Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den värde ledamoten har sagt, att lägmansVätternas borttagande, vore ett moraliskt ondt, och han har härvid stödt sig på den förutsättning, att flera rättegångar skulle komma att fullföljas i hofrätterna , och att Svenska folket skulle göras mera trätlystet, än det efter Frih.
Boyes förmenande nu är.
Jag tior, att hela denna förutsättning ar falsk; ty om man går till grunden, hvarföre så inånga mål fullföljas till lagmansrätterna, men icke till hofrätterna, linner man, att den ligger deri, att dom skall fullgöras för vad från lagmansrätter, men icke från häradsrätter, derifrån man således kan gå till lagmansrätten af blott kitslighet eller för att uppehålla sin vederpart.
Om det således stadgas, på sätt TJtsk. föreslagit, att dom skall fullgöras såsom vilkor för målets fullföljande äfven från första instansen, är jag öfvertygad, att ej större antal mål skall fullföljas i hofrätterna, än hittills, och att, om lagmansrätterna bibehållas, de skola få intet att göra.
Går man för öfrigt till den historiska grunden för vår domstols organisation, hvilken, som Frih.
Boye riktigt anmärkt, haft afsigt att hejda rättegångar, så förekommer nu den anomali emot förr, att efter 1704 års lag funnos blott tre instanser, ty Högsta
Domstolen var då blott en cassalionsdomstol med höga böter för sakens fullföljande från hofrätterna i oträngdt mål.
De flesta rättegångar före 1809 stadnade också vid hofrättens dom, och meningen med Konungens revision var endast, att Konungen skulle tillse, det lagliga former blifvit iakttagna och att rätt ej blifvit någon vägrad; men icke var det meningen, att man, såsom nu, hos Konungen skulle få framkomma med en helt och hållet ny bevisning.
Emedlertid finnas för närvar, fyra verkliga instanser i stället för tre, och oformligheten deraf lärer icke kunna bestridas.
De skäl Utsk. anfört, att lagmansrättens organisation är sådan, alt man i intet afseende der kan vänta större juridiska insigter än hos häradsrätterna, qvarstå derjemte till öfverflöd, enär sednare tiders erfarenhet visat det vara vida lättare att hälla lagmansting än häradsting, och att personer, som ej varit så qvalificerade, att man kunnat anförtro dem ett häradshöfd.embete, fått hålla lagmansting, der de åtnöjt sig att endast fastställa häradsrätternas beslut.
Lagmanstjensterna betraktas numera ofta som sinecurer, och embetet öfverlemna?
till bestridande åt unga män, som väl kunna vara lika skickliga som gamla domare, men icke hafva den erfarenhet och det ljusa omdöme, som erfordras för en öfverdomstol, hvartill lagmausrätterna från början varit ämnade.
Om således; Frih.
Boyes
Den 6 Augusti e. m.t afsigt vore att minska rättegångarna, lärer ändamålet icke kunna vinnas genom lagmansiätternas bibehållande, hvilka just gifva anledning till den största tidsutdrägt^) och mesta advocaturen.
Då man vet, huru det går till vid häradsrätterna och känner bondadvocaternas maniement af allmogen, inser man väl, huru lätt det är för dessa advocater att förmå sina principaler att fullfölja målen vid lagmansrätterna, så länge de ej behöfva fullgöra domen; och jag kan ej betrakta lagmansrätterna annorlunda, lin som ett medel att utdraga rättegångarna på tiden.
Huruvida deras borttagande dä kan anses såsom ett moraliskt oudt för andra än sakförare, som hafva förtjenst på tidsutdrägt och ökade rättegångar, hemställer jag till hvar och en; och hvad vidare beträffar Frih.
Boyes statsoeconomiska skäl, heintade från nödvändigheten af ökadt antal hofrätten, så gäller emot dem, hvad jag redan i början af mitt anförande yttrat, att jag nemi. icke tror, att flera mål än hittills skola fullföljas i bofrätterna.
Men äfven med antagande af denna Frih.
Iioyes supposition vill jag hellre medgifva en ökad statsutgift än låta en instans qvarstå, som genom tidsutdrägten vållar sä betydliga förluster för den enskilde.
Den statsoeconomiska förlust, som lagmansrätterna medföra, är alltid mångdubbelt större än den ökade statsutgift, som deras borttagande kan förorsaka.
Boye har slutligen användt ett skäl, hvartill han alltid vädjar, eller snarare åberopat det hopp, sorn han alltid förespeglar, nemi. alt Regeringen skulle vara nog klok att afslå den ifråga var. lagförändringen, äfven om den af Ii.
