Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En svagt ledande tråd ... tråd taget i en litet olika mening ... var visserligen dessa inbrända bokstäfver.
Erik gjorde torpgumman ännu en fråga:
– Kan mor inte säga, om något herrskaps barn i trakten afled just den tiden, som ert barn.
– Nej det kan jag inte säga precis.
Vi vågade oss inte ut den tiden att samla nyheter; sednare fingo vi dock höra, att just vid början af den vintern eller slutet af den hösten hade rasat en barnsjukdom, som tog med sig ganska många i vår socken och andra häromkring.
– Var det så ... nå likagodt.
Emellertid råder jag mor att nu tiga stilla med hvad jag fått veta, liksom ni härtills gjort det.
Jag menar, att sanningen på det sättet kan lättare utforskas.
– Jag skall visst lyda pastorn, om jag ock ej förstår hvarföre .....
Men kan min synd förlåtas?
– Svaghetssynder förlåter Gud lättare än de uppsåtliga, och din synd var en svaghetssynd.
– Sådana ord från en trogen Guds tjenare ...
– Jag ville vara hvad du berömmer mig för ... inföll Erik med detta egna ödmjuka småleende, som så ofta utmärkte hans anletsdrag och ändå vittnade, att skrymteriet var honom fremmande.
Gumman rättade sina ord:
– Sådana ord från en som vill vara, och med Guds nåd äfven är en trogen Herrans tjenare, gjuta en sådan frid i mitt hjerta, som intet annat förmår.
Tack nu, stor tack, herr pastor, denna stunden skall jag aldrig glömma.
– Guds frid med dig, mor.
Du är alltid välkommen hos mig.
Han slog hand med den bortgående torphustrun, som äfven nu gret, men tårar af annan art än vid inträdet.
Sedan Stella blifvit bättre, hade Erik förbehållit sig af henne, att hon skulle kalla honom, så ofta hon ville ha hans sällskap på en stund.
Det var Regina, som kommit på detta försigtighetsmått; hon sade nemligen helt lugnt sin husbonde i synen, att det inte passade, att en ogift man i sina bästa år alltför ofta sitter vid en ung flickas sjuksäng, åtminstone inte, då denna redan har sitt medvetande i behåll och inte yrar mera.
Ortman hade nog sökt akta sig för en sådan förebråelse, men då Regina ändå gjorde honom den, gjorde han sig så opartisk som möjligt och fann då, att
Regina icke hade alldeles så orätt, att han kanske suttit för ofta vid Stellas hufvudgärd.
Han sväljde derföre hennes bannor och lät Regina råda.
Nu kom Regina in och anmälde, att mamsell nu gerna önskade sig pastorns sällskap.
Detta var naturligtvis ett glädjebud och Erik skyndade sig in.
Den bruna kattunsblusen tycktes kläda Stella än bättre än dagen förut, der hon låg eller till hälften satt emot hufvudgärden.
Hon var icke mera fullt så blek, hvilket sannolikt var en följd af en lugnande, feberfri sömn; kanske äfven den stärkande, goda buljongen upplifvade hennes lifsandar.
Ingenting plågar sjuka så mycket som det ideliga efterfrågandet, huru det nu står till med dem, om de nu känna sig bättre, o. m. s.
Ett falskt deltagande kan icke gerna dölja sig för sjuklingens finkänsla; ett falskt deltagande gör den sjuka nedstämd eller retlig, men sjelfva det verkliga deltagandet, sjelfva ömheten kan, i mån af dess alltför välmenta uppträdande i det yttre, förefalla besvärlig.
Våra sjukskötare, vare sig af manligt eller qvinnligt kön, böra vara ömma för oss, men denna ömhet bör amalgameras med en god dosis munterhet och raskhet; med dessa ängsliga och ständiga frågor om vårt befinnande böra vi icke besväras.
Erik hade varit sjuk en och annan gång i sin lefnad, och af dessa få gånger hade han dragit den slutsatts vi i föregående stycke anfört såsom reflexion.
