Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den behöfvande erhåller merändels endast ett litet, alltid otillräckligt understöd, och på de fleRidd, 0, Ad.
N:o 33. 34. 418 Den 19 April. sta ställen gifves lika åt den mindre, som åt den mer behöfvande.
Under föregifvande, att icke kunna förtjena sitt bröd, tillvinner sig lättingen, på ett eller annat sätt, ett litet fattigmedels-understöd, och blir derefter lika oskicklig som hoglös för allt gagneligt arbete.
Enda rätta sättet att försörja de fattiga, utan att med otidigt och origtigt utdelade gåfvor lägga hyenden under lättingen, anser jag vara, att districter af flera socknar sammansätta sig om ett fattighus, förenadt med så beskaffade arbetshus, att hvar och en på ett gagneligt sätt kan använda de krafter, som ålder och åkommor ännu lemnat öfriga.
Der, och ingen annorstädes, böra de inrymmas, eller åtnrindstone helt och hållet derunder lyda, som äro utur stånd att tjena eller sig sjelfva redligen försörja.
Dit böra ock alla de förvisas, som befinnas sakna lagligt försvar, det vill säga, som icke hafva ordentlig tjenst, jordbruk eller annat tillåtet näringsfång, och icke heller äro duglige att vid de värfvade Regementerna insättas.
Sådane inrättningar böra vara grundade på den principen, att det är Samhällets pligt att tillräckligt försörja den af dess medlemmar, som blifvit utur stånd att sjelf göra det, och deremot dess rättighet att tillbakafå af denne allt det arbete, som han kan åstadkomma.
Om nu varande Fattigcassor och Magazin, jemte alla särskildta årliga tillskott, som göras i Församlingarna, skulle anslås till sådana fattigförsörjnings-anstalter, så är jag öfvertygad, att dessa tillgångar, tillsammans med vinsten af Den 19 April.
419 fattighjonens arbete, 5 det närmaste skulle blifva tillräckliga lör ändamålet.
Många, sorn nu af lättja hålla sig undan och göra sig fattiga, skulle då antaga ordentlig tjenst och blifva gagnande medlemmar, hellre än att på ett offentligt ställe tvingas att arbeta, och de verkligen nödlidande skulle hafva det nödtorftiga bröd, som de i öfverensstämmelse med Religionens föreskrifter äga rätt att fordra.
Under det att Samhället således fullgjorde denna sin första pligt emot den torftiga, gagnade det tillika, i ceconomiskt afseende, sig sjelft, och frälste många vilseförda medlemmar från undergång.
Till styrelsen af en sådan fattig- och arbetshus-anstalt skulle icke fordras stor kostnad.
Det är långt ifrån mig, att vid en dylik inrättning föreslå en drygt lönad Direction, ett talrikt Canzli och ett vidlyftigt Bokhålleri, ty Fonden skulle deraf taras så, att ringa nog blefve öfrigt för sjelfva hufvudända-’ målet.
Det behöfves ingen särdeles stor konst att iordningställa och styra en så beskaffad inrättning.
Ett redigt begrepp, en god vilja
Och en fast redlighet göra härvid tillfyllest 5 egenskaper och dygder, som otvifvelaktigt finnas hos många inom hvarje församling , och som, ledde af nit för det allmänna bästa, icke skola undandraga sig besväret med en så nyttig anstalt.
Om således 2 eller 3 från hvar Församling inom districtet väljas, hvilka tillsammans föra styrelsen, förvalta inrättningens Fonder och draga försorg om allt som tjenar 420
Den 19 April. till ändamålets befrämjande, så behöfves dem till biträde endast en lönad föreståndare.
Den* ne bör likväl vara så tillräckligt lönad, att man kan göra sig anspråk på en man som , jemte de egenskaper, hvilka erfordras för att förestå och redogöra för Inrättningen, är examinerad uti allt som tillhörer en skicklig uppfostrare, på det han tillika må kunna lära barnen Christendomen, och bibringa dem sådan undervisning, som kan dana dem till gudfruktiga, moraliskt goda och oeconomiskt nyttiga medlemmar i samhället.
