Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Konungens hela hållning förändras plötsligt, hans min blir spak, han famlar efter sin förlorade värdighet, griper efter ryggstödet på en förgylld stol, intager en majestätisk attityd och mumlar:
– Är det ni, mitt kära konferensråd?
Men han ser icke på den han talar till.
M:t har befallt mig hit – svarar Struensee, vördnadsfullt bugande, som om han ingenting märkt.
Jag minns!
– Jag har, enligt allerhögsta order, gjort ett utkast till den skrifvelse, E.
M:t vill tillställa grefve Bernstorff.
Jag underställer det härmed E.
M:ts höga pröfning, för att få utrönt, om jag i alla delar uttryckt E.
M:ts vilja.
Han räcker fram ett pappersark, som kungen strax börjar läsa.
En stor spyfluga kretsar surrande omkring i luften och sätter sig till ro på Brandts krithvita peruk, men han lyfter icke en hand för att jaga henne bort.
Struensees blickar följa monarkens minspel, som uttrycker en växande förnimmelse af maktfullkomlighet och skadeglädje.
– Det är bra! – nickar han, lifvad af ondsint verksamhetsifver – detta är just min vilja – och jag skall strax – –
Envåldshärskaren vänder sig brådskande på klacken, sätter sig stolt vid den guldsmidda sekretären och regerar kopierande.
Medan pennan i nervös hast frasar fram öfver papperet, känner kung pyssling sig stor, stark och förfärlig.
Förstörelsebegäret, som nyss slog ut i handgripligheter, rasar nu lika våldsamt i gåspennans vilda piruetter, och hans hjärta vidgar sig njutningsfullt vid föreställningen om den ofärd, han vållar andra, och den omväxling han bereder sig själf.
– – Den oundvikliga gamla peruken, för hvilken han ända från barndomsåren känt så stor respekt – Bernstorff, som hittills ansetts för oumbärlig – den kloke, mäktige ministern reduceras nu till intet genom ett penndrag, försvinner i onådens mörker utan återvändo – –
Den lilla, genomskinliga kungshanden darrar af otålighet att komma ondt åstad; och några minuter senare rider en kurir till hufvudstaden med H.
M:ts egenhändiga skrifvelse i sin brefväska.
I drottningens salong är eld på härden; där framför sitter hennes majestät med kronprinsen i sitt sköte.
På sista tiden har hon försummat sin son; men hon älskar barnet högre än någonsin och vill icke förlora dess kärlek.
Den lille jollrar och skrattar gladt, och moderns ögon stråla af lycka.
Hon håller hans små, tunna armar i sina händer och gungar honom på sitt knä:
Rida, rida ranka,
mamma är ändå bäst!
Tjänstgörande kammarjunkaren anmäler konferensrådet Struensee, och kronprinsens ansikte får strax ett ängsligt uttryck.
Detta, vet han, betyder, att han skall skickas bort.
Hästen har redan upphört att springa, snart kommer sköterskan – och där är nu redan den stränge kavaljeren, som alltid ser på små barn så att de bli rädda.
– – Den lille börjar skrika och bäres ut, hofdamerna draga sig tillbaka.
Drottningen vänder sig i stolen och räcker Struensee sin hand:
– Välkommen, min älskade!
Han böjer sig vårdslöst och för handen till sina läppar, synbarligen icke vid bästa lynne.
Drottningen betraktar honom oroligt.
– Barnet är bortklemadt! – säger han sträft.
– Alltid skriker den ungen!
Det är hög tid, att andra principer börja tillämpas vid hans uppfostran.
– Gör som du finner för godt, min vän – svarar hon blidt.
– Du förstår detta bäst – och jag lägger allt i dina händer.
Ogeneradt, som vore han hemma hos sig själf, skjuter han en stol fram till elden och sätter sig tigande vid hennes sida.
Utanför fönstren hviner vinden höstlikt, och regn smattrar mot rutorna.