St. skulle antagas.
Jag betviflar ej, att Frih.
Boye har apptii af en mägtigt verkande medlem i Regeringen, derom har jag varit förut öfvertygad; men jag betviflar likväl, att K. M., om Representationen nu för andra gången framställde en begäran i detta ämne, skulle lyssna till denna enskilda medlem af rådgifvarepersonalen eller till de pliraser, hvarmed Frih.
Boye omgifver sina sophismer, För mig är det åtminstone tillfredsställande att öppet yttra, att dä den här ifråga var. reformen ej har inflytande på Regeringens ehskilda interesse i något hänseende, jag ej betviflar, att Regeringen nu skall göra afseende på Folkets uttalade önskan, hellre än på några phraser och eländiga sophismer, Jag vill emedlertid ej bestrida återrciniss, men anser den för min del öfverflödig och anhåller, att dessa mina anmärkningar få åtfölja, i läll den beslutas.
Vid de tillfällen, då jag varit uppkallad att yttra mig i detta ämne, har min mening alltid varit lika med den, som Utsk. nu uttalat.
Vid sista riksdagen, då jag hade den äran att-vara ledamot af LagUtsk., dellog jag till en del i beredandet af det då i framsta lida förslaget, ehuru jag af en sjukdom hindrades att deltaga i sjelfva beslutet.
Jag är således ledsen att vid detta Den 6 Augusti e. m. •90 tillfälle se Utsk:s förslag motsagdt och misstydt, dels af en erfaren jurist och dels af en man, sorn bort på landet hafva inhemtat en lång erfarenhet örn lagmansrätternas obehöfligliet.
Jag skall emedlertid nu icke ingå i en sådan patlietisk deduetion som Frih.
Boye; det behöfves icke, ty jag tror, att dessa rätter, sådana de på sednare tider varit ordnade och fullgjort sina uppdrag, redan i allmänna opinionen fått stämpeln af de mest öfverflödiga domstolar.
På den tid, då lagmannen var en af Sveriges mest uppsatta män, kunde det vara skäl, att han ägde granskningsrätt öfver häradsrätterna; ty lagmannen, som då vanligen var en af Konungens
Råd, hade på den tiden, jemte en erfarenhet, som alltid utgör en fördel i och för sig sjelf, så beskaffade kunskaper i öfrigt, att han väl kunde pröfva, hvad häradshöfdingen pröfvat förut.
Men nu har lagmansembetet nedfallit till något helt annat; det är nu merendels besatt af unga män, som stundom med lika, någongång med sämre egenskaper än häradsrätternas ordförande]' skola pröfva flera häradshöfdingars åtgärder, utan annan förändring i de tvenne särskilda domstolarnas beskaffenhet, än en förändrad personal af nämndemän.
Jag hemställer, hvad rättsbegrepp ligger häri?
För mig är det klart, att en granskande öfverrätt bör bestå af flera personer, som collectivt granska; och det falska begrepp, som ligger till grund för lagmansrätternas organisation, sådan den nu är beskaffad, borde redan vara ett tillräckligt skäl för deras afskalfande.
Men det finnes äfven ett annat skal, nemi. att lagmanstingen hållas blott en gång om året och att den trätlystna parten således derigenom kan uppehålla rättegången ett helt år och äfven derutöfver, om han genom undanhållna upplysningar bereder sig tillfälle till uppskof.
Då de vigtigaste målen eller brottmålen gå directe från häradsrätterna till hofrätterna, vet jag ej, hvarföre denna temporisation skall behöfvas i afseende på de civila målen; och jag vågar tro, att om frågan skulle afgöras genom allmän omröstning, skulle rösterna bestämdt utfalla för lagmansrätternas borttagande.
Jag tror detta desto hellre, som
Representationen redan vid sista riksdagen enhälligt begärde en sådan åtgärd och det blott var senheten af dess beslut, som hindrade Konungen alt då sanctionera det; ty jag är icke lika med Hr Dalman öfvertygad, alt svaret i annat fall då skulle hafva blifvit nekande.
Jag tror tvärtom, att det för en Regering är svårt att, åtminstone i läng den, neka lill billiga fordringar, som folkets rätt påkallar, särdeles då frågan är om domstolarnas organisation, hvilket är ett ämne, sorn för Regeringens enskilda interesse måste vara temligen likgiltigt.
