Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag undrar huru det nu skall sluta; tystnaden måste en gång brytas.”
Klein uppreste sig med värdighet, hopvek de nämnda orostiftarne i papperet, lade dem på bordet, vände sig till fru von Horst, och yttrade med en ton, ursprungligen förtrytelsens, men hvilken betydligt dämpades af en annan känsla, lika mycket sårad som hans stolthet: ”Min fru! jag kan ur två skäl icke emottaga dessa penningar.
Först, emedan min vård under och efter er sjukdom ej varit den, för hvilken läkaren vill uppbära arfvode i utbyte mot sina bemödanden.
Och för det andra inser jag, att ni haft för afsigt att på detta sätt ernå ett ändamål, hvartill ni, ursäkta min uppriktighet! kunnat välja mindre kränkande medel.”
Han gjorde en kall bugning, och tog sin hatt.
”Men hvad i all verlden kommer åt er, käre herr doktor!” ropade fru von Horst, med en så mästerligt naturlig uppsyn af förundran, att Klein icke kunde neka att lägga sin hand i den till honom framräckta.
”Så skola vi icke skiljas,” sade hon vänligt.
”Ehuru jag ej förstår mig på ungt folks finkänslighet nu för tiden, vill jag likväl aldrig mera tala om penningarne.
Jag ser att Maria hade rätt, då hon för en stund sedan yttrade, att jag härigenom skulle såra er.”
”Sade hon verkligen det?” frågade Klein, och kunde nu icke afhålla sig att vänligt trycka den hand han ännu höll i sin.
”Ja, hon förstod saken bättre,” återtog fru mamma; ”och ni, herr doktor, om ni hädanefter, som hittills, är vän af vårt ringa hus, torde ni tillåta, att jag nu går och tillsäger Maria att skynda med théet.”
Klein öfverlade ett par ögonblick, sjelf alltför benägen till försoning. ”Jag vill då glömma,” sade han; ”ty jag känner, att jag ej kan umbära det trefliga umgänget i ert hus.”
Fru von Horst nickade vänligt åt sin gäst, och försvann.
”Qvinna, qvinna, så listig du är!” mumlade han för sig sjelf. ”Jag har dock fullkomligt genomskådat dig.
Nå, det var en het stund; bättre som det nu är!”
Öfverläggning, beslut och början af ett Lustparti.
Och hans själ låg på läpparne.
Bulwer.
Nu öppnades dörren, och en liten näpen jungfru inkom med brickan, satte den på bordet, gjorde en nigning för doktorn, och sedan hon beställsamt putsat ljusen, och med förklädet borttorkat några fläckar från bordet, gick hon åter, förtretad att doktorn ej ens bemärkt hennes lilla person.
Blott ett par ögonblick senare visade sig Maria, i sin enkla men smakfulla hvardagsdrägt, hvaruti hon likväl i Kleins ögon var långt behagligare, än om hon nyss slutat den mest utsökta toilett.
Hon helsade honom med det vänligaste leende; men då han, i stället att, såsom vanligt, på några stegs afstånd göra en lätt bugning, nalkades, tog hennes hand, och för första gången förde den till sina läppar, med en blick för hvilken hon sänkte sin till golfvet, då kände hon en ovanlig förlägenhet, och ombytet af rodnad till blekhet på hennes kinder förrådde en hög grad af inre rörelse.
”Goda Maria,” sade Klein, med en uttrycksfull ton, som gick till hjertat, ”jag tackar er, att ni ej missförstått mitt redliga uppsåt, att ni bättre bedömt mig än er mor.”
– Dessa ord försatte Maria åter i sitt vanliga lynne.
”Åh, bäste herr doktor,” sade hon med den naivaste oskuld, ”det var ju helt naturligt, att jag skulle förstå det långt bättre än mamma; tro mig, jag är mer än glad, att ni ej gick i förtreten.
– Detta svar, som gjorde Klein så lycklig, verkade äfven, att han blef mera upprymd än vanligt, och ville skämta litet med Marias öppenhjertighet.
