Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den nådiga Proposition Kongl, Maj:t behagat göra, otti det så kallade Schlegelska god - Den 3 Februarii, lil set i Halland, är för denna province så vigtig och fördelaktig, att jag anser mig i ödmjukhet böra tillstyrka dess antagande af det Utr skott, hvartill den blifver remitterad.
Majit och Kronan fördelaktig, samt till detta ändamål anslagit nödige medel, men Rikets Ständer kände då icke de sedermera uppdagade omständigheter, som innefattas i närvarande Konungens nådiga proposition, och hvilka icke allenast göra denna återlösen tvistig, utan äfven 6å förnärmande en på god tro innehafd och nära tvenne sekler opåtald lemnad ägande rätt, att denna fråga på sätt Kongl. Maj:t i nåder föreslagit, synes böra förfalla.
Alla dessa hemman innehafvas nu under full Frälsemannarätt af Svenske män ur alla stånd och hafva ofta tid efter annan gått i köp samt blifvit genom anslag på Rättens dör offentligen uppbudnej utan att Kronan eller dess Ombud klandrat de ingångne köpen, hvarå Tingsrätterne merendels meddelat laga sköte och fasta.
Domstols åtgärd och med tillämpning af Kongl. Förklaringen den 14 Maj 1805, angående 20 års tid för klander å fast egendom, utan i de fall, der Domaren i Fastebrefvet förbehållit Kongl. Maj:t och Kronan Dess lösningsrätt och hvilket förbehåll, blott i senare tider blifvit gjordt i en enda Häradshöfding?
Domsaga. lia Den 5 Felruåtii, TingsRäfterne lära så mycket mindre anse det betänkligt att med ovilkorlig laga fasta bekräfta de ingångna köpen, tom ingen punkt eller clausul uti det för Kammar- och OcCoaomieRådet Schlegel utfärdade köpebref förbjuder honom, att sin rätt till annor man upplåta och, då bela godset under Konung Carl XI:s Regering af Reductions-commissionen varit seqvestreradt, men efter skedd reduction af 23 mantal, åter frigifvit, hafva innehafvarne tryggat sig vid denna åtgärd och ansett sig såsom rättmätiga possessorer af en egendom, som denna förfärligt stränga auetoritet lösgifvit.
Men om också dessa hemman skulle återlösas och derigenom ifrån Frälse förvandlas till Krono, hvilka personer skola å dem anses såsom Krono-åboer och äga rätt förvärfva dem till Skatte, antingen Frälsemannen som nu äga dem, eller deras Landtbönder? och om frågan afgöres till förn»ån för de senare, huru skall det förhållas med de hemman som innehafvas af ofrälse Ståndspersoner eller sjelfä" gande bönder?
mångfalldiga ömtåliga tvisteämnen, skola här yppas och jag föreställer mig med bekymmer det missnöje, som nödvändigt måste uppstå, då äganderätten så våldsamt flyttas från den ena medborgaren till den andra.
Rikets Ständer hafva väl i RiksdagsBeslufet undanröjt dessa frågor genom före~ skriften att de hemman, som före försäljningen till Schlegel voro Krono, borde på allmän auction bortarrendera®,, men huru obarmhertigt QGh Den 3 Februarii. 113 och opolitiskt vore det icke, att på en gång göra 4 a 500 Bondfamiljer brödlöse och husville, ty ingen optionsrätt till arrendet är förbehållen, och om dun medgifves, hvem får begagna den antingen nu varande hemmansägaren eller landtbonden?
Genom des-a arrenden åsyftades troligen en högre inkomst för Staten, mern har man besinnat, att dessa Skade Statsbidrag från en fattig och af naturen vanlottad province, än mer skulle utarma densamma, och siuteligen dessa arrenden upphöra att kunna utgå samt hemmanens förfall och ödesmål blifva närmaste följden.
