Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En smula bakåtlutad och i sämsta lynne stod vid dörren fältmarskalken själf med sin spetsiga något uppåtpekande näsa och sin snörpta, purpurröda flickmun.
I mörkningen begyntes marschen med hoprullade fanor och utan spel, och i en skogslund nedsattes konungens bår en stund framför lifgardet.
Från fältet hördes, hur fienden bultade och hamrade på sina palissader som på väntande schavotter.
De en gång så stolta karolinernas skara hade nu så litet kulor och krut, att de icke kunde medföra till drabbningen mer än fyra fattiga fältstycken, och nu, när de hörde hammarslagen så nära, grepos många bland de ärriga krigarna af kroppslig ångest och bjödo förgäfves en dukat för en klunk brännvin.
Det var nedan.
Hästarna stodo sadlade, och karlarna hade musköten eller karbinen vid sidan.
Från ett af fotregementena hördes mumlandet och hviskandet, när fältpredikanten utdelade nattvarden, och han måste trefva med den vänstra handen för att i mörkret hitta med kalken till de knäböjandes mun.
Kring båren, bredvid hvilken konungen nedstuckit sin huggvärja i marken, lade sig ett ögonblick generalerna i sina kappor, och Piper satt på en trumma med ryggen mot ett träd.
För att bryta de mörka tankarnas makt och undvika hvarandra, begynte de ett filosofiskt samtal med konungen.
Han satt i en ring af grubblare och lärde som en mästare i sin skola, och Lewenhaupt, den hederliga, gamla latinöfversten, uppläste romerska verser.
När han tystnade, tog han en brinnande fyrsticka från betjänterna och lyste på konungen, hvilkens hufvud glidit åt sidan.
Piper och alla generalerna reste sig och glömde sitt agg, så skön tycktes dem åsynen af den sofvande.
Hatten låg i knät, och täcket var svept om den sjuka och lindade foten.
Det afmagrade och febertärda ansiktet med sina frostskador på näsan och kinden hade blifvit ännu mindre än förr och hårdare och stelare.
Gulaktigt och fuktigt, skuggades det redan af en allt för tidig ålderdom, men det drog och ryckte i läpparna.
Det syntes, att han drömde.
Karolinernas konung drömde, att han såg en oändlig rad af fnissande och fnittrande människor, som brådskande gingo förbi och höllo upp händerna för att skymma hur de skrattade åt honom.
Ibland voro de klargröna, ibland röda eller blå, och de lyste som tända lyktor.
Slutligen kom på en svettfux en lång man, som helt och hållet var klädd i dammiga, svarta sidentaft.
– Heraus, du skalliga och halta svensk! – ropade han storskrattande från hästryggen.
– På detta samma rum nedhöggo för tre hundra år sedan Tamerlans horder Västerns samlade härskaror.
Hvad vill du mig och mitt människohaf med dina sista glesnade regementen och dina fyra fältstycken?
Mina män äro tjufvar och fördruckna uslingar, och de äro mig mindre värda än spikarna i en planka, men jag har godt om sådana spikar.
Jag bygger på ett stort skepp för årtusen, och själf är jag än i dag som då jag stod på varfvet i Saardam endast timmermannen.
Millioner och åter millioner skola välsigna mitt verk.
Konungen ville svara, men han kände tungan förlamad, och Lewenhaupt knäböjde med blottadt hufvud och vidrörde sakta hans skuldra.
– Allernådigste herre, dagen begynner, och jag nedkallar Guds skydd öfver ers majestäts höga person och verk.
Morgonglöden brann redan mellan stammarna, och konungen slog upp ögonen.
Han grep genast huggvärjan.
Så snart han märkte de många, som stodo omkring honom och den skäggiga drabantpredikanten Nordberg och alla betjänterna förvandlades hans drag, och han nickade med sin vanliga kyliga vänlighet – men drömmen stod ännu klar i hans tankar.
