Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Med Er kan jag inte tala . . . om . . . honom.”
Hvarföre icke.
”Syster
Amina sade jag var kär i honom” hviskar den allt bittrare gråtande flickungen.
Det borde icke vara något hinder.
Charlotte lugnades slutligen och medgaf af sig sjelf, att det egentligen vore orätt att fästa sig vid Syster Aminas ord
– Nu gifter ju Amina sig icke med Giakomo, icke med Hans Herman, icke ens med den hon tyckte om när Charlotte for hemifrån, utan med deras Granne Ryttmästar . . . . . stedt som hon, när hon för systern annoncerade sin förlofning, kallade för en Herkulisk Adonis. –
Gunla förblef orubblig som alltid, men jag måste gå bort i fönstret – att le – snart blef dock möjligt att åter vara allvarsam, ty Charlotte började ånyo gråta.
Hon förstod alls inte sin syster.
Hon visste med sig sjelf, hon först behöfde dö, innan hon kunde om någon annan ha sagt till Evelin det samma, som om Evas Grefve, – hon gifte sig aldrig.
Ack om Charlotte haft en sådan Fader, varit så lycklig som jag, hon gret icke, vore icke sjuklig nu – men att Evelin sjelf rådt henne att hålla sig till Gunla är ett godt tillfriskningstecken.
31 Maj.
Aj – aj Gunla – du vill icke jag skall tro, hvad jag i alla fall vet – och likväl nekar du mig att se Onkelns bref du fått i dag.
– Onkeln har icke skrattat alls sedan han lemnat Sjöröd.
Pappa kunde också skratta – till och med den dagen.
Ekholmen d. 1 Juli 1835.
Min synnerligen, och egentligen goda Gunla!
Såsom värdinna sjelf och en ganska god tillika, hvilket både jag och Onkeln och många fler kunna intyga, behöfver du icke undervisas om, att när man någongång råkar så ovanligt, förnämt främmande, måste fjäsas för dem, och om möjligt göras allmänt kunnigt hvad för gäster man hos sig hyser och derföre skyndar jag, utan något uppehåll alls vid det outsägliga emellan dig och mig, att förkunna det i min egoist-hjerna en filantropisk, kosmopolitisk – ack att jag hade mera lärdom till hands – Idé förirrat sig, hvilken jag nu får inrymma första platsen i mitt bref och det, så mycket hellre, som du måste hjelpa mig med dess utförande.
Ja o menniskoälskande Gunla!
Min förnäma
Idé är ingenting mindre än att vi, du och jag, en gång – t.ex. som gamla, tillsammans måtte utarbeta en Ordbok, hvari alla dumma ord och retsamma talesätt skulle utdömas ur det gamla goda Svenska språket!!!
Utom den obestridliga nationella nyttan af detta företag, ty derutaf att menniskor äro dumma är icke någon alldeles oundviklig följd att de måste bruka dumma ord, så – om jag bara hinner upplefva vår ordboks utgifvande på trycket, slipper jag nog sedan att dagligen – eller åtminstone hvar gång jag är i sällskap, förarga mig och derigenom blifva sjelf förarglig, och att således litet egennytta ligger gömd på bottnen af min Idé, kan jag nog icke längre dölja, men helt och hållet oegennyttiga kunna icke många vara – hvilket också skall utvecklas i en särskilt afhandling i vårt Lexikon, hvari äfven många, många sidor skola egnas åt försök att om möjligt återgifva åt de stackars orden sin rätta betydelse.
Nu är förbistringen allmän och hvad hjelper att skrika mot?
Slår man någon på fingrarna just med hvad han sagt, så – i fall han icke décemment kan förneka sjelfva orden, påstår han sig hittils hafva trott dem mena något helt annat, och på det sättet kommer man ju ingen väg och oredan tager alltför mycket öfverhand. . . . .
I sanning ju mer jag tänker på min Idé, desto mera lyckönskar jag mig till den, och skall icke mer förtretas åt dagens tilldragelser, som troligen komma att verka för framtiden ganska stora ting.