Hennes hjärta blir mer och mer beklämdt.
Sekunderna rinna bort till ingen världens glädje, den tid, som borde ägnas åt lyckan, slösas bort i misstämning och kärlekslös tystnad.
När han kommer i hennes närhet, borde han alltid vara glad!
– Din min är så mörk.
Är björnen icke lycklig? frågar hon sakta.
– Jag tänker på Bernstorff!
– Bernstorff har nu fått sin konungs handbref.
Snart skall han vara borta, och ingen skall sakna honom!
Och hvem skall ersätta honom?
Han hade sina fel, han som vi andre.
En smula slösaktigt har han handskats med statsmedlen, han såg icke alltid klart, och något fåfäng var han väl också; men stora tjänster har han gjort sitt land, och det finns icke en fläck af egennytta på hans karakter.
I stället för att, som Moltke, begagna sig af sin höga ställning till att samla rikedom, har Bernstorff uppoffrat allt hvad han ägt!
Han är en storsint man, och min drottnings höge fader räknade honom bland sina vänner – –
– Ja, jag vet – det ristas ett hårdt veck mellan drottningens ögonbryn – men min välfärd och lycka ägnade han aldrig en tanke – och han företog sig till sist att moralisera min egen björn!
Jag är glad att slippa se honom.
Hans hela väsen var mig emot!
– Jag kommer visst att sakna honom, jag!
– Du? frågar hon, småleende.
– Skulle min björn till äfventyrs älska dygden mera än jag?
– Det är otryggt att veta Bernstorff borta!
Jag börjar känna, hur bördan obönhörligt lägges på mina skuldror, och vet icke om jag är stark nog att bära den!
– Jo, du är stark! – säger hon med svärmisk beundran i röst och blick.
– Du är den starkaste man, jag känner.
Hvad du icke förmår, förmår ingen annan.
Kyss mig!
Han böjer sitt knä, slår armarna omkring hennes lif och räcker henne sina läppar.
Så reser han sig upp med en förnimmelse af olust vid detta smekande på befallning.
– Du har alltid brådtom att komma bort! säger hon, mildt förebrående.
– Jag har hufvudet fullt af tankar!
– Kärlek är dagdrifvares sysselsättning!
– O, så dumt!
– Hon skrattar till nervöst.
– Är det icke snarare kärlek, som eggar män till handlingar och stordåd?
– Ibland!
Det är alltså på tiden, att också jag uträttar någonting!
Du gör ju ingenting annat än arbetar!
Ditt lif är idel verksamhetsfeber!
Jag är svartsjuk på allt detta, som drager dig bort från mig.
Hon sträcker sig lättjefullt i stolen och följer honom med ögonen, medan han går af och an på golfvet och talar:
– Jag ville göra en gärning, värd att minnas!
Har Bernstorff fallit, måste det visas, att detta icke skett förgäfves!
Jag har börjat med att skänka landet ljus!
Hennes ögon glänsa af beundran, ömhet och otålighet.
Hon längtar efter att känna hans starka armar omkring sitt lif och möta hans blickar tindrande af begär.
– Ljus?
– Jag menar, att konungen gifvit pressen fri.
Det betyder att millioner tankar snart skola flyga lysande öfver landet – och göra folket delaktigt af kulturens välsignelse!
Det betyder att människorna skola bli klokare och bättre, sedan kunskap och odling så småningom trängt ner också till de bundna jordträlarna, som för närvarande mera likna husdjur, tjudrade vid torfvan, än människor!
Då skola sekelgamla orättvisor försvinna som frostdimmorna, när kärret dikas – och kanske skall det komma en tid, då alla berättelser om fattigdom och elände te sig som sagor på historiens blad!
– Jag har skänkt folket lungor att andas med, jag har gett röst åt de stumme, luft åt kritiken, som är maktens nödvändiga korrektiv och framåtgåendets driffjäderl
Det vill säga så mycket som, att kungen måhända inom kort skall regera öfver ett fritt och lyckligt folk!
