Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den stackars gumman, hvars kläder blifvit antända af branden, blef rysligt tilltygad af lågorna.
Den kataleptiska sömn, i hvilken hon under tortyren försjunkit, var så djup, att hon först, sedan elden blifvit släckt, uppvaknade till medvetande men blott för att straxt derpå, efter genomträngande jemmerrop, draga sin sista suck.
Hon dog, utsträckt på stengolfvet, med träblacken kring benet.
De närvarande betraktade hennes dödssätt som ett järtecken.
Hennes för tidiga död, så menade de, räddade henne dock icke från lågorna, som hennes brott förtjent.
Under tiden hade en af nämndemännen blifvit sänd till byn, för att anskaffa tvenne kärror.
Sedan dessa ankommit, lemnade hopen kapellet.
På den ena kärran, som var fylld med hö, nedlades den sårade presten, väl inhöljd i filtar; på den andra transporterades den i chordan pinade qvinnan, som var alltför lembruten, för att kunna gå, och bredvid henne liket af den halfbrända gumman.
Tre af de anklagade hade, såsom förut nämnts, begagnat sig af förvirringen, för att fly.
Två af dem återfunnos följande dag i de närbelägna skogarne, grepos och återfördes till tingshäktet.
De spaningar, som anställdes efter den tredje, voro fruktlösa, men lång tid derefter fann man hennes lik i en klyfta vid kusten, der hon hungrat ihjäl.
Suenonii embetsbroder åtog sig det svåra uppdraget att till lagman Skytte frambära underrättelsen om händelsen i kapellet.
Den gamle domaren hade, trött af dagens arbete, längesedan gått till hvila.
Då han nu med sorgsen röst förkunnade, att en stor olycka tilldragit sig och med en lång inledning ville förbereda lagmannen på det hårda slaget, reste sig denne i sängen och afbröt honom med krampartad häftighet i röst och åthäfvor:
– Fort, menniska!
Inga omsvep!
Det är min son, som varit framme ...
I få ord: hvad har händt?
Presten berättade ... lagman Johan lyssnade, blek, stum, orörlig ...
Och då presten berättat till slut, vågade han tillägga:
– Nådig herre!
Ert hjerta måste svida, men låt icke sorgen öfverväldiga er för en sons skull, som endast är värd er förbannelse ...
– Tig! utbrast lagmannen; – jag befaller sjelf öfver mina känslor.
Gå er väg! jag vill vara ensam ...
Ack, tillade han för sig sjelf, – jag vill icke lägga sten på börda ...
Har Gud förkastat honom, jag, hans far, kan det icke ...
Då presten bugade sig, för att gå, fortfar lagmannen kallt, idet han steg upp och började kläda sig:
– Nej, stanna!
Ni skall följa mig till Suenonius.
Hvar har ni lagt honom?
– I hans rum här i tingshuset.
Lagmannen klädde sig skyndsamt och gick, åtföljd af presten, till Suenonii kammare.
Sedan han öfvertygat sig, att denne njöt tillräcklig omvårdnad, och ombesörjt, att bud genast afginge till Stockholm efter läkare, lät han tillkalla Askelins vikarius och befallde, att anstalter ofördröjligen skulle träffas att samma natt föra Adolf till Stockholms kronohäkte.
Sedan länsmansbiträdet erhållit den nödiga skrifvelsen till fångdirektören, gick han att uträtta befallningen.
Från Adolf ankom straxt derefter ett bud med förfrågan, om han finge träffa sin far, innan han blefve öfverlemnad i lagens händer.