Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes sång ljöd än dämpad, än starkare.
Öfverstepresten lyssnade; han hade all möda att uppfånga orden.
Det var hennes hemlands sånger, som hon återigen uppstämde.
Han betraktade vemodigt den unga qvinnan några ögonblick, hvarefter han sakta vände tillbaka samma väg som han kommit.
Inkommen i sitt rum satte han sig vid det stora bordet och slog med en liten hammare ett par slag på en träbricka på bordet.
Portièren slogs åt sidan, och en äldre man med ärevördigt utseende, iförd presternas enkla drägt, trädde in.
»Förlåt, om jag låtit dig vänta, broder» -- började öfverstepresten efter att hafva pekat på en stol vid bordet och vänligt nickat till svar på den andres vördsamma helsning -- »men för dagar som dessa räcker min stofthydda blott dåligt till.
Jag är gammal, mycket gammal, och jag känner hur åldern allt mer tar ut sin rätt».
»Solen bevare dig ännu länge, broder, i ditt för land och rike så vigtiga värf», svarade den andre.
»Jag sjelf har ännu mycket att lära af dig, innan jag vågar tänka på att kunna på värdigt sätt efterträda dig på den höga plats, man tänkt en gång bereda mig.»
»Derpå måste du snart vara beredd.
Jag är färdig att nu när som helst företaga den sista långa vandringen ...
Ja, jag är trött, trött af att utspana och tolka det, som framtiden bär i sitt sköte; mina ögon börja neka att göra sin tjenst; min tanke förvirras af bilder, som ej kunna tillskrifvas verkligheten, utan endast en trött, öfveransträngd hjerna.
Endast på detta sätt kan jag förklara hvad jag i dag sett i det offerdjurs kropp, hvari vår unge incasons framtid låg gömd.»
Öfverstepresten lutade sitt hufvud mot händerna och stirrade framför sig med bekymmerfull min.
Hans blifvande efterträdare kastade på honom en frågande, orolig blick.
»Hvad har händt», bröt han omsider tystnaden, »och hvad har du sett i det heliga offerdjurets inelfvor?
Med spänd väntan bidar man din tolkning.
I ditt välkomsttal till incasonen berörde du ej med ett enda ord, hvad du sett.»
Öfverstepresten hade rest sig, medan den andre talade, och stod nu framför den långa raden af quipus, som hängde på väggen.
Efter några ögonblicks sökande framtog han en af dem, betraktade den omsorgsfullt och lade den på bordet framför sin kollega.
»Se här», sade den gamle; »innan jag berättar dig hvad jag i dag sett, så vill jag visa dig denna quipus, som står i förbindelse med berättelsen om en syn, som en af de första öfverstepresterna för lång tid sedan haft.
Den mystiska sägen, som berättas i denna quipus har gått i arf från prest till prest, och så som jag nu ämnar förtälja dig den, så har min företrädare en gång förtäljt den för mig.
Jag ser på de quipus, som finnas rörande denna sak, att man tvekat om synens rätta tolkning; också jag har tvekat i det längsta -- tills i dag.»
Öfverstepresten tystnade återigen, lutade sig tillbaka i stolen och stirrade ut genom det smala fönstret, där en bit af söderns himmel var synlig.
»För många år sedan, dagen före Raymisfesten och samma dag en af vårt rikes största konungar föddes, hade den då lefvande öfverstepresten följande dröm.
Det syntes honom, som ginge han nere vid det oändliga hafvet längs stranden och stege upp på en ödslig klippa, från hvilken han såg solen sjunka i hafvet.
Han beundrade den härliga utsigten, naturens majestät och lyssnade till hafvets melodiska brus, då vågorna i smekande famntag gledo in mot den finsandade stranden.
Allt andades frid och lugn.
Då började plötsligt tjocka moln draga upp på horisonten, solen gled blodröd ned bakom dem, vågorna höjde sig, bullrande och mäktiga yrde de sitt hvita skum kring klippan, der han satt, medan högljudda kommandoord trängde genom rymden.
-- Det mörknade mer och mer.
Ett fruktansvärdt oväder bröt löst, blixtarne ljungade, och den vrede guden lät åskan mullra öfver hafvet.
Ett ofantligt skepp dök fram, närmande sig klippan, der han hvilade sig.
Det var helt och hållet hvitglänsande -- både skrof, master och segel.
På skeppet hvimlade det af hvitklädda män med främmande, ljusa anletsdrag.
