Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är för att vinna utväg till en ”tillsats” till betänk, uti denna syftning, som jag för närvar, anser återremiss vara oundviklig, och som jag nu icke finner nödigt att vidare motivera eller specialicera mitt ofvanberörde omdöme, än under åberopande af de i Utskrs betänk, upptagna öfver etthundrade anmärkn;r, hvilka tvifvelsutan mer än tillräckligt visa, huruvida Styrelsen fullgjort sitt kall sä , som nationen haft rätt att fordra.
Då jag fördenskull, hufvudsakligen för att under närvar, omständigheter komma till något resultat, begär återremiss af betänk., kan jag ej undertrycka min önskan, att Const.r Utsk. måtte åt detsamma gifva en form, som underlättar vinnandet af ett sådant resultat, genom anmärkntnas hänförande under vissa allmänna principer och deras mer concentrerade motivering.
Önskligt vore äfven , 0111 Utsk. något närmare utredde vissa förhållanden, t. ex. med Trollhätteaffären, som tyckes för läsaren sväfva i dunkel, särdeles hvad angår den af convoj-commissuriatet vägrade uccepten 102 De n i Juli e. ra. af de första obligationerna, och det beslut, som i anledn. deraf fattades i Conseljen jemte hvad dervid föreföll.
Äfven torde det vara nödigt att, i frågan om Konungens rådgifvares behandling af tryckfriheten, hvilken blifvit af Utsk. med särdeles lätt hand vidrörd, erfara, icke blott hvad t. f.
Hofeancelleren Hr von Hartmansdorff tillstyrkt, utan ufven hvad Konungens öfrige rådgifvare yttrat vid det citerade tillfället af de sex indragntna å samma dag den 3 Aug. IÖ38; hvarförutan de flera af sedermera Statsrådet von Schulzenheim verkställda, lika litet, om ej mindre af omständigheterna ursägtade tidningsindragningar icke synas, då nemi. åtgärden blifvit föremål för anmärkn., hafva bort med fullkomlig tystnad af Utsk. förbigås.
Likaledes lärer det vara ett billigt anspråk, att R.
St. af Const.Utsk. erhålla officiel uppgift på namnet å den rådgifvare i commandomål, mot hvilken de efter mitt omdöme högst besvärande, ehuru af Utsk. med mer än vanligt öfverseende bedömda anmärkntr, som förekomma i 5o:de punkten, äro riktade, i anledn. af beinälde rådgifvares utöfning af sitt embete under 1838 års s. k. ”oroligheter.’’
Man förmodar, att denne rådgifvare var H. Ex. Hr Gr.
Brahe; men man kan icke på denna förmodan grunda någon anmälan, helst just under samma tid från åtskilliga håll det ryktet sattes i omlopp, att II.
Ex. till och med vid ett tillfälle, i anseende till vägrad verkställighet af en hög befallning, nedlagt sitt embete och anhållit, att
General-adjulants-käppen måtte öfverlemnas till någon annan, hvilket icke väl står tillsammans med Utskts uppgift om denne rådgifvares underlåtenhet alt i c o u s t i t u t i o n e l ordning ens upplysa K.
M. ang:de skadligheten af de vidtagna militär-åtgärderna och deras retande intryck på sinnena.
Vid en annan punkt, den 6:te, deri en af mig anmäld anmärkn. blifvit godkänd — angtde öfverlemnande! af fattigvårds-comitc-betank. utan alt meddela propos. i ämnet — saknas äfven uppgift på de rådgifvare, som i rådslaget härom deltagit.
Vidare vore det utan tvifvel för R.
St. upplysande att erfara, huruvida Const.Utsk. funnit Konungens rådgifvare vid alla tillfällen hafva i enlighet med 20 och 33 §§:ua Reg.Ftn gjort und påminnelser emot Konungens utnämningar lill embeten och tjenster, eller om delta endast inträffat vid det enda tillfälle, då, enl. 58:de punkten, en person blifvit förordnad till ett högt embete, om hvilken Konungens samtlige rådgifvare yttrat, att han hvarken innehade de egenskaper eller det anseende i del allmänna, som erfordrades att förvalta samma embete.
