Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja — af alla nymodigheter vet jag då ingen, som går upp mot nyårsbrefven!
De faller öfver en som riktiga solstänk, och där sitter man och bara värmer sig och tar emot.
Nästan allra kärast var att få bref från Kryckes, kära, kära vänner, som bor i Ryssland och som gifte sig litet eget, när jag var i Stockholm.
Ja, det vill säga, de gifte sig egentligen inte alls, annat än frivilligt, och folket pratade rysligt, utom några få som förstod dem.
Hur som hälst, älskande makar är de, och fast den unga hustrun inte alls talade om sin lycka, så slog den emot mig som en ljum blomdoft från hvart blad ändå.
Två små så söta flickor har de, och af dem fick jag porträtt.
Krycke arbetar på ett stort litterärt historiskt arbete och Ester hjälper honom.
Men en nyhet fick jag höra, som gjorde mig riktigt ondt.
Fru Halle, Esters så högt älskade moster är död.
Hon var en mycket framskjuten federasjonsperson i Stockholmslifvet och sparde sig inte.
Villy kallade henne för en indignasjonsgam – fast nog tycker jag, hon bra mycket mer liknade en tröttflugen dufva.
»Tant Lova ska inte vara ledsen öfver att moster fått gå till hvila», skref Ester.
»Hennes lif bestod bara i att göra hvad hon inte orkade.
Jag är så glad, hon gaf sig lof att dö till sist!»
Ja, då ska jag väl inte vara ledsen då, fast nog är det bra svårt.
Men hvad indignasjonsgamar angår, så ska jag älska dem på god tro hädanefter, för hennes skull, det lofvar jag mig.
Villy får just säga hvad han vill.
Thore — som redan skrifvit ett par gånger förut — skref: »Jag arbetar, må tant Lova tro, så skinnet knorrar sig på händerna.
Rummet där jag bor är stort som en koffert, och för lagad mat hyser jag ett kungligt förakt.
Doktor Holzen har varit så hederlig och skaffat in mig hos en af Stockholms förnämsta dekorasjonsmålare.
Tycks, som om jag skulle passa bra där.
De där 300 hos farbror Janne bränner mig.
Efteråt har jag tänkt, att det kanske inte var rätt att ta dem?
Också tänker jag betala igen dem snart.»
Den präktiga pojken!
Liksom inte hvarenda styfver man kan locka ifrån en människa, som inte kommit till insikt om lyckan att få ge, skulle vara en riktigt god gärning!
Tjugondagen var supskriberad soarée i skolsalen.
Inte var jag mycket hågad, det ska Gud veta, men vi måste naturligtvis gå dit för Majas skull.
Hon har varit så hjälpsam och rar och söt den här tiden, att hon väl kunde behöfva en liten uppmuntran.
Man ser, att hon är van att »hålla i», och så ligger det glädje öfver hennes arbete, hvilket gör en sådan trefnad.
Arbete utan glädje är som dag utan sol!
Litet blek har hon blifvit, tycker jag, och nog är glädjen litet konstlad ibland.
Måtte hon bara inte kokettera för mycket i kväll!
Jag hade inte behöft oroa mig en smul.
Maja var så tillbakadragen och blygsam man någonsin kunde begära, och mot provisorn var hon riktigt snäf.
Hon dansade inte en dans med honom och vände honom ryggen, så snart hon kom åt.
Det där var ju litet för mycket, men det är inte så lätt för en ungdom att vara så presis schyst i miljön, häller!
Firad var hon nästan som mina egna flickor, men jag tyckte inte hon såg riktigt glad ut ändå.
Hon sörjer bestämdt!
Nog tycker jag, att Thore åtminstone hade kunnat skicka henne en nyårs-hälsning.
Det hade han inte dött af, men män är hämdgiriga, det vet jag bäst det, som inte ännu fått höra ett ord om min bok »I Stockholm».
Måtte hon bara inte sörja ihjäl sig, stackars barn!
Ögonen hängde så snålt fast vid mitt nyårsbref — och jag tycker presis, att hon ser hektisk ut.
Dekorasjonsmålare blir nog aldrig strukna!
