Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under de första dagarna nekades enhvar tillträde: sedan fingo hans vänner fritt besöka honom.
De funno honom alltid vid ett godt, till och med glädtigt, lynne.
En ny Polismästare, Norlin, gjorde honom ett aktningsfullt besök, och synes varit honom bevågen.
Till denne yttrade han åtskilligt angående behofvet af hufvudstads-fängelsernas förbättring.
Kort derefter fick han höra, att anstalter i det afseendet voro vidtagna; och det fägnade honom, att genom sina föreställningar hafva medverkat dertill.
Han skref ömsom förklaringar till Hofrätten, ömsom frihetsqväden.
De sednare äro likväl icke de, som under namnet ”Göta-Manna-Sånger” förekomma i samlingen af hans skrifter; utan andra, hittills otryckta, som först nyligen blifvit mig kända.
I de första Januari-dagarne 1793 kom till hans fängelse tidningen om Lidners död; hvarvid det sorgliga af intrycket dock låg mindre deri, att denne man var så tidigt bortgången, än deri, att han så tidigt hade öfverlefvat sig.
Den 22 Februari har Hjelm antecknat: ”Månge besöka nu Thorild, som är ganska väl till mods.
Han läser Seneca, Arnoldus och Rudbecks Atlantica.
Emellanåt smäller han med en piska, på ett sätt som han lärt af en musicus Sebell, och påstår, att det gör en choc som är nyttig för nerverna”.
Sjelfva rättegången saknade icke komiska uppträden.
Ehuru ransakningen var i full fart, voro ännu bland Hofrättens ledamöter flere, som ej hade läst den anklagade skriften.
På något af Thorild derom yttradt spe, förklarade sig Drotsen ha läst den.
Thorild frågade: ”och förstått den också”?
Drotsen: ”Ja”!
Thorild:
”det är stort, att både läsa och förstå”.
– Drotsen ville honom dock väl; och yrkade, att sedan dedicationen till Hertigen vore borttagen och förstörd, borde den egentliga afhandlingen fritt få utdelas.
Ditåt lutade ock flertalet af hans domare.
Bland Thorilds papper finnas två till denna rättegång hörande uppsatser, skrifna i fängelset och hittills aldrig tryckta: den ena, ett ”till Kongl.
Svea Hofrätts Protocoll ingifvet” svar mot Actors påståenden; den andra har till öfverskrift ”Stånd och Ständer”.
Den sednare tyckes vara utkast till mera utförlig behandling af ett ämne, hvarvid han redan i den förra, bland samtliga klagopunkterna, uppehåller sig längst.
För oss, som nu lefva, är ock, hvad han härom yttrar, det mest märkvärdiga af alltsammans.
På särskildt ställe må ett närmare ögonkast egnas åt dessa hans politiska vägar och afvägar.
Så mycket bör mellertid nämnas, att hans yttranden om Stånd, Medborgerlighet, Rösträtt o. s. v. tydligt nog påpeka, eller fastmera omfatta, principen af hvad man nu kallar ”allmänna” eller ”samfällda val”.
I en på stånd grundad nationalrepresentation såg han, då han skref nyssbemälta uppsatser, källan till ”alla våra politiska olyckor”; emedan Stånden, som ”uppkomma af hvad medborgare hafva olikt”, genom sin natur föranleda idel söndring och upphäfvande af statens enhet, hvars bestånd tryggas endast genom hvad medborgare hafva likt – nämligen en fri rösträtt”.
Denna – menade han – bör vara fotad på den ”likställiga plan”, att ”hvarenda god man är rätt och laglig herre af sin röst”; hvadan ock söndringarne, och de ur dem härflytande olyckorna, icke annorlunda kunna förebyggas, än att ”en Adelsman, Prest, Borgare, Bonde röstar, icke såsom en Adelsman, Prest, Borgare, Bonde, utan såsom en Riksdagsman, en rätt Medborgare”.
