Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har jag varit framfusig?
Ni är missnöjd på mig.” ”Och om än så vore, skulle ni bry er om det?
– Jag såg hans ansigte mörkna som i smärta.
– ”Inte bry mig om det!” sade han mulet, ”med det insinuerar ni ju att jag skulle vara rå.
– Jag blef så sprittande glad, ty min ovänlighet gjorde honom ondt; det kunde icke finnas tvifvel om det.
– ”Fy, inte den minen!” sade jag leende.
Så såg han på mig först, forskande, så klarnande. ”Paa Gensyn!” sade han och skyndade att få på sig och komma i väg.
Det var samma qväll som han sade till mig, rätt som vi sutto:
”alla menniskor säga att ni fått ett så vackert namn.”
– Jag fattade ej meningen af hans ord, jag tänkte på hvad han förut yttrat om mitt dopnamn.
Men så berättade han att han träffat Wilhelm Møller, som icke tycks sätta pris på svenska författarinnor.
Han tyckte inte om fru Edgren och fru Agrell är så enfaldig.
”Ja men så fins det en som är bättre än fru Edgren och fru Agrell,” hade Brandes sagt, ”det är signaturen Ernst Ahlgren.”
– ”Ja det säga alla,” hade Möller svarat.
– Brandes tillade:
”och det är då en som är i tillfälle att döma om den allmänna meningen.
– Jag blef otroligt glad för de orden; jag hade ju förut gått i den föreställningen att han anser mig vara i saknad af allt som han kallar literära anlag.
– Jag ville pröfva honom och frågade om han tyckte jag borde sluta med att skrifva romaner, i fall jag kunde få någon anställning som inbringade mig mera.
Men han tycktes icke ha menat det.
Och på min direkta fråga svarade han att på sådant kan endast ens eget inre ge svar.
Den 19de kom han precis vid den tid som blifvit hans vanliga.
Han började plåga mig för att få veta hvad som kommit öfver mig föregående qväll.
Det var ingenting, rakt ingenting, svarade jag på vanligt fruntimmersvis.
Men naturligtvis lät han icke narra sig.
– Var det det han sagt om amerikanaren?
– Nej inte det han sagt, utan något som hans yttrande kommit mig att tänka på.
– Och så korsförhör; jag kunde väl säga hvad det var jag tänkte då?
– Nej, det var sådant skräp att det icke var lönt att tala om.
– Men jag fick ingen ro; det måste fram: jo det var ingenting han sagt eller gjort, det var bara det, att om jag med anledning af hans yttrande om amerikanen sagt honom sanningen, så skulle han icke ha trott mig.
– Hvad skulle jag då ha sagt?
– Endast det, att ett sådant äfventyr som det med knappen helt enkelt skulle ha varit en omöjlighet.
– Ville jag därmed säga att jag aldrig skulle ha lagt mitt hufvud så nära intill hans kropp att något sådant skulle kunnat inträffa?
– Ja, det skulle han aldrig ha trott.
– Jag visste det.
– Var det verkligen ännu min mening att han skulle tro det?
– Han finge göra som han ville; det vore mig likgiltigt.
Jag kunde ju icke ha något motiv för att ljuga för honom i den punkten.
– Jo, sådana saker söka qvinnorna alltid att dölja.
– Det trodde jag knappt jag skulle brytt mig om.
Han kunde gerna tro att jag narrats.
– ”Men nu tror jag er.” – ”Det gör ni nog inte, men jag visste ju på förhand att ni inte skulle kunna det.
– Nej, det var så orimligt, så oerhördt att två menniskor kunde gå och tycka om hvarandra i fyra år och ändå inte – – – – Amerikanaren var ju inte så gammal?
Tolf år äldre än jag, således 38 år då vi råkades först.
– Ja man kan ju inte tänka sig något sådant som att två unga menniskor – – – . – ”Kan jag inte få sätta mig vid sidan om er?
– Jo visst kunde han det få.