Då han nu inkom, satte han sig väl på stolen bredvid Stella, men sporde henne ingenting.
Emellertid sade Stella, liksom hon kunnat ana till hans tankar:
– Ja, Erik.
Nog är Stella nu bättre och jag börjar åter bli hungrig.
Laga åt mig, Regina, åter en kopp af den klara buljongen.
Hvad menar Erik nu om min puls?
Regina hade trädt ut, skymningen hade trädt in.
Erik höll den späda handen i sin och kännde på pulsen, som var jemnare och mera lifaktig.
Salsdörren öppnades och in i Stellas kammare störtade med våldsamma steg en man.
Han kastade sig framstupa mot golfvet och utfor:
– Förlåtelse kan jag aldrig hoppas, men bekänna vill jag.
Det är jag som gjorde mordförsöket på mamsell Stella.
Måtte satans funder misslyckas!
Det var den nysskomne drengen Heikki.
Han talade på finska, men äfven deraf förstod
Stella så mycket, att hon anade, hvarom frågan var.
Hon skälfde till, men sade sedan saktmodigt förebrående:
– Hvad har jag gjort åt dig, hvad skulle du göra så åt mig!
Karlen förstod hennes språk än bättre, än hon hans.
Dessa ord gjorde på honom en häftig verkan.
Han slog hufvudet flere gånger mot golfvet, och mera gret och skrek, än talade:
– Jag var förledd.
Penningen, djefvulens uppfinning, penningen, som lockade Judas att sälja vår herre och frälsare, lockade äfven mig.
Erik, som vid denna ögonblickliga scén förlorat sin själsnärvaro, mindes nu, huru skadligt ett sådant uppträde skulle verka på Stellas angripna nerver.
Han lyftade derföre mannen upp, tog honom i handen och bad honom följa sig.
Inkomne i kapellanens kammare, föll mannen åter på knä, men på sin husbondes ord, att sådant icke bör göras då man talar med en syndig menniska, reste han sig upp.
Erik bad äfven denne taga plats på en stol; sjelf gick han litet in för att lugna Stella, som, enligt hvad han förmodade, fruktade att mannen kunde göra något illa åt Erik.
Hennes fruktan var väl under sådana omständigheter barnslig men naturlig.
– Så säg nu, hvad dig ligger på hjertat – sade Erik, då han återkom – men tala sakta, så att du icke oroar den som ligger härinvid.
Med dämpad röst, i hvilken dock ångren kokade, talade nu drengen:
– Ja, jag var förledd genom penningen.
Deraf erhöll jag genast något jemte löfte om ännu mera.
Det var sista dagarna jag tjenade på Ristilä, då jag fick veta, att pastorn och pastorns fosterdotter plägade i skymningarna göra ett slag åt kyrkan.
Jag passade då på i den lilla skogsdungen, som pastorn vet.
Några steg ifrån mitt gömställe stadnade ni båda, der, der vägen grenar sig.
Här hade jag en kort strid, ljusets och mörkrets makter stridde för sista gången i min själ ... och mörkrets segrade.
Jag lade an med säker hand ... just för sin stora och välbekanta säkerhet hade denna hand blifvit frestad till ondt ..... ja, jag lade an och darrade icke, ty djefvulen ingaf mig kraft ... skall jag säga, att jag hoppades att träffa mitt offer midt i hjertat.
Men i detsamma jag tryckte på trycket, såg jag, att hon bytt plats något litet.
Det var Gud, som inte fann behag vid anslagen af mörkrets furste.
Skottet träffade men icke så, såsom det var menadt till.
Då jag, lömske bof, skyndade mig undan, hörde jag ännu henne tala.
Jag skall icke säga, att det behagade mig i förstone, men ju närmare jag kom hemmet, desto mera vardt jag deråt glad.
Då han, som frestat mig, han, djefvul i menniskokropp, frågade mig, huru spelet aflupit, sade jag, huru det gått.
