Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan vi legat i Bo, intogo i vår Söndagsmiddag i Wexiö, en liten, vänlig stad vid den vackra Helgasjö, som är full af täcka vikar och holmar.
Tegnér hade nyss varit här och återrest till Skåne.
Hans boställe strax utom, eller rättare strax ofvanom, staden, är troligen det vackraste Biskopssäte i Sverige.
Emellan Bo och Matkull (innan man kommer till Wexiö), uppgaf jag åter ett fröjderop, såsom vid anblicken af Vettern.
Den första Boken stod lummig vid vägen, och jag påminner mig ej att någonsin ha sett det ädla trädet förr.
Sådana naturens milstolpar, som för vandraren utmärka inträdet af en sydligare vextlighet, äro mig särdeles interessanta.
Så fägnade mig äfven sedermera i Skåne de första fläderbuskarna, de första bandpilarna vid vägen.
Ack! hvarföre är jag, ty värr, en idiot i all naturkunnighet!
– Jag har vid en mognare ålder ofta tänkt att deri återhämta, hvad min ungdom försummat, och äfven gjort försök dertill, men afstått.
Jag har, kanske redan sysselsatt mig med för många saker.
Boken var ett sannt förebud.
Den kröner hädanefter, tillika med Lind, Lönn, Hassel, vägarna, och Ekarna bli synbart högre.
– Jag var i Linnés fädernesland.
Emellan Dihult och Elmhult far man förbi hans födelseort, Cappellansbostället Råshult i Stenbrohults socken.
Det ligger ett litet stycke från vägen.
Vi gingo upp.
En smal stig ormar sig uppför en grönskande, lätt sluttande äng, på hvars färgrika tapet vi tyckte oss se de blommor, som först ingifvit blomsterverldens tolk kärleken till sig.
Lummiga Lindar solade sina kronor i aftonrodnans guld.
Det var en gudomlig afton, så stilla, att ej ett löf rörde sig.
Skåne beträdde vi natten till d. 4 Juli, då vi i månskenet kl. 12 passerade den lilla bäck, som, den tid Skåne var Danskt, skiljde två nordens riken.
Marklunda, der vi lågo, gaf oss ett ej dåligt begrepp om Skånska Gästgifvargårdar.
Den svarta, skånska, eviga limpan visade sig väl genast, men på flera ställen funno vi tillika i små runda kakor det hvitaste knäckebröd af hvete jag vet mig ha ätit.
I norra Skåne såg jag den vackraste Svenska qvinnfolksdrägt: ett lif eller corsett af blått fint valmar, slutet tätt omkring bröstet ända upp till halsen, der en utsydd, hvit krage vidtager – mycket vida, hvita på tvären veckade lintygs-armar – en kjol af valmar med många veck.
Längre ned i landet vexa dessa kjortlar till en ovanlig vidd.
Man sätter nämligen flera (ju fler, ju bättre, ty detta är ett tecken till förmögenhet) öfver hvarandra, den ena litet kortare än den andra; hvilket ger hela figuren ett vanskapligt utseende.
Karlarne ha jackor, skinnbyxor och hattar med stora, uppvikna bräddar.
– En drägt i alla fall oändligt vackrare än de fördömda långa surtouterna, hvilkas anblick jag ändteligen i Smålen slapp.
– Småländska bonden behagar mig.
En enfaldig slughet – om jag så får säga – förslagenhet förenad med godhjertenhet – synes vara hufvuddraget i hans väsende.
Den äkta Smålänningen är en god förklaring på det annars svårtydda språket:
”varen listige såsom ormar, och enfaldige som dufvor!” Småländska skjutsgossar ha roat mig mycket – lifliga, uppmärksamma tolfåringar eller deromkring – se menlösa ut, men äro förslagna sällar.
De springa bredevid skjutskärran för att spara hästen – och hojta och vifta flitigt på piskan vid förmaningen att köra på.
Men gossen och hästen äro i complott.
Det spelas oupphörligt upp till ett raskare anlopp; men Grålle går ej ett steg fortare.
– Smålänningen ser på saken; Östgöthen tillika på utseendet.