Man har sagt, att hofrätterna skulle öfverhopas af göromål; men om dom skall fullgöras för måls fullföljande äfven från första instansen, kan ej denna slutsats dragas; åtminstone kati man ej med säkerhet nu bedöma, i hvad man hofrätternas göromål skola ökas.
Men uoo D c ii 6 Augusti s. m. iifven om man antager, att fullföljda inål i hofrätterna blifva talrikare, anser jag icke såsom någon särdeles olycka, att civiiai rättegångar ökas.
Sådant beror af folkökningen och civilisationen och bör aldrig gifva anledning till bekymmer för statsoeconofnen.
I Skåne äro rättegångarna flera än i Norrland, och skälet är, att
Skåne är mera peupleradt; hvarjemte det ligger i sakens natur, att man tvistar mer om ett tunnland jord, som ger afkastning, än ett tunnland, som ingen afkastning gifver.
Trätgirigheten har derföre icke ökat sig, utan endast folkmängden och dess begrepp om sin rätt, och det går icke an att nedtrycka dessa fordringar.
Om således några flera ledamöter i hofrätterna skola erfordras, tror jag ej, att det skulle blifva särdeles vådligt hvarken i moraliskt eller statsceconomiskt afseende.
Med den erfarenhet jag äger, tror jag mig dessutom tryggt kunna säga, att tiden medgifver för nuvar. hofrättsledamöter att göra mycket mer, än som nu göres, 0111 de lönas derefter.
På olia dessa skäl kan jag ej annat än tillstyrka bifall till betänk.
; och då jag ej hört Frih.
Boye framställa några skäl för återremiss, utan för afslag, samt Frih.
Baabs anmärkningar äro af den natur, att de rättelser i redactionen, som han önskar, lätt kunna vinnas, då K.
M. öfver förslaget kommer att höra Hofrätterna och Högsta domstolen, anhåller jag för min del om propos. till bifall å betänk.
Jag går nu att besvara de anmärkningar, om blifvit gjorda emot mitt förra yttrande.
Raab har egentligen stödt sin mening på den tidsutdrägt, som lagmansrätterna medföra, och en annan värd ledamot har understödt honom och tillagt ett annat skäl, nemi. att man genom vad till lagmansrätten slipper att fullgöra häradsrättens dom.
Jag har häraf blifvit erinrad om det fel, jag begått, då jag icke redan i mitt förra yttrande hänvisade lill Utsk:s nästa betänk., der correctiven igenfinnas emot de anmärkta olägenheterna.
Utsk. har deri föreslagit, att på de orter, der1 häradstingen äro flera, böra lagmanstingen blifva 2:ne, och att, till förekommande af missbruk, dom alltid bör fullgöras såsom vilkor för ett måls dragande under högre rätt.
Nå väl! hvarföre vill man då icke först antaga dessa correctiv?
Nej, jag är personligen anfallen, och måste derföre framställa saken sådan den är.
Det hörer nemligen till nuvar. riksdagstacfik, att man med biträde af opinionen skall genomdrifva allt, som finnes inom permania af det nya lagförslaget;, och om någon här vill iakttaga urskilning, göres man strax till nya lagens motståndare.
Allt blifver nu partisak, och denna fråga är blott en inledning, hvarifrån jag vantar, att man skall komma till de permanenta domstolarna.
Se der saken i sitt verkliga skick!
Men jag frågar i förnuftets namn, har jag orätt, då jag säger: försök cor - Den 6 Augusti e. ra. 201 correctiven först?
De öfverklagade olägenheterna af Jagmansrätterna äro ju derigenom upphäfna.
Jag framställde emedlertid icke detta skäl i mitt föregående yttrande, emedan frågan derom först förekommer i nästa betänk.
Hr Dalman liar anfallit mig som vanligt, eller på samma sätt, som han beständigt sargar mig som tidningsredactör, och jag är således berättigad att förakta detta anfall; men det gör till en skyldighet för mig att inför Eder, mina Hrr, förklara vid heder och ära, att jag aldrig talat om delta amne med någon ledamot af Regeringen.
Och denne Regeringsledamot, som väl icke blifvit nämnd, men dock utpekad på ett sätt, att ingen kan misstagaa sig om hvem som menas, nemi. densamme, som här ofta blifvit sargad och alltid sargas från ett visst håll, —■ denne Regeringsledamot, säger jag, är jag äfven skyldig en uppmaning till livar och en af Eder, mina Hrr, alt på heder och ära förklara, om jag någonsin sagt mig hafva stöd för min opinion från ett sådant håll.