Han trodde sig då trösta mig med de orden: – om det ock inte träffat hjertat, så lär det ändå vara nog väl träffadt.
Vi skola nu afvakta utgången och utfaller den inte efter önskan, så kan du, som efter några dagar är i prestens tjenst, ständigt vara i tillfälle till något dylikt eller liknande försök.
– Med dessa ord trodde han sig uppmuntra mig; men så var det icke.
Allt ifrån den aftonen har min själ kännt alla helvetets qval; tusende gånger har jag ämnat yppa mitt brott, men min svaghet, som är detsamma som djefvulen, har alltid hindrat mig ifrån verkställandet af min goda rörelse; så var det tills i dag.
Allhelgonadagen vågade jag mig icke i kyrkan, ty se, jag tänkte, att min synd skulle bli mångdubbelt större, om jag med mitt befläckade hjerta instämde i församlingens sånger och böner.
Men i dag, då mina kamrater frågade mig, om jag icke skulle till kyrkan och de då drogo på den strängen, att jag kanske aldrig går i kyrkan, så beslöt jag att gå i kyrkan.
Om det nu härledde sig af falsk blygsel eller af fruktan att bli misstänkt ... känslor, som båda sammanhängde med mitt brott och som djefvulen ingaf ... alltnog jag gick i kyrkan.
Guds allmakt kan styra äfven onda känslor så att deras följder leda syndaren till honom.
Jag hörde pastorns predikan ... orden voro milda, men ändå såsom jern ... och jag tyckte hvart enda ord syfta på mig, eller passa in på mig.
Jag fick liksom en helig kraft till ånger och bekännelse.
På återvägen vek jag in i samma skogsdunge, hvilken, om de döda tingen kunna vittna, varit ett vittne till mitt brott.
Här satt jag mig på en fuktig och kall torfva och der satt jag tills nu.
Förfärlig är striden emellan det onda och goda i menniskans bröst.
O hvad satan framställer för bilder och lockelser för en syndares själ, och huru nära han var att segra öfver mig ... och det hade säkert blifvit för evigt.
Slutligen minndes jag, så klart som om jag hört den i samma ögonblick, dagens predikan.
Framför min själ stod den eviga fördömelsen ... det skrämde mig.
Om straffets grader äro olika, huru svårt straff skall icke den då lida, som af blott lumpen vinning vill mörda en värnlös, oskyldig varelse, hvilken gjort honom alldeles intet emot!
Så gjorde Ischarioth med vår herre Christus, och jag ... jag var en Judas som förrådde min herre och mästare, ty, han säger ju: hvad j hafven gjort enom af mina minsta, det hafven j ock gjort mig .....
Ja tanken på den eviga fördömelsen ... den eviga ... bragte min själ i bäfvan och jag var nära förtviflan.
Men åter minndes jag, att det är Guds godhet, som lockar oss till bättring.
Min själ fick straxt en skymt af tröst.
Den förtviflan, hvilken jag var nära och som skulle fört mig att med egna händer göra slut på ett uselt lif, den vek bort ifrån mig, och Guds klarhets ljus segrade öfver afgrundens mörker.
Jag fick styrka att fatta ett beslut ... detta beslut kullkastades icke mera och ... jag är här.
– Och detta beslut skall du icke ångra.
Drengen, hvilken fattade dessa ord såsom en fråga, uppsteg och sade:
– Ångra det? nej.
Fast derigenom all möjlig jordisk skam och vanära komme öfver mig, ångra det skall jag icke.
Hvad är det korta lifvet; några andedrag, ett intet emot evigheten, som alltid varar och emot Guds kärlek!
Erik förstod det nu så väl, huru Gud fröjdar sig öfver en syndare, som sig bättrar, då äfven han, en blott menniska, fröjdade sig så!
– Skall jag gå ange mig för verldslig domstol?
Säg, pastor, hvad är nyttigt?