Hon sitter stilla och ser på honom.
– Tala vidare!
Du skall bli vårt lands välgörare!
Hennes blinda beundran smeker hans fåfänga och löser hans sinnes inbundenhet.
Aldrig flyga hans tankar högre än när de eggas af hennes svärmiska dyrkan, och aldrig känner han starkare sin egen betydenhet.
– Ja – säger han – jag skall göra vårt folk lyckligt!
Det blir ett tungt verk, ty hårda tider stunda.
Redan rasar hungersnöden öfver världen.
I Ostindien ha millioner människor dött af svält, i Böhmen uppehålla jordträlarna lifvet med gräs och tistlar, som de oskäliga djuren, och mångenstädes i Europa blandar folket bark i brödet.
Också i Danmark tyder allt på, att nöd står för dörren.
Nöd lindras icke endast af bröd; också genom att afskaffa missbruk, införa ordning i administrationen, stifta förnuftiga lagar.
– – Mitt hufvud är fullt af planer till förbättringar, som jag vill genomdrifva!
I detta land är själfva grunden rutten; allt behöfver göras om!
Jag skall rifva och jag skall bygga!
– – För min egen person begär jag ingenting, och om jag också icke kan utföra allt hvad jag har drömt – skall jag dock alltid visa vägen, peka mot framtiden ut öfver det närvarande!
Han stannar framför henne.
Blodet har stigit honom åt hufvudet, medan han talat, och hans ögon glänsa.
Hennes hjärta bäfvar af lycka, hon reser sig upp och lägger armarna omkring hans hals!
– Hvad du är klok – säger hon med skälfvande röst – och hvad du är stark!
Ingen är som du!
Gå aldrig ifrån mig, jag kan icke lefva utan dig.
Hvar kvinna behöfver ett stöd i lifvet – och en drottning är bara en kvinna.
Du är min make inför Gud – älskar du mig?
Hon ser på honom med stora, blå ögon, som hungra efter kärlek; men hans blick är vänd mot framtiden, och han märker icke, att hon tigger.
Han kysser henne kyligt på pannan och svarar otåligt:
Visst älskar jag dig, min drottning!
(Köbenhavn den 24 September.)
Det regnar, det plaskar mot tak och stenläggning, det porlar och rinner genom rännor och rännstenar.
Gatorna äro öde, husen ligga så tysta, som funnes icke en lefvande själ bakom de stängda fönsterluckorna, och icke en mänsklig varelse är att se på Kongens Nye Torv, förutom bronskungen på den knäande hästen, som tycks söka lä under de gulnade lindarna i alléen rundtom torget.
Reverberlyktorna kämpa en hopplös kamp mot det tätnande mörkret.
Men i det Thottska palatset på hörnet af Norgesgade lyser det ännu ur fönstren till grefvens enskilda kabinett.
Därinne äro väggarna täckta med pergamentbundna folianter, och midt på golfvet står ett aflångt bord, omgifvet af karmstolar med höga ryggar.
De tända vaxljusen i silfverkandelabrarna kasta sitt sken öfver fyra allvarliga, slätrakade ansikten.
Geheimekonseljens återstående medlemmar ha sammankommit för att öfverlägga med anledning af ett kungligt reskript, som under dagens lopp cirkulerat dem emellan.
Ordförande är den lärde grefve Otto Thott, hvars något urmodiga peruk omsluter ett blekt ansikte med närsynta ögon och öppen min.
Han är nestorn bland de församlade rådsherrarne, ehuru han förefaller yngre än sin sidoman till höger, en gubbe med vissnade kinder och infallen mun och beslöjad blick.
Detta är den fordom så mäktige kung Moltke, som under salig kung Fredriks sista lefnadsår regerade nästan enväldigt öfver Danmark.
Midt emot grefve Adam Gottlob Moltke exponerar grefve Detlev Reventlow sin breda bringa och sitt bistra fysionomi.