När jag sedan får mera tid skall jag säga dig att Adolf och Maria äro här, men nu så länge kan du åtnöja dig med att få veta det ****, som i följd af enfaldiga genealogiska slutledningar inbilla sig vara slägt med dem, i dag varit här på besök.
Samtalen voro så der och jag likaledes, tills någon, om jag mins icke mer hvad för en Fru sade, att hon väl kunde vara bra, men nog hade hon mycket sinne.
Den meningen man funnit för godt att nedlägga i detta arma ord, helst när det gäller någon af oss, kan jag icke tåla och af förargelse ställande mig okunnig frågade jag: ”För hvad. –
”Kors hon har sinne-humör” blef svaret.
”Muntert eller melankoliskt” sporde jag åter.
– ”Nej nej,” förklarades ytterligare ”hon har humör, sinne – jag kan verkligen icke säga annorlunda och ingen af dem som känna Fru N. N., kan taga fel om hvad jag menar.”
Nu sade jag att jag icke kunde begripa, hur det hos Frun som jag för öfrigt ej hade äran att känna, voro ett fel att hafva sinne, och för min egen del ville jag tusen gånger hellre hafva ett sinne än vara utan, och jag nästan tror att hela sällskapet tyckte denna min önskan vara uppfylld, och härpå öfvergicks till andra ämnen.
Det blef fråga om Musik – En af mina förtjenster är att icke mer än högst kort låta be mig – den gången räckte det kanske litet längre för Fruns sinnes skull, som låg mig på sinnet, men slutligen hamnade jag lyckligt och väl vid Fortepianot.
Af som jag tror snufva kunde jag icke sjunga, det var redan afgjordt, och ett nymodigt spelstycke framlades.
Jag börjar i all fredlighet.
Redan under tredje raden står con expressione.
Åter något jag icke kan tåla.
Genast varm vorden om öronen, spelar jag likväl på – träffar samma stupida uttryck ännu många gånger innan jag anländer till slut-ackorderna, som anslogos – är jag säker om – con molto expressione af glädje och tacksamhet öfver deras godhet att vilja sluta ett stycke, som Komponisten sjelf funnit så uselt, att han under hvarannan hvartredje rad – hvad säger jag! nästan ingen not var ju utan sitt lilla staccato eller legatotiggeri – nödgats ödmjukligen bedja blifvande Exekutörer gifva det en skärf att lefva af.
Nej – nej – så skall det icke vara! . . . . .
Mozart och Beethoven brukade visserligen icke detta förhatliga con expressione!
De visste nog att i deras verk en Lifsande bor, som hemlighetsfullt meddelande sig at en musikalisk spelare (för den omusikaliska är ju ingen enda ton skapad) tvingar honom att efter bästa förmåga återgifva deras mening.
Con expressione!
Skall då allt, icke behäftadt med den Italienska omeningen, föredragas uttryckslöst.
Fy, Fy för sådana konstnärer, som ej bättre veta hvad konst och konstverk vill säga!
Men du finner nu här kanhända sinne tillfyllest?
Jag vill hoppas – till och med så mycket att du rätt klart inser nödvändigheten af vår ordbok – allt det tråkiga deraf må du, när vi komma till arbete, få på din lott om du vill, men språkets finheter behåller jag för mig, och sådana klyfningar der blifva månde, skola förut icke ens ansetts möjliga!
– Jag tror jag slutar aldrig om den saken.
Nyss nämnde jag att Adolf och Maria äro här, men den meningen hör till dem som böra klyfvas.
De hafva begge varit här några dagar, hvar under det är mest deras fel att jag icke skrifvit och innan de så hyggligt öfverraskade mig med sin ankomst, teg jag – under väntan på förstånd – Ack Gunla – det är så svårt att återkomma till ett ställe, der man fordom varit lycklig!
– Hade du bara velat öfvertala mig att stadna på Sjöröd – (fastän du, om du så gjort, icke varit Gunnilla, och jag då törhända icke brytt mig om att blifva hos dig –) så tror jag nästan att jag oaktadt Pappas önskan – ja jag vet icke hvad jag tror.