Hade Ortman nu gifvit blott en liten vink derom, så hade i sanning denne man sannat sina ord, att han icke fruktade all jordisk skam och vanära, för att icke försaka den eviga glädjen.
Men Erik besinnade, att om äfven mannen ginge att angifva sig, vore dermed ingenting betjenadt.
En menniskas sjelfangifvelse, der bevis saknas, är icke nog att fälla honom och om äfven så mycket bevis kunnat kombineras, att mannen blifvit fälld, så hade dessa bevis helt säkert dock icke hunnit till att fälla sjelfva förledaren.
Ännu en gång hade ordspråket blifvit besannadt: de små skälmarna hänger man, de stora låter man gå.
Eriks religionsbegrepp voro icke rätt klara och afgjorda i den punkten, huruvida en förbrytare, för att komma i fred med Gud och sitt samvete, måste utsätta sig för menniskors dom och offentligheten.
Och denna fråga som verkligen är af större vigt och dess rätta besvarande svårare, än för hvarjom och enom möjligt vore att gå i land med, vilja vi helst lemna obesvarad.
Alltnog ...
Eriks medlidande uppreste sig äfven emot en sjelfangifvelse af drengen.
Kanske var det dessutom ett visst omedvetet element (som icke bör fördömas ens hos en prest, fast det bär ett namn, sådant som klokhet och försigtighet) hvilket löpte i samma strömfåra, i samma skrufgängor som hans medlidande.
Liksom han afrådt torparhustrun tills vidare att yppa sin hemlighet, likaså mente han nu inom sig, att den rätta stiftaren till mordförsöket, genom en sjelfangifvelse af drengen, skulle vara svårare att fångas än eljest.
Han skulle eljest ... oaktadt sin troligen stora slughet ... snärjas i sina egna nät.
Drengens angifvelse skulle fälla åtminstone icke honom, utan blott göra honom än mera försigtig.
Efter en paus, hvarunder alla dessa tankar såsom ett skuggspel irrade förbi hans själ, sade Erik:
– Det nyttiga är, att du fortfar i ditt goda beslut och icke mera afkläder din nya menniska.
Drengen såg på honom med förvåning.
Således finns det icke rum för hämden i detta bröst! tänkte han.
– Ja, med Guds nåd – sade drengen – jag menar att jag icke skall strida emot Guds andes nådeverkningar ...
Om pastorn menar, att det icke för min själs salighet är nödigt att underkasta mig menniskors dom och för församlingen göra min bekännelse, så är pastorn likväl sjelf för mig såsom en församling.
Och för denna enda menniska skall jag göra min bekännelse, såsom jag gjort den inför Gud, och såsom jag när som helst vill göra den inför verldslig domstol.
Det mesta af bekännelsen är redan gjord, men hel och fullständig skall hon bli.
Äfven det gömda brottet skall fram; förrädaren och förledaren och djefvulens redskap måste blottas, så att oskyldiga och värnlösa må veta akta sig för den förnäme skurken.
Det var Ristilä baronen.
Vi skola icke omtala Eriks aningar och ideförbindningar.
Åter sade drengen:
– Och nu från denna dag skall jag, så långt min förmåga sträcker sig, söka att skydda den som jag nyss ärnade ...
Ja, som en hund skall jag vakta, att ulfven icke tränger in i fårahuset.
En flyktig tanke, sammanhängande med klokheten, uppstod hos Erik.
«Huru vore det, om denne dreng allt ännu skulle låtsa vilja gå baronen tillhanda, för att föra denne bak ljuset och kanske fånga honom?»
Denna tanke förkastade han straxt.
Det vore att kasta en menniska, som redan inom sig kände goda rörelser och sluppit en synd, åter in i en annan.
Ty att ljuga äfven för en bof, är ju dock alltid en lögn, en synd.
Erik ville hellre förtrösta på den gode Gudens försyn.
Dock uppstack inom honom ett förslag, som han aldrig förut kommit uppå.