– Huru försöken till denna princips verkliggörelse skulle slå ut, kunde han, ganska förlåtligt, ej förutse i December 1792.
Vi skola snart få se, huru han blef till sinnes i den mån, som han började varsna deras oförebyggligt anarkiska rigtning.
Fullkomligen redligt kunde han, om sin syftning i allmänhet, erinra:
”huru litet jag sjelf älskar buller, kan slutas deraf, att jag redan 1786 – och i sjelfva denna bok – yrkade denna högst fria, men tillika högst stränga, princip:
Ni får tänka det bästa ni förmår, men göra endast hvad lagen tillåter”.
Beträffande de särskilda utlåtelser, som buro skenet af brottslig afsigt: så gör hans förklaring visserligen tillfyllest för oss, som äro i stånd att öfverskåda det hela af hans karakter och auctorliga sträfvanden.
För hans domare kunde den ej vara lika öfvertygande.
De tyckte sig äga goda skäl, som talade för det bestående sättet af regering och representation.
Styrelsen visste sin tanka i detta fall delas af Stånden, hos hvilka då ännu ej hade vaknat någon lust till politiskt sjelfmord.
Icke dessmindre ville Hofrätten stanna vid ett mildare utslag, än honom sedermera öfvergick.
Att låta dervid bero, var sannolikt både Drotsens och Reuterholms mening.
Väl hade
Actor sökt ådagalägga, att Thorild ”icke allenast fällt högst missfirmeliga omdömen om Kongl. Majestäts Nådiga Skrif- och Tryckfrihets-Förordning af den 11 Juli förledet år, utan ock yttrat sådana tänkesätt och begrepp, som innehålla förgripelser emot H. K.
Regenten samt de fyra Riks-Stånden, uppmaningar till Folket, och äro ledande till ändring af Rikets Grundlagar”.
Hofrätten ansåg likafullt skäligt, att, under åberopande af nyssnämnda Tryckfrihets-förordning samt 6 Cap. 5 §.
Missgerningsbalken, förklara den anklagade skyldig endast att plikta med fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd, äfvensom dermed, att skriften ”Ärligheten” skulle från den öfriga afhandlingen skiljas och förstöras.
Häröfver besvärade sig dock både Actorn och Författaren.
Den förre yrkade vid Hofrättens dom den förändring, att Thorild borde, likmätigt 4 Cap. 8 §.
Missgerningsbalken, såsom förrädare straffas, och att ej mindre sjelfva afhandlingen måtte förstöras, än dedicationen.
Den sednare åter tyckte, att man alltredan med honom förfarit hårdare, än han förtjent; hvarom han ock yttrade, i den till Konungen ingifna anhållan om nåd, som i samlingen af hans skrifter blifvit införd under titeln ”Till H. M.
Konungen, ur fängelset (1793)”:
”genom mina domares underbara makt att annihilera och skapa uppsåt, har jag ändtligen vunnit det, att se mitt hufvud frälsadt, endast för att kunna se och förstå det elände att högtidligen svältas ihjäl”.
– Det märkligaste i denna, sannolikt i Februari 1793 författade böneskrift, är föröfrigt den uttydning, som här gifves åt hans satser om Stånden.
Det väsendtliga deraf lyder så.
”När i en bok står: dessa fyra Rikets Stånd äro de fyra Rikets Obestånd, – så uppkommer den stora frågan: kallas de rikets obestånd i och för sin politiska författning och varelse? eller endast i afseende på deras tillfälliga misshällighet?
Det förra skulle vara ett brott emot
Regeringssättet – om man kunde dömma en gissning i stället för ett factum.
Det sednare vore blott en fri tanke.
Nu, då intet bevis mot mig finnes, så är icke Actor, utan jag, mina ords tydare.
Och jag förklarar, att endast det sednare är det rätta.
Jag hade ett direct afseende på Ståndens misshällighet”.
Vidare, mot slutet: ”Jag erkänner icke engång liklighet till brott i annat, än de ord, som röra Stånden.