Längst fram i förstäfven stod anföraren; han bar en hvit kjortel, på bröstet ett stort kors, spjut och andra vapen hade han i händerna.
Han vinkade, och stormen lade sig; vågorna lugnade sig och det ljusnade åter, ett egendomligt ljus, då solen ej lyste.
Skeppet gled in till stranden, besättningen gick i land, krigslystet och rofgirigt sågo de sig omkring.
Plötsligt gled solgudens präktiga tempel fram, våra soldater samlade sig i tusental framför den heliga byggnaden och striden begynte.
Luften genljöd af skrik och jemmerrop, de våra drefvos tillbaka efter fåfäng strid, öfverallt blixtrade de hvites svärd.
Våra krigsmäns pilar studsade tillbaka mot de pansarklädda främlingarna.
Folket drefs in i helgedomen och ett förfärligt slaktande började.
De främmande höggo skoningslöst ned män, qvinnor och barn.
De vadade i blod.
Templets inre skonades ej af våldsverkarne.
Då allt var förstördt, röfvade de solgudens stora beläte och buro det bort på sina axlar.
Framför den blodiga skaran gick anföraren, och efter honom incakungen i sin praktfulla rustning, sorgbunden och med dystert ansigte.
På hans bröst hade anföraren hängt det stora korset, som han burit i striden.
Krigarne vände tillbaka till skeppet med sin dyrbara fånge och sitt byte.
Stäfven vändes mot hafvet, och skeppet seglade i väg, men allt efter som det gled ut på hafvet, såg öfverstepresten, huru de hvita männen inbördes stredo om solgudens guldbild och det öfriga bytet, om hvars delning de ej kommo öfverens.
Till slut förflyktigades det hela som en blodröd dimma och försvann vid horisonten.»
Öfverstepresten tystnade.
»Och hur har man förklarat denna syn?» frågade den andre, som med spändt intresse betraktat den gamla quipus, som öfverstepresten lagt på bordet framför sig.
»Den visar tillvaron af ett land långt borta på andra sidan oceanen -- ett land med ett krigiskt och mäktigt folk, som en gång skall komma till oss öfver hafvet för att plundra våra hem, röfva våra egodelar och söka lära oss sina egna seder och bruk.»
»Men detta strider ju mot vår religion, som säger att hafvet begränsar det, som vi kalla för verlden», afbröt den andre.
»Ja, hvem vet», fortsatte öfverstepresten.
»Nog påbjuder oss vår religion denna tro -- men ändå! ...
Tanken flyger så lätt och formar sig så gerna efter hvad man sjelf vill se och tro. -- Denna quipus mäler vidare, att Perus kungar skola sitta mäktiga och oåtkomliga i sitt rike, till dess detta mystiska tecken, denna korsliknande figur, hvars innebörd tyvärr ingen af oss mäktar förklara, åter visar sig hos någon incason.»
»Och du tror verkligen, broder», frågade den andre med tviflande min, »att denna syn i förbindelse med ett kors kan tilläggas en så stor betydelse, hvilken faktiskt strider mot den lära, som förkunnas för folket».
»Folkets lära!» svarade öfverstepresten.
»Folket lär sig hvad vi anse vara bäst för det och behöfver ej någon lärdom utöfver lifvets enklaste grundsatser.
Derför är ock folket lyckligt och belåtet.
Hur ofta har jag ej önskat mig dess lätta och glada förklaring af tillvarons gåtor!
Dess lif är en sträfvan att behaga incan och solen, för det är höjden af mensklig lycka majsbränvin och kött, och efter slutad jordevandring väntar det samma en glädjefull färd till solens ljusa hem -- ett återseende af sina kära -- och dermed knut på den tråden!
Men vi andra, vi prester i templets tjenst -- när ålderdomen närmar sig och den fysiska kraften slappar, hvad hafva vi att trösta oss med i vår ensamhet, hälst då tviflen gnaga i vårt inre och börja resonnera med det vi kalla samvete!»
De båda presterna sände hvarandra en lång blick.
»Men vi måste dock stå fasta, broder, om ej för vår egen skull så för det folks, som utan vår enighet skulle gå till botten, och som med solens hjelp skall segerrikt taga upp kampen med hvilken fiende som helst -- ja, äfven om han kom dragande öfver hafvet emot oss ...
Men låtom oss hoppas, att den dagen aldrig skall komma!»