Att denna återlösen genom hemmanens försäljande till skatte t j skulle för Staten blifva fördelagtie, är af den Nådiga propositio* nen att inhämta, och då finurs i m.n tanka icke något enda skäl, hvarföre den bör ske.
Jag anhåller derföre att Rikets Siändtr täcktes antaga Konungens Nådiga proposition och utbeder mig ödmjukast af Högvälborne Herr Grefven och LandtMarskalken, samt Ridder*! skåpet och Adeln att detta mitt anförande måtte få åtfölja densamma till vederbörligt Utskott. ^ N:o a. Grefve Hardy Carl Gustafi I anledning af den utaf Hefr Fnherfe Bo>je väckta, och af Herr Ehrenborg till e© Bil. till Ridd. 0. Ad, Pr. I Afd. g. *14 Den S Februarii, del understödde motion om inställande af lagsökningars verkställighet emot gäidenärer till f. d.
Som det icke är för dessa gäidenärer tillåtit, att under den ännu återstående utredningstiden intill den 30 nästkommande September, göra någon omsättning, utan lånen då, till sitt hela belopp, ovilkorligen skola vara inbetaide eller lagsökning till deras indrifvande anställd, skulle naturligtvis den , såsom säker tillgång för Discontutredningen, påräknade, hos läntagare utestående Summan af nära 900,000 R:dr, inom denna korta tid ur rörelsen indragas.
De menliga följderne häraf har Herr Fri* herre Boije utredt och de kunna icke betviflas af någon, som icke är alldeles okunnig om den i Landsorterne redan rådande pennin_ gebrist.
Någon utväg torde således snart böra vidtagas till förekommande af den fara, som hotar många enskilde och medelbarligen äfven det allmänna , genom en sträng tillämpning af det i detta afseende nu gällande stadgande; men jag vill likväl inte, att
Till ändamålets vinnande, med detta vilkor, torde vara nog, om de nu utestående
Discontlånen fingo i t. ex fem terminer inbetalas; om de redan lagsökte gäldenärerne lern* nades två månaders rådrum, till fullgörande Ben 3 Februari!, af första afbetalningen, under hvilken tid redan utmätt egendom tjenade till säkerhet; om samma tid af två månader finge äfven framgent begagnas af dem, hvilkas lån framdeles förfalla} och om sluteligen åt Herrar Fullmägtige i RiksgäldsContoiret uppdrogs att tillse, att der gäldenärer eller löftesmän ansåges icke vederhäftige, sådan säkerhet anskaffades, hvarigenom allt äfventyr af förlust förebyggdes.
Denna senare omständighet anser jag vara af vigt, alldenstund, enligt förra Reglementet, om jag icke bedrager mig, låntagaren icke varit förbunden, att ställa annan borgen, om än den förra varit oduglig, så länge han inom föreskrifven tid fullgjordt omsättning.
Jag anhåller att dessa anmärkningar f» åtfölja Herr Friherre Boijes memorial till vederbörligt Utskott.
Herr Hjärne, Carl Jacob*.
Såsom föreståndare vid det i Götheborg inrättade UtredningsContoir för f. d. FilialDisconternes utredning, har jag varit i tillfälle att inse nödvändigheten af den proposition, Herr Baron Boije nu framställt, rörande in~ hiberande af alla lagsökningar mot de närvarande skuldsatte i förenämnde
Disconter. [ag anser det så mycket nödvändigare, sorn troli-s gen derigenom många menniskors ofärd skulle, Deh 3 Februarii. om ej alldeles förkommas, dock uppskjutas, hvilka saknande alla tillgångar genom den rådande penningebristen och de många högst oväntade svårigheter, som göres vid låneansökningar pä dea enda Discont, som nu exi. sterar, ej hade annan utväg än att uppgifva ein stat, hvarigenom ytterligare ett ännu störr
xe artal skulle blifva lidande och olycklige.