Och äfven denna liklighet försvinner, i den stund den vigtiga skillnaden göres emellan deras politiska varelse och deras politiska misshällighet.
Ty sjelfva de fyra Elementerna, som, uti den harmoni Gud stadgat, äro hela Verldens Bestånd, skulle man genom en poetisk colorit, i afseende på allt det de förstöra, kunna kalla de fyra Verldens Obestånd”.
Här alltså är ett återtåg från den åsigt, som hyllades ännu några veckor förut, eller ett annalkande till den motsatta, redan börjadt.
Ty jemnförandet mellan förklaringarna till Konungen och till Hofrätten gör uppenbart, att det, som ogillades i denna sistnämnda, var just Ståndens ”politiska författning och varelse”; såsom en sak, hvaraf deras ”misshällighet” då sades vara, ingalunda en ”tillfällig” verkan, utan en alldeles nödvändig.
Eljest har denna hans nåd-ansökning också den märkvärdighet, att dess första handskrift innehöll detta tillämnade slut: ”Men skulle alla skäl förlora sin kraft emot det man kallar Politiken; så är den yttersta nåd, hvarom jag bönfaller, att få försona mitt brott genom en frivillig landsflykt; med den heliga förbindelse, att aldrig nämna närvarande Regering med ett ord, och att äfven i min enslighet icke tillåta mig annat missnöje, än denna suck:
O, mitt Fädernesland!
– Framhärdar” m. m.
Dessa rader, som sedan (och kanske på vänners inrådan) uteslötos, voro icke helt och hållet en med blott halfqväfd harm frambrytande yttring af politisk melankoli.
Han tillkännagaf längre fram, i ett af sina bref från Tyskland, att bland hans sednare önskningar hade varit en tids fristads-vistelse der på någon behaglig ort; för att i ro få utarbeta en totalframställning af sin Philosophi, på Latin, såsom verldsspråk.
Omsider blef saken, den 22 Februari 1793, afgjord genom denna Konungens slutdom:
Maj:t .... låter i Nåder vid Hofrättens yttrande deruti bero, att Thorild frikallas från den å honom af Advokat-Fiskals-Ämbetet påstådda ansvarighet efter 4 capitlet 8 §.
Missgerningsbalken.
Men alldenstund Thorilds åklagade afhandling, icke allenast i de i synnerhet anmärkta utlåtelser, utan ock i hela dess sammansättning innehåller ett allmänt klander emot Kongl.
Maj:ts Tryckfrihets-Förordning, och ett brottsligt afvikande ifrån de gränsor, som deruti för Skrif- och Tryckfriheten sättas; strider emot undersåtlig vördnad och lydno för Regentens bud, emot helgden af Rikets grundförfattningar, och emot den aktning för de fyra Riks-Stånden, som hvarje samhällets medlem, vid straff till görandes, åligger; och Thorild, ehuru förmögen att känna pligt och det utrymme borgerliga Lagen honom tillåtit, likväl, under sken af philosophiska betraktelser, utfarit i sådana uttryck och slutsatser, som, brottsliga att i tal framställa, än mera att offentligen genom tryck utsprida, leda till den enfaldigares förvillande, väcka missnöje och kunna uppreta till försök emot det lugn och den säkerhet som uti ett välbeställdt samhälle vara böra, – och utmärka således hos honom ett sinne, dels för sig sjelft begifvet åt oro och villomeningar, dels ock benäget att bibringa den okunnige irriga begrepp om rättigheter och skyldigheter, bägge lika stridande emot borgerlig sedighet och en skyldig hörsamhet för samhällets lagar, samt nödige att till den brottsliges späkt emot vidare utbrott förekomma: fördenskull, och med ogillande af hvad Thorild besvärsvis i målet andragit, samt vid jemnförande af hans i förberörda måtto begångna och i Kongl.
Maj:ts Tryckfrihets-Förordning vid svårt ansvar förbudna brott, med de särskilda bestraffningsgrader Lagen i thy mål uti 6 Cap. 5 §.