»Aldrig?» afbröt den gamle i tviflande ton och med en betydelsefull nick; »den kommer, broder, så sannt som jag i dag sett ett kors på den nyfödde incas bröst och i det heliga offerdjurets inelfvor de tecken, som i början tyda på frid och lycka, men bakom hvilka en mörk och hotande framtid ligger gömd.»
»Men», fortsatte han, »det är blott du, min efterträdare, som fått veta detta och, icke sannt, du låter det blifva vår hemlighet, endast vår.
För folket få alla tecken endast båda ljus och solsken -- och så äfven för dem, hvilkas bröd vi äta.
När allt kommer omkring, så är det ju endast på illusioner, vi bygga vår tillvaro.
Men kom nu, jag är trött och behöfver hvila!
Följ mig ned i min trädgård, der hemtar jag friska krafter till kommande dagars arbete, och under tiden vilja vi besöka solens brud och ytterligare förbereda henne till det öde, som i morgon väntar henne.
Den gamle reste sig, och stödjande sig på sin väns arm, gick han ut i den stora, skuggiga och ljumma trädgården.
En hvit slöja hvilar öfver Cuzco.
På den stora öppna platsen äro tusenden och åter tusenden af menniskor församlade, hvilka under högtidlig tystnad se den gryende dagen randas.
Å alla gator, torg, vägar, längs bergssluttningar och bergsskrefvor väntar en oräknelig mängd på det stora ögonblicket.
Torget är på trenne sidor begränsadt af byggnader, och på den fjerde -- den åt östern är det fritt.
Denna sida vetter åt en stor dalsänkning, som öppnar en vidsträckt utsigt öfver mark, vatten och himmel.
Midt för dalsänkningen har på hvardera sidan den tallösa mängden lägrat sig, medan den kungliga familjen tagit plats på en stor balustrad, så att den är synlig för allas blickar.
En kolossal baldakin, åt hvars purpurfärg den gryende dagen ännu ej förmår gifva glans, är utspänd öfver Inca och hans hof.
Med undantag af Coja, drottningen, äro alla, som ha incablod i ådrorna och tillhöra Cuzcos samhälle, församlade deruppe.
Deras drägter äro rika, på olika sätt draperade och utsmyckade, samt kostbarare, ju närmare de enligt rangordningen placerats intill kungen, hvilken med ett drömmande uttryck har sina ögon riktade mot öster och följer den vaknande morgonen.
Intet ljud stör den högtidliga tystnad, som hvilar öfver det hela.
Morgonbrisens andedrägt sveper sakta in öfver staden och kommer draperier och standarer, fjädrar och fransar i hufvudbonaderna att röra sig.
Färger och prydnadsglitter blanda sig i den matta belysningen samman med luftens gråblå ton, som synes liksom spegla alla färger.
Denna tystnad och orörlighet som alla iakttaga symboliserar naturens och menniskans oförmåga att kunna lefva eller fröjdas under solens frånvaro.
Den hvita dimslöjan skingras omsider, violetta strimmor synas på himlahvalfvet, stiga och glida tillbaka -- det är solens förposter, som börja sin fäktning med den hastigt tillbakavikande natten.
Strimmorna glida in mellan nattens mörkblå skuggor, taga ansats, storma fram dragande med sig knippen af ljusgula och röda strålar och kasta kaskader af sådana upp mot zenith.
Nattens skuggor draga sig tillbaka, deras mörka ton ger plats för ett ljusblått skimmer, som sprider sig öfver himlahvalfvet, följdt af morgongryningens färgspel.
Starkare och starkare lågar det vid horisonten, röda färger i alla naturens oräkneliga nyanser komma fram, kasta reflexer långt ut i rymden.
Varmare och varmare lågar det, och ögat tröttas och bländas af ljushafvets vågor.
Inca har rest sig, och alla följa hans exempel.
Kungen tager en bägare och fyller den med en jäst dryck af majs ur en ofantlig, förgyld dryckeskanna.
Han stirrar oafbrutet mot den punkt, der solen skall visa sina första strålar; han skuggar med venstra handen för ögonen, som bländas af den strålande reflexen.
Så gör han plötsligt ett tecken.
Baldakiner dragas åt sidan, och kungen stiger upp på en mindre plattform, så att han blir fullt synlig för allt folket.
Himlen är nu ett enda eldhaf borta i öster.
Den första fina strålen från den uppstigande solen bryter med ens fram och ilar från himlahvalfvet ner till det väntande folket.
Kungen svingar bägaren öfver sitt hufvud.
Signalen är gifven, och ett jubel stiger på en gång från hundratusen strupar upp som en helsning till guden, medan musikens toner blanda sig i jublet, som i stora ljudvågor fortplantar sig i fjärran.