Skulle ock någon gång eller någorstädes de nu varande fattigfonder och tillskott icke för ändamålet vara ti 11- räcklige, så skola bidrag till sådana Inrättningar visst icke komma att saknas; ty, om någon skulle finnas, som, med qväfd eller tilläfventyrs aldrig väckt känsla för Religionens dyra sanningar samt pligten emot den nödlidande nästan, nekade dertill, bör han kunna, af de mera välsinnade öfverröstad, tvingas till deltagande lika med de öfriga, i mon af sin egendom.
Upsala län har, genom sin nitiska Höfdinges drift och verksamhet, sett en Arbetshusinrättning inom loppet af ett år uppstå, som, i afseende på sin vidd och sin plan, torde öfverträffa de flesta sådana i Riket.
Visst är, att inga medel kunna bättre användas, än till understöd för sådana af Religion och Samhällsordning påkallade Inrättningar.
Den på landsbygderna allt mer tilltagande luxe, äfven ibland arbetare och tjenstfolk, utöfvar en ganska skadlig inflytelse pä jord - Den 19 April. 421 bruket.
För att kunna erhålla dessa granna kläder, fickur och shawlar, m. m. uppstegra tjens hjonen sina löner oerhördt.
Denna luxe har dessutom hos dem samnta följd, som vanligen en för långt drifven yppighet och öfverflöd i andra Samfundsclasser, den nemligen, att de derigenom blifva allt mer och mer vekliga och odugliga.
Kringvandrande så kallade Gårdfarihandlande anses med allt skäl vara första och största upphofvet till detta onda.
Ehuru i sjelfva verket olofligt det varit och ännu är, hafva de dock alltid förstått och förstå ännu ej mindre att förskaffa sig allehanda dyrbara och utländska tyger, shawlar och siden m m., än att dem utprångla.
Härigenom är redan en oberäknelig skada för landet åstadkommen.
Förderfvet skall allt mer och mer fräta omkring sig, om det ej snart kraftigt förekommesj men, sedan desse
Gårdfari-handlande blifvit så mästerligen inöfvade uti sin riksförderfliga handtering, lärer sådant icke sta att vinna, så länge de under något sken äga rättighet att vandra kring landet.
Jag tror dem icke mera än andra provinsers invånare vara i behof af ett sådant tillstånd.
Deras ort lemnar lättare tillfällen för transporter, än många andra.
Deras Jordbruk skulle utan tvifvel upphjelpas och kunna föda dem rikligen, om desse kringvandrande drängar, efter deras rätta bestämmelse, arbetade på jordenj i stället blir nu deras hufvudnäring vanvårdad och folket förderfvadt.
Högst angeläget är det derföre, att denne Allmoge icke mera tillåtes att på annat sätt, än deras medbroder i andra orter, föryttra sina varor.
422 Den 19 dpril.
Svåra vägar äro ock ett icke obetydligt hinder för Jordbrukets förkofran.
Stora trakter gifvas, hvarifrån, i brist af underhållna vägar, transporten är vissa tider af året nästan omöjlig, och de öfriga alltid ganska svår Derigenom nödgas Jordbrukaren använda mångfaldigt mera lid för skjutsningar och körslor, än eljest skulle fordras; stundom är han derifrån alldeles afhållen.
Kännbara förluster måste den ofta vidkännas, som genom ett sådant hinder icke kan i rätt tid utföra sin egen vara och förskaffa sig den som han för sitt verkliga behof har af nöden att hämta från andra, obemält hvad dragare och körtyg försämras och skadas.