Vid hans sida sitter en smidig och elegant hofman med klipska, spejande ögon och ett kvickt småleende; det är friherre Chr.
Rosenkrantz.
Ehuru sammankomsten i allo har en privat karakter, präglas den till en början af en viss högtidlighet, och alla lyssna uppmärksamt till grefve Thott, som, stammande, med låg röst öppnar förhandlingarna.
– Märkliga tilldragelser ha timat, sedan vi sist sammanträdde och en plats i vår krets är tom.
Jag skall icke här ens försöka ge uttryck åt vår, åt hela landets, saknad öfver den oersättliga förlust, som drabbat oss genom kabinettsministerns afgång.
Det vore att åter uppväcka smärtan – infandum renovare dolorem.
Vi ha icke samlats för att gråta utan för att öfverlägga om, huru vi böra tolka innehållet i detta märkliga kungl. reskript, som vi alla nyss tagit del af – –
– Innehållet är sannerligen klart nog! – infaller Reventlow, hvars kokande förbittring måste slå ut i högröstadt tal och drastiska ord.
– Detta reskript är så godt som ett respass till oss alla!
En kunglig spark till konseljen, ingenting mindre.
Hans vredgade blickar flyga om i församlingen och slå slutligen ned på grefve Moltke, som däraf finner sig direkt uppfordrad att yttra sig.
– Icke alldeles – väl? – säger han betänksamt. – H.
M:t infordrar ju endast vårt yttrande.
Vi skola säga vår mening om, huru en geheimekonselj i en monarkisk stat bör vara inrättad.
– Men däraf följer obestridligen – invänder friherre Rosenkrantz – att konseljen sådan den är icke motsvarar H.
M:ts önskningar och till yttermera visso preciserar H.
M:t sin uppfattning, säger oss, hvad konseljen borde vara, för att aftvinga oss erkännandet: att sådan är den icke!
– Alldeles! – instämmer Reventlow. – Här står ju tydligt mellan raderna, att vi böra hålla oss på mattan, att geheimestatskonseljen är en osund utväxt på envåldsmakten och att den endast tolereras, emedan man väntar, att den skall försvinna af sig själf.
Reskriptet innehåller enligt mitt förmenande en direkt uppmaning till själfmord!
Och till på köpet måste vi först själfve tvinna det rep, hvari vi enligt allerhögsta befallning böra hänga oss!
– Ni menar instruktionen, som H.
M:t befaller oss att göra utkast till? frågar Moltke.
– Ja, naturligtvis!
Men hellre än att degradera oss själfva, böra vi strax inlämna våra afskedsansökningar.
Detta är åtminstone min oförgripliga mening.
– Quidquid agis, prudenter agas, et respice finem! – säger Thott fundersamt.
– Hvad betyder det? frågar Moltke villrådigt.
– Hvad än du gör, handla klokt och tänk på följderna!
Rosenkrantz trummar med sina hvita fingrar på bordets blankpolerade skifva:
– Jag kan instämma med er båda – säger han småleende.
– Allt hvad
Reventlow har sagt, är sant, men med anslutning till Thotts klassiska citat, anser jag slutsatsen förhastad.
Jag tror det vara vår plikt att stanna kvar tillsvidare.
– Hvad skall det tjäna till? utbrister Reventlow.
– Taga vi icke själfve afsked, dröjer det icke länge innan afskedet kommer till oss på samma sätt som till Bernstorff och Danneskjold, med den blacka hästen.
– Detta synes mig vida snöpligare!
– Mig också!
– Rosenkrantz rycker på axlarna.
– Men jag röstar för, att vi löpa risken.
Våga vinna!
Under den närmaste framtiden få vi synbarligen ingenting att göra – alla ärenden, både utrikes- och inrikes-, komma troligen att gå direkt till kungs från departementen och kollegierna – och om vi sitta stilla, tysta som råttor, kan det ju hända, att man glömmer oss!