Det tycktes honom, att också de andra måste ha sett den.
– Mitt folk, – sade han, – är för litet att bygga ett stort rike, men stort nog att bygga stora människor.
Hvad är ett rike?
En tillfällighet, en vidsträckt jordegendom med fästningar vid utgårdarna!
Mäklande och slagsmål flytta gränserna.
Än sedan, tsar, om du har makt öfver millioner, men icke öfver dig själf?
Herren Gud kan så beställa, att man en gång föga spörjer efter staterna, men dess mer efter de enstaka människorna.
Om jag besegrar dig, fattar hela ditt skepp eld och blir aska blott, men om du nedhugger mig och mina män, fullbordar du därmed endast mitt verks seger.
Lewenhaupt grep
Creutz vid armen och hviskade svårmodigt:
– Kära bror, de mörka aningarna släppa ej mitt sinne.
Månne vi alla någonsin mer skola stå samman under Guds fria himmel?
Hör du, hur fältmarskalken svär och bannar bakom uppländingarna!
Gyllenkrok vill inte ens gå fram till honom och begära order.
Också du töfvar.
Och si hur fjärt
Piper glor efter oss!
– De svenske se alltid fjärt på hvarandra.
Därför, därför skola de en dag förgöras och deras namn utslätas bland folken.
Våra barn i tionde eller tjugonde led skola upplefva stunden.
I dag sker endast begynnelsen.
– Herren tillgifve dig dina ord.
Aldrig såg jag härligare hjältar af gudi än de svenske och aldrig ett folk så helt utan härskarviljans själftro och grofva händer.
Kungen är nu för sjuk att längre hålla oss tillhopa, fast han låtsas trygg som en ung kornett.
Han undfick i födseln det lättsinne, som gudarna förläna sina skyddslingar, men nu ...
– Nu?
– Nu har han fått den ogenomträngliga behärskning och förställning, hvartill skyddslingarnas lättsinne stelnar, när gudarna öfvergifvit dem.
Lewenhaupt tryckte hatten på hufvudet och drog värjan, men vände sig ännu en gång till Creutz och hviskade:
– Kanske män som jag med mina omsorger för manskapet och Gyllenkrok med sina cirkelbestick och alla sina redutter, friserade med palissader, ej alltid rätt förstått honom.
Du med din huggvärja har lydt blindt.
Måtte vi i dag alla med honom få fullborda hans mission, ty jag spår, att den, som upplefver aftonen, skall afundas de bröder, hvilka till dess ingått i den himmelska saligheten.
Ryttarna sprungo nu i sadeln.
Lewenhaupt gick till sina fotregementen, och i dagbräcket sågo de framför sig det väntande fältet.
Det var redan afbrändt.
Det var en asköken, som utan blomma och strå försvann mellan skogsdungarna i öde stepper.
Det var så slätt att en kanonvagn bekvämligt kunde köras af och an.
Utanför den största ryska redutten kom en rödklädd ryttare och affyrade sin pistol.
Då lät fienden röra alla sina trummor bakom förskansningarna, på hvilka syntes otaliga soldatskaror och standar och slangor och fältstycken, och genast svarade det svenska spelet utefter alla regementen.
Den oförvägne Axel Sparre och Karl Gustaf Roos störtade med sina bataljoner före hären och stormade fältskansarna.
Hästarna frustade, remtygen knarrade, karbiner och värjor slamrade, och aska och damm föllo öfver skogsdungarna, så att grönskan slocknade på löfvet.
Konungen sände Creutz med vänstra flygeln efter den segrande Sparre, och bakom de eröfrade skansarna jagades fiendens kavalleri på flykten ned mot de sumpiga ängarna vid Worskla.
På andra sidan ryckte Lewenhaupt an med fotfolket och intog två skansar samt ordnade sig för att från söder anfalla fiendens läger med bajonetten.
