.
Han ville älskas utan öfverläggning och utan baktankar, med en stolt och obekymrad kärlek, som icke frågar efter någonting som helst utom sig själf och den älskade, hvarken efter föräldrar eller syskon eller konvenans eller konsekvenser.
Detta allt var mer instinkt hos honom än reflexion, och därför – så snart det kom till stycket mellan honom och de läkare-, präst- och ämbetsmannadöttrar, hvilkas fäder inbjödo honom, så snart de blifvande svägerskorna tillsmilade honom – så var historien ute och han sauverade sig.
Och nu hon ...
Det var snart full dag; solen skulle till att bryta fram.
Han såg mekaniskt på sin klocka; om några timmar skulle han alltså stiga in till de andra, hennes broder skulle se på honom gäckande och spörjande, modern gå beskäftigt ikring, med en hållning af högtidlig och förekommande värdighet, hela familjen sitta i diskret förväntningsfullhet, det alltsammans måste ju komma att ske nu om några timmar; det visste han, när han tänkte på Sigrids sista blick, lycklig och tillitsfull.
Och äfven hon själf skulle gå förväntningsfull, lycklig, omkring i denna angenäma atmosfär, ljuft nervös, njutande hvarje antydning och hvarje trefvande af andras fingrar på det hemliga, som väl skett ...
Det var honom, som om hon gled bort från honom ut i den grå morgonen, som om hennes kroppsvärme lämnade honom; han kände sig till mods som efter en omfamning, hvilken varat för länge.
Hvad älskade han egentligen hos henne, annat än hennes unga, friska kropp?
Kände han henne, hade han fått fatt i henne?!
Det var så melankoliskt allt, och grått – –
Då Sigrid fram på förmiddagen inträdde i salongen, fann hon där Björkman i samtal med familjen.
Han hälsade på henne fullkomligt obesväradt, som om ingenting händt, utan att en min förrådde, att förhållandet mellan dem inträdt i ett nytt skede genom gårdagsaftonens händelser.
Med ett underligt granskande uttryck i blicken bakom lornjettglasen sade hennes bror:
»Tänk dig, Sigrid, herr Björkman ämnar redan i dag resa sin väg ifrån oss.»
Där strök en kall pust öfver hennes ansikte, och det föreföll henne, som om med ens alla personer i rummet förflyttats till ett långt afstånd, medan närmast omkring henne regnade sot, föll mörker.
Hon hörde sin egen röst, lik viphonans skri, då hon ser ungarna i våda:
»Och tänker inte komma igen?»
Och långt borta ifrån hörde hon en annan röst, hans röst, svara lugnt och kallt:
»Åtminstone inte denna sommar.»
Hvad som sedan sades och gjordes, hade hon intet minne om; det lopp alltsammans tillhopa för henne till ett förvirradt och dunkelt något af pianomusik, skratt, afskedsfraser.
På eftermiddagen skulle han resa.
Hennes syskon följde med till stationen, men själf förebar hon hufvudvärk och stannade hemma.
Hon hörde dem gå och lyssnade efter dem, ända tills ljudet af deras fotsteg och samtal dog bort; hon hörde lokomotivet hvissla och kände en krampattack; så förflöt en tid – lång eller kort, det visste hon ej –, tills hon hörde det stampa nere i tamburen och förstod, att det var syskonen som kommo hem från stationen.
Strax därpå spelade någon på piano.
Sedan blef allt tyst igen, i hela huset.
Hon hade sjunkit in i en sorts dvala, ett slags förlamning, vid broderns ord om Björkmans afresa; och ur denna hade hon ännu icke uppvaknat.
Där glödde tankar i tusental inne i hennes hjärna; men de glimmade blott till helt matt och slocknade så åter igen, liksom under ett tjockt lager af aska.
Där bubblade känslor upp i hennes själslifs stilla vatten, och hon kände dem stiga uppåt mot ytan; men hon förnam icke hvar och en känslas säregna art, utan blott en enda gemensam verkan af dem alla, en grundkänsla, snarlik den som man röner i ett öfverupphettadt rum, i atmosfären före åska.
Där sutto knifvar tätt i hennes själ, men det smärtade ej i såren, liksom om organismen vore kloroformerad.
Men den allmänna olustförnimmelse, hvarunder hon led, blef till en hallucination: ett svart, rödkäftadt monster hade huggit sina tänder i henne, och att hon ej kände smärtan, kom sig däraf, att hon höll sig orörlig; hon anade, hon visste, att i samma ögonblick som hon flyttade på sig, skulle plågorna falla öfver henne som ett rasande hundkoppel, och hon skulle orma sig under djurens bett.