Båda syntes mig vänligare än folket uppåt landet (utom Vermland).
Men Östgöthen har tillika någon dryghet: allt med manér tyckes vara hans valspråk.
Äfven Skåningen syntes mig ingalunda svara mot det mindre fördelaktiga begrepp man ofta om honom gör sig upp i Sverige, såsom man här ännu uttrycker sig.
Jag har ingenstädes funnit språksammare skjutsbönder.
Unga gossar ha förträffligt gjort mig reda för hela trakten.
Menniskoslaget är stort och resligt.
Skåne är ett herrligt land och lemnar, särdeles sedt, såsom nu, i den vackra årstiden, ett ganska angenämt intryck af välstånd, fruktbarhet och lycka.
Med allt detta måste det financiella beroende, hvari detta land och i allmänhet den af naturen rikast begåfvade delen af Sverige, nemligen Götha rike, hålles af den aflägsna hufvudstaden kännas tryckande.
Det visar sig äfven i småsaker, men som äro talande nog.
– De trasiga, smutsiga, på sin långa vandring från Stockholm åt söder med dubbla kappråckar bepelsade sedellapparne, som bonden varsamt tar upp och utbreder, då det är fråga om att ge tillbaka en tolfskilling, när skjutslegan skall betalas, – den allt mer inträdande bristen på skiljemynt, (på slantar är öfverflöd omkring Stockholm, här måste man ge agio för att tillvexla sig några skilling), allt detta är tecken i smått af en förlägenhet, att i penningesaker komma ifrån hvarandra, som utan tvifvel i stort är ännu känbarare.
– Här är ett ekonomiskt lif, hvilket det fattas representanter.
Hufvudstaden har öfverflöd på representerande tecken af alla slag; – men hvad mer?
Om redan enstaka lundar af bokträd hittills gladt mig, huru skulle ej ögat fägnas af bokskogarna!
Den nordliga gästen känner att han beträder Skandinaviens söderland.
– Christianstads-slätten – väl fruktbar, men ännu sandig – utbreder sig först för hans blick.
Byggnadssätt, odling, träd, jord, allt påminte A*** och L*** redan om norra Tyskland.
Denna slätt har i norr, vester och söder sina gränsor i aflägsna skogshöjder och är besådd med parker, i hvilka de Skånska herregårdarna gömma sig.
Man nalkas slutligen den sydligaste af dessa höjder.
Det är Skånes landhöjd, som går tvers, eller rättare på snedden, öfver landet och skiljer Christianstads och Malmöhus län.
Ingen ting är behagligare än anblicken af denna höjd vid Wrams gästgifvargård, der man är under den.
Sedd nerifrån visar den sig som en ofantlig mur af bokskog.
Löfvens gröna väfnad synes så tät, som vore den ogenomtränglig.
Uppkommen på höjden finner man denna prakt dölja en verklig ödemark.
Nästan hela det 2 ½ mil långa hållet från Wram till Höör, går tversöfver denna landhöjd, som visar en sträcka af ljunghedar med knapt någon boning.
Nedkommen är man i den så kallade skogsbygden i Malmöhus län.
Man far ett stycke väg utefter den vackra
Ringsjöns stränder.
Men den inträdande dunkelheten (här ganska märkbart tidigare än i Upsala) insvepte snart landskapet i skymning.
Vi togo nattqvarter i Hurfva och anlände följande dagen kl. 11 till Lund.
Hvilken herrlig slätt omkring Lund och Malmö!
Hvilken skön anblick denna afton från Helgonabacken!
Här har jag tillbragt två mycket angenäma
dagar i Tegnérs sällskap och sänder dig den sista hälsningen ifrån hans skrifbord.
Ombord på båten mellan Malmö och Köpenhamn d. 8 Juli kl. ½ 12 f. m.
Vi stego ombord kl. 8 i Malmö och äro nu ungefär midt i sundet, der jag framtagit min portfeuille och skrifver stående i framstammen så godt båtens krängning tillåter.
Vågen kastar stundom droppar på papperet.