Där inne vardt oron så stor, att kvinnorna begynte spänna hästarna för trossvagnarna, men tsarinnan själf, en långväxt dam på några och tjugu år, med hög barm, hvit panna och stark färg på kinderna, stod ännu bland sina förbandremsor och vattenflaskor nästan högmodigt lugn ute hos de sårade.
Under tiden samlades generalerna kring den svenske konungens bår, som gick ej långt från Östgöta infanteriregemente och nedsattes bredvid ett kärr.
Här befalldes halt, och en flock begynte redan under hattaftagande och djupa bugningar att gratulera hans majestät och önska vidare progress.
Medan lakejen Hultman silade vatten och samlade det i en silfverbägare, sade konungen:
– Generalmajor Roos har blifvit kringränd, och fältmarskalken har därför hejdat de andra tropparna, men Lagercrona och Sparren äro tillbakaskickade att skaffa Roosen fram, och lär han snart komma hit.
Alltså blef arméen där något stående, men snart anlände Sparren, öfversprutad af blodstänk, och relaterade, att han ej kunnat komma igenom för fiendens öfvermakt.
Trupperna marscherade nu en lång stund fram och åter, utan att officerarna visste, hvart de skulle föra dem, och under den förspillda tiden hämtade ryssarna nytt mod.
Då satte sig Lewenhaupt plötsligt i rörelse och tågade till den skogssträckning, där Creutz’ skvadroner hade satt sig, och uppställde där fotfolket i linie mot fienden.
Ingen visste hvarifrån befallningen härom utdelats, och utom sig af vrede galopperade fältmarskalken fram till konungens bår, som gick bredvid gardet.
– Är det ers majestät, som befallt Lewenhaupt med fotfolket ställa sig upp mot fienden?
Den vanvördiga tonen gjorde konungen häpen, och som i ljuset från en plötsligt öppnad blindlykta såg han hur trött och kallt till och med hans närmsta gunstlingar i ringen stirrade på honom.
– Nej, – svarade han dröjande, men blef blossande röd, och alla förstodo, att han ljög.
Då slocknade hos den ursinnigt rasande fältmarskalken hvar sista glimt af vördnad och tro.
Han gaf röst åt det agg och den förtviflan, som alla närt i dagar och månader.
Den för sin sanningskärlek utskrikne konungen hade med ens degraderats till en blesserad knekt, som betett sig tölpaktigt och ville fria sig med plumpa undflykter.
Han besinnade sig ej.
Uppgörelsens ögonblick var inne.
Han behöfde hämna och straffa och förödmjuka.
Han gitte ej låtsas, att han trodde lögnen.
Han gitte ej ens bruka det öfliga tilltalsordet.
– Ja!
Ja! – ropade han från hästryggen.
– Så gör herren alltid!
Gifve Gud herren ville låta mig råda!
Därmed vände han honom ryggen.
Konungen satt orörlig på båren.
Inför hela troppen hade han skymfats, och hans blyghet och obenägenhet för trätor hade narrat honom till en oöfverlagd, ömklig lumpenhet.
Hans egna män hade hört honom ljuga som en förhörd trosskusk.
Han kunde icke återtaga sitt ord utan att än mer blotta sin skam.
Den förnedring han dragit öfver sig själf som människa, var honom outhärdligare än om han förlorat sin krona.
Han ville rusa upp och kasta sig på en häst och rycka med sig de djupa leden, hans män, som ännu trodde att han var den af Gud utkorade.
Men smärtorna i foten och den starka afmattningen bundo honom.
Kinderna glödde ännu, men det var febersjukans hetta, och för första gången darrade huggvärjan i den hand, som han nu knappast mäktade höja.
– Båren för fronten! – ropade han.
– Båren för fronten!
– Kavalleriet har ännu icke hunnit fram, – utfor Gyllenkrok med häftighet.
– Är det möjligt att bataljen skall begynnas redan?
– Nu marschera de, – svarade konungen besväradt, – och fienden kommer ur sina linier med infanteriet.