Ögonblicket kom redan samma kväll.
Efter kvällsvarden, vid hvilken hon insåg att hon borde visa sig, om icke misstankarna skulle framkalla ett pinsamt förhör, – efter kvällsvarden, just då hon stod i begrepp att gå upp till sig själf, räckte modern henne ett med kvällsposten anländt bref, i det hon betraktade dottern med en hastig, undersökande blick.
Sigrid hade aldrig sett hans handstil, men hon visste ändå, att det var ifrån honom.
Hon tvang sig till att med ett onaturligt lugn tända lampan, rulla ned gardinen, skära upp brefvet omsorgsfullt med pappersknifven och läsa det långsamt.
»Kära fröken Sigrid.
Måhända dömer ni mig så hårdt, att ni icke ens vill läsa dessa rader.
Jag ville dock så gärna, att ni skulle förstå mitt handlingssätt genom att känna mina bevekelsegrunder; ty jag kan icke uthärda den tanken, att mitt minne skall vara er förhatligt, och ni själf skulle komma att lida mindre under själfpålagda marter.
Ser ni, fröken Sigrid, efter hvad som hände i går kväll fanns ju ingen återvändo för oss; vårt förhållande kunde icke ens hållas stående på samma punkt.
Vi kunde ej låtsas glömma hvad som skett; vi hade varit tvungna att vidgå det inbördes; där stod numera någon bakom vår rygg, som dref oss framåt.
Det fanns endast tvenne utvägar: antingen bryta eller förlofva oss.
Jag valde det förra, emedan äktenskapet skulle blifvit min kärleks stupstock.
Nu däremot står vår korta sommarsaga som den vackraste blomman i mina minnens örtagård.
Skulle det icke kunna bli så äfven för er, fröken Sigrid?
Låt nu icke syndkänslan få makten med er; ni har ju intet ondt gjort.
Akta er för den; ty den smyger sig in i själen på hemliga vägar.
Och skulle ni mena, att er kärlek till mig vore en kärlek för lifvet, så – vet ni, fröken Sigrid, det är ungdomens lycka och olycka, att den tror på känslornas oförgänglighet.
Ryck upp smärtans bränn-nässlor, skamsenhetens tistlar, syndkänslans tusenartade ogräs, och vattna den rätta plantan, den enda som är värd att ansa, – vårt goda, vackra sommarminne!
Lyckan vissnar, och kärleken dör, och den stund kommer alltid, förr eller senare, då löftena ljuda som en sprucken bjällra; – minnet är det enda som lefver och som blommar fagrare och rikare för hvart år som går.
Er Emil Björkman.»
Då Sigrid läst brefvet, hade hon blott en enda föreställning, hvilken fyllde hennes själ och sopade undan hela världen omkring henne: – det var slut, slut emellan dem, – slut!
Därmed kom för henne det stora ögonblick, då lidandets aloë blommar.
Sigrid Bergdahl hade försjunkit i en djup förstämning.
Det fanns många element, som medverkat till att afsätta denna bottenfällning.
Hon hade ondt samvete; medvetandet af att ha gjort något ovärdigt ynglade af sig tusenfaldt i hennes blod, i hennes tankar; och denna skuldkänsla gjorde henne sjuk till kropp och själ.
Hon visste sig genomskådad af alla; hon såg, hur löjet bytte skinn och kröp fram som medlidande, sedan det fällt sitt gamla hölje, och hennes stolthet led under syskonens och väninnornas oförställda och påtrugade medkänsla.
Hennes lif, som plötsligt höljts i blom liksom vid en hastigt inbrytande sommar, låg åter bart och öde som förr; hon mindes den vårdag, då hennes lifsår ringlat sig opp, tillbaka och framåt, tjugufem år tillbaka och tjugufem år framåt, och hon såg sig med skrämsel åter stå på samma utsiktspunkt, inför samma beklämmande syn.
Han, som gjort henne olycklig, var själf en knut, som hon ej kunde lösa; hon skulle velat hata honom, men hon kunde ej, hon skulle velat förakta honom, men hon kunde ej; hon hade ingen annan känsla att skänka honom än kärleken, och den unnade hon honom ej.
Alla dessa element, och jämte dem många andra, hade förenat sig i ett djupt, beskt missmod, hvilket genompyrde hela hennes varelse.
Hon föll af för hvarje dag, sina sysslor förrättade hon mekaniskt, och hon började vanvårda sin klädsel.