Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att det ligger en bankmessigliet i denna lånerörelse vill jag bevisa dermed, att det alldeles icke förhåller sig så som Hr von Troil yttrat, nemi. att Banken icke kan realisera sina fordringar.
Om så vore, skulle ju Banken vara oberättigad ej blott att upsiiga sina innehafvande reverser, utan äfven att transportera dem om behofvet så påfordrar.
Men nu äger Banken rätt. att göra både det ena oell andra.
Hvad är det då som brister i den der bankmessiglieten?
Ty på hvarje börs, der sådana papper som intecknings dokumenter utbjudas, under en tid, då räntefoten icke öfverstiger 4 proc., skall man ovilkorligen också företrädesvis kunna försälja dessa papper, emedan de, i jemförelse med andra penningevalutor, erbjuda en större säkerhet.
Det är också rent af omöjligt att Banken kan på ett fastighetslån göra någon förlust, äfven om den penningekris, hvari vi nu befinna oss, vore af än svårare beskaffenhet.
Jag tror för öfrigt det man alldeles icke så bör förändra Bankens lånerörelse, att man nödgas hänvisa de lanesökande till FilialBankerna, utan är det tvertom min öfvertygelse, att det är nyttigt både för den lånesökande och för Banken, att ega säkerhet, den erie att mot en förmånlig ränta få lån, och den andre att mot fullkomlig säkerhet utlåna 31'na penningar, hvilket, enligt mitt förmenande, icke blir förhållandet, då man ämnar försträcka en så stor summa åt FilialBankerna, emot papper, hvilkas beskaffenhet man icke känner, och om hvilka man icke vet, huruvida de verkligen innefatta den säkerhet de böra erbjuda.
Jag förblifver vid min anhållan om afslag å denna punkt af Betänk.
Jag inser ganska väl, att det icke tjenar till mycket att understödja Hr Printzenskölds mening; men jag hyser dock samma öfvertygelse som han.
Efterser jag i BankoKeglem., så finner jag ätt det innehåller följande föreskrifter, pag. 4, Litt.
B. »I egenskap af Lånebank» — — — »att till befordrande af handelns och nyttiga näringars upkomst och förkofran förebygga ocker och obilliga intressens beräknande enskildte emellan.»
Jag kan icke föreställa mig annat, än att icke den föreslagna förändringen verkligen stör jemnvigten mellan de olika samhällsklasserna, och är till fördel för handels-corpsen.
Föreskriften att maximum för ett lån skall vara 80,000 lldr har man, ändrat derhän, att detta maximum bestämts till 200,000 lldr.
Detta har man kunnat göra, då man flyttat den ena fonden till den andra.
Jag tror icke att man bör gå så långt för att gynna den s. k. stora rörelsen, hvilken i sa många fall gynnar sig sjelf, och jag förenar mig således med
Hr Printzensköld samt yrkar återremiss å denna punkt, eller också afslag å den del deraf, som innefattar ifrågav:de förslag.
Hr Mannerskantz, Carl Axel: Hvar och en, som har läst Betänk, i sin helhet, torde, om de, jemte de Hrr som gjort Den 11 Juli f. m. 24 3 anmärkmr mot den nu förev:de punkten, gå till de efterföljande, finna att hufvudsakliga afsigten med detta förslag är att skapa låneinrättningar i landsorterna och att dymedelst sprida penningetillgången öfver allt i landet.
Nu har Hr Printzensköld sagt, att den säkerhet, som FilialBankerna uti sina deponerade hypotheker skulle lemna, icke vore att tro på.
Men om BankoFulImäktige, såsom de måste ega rätt att göra, utnämna en kommission som pröfvar dessa handlingar, måste väl deruti ligga lika mycken säkerhet som om en inteckning pröfvas och godkännes af Banken sjelf, och derjemte tillkommer ett plus i säkerhet deruti, att utöfver de hypothek FilialBankerne lemna Banken, skola den Bankens delegare svara en för alla och alla för en för alla Bankernes förbindelser.
Man har fäst sig mycket vid de ofantliga summor som i låneväg skulle kunna hopas på en person, men man glömmer, att det är öfverlemnadt till de särskilda BankStyrelserna att pröfva denna sak, och det torde väl icke vara omöjligt att finna personer, som med sakkännedom och försigtighet upfylla detta åliggande.
Om dessa personer icke anse sig böra utlåna så stora summor, hvartill de hafva rätt,. så äro de ju oförhindrade att minska lånebeloppen.