– Jag satt och vände mig mot lampan så att jag hade honom nästan bakom mig. – ”Trodde ni att jag ansåg er lättfärdig?” sade han efter en paus. – ”Ja.” – ”Men det är man icke med den pannan” – han sträckte ut sin hand öfver den som öfver en oktav, – ”med de ögonen och den hakan,” han lät sin hand glida ned utför kinden och öfver min haka.
Så kastade han sig åter i stolen för att sitta så att han kunde se mig, och han tog mina händer i sina.
– Nej hela mitt utseende protesterade emot en sådan beskyllning.
En menniska som kunde taga mig för lättfärdig skulle icke ha ögon i hufvudet.
Den allra ringaste grad af menniskokännedom vore tillräcklig för att komma på det klara med mig i den punkten.”
– Jag tackade honom för hans goda tanke om mig, och han skrattade så godt och vänligt åt mig.
– Hur kunde jag tro honom så dum att han till den grad skulle kunna misstaga sig på mig?
– Nåja, nu var jag trygg igen.
– Och så började han tala om svenskarne.
Nästan alla svåra brott, våldtägt, mord och dylikt, som föröfvas i Danmark visa sig att ha svenskar till gerningsmän.
”Ni äro en förbrytarnation.”
Det är något mörkt, dystert, lömskt i sjelfva folkkaraktären, som är honom så underligt främmande.
Han talade också om judarne.
Hur få brott som föröfvas af dem.
Hur det bland prostituerade qvinnor aldrig fins judinnor, ”och det fastän vi ha varmare blod än ni.”
Och så talade han om hur förföljda judarne alltid varit och hur han sjelf aldrig kunnat komma fram, bara derför att han är jude.
– Så var det tid att gå.
Han satte sig på chäslongen, lade sina händer kring mina axlar och såg mig länge i ögonen.
”De er ingen bacchantinde, de er ingen bacchantinde,” sade han derpå leende, och så kysste han mig.
Han har en vänlighet som kan taga hjertat ur bröstet på en.
Jag böjde mig ned och gömde ansigtet på hans axel.
”Ni kan gerna känna er trygg gentemot mig,” sade han godmodigt och gned sitt mjuka skägg upp och ned mot min kind.
Så reste han sig.
Han stod och såg på mig. – ”Res er och låt mig omfamna er,” sade han hastigt, och då jag tvekade tillade han med ett leende: ”ni är nog längre än jag, men det gör ju ingenting.”
– Det var lustigt att han tänkte på just det samma som jag: min höjd.
Jag reste mig och med sin lugna värme lade han sina armar kring min midja och höll mig fast ett ögonblick.
”Herre Gud hvor deres skikkelse dog er blød og ung,” sade han med ett sorgset tonfall, liksom beklagande.122
Den 20de kom han icke före qvällsmat.
Jag gick upp för att äta så fort jag blef budad; jag var så säker på att han skulle komma.
Jag hade icke gått till bords ännu då man kom och sade mig att han väntade.
Jag skyndade ned.
Han hade velat gå igen, utan att störa mig i min måltid, sade han, men han hade icke fått lof för Ingeborg; hon hade sagt att jag skulle bli så ledsen i fall jag icke finge träffa honom.
”Ni ser att hon är menniskokännare,” sade han med ett litet smil.
– Han skulle gå på ett möte i ”liberal Vælgerforening”.
Frågade om jag hade lust att gå och kunde icke stanna mer än några minuter.
Jag hade just förut läst hans uppsats om Munchs skådespel ”Lord Russel” samt biografien öfver Arthur Fitger.123 Det hade funnits några ord om de qval en konstnär i början af sin bana känner vid att väga sin egen oförmåga emot allt hvad dugligt andra frambringat, hvilka berörde mig alldeles som om han tröstande skulle ha talat till mig sjelf.
Jag var liksom tacksam emot honom derför, kände mig trygg och höll af honom.
Vårt sätt emot hvarandra har aldrig varit så enkelt och naturligt som den qvällen.
Det fans icke spår af grubbel hos mig, jag var så oblandadt lycklig.
