Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter skiljsmessan från dem lemnade Adolf sällan sin bostad och emottog endast besök af Erik, som alltemellanåt meddelade honom underrättelser om och framförde helsningar från Ingrid och Ellen.
Erik iakttog med bekymmer sin väns allt mörkare sinnesstämning och försökte allt att förskingra densamma, men denna uppgift öfverskred hans krafter.
Själens sjuka tillstånd afpreglade sig äfven i ynglingens yttre: den friska ungdomspurpurn var försvunnen från de insjunkna kinderna, hans blick blef dyster och hans hållning kall och sluten.
Så förflöt April månad för den unge Skytte.
I det sista af de bref, som
Adolf under denna tid erhöll från sin mor, meddelade hon en nyhet från granngården Sjövik.
Fru Agnes Drake hade, åtföljd af en sin fars fordne trotjenare, som förblifvit i hennes tjenst, samt af två eller tre andra manliga och qvinliga tjenare, begagnat den vackra årstidens annalkande och anträdt en sydländsk resa, i hopp att genom denna få sin vacklande helsa återställd.
Hon skulle fara landvägen till skånska kusten och derifrån öfver sundet taga vägen
genom Danmark till Rhenländerna.
Vidare hette det i brefvet, att herr Gustaf Drake inom kort, såsnart han hunnit ordna vigtiga ekonomiska göromål, ämnade resa efter sin hustru och med henne tillbringa sommaren utomlands.
Detta hade friherrinnan hört af herr Gustaf sjelf, som nu gjorde nästan dagliga besök på Signildsborg.
Äfven Vanloo hade ungefär samtidigt med Agnes anträdt en resa till södra Sverige.
En qväll kort tid derefter blef Adolf genom Erik underrättad, att det ting, vid hvilket målet mot de föregifna hexorna skulle förekomma, hade öppnats, samt att Ingrid och Ellen samma dag blifvit med kronoskjuts ditförpassade.
Adolf hade knappt emottagit denna underrättelse, förrän han kallade på sin värd, betalade sin skuld till denne och befallde, att hans häst i morgongryningen skulle vara sadlad.
Tidigt följande morgon red Adolf ut genom Skanstull och tog vägen till Signildsborg, i hvars nejd, på en fjerdedels mils afstånd, häradets tingshus var beläget.
Hexeriprocessen.
Den väg, Adolf färdades, slingrade sig genom en omvexlande nejd i nyckfulla bugter, som skulle slagit en nutidens väganläggare med förvåning.
Den tycktes vara anlagd med uteslutande afseende på att visa den resande traktens alla behag, utan ringaste beräkning att befordra hans snara framkomst eller beqvämlighet.
Hvarje backe i grannskapet utöfvade på densamma en oöfvervinnerlig dragningskraft; hellre än löpa rakt fram öfver jemn mark, gjorde den krokar för nöjet att föra den vägfarande uppför och nedför stupande branter.
En nutidens affärsman skulle, med ringaste hetta i blodet, slutligen harmats öfver den okände vägbyggarens nyckfullhet eller elakhet; en vandrande student eller hvarje annan, som hade godt om tid och lust för klättringar samt ville fägna sina ögon med anblicken af vackra och skiftande landskap, skulle deremot sannolikt icke tänkt på väganläggaren, utan från hvarje höjd med ökadt nöje låtit blicken flyga öfver den skiftande nejden.
Adolf Skytte gjorde hvarken det ena eller det andra: han var fördjupad i dystra betraktelser, medan hästen bar honom än öfver furuklädda höjder, kring hvilka ett mörkt landskap af barrskogar, omvexlande med små insjöar, utbredde sig i morgongryningens bleka ljus; än genom täcka dalar, der nylöfvade björkar susade och rödmålade bondgårdar, omgifna af ängar och små åkerlappar, mötte den resandes blick.