Förändringen innefattar blott att i st. f. att låntagaren ansett sig hafva rätt att få lån, är denna rätt nu dem fråntagen på det sätt, att det endast i 2:dra rummet kommer i fråga, då deremot pröfningen af den säkerhet de erbjuda tillika med landets och Bankens fördel komma i främsta rummet.
Jag har för min del aldrig varit af den åsigt, att man skulle använda någon annan eller större del af den utelöpande sedelstocken till fastighetslån än den som f. n. finnes och utgör 9,750,000 Rdr Iimt, hvaraf 8,475,000
Rdr för inteckningar i egendom å landet och 1,275,000 Rdr för inteckning i hus och jord i städerna.
Detta är således icke stort mera än £ af den sedelstock Banken vanligen har utelöpande i Riket äfven under de svåraste omständigheter.
Att detta belopp skulle orubbadt få bibehållas för den lånegren hvartill det sedan många år varit anvisadt, är, hvad jag påstår vara både billigt och rättvist.
Man säger väl att genom utlåning till FilialBanker och andra penninge-anstalter spridas penningarna bättre öfver hela Riket än nu; men jag hemställer till den, som försvarat indragnings-åtgärden, om icke fastighetsfonden är utspridd öfver hela riket och om icke således precist samma ändamål vinnes genom denna rörelse som genom att lemna penningarne till FilialBankerna.
Att icke samma säkerhet finnes hos dessa sora hos öfriga serskilda lånetagare på fastigheter bevisas deraf att den lånsökande i sednare fallet är pligtig att förete sådana dokumenter, hvilka efter all möjlig visshet äro så beskaffade, att Banken derpå icke kan något förlora.
Inom FilialBankerna uter är förhållandet icke sådant, ej heller kan det Den 11 Juli f. m. så blifva, emedan aktie-egarne aflemna hypotliek, bestående af inteckningar än i ena egendomen än i den andra, icke så noga vetande om den, sorn lemnat dessa inteckningar, förut är skuldsatt för betydliga summor, hvarigenom hela säkerheten kan försvinna.
Icke heller kan man så noga veta, om icke största delen af aktieegarne jemväl innehafva sådana befattningar, med hvilka tyst förmånsrätt är förenad till deras egendom.
Om äfven ett BankoOmbud med aldrig så stor noggrannhet granskar de dokumenter som aktionärerne lemnat till FilialBanken, så blir det
Ombudet dock omöjligt att kunna i den saken med sådan säkerhet gå tillväga som när man före utgifvandet af ett fastighetslån granskar hvarje skuldförbindelse för sig med aila dertill hörande dokumenter, hvilka icke behöfva finnas i FilialBanken.
Jag kan således icke gilla denna del af försvaret, och då icke något annat kan med sannolik framgång förebringas, vidblifver jag den satsen, att en förminskning af ifrågav:de lånefond, hvilken hittills verkat ganska godt i landet, och jemväl kommer att välgörande inverka på detsamma, är både onyttig och olämplig.
Hr Bji 1 dt, Knut:
Man har sagt, att genom den föreslagna öfverflytt ningen från Banken till FilialBankerna skulle man få mera bankmessiga papper.
Jag frågar dock hvaruti detta skulle bestå ?
FilialBankerna skola lemna inteckningar, säger man; nå väl! dessa inteckningar har man ju förut, och man har dem i jord, nu får man dem måhända i städerna.
Kunna de sednare vara bättre än de förra?
Det blir då enskilda, som få dem och för dem blir det ganska fördelaktigt; ty vi hafva sett, att Banken erhållit endast £ å | proc. på sina kreditiver, då likväl kreditivtagare i lånekontoren betala 5 proc. — Jag fortfar att yrka återremiss.
Jag tror icke, att det varit fråga omatt bestrida, det panterna för fastighets-lån erbjuda så stor säkerhet, som Banken möjligen kan önska sig, äfven i anseende till de många formaliteter, som dervid är föreskrifna.
Olägenheten ligger deremot i de långvariga och små afbetalningarne, hvarigenom den fond, som
Banken använder för dessa lån, icke på långt när gör den nytta för allmänna rörelsen, som den borde, derest den användes till lån med kortare omsättningstider.
Jag har aldrig sagt, såsom en talare tyckes påstått, att man borde göra så. att penningarne kunde omsättas 20 gånger om året.
