Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
255 gifver testamentsrätt til! slägtingar inom börd, månne bröstarfvingar hafva rättighet alt då lösa egendomen åter?
Detta kan man icke se af Betänk.
Enl. min åsigt saknas uti förevarande Betänk, både tydlighet och konseqvens, och jag kan på sådan grund för min del icke bifalla detsamma, men önskar att vi till nästa Riksdag må kunna erhålla ett tydligt och konseqvent lagförslag till förändring af testaments rätten.
Sparre har sagt, att skälet, hvarföre Utsk. kommit så sent med detta Betänk., vöre de många göromål, Utsk. haft.
Jag tror visserligen att detta skäl kan, till någon del, gälla.
Men jag befarar, att Utsk. förspillt allt för mycken tid på sin vältalighet.
Den som skall utfinna sådane fraser som t. ex.: ”uppenbarelsen af köpmannens kommerciella samvete”, skall hafva godt om tid; men bålla vi oss blott till sak: så hemställer jag till R. o. Ad., om icke åtskilliga af Utsk:s Betänkm varit och ännu äro af beskaffenhet, att med dem gerna kunnat anstå, t. ex. det, som nu ligger på R. o Ad:ns bord, ang:de sättet huru förhållas bör med oringade svin.
Man har anmärkt, att BorgareSt. är missnöjdt med den n. v. testamentsrätten, derföre att hon verkar menligt på näringsfliten.
Manne något förslag kan mera förringa näringsfliten, än just det, som betager ägaren rättighet, att till hvem han vill bortskänka sin aflingejord?
Lagerbjelke har anmärkt, att med ärfd jord borde förhållas lika som med förvärfd.
Det kan jag icke finna, ty deu ärfda har jag fått utan min förskyllan eller värdighet, om jag så må säga.
Men den förvärfda jorden har jag genom egen omtanka och möda förskaffat mig.
Hon är af helt annan art.
Om den ärfda jordens öfvergång till andra, på hvad sätt som helst, må lagen förfoga; men icke så om den, jag sjelf förvärfvat.
Grin har sagt, att man icke bör afsäga sig möjligheten att göra smärre lagförbättringar, derföre att man icke kan göra större.
Gr:n måste dock medgifva, att det kan finnas sådana händelser, då man bör göra undantag ifrån denna regel, t. ex. om de små förbättringarne äro af beskaffenhet att hindra de stora.
Detta är den utgång, hvilken jag befarar, om R. o. Ad. antager detta Betänk.
Om följderna af det år 1845 begångna förhastandet redan äro sä kännbara, att de, som föranledde det, jemväl blifvit beredvillige till rättelses vidtagande: så böra vi nu akta oss för nya förhastanden.
Man har omtalat huruledes författningen, om arfvejordens bibehållande inom släglen, upkommit, derigenom att man velat skydda henne mot testamenten till kyrkor.
Jag vet icke hvarföre man numera skulle vilja sätta egendomen i säkrare förvar mot testamenten lill kyrkor än till andra.
Om t. ex. någon har 30 kusiner, såsom nyss nämndes: så kan det ju hända, att en eller annan åf dem vore sådan, att en kyrka borde heldre än kusinen erhålla jorden.
Cederström har anmärkt oriktigheten att göra skillnad mellan testamente i stad och på landet.
Skulle det icke kunna gå au att omvända frå - 250 Den 2 December. gan så, att, i händelse raan är kär i jeralikheten, göres testamentsrätten i stad lika med den, som nu gäller på landet.
Sedan Ilr Cederschiöld så grundligt ådagalagt de fel, Utsk. begått, vill jag ej längre uppehålla R. o. Ad. med detta ämne, utan anhåller att Ståndet måtte afslå Betänk.