Då Adolf hunnit halfvägs, gick solen upp ur östervågor: dimman, som insvept nejden i en halft genomskinlig slöja, lyfte sig småningom öfver skogens toppar och försvann.
Klas, som nyss lemnat sängen och stod i sin förstuguqvist, njutande af morgonluften, bugade djupt och öppnade genast sin språklåda.
– Hå, sade han, – se unge herrn från Signildsborg!
Tänk, det är nu längesedan jag hade nöjet se herr Adolf Skytte ... har öfvergifvit landet och blifvit stadsbo ... alldeles motsatsen till mig, som öfvergifvit staden och blifvit landtbo.
Lycka till att trifvas lika bra i staden som jag på landet!
Vågar jag bedja nådig herrn stiga af och dricka en bägare af mitt bästa öl?
Morgonluften suger.
Denna sista anmärkning stödde
Klas gästgifvare på noggranna iakttagelser, men förändrade den för öfrigt efter omständigheterna.
Morgonluften suger ... middagsluften suger ... aftonluften suger ... värmen suger ... kölden suger ... det fanns ingen skiftning i den nyckfulla väderleken, som ej gaf Klas gästgifvare anledning att tala för sitt öl.
– Jag kan tro, fortfor han, – att nådig herrn ämnar sig till tinget, för att höra på det förunderliga trollerimålet.
Alla menniskor äro nyfikna på den saken, och jag med, men som jag just väntar, att den nyfikenheten skall locka många vägfarande här förbi, så stannar jag väl hemma vid min disk till i afton.
Nå, bäste herre, vill han göra mig den äran eller ej?
Men Adolf afslog i vänliga ordalag
Klas gästgifvares bjudning, nickade åt honom och fortsatte sin ridt.
Allteftersom det led mot förmiddagen och Adolf nalkades målet för sin resa, blef vägen mer och mer uppfylld af åkande, ridande och fotgängare, som alla ämnade sig till tinget, för att bevista ransakningen med hexorna.
De fleste fördes dit af nyfikenhet, men många voro äfven ditkallade såsom vittnen.
Adolf hörde af deras samtal, att det vidskepliga folket var ytterst förbittradt mot de anklagade.
– Der, ropade en bonde, i det han pekade på en sandås, som nu höjde sig framför de vägfarande, – der är galgbacken, godt folk.
Der, om vår Herre vill, skall man snart få se annat, än ett par hängda tjufvar.
– Menar du, att hexorna ska’ brännas deruppe?
Bara Fan icke förer dem undan dessförinnan! inföll en annan.
– Gud hjelpe oss, sade en gumma, som åkte i en pinnkärra, bredvid sin man, med en gråtande pojke i knäet, – Gud hjelpe oss, det står illa till i vår onda tid.
Min lille Pelle är rent förskrämd, och det undras icke på, då han skall vittna mot Karin på Moen.
– Skall din Pelle också vittna?
inföll en svartmuskig karl, som ledde en liten flicka vid handen.
– Ja, Carl skomakare, svarade gumman, idet hon tog bränvinsflaskan från sin man och räckte den till fotgängaren, – och din Anna är väl i samma fördömelse?
– Ja, en förbannad trollpacka tog en natt för någon tid sedan det oskyldiga barnet med sig till Blåkulla.
Men Djefvulen har ännu icke satt sitt märke på flickan, och jag hoppas, att hennes själ skall kunna räddas.
– O, o! suckade gumman, – min Pelle har varit der två gånger.
Alla barnen i vår by ha varit der, och några äro redan så långt hunna, att de kunna flyga sjelfva och Satan har inskrifvit deras namn i sin bok.
Ack, de stackars förförda barnen!
– Ja, det är förskräckligt, sade skomakaren.
– Men också skall det bli en hjertefröjd att se Djefvulens handtlangerskor kastas på bålet.
Huru är det, nämndeman?
Säger icke lagen, att de ska’ lefvande brännas?