Vi sutto på chäslongen och språkade om allt, jag vet icke hvad.
Han var vid godt lynne, han ämnade tala på mötet, uppträda emot venstern.
Han sade sedan att han trodde det skulle kommit några damer dit, som han gerna ville visa sig på styfva linan för, men de damerna uteblefvo och han brydde sig icke om att tala.
Salen var proppfull, men det var ett tarfligt auditorium af ”värdshusholdere” och annat simpelt folk, som han icke skulle kunna göra sig förstådd af.
Också jag var så glad, utan misstro och utan svartsjuka.
Det syntes så tydligt att han inte tyckte som värst illa om mig.
”Lad mig kysse de øjne med de store pupiller.”
Och han kysste dem om och om igen.
Vi voro så oskyldigt uppsluppna som två barn.
Den stora, sunda – jag skulle vilja säga fromma – lyckan utan alla baktankar.
(December 1886.)
Den 21ste.
Hvilken olycksalig dag!
Allt hvad min misstro, min reflexionssjuka och min vana att umgås med kälkborgare haft att ställa upp, det hade jag utan ett spår af finkänslighet kastat på några pappersremsor och gömt dem i min skrifbordslåda.
Hvilken satan flög i mig att jag skulle nämna att jag skrifvit något till honom!
Han ville läsa det – naturligtvis, och plågade mig om det.
Jag kom icke ens ihåg hvad det var jag rifvit ur mig; min stämning var en annan nu.
Jag visste bara att jag vändt ut och in på mig och att jag kastat allt som var styggt och fult undan, – gömt det derborta i skrifbordslådan.
Jag visste blott att jag inga hemligheter hade för honom – undantagandes Kainsmärket – och han kunde ju få se ända ned till bottnen af min själ, om han hade lust.
Hur kunde jag så tänka på att vara rädd för att visa honom detta fatala, förbannade papper?
Han var envis. – ”Skall jag kanske konvojera frun?” sade han skrattande och bjöd mig armen.124 Jag gick fram till skrifbordet och lemnade honom pappersbladen.
Förbannad vare dagen, månaden och stunden!
Han tog dessa olycksaliga blad och gick fram till lampan, satte sig och började läsa.
Uttrycket i hans ansigte vexlade: missnöje, ironi.
Jag var som död invärtes, jag var endast nyfiken.
Jag satt och stirrade på hans ansigte, men så vände han sig om så att jag endast kunde se honom bakifrån.
Mitt inre var stelnadt; fiskblodsnaturen, min mors kalla, könlösa natur hade fått öfverhanden.
Jag satt och såg på hans venstra hand, som hvilade på hans ena knä, gripande om benet med ett vidt tag; denna hand var ful, denna fingrarnes liksom krokiga hållning var absolut ful.
Fans det reson i att jag skulle älska denna hand som om den vore det skönaste verlden frambragt?
Hvarför skulle jag vara så ödmjuk som om han vore sammansatt af idel fullkomligheter?
Min blick lyfte sig till hans andra hand, den, som hvilade på bordet och höll pappersbladen.
Vid tumroten bultade pulsen så våldsamt att jag kunde se hvarje dess slag emot huden.
En sådan kraft kan det visst aldrig komma i en qvinnas blod.
Jag tyckte om att sitta och se på detta; det var lif.
Jag glömde att den andra handen var ful der den grep om benet med sitt gapande grepp, jag kunde icke slita mina ögon från denna bultande puls.
Lif, verkligt lif, icke tomma hjernspöken och inbillningsfoster – – – lif, lif!
Låt mig lefva!
Det var icke erotik jag kände, det var afund emot denna menniska, som är en man, som får kämpa för hvad han vill, som får vara fri utan att utstötas ur samhället.
Så vände han sig om; han hade läst slut.
Hvilket uttryck i hans ansigte! – kallt, ogillande, ovänligt.
Ångesten grep om min strupe med kalla fingrar.
Nu först såg jag hvad jag gjort, hvad jag skulle mista.