Jag ber att få börja med att besvara de grundliga anmärkningar, såsom den siste värde talaren kallade dem, hvilka blifvit gjorda af Hr Cederschiöld, på grond af hvilka han förklarat sig anse förslaget oantagligt. lista §:n lyder sålunda: ”Ej röå någon genom testamente bortgifva eller annorledes förordna om mer, än hälften af sin qvarlåtenskap, der bröstarfvinge lefver efter; finnes ej bröstarfvinge, då må man om all egendomen förordna till förmån för annan än den, hvilken efter thy i öde Kap.
JordaBalken sägs, eger bördsrätt till den jord etc.”
Kan någon menniska, vid läsningen af dessa ord, hafva någon tvekan om hvad de betyda?
För mig åtminstone och öfrige ledamöter af LagUtsk., samt andra personer, med hvilka jag samtalat, har icke i detta fallet funnits någon tvekan.
Dock, som det nyss har kommit till min kunskap att ett Stånd, hvilket fattat sitt beslut i frågan, äfven haft någon sådan betänklighet, som Hr Cederschiöld, och jag, med afseende å Riksdagens snart förestående slut, och då ett sammanjemkningsförslag icke skulle kunna hinna att komma Stånden tillhanda, är angelägen att RiksStånden må fatta så mycket som möjligt samma beslut, så får jag föreslå, att R. o. Ad. ville godkänna följande redaktion, hvilken står i fullkomlig öfverensstämmelse med detta
Stånds beslut och dessutom förekommer den tvetydighet, som Hr Cederschiöld ansett förefinnas.
Om man nemi. efter ordet ”förordna” i 2:dra punkten sätter punkt, och vidare efter ordet ”ej” tillägger orden ”i någotdera fallet”, så att här kommer att stå: ”Finnes ej bröstarfvinge, då må man om all egendomen förordna.
Dock må om arfvejord å landet ej i någotdera fallet förordnas till förmån för annan etc.”, kunde sålunda alla missförstånd undvikas, och vi hafva då fattat ett beslut, fullkomligt öfverensstämmande med ett annat RiksStånds.
Detta i afseende på anmärkningen rörande lista §:n.
Beträffande anmärkningen rörande 2:dra §:n, så får jag erinra Hr Cederschiöld, att alldeles detsamma, som nu är stadgadt i 2:dra §:n, står i 3:dje §:n af detta Kap. Arfda Balken f. n. Der står nemi., att om bördköpt jord bortgifves, det blott är arfvinge, icke bördeman i allmänhet, som får lösa_ densamma, och detta har Utsk. hemtat ur 3:dje §:n 17 Kap. Alfda Balken af nu gällande lag.
Hvad nu angår att det skulle vara möjligt att läsa §:n så, att man skulle få lösa all bördad jord åter, men icke ärfd jord, så misstager sig Hr Cederschiöld deruti helt och hållet, ty arfvejord får ju icke alls bortgifvas utom börden, utan endast den bördköpta jorden får jag bortgifva utan börd.
Således förfaller helt och hållet denna förmenta inkonseqvens.
Jag Den 2 December.
257 Jag är skyldig
Hr von Hartmansdorff att svara på den anmärkningen, att JordaBalken skulle obehörigen hafva blifvit förändrad i 8:de Kap:s 3:dje §.
Ett stadgande i den n. v.
JordaBalken, ang:de stadsfastighet, är det, att jag eger bortgifva med varm hand så myckel af aflingejorden eller hus eller tomt i staden, som jag eger bortgifva genom testamente, i fall bröstarfvinge lefver efter.
Det är nemi, i allmänhet olämpligt, att medgifva en person att bortskänka med varm hand mera, än han kan borttestamentera, i händelse bröstarfvinge finnes, ty det finnes alltid den möjligheten, att sedan han bortskänkt gåfvan, så kan bröstarfvinge blifva född, och följaktligen, i händelse man medgifver rättighet att med varm liand bortskänka mera, än man genom testamente har rätt att gifva, så borde, i sådant fall, föreskrifter finnas derom, huru denna gåfvorätt skulle regleras, hvilka nu saknas just till följe deraf, altman aldrig medgifvit bortgifvande med varm hand af mera än det, som kunde genom testamente gifvas.
För öfrigt, M.