– Jag förstår sannerligen icke, hvad vi kunna vinna därmed!
– Tid!
Om grunden, på hvilken en ställning hvilar är svag, är morgondagen alltid osäker.
Kanske dröjer det icke så länge, innan de herrar, som nu regera, få en förnimmelse af alltings föränderlighet.
Jag tror, vi äro skyldige vår konung och vårt fosterland att tillsvidare stanna kvar på våra poster.
– Varium et mutabile semper – hm!
– Thott afbryter försiktigt citatet.
– Men ack, min käre vän, jag fruktar, att den förändringen låter vänta på sig!
– Kanske månader, kanske år – nickar
Rosenkrantz – men blotta tanken på, att möjligheter finns, bjuder oss att stanna kvar.
Jag är, på min ära, helt nyfiken!
Jag undrar hur vinden kommer att blåsa österifrån!
– Det blir storm! profeterar Reventlow.
– Gud gifve, att den stormen rensade luften! tänker Thott högt, i det han knäpper sina händer samman.
– Ja, Gud gifve! instämmer Reventlow med fräsande öfvertygelse.
– Jag vet, att general Filosofow afsändt en kurir till sin regering.
Riddar Mikael är utom sig af raseri, och i sin relation af de senaste händelserna har han visserligen icke stuckit under stol med sanningen.
– Visserligen icke – upprepar Moltke.
– Men konferensrådet
Struensee har också afsändt en kurir till hofvet i Petersburg med ett enskildt bref från kungen till kejsarinnan.
– Och det brefvet – infaller Rosenkrantz – är för mig ett vida intressantare faktum, än den ryske ambassadörens relation.
Filosofow tör vara beryktad också i sitt eget hemland för att spotta folk i ansiktet, när han blir vred!
Ett slikt argumentum ad hominem må vara träffande, men verkar aldrig öfvertygande.
Struensee, som redan en gång förut gjorts till föremål för ärkebängelns expektoration, har försiktigtvis tilltäppt källan genom tillkännagifvandet, att de utländska ministrarne tills vidare böra hänvända sig skriftligen till konungen!
Nej, af den ryska diplomatien väntar jag mig ingenting; men jag motser med stor spänning resultatet af kungens egenhändiga skrifvelse.
– Det här förstår jag icke! – brummar Reventlow, sårad af sin kollegas öfverlägsna ton.
– Ni vet ingenting om innehållet i H.
M:ts skrifvelse och än mindre tör ni veta om, hvad kejsarinnans svar kommer att innehålla.
– Allt detta är också likgiltigt – genmäler
Rosenkrantz småleende.
– Hufvudsaken är att kungens skrifvelse afsändts.
Af detta väntar jag mig ingenting mindre, än en sprängning af själfva ligan, som nu huserar med makten.
Reventlow lyfter förtviflad sin hand och kliar sig under peruken.
– Det går rundt i min skalle, när jag söker utspekulera era spetsfundigheter!
Hvad är meningen, käre vän?
Fram med lösningen på gåtan!
– Lösningen är mer än enkel.
Jag utgår ifrån, att Rantzau ingenting vet om kungens bref – och att dess afsändande icke i längden kan hemlighållas för grefven.
Och jag föreställer mig, hur dödligt han måste känna sig sårad i sin yfverborna stolthet, då han erfar, att detta skett bakom hans rygg!
– Kanske misstager ni er, käre vän – anmärker Thott – kanske har han själf insett nödvändigheten af att taga skeden i vackra hand och försöka med goda ord bevara den diplomatiska förbindelsen till Ryssland?
Men Rosenkrantz skakar sitt hufvud sakta och småler sitt öfverlägsna småleende:
– Ett sådant antagande strider mot all sannolikhet.
Först och främst vet jag, att
Rantzau nästan dagligen sitter hos den svenske ministern och deklamerar om sina planer.
Som chef för utrikeskabinettet ämnar han bilda en koalition mellan Danmark och Sverige!