Den blicken gick som isande kyla genom märg och ben.
Jag vet icke hvad jag gjorde, jag tror att jag sträckte mina händer emot honom och ropade: ”förlåt, förlåt!”
Men jag mins tydligt den åtbörd af vedervilja hvarmed han afvärjande lyfte sin hand i det han såg på mig som på ett avskyvärdt djur. – ”Nej – inte nu,” sade han torrt och förde mig med blicken liksom långt, långt bort ifrån sig till det afstånd der man håller varelser så föraktliga som jag.
– Jag såg hela min uselhet, min dumhet, min brist på hvarje sundt begrepp.
Jag var så förkrossad att jag tyckte jag borde försvinna genom golfvet och endast lemna en våt fläck efter mig.
Jag led så bottenlöst att ingen klagan skulle kunna ge mig lättnad, hans förakt var så tungt att jag icke skulle kunna släpa mig genom lifvet, bärande på det.
Det var som om allt var dödt nu och domen vore fäld.
Sådana som jag strykas ut bara af listan på de lefvande och försvinna, för dem fins intet medlidande, de äro så låga att man för dem icke ens har den tröstande smekning man består en döende hund.
Jag reste mig, vacklade bort till nattduksbordet och drack ett glas vatten.
Jag trodde han skulle gå och lemna mig åt straffet, det tysta fullgörandet af den fälda domen, – utplånandet af en lågsinnad varelse, för lyckta dörrar.
Men han gick icke.
Han satt stilla och bara teg.
Jag gick omkring i rummet lik ett djur som lider, i tung stumhet.
Jag kom igen och satte mig.
Hvad gjorde det för nytta att jag sökte undgå min bödel; det fans ingen undflykt.
Som han ville, så skulle det gå mig.
Jag bara väntade.
Jag hade icke längre en tanke på förbarmande, hans min var så hård.
Jag gjorde icke mer något försök att blidka.
Jag vet icke om det låg något i min hopplösa resignation som rörde honom så mycket att han kunde tala till mig åtminstone.
Men han talade.
Då och då kom det några ord, föllo ned på mig som en gissels remmar, lemnande blodiga ränder qvar med en brännande sveda.
Det kom med långa mellantider och pauser, – förebrående, bittert; med något af smärta.
– Jag var just en sådan menniska som han afskyr mest af allt i verlden, en sådan som klyfver sig midt itu och låter den ena halfvan sitta och betrakta den andra.
Att unga menniskor på en nitton-tjugu år kunna vara så, det kan han förstå, fast han aldrig sjelf varit sådan och fast hans första bok ”Om dualismen” varit rigtad just emot det, men att jag, vid mina år – – – !125
Om jag kunde begripa hvad det var honom vidrigt och onaturligt, detta värre än allt annat.
– Och så ofint och plumpt att dissekera upp allting så der.
Om det funnes något som vore oåtkomligt för reflexionssjukan så borde det väl vara en kyss.
Kan man tänka sig någonting mera förskrufvadt än att sätta sig och afhandla hvarför man kysser hvarandra.
Leta efter motiv, analysera upp det.
Det är onaturligt som att när man ser sångfåglar flyga omkring tänka sig dem uppstoppade och trädda på pinnar.
Hvad skulle jag svara annat än att han hade rätt.
Det afväpnade honom icke.
– Han hade trott mig vara en verklig menniska och så framstod jag med ens som detta vidriga, – mötte honom med just det, som han alltid sökt bekämpa.
Jag var honom så främmande, våra naturer vore oförenliga, just hvad han hatade mest, det hade jag stält upp emot honom.
En enda gång hade jag ljugit för honom, men den gången kapitalt, det var när jag på mitt kort till honom skref att jag var mera menniska än författarinna (det tror jag för resten att han citerade fel, jag skref nog, ”ty jag ställer det högre att vara menniska än författarinna.”)
Jag var ju icke menniska, jag var ju blott en skribent som gick och trädde upp mina egna stämningar på nålar. – ”Tror ni aldrig det kan gå öfver?