Missgernings-balken utsätter: pröfvar Kongl.
Maj:t rättvist förklara, det skall Thomas Thorild ofvanförmälta dess brottsliga förfarande umgälla med landsflykt under fyra års tid; och skola bägge ofvan förbemälta Thorilds tryckta afhandlingar, såsom onyttiga och till deras sammanhang brottsliga, förstöras.
– Slutligen finner Kongl.
Maj:t ej heller skäl, att till den af Thorild sökta nåd bifall lemna.
Vid domens mottagande visade Thorild mycket sinneslugn.
Den utfärdades just på samma dag, då hans vänner sågo honom som ifrigast sysselsatt, att, mellan sina studier i Seneca, Arnoldus och Rudbeck, stärka sina nerver med pisksmällar.
Genom det lilla antal exemplar, som redan hunnit spridas, voro de båda skrifterna räddade åt efterverlden; och troligtvis hade de kommit till oss ändå – i handskrift.
Strax efter undfången dom, skref han från fängelset till Reuterholm; och denne lät genom Polismästaren svara:
”Hade jag förut vetat detta brefs innehåll, skulle han varit fri för längesedan; men nu kan det ej hjelpas”.
Så förtäljer Hjelm, som tillägger: ”emellertid fick Thorild 200 Rdr af Regeringen”.
Sannolikt gafs honom detta såsom resepenningar.
Men hans öde lättades ock medelst varaktigare understöd; det heter, några dagar sednare: ”Han har af Regeringen 200 Rdr om året”.
Kunna vi lita på Liljensparre, så blef denna summa till och med fördubblad; ty hans uppgifter om Thorildska rättegången lykta sålunda:
”Med sin försäkran om protection höll Reuterholm, sedan jag blef bortskickad 63, i så måtto ord, att Thorild, som af Hofrätten ansågs skyldig till dödsstraff 64, nu benådades med fyra års landsflykt; erhöll årligen, under sitt vistande utrikes, 400 Rdr; och, halftannat år innan ännu landsflykts-tiden gick till ända, befordran till Bibliothekarius vid Greifswalds Akademi, med lön och förmåner till emot 600 Rdr årligen”.
Hvem kan annat, än i allt detta skönja Reuterholms finger?
Visste Thorild, vid den tidpunkt hvarom nu talas, i hvad mått han kunde påräkna den mäktige furste-gunstlingens bevågenhet?
Troligen icke.
I alla fall var den okänd för allmänheten, och (åtminstone till det mesta) äfven för hans enskilda vänner.
Desto begripligare är, att kunskapen om den fällda domen föranledde hvarjehanda högljudda ”opinions”-yttringar.
Särdeles utgingo sådana från det slägte, som lefde i denna morgonrodnans och morgondimmornas lyckliga ålder, då man gör sina första verser och första vältalighetsprof; då man lätt anser sig kallad att begynna verldens egentliga skapelse, eller åtminstone fäderneslandets, och då lika lätt inträffar (hvad hos äldre personer blir mindre förlåtligt), att mången finner intet vidare dertill behöfvas, än eldfängda känslor, obestämda begrepp, dånande ord och häftiga önskningar.
I Stockholm nöjde man sig med folkskockningar, hurrarop, och tal vid skålar.
I Upsala gick man längre; der firade Studenterne den unga Tryckfrihetens begrafning.
De anställde midt på ljusa dagen ett fackeltåg till en öppen plats, der Hertigens tryckfrihets-förordning, under klagosånger, blef i en djup graf nedsänkt och jordad65.
Ett väldigt graföl följde ofvanpå.
Knappast var i samqvämet någon, som visste rigtigt besked, hvad Thorild ville.
Till en det visste han det icke sjelf.