Det är en ocean af hänförda rop och toner, som kommer foglarne att förskrämda tiga med sin morgonsång och gömma sig mellan trädens löf.
Herdarnes hjordar långt uppe bland bergen skingras och djuren söka ängsligt sin tillflykt i klipphålor och bakom stora klippblock.
Kungen sträcker ut sin hand med bägaren och dricker solen till, hvarefter han lemnar den till sin närmaste släkting, som likaledes dricker derur, och så går den från den ene till den andre inom slägten, så länge den stora kannan har vin att gifva.
Man omfamnar och lyckönskar hvarandra; från talrika behållare rågade med majsbränvin fyller folket sina enkla stop till brädden, dricker, dansar, sjunger, skrattar och fröjdas -- allt enligt lagen, hvilken påbjuder dem glädje från detta ögonblick och så länge festen varar.
Öfverstepresten närmar sig Inca i spetsen för presterskapet, lyckönskar honom och inbjuder honom enligt ceremonielet till coricancha -- solgudens palats.
Kungen vinkar nådigt åt honom, tager plats i sin tronstol, som af hans närmaste slägtingar upplyftes och bäres högt öfver mängden, medan riksbanerets regnbågfärgade tyg utvecklas som ett tak öfver monarken.
En stor orkester går i spetsen, derefter Inca, öfverstepresten och de andra presterna, så alla af incastam och hela den stora vidt utgrenade familjen.
Då tåget passerat öfver den inhägnad, som medelst en kordong af soldater varit reserverad åt konungen och hans slägt, ljuder folkets jubel än starkare, öfverröstande musiken.
Blommor strös framför Inca, som vänligt helsar åt alla sidor.
Sakta går processionen framåt, folket sluter sig till och bildar ett oändligt tåg, som långsamt slingrar sig öfver platsen och längs hufvudgatorna, i hvilkas blomsterklädda byggnader alla tak och dörröppningar äro fyllda af festklädda menniskor, som vinka och ropa, medan blommor i oerhörda massor regna ned öfver den omtyckte och uppburne monarken.
Vid slutet af ena hufvudgatan höja sig soltemplets yttermurar i kall, imponerande värdighet.
Här stannar tåget.
Musiken tystnar och drager sig tillbaka.
Kungens bärstol nalkas ingången till en gata, som å ena sidan begränsas af soltemplets långa ytterfasad.
Det är vid dödsstraff förbjudet alla, som ej hafva incablod i ådrorna, att beträda de fyra gator, som omsluta det heliga templet.
Kungen och hans familj aftaga sig sandalerna och beträda -- enligt ritualen -- barfota ingången till det heliga stället.
Sakta och tyst rör sig processionen på den heliga marken hän mot ingången, och viker derefter af in på tempelgården, å hvars ena sida sjelfva templet har sin plats, medan längs yttermurens invändiga sida talrika mindre byggnader äro belägna, hvilka dels utgöra bostäder för templets många prester, dels äro helgade åt månen, stjernorna, blixten, hafvet eller bergen.
Framför ingången till solgudens tempel reser sig ett mäktigt altare, öfverhöljdt af blommor och frukter, spanmål och välluktande örter.
Framför detta ordnar sig processionen i en stor halfbåge, och presterna placera sig framför de olika tempel, till hvilka de höra.
Inca lemnar nu processionen och går fram mot solgudens tempel, vid hvars ingång öfverstepresten väntar honom.
Denne berör med den heliga guldviggen kungens hufvud och bröst; derefter går kungen ensam ett par trappsteg upp och in genom portalen.F
Inca har i samma ögonblick, han blifvit ensam, aflagt sin hufvudprydnad och passerar nu genom tvenne förrum, hvilkas väggar, tak och golf bestå af tunna, uthamrade guldplattor, som endast svagt upplysas af det halfljus, som ofvanifrån genom smärre öppningar i taket tränger in.
Der uppe växa gräs och blommor, hvilkas långa stänglar hänga ned för balkarna, ensamma och färglösa i det dunkla rummet.
Denna byggnad är liksom alla öfriga byggnader i det stora tempelkomplexet uppfördt af trachy och granit i s. k. cyclop-murverk.
Stenarne äro så omsorgsfullt tillhuggna och sammanfogade, att man endast med mycken svårighet kan, med blotta ögat, upptäcka hvar fogarne finnas.
Byggnaderna äro 30--35 fot höga.