Ulsk:s fullkomliga tystnad i förstnämnda fall synes ådagalägga , att
Utsk. i öfrigt icke haft något att anmärka emot det följda be f o rd r i n g s-s y s temet, hvilket eljest i det allmänna utgjort ett bland de mest påfallande skälen till missnöje.
Men min afsigt är ej att ingå i en speciel kritik af Den i Juli e. m. io3 Utskrs betänkande.
Jag har blott velat visa, att äfven ifrån den sida, som i öfrigt lemnar
Utsk. full rättvisa för dess fosterländska bemödanden att en gång söka göra den ministeriella ansvarigheten till en sanning, ytterligare upplysningar viii kunna tarfvas, innan det vigtiga ärendet slutligen afgöres.
En anmärkt), af vigt återstår i delta full, som ej bör förbigås.
Det angår sista slutmeningen af betänk., der det heter, ”att Utsk. härmed anser sig hafva besvarat de an”märkntr, hvilka från R.
St. blifvit till Utsk. remitterade, ”och om hvilkas föremål, så vidt Utsk. funnit dem ”föranleda någon dess åtgärd, yttrande i betänk, blif”vit afgifvet.’J
För min del befarar jag, att Utsk. icke härvid tillräckligt noga genomläst 107 §:ns Reg.Ftn sednare moment, eller rätt besinnat till hvilka följder en dylik Utsk:s makt att undertrycka de i RiksStm ”uti detta ämne” väckta ”frågor” skulle leda.
107 §:n 2 mom. förbehåller ovillkorligen 11.
St. den rätt att, sedan Const.Utsk. blifvit hördt, afgöra de anmärkntr, hvartill anledntr blifvit i RiksStm anmälda och endast inför Const.Utsk. uppgifna.
När nu dessa anmärkr>:s-anledn;r lill Utsk. remitteras, för att Utsk. må deröfver höras; så måtte väl deraf vara en ovillkorlig eonseqvens, att de icke kunna i Utsk. begrafvas, utan att Utsk. är förpligtadt deröfver afgifva sitt utlåt., hvarförutan den R.
St. tillkommande a fg drande rätt icke kan utöfva».
Om Utsk. godkänner den i RiksStm anmälda anmärkn:n och framlägger den i sitt slutliga betänk., så är det visserligen öfverflödigt att deröfver afgifva särskildt utlåt., ehuru Utsk. för controllens skull alltid tyckes böra lemna upplysning om hvilket Utsk. eller hvilken ståndsledamot anmärkntn hos Utsk. anmält.
Men förutsatt, att Utsk. icke godkänner onmärkn:ns-anledn:na, skall då Utsk. äga rätt alt, utan att ens uppgifva hvari anmärkntna bestålt, än mindre skälen deremot, med ett maktspråk förklara, det Utsk. funnit dem icke föranleda någon åtgärd, samt helt och hållet afskära R.
St. deras pröfningsrätt öfver anmärknmas behörighet —ja rent af förhemliga dem.
Uti det n. v. Const.Utsk. befarar jag visst icke, alt någon uppgifven anmärkn. af vigt blifver af Utsk. förkastad; men ett i en annan syftning sammansatt Utsk. skulle, om ett sådant prasjudicat vunne fasta från den sida , som yrkar ansvarighet, kunna helt och hållet eludera denna, derest Utsk. kunde helt cathegoriskt och utan rätt till appell å RiksSt:ns sida hos R.
St. anmäla, att Utsk. hvarken sjelft funi it något att anmärka mot Styrelsen, ej heller ansett de anmärkntr, hvilka från RiksStm blifvit till Utsk. remitterade, föranleda någon Utskts åtgärd.