Jag får derföre ödmjukeligen instämma i hvad Friherre Boije föreslagit, att alla lagsökningar måtte inhiberas och hvila, intill dess att Riksens Ständer hinna taga i öfvervägande hvad rörande desse
Di^conter kan komma i fråga och deröfver fatta beslut, samt tillägger, att iträn den dag en sådan inhibition kungjordes och sattes i verkställighet, den påbudne o iverräntan skulle upphöra och endast laglig ränta af 6 procent beräknas, intill dess fullkomlig reglering bletve uppgjord.
Att detta må få åtfölja Friherre Boijes memorial, derom anhåller jag ödmjukast, N:o 4* Friherre Wrangel, Henning:
I anledning af Friherre Boijes och Landshöfdinge Ehrenborgs framställda motion, rörande de svårigheter, som möta indrifvandet af FilidDisconternes fordringar, torde Ridderskåpet och Adeln tillåta, att jag i detta ämne yttrar några ord, hvarigenom jag vill göra R dd^rskapet och Adeln uppmärksam på landets ställning i allmänhet, hvilken icke öfver?
Den 5 Februarii. «7. ensstämmer med den ton, som tyckeg vara rådande inom Hufvudstaden.
Äfven Skåne kan räknas till de provincer, som hafva ökade skäl att klaga öfver nä^ ringarnes förtryck, och detta förtryck blifver ännu hårdare om icke ett beslut fattas, sorn mildrar FilialDisconternas stränga execution.
Jag har nämnt Näringarnas förfall, Och hos mig förenäs lätt, att vara erkänsam för det goda man njutit, äfvensom upprigtig och sann i framställandet af de önskningar, sorn ännu återstå att göra* Det tillhör Riksdagsmannen mer än någon annan, att ej lämna något tillfälle obegagnrdt, då fråga är att gifva ett fullständigt begrepp om landets sanna belägenhet och således med hela sin förmåga och hela sin kraft medverka till afhjelpande af hvad som är felaktigt.
Den tid af fem år som förflutit sedan sista Riksmötet, har lemnat oss tillfälle nog att erfara så väl det gagneliga, som det mindre fördelagtiga af landets inre styrelse.
Om ock conjuncturen i Europa till någon del föranledt sakernas närvarande ställning, så är det likväl troligt, att de systemer som man antagit till efterföljd sm Den 3 Februarii, så i fnancieit sora cmmercielt afseende, ännu mera bidragit till vår närvarande förlägenhet, hvilken är mera märkbar i inon af Provincernas afstånd från Hufvudstaden, och att de verkat på näringarnas aftynande, genom afsättningarnes förökade svårigheter, bristande tillgångar orsakade af varuvärdenas förminskning , oberäknadt bibehållandet af lika stora skatter, penningeförlägenhet öfver hela Riket, örn än inom Hufvudstaden mindre märkbar, det stora ölverflödet af sådane utländska varor, sorn inom landet kunna alstras, och brist på dem som i Sverige aldrig finna täflan, skadliga monopolier, som försvåra alla dermed icke begåfvade medborgares speculationers dessa äro i min tanka, de af ett felagtigt systeme beroende orsaker, som mer och mindre bidragit att qväfva all industrie, eller att hindra dess utveckling.
Då ofvannämnde omständigheter komma att under loppet af detta Riksmöte, ofta sysselsätta hvarje vältänkande Svensk man, så vill jag ej nu borttaga tiden med att inlåta mig i detailler af ämnen, som i sin ordning skola grundligare behandlas.-
Då i hvad jag nu yttrat, en korrt öfversigt blifvit leornad af näringarnas belägenhet i allmänhet; då från alla Landsorter klagan höres, öfver dessa fordringars brådstörtande indrifvande, så tror jag mig hafva uppfyllt en Riksdagsmannapligt mot hemmavarande Medborgare3 då jag i allt tillstyrker Frihet - Den 3 Februarii« re Boijes och Landshöfding Ehrenborgs motioner.
Jag slutar detta anförande med full tillförsigt till Rikets ^tänders uppmärksamhet på landets ställning i det hela, hvarvid jag endast varit ledd af min medfödda kärlek till Fosterlandet.
