Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förut har det varit systern, som upfostrat, ledt och rädt brodern, men nu har han med ens blifvit representant af förståndet och erfarenheten, men hon deremot en varelse, som endast låter leda sig af känsla eller sinnlighet.
I praktiken kommer således alltid att förefinnas svårighet för utfinnandet af personer, hvilka ega allt det till giftomanna-befattningen erforderliga förstånd och erfarenhet.
Men äfven om man lyckas att påträffa ett osvikligt förstånd, så kan tvifvel stundom upstå huruvida den förståndige giftomannen nyttjar sin myndighet öfver qvinnan till hennes eller till sitt eget bästa, hvilken sednare händelse verkligen kan inträffa, på sätt jag rättnu skall hafva äran med exempel ådagaläggga.
Under antagande, att förståndet och erfarenheten icke har något eget egoistiskt intresse, så frågas, äro dessa förmögenheter de enda, åt hvilka beslutet om äktenskap bör öfverlemnas?
Får icke hjertat eller känslau hafvä någon del deri?
Besvaras den förra frågan jakande och således den sednare med nej; så följer deraf äfven att alla kärlekspartier äro dåraktiga, och endast de önskvärda, der man »lager trollet för guldet.»
Om böjelsen och känslan manar en qvinna att förena sitt öde med en mans, som, fast hederlig och redbar, likväl saknar bördens och rikedomens företräden, så måste hon qväfva denna böjelse, och i stället lyda förståndet, som bjuder henne att öfverlemna sig åt en lik och förnäm usling, den hon ieke ens kan utan vämjelse och afsky skåda i ögonen.
Det är förståndet och erfarenheten, som Fru Lenngren låter gifva dottern följande råd: »Juliana glöm aldrig din adliga ätt, Minns Grefvarne, dina kusiner.»
Huru det gick med Juliana, derom kan den, som icke känner visan, göra sig närmare underrättad.
Nu är det likväl icke gifvet, att giftomannen saknar egna intressen, som stå i strid med pupillens.
I detta afseende vill jag endast erinra om ett af de många fall, som kommit till min kunskap.
En medlem af detta Stånd gifte sig med en rik enka.
Efter några års förlopp, dör hustrun, och som all hennes egendom bestod af arfvejord, fick den efterlemuade mannen deraf intet, utan allt gick till hennes barn.
Då den ädle enklingen sjelf icke egde någon förmögenhet, riktades alla hans sträfvanden på att förhindra först stjufdotterns och sedermera hans egna döttrars giftermål.
En af dessa nödgades att emot faderns förtryck anropa skydd hos adliga jungfrurs öfvergiftoman, Konungen, som, efter skriftvexling emellan fadren å ena, samt dottern och den tillämuade mågen å andra sidan, slutligen förklarade fadren obehörigen hafva vägrat samtycke till äktenskapet.
Jag yrkar bifall till det af Frih.
Armfelt framlagda förslag.
Den 25 Januari f. m. 171 Frih. Creutz, Steffan:
DS jag framställde detta förslag, var det till följd af en mängd de sorgligaste förleden, som jag sjelf sett, förorsakade genom giftomäns egennytta, våld och bristande kärlek.
När jag sedan betänkte att K.M:s Propos. om qvinnans myndighet blifvit bifallen, så syntes det vara i full konseqvens, att, då qvinna är myndig öfver sitt gods, så bör hon väl äfven fa råda öfver det som är ännu dyrbarare, hennes egen person.
Dertill kommer älven, och de flesta unga män skola dela min öfvertygelse, att jag alltid ansett, att för en man af karakter ingenting på jorden finnes så humiliant, som att begära hvad jag redan eger, begära en flickas egande af föräldrar eller annan giftoman, då hennes hjerta manar henne att följa mig i lifvet och i döden.