Att frågan om FilialBankerna står i så alldeles omedelbart sammanhang med denna fråga, kan jag icke finna; men i alla fall ligger Bankens säkerhet för dessa inrättningar icke allenast i rättigheten att pröfva hvarje särskildt dokument, sora aktieegare skola afgifva, utan äfven i dess solidariska ansvarighet, åt hvilken man företrädesvis gifvit det högsta värde.
Jag medgifver, att om FilialBankerna icke skulle betala mer än 3 proc. för de penningar de af Banken erhålla, så har Banken icke vunnit mer af dem än f. n. af KreditsedelBankerna; men, då det är fråga om en Bank-inrättning och särskildt om en StatsBank-inrätt - Den 11 Juli f. m. 215 ning, hvars ändamål är att göra) den största nytta för landet, bör man väl ieke endast se på den största möjliga säkerhet, så att Banken icke förlorar något; ty då går det på samma sätt som om jag i en stad ville föreskrifva ett så oerhördt strängt byggnadsreglemente för att förekomma eldfara, att ingen ville bygga några hus, utan folket måste flytta till andra ställen.
Man måste således se till, att man gör vilkoren för hvarje inrättning sådana, att de i möjligaste måtto åstadkomma den allmännaste nytta; och om man nu antager att en Bank någon gång får göra en förlust, måste man äfven besinna, att den på det hela gör stora vinster.
Banken måste genom de medel, den håller rörelsen tillhanda, åstadkomma allmän och enskild nytta.
Man får väl härvid hålla sig till samma argument, sorn man flere hundra gånger hört uprepas i afseende å jernvägarne, nemi. att det är för den individuella nyttan, som de i synnerhet liro fördelaktiga; men härvid förekommer dessutom den omständigheten, som icke får glömmas, när det är fråga om Banken, nemi. atjt Banken har sina bestämda inkomster och behöfver icke frukta för faux frais.
Således tror jag, att man icke uteslutande bör lägga an på den största möjliga säkerheten.
Hvad är orsaken dertill, att man på sednare tider varit ense om att förflytta lånerörelsen till landsorten och dymedelst utsprida den öfver hela landet, i stället för att koncentrera den i Stockholm?
Jo orsaken har varit, att ehuru B.
St:r bestämt mycket lindrigare vilkor för låns erhållande, dessa dock genom de formaliteter, som varit föreskrifna, blifvit svåra eller tunga ätt erhålla härstädes, så att många icke kunnat begagna sig deraf.
Utsk:s motståndare hafva sökt införa discussionen på ett fält, dit den icke hör.
De hafva talat om huru säkra de nuv:de lånen äro; denna säkerhet har ju ingen förnekat, utan tvärtom alla erkänt.
De hafva ytterligare sagt, att den säkerhet, FilialBankarne kunde erbjuda, icke skulle vara tillräcklig.
Jag anhåller att få fästa upmärksamheten derpå, att denna fråga icke hör till den nu förev:de punkten.
Denna punkt innehåller nemi. icke ett ord om, hvar dessa penningar skola läggas, lika litet som, om dessa penningar skulle komma att nedläggas i FilialBanker, det i denna punkt står ett ord om hvilken säkerhet dessa FilialBanker skola prestera.
Jag anhåller, att mina värde motståndare, när vi komma till den punkt, som handlar härom, då söka göra sina åsigter gällande, och att frågan nu måtte få återföras till den ståndpunkt, dit den hör, nemi. om dessa lån äro Bankmessiga eller icke.
Mina värde motståndare förneka icke, att dessa lån äro ställda på 28 år; nå väl, denna långa omloppstid måtte väl icke vara Bankmessig.
De hafva då sökt komma ifrån saken derigenom att de säga att Banken kan upsäga dem; nå väl, äfven detta har ingen förnekat, Men om vi i nödens stund skulle nödgas upsäga dessa lån, skulle icke derigenom en så stor financiell oreda upkomma, att Banken kan i sjelfva verket sägas icke kunna upsäga lånen just till följd af det lidande och de kriser, sorn en sådan upsägning skulle medföra?
MG Den 11 Juli f. m.
Man har vidare framkommit med det ganska besynnerliga påstående, att skuldsedlarne på dessa lån kunna jemföras med det sätt, på hvilket de stora bankirerna använda sina tillgångar.
Jag kunde i början icke förstå detta påstående; jag hade nemi. icke hört att något bankirhus använde sina penningar på lån på ifrågav:de sätt.
Jag fattar nu, att de värde ledamöterna mena räntebärande obligationer; men att jemföra ett intecknadt amorteringslån med en allmänt löpande obligation med ränte-kuponger, lärer väl svårligen låta sig göra.