Men just detta, att icke (eller blott till hälften) veta hvad man vill, – en hos ädla demagoger ofta förekommande egenskap, – förstärker deras talisman till popularitet; nämligen genom sin likhet af ett morgontöcken, ur hvilket framblicka glänsande löften om en den skönaste dag, under det enhvar, tills vidare, får enligt sin egen fantasi bestämma och utmåla dess närmare beskaffenhet.
Man kände ju, att Thorild var ett snille; att han ogillade det bestående gamla; att han velat, om icke kullstörta, dock förändra det; att han derför blifvit en martyr!
Vid denna tidpunkt voro de fleste af Upsala Studenter med förtjusning tillgifne det Fransyska
Revolutions-väsendet, som just då bar sin mest skenfagra och mest imposanta skepnad.
Hvilken känsla var således i deras krets naturligare, än en liflig sympathi för den man, som ansågs för landets vältaligaste revolutions-predikant?
Genomögna vi en i Upsala, kort efter Thorilds landsflykt, utgifven samling af anonyma tal, som kallas ”Skrifter upplästa i en samling af Studerande vid Upsala Akademi”, så äga vi framför oss ett åskådligt, om än (måhända vid utgifvandet) modereradt uttryck af dessa sinnesstämningar; och särskildt i t. ex. det tal, som börjar sid.
50, mycken Thorildisk efterklang 66.
Också bedrogs man ej af den instinkt, som sade, att Thorild var en kämpe, lika modig som snillrik, för Sanning, Frihet, Skönhet.
Men bättre hade man tjenat honom och hans sak, hvilken ändock – i sin innersta kärna – var en annan än Fransyska Revolutionens, om man låtit sina beundransgärder föregås, eller åtminstone efterföljas, af något verkligt bemödande att studera och förstå honom.
Öfverhufvud måste bekännas, att Thorilds anhängare voro starkare i välmening, än i begrepp; och att långt mera, än genom den honom öfvergångna domen, omtöcknades hans stjerna genom underhaltigheten af de lärjungars egenskaper, som företogo sig att sjelfve uppträda såsom författare.
Det fanns ibland dem ingen, som kunde ”föra hans runor” med ära.
Å andra sidan uppfyller jag en helig pligt, då jag förklarar, att jag ej mäktat upptäcka minsta spår till någon hans vittra motparters delaktighet i hans politiska ofärd.
Sannolikt är visserligen, att de icke ogerna sågo hans plötsliga aflägsnande från en skådeplats, der han alltigenom varit dem så högst besvärlig.
Men de kunna ej ertappas på annat slags medverkan till detta hans öde, än att de hade, i vers och prosa, ideligen utmålat honom såsom en ärke-fantast och oförsynt charlatan.
Föröfrigt bör man veta, att hos de nya makthafvarne stodo hvarken Kellgren eller Leopold synnerligen väl anskrifne.
Allraminst
Leopold: som till den förbrytelse, att bland alla Gustaf III:s vittra gunstlingar ha varit den företrädesvis med Konungens ynnest hedrade, nu ock fogade den, att länge låta vänta på ett lofqväde till Hertigen 67, och att allsicke besjunga Reuterholm.
På sitt ställe skall visas, huru denne, häröfver förgrymmad, snart utöste sin vredes skålar öfver både Leopold och hela Svenska Akademien.
Gerna ville vi kunna fritaga Thorilds vittra fiender äfven från en annan förebråelse: den, att, under de närmaste åren efter hans landsförvisning, hafva med öfverflödande bitterhet förföljt hans minne och häcklat de sista svenska skrifter, hvilka han, från utländsk jord, hemsände att utgifvas genom vänners försorg.
Men här tala urkunder, som ej låta nedtysta sig.
Då vi höra Hjelm berätta om den första af de hemsända skrifterna, en liten afhandling ”Om Qvinnokönets naturliga Höghet” (1793), att Kellgren lät aftrycka den i sin Stockholms-Post ”för att betaga afsättningen 68”, tro vi oss, tvifvelsutan, ej böra instämma i antagandet af ett dylikt skade-motiv.