Jag bär med mig medvetandet af ett bland de vackraste motiver; jag går snart ur tiden, men jag har velat lemna en varning mot den tid, som vill smyga och truga på 'oss sina förvillande läror.
Jag frågar ännu en gång i förnuftets namn, om jag felat, i detta mitt ändamål, då jag blott begär, att man skall försöka de uppgifna correctiven först, att man skall vänta till dess och icke låta partisinnet rycka Eder med sig.
En ledamot, Frih. Ehrenborgh, har talat derom, att unga män merendels blifva utsedda till lagmän eller förrätta deras embeten, och det må vara att förhållandet är sådant; men jag frågar, om detta är inrättningens fel?
Man skulle då med samma skäl kunna säga, att den hofrätt borde afskalfas, som till president fått en ung och oerfaren man, hvilken väl sedermera rättfärdigat sitt utnämnande, men om hvilken — jag är icke rädd att utsäga det — allmänna i-östen påstod, att hofrätten tillskapades endast för hans skull.
Jag begär återremiss och yrkar votering, om den icke beviljas.
Som jag i unga år, d. v.för omkring 20 år sedan, hade förordnande att hålla lagmansting och sedermera en längre tid befattat mig med landthushållning, torde äfven jag få meddela några upplysningar i detta ämne, med den kännedom, som erfarenheten kunnat gifva mig vid handen.
Hr Dalman synes redan till det mesta hafva undanröjt Frih. Boyes och Hr Thams invändningar; jag vill derföre blott tillägga några ord.
Boye har sagt, att trätgirigheten skulle ökas genom lagmansrätternas borttagande, men minskas, om de rättsökande finge bibehålla en längre tid för att söka ändring i domen.
Min mening är tvärtom, att det bästa sättet att förekomma tvister, som uppkomma endast för att tvista, är att skaffa 1.
H. 26 202 Den 6 Augusti e. m. snar rättelse, oell att i den mån man ställer så till med domstolarnas organisation, att snar rättelse der kan vinnas, förfaller allt onödigt tvistande.
Jag skulle derföre, i motsats mot Frih. Boye, vilja förespå, att i samma mån som rättegångarna fä en skyndsammare gång genom lagmansrätternas upphäfvande, skall en förminskning äga rum uti den mängd af mål , som nu vädjas från häradsrätterna, emedan man föraktar den 18-sk., sorn dertill fordras, och emedan man ej sä hastigt vill medgifva sig hafva orätt eller släppa siri motpart, hvilken med advocatens bemedling kan ledas till en fördelaktig förlikning, om han släpas genom alla 4 instanserna; det vill med ett ord säga, att jag just i rättegångarnas långsamhet till största delen ser anledningen till de många onödiga tvisterna.
Jag medgifver dock hvad Frih.
Ehrenborgh yttrat om orsakerna till civila tvisters relativa mängd i ett mera peupleradt land.
I en reservation har Frih.
Holstein föreslagit, att med lagmansrätternas bibehållande verkställighet af häradsrätternas domar skulle anbefallas, och man har häruti velat finna ett correctiv emot det myckna vädjandet.
Jag hemställer likväl, om detta förslag kan anses förenligt med principen inom hela vår lagskipning, att två domstolars sammanstämmande beslut erfordras för skyldigheten att fullgöra dom, och om domen alltid skall kunna fullgöras, med förutsättning, att parten kan vinna sitt ändamål med ändringssökandet.
En mängd processer äro nemi. af den beskaffenhet, att domen ej kan fullgöras, utan alt vadet blir onyttigt; och jag tror således, att det nyssnämnda förslaget hvarken i sig sjelf utgör något tjenligt surrogat eller svarar emot folkets begrepp och fordringar på rättvisa.
I sitt sednaste yttrande har Frih.
Boye förklarat, huru han trott sig hafva vppat. anledningarna, hvarföre man önskar lagmansrätternas borttagande, och dessa skola bestå deri, att det parti, sorn kallas det liberala och har opinionen för sig , vill taga detta steg såsom det första till åtskilliga reformer.
Jag hemställer, huru consequent det är att säga, att det liberala partiet har opinionen för sig, och att det ändock har orätt.
Beskyllningen träffar i allt fall hela Svenska folket, sorn nu genom sina representanter vid tvenne riksdagar yttrat samma mening; och för min del hoppas jag blott, att om detta steg är det första, det icke mätte blifva det sista för att komma till den nya lagen.
Jag instämmer på grund häraf med Frih.