Hrr, är det mer än tillräckligt ådagalagdt, alt Utsk:s förslag, om det innefattar i ena afseendet en inskränkning i testaments-rätten, likväl å andra sidan innefattar en utvidgning, som är dermed fullt jemförlig.
Vi veta att en stor del jordegare pä landet äjven ega fastighet i stad, och för dem är det en utvidgning.
I fråga om aflingejorden åter, är det en inskränkning.
Kan det nu finnas någonting billigare, än att lagen medgifver mig rättighet att genom testamente förfoga öfver min egendom till förmån för min efterlefvande maka, och finnes det något mera orimligt, än att jag icke ens skulle kunna tillförsäkra min maka att få qvarsitta i boet efter min död, utan att, genom en lag, som förbjuder mig testamentsrätt, hon skulle blifva ett nådehjon tilläfventyrs hos sina harn.
Hvem har icke kommit i erfarenhet om behofvet af en förändring i detta afseende och serskildt, M. Hrr, i afseende på vårt stånd.
Vi hafva alla erfarit olägenheterne af det n. v. arfvejords-systemet; vi måste vara betänkta på att afhjelpa dem.
Det är en pligt såväl i allmänhet, som med afseende på den plats, vi intaga i representationen, att söka verka för sammanhållningen af jorden inom slägterna.
Då nu en utväg i delta afseende finnes, hvem skulle vilja afslå denna utväg, dä förslaget synes i allmänhet vinna jemväl de öfriga Ståndens bifall.
Jag är öfvertygad om alt jag i delta afseende icke talar för döfva öron.
Jag är öfvertygad alt R. o. Ad. icke skall vägra bifall till ett förslag, som ovilkorligen bidrager till dess båtnad, och jag vädjar icke förgäfves till detta hus, då jag säger att det är domen öfver vårt lif eller vår död, som vi uttala.
Rehbinder har sagt all Högsta Domstolen och K.
M. afslagit åtskilliga förslag lill förändring i testaments-rätten, som blifvit af föregående Ständer framställda.
Det är visst sannt, men Frih:n torde erinra sig, att orsaken till afslaget just varit den, att förslagen endast omfattat testaments15 H. 17 258 Den 2 December. rätten i stad. K. M. liar i sitt svar tillkännagifvit, att K.
M. för sin del vore betänkt att framställa till R.
St:r ett förslag, hvarigenom testamentsrätten, enligt stads- och lands-rätt, kom i närmare öfverensstämmelse.
Det är just dettå förslag, som LagUtsk. nu har framställt, och jag anser det vara ett af förslagets största förtjenster att åstadkomma en sådan likhet.
Jag yttrade förra gången, att jag för min enskilda del icke anser denna fråga hafva något omedelbart sammanhang med frågan om den lika arfsrätten, och ehuru jag anser att R. o. Ad., likasom andra medborgare, gjort en stor vinst genom att hafva erhållit lika arfsrätt, så anser jag det äfven kunna vara en vinst, om, genom den ifrågavande lagen, R. o. Ad., likasom <^ndra medborgare, skulle erhålla en utvidgad testamenlsrätt.
Jag har således i detta fall endast utgått ifrån rättvisa, ty lika så väl som jag anser det vara orätt att det ena barnet skall hafva laglig rättighet att ärfva mera än det andra, likaså anser jag det vara en orättvisa, att man icke skall ega rättighet att disponera öfver sin egendom.
Jag erinrar mig också ganska väl, att flera personer, som vid 1845 års
Riksdag bestridde den lika arfsrätten, stödde sig just på det skäl, att, i sammanhang med den lika arfsrätten, äfven en lika testamentsrätt borde införas.
Ibland dessa personer var äfven dåvarande JustitiseStatsministern, Frih.
Nordenfalk, och jag har mig bestämdt bekant, alt då K.
M. sanktionerade förslaget till den lika arfsrätten, yttrade Frih.
Nordenfalk för sin del till StatsRåds-prot., att han afstyrkte bifall till R.