Vi äro på en liten Dansk pakettbåt, som går emellan Köpenhamn och Malmö.
– Det förra, med sina många torn höjer sig just nu framför mig ur vågorna: blickar jag tillbaka, visar sig Malmö och den Svenska stranden.
Längst i norr vid horizonten ser man ön Hven; – för öfrigt omkring oss på afstånd mångfaldiga större och mindre fartyg, hvilka, i synnerhet söderut, bilda liksom en skog af master och segel.
Den från Köpenhamn till Lübeck just nu afgående ångbåten, lemnar en strimma af rök efter sig i luften.
– Vädret är vackert, himmelen klar, vinden nordvestlig, hvarföre vi måste lovera, och kunna först på omkring sex timmar göra en öfverfart, som med god vind kanske upptagit tvenne.
– Det gläder mig att återse hafvet, som jag ej sett på femton år.
Det är en uppfriskande, hjertstärkande anblick.
– Hur lifligt kommer jag ej ihog den sista dag jag på det tillbragte d. 12 Aug. 1810, kommande från England!
Jag såg denna dag solen uppgå: dess ur hafvet flödande
ljus öfversvämmade rymden, under det närmast framför mig Tumlare, lekande på vattenytan, ur sina näsborrar uppkastade en mängd cascader, som glänste i solstrålarna.
Till höger förgylde dessa Jutlands kust.
– Bakom mig, just nu, uppstämmer en del af passagerarne (Lundaboer och Skåningar, flera fruntimmer) Vikingen; och jag tycker mig väl ha lust att vara en sådan, då jag nu åter ser solstrålen dansa på vågornas hvitkrusiga hufvuden.
Soröe d. 14 Juli.
Det är från en af Selands vackraste nejder, dit jag flytt undan Köpenhamns qvalm och hetta, som jag tusenfalt får tacka dig för ditt kärkomna bref.
Till Köpenhamn kommo vi den 9de e. m. kl. 3, och togo in vid Kongens nye Torv i Hôtel du Nord, der jag träffade Öfverste G., som lofvat mig tillföra dig muntliga hälsningar.
– Den 10de om morgonen gick jag först till vår Minister, som emottog oss mycket vänligt, och hos hvilken vi sedan varit flera gånger.
Han är väl den ende
Minister på utrikes ort, som ser fäderneslandet från sitt sals-fenster.
– Hemkomne, funno vi för oss Cancelli-Rådet Thomson, hvilken S*** emellertid besökt: en ung man, af ett raskt och trefligt väsende, ifrig älskare, samlare och kännare af Nordiska Antiquiteter, och som drifver dessa studier så mycket oegennyttigare, som han egentligen är handlande och föreståndare för sin förmögna faders contoir.
Han har sedan i Köpenhamn varit vår ledsagare och outtröttlig i att tjena oss.
Vi gingo först till Universitets-bibliotheket, der vi träffade Rask och den gamle Nyerup.
Jag hade lärt känna bägge i Stockholm och Upsala för 13 år tillbaka.
De kunde således anses såsom gamla bekanta, och emottogo oss äfven såsom sådana.
Man uppgår till Universitetsbibliotheket i det så kallade Runde Taarn, Köpenhamns Observatorium, men som tillika utgör tornet till Trinitatis-kyrkan.
Bibliotheket är ofvanpå kyrkans hvalf.
Från tornet njuter man en ganska vidsträckt utsigt öfver staden, sundet, det kringliggande landet.
Jag vill blott i korthet nämna, att vi sedan under Thomsons anförande besökte Vorfruekirke, Slottet (bägge då ännu ej fullt färdiga), Rådhuset, Beursen – och genomgingo en stor del af staden.
Köpenhamn är till omkrets vida mindre än Stockholm, ehuru betydligt folkrikare.
Man förstår här att packa sig bättre ihop.
Husen äro högre och i allmänhet väl bygda.
Kronprindsessegaden, Amaliegaden, – det så kallade Amalien Torv med sina omgifningar af idel palatser, skulle pryda hvilken hufvudstad som helst.