Då anbefallde Gyllenkrok konungen i Guds hägn och satte sig till häst bredvid gardet, som redan avancerade och gaf sin första salva.
Fälttecknet var halm i hatten, och genom bullret från skott och trumpeter och oboer och trummor och ryttarepukor ljödo tropparnas fältrop: Gud med oss.
Gud med oss!
– I trängseln och längre ut på fältet möttes gamla krigskamrater eller nära anförvanter, som fordom där hemma lustigt suttit samman på bröllop och barnsöl, och de tillropade hvarandra en sista hälsning.
Där det var bredare rum marscherade kaptener och löjtnanter och fänrikar framför bataljonerna, bleka som lik, i takt med spelet som hade de tågat upp till en parad på borggården vid gamla Tre kronor, men soldaterna knöto handen öfver de tomma patronköken.
Midt genom elden från redutterna gingo lifgardisterna i strama led med musköten på axeln, men när de kommit fienden in på lifvet, ruskade de ursinnigt de klickande gevären och grepo till bajonetten.
Dammet och sotet gråmenade alla, så att fiendens gröna rockar icke längre kunde skiljas från de blå och svenskar lyfte kolfven mot svenskar.
Framför
Kruses dragoner störtade kornetten Qveckfelt från hästen med en kula i lifvet och baneret i famnen.
Ryttmästare Ridderborg, som på morgonen sett sin gråhårige fader stupa bland drabanterna vid konungens bår, släpades sanslös ur handgemänget.
Nylands regemente stupade öfverste Torstenson, och löjtnant Gyllenbögel stod med skottsår i båda kinderna, så att man kunde se dagern tvärs igenom.
I busksnåret bakom skånska ståndsdragonerna vacklade kapten Horn, illa sargad i högra benet, och hans trofasta betjänt Daniel Lidbom höll honom om lifvet och torkade hans panna.
Eyttaren Per Windropp satt död på hästen med fransen af en söndersliten kompanifana i handen, och löjtnant Pauli, som endast trodde honom sårad, bjöd honom sin vattenflaska.
Framför Kalmare regemente segnade öfverste Rank, träffad i hjärtat, major Lejonhjelm låg med afskjutet ben, och vid öfverstelöjtnant
Silfversparres lik kämpade med bruten värja för att rädda fanan fänrik Djurklo ända till dess han nedsjönk döende.
Rundt honom låg hälften af underbefälet och hälften af manskapet som hedersvakt.
Jönköpings regemente, som varit främst på redutterna, bar sin blesserade öfverste, och sedan öfverstelöjtnant Natt och Dag och major Oxe fallit i sitt blod, tog kapten Mörner befälet.
Bredvid honom låg framstupa i askan på marken fänrik Tigerskiöld med ansiktet doldt i händerna och stödd på armbågarna och blödande ur fem sår.
Knappast en fjärdedel af regementet kunde ännu föra vapen.
I detsamma kom fältmarskalken ridande och anropade
Mörner med otidig hetta:
– Hvart tusan ha regementets officerare tagit vägen?
– De ligga blesserade eller döda!
– Hvarför tusan djäflar ligger inte ni så med?
– Nej, min gamla mors förböner ha nedkallat Guds beskydd öfver mig, och därför lefver jag och har den äran att kommendera detta regemente, som gjort och skall göra sin skyldighet som redlige krigsmän.
– Stå, gossar, stå!
Öfverste Wrangel låg redan död och oigenkännlig, och hans värfvade knektar sökte fåfängt stödja honom under armarna.
Ulfsparre, som gick för västgötarna, stupade med händerna tryckta mot hjärtat, och hans major, den oförvägne Sven Lagerberg, tumlade baklänges för en muskötkula.
Hela den fientliga arméen gick öfver honom.
Han hörde hästarna och kanonvagnarna.
Han trampades och sparkades och rullades i aska och smuts bland stelnande lik och kvidande sårade ända till dess en blesserad dragon slutligen tog honom på sin häst och barmhärtigt förde honom till trossen.