För hvem ska då bygga på Helgeandsholmen, när alla stenhusen motsjonerat omkull sig själfva!
Så, hvad partiet som parti angår, så — —
Stackars lilla Maja-barnet är riktigt nedslaget.
Bra tidigt för henne att också behöfva lida!
Sa jag stackars?
Jag tar tillbaka — jag tar tillbaka hvar eviga smul.
En sådan förfärlig flicka!
Hon tar presis all märg och must ur mig!
Nyss, när jag kom in i salen, stod hon vid fönstret och läste ett bref. Pass på, tänkte jag, Thore har skrifvit för sig själf.
Jo, sådan är kärleken.
Den knäcker sönder folks stolthet som glas.
Maja flög emot mig med rodnande kinder och blixtrande ögon.
»Moster, moster!» ropade hon.
»Ja — ja — jag förstår —» sa jag mildt.
»Känn så roligt det luktar!»
Därvid stack hon brefvet under näsan på mig.
»Känn!»
»Provisorn!» sa jag matt.
»Den historien måtte väl i all världens tider vara utagerad för längesedan?»
»Visst inte», sa hon ifrigt.
»Inte alls utagerad!»
»Jag hade läst, att ju otäckare man var mot en karl ju kärare blef de.
Och det är sannt!» tillade hon triumferande.
»Fullkomligt sannt!»
»Skäms!» sa jag skarpt.
»Det är ett friar-bref, moster Lova», sa hon och såg riktigt förolämpad ut.
»Så mycket sämre», sa jag.
»Friar gör ingen klok karl utan att bli tillräckligt uppmuntrad.
Nå, du tänker naturligtvis ta honom?»
»Åh, hur kan moster tro det!»
»Då skickar du ögonblickligen tillbaka brefvet!»
»Mitt friarbref, som jag haft ett sådant förfärligt besvär att skaffa mig!»
»Lönar inte att tala om sol med en blind», sa jag kort.
»Endera skickar du genast igen brefvet, eller också får du fara hem till mamma, och det i morgon dag.»
»Söta älskade moster!»
»Tror du, jag vill ha en flicka i huset, som behandlar mäns hjärtan som bollar!»
»Men — men — moster har — ju — sjäälf sagt, att män tål allt hvad de får», snyftade hon.
»När det är rättvist ja», sa jag mycket bestämdt.
»Om inte den här är dålig, så kan han väl hinna bli — han — med — — som de a-andra!»
»Det vet du inte», sa jag strängt.
»Det vet du inte alls.
För öfrigt ska jag säga dig, att är en man bra, så är han bättre än hundra sådana där flickslinkor som du.
— Men det där begriper du inte.
Skickar du inte igen brefvet, så packar vi din koffert inom en kvart.»
»Nej, nej, nej!
Han ska visst få sitt dumma bref.
Jag ska bara ta en afskrift först!» Hon rusade på dörren.
En afskrift i mitt hederliga hus!
Hur många skulle hon då inte ha tagit, om hon varit uppfostrad i Stockholm?
Då hade hon väl behöft en kopiepress!
Emellertid är det bra svårt, att hon ska vara så ryslig just i det där fallet, när hon eljest är så både redbar och pålitlig och rar!
Julstämningen dör helt sakta, sakta, som en vacker aftonrodnad, när solen gått ned — — — —
I går var lilla Gus här i ny bärklädning och så lik Ruffen, att — —.
Nog tycker jag, att vi åtminstone kunde få ha honom för beständigt, när de ändå har tre!
Jag känner mig så urrig och besynnerlig.
Kan det vara möjligt, att jag förkylt mig på soaréen?
Ett iskallt afklädningsrum — och så måste man ju traska öfver en förstuga, där det var 25 grader kallt.
— Men sån’t brukar då inte chenera mig.
Värme är det enda som förkyler mig.
Nej, jag är nog trött ändå.
Det händer allt ibland, att jag blir alldeles slut på en gång, utan att jag en smul kan räkna ut hvarför.
Ruffen påstår, att det är för det, att jag jämt har ångan uppe och aldrig spar mig.
Men jag har visst inte ångan jämt uppe!