Grefve Wachtmeister, Haus; Den af Friherre Boije uti Plenum den 39 uti förra månaden väckte motion om anstånd med betalning för låntagare uti f. d. FilialDi— sconteme, går jag nu att understödja.
Innevånarne uti det mig Nådigst anförtrodde
Län äro val ej synnerligen besvärade med dylike lån, men då billighet och StatsVerkets eget interesse synas tala för saken, har jag ej kunnat neka mig, att yttra denna min öfvertygelse.
Vöre frågan, att lemna enskilte personer anstånd med betalande af deras skulder till andra äfven enskilte personer, kuade aldrig ens tvekan blifva att ju icke en sådan proposition borde utan ringaste betänklighet afslås, ty inga considerationer, äfven de mäst ömmande kunde någonsin rättfärdiga ett sådant våld å äganderätten.
Nu åter är det Staten, det vill säga vi sjelfva, som är fordringsägare och vi hafva således full rätt att pröfva 120 Den 3 Februarii. om anstånd med betalningen kan äga rem elU ler icke* Att för närvarande stor penningebrist eller k anske rättare myken svårighet, att få låna penningar, finnes uti landet, lärer ingen neka.
Utom Hufvudstaden , ritr Discontens närvaro letnnar en lättare tillgång på penningar och möjligheten för SloitsCancelliet, att med mera noggrannhet, mera skyndsamhet handhafva executionslagarne , ett större hoppom långifne penningars snara återbekommande, är ställningen i allmänhet sådan, att äfven den mäst förmögne endast af vänskapen eller en på allmänt känd accuratesse i penningeafläirer grundad Credit kan vänta sig lånebiträden.
Hans belägen1 het är ryslig.
Pä hvad sätt, om han är lagsökt för lån i FilialDisconterne har han väl förverkat den längre betalningstid, han vid lånets upptagande kunde påräkna, och hvad förlust skulle väl tillskyndas
Staten, om han nu finge ett längre anstånd och lättare betalningsvilkor , om harr nu åter finge rättigheten att ytterligare omsätta sitt lån?
Visserligen ingen.
Snarare skulle full afbetalning vara att vänta, ehuru endast småningom, af mången hos hvilken brist vid ut* Den 5 Felruarili 121 matning och executiv försäljning nu uppstår»
Jag medgifver att en tid för lånens fullkomliga inbetalning har bordt stadgas, men den lär utan skada kunnat vara rymligare än den, som blifvit antagen och i alla fall kan nu vid en ökad penningeförlägenhet, Riksens
Ständers faderliga omvårdnad lemna ett ökadt anstånd.
Sådan är min åsigt af saken och sådana de grunder hvarpå jag förenar mig med hvad Friherre Boije i ämnet anfört; anhållande att detta mitt yttrande måtte åtfölja Friherre Börjes memorial till det Utskott, dit det varder remitteradt.
Friherre Rudbeck, Alexander".
Sällan hafva Riksdagar inträffat, som icke medfört och pålagt Svenska Folket ökade pålagor; meri näppeligen lärer Nationen mera allmänt och mera nödvändigt hafva känt angelägenheten, att af sina Representanter nu piJ kaka samt å deras ansvarighet affordra en för Svenska Folkets framtida bestånd högst angelägen och betydlig nedsättning å alla de utlagor, som hittills betungat och nedtryckt Nationen.
Då hvarje Representant vid detta Riksmöte är omkeligen skyldig, att fritt och redligt (änka} tala och svara för Folkets 122 Den 3 Febr ilar ii. fördelar och angelägenheter; skulle jag anse mig ovärdigt begagna min Riksdagsmannarätt inom Rikets första Stånd, om jag med stillatigande kunde uragtlåta att framställa våra hemmavarande Medbröders så synbara bedröfliga ställning, endast orsakad af öfverdrifvet uppjagade och tryckande beskattningar, hvilka nu mera uppgått, till en så utomordentlig öfverdrift, så att om ej en hastig hjelp mellankommer, och Svenska Folket lindras på ett fullkomligt och kraftfullt sätt, blifva säkert följderna betänkligare än botemedlet kan för StatsCassan blifva menligt.