– Nej, de ska’ först halshuggas och sedan å båle brännas, svarade den tillfrågade, en fet gubbe, som red på en liten lurfvig klippare.
– Det var skada, det, mumlade skomakaren; – det är dock en tröst, att afgrundens svafvelsjöar vänta de nedriga förförerskorna.
Adolf sporrade sin häst, för att slippa höra fortsättningen af detta samtal.
Sedan han passerat förbi galgen, i hvilken tvenne benrangel svängde för morgonvinden, och hunnit uppför den hålväg, som var gräfd genom sandåsen, såg han under sig en af barrskog på alla sidor omgifven dal, i hvilken utbredde sig en temligen ansenlig by.
Den förnämsta byggnaden i byn var tingshuset.
En betydlig folkmassa var redan samlad framför detta, och tonerna af en psalm, uppstämd af tusentals röster, ljödo högtidligt de kommande till mötes.
Från den punkt, på hvilken Adolf nu befann sig, kunde man öfverskåda hela dalen och de vägar, som från olika håll förde till densamma.
Alla voro betäckta af åkdon, ryttare och vandrare.
På en af dem sågs en afdelning soldater marchera mot den gemensamma föreningspunkten; ögat igenkände dem på den rörliga lysande linien af deras i solskenet blixtrande gevär.
Med den psalm, som nu tonade från dalen, afslöts den gudstjenst, hvarmed tinget enligt lag och sedvana blifvit öppnadt.
Adolf kom för sent för att höra den af pastor Suenonius under bar himmel hållna predikningen, men de förskräckta ansigten och tårade ögon, som mötte honom, då han kommit närmare, vittnade, att den gjort sin åsyftade verkan.
Folket sjöng ännu på den sista psalmversen, när Adolf slöt sig till hopen, som skockats i grannskapet af tingshuset.
På en kulle bredvid detta och midt i kretsen af de församlade, stod pastor Suenonius och vid hans sida lagman Skytte omgifven af några herrar från grannskapet och hufvudstaden samt af nämndens ledamöter.
Hans panna var lutad, hans händer sammanknäppta öfver bröstet.
Lagman Johan hade blottat sitt hufvud, och vinden lekte med de grå lockarne på hans hjessa.
Uttrycket i hans ansigte var strängt och högtidligt; han stod der bland folket såsom ett ombud för det blinda, jernhårda, oblidkeliga Ödet.
Då hans ögon, hvilka stundom voro sänkta till jorden, stundom flögo öfver den omgifvande menniskomassan, upptäckte den nyss anlände ryttaren, mulnade hans panna, och hans blick fäste sig på Adolf så skarpt, som om den velat genomborra honom.
Men Adolfs blick mötte ej fadrens; den sökte Ellen och hennes mor och upptäckte dem slutligen, vid foten af kullen, bland en hop andra anklagade qvinnor.
Ingrid, Ellen och några andra af dessa arma varelser lågo på sina knän och stirrade mot marken; andra åter stodo upprätt och tycktes med sitt frimodiga väsende vilja trotsa, eller ådagalägga sin oskuld.
Slutligen fanns der bland de anklagade en af ålder lutande gumma, hvars ögon lyste af vansinnets hemska eld, och hvars hela beteende vittnade, att hon var omedveten om sin egenskap af anklagad.
Hon stödde sig på sin kryckkäpp, betraktade de omkringstående med ett småleende och deltog i sången med lugn röst, hvars hvassa genomskärande toner hördes öfver alla de öfriga stämmorna.
De anklagade omgåfvos af tio eller tolf ryttare af Södermanlands regemente.
För en åskådare, som kunnat draga tankarne från det sorgliga och hemska i detta uppträde, skulle det varit ett nöje att betrakta dessa bistra, skäggiga, bredaxlade krigare i sina kragstöflor, runda fälbhattar och blå vadmalsrockar, som endast pryddes af det breda lädergehäng, i hvilket den väldiga huggvärjan var fästad.