Som till exempel nu!
Tar det inte fullkomligt emot att vaka i natt hos målar Alfvéns, som har sin vackra flicka sjuk i lunginflammasjon och så innerligt väl behöfver litet hjälp?
Jo, det gör det visst!
Jag känner mig riktigt lat.
Hufvudvärk, och så fryser jag!
Jag blir visst riktigt sjuk!
Jag har så ovanligt tragiska förnimmelser, och i natt drömde jag, att jag tappade en framtand bäst jag stod och talade.
Den drömmen slår aldrig fel —.
Jag dör nog!
Jag städar i mina byrålådor.
Ordning ska de åtminstone finna efter mig!
Det blir visst lunginflammasjon och den går feta människor aldrig igenom.
Jag hör tydligt hur det piper i båda lungorna.
»Ruffen lilla», sa jag i morse och slog armarna kring halsen på honom, »du ska inte alls — bli ängslig — inte alls — men jag tror nog, att jag snart kommer att dö litet —!»
»Lovisa, hvad i all världen prat— — —»
»Älskade Ruffen» — sa jag och borrade in hufvudet i rocken, så han inte skulle se hur jag gret.
»Lofva mig — lofva mig heligt att inte gifta om dig om du kan låta bli — och laga så att gamla Brunten — blir skjuten på min graf — och-och-och-och glöm inte af, att moster Sara ska ha alla mina kläder och människan 200 kronor om året – för så mycket får hon nog af mig — och så — barn — barnen — älska dubbelt — Ruuuffen — —!»
Nu fick jag inte fram ett ord mer för bara snyftningar, men vara hur villig man vill att böja sig, så är det inte så roligt att dö ändå för den, som så grufligt gärna vill lefva!
Snufva!
En vild, infernalisk, besinningslös snufva!
Det blef alltsammans.
Efter sådana förnimmelser!
Jag nyser, gråter och begagnar upp tre näsdukar kvarten —.
Snuva!
Bara snufva!
Så grufligt opoetiskt!
De våldsamma, intressangta, på ett hår när trängande sjukdomsprosesserna ligger tydligen inte för min naturell!
Men nog är det bra hårdt och tarfligt!
Det är en förfärlig existens, min, just nu!
Och alla deras råd, se’n!
Sofi:
»Drick varm punsch, frun!»
Ruffen:
»Dra våta ullstrumpor på fötterna, gumman!»
Beda:
»Små klunkar med isvatten är alldeles utmärkt!»
Ada:
»Skållhet hafversoppa med honung är det bästa som finns!»
Maja:
»Varmt dricka med ljustalg, moster.
Ingenting går upp mot det!»
Jag nyser amen till allt hvad de säger och önskar att jag vore död, eller att jag åtminstone hade två näsor att disponera öfver!
Man talar om en människa med en snufva!
En snufva med en människa, det är ordet.
Haitsch!
Åh!!
Pepita.
Jag är kry för längesedan, men Pepita är sjuk.
Hon har aldrig varit sig lik sedan teaterrepresentasjonen.
Hon har mest setat hopkrupen på botten i sitt lilla hus och huttrat och frusit, som om hon aldrig kännt värme en enda minut.
Och inte har hon velat äta!
Det enda, hon har velat, har varit att »sitta på armen» och bli buren, och det har hon fått, så ofta jag kunnat — och oftare med.
Men i natt, när jag tittade till henne — såg jag genast, att det var en förändring till det sämre.
Så snart det blef dager, väckte jag Ruffen.
»Ruffen lilla», sa jag, »nu är Pepita riktigt sjuk.
Du måste vara snäll gå efter doktorn genast.»
Inom 10 minuter var Ruffen i kläderna.
»Måtte bara Andersson vara hemma», sa han.
»Andersson!» sa jag.
»Tänker du gå efter vetrinären åt Pepita!»
»Ja, hvem annars?
Hon är väl ändå ett djur!»
»Det är hon visst inte», sa jag alldeles röd, »och att du ska passa på och förtala henne, när hon inte kan försvara sig, det –.
Stackars fattiga älsklingen!»
»Söta Lovisa!»