Erfarenheten har visat, att, utan afseende på allt detta, de som med dessa sina, från bruk bara vägar långt skilda, likars dryga och årliga tillhjelp erhållit god väg omkring sina hemvist, hafva enständigt nekat och motarbetat andra nödiga vägars iståndsättande, ehuru billigheten borde säga dem deras pligt att dertill bidraga.
Mer, än vid en flygtig åsigt först visar sig, är det af vigt, ej mindre för det Allmänna, än för den enskildte skattdragaren, att tommunicationen orter emellan genom tillräckliga och underhållna vägar befordras, hvarföre det också synes vara af yttersta nödvändighet, att ett sådant stadgande vidtages, sorn kan förekomma att ett envist och oskäligt nekande af en mängd, som dels icke kunna, dels icke vilja inse det rätta, ej måtte motverka så nödvändiga gagneliga företag, som underhållan. det af erforderliga Communications-vägar i alla Den 19 April. bebodda trakter af Riket.
Då väglagning företages i rätt tid, blir den ej så betungande, som man vanligen beskrifver den, och hvilket nyttigt ändamål kan väl vinnas utan någon möda eller kostnad?
Ridderskapet och Adeln anhåller jag slutligen ödmjukast, att dessa mina välmenta tankar måtte blifva till vederbörligt
Utskotts verksamma öfvervägande remitterade.
Herr Cederschöld., Per Gustaf, uppläste följande:
Läran om Financer och Statshushållning är visserligen långt skild från mitt yrke, och har först nyligen blifvit ett föremål för mina betraktelser.
Oaktadt jag derföre är långt ifrån att tro mig hafva upphunnit den svindlande högd, hvarifrån man med en enda blick kan öfverskåda hela Financelärans vidsträckta fält, och på en gång upptäcka samt i hela dess lopp följa hvarje mindsta rännil, sorn bidrager till bildandet af myntförfallets vällande flod, hvilken nu öfyersvämmat landet och hotar att bortskölja eller dränka all trefnad och välfärd; så öfverväldigar dock nitet för det Allmännas -bästa min, på medvetandet af bristande insigter grundade, blygsamhet och manar mig att 424 Den ig April. till Höglofl.
Ridderskapets och Adelns upplysta pröfning nu Framställa tingen, sådana de synas mig, från den lägre ståndpunkt, dit jag hunnit uppstiga.
Under det vi från alla håll höre klagas öfver en tilltagande penningebrist, se vi med bekymmer våra Bancosedlar hafva förlorat mer än halfva sin betydelse ; och nödgas likväl tillstå, att gränsen för deras framtida ytterligare försämring ej en gång i tankan kan bestämmas.
Det är således hög tid att med allvar söka, ej blott mildra och dämpa det onda i sina verkningar, utan utrota det ifrån grunden.
Men detta måste ske på ett sådant sätt, att hvarken Capitalisten, eller den Gäldbundne, eller Jordbrukaren, eller den Handlande, eller Slöjdidkaren , eller någon i de hundrade olika förhållanden, hvari menniskor kunna befinna sig, må verkligen blifva lidande för befrämjandet af det Allmännas bästa.
Men innan jag går att upplösa detta probierne, må mig tillåtas söka upptäcka upphofvet till det onda, och något närmare utreda dess natur osh beskaffenhet ; äfvensom att i förbigående kasta en flygtig blick på några af de förslag, som blifvit gjorda till det ondas afhjelpande, samt göra ett utkast till taflan af de olyckor, hvaraf deras verkställande sannoliktvis skulle åtföljas.
I samma stund Banken så förökte sin Sedelstock, att han ansåg sig nödsakad tillstän* Den 19 April. 42 5 ga sitt Silfverförråd, och således nedsönk till en blott PappersBank, och Rörelse-capitalet ännu ytterligare föröktes medelst
Disconters inrättandej i samma olyckliga stund, säger jag, lades grund till det mynt-fcrfall, öfver hvars följder mängden af Sveriges inbyggare nu suckar.