Då jag för min del anser anmärkn:s-rätten inom RiksStm och dessas afgöranderätt deröfver af vida större constitutionel vigt, än den under hemlighetens slöja af Const.Utsk. förrättade prot:s-granskningen, då nemi. det förra är den enda och sä - D e n i Julie. m ira controllen att, med publicitetens tillhjelp, intet anmärkningsvärd! af vigt undgår en offentlig discussion inom Representationen; så har jag ej stillatigande kunnat antaga Const.TJtskrs i fråga var. åsigt, den jag tvertom hoppas att Utsk. i sitt förnyade betänk, på det sätt förändrar, att Utsk. särskildt besvarar de anledntr lill anmärkntr, sorn blifvit från RiksSttn till Utsk. remitterade och icke utgjort föremål för TJtskrs anmärkn. i det nu föredragna betänk., om hvars återremitterande jag förnyar min vördsamma anhållan.
Hr Dalman tilläde derefter muntligen:
Medan jag har ordet, anhåller jag att få upptaga några af de anmärkn:r, sorn på f. m. blifvit framställda.
En bland dem, som de fleste talare sökt göra gällande, går derpå ut, att Const.Utsk. icke skulle äga rättighet att, med anledn. af 107 §:n Reg.F:n, anmärka något mot de rådgifvare, hvilka redan afgålt ur Statsrådet.
Jag anser för min del det icke vara nödigt att nu afgöra, huruvida Ständerne kunna till Konungen ingå med begäran om dessa rådgifvares entledigande; derom är icke heller nu fråga, och Const.Utsk. har icke framställt en sådan till Ständernes bedömmande , men Const.Utsk. har haft både rättighet och pligt att hos Ständerna anmäla allt hvad Utsk. under granskningen af Statsrådsprot:n funnit anmärkningsvärd!, oansedt att dessa anmärkntr gällde under tiden afgångna rådgifvare , de må nu vara lefvande eller döde.
En annan sak är den påföljd, hvartill efi sådan anmälan kan föranleda
Den politiska syftningen af 107 §:n synes mig, nemi. ingalunda hufvudsakligen, vara den, att Ständerne skola hos Konungen direct anmäla vissa rådgifvare till afsked, utan ändamålet med denna §, hvilken jag önskat alt Utsk. från en högre synpunkt uppfattat, föreställer jag mig vara det, alt nationen skall från Const.Utsk. erhålla en, på tillförliga facta grundad, öfversigt af r ege rings-systern e t under den tid, som förflyter mellan riksdagarna Tager man de anmärkn:r, som af Const.Utsk. blifvit gjorda, hvar för sig ; så skall man visserligen finna flera af den beskaffenhet, att de icke isolerade torde kunna föranleda till begäran om någon rådgifvares entledigande, äfven om den gamla rådgifvare-personalen kunde anses hafva colleetiv ansvarighet; meri jag tror, att dessa spridda drag kunnat och bort framställas till en hel tafla, som visat, lika som i en spegel, hela systemet och dess olika uppenbarelsesätt inom de skiljda förvaltningsgrenarna.
Jag beklagar således på det högsta ett uttryck i Utsk:s betänk., hvilket jag måste tro hafva af misstag deruti influtit , nemi. att Utsk. icke ansåg sig berättiga dt alt skrifva Styrelsens historia.
Jag frågar eder, mine herrar! hvar det finnes i grundlagen förbjudet för Utsk. att säga sin tanke 0111 Styrelsen?
Jag frågar - Den i Ju 1 i e. ni. io5 gar, om detta icke tverlom uti 107 §:n uttryckligen ålägges samma Utsk.; och om en framställning af Styrelsens handlingssätt ligger inom Utskrs behörighet, så kan jag icke inse, att någon lag förnuftigtvis kan förbjuda Utsk. eller den enskilda representanten, eller R.
St.: att deraf draga slutföljder eller deröfver fatta ett omdöme.
Jag tror, att, om så skett, vi undvikit en dylik discussion, som i dag; det hade då icke blifvit möjligt att gå parlielt till väga, utan man hade å ömse håll nödgats betrakta det vigtiga ärendet i dess stora sammanhang, att bedomina principer och resultaterna i det hela, icke blott enstaka, isolerade fall, utan något vare sig föregående eller efterföljande.