”Och hvarföre var det då så naturligt, min bästa fröken, att just ni skulle bedöma mig bättre?” frågade han, med ett skälmskt leende.
”I sanning, herr doktor,” svarade hon och kastade en missnöjd blick på honom, ”den frågan kan jag ej besvara; och jag begriper icke,” tillade hon, halft förtretad, ”hvarföre ni frågar mig om det jag icke vet.”
”Förlåt mig, hulda Maria,” hviskade Klein och tryckte med hjertlig rörelse hennes hand, ”jag skall aldrig mera fråga er så.
Ni är väl icke ond på mig?”
”Nej, visst icke,” försäkrade hon, men drog sig nu emellan soffan och thébordet, under det hon vinkade doktorn att taga plats midtemot.
”Vet ni hvad, herr doktor,” sade hon vänligt, ”jag har också ett litet arfvode åt er; ni skall få se det om en stund.”
– Nu inkom fru von Horst, och de tillbragte tillsamman en af dessa tre lyckliga aftnar i veckan, utan hvilka doktorn ej kunde uthärda de öfriga fyra.
Då de skulle skiljas, frågade Klein: ”Nå, min fröken! huru går det, med ert löfte?
– Maria skyndade ut och kom genast tillbaka med ett papper, hvilket hon utbredde på bordet för moderns och doktorns förvånade blickar.
Det var en målning af hennes egen hand, som föreställde moderns sjukrum.
En svag lampa upplyste det.
På en hvilsäng låg fru von Horst utsträckt, blek, som det tycktes i det sista, afgörande ögonblicket.
Vid hennes fötter satt Maria på en pall, och lutade sitt ansigte mot sängkanten.
Klein stod böjd öfver den sjuka, och höll med ena handen hennes puls, i den andra ett ur, hvarpå han tycktes räkna.
Hans ansigte uttryckte oro och medlidande.
Dragen voro så troget återgifna på papperet, att doktorn och fru von Horst ej kunde se sig förnöjda på Marias lyckligt utförda arbete.
”Sannerligen, Maria,” sade mamma, hvilken dömde såsom kännare i en konst, hvari hon fordom egt stor skicklighet, ”du förtjenar beröm.
Åt hvem är denna tafla?”
”I fall ej mamma har något deremot, har jag tänkt ...” hon tvekade med fortsättningen.
”Nå, säg ut, kära barn!
Jag gillar på förhand.”
”Den är då er,” sade Maria och räckte den åt Klein, ”om ni ej försmår den.”
”Ack, bästa fröken!
ni gör mig härigenom oändligen lycklig,” svarade doktorn, och emottog den kära gåfvan.
”Öka blott ännu er godhet med att på morgondagens slädparti tillåta mig köra för er, så kan jag säga, att lyckan utvalt mig till sin gunstling i afton.”
Maria såg med glad öfverraskning på sin mor.
”Det kan du visst lofva, mitt barn; du behöfver nog komma ut någon gång.
– Maria gjorde då en lätt böjning på hufvudet, hvilket gällde som svar, och Klein tog afsked.
Ur lätt begripliga skäl talade ej mor och dotter ett ord om det som förefallit.
Fru von Horst ansåg saken nu stå på hvad man plägar kalla ”rediga fötter.”
Ändamålet med hennes forskning var vunnet, och trygg i hvad som oroat henne, gick hon in i sin sängkammare, utan att vidare nämna om saken.
Desto mera talade Klein.
Det var hans vana att hålla monologer.
Så snart han väl var hemkommen på sitt rum, tändt sin pipa och afkastat rocken, satte han sig framför den nedbrända glödhögen, och började halfhögt:
”Nu kan det vara nog pröfvadt!
Jag ville ej blifva bedragen på min lefnads lycka; derföre har jag, som en klok man, ej sprungit bort och friat till den första flicka, vid hvars vackra ansigte hjertat börjat klappa litet fortare än vanligt.
Gud vare lof, att jag icke gick till botten, då jag en gång som hastigast fastnade i Julie St–hals nät!
Nej, det var min goda stjerna, som förde Maria i min väg.