Deremot kunna vi ej undgå, att såsom utbrott af en oförsonad personlig harm stämpla Leopolds recension i Extra-Posten 1793 (N:a 291 och 293) öfver en annan småskrift, som, under titel:
”Om Upplysningens Princip, eller kritik på en viss berömd afhandling i detta stora ämne” (1793), framställde – men med mycken hofsamhet – en och annan anmärkning mot Rosensteins (i den tiden omätligt berömda, och särdeles af Leopold till skyarna upphöjda) ”Försök till en afhandling om Upplysningen”.
Någonting vrångare och gallsprängdare, än denna recension, kan ej tänkas; utom dess fortsättning, eller det i samma tidnings följande årgång (1794, N:o 15) förekommande svaret ”till Herr Lorenz Münter Philipson”, som var den lilla bokens utgifvare och hade understått sig, att i en föregående nummer (1793, N:o 299) upplåta sin mun till genmäle 69.
Om tonen i dessa uppsatser kan dömmas från följande profbit.
Philipson hade slutat sin förklaring (”till Herr *** i Extra-Posten”) sålunda:
”Se här de tänkesätt, som hafva motiverat mitt biträde med utgifvandet af Herr Thorilds ifrågavarande kritik.
Detta biträde är dessutom ett offer åt en olycklig vän.
Ni bör, oaktadt all er orättvisa, respektera det”.
Härpå Leopold tillbaka: ”Den olycklige är helig.
Ja, min Herre, när olyckan är den förtjente mannens, – icke den vettlöse äfventyrarens, icke det oregerliga högmodets, som ej ens låter tämja sig derigenom.
Att för libellisten, som fortfar att förolämpa alla upphöjdare talanger, fordra helgd och respekt, i anseende till den olyckan som träffat honom att numera nödgas skicka sina skamlösheter postvägen ifrån Köpenhamn eller Hamburg, det vore att kanhända drifva respekten för olyckliga något längre, än till det skäliga.
Om någon för sin bergning nödgas utgifva skrifter, men kan ej göra dem begärliga genom annat, än antingen en trotsande vanvördnad för de Styrande, eller smuts kastad på enskilda förtjenster: så är en sådan, ni har rätt deri, visserligen ganska olycklig; men hans olycka är ej af det slaget, som förtjenar respekt.
Också ni, min Herre, begär ej mindre än att respekteras för den ädla gerningen, att hafva till trycket befordrat er värde väns plumpheter, emot den bästa bok jag läst på mitt modersmål ...
Edra citationer ur er väns vittra arbeten figurera fullkomligen väl ibland dessa ”riddareprof i skämt och allvar”, hvarmed han, såsom bekant är, strider för ”Snillets stora ära” – på hvilken han ännu väntar.
Om det gifs någon grad af uselhet under den att skrifva sådant, är det den att citera det ...
Ni torde ädelmodigt frikänna mig från skyldigheten att högakta er, så länge ni ännu ej gjort annat, än författat edra egna skrifter eller utgifvit Herr Thorilds.
Hade ni af mig velat vinna detta offer (som jag knappt tror att ni någonsin får), så hade ni åtminstone bort lära er olycklige vän, att vara en grad mindre olycklig, genom iakttagandet af Naturens destination med honom: hvilken icke synes vara den, att göra sig såsom Skribent högaktad; och hvarföre äfven alla andra lofliga utvägar varit bättre, för honom att välja, och för er att understödja”.
– Ja: ännu 1795, då Thorilds ”Handbok för omtänksamma hushåll i Diäten” utkom, nöjde sig Leopold ej med ett litet gly deröfver i sista nummern af sin Extra-Post (hvilken tidning, med anledning af en i dess nästföregående nummer införd artikel om Luther och Satan, blef just samma dag förbjuden); utan hoprimmade ock ett såkalladt ”Sändebref till Mäster Allt i Alla”, lika tomt på qvickheter, som rikt på missförstånd och oqvädinsord 70.