Jag erkänner, att jag väntat detta af 1840 års Const.Utsk. och ännu väntar det, om R. o. Ad., som jag hoppas, beviljar en återremiss af betänk., hvilken Borgare- och BondeSttn redan medgifvit.
Del måtte icke vara meningen med en politisk debatt, att rådgifvarne »lutte likasom på stämningen från cn kämnersrätt svara punkt för punkt med data och siffror, utan meningen måtte vara att utveckla en strid om styrelse-maximer, eller rättare om resulta ler.
Der hafva vi en parlementarisk basis att agera uppå, och, mine herrar! hvar finnas de resultater, som kunna försvara den n. v. Styrelsen , sorn kunna ursägta dess misstag, af hvilka visst flera eljest kunde vara ursägtliga ?
Åtskillige af Konungens f. d. rådgifvare hafva haft särdeles omhugsan att bevisa, att det icke kan vara Konungen förment att i Rådet återinsätta de rådgifvare, mot hvilka Const.Utsk. gjort anmärkntr.
Jag har icke af någon talare inom Huset hört ifrågasättas, att Ständerne skulle kunna förbjuda eller hindra detta; men det förundrar mig, att man genom sådana yttranden likasom väcker björnen som sofver, emedan det deraf ser ut, som vissa vederbör, hyste den förhoppning att blifva ånyo inkallade i Conseljen, när man väl vore af med Ständerna.
För min enskilda del finner jag också det svårligen kunna förlikas med 90 §:n Reg.F:n, att R.
St. hos Konungen begära, det han ej måtte inkalla vissa personer i Rådet; men jag kan icke föreställa mig, att Konungen skulle så besynnerligt bedomina sin egen och sin Regerings ställning, att Han till sina rådgifvare återkallar män, mot hvilka så betänkliga anmärkntr blifvit gjorda och ett så betänkligt missnöje i åtskilliga former yttrat sig.
Jag tror således icke, att efter de sednare årens erfarenhet man kan befara, att konungamakten till den grad skulle äfventyra sig sjelf, att hon gjorde ett sådant försök. —- Hr f. d.
Hofcancelleren von Hartmansdorff har yrkat en annan sats, den jag äfven ber att få skärskåda, den nemi att Hofcancelleren icke enl. grundlagen skulle vara ansvarig inför Ständerna för sina åtgärder emot tryckfriheten.
Deltä vill ingenting annat säga, än att han skulle vara oansvarig, ty jag ser icke för hvilken annan lian skulle 9 H. 14 ldG Den i Ju li c. m. vara ansvarig, när nemi. hans yttranden och råd uro dolda i det endast för Const.Utsk. tillgängliga Statsrådets protocoll.
Jag föreställer mig icke möjligheten af, att de yttranden flofcancelleren. såsom ledamot af Konungens Conselj afgifvit till Statsrådets pro t. skulle kunna vara undandragna granskning derföre att de arigingo de ömtåligaste af alla frågor, nemi. rörtde tryckfriheten.
Också har vid de förändringar i Conseljens inrättning, som vid denna riksdag blifvit beslutade, Hofcancellerens befattning öfverflyttals på Just.Statministern; och det är svårt föreställa sig, att denne embetsman skulle kunna med iner fog än sina colleger undandraga sig constitutionel ansvarighet för sådana mått och steg, angtde tryckfriheten, som i Conseljen anmälas och kräfva dess sanction.
Jag förundrar mig öfver och gillar icke, att Const.Utsk., hvad tidnings-indragningarna (1838) angår, kastat skulden ensamt på f. d. tillförordn.
Hofcancelleren von Hartmansdorff; ja, jag skulle till och med vara färdig att till en viss grad ursägta Hr f. d. t. f. Hofcancelleren mer än kamraterna; ty i den oroliga sinnesstämning, hvaruti han på den tiden befann sig, var det visst icke underligt eller besynnerligt, om han kunde vara villrådig och icke rätt besinnade hvad han gjorde, då, enl. hvad den värde ledamoten sjelf på f. m. nämnde, han hvarje ögonblick fruktade att blifva stenad ; men detta gällde icke den öfriga Conseljen, den hade deremot hort hafva mera lugn och sans, samt således funnit okloklieten uti Hr t. f. Hofcancellerens messurer.