Den hederlige Faxen! hade han ej lemnat mig sin praktik under sin frånvaro, och hade icke fru von Horst varit en af hans patienter, skulle jag aldrig lärt känna henne.
Maria uthärdar hvarje prof; hennes hjerta är rent guld; skön och oskyldig är hon som en engel.
Jag hör ännu hennes barnsligt naiva svar; och målningen sedan!
Jag kan säkert hoppas; ty utan denna känsla hade hon ej så troget tecknat mina drag.
O, du goda! huru lycklig vill jag ej försöka att göra dig; hela mitt lif, min själ, vare dig egnad!
Jag vill nu icke längre tiga.
Men huru få ett passande tillfälle att förklara mig?
– Efter ett afbrott utropade han: ”Det var en lycklig tanka!
I morgon vid hemresan från slädpartiet!
Ah, det blir förträffligt!
Ingenting kan passa bättre!
I morgon således, vid det här laget, är jag, om Gud vill, en förlofvad man, och till midsommar reser jag med min sköna brud till Brankenäs, att emottaga den faderliga välsignelsen.
Jag minns, när jag förliden sommar var hemma, huru min far många gånger brydde mig för Julie St–hal.
Han lofvade till och med, tror jag, att lägga sig ut för mig hos brukspatronen.
Nå, Gud vare lof! med nästa post skall han få veta, att jag i det fallet afsäger mig hans faderliga omsorg.
Men nu torde det vara tid att gå till hvila, så att jag ej i morgon ser ut som jag rumlat bort natten.”
Hastigt var doktorn förflyttad till drömmarnes rike.
De tycktes dock ej vara af samma natur, som de vid hvilka han insomnat; ty då han först långt in på morgonen vaknade, var hans första ord: ”hu, rysligt!”
Men sedan han en stund stirrat framför sig, utropade han, för att liksom på en gång förstöra det otrefliga minnet af nattens fantasmagori: ”Bah! jag är ingen narr, ingen käring, som tror på drömmar!”
Han steg upp, drack sitt kaffe, klädde sig med synnerlig omsorg, och gick ut på den vanliga förmiddagsrunden, hvarefter han, i sällskap med några muntra bröder, åt middag på stadens bästa värdshus, och upplifvade der, vid glasens klang och muntra samtal, sina minnen och förhoppningar från den förra till den stundande aftonen.
Klockan tre eftermiddagen var staden W–s torg en samlingsplats för dess unga och eleganta verld.
Slädarne samlade sig, brokiga, med och utan nät; bjellrorna klingade, hästarne frustade, piskorna klatschade, herrarne befallte, skjutsbönderna muttrade, anordningar till höger och venster; allt lif och rörelse.
Slutligen ankommo de sista slädarne.
”Hvad tusan, bror Klein, har du ingen dam?” ljödo bas- och tenorstämmor från flera håll.
”Jag skall väl skaffa mig en,” genmälte den tillfrågade.
”Medan ni gör paraden kring stadens gator, skall jag under tiden vigilera.”
”Ah!” skämtade en tjock, vargskinnsbepelsad herre, ”bror är icke af min tanka, rörande beqvämligheten att resa ensam.
Kunde jag lösa damernas tungor, så väl som deras bahytter och slöjor, torde man väl erfara, huruvida en liten viss dam utom staden saknas.”
”Gissadt, herr kollega!” försäkrade Klein.
”Med din tillåtelse skall jag söka att få rätt på henne, den enda saknade.”
Och nu satte sig alla slädarne i rörelse.
Vid Norr Tull skulle de alla mötas.
Klein körde förut med sin goda trafvare.
”Sträck ut, sträck ut, min gångare god; låt se om du är af Sleipners blod!” gnolade han förnöjd och svängde upp på fru von Horsts gård.
Maria stod redan resfärdig, och mamma tillsurrade den sista shawlen, med många förmaningar att akta sig för aftonkylan, då doktorn visade sig i dörren.
”Förträffligt!
Redan färdig, min fröken!
Vi ha straxt alla slädarne här.”