Jag afstod från mitt yrkande om afslag på ifrågav:de punkt, och förenade mig med Hr Bildt i begäran om återremiss; hvarigenom jag tror, det Hr Gr. o. Landtm, icke behöfver framställa mer än en propos.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, framställt, hurusom i afseende på förev:de morn., hvartill åtskilliga talare yrkat bifall, med uteslutande af orden: »likväl med åliggande för Fullmäktige, att innehålla af landtfastighets-fonden 525,000 Edr under innev:de år och 225,000 ltdr under hvartdera året 1858 och 1859, samt af stadsfastighets-fonden 50,000 Edr, allt Ernt, under hvart och ett af åren 1858, 1859 och 1800»; samt Hr Bildt yrkat återremiss; anmälde sig och yttrade Hr Printzensköld:
Den princip, som Utsk. följt vid sitt förslag i l:a mom. skall väl också vara bankmessig, kan jag tro, och man finner den äfven tillämpad vid upställningen af andra afdelningen i 2-a mom.
Den första tillämpningen af denna bankmessighet består deri, att BankoUtsk. föreslagit, att det högsta belopp, som på fastighet får utlånas är 6,000 Edr Ernt, ehuru, enligt, förut gällande Banko-reglemente, detta maximum var bestämdt till 9,000 Edr s. m.
Förmodligen har BankoUtsk. ansett lämpligt att göra denna nedsättning för att tillvägabringa hvad Hr Mannerskantz yttrat, nemi. att, indragningen oaktadt, lika stort antal fastighetsegare å landet som förut ändå komma att tillgodonjuta lån ur denna fond.
Men för att riktigt fullfölja denna princip och sålunda kunna alltjemt minska fonden men ändå fördela återstoden på ett lika stort antal lånesökande som förut, så kunde man ju nedsätta lånets maximisumma till 300
Edr eller mindre belopp, och derigenom kunde man t. o. m. komma derhän att lånesökanderne skulle till antalet mångdubblas emot nu.
Då hade skälet för förminskningen också blifvit ännu mera talande, än det är nu.
Jag tror dock icke att, derföre att man minskat fonden, man bör öka göromålen för Bankens tjenstemän, då derigenom ingen fördel beredes de lånesökande, och intet gagn åstadkommes hvarken för landet eller för Banken.
När man vill försvara den grundsatsen, att fastighetslånen icke äro bankmessiga, så borde man väl per conseqventiam rei söka att minska denna lånerörelse så mycket som möjligt derigenom, att man, i stället för att nedsätta maximum, tvertom ökade detsamma, så att lånen folie på några få händer.
Då Den 11 Juli f. m. 247 kumle man också indraga 1, 2 eller 3, utan att en mängd fastighetsegare derigenom blefve lidande.
Jag kan således icke för min del inse att man med en tredjedel bör minska ifrågavide lån, utan tror tvertom att det vore bättre om de utginge till ännu högre belopp på en hand, än f. n. Jag yrkar fördenskull, att denna punkt måtte ogillas och att det gamla morms föreskrift måtte få qvarstå.
Såsom en följd af detta yrkande, anhåller jag äfven, att de tvenne sednare mom:n i litt c) mätte, hvad summorna beträffar, afslås, och att de i samma mom. uptagna sifferbeloppen i gamla reglem:tet måtte i det nya få införas.
Propos. till bifall å ifrågavtde mom. blef härefter framställd oell besvarad med starka Ja, blandade med Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg
Den som bifaller lista mom. af 10:de punkten i BankoUtsk.-s Betänk.
N:o 37, röstar Ja, den det ej vill röstar
Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. de emot förenämnde mom. gjorda anmärkn. föranleda till detsammas återremitterande.
Vid voteringens slut befuntios rösterne hafva utfallit som följer: Ja—32.
Nej—10. Mom. 2.
Den siste värde talaren har behagat förebrå mig, att jag inblandat frågan om FilialBanker i förevide ämne, emedan, säger han, det nu endast är fråga om indragning från en viss lånegren.
Det må dock ursäktas mig, om jag önskar att få veta, hvarföre denna indragning skall ske och hvart dessa indragna medel skola taga vägen.
Denna fråga har jag icke på ett för mig tillfyllestgörande sätt funnit besvarad i de efterföljande punklerne i Betänk., och då är det naturligt att den föreställningen skall hos mig. sjelfmant upstå, att man vill använda dessa penningar i en lånerörelse, som efter min åsigt icke är en hårsmån bättre, än den Banken nu bedrifver genom fastighetslån.