För öfrigt instämmer jag fullkomligt med Hr von Hartmansdorff i den åsigt , att saken visst icke blifvit förbättrad , om Hr t. f. Hofcancelleren, i likhet med hvad Utsk. föreslagit, åtalat tidningarna i stället för att indraga dem.
Det förra hade varit ett lika opolitiskt och oklokt steg, som det sednare.
Det förbiseende af Rikets sannskyldiga nytta, sorn härvid kan läggas Conseljen till last, var, att den icke insåg att alla hämmande åtgärder emot tryckpressen i allmänhet, och under denna spänning i sinnena isynnerhet , motarbeta sitt eget ändamål, och endast förvärra det onda, särdeles då det haft sin närmaste orsak just i en af opinionen förhatad förföljelse mot pressen.
Jag torde väl anses partisk att yttra mig om pressens inflytelse på 1838 års händelser, men jag torde ej vara mera partisk å min än Ht von Hartmansdorff å sin sida, och jag får åtminstone förklara det vara min lifliga öfvertygelse, att det just var pressen, som lugnade sinnena och räddade Styrelsen vid detta tillfälle.
Vid detta yttrande hprdes skralt af många utaf Ståndets ledamöter.
Hr Dal m a n fortfor :
Ja skratten, mine herrar ! skratten bäst J behagen, men jag påstår fortfarande att, på det sätt
Styrelsen under den tiden behandlade sakerna och betedde sig, hade det kunnat
Dcu i Juli t. m. flör henne blifva ytterst farligt, om pressen velat begagna sig af händelserna och sinnesstämningen.
Vi minnas ännu dessa tilldragelser, och jag liemsiäller hvad sorn handt, om tidningarna följt Styrelsens råd och indragit sig, t. ex. på i4 dagar.
Jag hemställer hvad det skulle åstadkommit för oro i landsorterna.
Ja, mine herrar! haden J varit här den tiden, så kanske skullen J hafva skrattat lagom, om så skett.
Den tid kan komma, då detta erkännes.
Man har vidare påstått, att
General-adjutanten för armeen icke skulle vara ansvarig enl. 107 §:n.
Jag åberopar i detta fall den tydliga ordalydelsen af 6 §:n, ansvarighetslagen för Statsrådets ledamöter, hvilken Hr von Hartmansdorff visserligen äfven åberopat, men som han icke gjort sig mödan att uppläsa.
Denna § lyder sålunda: ”Uraktlåter ”Statsråds-ledamot eller Konungens rådgifvare i eomina an do mål, att de öfriga dem i grundlagen uttryckligen ”föreskrifna, men i denna ansvarighetslag icke särskildt upp'Väknade pligter och föreskrifter iakttaga och fullgöra , antomine det på R.
St. att hos.
Konungen göra sådan anmä”lan, hvartill 107 §:n af Reg.Ftn dem berättigar, med iakttagande af de villkor samma § i dess sednare inom. stadgar,” Jag frågar, om icke detta tillräckligt förklarar hvad som kan synas dunkelt i 107 §:n oeh uttryckligen berättigar Const.- Utsk. att mot föredraganden i comraandomål enl.
107 §:n anmärka sådana uraktlåtanden af grundlagens föreskrifter, som icke äro hemfallna under Riksrätt.
Hr von Hartmansdorff har, i sammanhang med försvaret för sig sjelf, gjort åtskilliga bittra utfall mot den constitutionella pressen: tryckfriheten är. visserligen en sak, som jag anser böra ligga representanten mest om hjertat och ömtåligt af honom behandlas, ty den är dock all annan politisk frihets värn ; men jag tillräknar mindre den värda ledamoten på andra sidan hans utfall deremot; ty då fråga uppstår örn tidningar och deras utgifvare , tyckes han likasom anfäktad af någon sjukdom, ett slags hydrophobie, som kommer honom att förlora åtskilligt af sin eljest humana natur; till bevis på hans exclusiva förskräckelse behöfves ej anföras mer än att den värde ledamoten i f. m. anklagade till och med det oskyldiga Stockholms
Dagblad — gemenligen polisbladet kalladt — för rabulism.