St:rs framställning, intill dess K.
M. fått afgifva en kontra-propos., rörande införandet af den lika testaments-rätten samtidigt med den lika arfsrätten.
Alla, som kände honom, och således äfven många inom detta hus, veta nogsamt att han var en lika frisinnad som erfaren och uplyst man.
Jag är således öfvertygad derom, att hans mening i delta hänseende skall vinna sympathier hos hvar och en.
De anmärkningar, Hr Cederschiöld framställt, hafva blifvit vederlagda af Gr.
Lika med Gr:n finner äfven jag, att de icke äro grundade, utan att detta lagförslag är fullkomligt tyd ligt och konseqvent för hvar och en, som vill genomläsa det och icke, såsom Hr 'Cederschiöld, börjat sitt anförande med att sluta med första punkten, utan att läsa det följande.
Samma värde talare har äfven upfaltat ett yttrande af mig lika så oriktigt, då han anfört, alt jag skulle hafva beklagat mig deröfver, att en gammal man, som hade 30 kusiner, icke skulle få bortgifva sin egendom åt någon bland dem.
Det har jag icke sagt, utan jag har sagt, alt han, ibland dessa 30 kusiner, icke skulle få bortgifva sin egendom till en eller annan, som ansågs kunna sammanhålla egendomen och vara mera värd att få den, än de öfriga.
I afseende på ett yttrande af Hr v. Hartmansdorff vill jag endast förklara min tillfredsställelse deröfver, att Hr v.
Hartmansdorff, då han afslagit de små förbättringarne i lagväsendet, sagt sig. hafva gjort det för att få stora förbättringar, och hoppas jag Den 2 December. 259 attili- v. Hartmansdorff vid en kommande Riksdag icke glömmer detta, utan förenar sig med dem, sora vilja hafva en ännu vidsträcktare testaments-frihet.
Jag är icke jurist, kan således icke bedöma huruvida förslaget innehåller en eller annan mindre ofullkomlighet, men Adelsman är jag, älskar mitt Stånd gör jag, och önskar således, af själ och hjerta, att en adel i Sverige alltid måtte finnas; ej för adelns, utan för fosterlandets skull.
Ett axiom är del dock, M.
Hrr, att ingen adel kan fortgå, utan fast förmögenhet.
Jag måste då tillse hvilkendera lagen bäst bibehåller jorden inora slägten, antingen nu gällande, enl. hvilken den ärfda egendomen måste utminuteras i lika parceller lill hvarje harn, eller den föreslagna, som bereder möjlighet alt bibehålla åtminstone hälften af stamgodset ostyckadt i en hand och således rädda det undan auktions-klubban, .dit det hela, under nuvarande förhållanden, måste hasta.
Må vi påminna oss, M.
Hrr, att det är genom en testaments-lag, lika med den nu föreslagna, som Engelska aristokratien upstått, som den lyckats genom sekler bibehålla sig, och med sig Britanniens välde.
Stödd på dessa erfarenhetsgrunder yrkar jag bifall till Utsk:s Betänk.
Jag kan icke tro, det J, M.
H:rr, hvilka vid Riksmötets början beslöto, att Svenska Adeln skulle såsom Stånd qvarstå, nu vid dess slut skulle afslå en lag, som ensam kan betrygga detta Stånds tillvaro.
I anledn. af den anmärkning, jag framställde emot den otydlighet, som, enl. mitt förmenande, förefinnes i Esta §:n af detta förslag, har Gr.
Sparre framställt den fråga, huruvida någon menniska kunde finnas, som kunde anse detta lagstadgande otydligt.
Denna fråga har dock Gr:n straxt derefter haft godheten besvara, i det han upiyst att vida mer än en menniska, ett helt Riksstånd, varit af samma mening som jag, och funnit samma otydlighet.
Då således åtminstone pkiraliteten inom ett Riksstånd hyst en sådan åsigt, så lärer väl ingen kunna bestrida, att detta varit mer än en menniska, och således har Gr:n vederlagt sig sjelf.