För Stellas säkerhet kunde han ju söka sig en annan, aflägsen lägenhet.
Kan man förtycka honom, att Stella var honom dyrbar, att han icke gerna ville mista henne!
Men kunde icke äfven å en aflägsen ort förräderiet lura? kunde icke sveket hitta ända dit?
Lemnom detta.
Det är vördnadsvärdt och stort, då en prest genom ordets kraft kan framlocka ånger och genom ångern åter uppdaga hemligheter, dem en skarpsynt verldslig domare icke förmår.
Ja, då en menniska kan uppblöta hjertat till sanningar, som halkade förbi eggen af ett hotande svärd, förbi svärdet af en hotande öfverhet, så skall man säga, att det är stort.
Stort, då hjelpmedlet är blott ordet.
Således hade Erik bordt känna stolthet och en hög fröjd öfver denna dag.
Men så smärtad han blef, innan natten som efterträdde samma denna dag, hade han knapt varit det nånsin förr.
Vi hafva sagt, att
Stella förstod så mycket finska, som erfordrades för att förstå hvad drengen, der han i ångerfull ställning knäböjde med hufvudet mot golfvet, hade att bekänna.
Kanske att Stella, äfven utan att förstå språket det minsta, blott af mannens beteende kunnat ana, att det var den, som velat mörda henne; men om detta kanske icke skulle inträffat, det vill säga, om det för
Stella blott genom en om än liten kännedom af finskan var en möjlighet att inse meningen och andan af detta uppträde, så var det en olycksalig kännedom.
Erik, som varit förtjust, att hans fosterbarn redan uppsnappat ett och annat finskt ord, skulle denna afton varit ganska belåten om hon förstått jemt af så mycket som intet.
Ty man kan väl begripa, att hvad
Erik befarade icke skulle dröja att infinna sig.
Stellas af sjukdom angripna nerver härdade icke ut med sådana scener.
Sjukdomen förändrade natur.
Pulsen, efter att redan ha varit temligen lofvande, började slå ojemnt och högt.
Febern, förut asthenisk, blef nu sthenisk.
Hon förföll i en häftig yrsel; Eriks hopp hade blifvit grymt bedraget.
Hvar sin tur vakade
Regina och hennes herre vid deras älsklings sjuksäng.
Den gamla hushållerskan gret och snyftade, Erik kunde icke ens gråta.
Om tårar gifva någon lindring eller tröst, så måste han dock umbära en sådan tröst.
Fruktan för det värsta hade förisat hans blod och han satt der stel såsom marmorn.
Stundom hade han den smärtfulla njutningen att af Stellas osammanhängande yrselfantasier kunna bedöma, huru mycket han låg henne om hjertat.
Kap. XII.
Om fjol gammal snö, en doktor m. m.
Nu, mera än nånsin, var således läkare nödig.
Men för att vara så mycket vissare om att läkaren skulle infinna sig, beslöt Erik att sjelf resa till den närliggande staden.
Han vågade icke mera förlita på verkan af sådant som ett bref.
Så länge natten och mörkret varade, hade Erik icke ens kommit uppå nödigheten af läkare, eller om så äfven varit, skulle han dock saknat styrka att skilja sig ifrån det sjuka barnet.
Men Novembersolens första morgonstrålar, så matta de än äro, verkade dock styrka och mod i hans bröst.
Till all lycka hade morgonen äfven svalkat Stellas feberheta panna och hon njöt nu en sömn, som icke var oroad af drömmar.
Erik tryckte en kyss på denna panna och slet sig bort ifrån rummet med den beslutsamma häftighet, som så väl behöfves för att förnuftet må segra öfver vår oförnuftiga ömhet.
I förbifarten vek han af till Ristilä och bad Harald utbe sig tillstånd af baronen att, så länge Erik vore borta, få vara hos Stella.
Visst voro Haralds medicinska kunskaper af intet värde, men Erik föreställde sig den sorgliga möjligheten, att Stella inte mera skulle lefva, när han komme tillbaka.