Imedlertid är rätt väl att här inga
Kloster finnas i nejden – annars sprang jag visst i något obevakadt ögonblick i ett sådant – tog slöjan – och ångrade mig sedan – det anser jag icke helt och hållet omöjligt – Men du och Maria och Pappa skolen väl ingifva mig goda tankar, derpå litar jag ständigt – och klagar min nöd blott för dig.
Ty du är dömd att ega mitt förtroende, fastän – fastän, – ja nu vill den gamla klagovisan åter fram – men i alla fall – fastän du aldrig velat säga mig något, kan du icke neka till hvad som är och det blir ändå ett slags förtroende.
Allvarsamt taladt – Hvarföre gifter du dig icke med din Onkel?
– Morfars Testamente säger du – Gud hjelpe mig så visst, men jag fruktar du är glad hafva det att skylla på, eller törs du kanske neka till att du ingenting visste om det, när du första gången, i jag förmodar så oändligt slägtkära, vördnadsfulla och undergifna ordalag gaf den stackars och på köpet rätt hyggliga mannen ett svar, hvarmed du då för flera år jagade honom ifrån Fäderneslandet – Verkligt ondt kan det göra en om den arma Onkeln – Lyckligtvis är dock det andra föremålet för hans dyrkan icke obevekligt.
Annars stode rätt illa till med honom.
Men hvar är Ms frågar du?
Jag förstår piken.
Maria är här med sin son, sin Gustaf Wilhelm, en riktig Ängel.
Eva hade också en gång en Gustaf Wilhelm, en Skydds-Ängel – det säges, hon icke kunde hoppas på att behålla honom alllid, efter han var hennes Fader – men hon förstår icke del.
Adolf är jag vet icke på hvilken gästgifvargård häremellan och Gefle, dit han nödgats resa i angelägna ärenden för sin Far, och återkommer om ett par veckor, då han påstår sig skola beröfva mig glädjen att hos mig hafva hans hustru och barn.
Men vi få se!
Vid hans återkomst är Ekholmen förvandlad i en fästning, och många strider skola kämpas innan portarna öppnas för hans otäcka resvagn.
Svårt värf att genomföra lär jag nog få under belägringen – fienden utanför och förräderi kanske inom murarna – ty riktigt värdt att lita på Maria blir det icke – dock –hvem vet – hon gret ju alls icke i dag när Adolf for, och det var ändå första skillsmessan emellan dessa lyckliga Makar.
Lyckliga – det är ordet – Jag är säker Pappa deruppifrån gerna ser ner på dem.
Och likväl gret Maria icke i morse – och hon gret mycket när vi här först sågo hvarandra, men det är sant, de tårarna gällde mig förnämligast . . . . . . .
Det måtte verka fördelaktigt på utseendet att vara mycket lycklig – åtminstone äro Adolf och Maria märkbart förskönade sedan jag sist såg dem – Maria är nu öfver all beskrifning härlig.
Jag ville du skulle se henne!
Och med sin son!
Häromdagen såg hon med sin blick på honom, som till hälften gömd af en shavl, höll sin allt för goda måltid.
Sedan jag en stund betraktat den förtjusande synen frågade jag Adolf, hvarföre han icke föll – på knä – ”Jag är så van att se det” svarade han med äkta äkta mans ton, och jag var på vägen att afsäga mig all bekantskap med honom och kanske uppsäga hans arrende, om jag icke lyckligtvis kommit att se det hans ögon talade annat språk än munnen – Men bannor fick han tillräckligt.
Jag bad
Maria hjelpa mig – jo vackert – – åh hon kan vara ganska skarp med sin kärleksrika blick, sin melodiska röst, sina milda ord, märkte jag då – hon lät mig förstå att Adolf ej borde mer förvånas öfver att hon sökte uppfylla sina pligter mot deras barn, än hon öfver att han fullgjorde sina.