Hvarje rättänkande husfader är likaså väl skyldig som tvungen att så bestämma sina utgifter, att de ej öfverstiga tillgångarnet på lika sätt borde också StatsCassans utgifter, kunna bestämmas i följd af dess Intrader; men enär utgifterna hitintills alltid blifvit extenderade och man häldre beräknat deras behofver än med ett skyldigt afseende åsett nödvändigheten att lindra Folkets bördor, så har genom dessas beständiga förökande, den stund inträffat, att folket sjelfve genom sina Representanter 11 u bestämmer en så verkande nedsättning, att dess Utlagor hädanefter kunna utan alltför känbar svårighet möjeligen utgöras.
Den allmänna nöden är förvånande, jemt stigande, med högljudda stämmor allmänt yttrad, och gränsen oberäknelig, om ej detta Riksmöte medför ett med de föregående mot - Ben 3 Fcbruarii, 123 satt förhållande.
Måtte det nu inträffa, då behofvet påkallar sanningens okonstlade språk!
Redan dea 17 April 1815 hade jag den äran, att med ojäfaktiga calculer inför Högloft.
Ridderskapet och Adeln framställa alla de utgifter som då drabbade hemmansägare af olika hemmans natur.
Sedermera halva de stigit ännu högre, oagtadt alla hemmans productioner, så ansenligen fallit under deras då varande gångbara värde, hvilket allt än mera försvårat contributionernes utgörande.
Då dessa senare uppjagades till deras nu varande höjd, bereddes möjligheten till deras utgörande på en tid, då ännu varuvärdet var då ett lika extenderat sätt relativt , och penjiingetillgångarne dermed öfverensstämmande; men sedan desse tvenne grundvalar för taxationernes utgörande ramlat, så måste synbart Folkets utgifter uti ett motsvarigt förhållande minskas.
Af dessa upplysningar inhämtas, att alla af ett helt mantal nu utgående onera öfverstiga Tvåhundrade Riksdaler Banco, som tillförene varit högsta behållna inkomst man kun: 124 Den 3 Febrvarii. de påräkna af ett hemman: huru vill man da begära, att någon vill ötvertaga ett hemmansbruk och derföre serskilt betala någon skatt till jordägaren ?
En fiende kunde ej strängare beskatta, äö hvad vi sjelfve ålagt oss Men mine Herrar» då nöden i följd af tryckande pålagor, ålägger oss att göra underdåniga föreställningar.
, så är det en ljuf tillfredsställelse, att inför den älskade och vördade Konung, som fört ut äger våra hjertan, som räknar Folkets kärt lek för
Sin belöning , och sorn alltid förvärfvat sig vår gemensamma upprigtiga vördnad och tillgifvenhet, få nedlägga så väl våra egna , som våra hemmavarandes verkliga och smärtande bekymmer: de skola säkert anses och omfattas med ett faderligt deltagande, och salunda med ett Nådigt afseende emottagas.
Som dessa mina framställningar i synnerhet tillhöra StatsUtskottets granskning, som jemte behofvets bestämmande, jag önskar måtte dessförinnan moget beräkna Folkets närvarande tillgångar; så torde Höglofl.
Ridderskapet och Adeln tillåta, att de till nämnde Utskott få remitteras, hvaröfver jag anhåller om Herr Grefvens och Landt-Marskalkens proposition.
N:o 7, Herr Hjärne, Carl Jacob: Då 1818 års Ständer vid beslutst omFi - Den 3 Februarii.
125 lialDisconfernes öfvertagsnde bestämde utred» Iiingsliden till 5 år, höjde sig många röster öfver denna tids otillräcklighet, Ått de haft rätt vitsorda beklagligtvis alla de, som under denna tid blifvit offer för detta misstag.