»Jag är inte söt alls — men vetrinären ska inte hit, så mycket du det vet!»
»Nå hvem då?»
»Stadsläkaren.
— Han är den allra skickligaste med barnsjukdomarna; det var han, som räddade lilla Gus och —»
Ruffen satte sig ned och såg istadig ut.
»Nå, så får jag väl skicka bud då», sa jag lugnt.
»Det kan du inte göra!»
»Nej — det — är då sanning — möjligen.
Men du kan gå.»
»Han har gikten!»
Nu satte jag mig, jag med.
»Har han gikten?
Ruffen nickade.
»Är du säker?»
»Alldeles.
Han körde ut Lundström i går.»
Att gå till stadsläkaren, när han har gikten — till det behöfves alltid mod — mycket mindre då att komma med något så här — särdeles extra!
»Ja, det kan inte hjälpas då», sa jag med en djup suck.
»Hjälp måste Pepita ha.
— Han kan inte mer än köra ut mig med!»
Därmed kastade jag slängkappan på mig.
»Låt bli, Lovisa», sa Ruffen, som oroligt vred på sig.
»Jag ska väl gå då, om du prompt —»
»Nej», sa jag bestämdt, »har han gikten, så bör jag gå själf och inte utsätta dig.
Lyckligtvis var det ju på morgonen.
Hade han nu haft en god natt, så var det ju möjligt att –.
Men en svår nöt blef han nog att knäcka i hvad fall som hälst.
Jag skyndade framåt.
Inga människor i mottagningsrummet.
Dåligt tecken!
Innefrån sängkammaren hördes ett brummande som när åskan går.
Ett än dåligare tecken!
Just som jag hade satt mig för att ta igen mig litet, öppnades dörren, och ett kvinfolk med handen i band och förskrämd uppsyn kom utrusande med en fart, som jag inte tyckte såg treflig ut alls.
Och så var det min tur.
Nå ja, det går ann, att vi har haft våra små nappatag förut — han och jag — både om barnen och barnbarnen.
Jag drog ett djupt andedrag och trädde in.
Rummet var halfmörkt, och utsträckt på sängen låg doktorn iklädd ytterrock, lappskor och skinnmössa, under hvilken de buskiga ögonbrynen ryckte och ryckte, som om de setat på ett par tåtar.
»Läs igen dörren!» röt han så argt, att jag bestämdt flugit ut genom springan af luftdraget, om jag varit litet mindre kompakt.
»Eller kanske frun tror, att jag ska skaffa mig en betjänt, som skall läsa igen dörren efter alla nöt, som behagar komma hit och störa mig.
Hva sa?
Hva sa? frågar jag.»
»Men så ta mej fan, han fick släppa in så mycket som ett halft kvinnfolk en gång.
— För de retar gallfeber på en, om de vill eller inte.
Så förbannadt dumma är de!
»Hvad har frun krossat förslag?
En tå?
— — Eller näsan?
— Och hittar naturligtvis inte till provinsialläkaren, hon häller, utan ska –.
Aj, för tusan fan!»
»Pepita är sjuk», sa jag helt kort, ty 20 års studium hade lärt mig, att kunde man ta honom på något vis, så skulle det vara genom att gå rätt på saken.
»Hvem är sjuk, säger hon?!»
»Pepita.»
»Apan!
?!»
»Jaha — just hon!»
Han reste sig upp och stirrade på mig med de små hvassa ögonen, under det att det tunna håret reste sig som hvitglödgade taggar kring det blodröda ansiktet.
»Nåå — —» sa han höfligt — ja, nästan fogligt,
(Gud, han var höflig, med!
Då var han i sitt presis allra värsta lynne!)
»hvad kan jag göra åt det högst intressangta fallet?
Rösten lät alldeles silkesmjuk.
Men nu var det alldeles slut med mig.
Jag tyckte det var så rysligt tänka, att medan han låg här och kokade ihop sig till fullt ursinne, så låg kanske ett litet vänligt och tillgifvet väsen hemma och dog af brist på hjälp, att jag rent gaf tappt.