Det fanns bland dem ingen, som icke skördat sin andel af de ärofullaste lagrar, som svenska svärd någonsin skurit.
De äldre daterade sin krigaräras anor från det tyska trettioåriga kriget; de yngre hade med Karl Gustaf tumlat om vid Warschau och marcherat på isen öfver Bält.
Då sången var slutad, skyndade lagmannen nedför kullen, trängde genom folkhopen, som aktningsfullt öppnade honom en väg, så fort trängseln tillät, samt gick fram till Adolf.
Denne blottade vördnadsfullt, men lugnt, sitt hufvud för fadren.
– Olycklige, hviskade lagman Johan, – hvarför har du kommit hit?
Jag ser i ditt ansigte att du rufvar på något ondt uppsåt.
Begif dig härifrån!
– Jag har kommit, för att öfvervara ransakningen, svarade Adolf, – och lemnar ej stället, förrän den är slutad.
Lagmannen qväfde en suck och vände sig med rynkad panna bort.
Han skulle velat säga mer, men de närvarande herrarne och några af nämndens medlemmar närmade sig honom.
Åtföljd af dessa återvände han till kullen och utdelade några ordres till länsman Askelin och till befälhafvarne för de närvarande truppafdelningarne, som på landshöfdingens befallning blifvit dragna till tinget, för att bevaka fångarne, skydda dem mot allmogens sjelfhämd och i öfrigt upprätthålla ordningen och tingsfriden.
Sedan dessa ordres blifvit utdelade, såg man lagmannen med pastor Suenonius, herrarne och nämndemännen begifva sig till tingshuset, medan de anklagade, omgifne af ryttare och fotknektar, fördes till det i grannskapet belägna häktet.
Folkmassan delade sig: de, som vore betänkte på att i tid försäkra sig om goda åhörareplatser, skyndade till tingshuset, hvars sal och förstuga snart voro öfverfyllda: en annan, nyfiken och förbittrad hop trängdes under skymford och förbannelser kring det sorgliga tåg, som skred mot häktet: en tredje skockade sig kring kullen, på hvilken länsman Askelin, omgifven af sina fjärdingsmän, nu uppsteg och med högan röst förkunnade, att alla, män, qvinnor och barn, som blifvit instämda till tinget för att vittna, skulle församlas vid tingstugans trappa och stanna der, tilldess de, hvar efter annan, blefve uppropade att infinna sig vid dombordet.
Adolf sällade sig till dem, som följde de anklagade.
Han såg
Ingrid vackla framåt, stödjande sig på Ellen, kring hvars skuldra hon lagt sin arm.
Den gamlas blick var riktad mot jorden och hennes gestalt lutande, men den bar icke destomindre sin outplånliga stämpel af medfödd ädelhet: hon var vördnadsbjudande i sin förnedring, högtidlig i sin sorg.
Det djupa lidande, som uttrycktes i hennes anletsdrag, var mer af andlig, än af fysisk art: hon stred äfven i detta ögonblick med sig sjelf, för att upprätthålla sin svigtande tro på en rättvis Gud, en styrande Försyn.
Ellen deremot hade återvunnit samma spänstighet i sitt väsen, som upprätthöll henne under de dagar, hvilka föregingo hennes och modrens häktning.
Hon gick med fasta steg, och mötte de tusen ögon, som voro riktade på henne, med ett lugn, som härflöt ur ett skuldfritt medvetande, en likgiltighet, som alstrats af en hopplös undergifvenhet under ödet.
Då hon i den omgifvande folkmassan upptäckte Adolf, som ridit fram helt nära eskorten, stannade hon plötsligt och sträckte sina armar mot honom.
Ingrid väcktes ur sina tankar af denna rörelse; hon såg upp och varseblef, äfven hon, den ende vän, hon egde i sin olycka.