Genom det förslag, Gr:n framstält till ändring i §:n, erkänner jag att den blir tydlig, och tycker att det aldrig borde vara tillåtet, hvarken för den som har bröstarfvingar eller för den som icke har dem, att bortgifva egendomen till annan än den, som eger bördsrätt till jorden ; ty om det medgifves att bortgifva arfvejord till någon annan, då marn har rättighet att beröfva barnen arfvejord, så kan jag icke finna någon konseqvens i ett sådant stadgande, som förbjuder att gifva bort jorden till hvilken annan som helst, och jag hade minst trott, att det skulle kunna förenas med den liberalitet i afseende på testaments-rätten, som Hr
Dalman förfäktar, att testamentsrätten skulle vara olika, om jag bortgifver min egendom otill en Jjusin, eller ora jag bortgifver den till hvem som helst.
Almin 17* - 260 Den 2 December. stone kan ett sådant stadgande icke tillfredsställa det begrepp, jag gör mig, beträffande frihet i testaments-rätten.
Hvad 2:dra §:n angår, så qvarstår äfven deruti en inkonseqvens, ty deruti borde väl äfven medgifvas rättighet för barn^ att lösa arfvejord, som bortgifves till aflägsnare slägtingar.
Således om en far, som har bröstarfvingar, bortgifver hälften af arfvejorden till kusiner, så synes mig som konseqvensen borde fordra, alt bröstarfvingarne ägde rätt att återlösa jorden.
På de skäl, jag nu anfört, anser jag detta förslag icke vara så beskaffadt, att det bör af R. o.
Jag vill endast yttra några ord i anledning af Gr.
Björnstjernas anförande.
Gr:n har sagt, att det vore allt skäl att antaga detta förslag, på det att enhvar må kunna gynna sin son, om han så för godt finner.
Detta kan en far göra äfven efter nu gällande lag.
Ilan kan nu gifva bort all sin aflingejord, efter detta förslag blott hälften.
Deremot får
Iian nu icke gifva bort något af sin ärfda fastighet, men efter detta förslag skulle han få bortgiva hälften deraf.
Beträffande således sjelfva saken eller möjligheten för en far att kunna gynna sin son, så är det ungefärligen detsamma.
Skillnaden är den, att om en far gifver bort sin ärfda fastighet till en son, med uteslutande af de öfriga, så kan det snarare väcka split och osämja emellan barnen, än om aflingejord sålunda disponeras, ty barnen kunna då med skäl ^säga, att arf är blott ett depositum, hvilket tillhör slägten.
Annat är om man gifver bort hvad man sjelf förvärfvat sig, ty då skall man säga: han har sjelf förvärfvat denna förmögenhet, och han bör derföre äfven få disponera den efter sitt godtycke.
Jag anser således, att ärfd fastighet icke bör få bort-testamenteras, men väl förvärfd egendom, vare sig å landet eller i stad, och all lösegendom, vare sig att den är ärfd eller förvärfd, bör man få gifva bort åt hvem som helst; ty har man sjelf genom eget sträfvande samlat förmögenhet, så blir det en helt annan sak.
Då nu öfverläggningen ansågs fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att i afseende på förevar:de Utlåt, blifvit yrkadt af Gr.
Sparre bifall, med den förändring, att i ingressen efter orden ”med uphäfvande af 12:te §:n i R. o. Ad:ns Privilegier d. 16 Oktober 1723” infördes orden ”såvida sagde § angår rättighet för frälseman att öfver aflingejord och hus i staden förfoga”, samt i l:sta §:n infördes, efter orden ”der bröstarfvinge lefver efter”, kolon i stället för punkt, efter orden ”om all egendomen förordna”, punkt i stället för semikolon, samt efter orden ”dock må om arfvejord å landet ej” orden ”i någotdera fallet”; hvarmot Frih. Rehbinder, Hr v. Hartmansdorff och Hr Cederschiöld yrkat afslag, samt öfrige talare bifall till Utsk:s förslag.