Läget har ej Stockholms stora vexlande skönhet, men är i egentligaste mening täckt.
Detta land, såsom en trädgård, med sina bördiga fält och lummiga lundar – framför allt Mare velivolum – (förlåt Latinen!) jag menar Sundet, med sin framvaggande skog af master – denna flytande stad bredevid staden på landet, som säger ögat, att man befinner sig vid en af verldshandelns stora stråkvägar, ger en upplifvande anblick och en vacker bild af civilisationens välsignelser.
– Jag har aldrig skönare njutit denna anblick, än då jag om aftonen hyrde mig en häst, och red ut efter den så kallade Strandvägen.
Solen var i nedgången och rosenfärgade himmelen, trädtopparna, vattnet, seglen.
Aftonens svalka förenade sig med hafvets att upplifva vandraren efter den hetaste dag.
Solen mångdubblade sin rödglänsande bild i tusen spegelklara fenster, hvilka på afstånd brunno genom alleernas gröna löf.
Den larmande menniskomängden begynte förlora sig, som myrorna hvar i sin gömsla: stora sjöfoglar likom hvilade på sträckta vingar i aftonrodnans sken öfver vattnet, och i fjerran såg jag mitt fäderneslands bortblånande stränder.
– Då kom jag ihåg hvad du skrifver om våra barn, att de blicka så himmelsblått vänligt.
Den 11te var Söndag.
Vi gingo till vår Frälsares
Kirke för att höra Grundtvig, men kommo först, sedan predikan var börjad.
Den utfördes utan papper, och med värma.
Min ovana vid språket gjorde att jag ej alltid kunde följa med.
Hvad jag förstod var godt.
– I Danska kyrkorna brinna två stora vaxljus under gudstjensten.
Karlar och qvinfolk sitta om hvarandra i bänkarna.
Mässan för altaret, ej sång, utan ett djupt, otydligt mumlande, behagade mig platt icke; i synnerhet som den omvexlade med ett högt disharmoniskt skrik af ett par dussin nära altaret placerade chorgossar, hvarvid Cantorn först satte truten i vädret och skrek af alla krafter och de öfrige följde.
– Att läktarne för honoratiores äro inrättade ungefär såsom loger vid en theater och med gardiner före, stötte våra ögon.
Det var Nattvardsgång.
Den föreföll mig mindre högtidlig än i Sverige.
– Klädedrägten är väl en bi-omständighet; – men den svarta drägten, särdeles qvinnfolkens, vid sådana tillfällen hos oss, gör emellertid ett vackert intryck.
Här går man till Herrans bord, så brokig, tyckes det, som till Dansboden.
Om aftonen gjorde vi tillsammans en utfart till
Dyrehaven, som ligger på något afstånd från staden.
Det kallas i Köpenhamns-språket att ta ud i Skoven.
Tiden för dessa utfarter, räknad från Midsommars-afton, kallas Kildetiden, emedan man i Djurgården samlas i grannskapet af en källa.
Söndagsmorgonen tidigt tågar halfva Köpenhamn i en oräknelig mängd vagnar och andra vehikler dit ut.
Bruket är redan af Hollberg firadt i hans Kilderejsen.
Det oändliga brokiga hvimlet under de gröna träden är rätt roligt, att för en stund beskåda.
– Man plägar sig på bänkar och vid bord, i hvarje buske.
Röken af tusende gårkök och kitlar, som uppstiger ur skuggan, är väl mindre behaglig; men man ser i alla fall denna folkfest i det gröna med nöje.
Gungor af alla slag, och ett ej mindre antal gycklare, som visa sina egna eller sina djurs konster, sysselsätta mängden emellan förtäringen.
– Apropos af Hollberg!
Hälsa din pappa, att jag i Köpenhamn med stor förnöjelse upptäckt Christen Bærnekous Stræde.
Ett besök hos en gammal fryntlig målare Lorenzen, som har en hel samling af scener ur Hollberg, af hvilka jag genast igenkände de flesta, har ock gjort mig stort nöje.
Den 12te började jag min dag med att taga sjöbad, en här ny anstalt, som är rätt god.