»Kära doktor», snyftade jag och drog fram näsduken, »nog vet jag, att doktorn inte sköter apor — —»
»Hur fan vet frun det?» röt han till, så jag hoppade en half aln högt i luften.
»Men hvad gör det hvad man sköter», fortsatte jag, gående blindt på, fast rösten var allt otroligt svår att få bukt på, »bara det är någon som skänkt en annan människa glädje — och det har hon — och — och — doktorn — vet — inte — allt — hon varit för mig — och för Ruffen — fast jag tog miste — på honom och henne i början — men det rådde hon inte för — och inte rår hon för häller — att hon inte har hunnit bli riktigt färdig som människa utvändigt — för invändigt är hon då den riktigaste människa som finns — — bestämdt — och — nu vill doktorn — att vi ska lå-åta en veterinär — ta-a lifvet af henne — nä-ä-r doktorn — finns, som är så utmärkt skicklig i yrket!»
»Ha ha ha!» klunkade det i ytterrocksbyltet.
»Frun är ta mig tusan dyrbar!
Åh, så skönt att få skratta!
Joo ni, rackare, ni!
(Det var åt plågorna.)
Det där var ni inte vana vid!
Åh-å — — så skönt!!
Kan nu frun koka mig en riktigt god kopp kaffe därborta på kokaren, så ska jag ta mig fan till tack för kuren sköta hennes apa, som om den vore hennes egen kötsliga kusin — eller syster.
Och det är den väl — minst — Hva sa?»
»Nej», — sa jag strålande — — »inte riktigt — syster, men nog känns det som om det vore något slags blodsband ändå!»
När jag tog i tu med kaffet, riktigt skakade jag på handen, men det blef utsökt, som väl var, och en timme senare stannade värkligen stadsläkarens droska vid vår port och hans dräng ledde eller rättare halade honom uppför trappan.
Han svor och grinade alldeles förfärligt, men var i strålande godt humör.
Det första han gjorde var att bjuda på snus; det andra, att fråga hur mycket jag skall ha i honorar för »skrattkuren.»
Så kikade han efter om det kommit något nytt porslin på atenjennen och bläddrade i hvarenda bok och tidningar han fick tag i, och där stod jag som på kol utan att tordas skynda på honom en smul.
Ändtligen frågade han efter »patsjenten» — med slags skrockande ljud, som sa mig, att han fann besöket »kostligt» — eller »dyrbart», som han alltid brukar uttrycka sig, när något roar honom riktigt.
Pepita, lilla stackaren, låg i sin lilla säng med handen under hufvudet och var så blek och matt, att hon kunnat röra ett stenhjärta.
Fast hon är mild som ett lamm, så var jag ändå bra rädd, när doktorn lade örat intill bröstet på henne och lyssnade, för hon har nog sitt lilla humör ändå.
Men hvad gjorde den raringen?
Jo, hon lyfte upp handen och klappade honom helt sakta på kinden — hon, som aldrig klappar någon mer än oss!
»Tur för kräket», brummade doktorn, »att frun till och med var så förbannadt oförskämd och inte ens tog henne hem till mig.
Då hade vi kunnat säga adjö med det samma.
Lunginflammasjon — inte stark — men krafterna!
Phu!»
»Dem har hon sörjt bort», sa jag ifrigt.
»Det tror jag säkert.»
Och så berättade jag allting om Laxén, apan och representasjonen.
Om hennes lycka då och gnagande sorg sedan.
Doktorn lyssnade så uppmärksamt som om jag berättat det allra viktigaste.
»Och så blygs inte frun att skälla henne för människa!» sa han, när jag väl slutat.
»Hon är ju fruns kusin — var det inte så —? eller syster? — eller barn? eller barn-barn — —?
Ja, barn-barn var det.
Hon är ju fullkomligt lik lilla Gus?
Som ett bär!
Ge henne emellertid en tesked champagne i hvar timme och så en half tesked af den här medisinen till natten.»
Han skref ett resept på ett annotasjonsblad.
»Kommer igen i morgon — om jag kan gå.
Adjö utmärkta fru kolega.»
»I morgon är det jag, som är sjuk», sa jag bestämdt.