Då öppnades en ny pandoras ask, hvarur alla financiella olyckor egentligen hafva utflugit.
Det är naturligt, att i samma mån Sedlarnes mängd ökades, och åtkomsten derjemte lättades, måste också deras värde minskas.
Det förhåller sig likaså med Sedel-fabrik, som med alla andra: en allt för mycket ökad tillverkning medför alltid afslag i priset på varan.
Detta torde, mer än sjelfva underbalancen i Mandels-vågen, hafva vållat Sedelmyntets fall.
Åtmindstone vågar jag med tärnlig säkerhet påstå, att ingen undervigt i handel skulle kunna förorsaka någon egentlig sedelbrist.
Utländningen i allmänhet sätter för litet värde på vårt pappers-mynt, att man skulle kunna föreställa sig betydliga summor der blifva undangömde: och i egentligt omlopp äro de visserligen icke.
Beträffande åter Finland, så förmodar jag att våra Sedlar ej der blifva mer hopade nu än fordom; och att således ingen verklig mindskning i Rörelsecapitalet hos oss derigenom kunnat uppkom, ma. Troligare synes det, att vår stora Sedelmassa är samlad i allt för stor myckenhet hos vissa individuer ibland oss, hvarigenom en relatif brist uppkommer för de öfriga.
För att upprätthålla vår, nied fullkorn' 426 Den ig April. ligt fall hotande Financebyggnad, hafva åtskilliga förslag blifvit gjorda, hvilka egentligen tyckas kunna bringas till två hufvudprinciper.
Somlige hafva nemligen trott, att man blut t borde återställa jemnvigt ai i Handelsvågen, för att genom Conricus nedsättning låta Sedlarna realisera sig sjelfve, och derigenom sätta Banken i stånd att slutligen inläsa deni, efter ordalydelsen, med redbart mynt.
Huruvida det skulle kunna vara möjligt att blott medelst CommercialFörl3ttningar återgifva våra EancoSedlar samma värde som silfver, tilltror jag mig visserligen ej afgöra.
Men med säkerhet tycker jag •mig inse, att, om detta än vore möjligt, skulle dock en slik Myntförbättring medföra, för mängden af Sveriges inbyggare, kännbara olyclcor.
Allting skulle då falla i det numerära värdet, och tillgångarne följaktligen mindskas till betalandet af bestämda penningskatter, rentor och skulder.
Den gäldbundne skulle således nödgas framdeles återbetala sin skuld i ett vida bättre mynt, än det han erhållit, och derigenom tvingas att liksom be. tala den två gånger.
Deremot skulle den overksamme
Capitalisten se sin förmögenhet tillväxa mellan hvar gång han räknade sin Cassa, och med tiden fördubblas utan hans ringaste åtgärd, på Låntagarnes bekostnad.
Samma olyckor skulle likaledes uppkomma, om det vöre möjligt för Banken att nu genast vid uppvisandet inlösa sina Sedlar , enligt bokstafven, med redbart mynt: men blott med den skillnad, att offret skulle i sednare fallet krossas plötsligt, då i det förra det biel långpinadt.
Den 19 April, Andra åter yrka , att den allmänt öfverilagede penning christen endast kun ajhjelpas derigenom } att flera sedlar förfärdigas, och genom utlåning sättas i omlopp.
Men med kall eftertanka bor man genast inse, att, då våra nuvarande sedlar, just genom sin mängd, förlorat sitt ursprungliga anseende, så skulle naturligtvis med hvarje ny sedel sorn utgåfves, de gamlas värde ännu mera mindskas.
De olycklige följderne af en sådan Finance-operation skulle i visst afseende just vara motsatsen af dem, som jag nyss visat pappersmyntets verkliga förbättring böra medföra.
Capiiahsten skulle med bestörtning se sin förmögenhet dagligen sammansmälta och, liksom med en osynlig hand, midt framför hans ögon borttagas, för att tillställas den gäldbundna vinglaren.