De kära, sönderskjutna gamla fanorna fladdrade ännu i mängd öfver människohafvet, men de vaggade och vacklade, de trasades och knäcktes, och slutligen sjönko de och försvunno en efter en.
Upplands regemente, som samlat de flesta af sina män från hjärtat af Sveriges bygder, från sviarnas urhem vid Mälardalen, brottades i döden.
Fanorna med det korskrönta äpplet i hörnet vredos ur de nedstucknas sammanknutna händer, och under kosackpikar och kolfvar och sablar sträcktes öfverste Stjernhöök till marken allt medan han stammade:
– Nu är stunden, då vi må ropa:
Fader, det är fullkomnadt!
– Öfverstelöjtnant von Post och major Anrep föllo nästan sida vid sida.
Kaptenerna Gripenberg och Hjulhammar och löjtnant Essen och de barnsligt spensliga och skägglösa tre fänrikarna Flygare, Brinck och Düben lågo redan i dödskampen.
– Stå, gossar, stå! – ropade officerare och soldater och stupade öfver hvarandra, så att där af lik och klädtrasor och torfvor och sand bildades en kulle, hvilken tjänade de lefvande till bröstvärn.
Hvisslande drufhagel och muskötkulor, granater och brakande kartescher regnade öfver fäktande och döda, och luften var nu så mättad med damm och rök, att folket endast kunde se en hästlängd framåt.
Då begynte skarorna att vackla, Lewenhaupt drog pistolen ur hölstret och siktade på sina egna.
Han hotade och slog.
– Stå, gossar, för Jesu heliga namn!
Jag ser kungens bår!
– Är kungen här, så vilja vi stå, – svarade soldaterna.
– Stå, gossar, halt, stå!
Gud med oss! – ropade de till sig själfva, som för att betvinga sina darrande, af svett och blod drypande lemmar.
Men steg för steg veko de baklänges, och ryttarna ströko bakåt med hästarna och med sönderhuggna ansikten och händer kastade de slutligen om i vild flykt, man efter man och nedtrampade hvarandra.
Under de stigande rökskyarna sågo de konungen, som mellan fallna drabanter, bärare och betjänter låg på marken utan hatt och stödd på armbågen samt med den sjuka foten i höjden på den krossade båren, öfver hvilken man bredt den skjutna drabanten Oxehufvuds lerfläckade kappa.
Det stela ansiktet var ramsvart af sot, men ögonen tindrade och han stammade: – Svenske!
Svenske!
I de vikande leden tvärstannade nu många, när de igenkände rösten, ty det tycktes dem, att äfven om de nu kunde frälsa sig, måste de en gång på sin sotsäng åter höra öfver hufvudkudden den skygga och ensamma stämman.
Han förmådde icke resa sig, men de lyfte honom på sina korsade pikar som en dömd och viljelös sjuk.
Åter och åter blefvo dock bärarna nedskjutna, och ännu i det ögonblick, när de blödande dignade, sträckte de armarna uppåt för att stödja honom, så att han icke skulle skadas i fallet.
Då lyfte major Wolffelt honom på sin häst och stupade därefter själf under de förföljande kosackernas vapen.
Foten, som var lagd öfver hästens hals, blödde häftigt, och bindan släpade i askan.
En kanonkula från skansarna afslog hästens ben, men drabanten Gierta lyfte konungen på sin springare, och, själf blesserad, steg han upp på den trebenta och blödande hästen.
Ryttarna, som bildade ring om konungen, kunde knappast hålla förföljarna tillbaka.
Under tiden jagade Gyllenkrok öfver fältet och uppmanade de kringirrande soldaterna att samla sig, men de svarade honom:
– Vi äro alla blesserade och våra officerare döda!
– Han mötte då fältmarskalken, och nu på uppgörelsens dag, fanns icke längre någon hänsyn.