Jag samm lustigt omkring och fann mig förträffligt derefter.
Sedan besökte jag med L*** compositören Weisse.
Man hade skrämt oss för hans frånstötande manér.
Vi funno en medelålders man, som emottog oss vänligt, talte väl i flera musikaliska ämnen och slutligen oombedd satte sig till Pianot och improviserade en Fantasi.
Jag har ej hört någon göra det bättre.
– Derefter besökte jag, A*** och S*** det kungliga Bibliotheket, i rikedom det tredje i Europa.
Nu stodo rummen under reparation, och vi kunde ej se allt, hvartill dessutom fordras månader och år.
Jag vill förskona dig för bibliografiska rariteter; nog af: det ær en uhyre Mængd Böger.
– Till middag voro vi budna af Nyerup, på ett värdshus; ty han är enkling och lefver en garçon.
Vi träffade der Juristen Schlegel, Theologerna Jens Möller och P. E.
Müller (den senare mest berömd för sina historiska skrifter, af hvilka jag haft god hjelp), Professorerne Finn Magnusen, Birger Thorlacius, Rask m. fl.
Det var en glad middag.
Vi besökte sedan den Botaniske Have, till utrymmet vida oansenligare än den i Upsala.
Deremot skall den vara rikare på vexter, hvarom jag hafver intet förstånd.
Den 12te visade oss Thomson, – som är Secreterare vid den konglige Commission för Oldsagers Opbevaring – den antiqvariska samlingen, genom hans försorg i ypperlig ordning uppställd – det interessantaste och instructivaste jag sett i Köpenhamn.
Jag hinner ej säga mer, och har dessutom beslutat, att på någon tid slå mig all lärdom ur hufvudet.
– Derefter besökte vi Oehlenschläger.
Han har ett lyckligt yttre, hvarom, utom originalet, fyra porträtter i rummet öfvertygade oss.
Utan tvifvel en genialisk man, hvars första skrifter jag med förtjusning läste.
Sedan har jag ej följt med på hans bana.
– Publiken, hvilken har en viss katt-natur och ofta klöser, sedan den smekat, börjar nu nedsätta honom lika mycket, som han förr varit upphöjd.
Den 13de om morgonen for jag till Soröe med A***, som dit var buden af sin vän och fordna reskamrat i Italien Hjort, nu Lector vid den återupplifvade Soröe Academi.
Soröe ligger 10 Danska (6 ⅔ Svenska) mil från Köpenhamn.
Vi togo så kallad Extrapost.
Man klifver på stege upp på en hög holstenar-vagn, som skakar såsom en Svensk bondkärra.
Man får en postillon med bricka på hatten, virtuos på posthorn, och ett par hästar, som elefanter, men som gå i det makligaste lunk, en timma på Danska milen, utefter en väg, jemn som golfvet.
Du kan ej föreställa dig ett land, der du knapt ser en sten, mindre något berg, ej en backe, som i Sverige skulle förtjena namnet, ej en dal djupare än min hattkulle.
För öfrigt idel fruktbarhet, åkrar och ängar, med lefvande häckar och öfverallt spridda boningar (ty enskiftet är på Seland nära 50 år äldre än i Skåne och har sprängt alla byar).
Det gamla Roeskilde var första stationen.
Vi besågo kyrkan och de Danska Konungarnes af Oldenburgska stammen hvilorum.
Jag vill ej beskrifva den gamla prakten af dessa i sammet och guld klädda likkistor.
Man såg sådana af alla dimensioner, till och med små som syskrin.
De äldre Konungarne af Oldenburgska huset voro utmärkta genom sin reslighet.
På en pelare i kyrkan var Christian I:s mått uthugget.
Enligt detta skall han ha varit tre alnar, tio tum Danska (nära lika med Svenska).
Under honom hade Zar Peter den store vid sitt besök i Roskild låtit sätta sitt längdemål.
Äfven han har varit af ansenlig längd, fast mindre än Christian I.
Af monumenterna voro Christian III:s och Fredrik II:s praktfulla: detsamma gäller om Christian VI:s och Fredrik V:s ej ännu fullt färdiga grafkapell.