Som generalissimus för de förenade arméerna skall han från Finland gå rakt på Petersburg och jaga kejsarinnan från tronen.
Yttermera tänker han eröfra den storfurstliga delen af Holstein med vapen i hand, i stället för att fortsätta med underhandlingarna om bytestraktaten.
– – Nå, ni veta alla, att denne kavaljer är rik på idéer och stor i orden!
Utan tvifvel ha alla dessa vidtflygande planer från början ingått i den traventhalska ligans program, lika visst som det är, att Rantzau verkligen varit designerad till utrikesminister.
Men många tecken tyda på, att Struensee, sedan han fått makten i sina händer, också börjat känna ansvaret, och så småningom tagit sitt förnuft tillfånga.
Det är icke längre tal om krig med Ryssland.
Nej, nu räcker man höfligt fram handen, söker förmodligen rättfärdiga den lilla förändring som vidtagits i statsrådets sammansättning och hoppas, att det, som skett, icke skall störa det goda förhållandet mellan de två regeringarna!
Och under tiden får Rantzau vänta förgäfves på sin utnämning till utrikesminister!
– Allt detta låter obestridligen högst sannolikt – säger Reventlow i amper ton och med frän uppsyn, ty han känner sig tryckt af den siste talarens andliga nedlåtenhet.
– Men jag förstår ännu icke, käre vän.
Ni har icke, så vidt jag kan finna, förebringat något skäl, hvarför vi skulle försaka tillfredsställelsen att själfva taga afsked, och i stället vänta, tills vi bli jagade bort som hundar!
– Jag hoppas – genmäler
Rosenkrantz med retsamt lugn – att detta inom kort skall stå fullkomligt klart också för er, min käre vän.
Det är nämligen icke så alldeles visst, att vi någonsin hinna bli bortjagade, om vi helt lugnt sitta kvar.
Ligan, som nu har makten, kan inom kort vara sprängd.
Det finns en mängd inre kriterier på, att den icke tör fortbestå.
Den inrymmer alltför olikartade element!
Där är först och främst Struensee: en djärf roturier, tack vare en lycklig slump, ett kvinnohjärtas nyck, försatt i en ställning, som han i längden omöjligt kan häfda.
Denne monsieur har goda idéer och mycken naturlig begåfning, men saknar smidighet, människokännedom, kombinationsförmåga, historisk blick, universel bildning och kunskap.
Utan dessa egenskaper kan en statsman icke trotsa all tradition och inlåta sig i ett vidtutsväfvande omstörtningsarbete, utan att snart falla offer för sin egen kortsynthet.
Jag tror denne medikus vara besjälad af de bästa föresatser att bota statskroppens skröpligheter.
Han skall måhända skrifva hundratals utmärkta recept; men hvern skall expediera dem?
Det finns intet apotek, där slika läkemedel sammansättas; och vill han själf söka preparera dem, skall han snart digna under arbetets tyngd.
Och han skall, i längden, icke kunna hålla sina händer rena.
Guld klibbar lätt vid fingrarna.
Till trots för sina redliga afsikter, har han lycksökarens fåfänga, hänsynslöshet och högmod.
Dessa egenskaper måste rätt snart bringa honom i konflikt med hans omgifning.
Jag talar nu icke om henne, hvars namn aldrig borde nämnas i detta sammanhang.
Men denne Brandt, kungens påtvungne favorit, som redan på alla sätt börjar blanda sig i hofvets angelägenheter, är full af ömtålig själfkärlek och fåfänga.
Hur länge kan det väl dröja, innan dessa två råka i konflikt?
Och så denne Rantzau, med sin kokande ärelystnad och sin andryga stolthet.
Andre man i generalitetet!
En Rantzau!
Och alltjämt utan minsta inflytande på regeringshandlingarna – underordnad sin egen förre skyddsling och läkare.
Han finner sig aldrig tillrätta däri.
Redan börjar han smäda sina bundsförvanter, snart skall han börja intrigera.