»Det vore ju riktigt skamligt, om doktorn, till tack för sin stora godhet, skulle —»
»Sofver du din förbannade drummel?»
Det sista tillropet gällde drängen, som satt i tamburen och väntade.
Det var det enda svar jag fick.
Pepita är mycket klen, men ändå litet bättre, tycker jag.
Jag är instängd för mycket »svår halsfluss», doktorn får säga hvad han vill.
Vill han säga sanningen, så må han, men inte vill vi skaffa honom något obehag.
Maja har blifvit skickad till Beda för att slippa ha så tråkigt och barnbarnen får inte komma hit af fruktan för smitta — sägs det, fast i värkligheten är det därför, att både Ada och hennes man är ursinniga så de kan dö, ty naturligtvis har vi sagt dem sanningen.
Pepita sämre!
Doktorn var här två gånger i går.
Han säger, att om vi bara kunde lugna hennes oro, vore det en möjlighet hon skulle kunna gå igenom.
Men den är ryslig.
Hon bara kastar hufvudet hit och dit och kvider och kvider.
Ibland klappar hon mig med sina små heta händer och ser på mig så bedjande, att jag måste vända bort hufvudet.
Det går ända in i hjärtroten!
Jag bär henne i timmar fram och tillbaka.
Hade jag inte Ruffen, som är kaxig om dagarna och säger, att hon ju bara är ett djur, men som hjälper mig att sköta henne om nätterna, tror jag knappt jag stod ut.
Jag har gråtit och gråter, så jag är som ett köttstycke i ansiktet.
Pepita litet bättre i dag, tycker jag.
Doktorn är så förtjust i Pepita och Pepita i doktorn.
Hur matt och usel hon är, så försöker hon alltid att klappa honom när han kommer, och i morse, när han själf lade på henne ett plåster, försökte hon att rycka honom i skägget, medan hon kurrade till, som hon brukade när hon var frisk och fick tag i något hon tyckte var lustigt.
Doktorn harklade till och sa:
»Dum apa, det här.
Är tacksam, fullkomligt tacksam.
Duger absolut inte till människa!
I början kallade han henne för »lilla Gustafva», efter lilla Gus, som han skulle reta mig med att hon var lik.
Men nu säger han: »Lilla Pepita», och det så mildt och ömt, att — —
Försämring.
Jag fruktar det lider mot slutet.
Hennes oro är förfärlig.
Ruffen och jag vakat hela natten och burit henne utan uppehåll.
Doktorn, som var här sent i går kväll, kom nyss — före morgonemottagningen.
Han stod några minuter vid den lilla sängen och såg oändligt missbelåten ut.
Ögonbrynen ryckte och läpparna ryckte — Så vände han sig om helt tvärt och gick utan att säga hvarken god dag eller adjö.
Då visste jag att allt hopp var ute.
»O», tänkte jag, »om jag bara kunde få bort det där ångestfulla uttrycket i ögonen på henne.
Det kommer att pina mig till döds — om jag blir tvungen att minnas — det!
Plötsligen fick jag en idée.
»Håll henne, Gustaf», hviskade jag ifrigt.
»Jag måste springa ut ett tag.»
»Men du spelar ju sjuk», sa Gustaf, som var lika röd och svullen af gråt som jag.
»Det kan inte hjälpas», sa jag.
»Jag måste!»
Gustaf tog
Pepita — jag byltade på mig hur som hälst och gaf mig af ut.
Jag hade tur nog att träffa den, jag ville träffa, alldeles i vårt hörn.
Han lofvade komma genast — och så sprang jag hem igen, med hjärtat i halsgropen.
Bara på de få minuter jag varit borta, hade som en skugga fallit.
Det lilla lifvet fladdrade nu som en flämtande ljuslåga utan näring.
Jag gaf henne litet champagne och sedan väntade jag.
O, hur jag väntade!
Hvem kan mäta lidandets djup hos andra?
Hur kan vi människor veta, att inte ett djur lider lika stora kval efter sina krafter som någonsin vi efter våra — — kval till både kropp och själ.
Och så måste de tiga, tiga!
Ändtligen hördes brådskande steg.
Det var hög tid på.