Förunderligt, att han, ännu på sina gamla dagar, kunde åt detta platta rimstycke beskära en plats i den samling af sina skrifter, der han af sin högligen läsvärda strids-afhandling mot Thorilds Kritik öfver Kritiker upptog blott några få fragmenter, för att ”så långt möjligt varit lemna bort allt enskildt”!
Thorild svarade, numera, på allt sådant – intet.
Dock: han afgaf snart nog ett, för Sveriges litteratur ganska sorgligt, svar; han upphörde nämligen, att författa på Svenska.
Föröfrigt hade Kellgrens och Leopolds vänner engång verkligen i sinnet, att mot Thorild företaga, väl ingen politisk räfst, men dock en borgerligt-juridisk.
Åtminstone ansåg han sjelf sig veta med visshet, att Svenska Akademien, sedan hans ”Svar på Luntan” utkommit, någon tid umgicks med ett sådant förslag.
Följande bref erhöll deraf sin anledning.
Stockholm den 19 Mars 1792.
– Tillåt mig underställa en så vördad och stor mans omdöme några tankar öfver Akademiens sista, icke ädla, icke vittra, och alltför katholska procedere.
Det förvandlar Akademien till en Påfvisk makt; till ett Sorbonne!
2. Hvad
Akademien vinner hos Kämners-rätten, förlorar hon helt visst hos Publiken, hvars naturliga både välvilja och illvilja leder den att taga den svagares parti; och hvad hon skulle kunna vinna hos Publiken i dag, förlorar hon ofelbart hos Publiken några månader härefter.
Imellertid resterar en liten barbarisk ridicule, på vår litteratur, och på Akademiens annaler.
Och allt detta bång och oväsende, för en endes käring!fureur! för en endes publika och privata lögn och misstydning
Då likväl denne ende började skändelsen (började sk–a i Financerna, etc. etc. etc.)
Är det möjligt att vilja, att besluta, ja att kunna uthärda, dechiffreringen af dessa horreurer?
Hvad har jag sagt honom?
Några starka drag af saken.
Hvad har han sagt mig?
Luntor af infami.
Till den grad: att, i det ögonblick min boktryckare stämmes, stämmer jag tillbaka Fru Fougt för Luntan, Carlbohm för Brefvet, Nordström för Stockholms-Posten ....
Är detta litteratur?
Nej: ett barbari, ovärdigt hela detta tidehvarf.
De, genom lögn, misstydning, käring-skrän, eller ock i sin inbillning, oförrättade – hafva allt att lida på en våldsam dechiffrering i en Kämners-rätt.
Och vinner Akademien, så är det en förföljelse: tappar hon, så är det en löjlighet.
Få vi en större frihet, så blir Akademien föraktad; få vi en mindre frihet, så blir Akademien hatad.
– Mycket är att förlora:
Intet att vinna.
Jag, för min del, har, på den förre Narrens 71 och denna sista Käringens72 fureurer, fått för evigt en vämjelse mot alla på något sätt personliga stridigheter.
Och tio Akademiers censurer vet jag, att jag kan annihilera med tio publika rader.
Men ingenting är hos mig mera oföränderligt, än den adoration jag gör åt alla sanna och bevista förtjenster.
Med hvilken känsla jag ock evigt är M. N. Herres ödmjukaste tjenare.
Näppligen kan förmodas, att Rosenstein sjelf, en alltid fridälskande man, var någonsin böjd för en slik rättegång.
Men om bland medbröderne herrskade en mera krigisk anda, så besinnade man sig dock snart, och lät hela förslaget fara.
Också gjorde Konungens plötsliga död, såsom vi sett, att Thorilds polemiska förhållanden togo en annan vändning.
Att han på denna bana skulle – förr eller sednare – bereda sitt fall, dels genom egna obetänksamheter, dels genom sina lärjungars, kunde dessutom de, som ville bli honom qvitt, äfven med måttliga siare-gåfvor förutse.