Samme talare har förebrått tryckpressen att hafva hindrat honom att drifva igenom läroverksfrågan , ehuru pressen i delta ämne yttrat samma önskan och åsigt som han sjelf.
Jag hemställer, huruvida man kan sägas hindra en sak, som man arbetar för, och som man önskar mätte vinna framgång.
De öfrige Konungens f. d. rådgifvare hafva äfven afgifvit försvars-anmärkntr vid Utsk:s betänk., hvilka jag förmodar att Consl.Utsk. kommer att efter förtjenst upptaga , då jag föreställer mig att R. o.
Ad. skulle anse det särdeles de - Den i Julie. tu. loyalt att nela dessa anmärka', — som visserligen kunna hafva ett och annat skäl för sig , och som meddelat några upplysningar, hvilka saknats i Utsk:s betänk. — att komma så väl till Utsk:s som de öfriga Ståndens kännedom.
Inrättningen af vår representation är nemi. så oformlig , att det ifrågavar.
Regeringens försvar endast blir bekant inom det Stånd, der det blifvit framstäldt, så framt nemi. det ej föranleder till betänkts återremitterande.
Detta försvar kan således inom de andra Stånden icke verka till mildring i omdömet.
Jag hemställer således äfven ur denna synpunkt, om icke ifrågavar. betänk må till Const.Utsk. återförvisas.
I hopp härom vill jag ej särdeles sysselsätta mig med f. d. rådgifvarnes försvar; men jag kan likväl ej underlåta att yttra min förundran deröfver, att Frih. Å k e r h j e I m , som, enl. hvad vi veta af Statstidningen, vid början af riksdagen begärde afsked från sin rådgifvare-befattning, under uppgift af det skäl, att han i följe af den allmänna missbelåtenheten , som genom utsk:s-valen gaf sig tillkänna , ansåg sig sakna R.
St:s förtroende, nu kunnat yttra en så stor tillfredsställelse med sitt eget handlingssätt och förekasta Const.Utsk., att det saknat skäl att emot Hr Frihrn göra anmärknrr.
Det erfordras eljest en egen slags slutkonst, för att från föreställningen hos Hr Frih:n sjelf, att nationen vore med honom så missnöjd, att detta missnöje förmådde honom resignera från sitt embete, komma till tanken om sådan ofelbarhet, att Frih:n icke rättvisligen förtjenade någon anmärkning.
Jag befarar dock, alt detta icke rimmar sig.
Utsk. bör ju vara en organ för allmänna tänkesättet i afseende på Styrelsen, och ur denna synpunkt uppfatta sitt åliggande; då fördenskull ett sådant missnöje finnes, som Frih.
Åkerhjelm beskrifvit, måtte ju Const.Utsk. anses hafva handlat rätt, då det i Statsrådets prot. dertill sökt anledntna.
Frih. von Schulzenheim har förnämligast sysselsatt sig med försvaret för den sista handelstractaten mellan Ryssland och Sverige.
Hufvudsumman af detta försvar tyckes mig vara, att om tractaten icke då blifvit afslutad på sätt som skedde, så hade det icke blifvit någon tractat utaf.
Nå väl! var det Sverige, sorn' skulle hafva deruppå förlorat?
ty hvad beträffar vår fördel af det vänskapliga förhållandet med Ryssland, så hafva vi derpå i dessa dagar fått från Ryska sidan emottaga ett färskt bevis, då nemi., genom en vänskapsfull ukas, Svenskt sedelmynt blifvit snart sagdt förbjudet att till Finland införas; förmodligen ett förebud till allmän aflysning af det Svenska sedelmyntet derstädes, och en deraf följande utskeppning af vårt silfver , såsom betalning för de producter, som, till mehn för vår egen landtmanna-indlistri, Finnarne nu uppmuntras att hit införa.