Men i detta ögonblick ropade den underofficer, som anförde ryttarne:
– Hvarför stannen J, leda hexor?
Gån på, om icke djefvulen anfäktar er! ..
Rask, rid fram och bana väg derborta!
Akta er, godt folk, för hästhofvarne!
Svär och förbanna, så mycket ni behagar, men gif rum, såvida ni ej vill smaka flatan af min värja.
Tåget stannade snart vid tingshäktet eller häradskistan, såsom det kallades.
Dörren tillbommades bakom de anklagade, och af knektarne qvarlemnades en afdelning såsom vakt.
Sedan Adolf insatt sin häst i närmaste skjul och sörjt för foder åt densamme, riktade han sina steg till tingshuset och trängde sig genom den tätt packade folkmassan in i salen.
Lagman Johan höll just på att uppläsa de “åtskilliga förordningar, som vid hvarje tings öppnande skola förkunnas allmogen, den till varnagel och undervisning“.
Tvenne i allongeperuker utstyrda, lagkunniga herrar från Stockholm, hvilka på lagman Skyttes begäran blifvit honom sände från hofrätten, för att i det ovanliga målet gå honom till handa med nödiga råd och upplysningar, sutto vid dombordet på hvar sin sida om honom.
De begge öfriga platserna vid bordet upptogos af Suenonius, en annan prestman och skrifvaren.
I bakgrunden af salen stodo i en halfcirkel tolf stolar, upptagne af lika många nämndemän, till större delen gubbar af ärevördigt utseende, i långa vadmalsrockar, ullstrumpor och becksömskor.
Anblicken af dessa domstolsledamöter utaf allmogens klass var det högtidligaste tingsalen hade att erbjuda.
Deras närvaro vittnade, att lagskipningen ännu, i trots af det romerska lagväsendets förderfliga inflytelse, erkändes böra hvila på folklig grund ... att allmogen ännu bibehållit sitt anseende såsom en tänkande folkklass med medborgerliga rättigheter och pligter, i trots af konungamaktens, munk- och adelsväldets genom århundraden fortsatta försök att slå den i andliga och verldsliga bojor.
Vid ena sidan, längst bort i salen, voro platser anordnade för åhörare af högre rang och samhällsställning.
Vid andra sidan stodo länsmannen och några underordnade rättstjenare, samt ett stycke från dem, på vederbörligt afstånd, bödeln.
Vi sade:
“på vederbörligt afstånd“, ty den ifrågavarande tjenstemannen var alltför blygsam att våga ställa sig sida vid sida med den ringaste af fjärdingsmännen.
Bödelns yrke har hos de fleste folk varit betraktadt som ärelöst och instinktmessigt afskydt: icke minst hos de skandinaviska.
Det var lättare att lega en lönnmördare än uppleta en person, hugad att utföra lagens blodsdomar.
Den gröfste brottsling betraktade bödeln och hans yrke icke blott med fruktan, utan med förakt.
Man måste derför vanligtvis anförtro denna befattning åt de samhällets Parias, kände under namnen Tatare och Zigenare, som ej hade någon ära eller något anseende att förlora.
Af sådan stam var äfven denne bödel; Svarte Anders, såsom han kallades af folket.
Det var en svartmuskig, undersätsig, starkt byggd karl af på en gång dystert och vildsint utseende.
Den afsky, hvarmed folket bemötte honom, och hans sorgliga pligter icke blott såsom skarprättare utan äfven såsom handhafvare af tortyren hade gemensamt bidragit att härda hans af naturen vilda sinne mot hvarje känsla af mensklighet och medlidande.
Med undantag af en liten plats framför dombordet var hela den öfriga delen af salen uppfylld af menniskor.
Sedan de förordningar, som borde lända “allmogen till varnagel och undervisning“ blifvit uppläste, tillkännagaf lagman Skytte, att förhöret med de klagande och vittnena skulle börja.