”Än du kommer att förvånas, när han får några pligter att uppfylla mot din son och går i land med dem” invände jag tillrättavisande – ”Eva!” – ”Ja såg du Eva, – hvad gör Adolf nu så länge annat än hvad jag också gör – leker med Gustaf när han har lust, och bär litet på honom ibland och dertill har han mera krafter än du”. . . –
”Och älskar honom Eva” inföll nu Maria med ett himmelskt småleende – fästande blicken än på Adolf än på sin Son – Jag var nedtystad, underlig i ögonen, och i den stunden föregick en lycklig ändring i mitt sinne.
Du vet att jag alltid gjort profession af att, med undantag af Pappa och kanske ett par till, förakta det sjelfviska, hårdsinta och likväl småaktiga karlslägtet – men du vet kanske icke, (om du icke visste allt) att jag det oaktadt, i djupet af min själ afundats dess företräde framför vårt.
Men nu frågar jag.
Hvad betyder att Herrarna kunna vara huru de vilja och hvarest de vilja, att de tro sig uteslutande hafva rättighet att blanda sig i allt, ifrån det omätliga stjernhvalfvet öfver dem ända ned till stoftet under deras fötter, hvad betyder detta och alla andra deras så kallade privilegier?
Kunna de samt och synnerligen uppväga Marias känslor i det ögonblick hon – som tillråga på sin Moders glädje vet sitt barn älskadt af en dygdig Fader, ser på sin son och denne, småningom framträdande ur skymningen af sin första gåtlika tillvarelse, börjar le mot sin Moder, börjar tänka – väl menniskan att hennes första tanka är en känsla! – börjar älska – visa en själ – Nej – gerna för mig må Herrarna döda mång tusende likar för ett otydligt skrifvet ord, inkräkta riken, upptäcka öar och förstöra öboarne, afdöma hvarandra lif ära och gods, med alla sina krafter göra det omöjliga möjligt, samt näringsfrihet, tryckfrihet, tullfrihet, penningen till Gud – – hjertans gerna numera för mig.
Jag skall tänka på Maria och förnämt beklaga dem.
Så långt i går – Ehuru just kommen i skrifning slutade jag, ty det blef sent, och Pappa tyckte ej om nattvak för mig.
”Men Gunnilla, Pappa lilla,” sade jag ibland för att ursäkta mig.
”Du är ingen Gunnilla, kära Eva,” svarade han då alltid och se – derpå var intet svar att gifva.
Vet du väl hvarföre Maria icke gret i går, när Adolf for.
Jag har frågat i dag och hon berättade mig hurusom, kort efter deras giftermål Adolf blef häftigt och farligt sjuk, hvarunder han i yran ständigt ropade att han icke ville dö, han kunde icke dö, förr hade han kunnat dö, nu ville han vara med Maria –
När sedan tiden för Marias nedkomst nalkades, tog hon ett högtidligt löfte af sin man, att hända hvad som hända ville, skulle de städse underkasta sig Försynens skickelse – och numera kunna de icke gräma sig öfver små ting, efter de lofvat hvarandra att äfven uti svåraste olycka söka trösta sig – ”Dessutom,” tillade
Ängeln rodnande och med en blyg blick på mig, ”dessutom gret jag i går, fastän hvarken du eller Adolf sett det.”
Förtjenar hon icke sin lycka kanske?
Och han äfven?
Jag har sagt
Maria att jag i går skrifvit till dig om henne, men hon frågade icke huru orden föllo sig.
– Till belöning för denna bristande nyfikenhet har jag också ur Childe Harold så godt jag kunnat, för henne öfversatt de vackra stanserna 6 du äfven tycker om.
Maria säger att den som skrifvit dem, omöjligt kunnat vara gudlös, och den andra stansen fick jag läsa två gånger.
Som jag sjelf haft alldeles nog med Herr Cain att sköta, uteslöt jag sista raden på den, fastän för öfrigt och i alla fall Adams Eva lika litet var någon Maria, som din
Ibland andra dumheter i går eftermiddag afhandlades Halleyska kometen.