Ehrenborgh i begäran om propos. till bifall å betänk, och tror lika nied honom, att då detta Utsk:s förslag egentligen är att betrakta, såsom endast innefattande sjelfva grunderna för det blifvande: beslutet, kunna de flera redactionsförändringar, sorn till äfventyrs erfordras, lämpligast verkställas af Höfrätterna och Högsta Domstolen, då de komma att yttra sig öfver förslaget.
Frih. liaab:
Sedan jag sista gången hade ordet, hafva Den 6 Augusti e. m. 2o3 flera talare så fullständigt vederlagt Frih. Boye och Hr
Tham, att föga i den delen skulle för mig återstå, äfven 0111 jag tilltrodde mig någon förmåga dertill.
Mig tillhör derföre endast att upplysa Hr Tham om sitt misstag, då han sagt, att jag åberopat ett förslag, som icke funnes i TJtskrs betänk.; och jag får i sådant afseende erinra, att det af mig åberopade förslag igerifinnes pag.
11 i detta betänk.
Hr Dalman har sagt, att om genom lagmansrätlernas upphäfvande flera ledamöter erfordrades i hofrätterna, skulle det medföra en ökad statsutgift, som vore nyttig; och jag instämmer häri, men får dock tillägga, att jag anser liofrätternas uuvar. personal afven kunna öka sitt arbete.
Ehuru numera ledamot af LagUtsk., har jag icke deltagit i detta betänk., hvarom beslut fattades, innan jag inkom i Utsk.; jag begagnar derföre detta tillfälle för att instämma i Frih. Stael v. Holsteins reservation, deri de svårigheter, som möta vid lagmansrätternas afskalfande för ögonblicket, blifvit, efter min tanka, riktigt anmärkta.
Jag medgifver, att fyra instanser äro för mycket, och jag önskar en förminskning deri, om sådant ställes tillsammans med en allmän domstolsreform; ty föga vinnes med den partiella förändringen, att borttaga lagmans- och kämnersrätter.
Det är väl sannt, alt vid nuvar. förhållanden rättegångarna förlamas och utdragas på tiden; men i samma mån instanserna blifva få och målen gå skyndsammare i de lägre, ökas längsamheten i de högre.
Sådan är erfarenheten öfverallt och äfven i värt land.
Hofrätterna och Högsta Domstolen äro redan, enligt JustitieStatsministerns berättelser, på en icke obetydlig balance; och det är nogsamt bekant, att i England, der egentligen blott två instanser finnas, rättegångarna afgöras ej hastigare, utan tvärtom långsammare, än hos oss.
Det correctiv, som Utsk. föreslagit i nästföljande betänk., torde också förtjena uppmärksamhet; åtminstone skulle derigenom alla de olägenheter af uppehåll försvinna, som härröra frän det nu var, stadgandet, att man ej bchöfver fullgöra häradsrättens dom.
Hr Dalman har sagt, att om ett sådant fullgörande af dom an loges, skulle lagraansrätterna få intet att göra; de,tla är emedlertid blott en supposition, hvarpå intet säkert omdöme för närvar, kan byggas.
Man har äfven sagt, att mål ofta fördröjas i flera år genom uppskof vid lagmansrätterna.
Jag har deremot en motsatt erfarenhet, att mål vid lagmansrätterna sällan uppskjutas från ett ting till ett annat; ty om handlingar fela, hvilka den ena parten ofta med afsigt underlåter att inlemna, beror det af motparten att ingifva dem.
Ehrenborgh har hänvisat på skiljaktigheten emellan lagmansrätterna förr och nu, och Hr Frih. har sagt, att lagmännen förr voro Rikets Råd, hvilka, jemte vidsträckt erfarenhet, hade så beskaffade kunskaper, som erfor - Den 6 Augusti c. m. dias till pröfning af häradsrättens beslut, men att nu deremot lagmännen äro lika qvalificerade sorn ordföranderna i häradsrätterna.
Det är ganska sannt, att lagmännen förr togos bland Rikets Råd, men icke alltid bland lagfarna män, utan embetet var ofta besatt af Generaler och Fältmarskalkar, oeh jag lemnar derhän, huruvida lagmansrätten derpå vann något företräde framför nu; åtminstone är det icke vanligt och knappt ens sannolikt, att de, hvilka aldrig idkat rättsstudier, äro lika skickliga att utöfva domareembetet sorn de, hvilka gjort juridiken till sitt yrke.
Numera kommer ingen att bekläda lagmansembetet, utan att han aflagt de vanliga juridiska specimina och derjemte practicerat såsom domare.