Bägge tycktes mig dock röja mer prakt än smak.
Ifrån Köpenhamn till Roeskild var landet ej blott slätt, utan äfven fullkomligen skoglöst.
En hösåta eller en Seländsk flicka med räfsan i hand, var ofta det högsta föremål jag såg mot horizonten.
Roeskild och Ringstad (andra stationen) reser man emellan angenämt vexlande boklundar.
Man ser på afstånd det präktiga herresätet Lethraborg, som har namn af de
äldsta Seländska Konungarnas residens.
Den lilla byn Leire ligger i en fördjupning (man kan ej med Biskop Münter kalla det dal) ej långt från slottet.
I Ringstad, der fordom var ett kloster, hvila äldre Danska Konungar, och äfven ett Svenskt Konungapar: den för sina brott landsflyktige Birger med sin gemål Märta, den Danska Prinsessan.
Presten står på deras grafsten.
Jag såg den enkla stenen, – i femhundra år trampad af främlingar – ej utan rörelse; liksom äfven, – då jag med ovillkorlig vördnad tog af mig hatten för den gamle Historieskrifvaren Saxos graf i Roeskild –, tårarna kommo mig i ögonen, att ännu efter århundranden ett namn kan ingifva sådana känslor.
– Vi kommo till Soröe kl. 10 på qvällen.
– Det ligger oändligen täckt, vid en sjö, hvilken fordom omgaf det helt och hållet, och hvars stränder äro klädda af den aldraherrligaste bokskog.
Vi ha tillbragt en högst angenäm dag hos Hjort och hans hyggliga hustru.
Jag gjorde här äfven Ingemans bekantskap.
I morgon bittida återvänder jag med S*** till Köpenhamn, A*** stadnar qvar några dagar.
Vi äro blott fyra mil från Corsör, och ha således nära genomskurit Seland på bredden.
Köpenhamn d. 17 Juli.
I går började jag min dag med ett besök hos Nyerup och Rask.
Jag samtalade med den senare om hans Indiska resa och vidsträckta språkforskningar.
Uti Indien, sade han, är hela den Tamuliska språkstammen olik det gamla Sanskrit.
Bramaismen är i dessa länder införd, ej utan häftiga strider.
Braminerne förlöjligas i äldre Tamuliska skrifter.
Sanskrit-språkets höga ålder är otvifvelaktig.
Det åberopas redan i de äldsta Bali-skrifter.
Sanskrit och Zend äro beslägtade.
Af Europeiska språk kommer Lithauiskan Sanskrit närmast.
Lettiskan är en dialekt af Lithauiskan.
Finska stammens språk går ofta in i den Tartariskas, hvilket åter ej är utan likheter med Tamuliskan.
Finnar, Tartarer (Scyther) voro troligen från början en stam, sedan sprängd och sönderrifven.
Irländska och Högskotska äro dialecter af samma språk.
Kymriskan (i Wales) är ej från dem mera skild än Tyska från Svenska.
Enligt Rasks mening ha Kymrer (Cimbrer) fordom bott i Himmers härad omkring Wiborg på Jutland.
Ön Lessöes namn kommer af Llyn (Lär), Vatten i Kymriskan.
Efter de utvandrade Kimrer kommo Göther till Jutland från Bohuslän, liksom från Skåne till Seland.
– Efter all denna lärdom vill jag spara dig beskrifningen på en Academisk Examen, som jag sedermera i flera timmar bevistade.
Till afton, eller, rättare till en middag, hvartill man först samlades kl. ½ 6 e.m. voro vi bjudna af Student-föreningen att fira Rahbeks Student-Jubileum.
Han var nemligen nu femtio års student, och, då han af alla de Studerande älskas som en far, firade de dagen med en fest.
Rahbek, bekant genom sin långa verksamhet i Danska Litteraturen och genom sina Visor öfver hela Norden, är en jovialisk gubbe.
Jag satt bredevid honom vid bordet.