Jag hörde ej stort på, för det föll mig just in att om, hvad somliga tyckas befara – den underliga himla kroppen verkligen skulle göra jorden ett litet mordiskt besök, visste jag ett par tre ställen der dess ankomst icke väckte minsta nppseende.
1:o Sjöröd.
Hvad kunde Gunla bättre göra än sina hvardagsgöromål – kanske blott med lifsstrimman på den andebleka kinden, och med eldstrålen i sin skumma blick bedja för dem som frukta och bäfva, och till och med den bönen behöfde Kometen icke förestafva.
2:o Ry.
Adolf och Maria skulle hålla ut till det sista med hvarandra, hvilket de ju också inför Gud lofvat.
Maria satte sig bara vid sin sons vagga – om han ej låg vid hennes bröst.
Der blef icke heller något uppstökande.
Det tredje stället är din Onkels rum.
Icke kunde Kometens puff göra honom annat än just skaffa den viss- och vishet han eftersträfvar.
Hvad jag tog mig före, vet jag icke så noga – Det enda säkra är att efter Pappa icke mera är på Ekholmen, jag hufvudstupa reste till dig, såvida notabene den besvansade stjernan vore så beskedlig och gaf mig tid dertill, och då – ja efter du då sjelf finge se huru jag bar mig åt, är öfverflödigt på förhand söka gissa dertill.
Men hvad är detta för ett slut på mitt bref.
Maria skrifver till Adolf och helsar dig.
Rätt väl att J icke sett hvarann, annars glömdes visst att stackars jag är till.
Det var kanske icke så dumt med Captenskan?
Att du ändå alltid skall sluta med att ha rätt!
Det är nästan retsamt.
– För närvarande är hon hos vår Prostfru, en gammal ungdomsvän som hon under tjugu år alldeles förlorat ur sigte.
Litet närsynte lära nog de bägge goda menniskorna vara.
Jag vet icke huru många tusende mil du skall vara ifrån mig för att jag icke skulle se dig.
Men jag har ännu icke tackat för sist.
Tack, tack – tack!
Jag fruktar jag med tiden lär få bli svartsjuk på lilla Charlotte.
Jag som trodde mig alldeles ensam om min kärlek till dig.
Och just nu får jag ett bref från henne, som jag nästan kunnat skrifva.
Apropos – Charlottes Mor och Amina hafva varit här i dag.
Jag var glad Charlotte ej nu kunde höra sin syster, hvilkens poetiskhet, efter förlofningen med den Herkuliska Adonis, tagit en sådan flygt att
Maria och jag – just – just – skämdes för både henne och oss, men Modern tänker på Charlotte och låter Amina prata.
När de rest, sade jag till Maria:
”Om Gustaf Wilhelm varit en flicka, så fastän ännu icke på långt när årsgammal, hade hon bordt skickas ut.” Maria rodnade och sökte ursäkta Amina dermed att hon visst vore tokig, men mig anar det att Amina en dag får lida för allt sitt opassande prat.
Gunla, Gunla.
Hur kan en qvinna vara oblyg!
Helt litet ur det inre af Sjöröds historia.
(I anledning af det i föregående bref dunkla talet om Herr Cain.)
En afton mot våren, 1835 – sitta Gunnilla och Eva ensamma i den förras kabinett.
Supéen är förbi – Gunnillas öfriga flickor (såsom Eva säger) hafva redan gått till hvila, och Eva har nu de timmar hon kallar för sina festliga och hvarunder hon får rå om sin vän.
Guvet hvad Gunilla har för sig, om icke en hög stilböcker hon noga betraktar, och ibland skrifver ett och annat ord om uti – margen.
Eva blädrar flitigt omkring sig i tidningar, häften, gravyrer med mera sådant dagens post medfört.
Begge vännerna tiga ganska stilla.
På en gång flyger Eva upp med ett häftigt utrop, i otaliga bitar sönderrifvande ett mestadels hvitt pappersblad, kastar lapparna in på den icke alldeles utslocknade brasan, tar ett ljus på bordet och springer sin väg.