Och alla, som fått skråmor under det brådstörtade reformarbetet, skola sluta sig till honom – och Struensee skall icke ha en enda vän vid sin sida.
Rosenkrantz tystnar.
Moltke och Reventlow sitta försjunkna i tankar.
Regnet smattrar mot rutorna, vaxljusens lågor flämta, som om en ängel passerat genom gemaket.
Och Thott citerar med lågmäld stämma:
– Donec eris felix, multos numerabis amicos.
När de fyra rådsherrarne en timme senare skiljas, är det beslutadt, att de tills vidare stanna kvar på sina poster, afvaktande hvad den närmaste framtiden skall bära i sitt sköte.
(Ur ett bref från kammarherre Ehrensvärd till en vän i Stockholm.)
Kjöbenhavn d. 6 Dec. 1770.
Men som sagdt, jag har lofvat att någon gång sända dig ett grönt oliveblad med underrättelser om, hvar och hur vi befinna oss, och en ärlig kavaljer håller sina löften.
Vårt besök i vår kunglige svågers hufvudstad skulle också på heder kunna gifva stoff till många roande skildringar, om tiden blott räckte till, och den gåsfjäder, som bestås en kgl. kammarherre, vore något spetsigare formerad.
Törhända är den trubbiga spetsen blott en försiktighetsåtgärd af vår minister, den förträfflige Sprengtporten, som dymedelst vill tvinga mig att göra en dygd af nödvändigheten och undfly frestelser.
Fortsättningen af detta bref kommer att visa, i hvad mån han lyckats.
Till en början må det vara sagdt, att ett hof sådant som detta, icke existerar inom den civiliserade världens gränser.
Dagligen tacka vi Gud och prisa Sprengtportens takt, att något besök af Sveriges kronprins och hans höge broder aldrig officielt anmälts hos den kunglige svågern, och att våra prinsar utan större olägenhet af den fatala släktskapen, kunnat taga in i palatset på Amalienborg, öfver hvilket vår egen kära flagga vajar.
Härifrån kunna vi med mildhet blicka ned på hofvets kuriösa lefverne, och hertigen af Gotland och hertigen af Öland finna sig på alla sätt långt bättre till rätta, när de inbjudas till konungen och drottningen af Danmark, än hvad kronprins Gustaf och prins Fredrik Adolf troligen förmått affektera.
– I öfrigt visar hvarken vår svåger Kristian VII, lilleputternas konung, eller vår svägerska drottning Karoline Matilde, som är alla borgarmadamers skyddspatronessa, minsta lust att för vår skull göra afbrott i sina kära lefnadsvanor.
Vi inbjudas visserligen till hofvet vid alla officiella tillfällen och tillåtas i nåder att också om hvardagarna intaga våra måltider vid majestäternas taffel eller »i rosen», hvilket betyder vid hofmarskalkstaffeln.
(Skillnaden mellan dessa båda utfodringsställen är i öfrigt chimärisk, måhända är dock societeten i rosen något mindre borgerlig!)
Men att tala ett enda ord enskildt med kungen eller drottningen, har icke varit oss tillåtet.
I den förres närhet håller sig ständigt en liten koppärrig kammarherre, som är en mästare i konsten att säga sottiser med suffisans, medan däremot Hennes Majestät alltid häller sig själf i närheten af en för detta medikus med en stor näsa, hvilken (jag menar naturligtvis näsans ägare) behandlar oss alla med beskyddande nedlåtenhet, som om han på allvar inbillade sig vara värd, därför att han i sitt förhållande till drottningen lär representera kungen. (O Sprengtportens fjäder, vore du mindre trubbig, skulle detta törhända ha fått ett mera elegant uttryck!)
Men återvändom till utgångspunkten!
Dagen efter den, då vi landat här, åkte vi i sjuglasglänsande ekipager upp till det kgl. slottet, där de regerande majestäterna gåfvo cour.