Fru von Horst ville nödvändigt följa med ut; men detta afstyrkte Klein, som försäkrade ganska ifrigt: ”Behöfs alldeles icke, bästa fru von Horst; er helsa tål ej att dröja i den kalla luften.
Jag skall nog se om fröken.
– Och med det artigaste leende i verlden läste han igen dörren, tog Marias hand, och förde henne i slädan; men här sysslade vår doktor så länge med knytning och instoppning af slädfällen, att hela karavanen redan var förbi, då han ändtligen slutade.
”Skynda er, kära herr doktor; vi komma efter alla de andra.”
”Har ingen fara, goda Maria!
Om ni vill, skola vi köra förbi dem alla.”
Och som en blixt bar det af. Innan Maria hunnit draga andan, var redan hälften af slädarne bakom dem.
”Nå, min fröken, ser ni att vi ej blefvo efter!” var Kleins första ord till sin granne.
”O!
ni har en förträfflig trafvare; men hvem är den der herrn, som reser ensam i bredslädan?”
”Er gamle bekante, doktor Faxe.
Han är dock så inbonad i pelsverk, att man ej ser till hans eget värda jag.”
Den tjocke herrn vände sig nu om.
– ”Hör, bror,” sade han till Klein, ”din nya trafvare är visst god; men mot min går han icke upp, tror jag, sa’ gubben D–t i verlden.
Skulle du ej hafva lust till ett vad?
Sjön är blott en half mil, och en bål består den som tappar, att drickas vid återkomsten till staden.”
Klein lutade sig ned till Maria, och frågade: ”Är ni rädd för en så hastig fart, så nekar jag?”
”Å nej, icke det minsta, när ni är min körsven,” svarade hon med mycken tillförsigt.
”Nå, hur går det?” ropade Faxen.
– De voro nu vid början af sjön.
”Antages,” genmälte Klein, och de båda slädarne började sin tur på en gång, först i ordentligt traf, hvilket allt mer och mer ökades, tills de slutligen syntes blott som en uppstigande ånga, hvilken sväfvade öfver isen.
Den ene kom ej en hårsmån före den andre.
Nära stranden fick dock Klein segern; hans häst frustade ut ett par sekunder, innan den andre kom upp.
”Fördömdt!
Bålen har jag tappat!” skrattade Faxen.
”Nå, nå, kan icke hjelpas!”
”Ni mår väl icke illa?” frågade Klein med oro, då han såg att Maria höll handen mot hufvudet.
”Icke betydligt,” svarade hon.
”Jag vill dock gerna tillstå, att jag icke är någon hjeltinna, samt att jag är rätt glad, att täflingen är slutad.”
”Min goda Maria, hvarföre sade ni då ej ett ord?
Jag skulle ju gerna hafva slutat på stund.
Det plågar mig obeskrifligt att hafva förorsakat er oro.”
”Åh, herr doktor, det är nu alldeles bra.
Skulle väl jag, derföre att jag är litet barnslig, beröfva er nöjet att försvara er trafvares ära, hvilken doktor Faxe ville angripa?”
”Ack, min goda fröken! hvad är väl en sådan seger för mig, i jemförelse med att förorsaka er en minuts smärta?
Ni skall lofva mig att alltid vara uppriktig mot mig; annars återkommer ej mitt goda lynne i dag.”
”Ja, ja, alltid, alltid!” svarade Maria lifligt, och vågade, till bekräftelse härpå, lindrigt besvara doktorns handtryckning, då han hjelpte henne ur slädan.
I den stora salen på Halleberg, der sällskapet nu hamnat, stod midtpå golfvet ett stort, rundt bord, med en rykande kaffekanna och thy åtföljande tillbehör.
Från den ansenliga spiseln fladdrade en herrlig brasa, och snart hade damerna, med herrarnes tillhjelp, afpelsat sig, skakat rimfrosten ur lockarne, och voro nu sysselsatta med det afundsvärda nöjet att servera sig sjelfva och sina kavaljerer af den blanka, trefliga pannans ännu trefligare innehåll.