Man säger att det icke är bankmessigt att i 28 år hafva Bankens penningar fästade vid jorden.
Men jag hemställer om det väl är mera bankmessigt, att lemna penningarne till en hop IhlialBanker mot lägre ränta än å fastighetslånen och mot vida sämre säkerhet och måhända på lika lång om ej kanske ännu längre tid och detta utan någon kapital-amortering?
Man har vidare sagt, att man icke uteslutande bör fästa sig vid säkerheten; jag skulle dock tro, att om man också icke bör vara alltför nogräknad i detta fall i afseende å lån mot namn, så fordrar dock en nödig omtanka om Bankens sannskyldiga bästa att en del af dess medel utlånas mot sådan sä - 248 Dea 11 Juli (. m. kerliet, att någon förlust nlldrig kan ega rum.
Detta iir förhållandet med landfastighets-lånen; under det att motsatsen icke så sällan inträffar med de lån som man utlemnar.- mot namn genom diskonten m. m., och hvilka medel vid förefallande behof lätt kunna indragas.
Man säger visserligen, att hypotheks-föreningarne öfvertagit den förra slags lånerörelsen, hvilken Banken tillförene ensam bedrifvit; men jag hemställer till dem af eder, mine Hrr, som tala så mycket om bankmessighet, om icke, innan hypoteks-föreningarne bildades, andra penningeverk bedrefvo den lånerörelse, sorn Banken nu bedrifver?
Jag kan dessutom icke, från hvad sida man lin betraktar saken, anse det ligga någon fördel för Banken uti att hopa milhr på penningekorporntioner, hvilkas soliditet man icke har sig med någon verklig visshet bekant, men minska Bankens rörelsekapital i en fond, der lånen äro ganska måttliga och der säkerheten också eger företräde.
Den förskräckliga händelse, som den siste talaren förespeglat, nemi. att Banken skulle vilja sälja sina lånehandlingar på fastigheter eller upsäga dem, kan jag icke anse vara så förfärlig; ty om så skedde, vore det åtminstone tusentals personer, som hade säkerhet för dessa handlingar, hvilka också följaktligen vore mycket lättare realiserade, än eljest.
Om deremot Banken, för myntvärdets uprätthållande, nödgades iios en mängd i riket befintliga FilialBanker upsäga sina fordringar, tror jag att oredan skulle blifva mycket värre; ty upsägningen hos några FilialBanker skulle otvifvelaktig! hafva till följd att de återstående genast gjorde bankrutt, och det så mycket säkrare, sorn enligt den princip, hvilken genomgår Betänk., FilialBankerna skulle i framtiden komma att understödjas med vida större summor, än här blifvit föreslaget.
Vill man upmuntra FilialBankerna, bör man göra det så, att de kunna göra face mot sina skulder, och icke så, att de genast fälla; ty en bankrutt af en korporation är vida farligare, än af en eller annan enskild person.
Jag tror för min del, att man bör tillåta Banken att hafva säkerhet för åtminstone en del af sina fonder, må man sedermera använda den återstående delen till så beskaffade lånegrenar, att man kan få det nöjet att se en eller annan låntagare stå i skuld hos Banken för en, två, tre eller 400,000 Rdr.
Visserligen har en ledamot erinrat om rättigheten för vederbörande Styrelse att afslå dessa stora lån, emedan reglenntet sådant icke förbjuder; men så mycket liar jag varit med, att jag nogsamt inser omöjligheten för BankodiskontStyrelsen, att, när fråga är att utgifva lån på namnsäkerhet, vara till den grad försigtig, att ju ej ganska betydliga förluster kunna upkomma, och det i den mån mera, som lånerätten blifvit utvidgad.
En Styrelse, som tillstädjer en sådan lånerätt, som jag omförmält., kan icke, utan att begå orättvisa, så uppenbarligen afvika från regleimtet, att den kan säga: »Vi tro er icke; ni får ej mer än en tiondedel af hvad ni begärt» o. s. v. Jag tror således ieke att man på något sätt iakttager Bankens fördel genom att leman stora fonder i händerna på en Styrelse för att efter dess åsigtcr i låneväg mot personlig säkerhet utlemnas; dermed kommer Banken, hvad säkerheten beträffar att stå på vida sämre fötter, än om man bibehölle åtminstone en del af Bankens Den 11 Juli f. m. 249 medel på en sådan rörelsegren, att de icke kunna efter alltför godtyckliga principer utlemnas.