Skrifvaren uppläste deras namn i den ordning, hvaruti de blifvit antecknade på pastor Suenonii lista; länsmannen uppropade samma namn på trappan till tingshuset och beledsagade de kallade till dombordet.
Mer än hälften af dem utgjordes af barn från tolf till sex års ålder.
Undersökningen fortgick hela dagen med blott ett kort uppehåll vid middagstiden, utan att man hann förhöra mer än hälften och till protokollet upptaga deras vidunderliga klago- och vittnesmål.
Åhörarne tröttnade emellertid icke att höra och fasa öfver det de hörde.
Det gjorde på de församlade ett obeskrifligt intryck, då det första barnet, åtföljdt af sina föräldrar, framfördes inför domstolen, och dessa under ymniga tårar berättade, hvad som vederfarits detsamma genom en af de anklagade hexorna.
Den tioåriga flickan, så berättade de, hade en afton fått ett grufligt krampanfall och derefter inslumrat i en djup sömn, som liknade döden.
Då hon följande morgon uppvaknat, omtalade hon med förskräckelse, att en trollqvinna under natten inkommit till henne och medtagit henne på en Blåkullafärd.
Detta hade sedermera upprepats flera nätter efter hvarandra.
Det var fruktlöst, att föräldrarne vakade vid det olyckliga barnets läger; de blefvo stundom öfverväldigade af en oemotståndlig sömnlust och hade knappt tillslutit ögonen, förrän hexan infann sig ånyo och bortförde flickan på en afgrundsresa.
Hon hade nu varit i Blåkulla många gånger; djefvulen hade omdöpt henne, nödgat henne afsvärja Gud, inskrifvit hennes namn i sin bok och satt sitt märke på henne, hvilket skulle betyda, att hon vore hans i lifvet och i döden.
– Se, nådig lagman, – sade fadren och visade på en blå fläck i flickans panna nära hårfästet; – här är detta rysliga märke, Djefvulen sjelf inbitit i hennes panna.
Om det finnes mensklig rättvisa, så fordrar jag, att den nedriga trollqvinnan skall straffas med de grymmaste plågor.
Ja, jag fordrar, att ingen barmhertighet skall visas den djefvulska förförerskan, ty gifves väl ett brott mer himmelsskriande än hennes?
Nådig lagman, jag är född af gudfruktiga föräldrar och har sjelf gjort, hvad jag i min enfald kunnat, för att uppfostra mitt barn åt Guds rike.
Och nu är hon likväl, utan eget förvållande, i evighet ovärdig att skåda Guds ansigte. O, det är rysligt, rysligt ...
Dessa ord funno genklang i talrika hjertan.
– Rysligt, rysligt! sorlade församlingen, och många fäder och mödrar bland de närvarande, hvilkas barn blifvit på samma sätt hemsökta, utbrusto i högljudda suckar och snyftningar.
– J män och qvinnor, det gifves en mensklig rättvisa, sade lagman Skytte långsamt och högtidligt, – det gifves en sådan, ehuru en lika svag afbild af den gudomliga, som menniskan är en svag och bristfällig afbild af Gud.
Varen dock öfvertygade, att den verldsliga lagen är fruktansvärdt väpnad, och att den ej är förgäfves gifven till de godas skydd och de ondas förderf!
Varen öfvertygade, att den samvetsgrannt skall handhafvas de lidande till hugnad, de brottslige till straff, de brottsligt sinnade till varnagel!
– Trösten er, olycklige föräldrar, sade derefter Suenonius, i det han steg upp från sin stol; – betviflen ej, att edert barn ännu kan räddas!
Herren, som för menniskornas ondska skull gifvit Leviathan i våra dagar stor makt på jorden, skall dock misskunda sig öfver det arma, ouppsåtligt syndande barnet, och den verldsliga lagen, som gör skilnad mellan den förförande och den förförda, visa det all den skonsamhet, som är den möjlig, utan att upphäfva sig sjelf.