Samma öde, som förestode Capitalisten, skulle äfven drabba penningelöntagaren och sjelfva Statscassan.
Sedan jag nu haft äran ådagalägga hvilka olyckor skulle beredas, så väl genom sedelmyntets ytterligare försämring, som genom sjelfva dess verkliga förbättring; så tyckes af sig sjelft följa, att myntet, såsom ett varumått, mäste göras så oföränderligt, som alnen och skäppan.
Härigenom skola alla penninge- och handeis-vinglerier säkrast förekommas, till hvilka ett, beständiga skiften underkastadt, mynt nödvändigt föranléder.
Mendet enda säkra och oföränderliga mått för varors värde är naturligtvis klingande mynt.
Detta är den enda pålitliga grund, hvarpå ett stad - 428 Den 19 April. gadt penningverk kan byggas.
Utom det skola alla sedlar vara blotta chimerer, och ej hafva någon egentlig betydelse.
Banken måste, liksom en privat person, troget uppfylla sina löften, så vida han eljest vil] göra anspråk på fullt förtroende.
Följaktligen måste
Banken öppna sin redbara fond, och sålunda ifrån ett blott sedeltryckeri upphöjas till egenskap af en verklig RiksBank.
Men billigheten fordrar och allmänna välfärden kräfver, att Banken ej bör beräkna sina nuvarande sedlar annorlunda, än efter det värde, som de i enskiIdta liqvider nu äga.
Sedan olyckan derför är skedd, och sedlarne nu hafva förlorat mer lin hälften af sitt ursprungliga värde j så tyckes lämpligast vara, att Banken vid uppvisandet inlöste dem , för jemnheten skull, till halfva beloppet i redbart mynt.
Från den stunden skulle vårt mynt för evärdliga tider kunna blifva oföränderligt.
Man må ej tro, att Bankens fond skulle, genom allmänhetens omättliga begärlighet efter silfver, helt och hållet kunna medtagas.
När man blott vore öfvertygad , att Banken aldrig upphörde att infreda sina Reverser, så skulle knappt någon föredraga silfver för papper.
Sedan man således blott hunnit tillfredsställa sin nyfikenhet på Speciemyntet, så skulle man snart se silfver återinsättas, för att erhålla det lättare transportabla papperet.
Men rent af nödvändigt vore, att ingen Discont borde få finnas, utan ställd på samma myntfot som Banken, och med samma skyldighet
Den 19 April.
429 att vid anfordran inlösa sina sedlar med klingande mynt.
Emedan varupriserna i landet troligtvis ej på en gång skulle förändras i fullkomligt förhållande till Speciemyntets verkliga värde, så vore nödigt att låta de gamla sedlarne förblifva i omlopp, intill dess Allmänheten hunnit rigtigt fatta och öfvertyga sig, att 1 R:dr i silfver verkligen vöre det samma som 2 R:dr i sedlar.
Härigenom skulle äfven andra oredor förekommas, och den enfaldige Capitalisten ej beröfvas ögnefägnaden af de på papperet så vackert paraderande stora ziffrorna.
Någon torde frukta, att silfret skulle föras ur landet.
Men om så skedde, så skulle det nödvändigt vara för att betala utländsk skuld.
Och då vore det, åtmindscone i det afseendet, nyttigt, att rentorna, som eljest måst utgå, nu mera stadnade qvar inom oss- Hade vår utländska skuld ändtligen blifvit betald, så skulle utländningen snart blifva nödsakad till oss återbära vårt silfver, för att tillbyta sig våra producter.
När man dessutom vidtoge tjenliga utvägar för att tillbörligen inskränka importhandeln, samt draga rätt nytta af transitohandeln, så skulle ej den spökräddaste inbillning böra ana någon fara af Speciemyntets, till och med frigifna, utförsel.
För att afhjelpa penningebristen, behöfdes blott att sätta de penningar, som finnas, i ett jemnare omlopp.