Och visst lär det väl för en döende vara kärt att få utandas sin sista suck i närvaron af en kär vän.
Det förstås af sig sjelft, att baronen med mycket nöje beviljade Harald en sådan bön.
Det skulle verkligen hafva varit mycket obarmhertigt tillochmed enfaldigt .... i ordets sämre mening ... att denna gång neka.
Efter erhållandet af denna visshet gaf sig då Erik åstad.
Naturen utom honom och känslorna inom honom hade starkt tycke af hvarannan.
Det stormade icke; en dimma, som rådde öfverallt, hade redan undangömt solen; rönnträdet fällde sina sista bär, markens sista gräs hade vissnat.
Det var ett lif, men ett lif af ... död och stelhet.
Men när han såg den ständigt gröna sqvattrambusken, det gröna lingonriset och framför allt, då han kastade blicken på de resliga tallar och granar, den nordiska skogens prydnader, hvilkas «gröna lockar alldrig gråna,» då vaknade inom honom ett hopp, som sträckte sig bortom grafven.
Middagstiden ankom han till sin bestämmelse.
Han fann här doktorn införlifvad i att jemte några goda bröder hålla tillgodo med den njutning, som mat och dryck skänker gommen.
Några liggande buteljer tycktes bevisa, att rodnaden på gubbarnes kinder var ärligen förvärfvad.
Doktor Chinin var visserligen akademiekamrat med kapellanen Ortman, men något synnerligt vänskapsband hade dem emellan aldrig existerat.
Allt för olika sträfvanden, eller kanske hellre alltför olika sätt att se sakerna, var härtill en orsak.
Denne
Doktor var son till en fattig torpare.
Vid sitt nionde år hade han den lyckan att i egenskap af skoputsare och springpojke bli antagen hos en gammal doktor.
Den gamle doktorn var en mäkta jovialisk man, hvilken icke just såg omöjligheter här i verlden.
En vacker dag såg han den lille Mikko med mycket alfvar begapa ett chininsalt, som låg der på bordet.
– Vet du hvad det der är, pojke – sade doktorn.
– Åhja – svarade pojken – ett medikament lär det väl vara.
Ett sådant, som ibland tar lifvet af folk.
Svaret behagade naturligtvis den gamle doktorns tokroliga sinne.
– Kanske du skulle vilja bli doktor – sade han och såg pojken stindt i synen.
– Hvarförinte.
Jag ser just ingenting ondt deri.
– Nå, jag skall då försöka få dig till doktor.
Ty jag ser inte heller något ondt deri.
Pojken tänkte inom sig sjelf, att det också kunde ha sina sidor att bli prest, ty han hade en stark stämma för sina år och hade flera gånger fått stryk, för det han med sin sång tidigt om mornarna stört husets pigor i deras morgontunga sömn.
Det var, kan man se, en sorts fiendtlighet rådande emellan Mikko och de fullvuxna jungfrurna och tryggt kan man påstå, att felet låg hos de sednare.
Ty herrskapspigor tycka i allmänhet inte om små betjentgossar ...
Mikko var till sin natur icke hämdgirig, men visst hade han en och annan gång fått i sig den fantasin, att han just genom denna röst och stämma, som de hakade sig fast vid, möjligen kunde förödmjuka hela sällskapet.
Det förstås, att denna fantasi hade att göra med svarta kläder och elfva under hakan.
När nu gamla doktorn ville göra honom till doktor, så fattade pojken ögonblickligen det hjeltemodiga, sjelfuppoffrande beslutet att lemna den presterliga banan.
Ty se, han tänkte: «den gamla gubben vill helst göra mig till doktor, för att han sjelf är det.
Om jag nu skulle envisas att vilja bli prest, så skulle han göra mig hvarken till prest eller doktor.»
Så tänkte den nioårige pojken och dummare tankar kan väl en nioårig stundom ha för sig.
– Men – sade pojken – om doktorn skall göra mig till doktor, så blir jag väl en herre också.