Jag vill taga vård om detta barn, jag skall ransaka dess sinne och söka utrota den onda säd, som frestaren väl deruti redan lyckats utså ... men mina krafter äro ringa, och jag säger eder, J församlade, att det plågoris, hvarmed Herren straffar oss, ej skall afvändas, förrän J alla med förkrossade hjertan sträcken edra armar mot höjden, anropen Hans hjelp och genom ett ångerfullt sinne, ett förbättradt lefverne gifven kraft åt edra böner!
Denna predikantens uppmaning emottogs med ett nytt utbrott af suckar och tårar från de församlade.
Sedan det åter blifvit någorlunda tyst i salen, började lagman Skytte ransakningen.
Han ställde många frågor på den stackars flickan rörande enskiltheterna af hennes Blåkullafärder.
Den tillfrågade besvarade de flesta oredigt och förvirradt, men föräldrarne, som stodo bredvid henne och genom föregående samtal med barnet gjort sig fullt hemmastadda i ämnet, tillätos att komma flickan till hjelp vid besvarandet af domarens spörsmål.
Nyfikenhet och förfäran stodo målade på alla ansigten, och man vågade knappt draga andan, för att ej gå miste om ett enda ord.
Den ende, som med fördomsfri uppmärksamhet och kritiskt lugn följde förhandlingen, var Adolf Skytte.
Han hade valt sin plats bland de öfrige herremännen och satt der med tankfull uppsyn och öfver bröstet korslagda armar.
Suenonius riktade stundom en sidoblick på sin unge vedersakare, en blick, som ganska vältaligt uttryckte följande tanke:
– Du unge syndare, du som ock är ett offer för hexornas konster, du lede tviflare, hör nu och öfvertyga dig!
Men Adolf besvarade dessa ögonkast med mörka, ljungande blickar, som äfven voro vältaliga nog och skulle injagat Suenonius allvarsamma farhågor, om denne i en stund, sådan som denna, varit tillgänglig för fruktan.
Sedan den första klaganden afträdt, framkallades andra och aflade, hvar i sin ordning, sina vittnesmål.
Några hade endast att förtälja om sjukdomar, som genom hexornas tillskyndelser ådragits dem sjelfva eller deras kreatur, eller om signerier och mystiska konster af mångfaldig art, som de bevittnat; men dessa klagomål tilldrogo sig en jemförelsevis ringa uppmärksamhet.
Nyfikenheten var hufvudsakligen fästad vid Blåkullaresorna.
Den blef också rikligen tillfredsställd, ty de flesta klagomål, hufvudsakligen framburna af minderåriga barn, men någon gång äfven af äldre personer, hade just dessa färder till föremål, och noggranna beskrifningar på hvarje enskilthet vid dem och vid de fester, som skulle följt derpå, vankade i öfverflöd.
Adolf iakttog, att de vidunderliga vittnesmålen på ett i ögonen fallande sätt öfverensstämde med hvarandra, hvilket han endast kunde förklara deraf, att de sjukliga fantasierna hemtat stoffet till sina målningar ur samma allmänna föreställningssätt och vidskepliga sägner.
Men han märkte äfven, att lagman Skytte och pastor Suenonius, hvilken sednare ofta blandade sig i ransakningen, ofrivilligt gjorde öfverensstämmelsen ännu större genom de frågor, som framställdes och som så ofta upprepades, tilldess de klagande barnen, hvilka oftast voro tvekande och osäkra i sina berättelser, besvarat dem till inqvisitorernes tillfredsställelse.
Det är i sjelfva verket en märkvärdig, om också icke oförklarlig företeelse, att hexerifarsoten öfverallt, såväl i det solbrända Granada som i det nordliga Dalarne, i de katolska som i de protestantiska länderna, i femtonde och sextonde såväl som i det sjuttonde och adertonde århundradet, åtföljdes af samma inbillningar.