Gunnilla ser sig om efter henne.
Eva återkommer icke – Gunnilla går slutligen upp till Evas rum.
Derinne har veken på Evas ljus ”växt till en svärdslilja.”
Ett stycke ifrån bordet der det blifvit stäldt, – bortvänd så att det lilla ljus i rummet finnes, faller på hennes profil, har Eva kastat sig på en stol – i ställning af djup tankfullhet.
Gunnilla stadnar ett ögonblick inom dörren och ser på Eva.
Det må hon också gerna göra, ty fastän Eva påstår sig blott hafva sett två sköna qvinnor, kunde hon ganska väl – efter att fördomsfritt ha betraktat sin egen bild i den stora Psychen hon har på Ekholmen, säga det hon sett åtminstone tre – men dels äro Evas tankar om sitt utseende innefattade i följande ord hon på Svenslund i verlden sade till Maria, som en dag fann Eva, klädd till en af de baler der det varit allt förroligt att dansa, just riktigt vacker:
”Åh tala icke om ”mig!
Ett dockansigte, krusigt, som urmodigt at”las glänsande hår, becksvarta ögon, och en figur, ”icke liten, men så klen att Pappa aldrig tror en ”tåla hvarken nattvak eller annat och andra hafva ”lust att taga en för en trettonårs flicka – tycker ”du det är någonting präktigt?
Nej du är vac”ker!” dels lönar aldrig mycket mödan att disputera med Eva, som likvisst får, – (och troligen – mer än gerna gör det –) ursäkta, om alla icke äro af hennes mening – Om i sanning vore rätt svårt om det ej tillätes att finna Evas yttre personlighet, i det minsta ovanligt behaglig, isynnerhet nu, sedan den djupa, men lugnande, jemnande sorgen öfver Faderns död borttagit från hennes fina, ädla drag allt oroligt sprittande, och mildrat den glans i hennes högst sköna becksvarta ögon, som fordom kanhända varit litet skarp att uthärda.
Men Gunnilla van att se Eva, går snart fram till bordet och – som Eva ännu icke rör på sig, tar hon helt ordentligt ljuset.
Ett halft gråtmildt, halft vresigt:
Åh låt ljuset vara . . . . . . .
Ju mindre ljus, ju bättre lär nog vara.
Gunnilla svarar ej.
Tystnad.
Eva:
Hvarföre kan icke hela jorden vara ett rike?
Gunnilla:
Vill du vi skola skrifva till min Onkel och fråga?
Du kunde gerna svara sjelf, om du ville.
Jag ville vara
Konung öfver det riket.
Gunnilla leende:
Du!
Ja just jag.
Strax utfärdade jag en förordning att alla karlar skulle blifva Munkar och alla fruntimmer Nunnor, och så lefde jag sjelf bara så länge, tills jag hunnit begrafva den sista af mina undersåter.
Hvem skulle då bo på jorden?
Ack djuren kunde ju bitas och slås och rifvas på den, bäst dem gitte.
Det vore roligt att veta hvad gravyrer och bildhuggare och sådant skall vara till, – hvad sjelfva konsten egentligen duger till.
Häromdagen sade du.
Kom inte med hvad jag har sagt.
Hvad du säger förstår jag tusen gånger bättre.
Nog är
Den gemena, den otäcka Fransmannen!
Hvad skall han med konsten bara för att plåga folk?
Kan man icke hafva nog af egna och sin tids sorger och bekymmer, utan man skall också begynna sörja för det som skedde för sextusen år sedan!
Och gravören se’n!
Jag vånde de hade sina mejselhugg och koppar-stick och slag sjelfva att smaka på.
Detta utbrott lättar Eva synbarligen –
Du vet bäst hur litet jag tänkte hvarken på Universalmonarkier eller menniskoslägtets utrotande, när posten kom i qväll och derjemte den der dumma Magasin Pittoresque, jag visst aldrig ämnar hålla mer – (om inte kanske för dina andra flickor –)
Hvad skulle den ha en att tänka på Cains barn för?