Om, sorn jag förmodar, en viss delicatesse mot nästkommande Ständer hindrade att utstaka en längre tid som skulle ingå på deras beslutningsrätt, så tillhör det nu dessa Ständer att lindra och afhjelpa de olyckor som således för deras skull tillkommit, i den mon de ännu kunna hjelpa
Att förlänga för de ännu å-, terstående .skuldsatte den föreskrifne utredningstid, är hvad som kan göras, ochsomdesj se arens erfarenhet fordrar, och otvifvelaktigt är det enda möjliga sätt att frälsa d återstående från de föregåendes ö'e.
Och hvad har väl varit vinst'n af denna korrt» lemnade tid ? mig veterligen ingen för St ten, ingen for det allmänna, endast tor någre enskildte, som förJ sedde med CipWaler förs ått att på mångfalldigt sitt begagna den allmänna penoingebristen.
Klart synes att Staten icke vunnit, då det icke lärer kunna anses som vinst att i o^ taliga massor efter olyckl:ge få bevaka g, 10 a högst :o procent af Disconternes fordran, till hvars incassering ofta åtgå flere år; och huru mycket det allmänna lidit afså många dess medborgares ruin och undergång, torde jag få undgå att närmare detaillera, dådet är så allmänt kändt och ingor en Tableau som icke utan smärta kan framställas.
Hade i stället 10 års tid blifvit lemnad med 3^tdels afbetalning hvarje sjette månad, så hade ef tes Den 3 Februarii. min fullkomliga öfvertygelse RiksgäldsContörets förlust på Concurser icke uppgått till •|:del af hvad den nu är, emedan i dessa penningefattiga tider icke alltid den sora kan anskaffa 100 R.dr kan anskaffa 200, hvilken proportion i synnerhet är gällande med mindre lån, som äro på den fattigare Classens händer.
Den kloka mesure Herrar Fullraägtige en tid syntes taga, att tillåta någre omsättningar på 3 månader med proportionerad afbetalning, var mycket välgörande på den ort , där jag haft befattning med Disconterne såsom Föreståndare i UtredningsContoiret3 men Herrar
Öfvertygad att man i alla fall skall pruta,' äfven om blott ett år föreslogs til] förlängning af tiden, får jag ödmjukast föreslå 5 års prolongation på tiden till inbetalning af ännu i f. d. FilialDisconterne återstående skulder; att omsättningar som hittills må äga rum på högst 6 månader med TVdels afbetalning på den Summa, som den 1 Januarii 1823 återstår, att omsättningar på kortare tid må få äga rum efter samma princip som i RiksDisconten, samt att för öfrigt samma rättighet till 2 månaders praecriptionstid matte dem förvaras, oaktadt jag är fullkomligt öfvertygad, att den skall föga Den 3 Felmar ii, 127 begagnas, om hvad jag här haft äran föreslå vinner bifall.
Till Landsorternes beqvämlig-- het föreslås de hittills anställde UtredningsContoir i Götheborg och Malmö att fortfara ända till utmätningstidens sista slut.
Jag föreser väl att det icke blir af alla gouteradt, men de må hafva -sin öfvertygelse likasom jag min, och då så många gånger Reglementer och föreskrifter blifvit uppgjorde med fästadt afseende på de förmögnares beqvämlighet och förmon , må det tillåtas mig fästa hufvudsakeligt afseende på de fattiges fördel , hälst det icke åstadkommer de andras förlust.
Man torde invända att en sådan förlängd tid fordrar utgifter till nödige Embetsmän; men den vinst som genom minskning af den annars säkra förlusten härigenom uppkommer öfverstiger i ganska betydlig mon alla möjliga dervid blifvande utgifter, reglerades de än efter en frikostigare måttstock än hittills.
Jag får ödmjukast anhålla att detta mitt vördsamma Memorial, måtte med de andre Stånden communiceras och derefter till StatsUtskottet remitteras med föreskrift att skyndesammast till afgörande företagas. 128 Den- 3 Februarii. N:0 8.