L owen hjelm har sökt reda förhållandet med den vidt beryktade Trollhätte-affären: jag
Ieinnar derhän det svar han gifvit Utsk. i anledn. af dess an - D e ii i Jul i. c. m. anmärk n:r, men det finnes något, som Utsk. icke i detta betänk, anmärkt, men som troligen är Gr. Löwenhjelm bekant, nemi. att vid sista riksdag
Ständerne beslutade afslag å just en sådan fråga sorn den, hvilken sedan blifvit af Regeringen bifallen.
Regeringen begärde nemi. då en millions credit för ombyggandet af Trollhätte-canal; men Ständerne afslogo detta och bi föl lo blott alt, såvida något öfverskott pa handels- och sjöfarts-fonden lomme att finnas , dessa öfverskott intill nästa riksdag skulle få för ändamålet användas.
Ett anmärkningsvärd! fel ligger således efter min tanke deruti; att Konungens rådgifvare fattat ett mot Ständernes rakt stridande beslut; jag förbigår för öfrigt den delen af anmärknm, sorn angår sjelfva anslagets förskrifning på 25 år; den har blifvit Riksrätten underställd, och kan, enl. min uppfattning, icke grundlagsenlig! försvaras, då denna förbindelse å Statens sida, utan motsägelse, innefattar en Statefis Skuldsättning.
Deremot tror jag visst, att denna alfar, sedd från åtskilliga synpunkter, kan vara ganska nyttig och fördelaktig sorn affär betraktad, å t m i ns töne för bolaget, hvaraf H. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm är en medlem ; men jag ser alldeles icke, att
Konungens rådgifvare beliöft hafva så brådtom i detta mål, utan hade de alltför väl kunnat derutinnan afvakta Ständernes beslut vid denna riksdag, ty något periculum in mora med ombyggnaden var ej för handen.
Jag anhåller, att dessa mina anmärkn!r må åtfölja den återremiss af betänk, till Const.Utsk., hvarå jag förut begärt proposition.
Frölich, David, uppläste följande!
Da jag hört åtskilliga klandrande omdömen fällas öfver Const.Utsk:s förevar, mern.
JX:o i3, så utom som inom Representationen, har det synts mig naturligen böra blifva den första frågan vid dess föredragning, om man möjligen skulle kunna hafva skäl till eller önska memorialets återremitterande.
Under bemödande att så noga sorn möjligt utforska anledn!na till dylika åsigter, tror jag mig hafva funnit, alt kjandret och önskningarna härrört, dels från den olika uppställningen af Coust.Utskis utlåt, i samma ämne vid denna och föreg:de riksdagar, dels af den för mångas uppfattning saknade concentrering af anmärkntna i form af Coust.lilskts ultimata tillstyrkanden till R.
St., hvilka, under denna åsigt, ansetts nödiga för att inom RiksSttn komma till bestämda -resultater och tjena till grund för de proposir, man af Landtmarskalk och Talmän kunde yrka.
Sedan jag likväl öfveytygat mig, alt ehvad utsträckning utöfver sin i grundlagarna bestämda befattning Const.Utskm vid fordna riksdagar må hafva tillåtit sig, då de, påtagligen för att inleda R.
St. till öfverseende med de anmärknir mot Statsrådets ledamöter, som de omöjligen kunnat förbigå, icke stannat vid blotta anmärka!!' eller upplysningar ur de af Utsk:n granskade
Den i Julie. m. protln, utun äfven bifogat sina omdömen; sä hade dock, om sådana prsejudieater blifvit följda af närvar.
Const.Utsk., intet annat resultat kunnat eller bort uppstå, an att, då man så väl af Reg.F:n som Riksd.Ordn. tydligen kan inhemta, det lagstiftaren velat inskränka Const.Utsk. för detta speciella ämne till blott upplysande och granskande, men alldeles icke utsträckt dess verksamhet till någon föreslående beredning, Utsk:s försök skulle hafva blifvit med triumf oeh rättmätigt klander tillbakavisadt eller såsom ett hors d’oeuvre lagdt till handlingarna.