Man hade satt sig i en stor ring kring bordet, och flitigt gingo alla stadens och ortens nyheter kring laget; det förstås, öfversedda och förbättrade, alldeles på vanligt sätt.
Man njöt en rent oblandad glad stund, under det några af herrar amatörer i nästa rum höllo på att packa upp fioliner, flöjter, etc. etc., hvarefter en repetition af dansmusiken tog sin början.
Återseendet, Balen, Reseplanen.
Mängden är talrik och stor – –
Fladdrande lockar – fröknar i flockar.
Samma dag och vid samma tid, som sällskapet i föregående kapitel lyckligt samlat sig kring kaffebordet, möttes med sådan fart tvenne slädar framför Ingelstads gästgifvargård i Småland, att herrarne, hvilka sutto i dem, nära saluterat hvarandra med en kullerbytta, genom fimmerstängernas alltför häftiga beröring.
Skjutsbondens stadiga fot, som efter lofligt häfdvunnet bruk hängde utanför, stötte i rättan tid mot marken, och sålunda återställdes jemnvigten, till mycken tillfredsställelse för båda parterna.
Ur ena slädan hoppade genast en lång, smärl herre, på hvars fria, stolta hållning man lätt igenkände en man af stånd.
De små svarta mustascherna och kokarden i resmössan antydde att han var krigare.
Han stod med ett språng i stugan, och under det han gnuggade händerna, hvilket tycktes behöfvas, – ty mot den stränga kölden var han temligen lindrigt skyddad i en blå kappa af lätt form och ett grönt resskärp, – gaf han sig i samspråk med värden, rörande den vigtiga frågan att få dennes egen häst, för att slippa vänta på skjuts.
Under tiden hade herrn i den andra slädan ändtligen så till vida blifvit befriad från all sin ombonad af björnskinnshudar, vargskinnspelsar och kappor, att han i en tätt åtsittande resdrägt och utanstöflar utdelade sina befallningar.
”Hör nu på, hvad jag säger dig!” ljöd det ur en ton, som icke tycktes älska motsägelser.
”Packa upp buteljerna ur drummeln; lyft sedan upp det der flaskfodret till venster; mycket försigtigt! icke så häftigt, din lymmel!
Kantinen der nu; och slår du sönder något, förstår du?” – den befallande herrn lyfte härvid på den lilla smakfulla persedeln han höll i handen – ”så får du känna på den här.”
”Åh, kors,” svarade skjutsbonden förtretad, ”jag har väl burit några buteljer och tocka der skrin förr en gång.”
Dessa ord nådde dock icke den resandes öra; ty han stod redan i dörren till stugan, och med ett temligen vänligt: ”God dag, fader gästgifvare; har ni inte rum för mig?” helsade han värden.
”Sannerligen, herr patron, om jag det har, förrän det blir uppeldadt,” genmälte denne.
Herrn i kappan vände sig nu om.
”För tusan, hvad, min heders bror, är det du!”
De resande skakade hvarandras händer, och på en hjertlig omfamning följde frågor och svar i tusental.
”Nå, sannerligen,” ropade brukspatronen, ”detta är ett lyckskott, för hvilket jag tackar min goda stjerna.
Mer än en dag har förflutit, sedan vi för åtta år tillbaka skiljdes i Upsala.”
”Ja, det har det visst,” svarade officeren; ”men vi måste dricka ett glas på återseendet.
Hej, gästgifvare! har ni något att dricka som duger?”
”Jag fruktar,” yttrade gästgifvarfar och ref sig betänkligt bakom örat, ”jag fruktar det är surt.
Du har ju ej bryggt se’n före jul, Märta?”
”Ha, ha, ha!” skrattade brukspatronen, ”det synes, att bror K – ej är van att resa mellan Smålands gästgifvargårdar; ty då frågade du ej här efter nektar.
Men, ser du, bror,” tillade han med stolt sjelfförnöjelse, ”den saken skall jag afhjelpa.
Jag reser aldrig utan att vara försedd med alla de förnödenheter, som kunna förljufva äfven den mest ledsamma färd.”