Jag afstår ifrån min begäran och förenar mig med Gr. Sparre.
Den 2 December. 261 Gr.
Björnstjerna och Hr Dalman förklarade sig äfven vilja förena sig med Gr. Sparre.
Hr Gr. o. Landtm, förklarade, att i följd häraf numera endast vore yrkadt bifall, med den af Gr.
Sparre föreslagna förändring, och å andra sidan afslag; samt hemställde derpå först om R. o. Ad. utan förändring bifölle Utsk:s Utlåt.
Efter sedermera först lill bifall, med den af Gr.
Sparre yrkade förändring, och derefter till afslag framställde propos:r, som besvarades med blandade Ja och Nej, hemstälde Hr Gr. o. Landtm, ånyo om R. o. Ad. behagade bifalla Utsk:s Utlåt., med den af Gr.
Sparre föreslagne förändring, och utföllo svaren härvid med starka Ja, jemte många Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han ansåg
Rehbinder begärde votering.
Uplästes till justering och godkändes en sålydande voteringspropos. :
Den som bifaller LagUtsk:s Utlåt.
J\s 66 med följande förändringar, nemi. att i ingressen till Lagförslaget, efter orden ”med uphäfvande af 12:te §:n i R. o. Ad:ns Privilegier den 16 Oktober 1723”, infördes orden ”såvidt sagde § angår rättighet för frälseman att öfver aflingejord och hus i staden förfoga”, samt att. i den föreslagna Irsta §:a infördes, efter orden ”der bröstarfvinge lefver efter”, kolon i stället för punkt, efter orden ”om all egendomen förordna”, punkt i stället för semikolon, saint efter orden ”dock må om arfvejord å landet ej” orden ”i någotdera fallet”, röstar Ja-, den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, varder förenämnde Utlåt, -af R. o. Ad. afslaget.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s den 30 sisth November och 1 dennes på bordet lagda Betänk. 67, i ani. af väckt motion om uphörande af förbudet emot tryckta eller graverade invisningars begagnande emellan enskilde personer.
Jag vill icke bestrida bifall till förslaget; men del förefaller mig besynnerligt att, genom 262 Den 2 December. författning, förklara det en invisning, som är tryckt, skall anses för handskrifven.
Man bör väl i ett fall, sådant som detta, icke fästa sig vid ordalagen, utan vid meningen med lagstadgandet.
Att dessa invisningar böra vara graverade, det ligger i sakens natur, då de blifva ett slags offentliga papper, som skola gå omkring uti den allmänna rörelsen, men man kan väl också säga, att om de innehålla det väséndtligaste af hvad en handskrifven invisning bör innehålla, nemi. namnet, summan etc;, så må de betraktas såsom handskrifne invisningar.
Om man gör afseende på den föregående lagstiftningen, så tror jag icke att någonting olämpligt förefinnes i detta Betänk., om hvars bifallande jag anhåller. R. o. Ad. biföll förevande Betänk.
J\° 67.
Föredrogs Statsötsk:s den 1 dennes på bordet lagda Mera. 378, med förslag lill de sista Afdelningarne af Riksg:sKontorets nya Reglemente.
Jag anhåller att vid föredragningen af detta Mern. mätte tillgå pä samma sätt som förut, nemi. så, att endast §:ns nummer upläses, så vida icke upläsning utaf sjelfva §§:ne af någon ledamot serskildt begäres, och att Hr Gr. o. Landtm, icke gör serskildta propos:r öfver dessa punkter, utan endast öfver dem alla i ett sammanhang.
R, o. Ad. lemnade härtill sitt bifall; hvarefter §§:ue 212 t. o. m. 240 npnämudes och lemnades utan anmärkn.; men i fråga om §:n 241 yttrade sig Hr von Hartmansdorff, Au g.:
Jag kan icke annat än beklaga, all Statslltsk. icke vid denna Riksdag iiaft tillfälle att sysselsätta sig med Riksg;sKont:s befattning, eller dithörande ämnen.