Ehrenborgh har vidare frågat, hvarföre man skall temporisera mera i civila mål än i brottmål, och hvarföre flera instanser skola finnas för de förra.
Detta är likväl en grundsats , som finnes uttalad i hela vår lag.
En längre tid är föreskrifven för fullföljden af civila mål, och många stadganden finnas, som visa, att lagstiftaren velat, del domaren skall skynda mera med brott- än tvistemål; så t. ex. är en viss kort tid bestämd, inom hvilken ransakningen med häktade pei'soner måste företagas.
Grnnderna härtill äro visserligen vigliga och tyckas icke heller ligga djupt föi’boi’gade.
Ehrenborgh har äfven sagt, att hofrätternas ledamöter kunna arbeta rnei-a, än de verkligen nu göra.
Jag lemnar detta derhän, helst den värde talaren bör känna förhållandet i den delen bättre än jag; dock skulle jag tro, att den balance, som nu förefinnes i Götha Hofrätt, ej kan fyllas äfven med mera flit hos nuvai-. ledamöterna, och den omständigheten, att Skånska Hofrätten, för hvilken Hr Fi-ih. sjelf är chef, år i832 måste under en längre tid förstäx-kas med en ny division, för alt medhinna sina göromål, torde oekså vara i någon mån bevisande.
Vid sådana förhållanden tyckes t. o. m.
Hr Frih:s berörde anmäi’kning innebära en beskyllning emot hofrättens ledamöter, som icke göra hvad de kunde för att förekomma de nu befintliga arbetsbalancerna.
Åtskilliga talare hafva yttrat olika tankar, huruvida antalet af advocater skulle komma att ökas genom lagmansiäitternas borttagande.
För min del tror jag ej, att åtgäi'den skulle hafva något stort inflytande derpå; iben alla domstolar, der parterna skola utföra sin talan skriftligen, äro mera gynnande för advocater.
Nu ser man ofta, huru allmogen sjelf utför sina rättegångar både vid häradsrätten och lagmansrätten, och det ligger således i sakens natur, att i fall någon verkan i nämnde omständighet kommer att förnimmas af lagmansi’ätternas borttagande, blir det till ökande af advocaternas antal, enär målen komma i stället att gå till hofrätterna, der rättegången ej allenast är skriftlig, utan parterna äro absolut tvungna att hafva commissionärer, så vida de icke vilja sjelfva uppehålla sig vid hofrätten ifrån det xxxålen dit in - Den 6 Augusti e. m.
203 komma neli till dess de hinna afgriras.
Hr Dalman liar velat fästa uppmärksamheten på det historiska af vår domstols-organisation, och det är sannt, att fordom funnos blott 3 instanser; men det lärer ej kunna nekas, att denna fordna inrättning har betydligt företräde framför den, som nu skulle äga rum, då hofrätten antoges till 2tdra instansen i stallet för lagmansrätten, som är en localdomslol, der parterna hafva tillfälle att höra vittnen hemma i orten oell få målen med mindre kostnad utredda och behandlade.
Det händer nemi. ofta, att lagmansrätten måste ytterligare utreda målet genom flera vittnens hörande, och om dessa nu skola kallas till hofrätten för att der höras, kommer det att medföra en betydligt större kostnad för parterna.
Ttaabs anmärkningar mot redactionen i Utskts förslag, torde jag få fästa hans uppmärksamhet försl derpå, att nuvar.
Jag bestämmer en summa appellabilis af 5o daler, i följd hvaraf mål, understigande detta värde, ej må i hofrätt fullföljas; oell om lagmansrätten nu borttoges, bör väl således åtminstone detta stadgande qvarstå.
Beträffande vidare Frihts anmärkning vid redactionen af i5 cap. i5 § Rätteg:sb:n, sorn efter
Fri lits förmenande skall stå i strid med i5 cap. i §, torde jag blott behöfva nämna, att fråga icke varit,om någon ny redaction af i5 § i vidsträcktare måtto, än som påkallades af lagmansrätternas borttagande, enär ingen motion om förändring af detta lagrum i öfrigt blifvit väckt.
Någon särdeles motsägelse emellan de begge lagrummen lärer i allt fall icke förelinnas ; enär det är obestridligt, att man, utom tjenstedräng, kau äga andra slags tjenare, tjenllga till rättegångars utförande eller orabudsmannaskaps anförtroende, t. ex. inspectorer, bokhållare etc.
Man har här under discussionen fästat sig vid den omständigheten, att yngre personer ofta hålla lagmansting.