”Aha, herr brukspatron,” återtog värden, som började begripa hvad slags dricka herrarne menade, ”det är ej öfverallt så tomt som här; och har ni er väg förbi L–y i afton, så lofvar jag, att der finns mera punsch och vin, än ni uti all er lifstid dricker upp.”
”Huru kommer det till, fader gästgifvare?” frågade herrarne, roade af denna ifver.
”Jo, ni skall veta, der är stor bal i afton, och om herrarne resa snart – mina hästar stå till tjenst – tror jag visst, att ni kan hinna fram i tider.”
”För tusan hakar, det förslaget var ej rasande,” menade baron K–. ”Det är skada, bror St–hal, att jag af två skäl ej kan följa det: först emedan min väg icke ligger ditåt; jag skulle besöka några slägtingar i trakten af Jönköping; och för det andra och vigtigaste, att min kassa, uppriktigt sagdt, ej är vid den briljanta författning, att hon tål några extra turer.”
”Åh, intet annat!
Jag hoppas baron K–,” inföll skämtande brukspatron St–hal, ”gör mig den äran att anse min kassa, nu som fordom, alldeles som sin egen.
Min väg går förbi L–y, och vi kunna der hafva en rätt rolig afton.”
”Må göra då, hedersbror,” svarade baronen muntert.
”Jag kan aldrig neka en vän en så anspråkslös begäran.”
”Nå, då är det afgjordt,” yttrade brukspatronen och fyllde glasen med fräsande champagne.
”Låt oss nu klinga, min bror, och sedan hastigt och lustigt ut, annars hinna vi icke fram i tid.”
En qvart derefter var det förspändt, och herrarne tillsammans i en släda svängde vägen framåt till L–y.
”Nå,” började brukspatronen, sedan man makat sig i behörig ordning, ”du skref ryttmästare i dagboken; ursäkta en gammal vän, hur har det gått till?”
”Helt enkelt.
Du påminner dig att min onkel öfversten skaffade mig en kornets-beställning vid s–ska drogonerna.
Sedan jag var anställd, blef det min egen sak att, genom ett alltid noggrannt uppförande, vinna mina förmäns välvilja.
Vid alla möten var jag idel uppmärksamhet mot de gamla krigsbussarne; om dagen allas charge d’affair, och om aftnarne spelade jag med dem.
Mot allas fruar och döttrar visade jag mig artig på baler och danser.
Sålunda blef jag allmänt omtyckt, samt efter några år, genom goda rekommendationer, utnämnd till löjtnant.
Mitt gamla lif fortsattes oafbrutet, och då, för två år sedan, en ryttmästare vid regementet var gammal nog för att taga afsked, och såsom militär säker att rida förbi några dussin skrifkarlar till postkontoret i X.
Y. Z., der en extra ordinarie åtagit sig att mot halfva sportlerna sköta göromålen, blef saken genom min onkels bekantskaper uppgjord.
Min företrädare, trött af ridten, och med utsigt på en lugn ålderdom, längtade lika ifrigt att stiga ur sadeln, som jag att fastare qvarhålla mig deri.
Ackordsumman anskaffades genom lån ur en viss kassa, och på sådant sätt är jag nu, med din tillåtelse, ryttmästare.”
”Godt, gläder mig af hjertat; men huru står det till med liqviden till den nämnda kassan?”
”Halfva summan är redan betald; för den andra hälften, som ej ännu på ett år är förfallen, spekulerar jag på något fördelaktigt giftermål.
Men nu torde du ock tillåta mig att fråga, af hvad orsak jag, i stället att finna dig som en välbeställd domare skipa lag och rätt från den väldiga tingssalen, hör dig kallas brukspatron?”
”Det har skett i följd af den erkändt goda grundsatsen: skomakare, blif vid din läst!
Hvad behöfver den, som har tillräckligt bönder på sina gods att krångla med, draga öfver sig hela häraders?
Godt jag kunde styra dem jag har!
Min far blir gammal, behöfver min hjelp.
Två bruk förmår han icke sköta; det är så godt att resa hem, som att dagligen svettas i kollegium, och springa på uppvaktning hos professorerna.