Så öppnades dörren och Laxén, klädd i sin apkostym, kom intumlande under de muntraste språng.
Den lilla, nästan stela kroppen i mitt knä reste sig upp; de halfbrustna ögonen fick lif och glans, och med ett smekande, kuttrande, jublande skri kastade hon sig kring den så innerligt efterlängtade kamratens hals — tryckte sin kind tätt, tätt intill hans — —
Så en lång, darrande lycklig suck — —
Så — —.
— — Unga Laxén, som gret i kapp med oss, har lofvat att ingenting säga.
Jag känner mig just inte orka med några kommentarier just nu.
Hon ligger, iklädd sin vackraste drägt, i en liten låda klädd med grönt, och har sitt lilla hvita täcke öfver sig.
Nu ska jag försöka, om jag kan hvila.
Pepita är begrafd i trädgården, helt grundt ännu, för kelens skuld.
I sommar ska hon få en liten kulle och en sten med sitt namn på — —
Jag har satt på mig en svart klädning — utan att tänka på det.
Jag trifs inte att gå kulört.
Nu har hela stan reda på hvem doktorn skött.
Han har själf varit inne hos kikuten och berättat historien, men på så sätt — som om han bedt få sköta Pepita på samma gång som frun, d. v. s. som jag.
Hennes porträtt, som han önskat att få, står på hans skrifbord, och på det har han skrifvit med tumshöga bokstäfver:
»Min mänskligaste patient i Jockmock!»
Det retar stadsboarna så de kan dö, men det är just det han finner »dyrbart!»
Han vet nog, han, att de inte kan undvara honom, när det gäller — och behöfs det, ersätter han fyra läkare, för att inte tala om, att han aldrig tar betalt af en fattig.
I dag, när jag kom in i sängkammaren, fann jag hela Pepitas lilla hus öfverklädt med slingerväxter och inuti stod en stor bål med de vackraste guldfiskar.
Sådant går till hjärtat, ska jag säga.
På det viset slipper jag att göra mig af med mitt kära minne.
Guldfiskarna har jag fått af fru Ungfrau, som på samma gång skickade en den sötaste bukett af novemberblommor »till den trofasta vännens graf!»
Att få deltagande i en sorg, som alla förstår, är ju mycket, men att få deltagande i en sorg, som ingen förstår, är oändligt mycket mer.
Också har jag gråtit öfver de blommorna, så jag känner mig riktigt uppfriskad.
Ruffen har varit hemma hvar afton den här veckan.
Han har lärt mig att spela piké och nu håller han på att lära mig spela bräde — allt för att förströ mig.
Älskade Ruffen!
Ada har nyss varit här, ändtligen medförande lilla Alf. Jag såg genast, att hon fasligt illa upptog min svarta klädning, men som hon, som vanligt, ingenting sa, låtsade jag som om det rägnade, jag med.
Emellertid måtte hon ha beskärmat sig värre för mannen, ty på eftermiddagen kom den skatten, svart i synen som ett åskmåln, och bad att få tala med mig enskildt.
Det fick han visst det, och det med riktig glädje.
Jag fullkomligt längtade efter någon att få ta mig en dust med, och till det måtte väl ens egen kötsliga måg vara den allra lämpligaste, skulle jag tro.
Min herr måg tycktes ha litet svårt att komma sig för med anfallet.
Jag väntade tålmodigt.
Och så kom störtskuren ändtligen.
Det gjorde honom ondt nödgas säga det, men ett obehagligt faktum var, att jag, (Lovisa Petterkvist!) ställt till skandal i stan nu igen!
»Kan du vara god och säga mig, när det skedde sist», sa jag mildt.
»Det är inte svårt att minnas: på teatern!»
»Åh», sa jag än mildare, »värre skandal finns än att vara höflig, som till exempel, när en person, som har den äran att bära höga öfverhetens nådiga uniform, inte blygs att i full salong och inför vår alldeles nya höfding stjäla hedern af sin svärmor och ge den åt sin svärfar.»
Jag kan inte säga att han såg kvick ut, men det hade jag häller aldrig väntat mig.
»Något mer?» sa jag fogligt.
»Och så det här sista spektaklet!