Derföre borde Banken sättas 430 Den 19 April. i stånd att, mindre sparsamt än hittills, bispringa de lånsökande.
Detta tyckes lämpligast kunna ske derigenom, att rentoina af dess redan utestående capital upphöjdes till 6 procent.
Då den härigenom uppkomna sum* man, sammanlagd med de från RiksgaldsCon* toiret erhållna amortissementsmedel, årligen utlåntes, så skulle lånsökarnes antal troligen mindskas, Och Capitalisterne således blifva mera beredvillige att utlåna sina penningar.* och det så mycket mer, som myntvärdets oföränderlighet skulle oändligen mindska till* fällena, att i ett ögonblick möjligtvis kunna med contanterna göra en så rik fångst, att den öfverstege hela årets lagliga renta.
Lånsökandernes mängd skulle äfven directe mindskas genom myntvärdets oföränderlighet; helst de på myntets dagliga försämring grundade anledningarne till vågsamma handelsföretag nu mera försvunne.
Vidare uppläste Herr Cederschöld följande Vördsamma Memorial:
Vid en sorgfälligare forskning i den så kallade MedicinalLagfarenheten, upptäckte jag snart åtskilliga brister och ofullkomligheter, som denna vetenskap måste vidkännas, i synnerhet i den delen deraf, som rör bedömmandet af sår och andra skador, samt det Causalförhållande, som kan finnas emellan dem och den derpå följda döden.
Länge öfvertänkte jag på hvad sätt desse brister möjligen skulle kunna af - Den 19 April. 431 hjelpas; men omsider stannade jag i den öfvertygelsen, att de nödvändigt lågo i sjelfva sakens natur, och att man ej på annat sätt skulle kunna förekomma det olyckliga inflytande, som de kunna hafva på Lagskipningen, än just derigenom, att man inskränkte sina fordringar af Läkaren, och -ej begärde mer af honom än han verkligen är i .stånd att åstadkomma.
Man måste derföre söka göra Lagskipningen i mordsaker mera sjelfständig och, så mycket möjligt, befria läkaren ifrån den tunga skyldighet att ensam fälla dödsdomar.
Detta kan naturligtvis icke ske, utan genom en förändring af sjelfva MissgerningsBalken.
Men denna förändring tyckes böra röna så mycket mindre svårighet, som den delen af allmänna Lagen derigenom verkligen skulle uppnå en högre grad af fullkomlighet , helst den nu stöder sig på en så origtig princip, att den i alla fall synes vara i största behof, ej af tillägg och enskildta förbättringar, utan af en fullkomlig omarbetning.
I vår MissgerningsBalk har man, i anseende till våldsverkningar, sorn gått å lif, följt ett slags vedergällnings princip, och bedömt dem, ej efter deras egen art och beskaffenhet, utan blott efter följderna.
Lagen har i detta afseende blifvit förringad till en blott blodshämnare, som krafde straff, endast så framt döden deraf blifvit en följd; men i annat fallej gjorde något särdeles afseende derpå.
Då derföre det verkligen finnes menniskor, som, oaktadt de se fullkomligt friska och starka ut, 432 Den 19 April. hafva i sin kroppsbildning sådana fel, till följe hvaraf de obetydligaste våld kunna bliiva nödvändiga dödsorsaker, och tvärtom andra, hvilkas organisation är sådan, att de nästan utan olägenhet kunna uthärda ett våld, hvaraf en vanlig menniska skolat dö; så inser man lätt, att, enligt vår lag, hvarest brottsligheten ej taxeras så mycket efter den handlandes uppförande, som fastmer efter den lidandes subjectiva kroppsbeskaffenhet, ett större våld skall kunna försonas med en obetydlig penning, och för ett mindre utkräfvas blod.
Af tvänne lika beskaffade menniskor, som på enahanda sätt blifvit skutna eller stuckna tvärtigenom lifvet, kan den ena tilläfventyrs fullkomligen återvinna helsan, och den andra omöjligen räddas.