Gyllenkrok tillropade honom förolämpande:
– Hör ers excellens att salvorna ännu gå på vår vänstra flygel?
Här är en hop skvadroner, som satt sig.
Befall dem gå någonstädes.
– Här är allt galet!
Här lyda mig väl några med hasorna, men få med hjärtat, – svarade fältmarskalken och red allt mer och mer åt vänster.
På samma gång såg Gyllenkrok
Piper med sina kansliherrar rida bort åt höger.
Hade de båda excellenserna talats vid?
Han ropade efter dem, att de begåfvo sig rätt mot fienden, men de vände sig icke om.
Då slog han med handen i sadelbommen och förstod, att tålamodets vin nu var uppdrucket, att där endast väntade fångenskap eller död.
Det låg icke längre ett fält bakom honom.
Där växte ur jorden en oöfverskådlig vandrande skog, men trädstammarna voro människor och grenarna vapen.
Den bredde ut sig.
Den uppfyllde hela landskapet, och ständigt och ständigt vandrade den framåt öfver förblödda och döende.
Det var tsarens här, som tågade fram för att taga sin mark i besittning och inviga sitt välde åt kommande tider.
Allt närmare och närmare hördes en hemsk och dof andlig hymn.
Långsamt och steg för steg som i ett begrafningsfölje, bars mellan svängande rökelsekar och högt öfver tusens och tusens hufvud det jättestora standaret.
På duken syntes tsarens stamträd, omgifvet af helgon, och öfverst under treenigheten satt hans egen bild.
De svenska flyktingarna samlades kring konungen vid trossen, där svenska adelsfanan och några andra regementen höllo vakt.
Han hade förbundit foten och hjälpligt aftorkat sotet och satt i en blå vagn bredvid den sårade öfverste Hård.
– Hvar är Adlerfelt, kammarherren? – frågade han.
De kringstående svarade:
– Han stupade för en kanonkula tätt bakom ers majestäts bår.
Dalregementet kom i detsamma förbi, upprifvet och i stor oordning.
– Dalkarlar, – frågade konungen, – hvar är Siegerothen, er öfverste, och major Svinhufvud ... och hvar är den lustiga Draken, som lär så tappert ha fäktat vid redutten, att han skall få eget regemente?
– De äro skjutna alla.
– Hvar äro då Lilla Prinsen och Piper och fältmarskalken?
De kringstående skakade på hufvudet och betraktade hvarandra.
Skulle de med ens säga honom hela sanningen?
Skulle de på denna domens dag blotta hela hans ensamhet?
Skulle de också säga honom, att Hedvig Sofia, hans älsklingssyster, sedan ett halft år låg i sin kista ... obegrafven?
Där fanns ingen, som vågade det.
– Fångna! – svarade de dröjande.
– Fångna?
Fångna hos moskoviten?
Hellre då hos turken!
Han bleknade, men han talade lugnt och nästan triumferande med sitt oföränderliga småleende på läpparna.
En gråsprängd knekt bland dalkarlarna hviskade till kamraterna:
– Sannerligen!
Jag har inte sett honom så ungdomlig och lycklig sedan den dagen vid Narven, då vi gingo med Stenbocken.
För honom är detta en segerdag.
Vagnen rullade bort, och framför sin oordnade, förvildade, flyende här af stolta trashankar, svärjande trosskäringar, högljudt kvidande krymplingar och haltande hästar, tågade karolinernas konung med flygande fanor och klingande spel som från sin största seger.
Redan vid tvåtiden gingo de sista salvorna, och sedan hade stillheten bredt sig öfver slagfältet, där Mazepas sista kosacker och otaliga zaporoger lefvande uppspikades vid pålar.
Gårdarna och kvarnarna stodo brända, träden sönderskjutna, och de fallna hjältarna lågo öfveryrda af aska och jord och alla med ögonen vidöppna, som hade de från en annan värld stirrat tillbaka på gångna år och på de lefvande.