– Jag satt på en stol vridande mig under hans sarkasmer som en mask.
Hela volymen af min egen dumhet låg öfver mig som ett berg, långsamt krossande mig genom en tyngd, som jag icke förmådde afkasta – Han visste icke om det kunde gå öfver.
Jag skulle låta bli att läsa det moderna struntet, jag skulle taga mig ett stärkande bad i klassisk literatur, Goethe och Homer.
Jag skulle låta bli att betrakta mig sjelf, jag skulle vända blicken utåt.
Så kommo sarkasmerna igen; kanhända mitt sätt att spetsa allting på nålar vittnade godt om min skribentförmåga; men han och jag passade icke ihop.
Han har just sin styrka i att han lefver sitt lif utan att dela sig, utan att lägga sig på dissektionsbordet.
Det som gör honom till hvad han är, är just det att han är en hel menniska, – harmonisk.
Han är icke enkel – det vill han icke påstå, men han är hel.
Han hade mött mig som en menniska möter den andra, utan biafsigter, öppet, förtroendefullt; och jag – jag hade bara tänkt på att samla erotisk erfarenhet, jag hade beräknat allt på förhand, tänkt på allt.
Kunde man tänka sig någonting mer otäckt. – ”Det gör mig ondt om er, men jag kan icke hjelpa det; dethär är så vidrigt.”
– Jag gick åter upp på golfvet, det var som om jag icke kunde uthärda mer.
– När han kommit så varmt emot [mig] hade jag bara tyckt att det hela var löjligt och ingenting annat tänkt på än att studera honom.
Som en egenkär narr hade han kommit och skänkt mig sitt porträtt utan att jag bedt derom.
Nu ville han icke gerna att jag skulle ha det och han bad att få taga det med sig igen.
– Det var värre än allt det andra.
Porträttet – som skulle vara min enda tröst när jag aldrig mer skulle få se honom!
– Jag gick fram emot honom, utan kryckor eller någonting, nu ville tårarne bryta fram, jag knäppte ihop mina händer: ”nej gör inte det, gör inte det!”
Det var som om jag bedt om mitt lif.
Det fans icke hänsyn mer; det förkonstlade stelhetsskalet brast.
Om jag icke var menniska i det ögonblicket, så har jag aldrig varit det. – ”Tag det då inte så svårt; det gör mig så ondt om er.” – ”Låt mig behålla porträttet, tag det icke ifrån mig!”126 – ”Nej, men kom nu och sätt er och låt oss tala förstånd.
Låt oss se om det är en möjlighet att komma öfver detta.
Hvarför kunde ni inte låta det utveckla sig som det ville, detta, som fans emellan oss två?
Kunde det inte fått växa i fred, detta, som var så spirande fint?
Hvarför skulle ni rifva i det med alla edra tio fingrar!” – ”Ja hvarför, hvarför!
Det var vanvett.
Jag vet inte hvad det var.
Jag tror att jag inte menade hvad jag sade.
Jag vet inte sjelf hvad som for i mig.” – ”Trodde ni att jag skulle tänka illa om er!” – ”Ja, ja, ja!” – ”Ni har ju inte de ringaste förutsättningar för att förstå en sådan menniska som jag.
Ni mäter mig efter ert ömkliga lilla kälkborgarmått.
Hvilka löjliga farhågor!
Och hvilka barocka frågor!
Tror ni man står och gör sig reda för hvarför man kysser en qvinna?
Man reflekterar icke öfver det.
Och så dessa smutsiga insinuationer, att jag skulle vara färdig att kyssa alla qvinnor som kunde ha lust – – – Märker ni inte hur det är någonting rått i det?” – ”Jag var tokig.
Jag förstår mig inte sjelf.” – ”Trodde ni att jag skulle anse er vara lättfärdig?” – ”Ja, ja.” – ”Men det skulle ju icke finnas sundt förnuft i att jag gjorde det.
Man behöfver ju endast se er för att veta att ni icke är det.