Taket är öfverallt af strå.
Träbalkarna, som uppbära det flata taket, äro fastbundna vid muren medels rep.
Sedan kungen gått genom rummen, drager han portièren till hufvudsalen till sides.
Det intensiva ljuset derinne bländar honom för ett ögonblick; han för handen upp till ögonen och helsar med en ödmjuk, bugande rörelse upphofvet till den glans, som från salens motsatta sida strålar honom till mötes.
Så höjer han åter sitt hufvud, hans ögon äro klara och strålande, och han stiger in i salen, det heliga rum, der solens bild är uppställd.
Långt borta i den stora salen, i hvilken solstrålarne ohindrade kunna intränga från det ögonblick, solen höjt sig öfver bergen, skimrar och glänser bilden i gyllene prakt.
I en massiv guldplatta, trettio fot hög och lika bred, är inristadt ett anlete, omkring tjugu fot i diameter, med ett lugnt, fridfullt uttryck.
Dess ögon tyckas hvila, liksom uttalande en välkomsthelsning på den från motsatta sidan af hallen inträdande konungen.
Denne går några steg framåt, och liksom bländad af solgudens glans, faller han ned på knä och lutar pannan mot den med guldplattor belagda golfytan.
Derpå reser han sig och går långsamt och med helsande åtbörder förbi de bilder, som, tjugufyra till antalet, i tvenne rader stirra mot honom med sina guldsmyckade ögon.
Det är Incas förfäder.
På venstra sidan om ingången äro de manliga, på högra de qvinliga förfäderna representerade.
Alla dessa döde ha genast efter döden blifvit balsamerade och iförda sina präktiga drägter, så som de buro dem i lifstiden.
I ögonhålorna äro guldstycken insatta.
Liken äro placerade på stolar, som hvila på fotstycken.
Hufvudena äro böjda nedåt; anletsdragen visa den naturliga, mörka hyn; håret är hos några svart, hos andra gråsprängdt.
Armarne äro korsade öfver bröstet.
Öfver dem alla hvilar ett uttryck af frid -- de förefalla som en samling allvarliga menniskor, försjunkna i stilla andaktsöfning.
Kungen går långsamt förbi sina förfäder och närmar sig gudabilden.
Framför denna stå tolf stycken flera fot höga vaser af drifvet guld, alla fyllda med frukter, spanmål och blommor.
Om ett ögonblick har kungen kastat sig ned framför gudabilden och hänsjunkit i bön till sin allsmäktige fader.
Ute på den stora gården, der det blomstersmyckade altaret är beläget, har en rastlös ifver rådt från det ögonblick, då Inca försvann i templet.
Presterna ha lemnat sina platser framför templen och äro nu sysselsatta med att träffa de förberedelser, som föregå offrandet af de talrika får, hvilkas inelfvor skola uppbrännas å altaret och hvilkas kött skall utdelas till det väntande folket.
Vid ena ändan af gården dukas ett långt bord med platser för incafamiljen.
Der framsättas kötträtter i olika tillredning, potatis, fisk, majs, bröd.
Incas plats har lagts ett af soljungfrurna särskildt tillagadt bröd af ofantliga dimensioner, af hvilket
Inca skall utdela ett stycke till hvar och en af sin familj jemte en bägare vin.
Öfverstepresten har tillsammans med de honom närmast i rang stående presterna begifvit sig in i ett af templen, nämligen solgudens brudtempel, hvilket nu innesluter den unga qvinna, som denna dag skall invigas till honom.
Framför templet stå tvenne härolder med blickarne fästade på soltemplet, väntande det ögonblick, då Inca skall lemna det.
Så höres en skarp signal:
Inca träder ut.
Musiken stämmer upp, och de närvarande börja en sång.
Inca går långsamt hän mot brudtemplet, hvilket öfverstepresten jemte kolleger lemnat med en ung, hvitklädd qvinna emellan sig.
Öfverstepresten öfverlemnar henne nu till
Inca, som med tårfyllda ögon omfamnar qvinnan och leder henne bort mot altaret.
Hennes långa hvita slöja drages undan, och Yelvas drag blifva synliga.
Tvenne prester träda fram.
Den ene har en vinkanna, den andre en bägare i handen.
De leda Yelva uppför altaret, in mellan blommor och frukter.
På ett mjukt läger i altarets midt knälar hon ned.
Derefter fylla presterna bägaren med en blandning af vin och en dekokt på örter, som ega en stark narkotisk verkan.