Jag förblifver således vid min anhållan, och som jag icke yttrat mig angående en återremiss, hvilket en annan talare gjort, så får jag instämma i lians begäran, att denna punkt måtte varda till BankoUtsk. återremitterad.
Ehuru jag för min del iir öfvertygad derom, att BankoUtsk. vid upställningen af förev:de Betänk, utgått från ganska goda och sunda åsigter, anser jag dock att det härutinnan gjort sig skyldigt till en inconseqvens.
Jag tror nemi, att då man skall upgöra reglemden för huruledes våra IhiksBanker eller enskilda tanker skola styras, bör man så vidt möjligt är fasthålla vissa nödvändiga principer.
En bland dessa principer, som jag i detta afseende tror vara af vigt, är att man bestämmer räntans belopp å de lån, man vill gifva, hufvudsakligen efter den efterfrågan, som eger rum på varan.
Denna princip har BankoUtsk. visserligen sökt tillämpa, men, så vidt jag förstår, icke conseqvent följt.
Enligt hvad af Betänk, synes, hafva vid Biksdagens början åtskilliga motioner blifvit väckta, enl. min öfvertygelse ganska välgrundade, utgående derpå, att fastighets-fonden skulle indragas.
En motionär har föreslagit, att denna fond i stället skulle användas till kreditiver åt hypoteks-föreningarne; en annan, Gr.
Gyldenstolpe, har ansett, att ifrågav:de lånerörelse vore olämplig för Banken, särdeles sedan hypoteks-föreningarne i landet blifvit inrättade; och slutligen har en tredje motionär ansett att det ieke vore ändamålsenligt för Banken att bedrifva en lånerörelse, dervid lånen bortlemnades på så lång tid som 28 år, då man hufvudsakligen borde afse, att penningarne så mycket som möjligt kunde omsättas.
Jag vill nu icke afgöra, hvilken af dessa meningar af den bästa; men så mycket inser jag dock, att de alla äro välgrundade, enär de alla gå ut på indragning af fastigiietslånen.
Man bör nemi. bemärka, att då denna lånerörelse infördes, funnos i landet inga andra penninge-anstalter, och framför allt inga hypoteksföreningar.
Utsk. har äfvenledes vitsordat, olämpligheten deraf, att Banken bedrifver en så beskaffad lånerörelse; men oaktadt allt detta, har Utsk. emellertid på samma gång föreslagit en ränta af icke mer än 4 proc., å fastigiietslånen, men tillstyrkt att BankoFullrn. skola ega rätt att taga högsta lagliga ränta för lån till hypoteks-föreningarne, och detta, ehuru det gäller den fond, om hvilken man gifvit tillkänna, att den så småningom borde indragas.
Jag kan icke finna, att Utsk. kommit till detta resultat på annat sätt, än att man så mycket som möjligt sökt vara opartisk.
Utsk. har nemi. velat gynna låntagarne på en fond, som Utsk. icke anser vara liankmessig, på samma gång som Utsk. bestämt högre ränta på en fond, som ansetts vara bankmessig.
Jag tror icke, att det är rätt att ställa så till, att en Bank skall kunna taga den högsta möjliga ränta, som i lag är föreskrifven, utan högst vigtiga orsaker.
Bland dessa räknar jag kreditiv till enskilda personer, som måste betala folieafgift, om kreditivet är ordentligt begagnadt, och icke användes som ett stående lån, utan så att kreditivegaren ofta drager 2fi0 Den 11 Juli f. m. derpå och för de lyftade summorna betalar 5 proc.
På samma sätt anser jag t. ex. förhållandet vara med FilialBankerna.
Då man vill hafva sådane Banker, Hr det gifvet, att man måste ställa så till, att de kunna existera; men detta kunna de icke om man tager den högsta möjliga ränta; detta Ur klart för alla, som derom ega kännedom.
På grund af hvad jag nu anfört, skulle jag visserligen helst önska att kunna -få räntan å fastighetslånen bestämd till den högsta möjliga; men då jag icke tror mig kunna lyckas deruti, anhåller jag, att Iir Gr. o. Landtm, behagade framställa propos. på att 5 proc. måtte sättas i stället för 4.
I afseende å hvad Hr Printzensköld anfört, rörande nedsättning af lånens belopp till 6,000, får jag nämna att jag anser denna nedsättning vara riktig, såvida man betraktar saken ur synpunkten af Bankens fördel.