Hela ert utseende ger en ju alldeles motsatta föreställningar.
Till och med den dummaste kan ju se hvad slags qvinna ni är.
Om jag legat hos er sju nätter skulle jag icke anse er lättfärdig för det.
– Ja men hur kunde jag veta att det fans någon menniska lika fördomsfri som jag sjelf, när jag aldrig träffat annat än kälkborgare.
Om han bara kände min omgifning, skulle den kanske få gälla som en ursäkt.
– Vi började tala lugnare och han med mindre ovänlighet.
Det var tid att han skulle gå, han hade sin nyutgifna tyska bok med sig, som han skulle ge sin mor.127 – Jag reste mig också.
Jag var alldeles förbi af nedslagenhet.
Han tog mitt hufvud mellan sina händer och kysste mig med ett uttryck af medlidsam smärta i sitt rörliga ansigte. – ”Lifvet har gjort er misstänksam och bitter, det har handskats hårdare med er än jag trodde,” sade han.
– Han gick fram och tillbaka på golfvet försänkt i funderingar.
Jag satte mig vid mitt skrifbord; jag vågade icke störa honom.
Så kom han fram till mig, vekare än jag förut sett honom.
Jag satt och red på mitt vanliga sätt, med armarne på stolstyret. – ”Det var ett slags sjelfförsvar,” sade han, ”ni kände det som om jag kunde komma att vålla er smärta och med er känslighet följer att ni instinktivt söker att värja er emot allt som skall ge er lidande.” – ”Ja, ja; jag blir som en galen hund, jag biter omkring mig när jag känner att någon skall gripa för djupt in i mitt lif.” – ”Jag förstår det.
Men hur skola vi nu komma öfver detta, som ni gått och stält till?
Ty vi skola försöka att komma öfver det; icke sant?” – ”Ack jo, jo!
Tror ni att det fins någon möjlighet att komma öfver det.” – ”Ja, vi begrafver det, som to Børn begraver en Spurv i en Have.” – ”Ja, ja.”
– Han strök mig öfver hår och kind som man stryker en hund, och när han sedan lade sin hand på stolens stoppade rygg böjde jag mig ned öfver denna hand och tryckte mina läppar deremot som i en brinnande åkallan.
Det fans för mig ingenting i verlden annat än att han skulle förlåta mig, jag grep denna hand med båda mina, jag kysste den, jag lutade min panna deremot, jag visste knappt till mig; det fans icke stolthet, icke morgondag, icke baktanke, – det fans endast han och detta ögonblick.
Och han smekte mig, han kysste mig, det fans icke tanke på om det var passande eller ej, endast att vi måste bli försonade.
– ”Ah gå inte, gå inte nu!”
Jag sträckte upp mina armar och lade dem kring hans hals; jag tiggde.
Jag visste aldrig att jag kunde bedja så, min stämma hade tonfall som jag aldrig hört.
Hvad han tänkte eller icke tänkte bekymrade mig ej.
Det fans endast ett: att jag älskade honom.
Han lade sina armar kring min nacke, han stod och såg ned i mitt ansigte, leende som endast han kan le, så strålande varmt som ett solsken. – ”Kære, jeg kan ikke blive.”
– Hur smekande var icke hans röst!
Och vi kysste hvarandra som man kysser efter en försoning. – ”Ah, kom ihåg att sen skola vi skiljas!” – ”Jag kommer i morgon.” – ”Men jag skall längta, jag skall längta mig ihjäl!” – ”Nej, nej, inte längta, utan vara lugn.” – ”Jag kan inte!” – Han böjde sig ned och kysste mig:
”jag tror också att det är konstnärsgryet inom er, som gör att ni måste löpa linan ut, att er natur måste ha erfarit allt, dyka till bottnen af hvarje känsla, lida hvarje smärta.
– Så förmanade han mig att jag skulle äta duktigt, dricka öl och sofva godt, riktigt godt; inte tänka på honom och inte grubbla öfver mig sjelf.