Cain sjelf och hans fläpiga hustru, om hon ville hålla ut med honom, kan man väl tåla att tänka på, men barnen – Herre Gud – de olyckliga barnen!
Evas röst qväfves af rörelse.
Ser du Gunla, jag kunde uthärda att tänka på Adams och Evas.
Föräldrarna voro straffade, men icke förbannade.
– Men Brodermördarens – den tecknades – dens barn, hvilkens missgerning var större än att hon måtte honom förlåten varda – Det står jag icke ut med.
Era:
Och den gemena, den hårdsinte Fransmannen, som har hjerta att kalla dem fram ur marmorn!
Han måtte inga barn åtminstone ha sjelf – Ja han förtjente precist samma öde hans aftecknade grupp nyss fick.
Det börjar ljusna litet för Gunlas förstånd, men hon tiger allt.
Gunla säg, för du har tänkt på de sakerna, mer än jag.
Kan rättvisa icke vara grymhet?
Menniskors.
Ja men det var ingen menniska som vållade, att Cain icke dog barnlös . . . .
Eva ryser till, far upp – kastande armarna om Gunnillas hals, trycker hon ansigtet mot hennes bröst och säger med låg, tårqväfd stämma:
Ack Gunla, Gunla!
Jag har aldrig tänkt på allt det der, förr än i afton. . . . .
Nu blef tid och tillfälle för Gunnilla att tala.
Hvad en af Sveriges fordna Konungar, af ålder, bekymmer, – och hemliga samvetsagg – nedtryckt, hoppades, när han med handen på den unga sonens hufvud utbrast i ett Han skall göra det, trodde Gunnilla om Gud . . . . . . .
Det tyngande, krossande – det orimliga – Större och mäktigare än detta, än allt – vore Han som är –
Enligt denna tro talade Gunnilla alltid . . . .
Klockan slog ett, klockan slog tu.
– I Evas rum visstes nu ingen reda på tiden.
Eva hade åter höjt sitt hufvud.
Nyss trodde hon sig aldrig mer komina att le, men leende syntes åter på hennes ljusnade anlete.
Klockan slog tre –
En stund hade begge vännerna varit tysta.
”Nej det är tid att sofva” sade slutligen Gunnilla.
Sofva! . . .
Jag jag tror verkligen jag skulle kunna sofva.
För ett par timmar sedan tänkte jag sömn aldrig mer kom i mina ögon – God natt, god natt du Seths barn, men säg mig ändå först om du icke tror . . . . .
Här lindade
Eva åter armarna om Gunnillas hals och återstoden af meningen framhviskades i Gunnillas öra.
Eva icke vågade högt uttala, hvi skulle det skrifvas?
Eldstrålen flammade i Gunnillas skumma blick, lifsrodnaden flög upp på kinden, och ett obeskrifligen skönt leende upplyste hennes – annars underliga nog – ansigte, i det hon på Evas fråga svarande ett knappt hörbart
Ja, kysste henne och försvann.
Imedlertid måtte någonting särdeles varit i detta Ja.
Ty oaktadt aftonens alla och olika tankar och rörelser, somnade Eva snart som ett godt barn, och morgonen derpå, när Gunnilla vid frukostbordet åter såg sin vän, såg
Eva i trots af nattvak och annat, det friskaste och muntraste ut hon gjort allt sedan Faderns död.
Ekholmen.
Min egen goda och snart ganska flata Gunla!
Har jag någonsin bedt dig återtaga de vördnadsfulla korgar du beskärt din Onkel?
Om så – får jag härmed anhålla det du anser mina böner såsom non avenues, ty du bryr dig väl icke om att någon råkar i olycka för tvegiftes skull, hvilket ofelbart komme att inträffa i fall du nu förbarmade dig öfver den stackars Onkeln, som i all oskuld – att icke säga förtviflan – håller som bäst på att förse sig med redan en hustru.
Men hvem – kan du aldrig gissa?