Då äfven de närvarande Svenskarnes skål dracks, och jag vid tacksägelsen yttrade, att äfven vi i Rabeck vördade en af den Skandinaviska Litteraturens Veteraner, att från vår första ungdom Rahbecks sånger gifvit äfven oss många glada stunder, besvarades detta med ett högljudt Hurra!
I sjelfva verket igenkände jag ifrån min barndom hvarenda af de Rahbekska visor, som nu söngos, och som alla äfven finnas öfversatta på svenska.
Efter måltiden for man i en mängd vagnar utom staden till en trädgård, som för tillfället var eclairerad, och der ett rätt vackert fyrverkeri afbrändes.
Nya visor, nya glas upptogo det återstående af qvällen.
Vädret var herrligt.
Slutligen foro alla med Rahbek till hans hem Bakkestuen, der han och hans hustru, som skall vara ett utmärkt fruntimmer, bott i 45 år, under hvilka han nästan hvarje dag gått till staden.
Äfven det lilla huset var upplyst – med ljus, rosor och damer i alla fenster.
Efter ett slutligt Lefve! för de gamla, återvände vi hem kl. 1 på natten.
I dag har jag tillbragt hela förmiddagen hos Professorerne Engelstoft och Thorlacius, för att inhämta underrättelser om Köpenhamns
Universitet, hvarvid de kommit mig med den största beredvillighet till mötes.
I allmänhet ha vi blifvit öfverhopade med välvilja
. – Lefnadssättet har mindre prål och stelhet, umgänget mer frihet och halt än i Stockholm, der ingen vågar erkänna, att han, vid spelbord och soupéer, har ledsamt, emedan man leds flocktals.
– Här herrskar mer enkelhet och, åtminstone i det yttre, mer hjertlighet i umgänget, äfven mot främlingar.
Jag har under mitt korta vistande härstädes varit i flera hus, hos Lärda, hos Köpmän, äfven hos en Stats-minister, och öfverallt funnit denna anmärkning bekräftad.
Äfven Konungen, nu frånvarande, skall lefva högst enkelt.
Mer älskad har svårligen någon regent blifvit, blott genom den hufvudsakliga egenskapen, att vara en ärlig man.
I hans person är det Danska Enväldet visserligen det mest faderliga på jorden; emellertid skulle det väl kunna bevisas, att detta envälde är en ännu mer genomgripande orsak till politisk svaghet i detta rike än dess inskränkta både vidd och folkmängd.
Ombord på Ångfartyget Caledonia d. 19 Juli kl. 8 på morgonen.
Ännu en gång en hälsning på vattnet – från Sundet, hvars utsigter jag så mycket älskar!
Vi stego ombord i morse kl. 6, äro på vår färd till Kiel, och i detta ögonblick midt för Kjögebugt.
Köpenhamns torn äro ännu synliga.
På andra sidan ligger Skåne, såsom en blå strimma vid synkretsen.
Man ser Falsterboref och fyrbåk.
Jag skrifver på däcket och lutar emellanåt hufvudet i handen, under många tankar – politiska, – hvilka jag skulle uppskrifva, om jag ej beslutat förvisa bådd politik och lärdom från dessa bref. –
Man nalkas den så kallade Stevens klint, en udde, efter hvars kringgående man befinner sig på södra sidan om Seland.
Kusten är hög och hvit, består af kritberg.
Ytterst på klinten ligger Högby kyrka, så tätt vid branten, att redan en del af kyrkogården rasat och de dödas ben titta fram i kritbrottet.
Vi fara helt nära förbi.
Midt emot synes den så kallade Möens klint, också kritberg.
Vi gå fram emellan Seland och Möen.
Sundet emellan bägge, slutligen helt smalt, är tillika så grundt, att man för säkerhet tagit lots om bord.
Hafsbottnen lyser öfverallt igenom.
Det är kalk- och krit-grund, som ger det redan i sig sjelf grönaktiga hafsvattnet den skäraste ljusgröna färg.
Möens strand är vacker: ännu vackrare den motsvarande södra stranden af Seland, nästan öfverallt täckt med den skönaste ek- och bokskog.
Man önskar sig i dess svalka från solhettan på däcket.