– Nej, nej, jag skulle gå omkring på gatorna hela dagen, jag skulle inte ge mig tid att längta.
När han hade gått och jag ätit qvällsmat – – – åh, den tomheten, den tomheten!
Det var som om hvarje ljud i verlden tystnat, det var som om det aldrig mer skulle bli lif och rörelse.
Men jag ville icke tänka på det.
Jag ville lyda honom: icke längta och icke grubbla.
Det var sysselsättning jag skulle ha.
Han hade sagt, innan det der förskräckliga kom öfver oss, att han icke kunde förstå hvarför jag skulle ha mitt hår så stramt; det såg ut som om det vore så tunnt.
– Jo jag hade haft lugg förut, och nu kunde jag icke få den att bli ur pannan utan om jag borstade upp den så der hårdt.
– Hvarför kunde den icke få hänga då?
– Jag skrattade: han ville väl icke att den skulla hänga ända ned på näsan!
– Nu visste jag emellertid att han icke tyckte om det slätkammade håret och nu skulle jag ha lugg.
Det gaf mig sysselsättning hela qvällen att klippa och frisera.
Som han ville ha det.
Hvad skulle jag icke vilja göra om han önskade det!
Men sofva kunde jag icke mycket den natten.
Följande dag hade jag en förfärlig brådska, uppköp, packning, allt möjligt.
Jag var glad och nöjd.
I qväll skulle jag se honom.
Framtiden tänkte jag ej på.
Först sent kom jag hem, trött men i godt lynne.
Vin och frukt fans hemma.
Jag brände och ordnade mitt hår med den yttersta omsorg.
Det slog mig medan jag satt för spegeln hur olika mina ögon blifvit emot förr.
Fru Horten, som en stund assisterade vid min toilette anmärkte att det är märkvärdigt hvad lugg klär alla menniskor, mina ögon voro ju så mörka, de riktigt strålade.
– Hå, min goda fru Horten, det var allt något annat än luggen, som gjorde det.
Sedan jag blifvit ensam satt jag och såg in i dessa ögon med sina onaturligt stora pupiller, hvars ögonlock han kysst; det låg ett djup i dem och en fuktig glans som spelade och glittrade.
Pupillen vidgades och krymptes, det var som om den andats.
Just när jag var färdig kom Lundegård, strax derefter Brandes.
Han kom för att säga att han skulle skrifva på uppsatsen om Giftas, men att han ville komma igen senare på qvällen.
Ett ögonblick kunde han i alla fall sitta äfven nu, sade han.
När vi gingo fram i rummet varsnade han förändringen, han gaf till ett belåtet utrop och vände mig emot lampan.
Ja dethär var någonting annat.
– Han satt en stund och talade om Kroghs Albertine och så gick han.128 Lundegård gick också.
Hon kunde väl vara half tio eller tio när Brandes kom.
Samtidigt med honom trädde herr Leopold in för att tigga bläck af mig.
Jag gaf honom bläcket, angelägen att bli af med honom, och så blefvo vi ensamma. – ”Debet och kredit,” sade jag leende då Brandes såg bort på bordet, der jag räknat upp min kassa. – ”Gör ni upp på hotellet?” – ”Ja.” – ”Jag tänkte just fråga om ni icke i sista stund beslutat er för att stanna längre.” – ”Nej jag reser i morgon.
– Vi stodo vid klädskåpet, jag stödjande mig med ryggen upp deremot.
Han såg på mig med lysande ögon.
Så måtte jag ha sett ut när jag var ung flicka sade han.
– Hå, det trodde jag inte.
– Hade jag inte haft håret så då?
– Jag hade sagt att jag brukade ha det så förr.
– Ja, men det var förra vintern, när jag var i Stockholm.
– Hvad det klädde mig och hvad jag såg ung ut!
– Det gladde mig att han tyckte så.
– Och det skrattade han så muntert åt.
Och så kysste han mig som den mest förälskade tok, och det tydde just inte på motvilja.
Men han hade inte glömt hur dumt jag burit mig åt.