Men de som äro herrar, bruka ju ha tillnamn.
– Ja det kan du snart få.
Du skall taga namn efter det der medikamentet, du skall heta Chinin.
– Lika roligt för det.
Om jag lefver tills att jag blir doktor, så skall alla tro, att jag måste vara en duktig doktor, som har ett medikament till namn.
Michael Chinin låter temmeligen grannt.
Den gamle doktorn lät det icke stadna vid blotta löftet.
Samma år han afled, så hade han glädjen att se sin fosterson bära doktorshatten.
Må man derföre icke tro, att Michael Chinin var något särdeles ljus, oaktadt han hade den tvetydiga äran att «ha bragt sig upp ifrån intet.» Tvetydiga säga vi om det, som i vissa menniskors ögon är en ren och otvetydig ära.
Våra embetsbyråer äro nog tillräckligt öfversvämmade, men plogen saknar händer.
Ovanliga anlag göra nu såsom alltid ett undantag och att vilja uppställa någon allmänt gällande regel, är nu såsom vanligt, dåraktigt.
Eljest kunde om detta ämne skrifvas folianter, efter hvilkas genomläsande man dock icke blefve stort klokare, än man var före det.
Doktor Chinin var en omtyckt sällskapskarl.
Om hans skämt ibland var litet gröfre, så ursäktade man det gerna, emedan han tycktes mena så väl och emedan hans skratt, som kom af hjertans grund, verkeligen lockade äfven andra att skratta.
Sjelfva hans figur hade dessutom någonting, som jemte hans ... välmenta små infällen imponerade på de närvarandes skrattorganer.
(Läsaren behagade vara klok nog och begripa, att de icke fördenskull skrattade åt doktorn eller hans figur).
Han var kort och fetlagd, såsom man gerna föreställer sig doktorer, majorer och prostar.
Michael Chinin var en omtyckt sällskapskarl, begaf det sig dock en och annan gång, att han fick sig en korg.
Han hade råkat fria en gång till en, som var i hemlighet förlofvad redan förut; en annan gång till en, som inte kunde fördra honom, för att han då och då plägade lukta åt sprit; den tredje gången till en, som visligen satte sig öfver sådant, men tyckte att den gode doktorn eljest var litet bondaktig och dessutom inte tillräckligt poetisk.
Nästan var det så ock i förtroende sagdt, åtminstone var hans kärlek af den mera stadiga sorten.
Han var i allmänhet en empiriker, som icke trodde på sådant, som icke låter gripa i sig med händerna.
Han skrattade väl icke åt det sublima, men sannt är att han mera tyckte om sublimater.
Öfver sådana små missöden kan man lätt gissa att doktorn tröstade sig utan särdeles möda eller ansträngning.
Han besinnade, att väl tusende unga och vackra damer ... märkvärdigt nog tyckte han om de unga ... tagit honom med uppräckta händer, och då så var, så innehöll det för honom just ingenting bittert, att en slump kastat honom på sådana, som icke ville med honom dela det ljufva och det leda.
Efter denna presentation af doktorn, kunde det vara så godt att äfven presentera hans bordskamrater.
Men då blefve kapitlet mera episodiskt än presentabelt, och vi vilja således blott gifva den nödtorftiga upplysning, att den ene var en häradshöfding, en lång, mager, flintskallig medelålders man, den andra en handlande, som trenne gånger gjort cession, på grund hvaraf han slutligen kommit på goda fötter, och nu ansågs tillochmed vara mäkta rik.
Att han detta oaktadt var gammal ungkarl, kan väl icke förskaffa honom stor gunst hos en ogift, giftvuxen läsarinna.
Detta sällskap af trenne ungkarlar ... ty äfven häradshöfdingen hade ännu icke inträdt i det heliga äkta ståndet ... rörde sig med ledighet i hvarjehanda ämnen, isynnerhet i berättelser från deras yngre, oerfarnare år.