Det hade eljest varit väl, om den fördubbling af upbörds» Verket, hvilken eger rum derigenom, att den allmänna bevillnm skall ingå, icke till StatsKont., utan till Riksg:sKont., hade kunnat afskaffas.
Jag kan icke inse, att detta skulle stå i strid med 68:de §:n Reg.F., som bjuder, ”att de till Riksg:sverket hörande och dit anslagna medel, icke må under någon förevändning, eller med hvad vilkor som hälst, derifrån ryckas eller användas till andra behof än dem, R.
St:r bestämt”.
Vid denna Riksdag har visat sig, att det icke alltid är StatsKont., som får medel från RiksgisKont., utan att det understundom är StatsKont., som gifvet'
RiksgisKont. penningar.
Men detta är blott en tillfällighet, ty vanligen förhåller det sig tvärtom.
Emedlertid vållar det nuvande sättet att behandla bevillnin både i upbörd och redovisning en vidlyftighet, hvars uphörande voro högst önskligt.
Jag gör denna anmärkning under förhoppning, att Riksg:sKont:s Fullm:ge ville taga denna sak i närmare öfvervägande, och alt hvad jag har anmärkt afses i deras lill nästa Riksdag förmodligen inkommande organisationsförslag.
Den 2 December. 263 Gr. Lagerbjelke, Gust.:
Med anledn. af den anmärkn., sora den siste värde talaren har gjort, får jag uplysa, att i det updrag, sorn Fullm:ge i RiksgisKonl. erhållit, att inkomma med förslag till ny organisation af Riksg:sKont., ingick icke den ringaste anvisning derpå, att afgifva förslag ang:de antalet och beskaffenheten af de ärenden, hvilka af Riksg:sKont. skola behandlas, utan frågan gällde endast på hvad sätt de ärender, hvilka hittills tillhört Riksg:sKont., skulle inom detsamma skötas.
Sedan härefter §§:ne 242 t. o. m. 248 blifvit upnämnde och lemnade utan anmärkn., yttrade i fråga om §:u 249 ■ Hr von Hartmansdorff:
Denna § är af följande lydelse: ”Såsom begrafningshjelp eller understöd för sterbhusen efter aflidne, obemedlade tjenstemän och vaktbetjenter vid Riksg:sKont. och f. d. General-assistans-Kont., ega Fn!!m:ge att under loppet af hvarje år disponera en summa af högst"
Etthundrade^ femtio R:dr”.
Saken är således af i inga betydenhet.
Men det förefaller mig besynnerligt, att sedan begrafningshjelpen blifvit afskaffad i Kronans verk och äfven i Ranken, man anser henne böra bibehållas i Riksg:sKont.
Åsyftar detta stadgande endast att lemna begrafningshjelp åt deni, sorn redan fält derför vidkännas löneafdrag, så är deremot ingenting alt säga.
Men vill man låta begrafningshjelpen framgent fortfara, äfven för de tjenstemän, som hädanefter befordras: så fruktar jag att Fullm:ge underlåtit fästa upmärksaraheten på ett förhållande, hvilket borde rättas efter redan meddelade allmänna föreskrifter, och att StatsUtsk. gjort sammaledes.
Jag befarar att det är den siste värde talaren, sorn icke fästat nog upmärksamhet på hvad som här är föreslaget.
Den begrafningshjelp, som i denna § omtalas, står icke i någon motsvarighet till den, hvarom han talar, utan denna begrafningshjelp är, enligt detta förslag, och har alltid varit endast en nådegåfva åt sådane utfattige sterbhus, sorn man ansett af barmhertighet böra få någon hjelp.
Derföre har också vid detta tillfälle Reglementets § blifvit såtillvida ändrad, att ordet ”understöd” tillkommit, hvarigenom ännu mera visas hvad man med saken menat.
Om StatsUtsk. haft denna godhet mot fattiga tjenstemän och vaktmästare i Riksg:sKont., hvarföre har icke StatsUtsk. sträckt sin ynnest jemväl lill tjenstemän och vaktmästare i Kronans verk?