Håns Excellent e Herr Grej ve von Engerer Sm t
Lars: Redan vid sistledne Riksdag vågade jag för Höglofl.
Ständer framlägga ett förslag till inrättande af ett Asylum lör mindre brottslige, i hopp att genom en dylik inrättning, till dygd, sedlighet och medborgerliga egenskaper, återföra mindre förbrytare , hvars ungdom lemnar hopp om någon förbättring.
Med mycken välvilja upptogs mitt välmenande förslag, men i anseende till bristande medel biel det ej antagit- Ötvertygad, att en sådan inrättning vore välgörande för menskligheten, har jag föresatt mig. så ofta möjligt är, förnya denna framställning.
”Man bör aldrig tröttna att säga en god sak,” plägade Furst Weneclaus Kaunitz säga.
”Nitton gånger har jag’* tilläde han, ”uppgifvit ett nyttigt förslag utan att ådraga detsamma någon1 uppmärksamhet, men den 2o:de har det lyckats.”
Så tänkte den redlige Engelsmannen Wilker* force, hviken hvarje år. under en lång tid, begärte Slafhandelns upphörande och icke tröttnade förr, än ändamålet vanns.
Jag, som är 71 år gammal, kan icke hoppas att oftare öfver detta ämne utbedja mig Ridderderskapets och Adelns uppmärksamhet; men tror mig icke böra låta tili tället af detta Riksmöte gå förbi, utan att ånyo inför Höglo!!.
Ridderskapet och Adeln framlägga mina Hankar» Då Den 3 Februarii, Då menniskorna inträdde i Samhälle, flin: no de genast nödvändigheten att stifta lagar, till vinnande af ordning och allmän säkerhet.
Straff äro en nödvändig följd af lagar; men då deras egenteliga föremål bör vara att förekom-i ma brott, böra de icke, utan största nödfall , stämplas med hårdhet.
Man straffar lindrigt, så länge hopp är om förbättring och la* gen blir icke hämnare, utan endast emot dem, som igenom de grofsta våldsamheter störa all; männa säkerheten.
Jag förmodar, att ingen lärer bestrida rigtigheten af dessa grundsatser och tror mig således icke kunna möta mycken motsägelse, då jag, påkallad af menniskokärleken, framställer mitt förslag.
Enligt våra nu gällande författningar blir mången för mindre brott genast dömd till straff, hvilka medföra föragt, hvarigenom hederskänslan, hvilken, jemte Religionen, starkast verkar till dygdens befrämjande, blir tillintetgjord- Ingenting håller då tillbaka från framskridande uti lastbarhet.
Och den, som i böljan hade kunnat återföras på dygdens väg, slutar med att blifva ett ämne för allmän afsky.
En ung flicka, som förser sig, oftast ett offer för en nedrig förförares obetänksamma Bil. till Rid, o.
J?r, i Band. 9 13° Den 3 Februarii. förhållande, orh^merendels igenom vårdlösad uppfostran, okunnig om hvad hennes heder fordrar, blir stämplad med föragt i sin landsort, Och, torde hända, brsgt derhän, att kasta sig i liderlighet, för att kunna uppehålla sitt lif.
En ung menniska som, genom en försummad uppfostran, är okunnig om lagens föreskrifter, som befinner sig i yttersta nöd, tillgriper ett obetydligt ptningevärde för att rädda sig och fat* tiga föräldrar, bör dömas såsom tjuf och blir derigenom urständsatt att med ett hederligt näringsfång kunna upprätthålla sitt i sin hemort fallna anseende.
Inför lagen äro dessa visserligen skyldige „ torde hända icke alltid inför ett högre Väsende.
— Det vore, till räddande af sådane 0'ycklige, ett Asylutn kunde inrättas, dit denna ungdom kunde skickas och där förblifva, under uppsigt af en redlig och Gudfruktig prestman och en vältänkande Ordningsman.