Sedan jag för mitt nöje bildat mig några år vid universitetet, reste jag hem, och emottog af min ärade herr fader ett af hans bruk för egen räkning.
Men som min helsa alltid varit klen, så beslöt jag att begagna de varma baden i Tyskland; och efter att ett par år kringsvärmat utrikes, återvände jag till fädernehuset, rik på glada minnen, men utan att hafva vunnit något synnerligt för helsan.
Nu sköter jag med mycken fördel min rörelse, och företager blott mindre resor i affärer.
Jag ernar mig nu till Halmstad; sedan skall jag tillbringa ett par månader i Köpenhamn.”
”Ack, du lyckliga menniska!” suckade ryttmästaren, ”säg mig hvarföre du, med så många lyckans förmåner, icke äfven eger den att hafva en söt, intagande hustru?”
”Ah, ser du,” skämtade brukspatronen, ”jag är för granntyckt.
Jag har ännu ej funnit någon qvinna, för hvilken jag velat uppoffra min frihet.
Vi torde kanhända bland
L–y skönheter i afton få se någon fager mö, som kan fängsla oss med sina rosenbojor.”
”Ödmjuka tjenare!
Sådana bojor tackar jag för.
De som skola fängsla mig måste vara af rent guld,” menade baronen.
”Du är således spekulant på det lotteriet; men tro mig, bror, hade blott en fläkt af den sanna kärlekens anda vidrört dig, vore du ej så noga med guldet, hvilket i alla fall, för att komma i beräkning, vanhelgar sjelfva känslan.”
”Hvad! hvad hör jag!” jublade ryttmästaren; ”är detta en utgjutelse af den, som aldrig funnit någon qvinna, för hvilken han velat uppoffra sin frihet!
Utan att hafva erfarit det, kunde du aldrig hålla ett så ståtligt tal för mig.”
”Jag medger, att jag känner ett fruntimmer,” – och en svag rodnad spred sig öfver det bleka ansigtet; till och med rösten, som annars var sträf och befallande, blef nu så vek, att baronen, som just icke var någon vän af sådana rörelser, blef helt ängslig.
”Ja, jag känner en, som motsvarar det ideal jag många år burit i mitt hjerta; men att känna och hafva vunnit, är måhända skiljdt genom en länk, som blott tiden kan afnöta.”
”Bah!” menade ryttmästaren, hvars åsigter i dessa ämnen just icke voro alltför stränga.
”Jag skulle tro, att för dig kunde detta icke komma i fråga.
Hvilken flicka ville väl neka att emottaga den rike brukspatronens hand?”
”Här är fråga hvarken om att emottaga eller förkasta,” svarade St–hal torrt; ”jag har ej gjort något anbud och ernar ej heller göra det.”
”Nå nå!
Du har alltid varit litet egen, och anslog jag en falsk sträng, får du ursäkta mig, min bror!” sade baronen och log skälmaktigt åt sin väns förtrytelse.
Sedan det gått friskt en stund den långa, väl uppkörda vägen till L–y, ropade brukspatronen: ”Se så, nu äro vi på ort och ställe.
Hvad menar du, skulle vi ej hafva oss litet middag, ehuru det är sent?
Supéen blir ej förrän kl. 2 à 3 i natt?”
Häremot hade ryttmästaren ingenting att invända.
Man körde fram till dörren, som var helt och hållet tillspärrad af folk.
Sedan baronen med sina goda armbågar banat sig väg genom trängseln, anträffades en jungfru, hvilken mot tredubbel betalning förskaffade dem ett enskildt rum.
Musikens lifvande toner skallade från danssalen, och våra resande skyndade att, så fort som möjligt, styrka sin kropp efter kölden och den hastiga färden, hvarefter de klädde om sig samt uppsökte balrummet.
Första dansen var nyss slutad, och på långa bräder, öfverklädda med hvita lakan, prålade här C–s qvinliga skönheter.
Våra vänner nyttjade både sina naturliga och konstgjorda ögon, för att bestämma åt hvad håll de borde ställa kosan.