Yelva har rest sig; hennes mörka ansigte är orörligt, endast ögonen ha en egendomlig fuktig glans.
Hon vänder hufvudet långsamt åt sidan och omfattar med en enda lång blick nejden omkring sig.
Derpå lutar hon hufvudet tillbaka och blickar uppåt.
Hennes läppar röra sig såsom till bön.
Med en hastig rörelse för hon så bägaren till munnen och sjunker ögonblicket derpå tillbaka på sin blomsterbädd, i ett dvalliknande, känsellöst tillstånd.
Musiken spelar, presterna gå ned från altaret och sjunga derunder en enformig, monoton sång.
Offerdjuren hemtas och slagtas genast med hjelp af hundratals händer.
Med hastiga snitt tagas hjertan och öfriga inelfvor ut och läggas på altaret, under det köttet lemnas ut till den på torget tålmodigt väntande menniskomassan.
Öfverstepresten har hela tiden knäböjt framför altarets ena sida.
Medels en konkav metallspegel samlar han solstrålarne i en brännpunkt och tänder dermed en hög af bomull och andra lättare antändliga ämnen.
Snart hvirflar röken rundt omkring altaret och små lågor sträcka girigt sina tungor upp mot den sofvande skogens dotter.
Lågorna stiga allt högre och högre ...
Sången och musiken i tempelgården förenar sig med folkets jublande sång derute.
Festens glanspunkt har börjat -- njutningens stund är inne -- köttet, det så ifrigt åtrådda köttet från de slagtade fåren är för folket tillika med majsbränvinet den högsta njutning, som festen kan skänka detsamma.
I en mäktig pelare hvirfla lågor och rök upp i den molnfria luften, och röken drifves i tunna moln långt ut mot skogarne i söder som en sista helsning från en qvinna, som med glädje offrade sig sjelf i hopp om att blidka de hemlandets gudar, som förtörnade öfvergifvit sitt folk. -- -- --
Dagen skrider hän.
Festmåltider och sång, dans och upptåg af alla slag sprida glans öfver Inca och hans hof.
På bergen rundt omkring tändas glädjeeldar.
Folket drager genom gatorna, sjungande solens lof, uppfylldt af tacksamhet och glädje.
Solen har gått till hvila; redan tindra stjernorna, och Inca har jemte sina anhöriga för länge sedan lemnat solgudens tempel.
Der inne vakar i mörker och tystnad en hedersvakt kring det utbrända altaret.
Det är män och qvinnor af incastammen, som samma dag blifvit af kungen i nåd parvis förenade och som denna natt, enligt lagen, vaka och bedja vid solgudens altare.
Härinne hvilar en ung man; han har lagt armen kring sin bruds lif och stirrar bort mot den lysande vestern.
Det är Itos med sin unga brud, Tiraccas dotter, som lugnt lutar sitt hufvud mot hans bröst.
Han stirrar in i den glödande aska, som gömmer qvarlefvorna af en af hans till okänd framtid invigda stam.
I de glödande resterna af den stora offerelden, formar sig den döende elden och den ännu uppstigande röken till fantastiska figurer, af hvilka han söker sluta sig till framtiden; men först och främst letar han efter svaret på den för honom oförklarliga gåta, som lärt honom vända hat till kärlek, blodtörst till vänskap -- denna hos Inca och hans folk outgrundliga förmåga att kunna genom det goda, det blida, tygla och binda menniskans hämndlystnad, binda den i mildhetens och kärlekens olösliga länkar.
Morgonrodnaden kastar sitt fina skimmer öfver staden och nejden.
Dagen gryr öfver alla de tusen slumrande varelser, som dansat sig i sömn och nu med de första solstrålarne skola börja från början igen och ånyo fira solens fest.
En flock flyttfoglar drifver öfver staden.
Deras vingslag höras som ett enformigt brusande.
Högt uppe, der skogen slutar och bergens enformiga konturer taga vid, slår sig flocken ned.
Den ordnar sina vingar och hvilar ut, innan färden åter går framåt -- mot nord. --
Solen stiger upp öfver horisonten.
Folket vaknar.
Foglarnes vingar bredas ut, upp i höjden bär det åter igen.
Vingarnes sus dör bort, i detsamma folkets morgonsång börjar dernere.
Ty dagen har åter börjat -- en ny dag för solens barn.
ETT BESÖK HOS AZTEKERNA
Ett besök hos Aztekerna.
Staden Mexiko hade i det 14:de århundradet ett förtjusande läge.