Några fångna fältpräster och soldater ströfvade kring och sökte efter sina landsmän, och ibland öppnade de en grund graf, öfver hvilken jordfästningsorden på det aflägsna hemlandets språk sakta framhviskades i junikvällens skymning.
Därefter igenskottades griften, för att öfverväxas af det starrgräs och den sträfva tistel, som sedan i århundraden rasslat för steppvinden på de dystra kärrtrakter, hvilka ryssarna gåfvo namnet Svenskarnas kyrkogård.
När den ena af prästerna fann öfverstelöjtnant Wetzel, som stupat tillika med sina båda söner, upplyfte han de tomma bönbokspärmarna, som prydda med familjens vapen lågo vid sidan.
– Du är den sista af din släkt, – sade han, – och hur mången ätt har icke i dag utsläckts på detta fält!
Galle, Siegeroth, Mannersvärd, Rosensköld, von Borgen ...
Då jag nu sönderrifver vapnet på denna pärm och strör det för vinden, krossar jag också i namn af mitt sörjande, mitt tillintetgjorda fädernefolk vapenskölden öfver er alla.
En mängd lik sammankastades i en hög, utanför den fältskans, där dagens strid gått hetast, men de andra blefvo liggande kringströdda, och luften fylldes nästan genast af en unken dunst och otaliga flaxande korpar.
Med mörkret sänkte sig tystnaden allt högtidligare öfver den vida grafstaden, men de sårade ropade ännu efter vatten.
De ynkligast massakrerade bådo, att någon skulle förbarma sig öfver dem med ett värjsting eller också släpade de sig fram till en skjuten häst, ryckte pistolen ur hölstret och togo sig själfva af daga, sedan de på sviktande knän nedkallat välsignelse öfver alla där hemma och uppläst Herrans bön.
Då begynte en dödsskjuten dragon att tala kraftens ord och tacka Gud för sitt ärofulla banesår.
Han uttalade öfver sig själf och sina kamrater jordfästelsens ord och tog tre gånger med handen mull och kastade den på sitt bröst.
– Af jord äro vi komna, till jord skola vi åter varda!
– Därefter predikade han hänryckt öfver återuppväckelsen och upptog slutligen med hög stämma en begrafningspsalm, och väl tjugu eller trettio röster svarade långt fjärran i mörkret under den stjärnklara himmelen.
Mårten Predikare, som smög omkring på fältet utan att känna någon fruktan för de fallna, fortsatte psalmen, när dragonen tystnade af.
Då fick han se en gumma, som kom med en fyrsticka, och efter henne följde en rad af bönder med långa pinnkärror, på hvilka de lastade kläder och allehanda rof.
En stupad kornett, som ännu icke var död, värjde sig med handen och ville icke lämna från sig en halskedja med ett litet silfverkors, men de stucko ned honom med en högaffel.
Då sprang Mårten Predikare fram.
– Inte mörda, inte mörda! – hviskade han, och bland de plundrande kvinnorna igenkände han sin nioåriga Dunja, sin lilla prinsessa.
Hela hans ansikte förvandlades, och han sträckte båda händerna mot henne, halft som en far, halft som en blyg älskare.
Hon stirrade på honom och brast i ett fjolligt skratt.
– Där är den elake svenske, – ropade hon, – som mutade mig för att få körsbär och få kyssa mig på kinderna!
Hon sprang upp på honom som en katt och slet af honom öronringarna, så att blodet rann på sidorna om halsen.
Han föll baklänges, och kvinnorna höllo honom och slogo honom och refvo af honom kläderna.
De hittade hans afskrift efter Johannis evangelium och strödde kring bladen som fjädrar från en plockad fågel.
De drogo af honom kragstöflarna och de trasiga strumporna, men när han såg sin lilla Dunja gripa efter högaffeln, vred han sig lös med det uppflammande hatets kraft och flydde i skjortan öfver sårade och döda.