Men huru stridande är det väl ej mot allt förnuft, att då den ena våldsverkaren dömmes till döden, skall den andra, efter erläggandet af en obetydlig plikt, sättas i stånd att mot sitt offer för andra gången höja en mordisk hand.
Jag bör likväl ej beskylla Lagstiftaren att här hafva varit ledd blott af den hos våra ur förfäder så högt aktade blodshämnden.
Måhända har han trott sig på detta sätt bäst förekomma missbruk samt gifva Lagskipningen den möjligen största enformighet.
Men utan tvifvel förhåller saken sig i sjelfva verket just tvärtom; och helt visst är det i allmänhet för
Domaren lättare att utröna, om förbrytarens afsigt verkligen varit att morda, än det för den IL Den t g Apfil. 433 den samvetsgranna läkaren stundom kan vara att bestämma, huruvida den tillfogade skadan i sjelfva verket varit ovilk ‘fligen dödande.
När man nemligen besinnar, huru många menniskor hafva kunnat tillfriskna, oaktadt hufvudskåien varit söndersplittrad, oaktadt hela stycken af hjernans massa gått förlorade o ak t ad t kulor genomborrat densamma, ellet bröstet, eiler buken; när man, säger jag, besinnar allt sådant, huru få äro val ej dä de skador, som kunna sågas vara rent af ovilkorligen dödande?
Samma osäkerhet mötet vid bedömmandet af sådana åverkningar, som endast indirecte vållat döden , nunhgen genom uppväckt inflammation, o. s v. Hvilken läkare vågar bestämma, att detta våld kos hvar och en skolat uppväcka en sådan ii Hammarton?
eller att densamma omöjligen kunnat törekommas eller häfvas?
Man ina till dess botande hafva användt hvilka medel sorn helst, så äf dock alltid den möjligheten öfrig, att lifvet kanhända kunnat räddas, om en arnar: curmethod blifvit följd.
När derföre på Läkarens yttrande ännu en menniska® öde beror, så ville jag önska, att han aldrig Ville ,af en falsk blygsel låta afhålla sig ifrån att frimodigt bekänna, att sannolikhet är det bogsta, hvartill man vid de liesia tillfällen kan hinna.
Stundom kan döden, såsom jag ofvan fö te haft äran nämna, i anseende till kroppens sjukliga eller eljest onaturliga beskaffenhet, bliiva en följd af de obetydligaste skador.
Ridd, 0.
N:o yy. ytf. 434 Den 19 April.
Man har sett kallbrand och döden inträffa efter rifning med en nål.
Döden har har verkligen kunnat vafa oundviklig; men hvilken skulle dock ej rysa för att dömma den rifvan, de af med lifvet?
på samma sätt kan det ringaste våld på en felaktig kropp stundom blifva en orsak till en oundviklig död.
Det kan nemligen t. ex. hända, att någon har en så sjukligt uppdrifven och skör mjelte, att den kan brista af en lindrig stöt i venstra sidan, och all läkarehjelp blifva omöjlig; eller att hufviidskålen är så onaturligt svag, att den med alltför ringa våld skulle kunna bräckas.
Äfven här tyckes förbrytaren kunna göra anspråk på skonsamhet.
Inseende derföre, huru obilligt det vore att räkna den lidandes förborgade sjuklighet och svaghet den handlande till last, har man, till dennes räddning och till uppfyllande af förnuftets och samvetets fordringar, tagit sig friheten förklara alla sådana saker och våldsverkningar för tillfälligtvis dödande, som blott i anseende till en viss individuel och felaktig kroppsbeskaffenhet kunnat blifva en orsak till döden.
Man tyckes således i tysthet erkänna, att afsigten att mörda varit mindre tydligt ådagalagd, och förbrytaren på denna grund böra behandlas med mera skonsamhet.