Min motion innehåller hufvudsakligast att qvinna» skulle vara sin egen giftoman vid 15 års ålder, och då Svenska lagen erkänner att hon då är iullvuxen och har rätt att ingå äktenskap, synes det temmeligen onaturligt att lion skall förnekas att göra sitt eget val, och måste jag uttala, huru det synes mig allt för sent att göra detta val först vid den tid, då lagen numera erkänner henne rätt öfver sitt gods, nemi. vid 25 år.
Det är en vid skillnad emellan att vara mogen till att sjelf vårda och sköta 20, 50 å 100.000 ldr, än att vara mogen för äktenskapet och att kunna fritt råda öfver sitt hjerta.
Man har här under diskussionen velat framhålla att qvinna» vid 15 års ålder skulle vara för ung att ega denna rätt öfver sitt eget tycke och sitt eget hjerta, men då lagen sålunda icke anser henne för ung att gifla sig, så bör väl henne äfven tillerkännas naturens frihet och naturens rätt.
Jag skulle heldst hålla för, att man en gång komme derhän att ingenting lagstiftades i denna väg, oell man har äfven i andra länder ansett obehöfligheten deraf, t. ex. i Amerika.
Utsk:t har motsatt sig min motion af motiver, som jag ej kan underlåta att närmare vidröra.
Utsk:t säger bland annat: »Den fråga, som sålunda påkallat upmärksamhet, är ett bland de vigtigaste föremål för lagstiftarens pröfning.
Den rörer nemi. familjens rätt — familjens, det första vilkoret för hela samhällets bestånd, jordmånen, hvarutur samhällets finaste rötter hemta sin näring.
Hvarje rubbning i denna rätt kan hafva betydelsefulla följder — och kan innebära frön till omgestaltning af alla samfundsförhållanden.»
Vid lörsta påseendet kan detta synas vara en sanning, men jag tror dock att samhället hvilar på djupare rötter, än blott en sådan fras.
Det synes verkligen vara så, att familjen är samhällets grund och kärna, men familjen hvilar ytterst på naturens grund och lag, och denna måste väl lörst respekteras och icke genom restriktiva lagar undertryckas.
Det är af vigt att principen är riktig, men denna har Utsk:t, efter min åsigt, icke rätt upfattat.
Familjen blir visserligen samhällets grund, då dess ursprung är byggdt på den naturligaste grunden, nemi. frihet och kärlek, då statens yttersta grundval måste vara — sanning.
Utsk:t säger vidare: »Derföre se vi också huru hos nästan alla sjelfstän dig» folk deras familjelagar långsamt undergått förändring.»
Jag tror att ett land aldrig kan anses rätt sjelfständigt, förrän dess lagstiftning är baserad på en sann grund, ty naturens förhållanden 172 Ilen 23 Januari f- m. måste först respekteras och lagstiftningen måste deråt gifva sin kraft, men lagstiftningen får icke öfverskrida gränsen för sin verksamhet så, att den betvingar den fria naturen i fjettrar.
Utskit säger ytterligare: »Såsom allt annat kan giftomannarätten missbrukas.
Men är väl detta ett skäl för dess uphäfvande.
Om man någon gång varseblifva ett missbruk af en myndighet, lagd i en faders eller moders hand, eller i saknad deraf, i nära anfölvandters, af hvilkas kärlek man ej hör hafva anledning att befara missbruk, som dessutom, om det dock skulle inträffa, kan rättas» etc.
Det är sål. under förhoppning att icke fader och moder skall begå missbruk, som Utsk:t afslagit min motion.
Det är temligen lösa grunder för afstyrkande.
Utsk:ts argumentation, grundad på förutsättning af möjligheter, kan lika väl leda mig till förutsättningar af magtmissbruk, och det är just emot sådant, som all lagstiftning måste rikta sin verksamhet.
Och det är just för att förekomma dessa magtmissbruk med åtföljande väld, egennytta och grymhet, sora jag föreslagit afskaffande af en föråldrad lagstiftning, sådan som den om giftomannarätten.
Vidare heter det: — — »Månne ej vådan vore större att åt den af känslan mer än af förståndet beherrskade qvinnan lemna oinskränkt rätt att knyta en förbindelse, hvaraf hennes timliga väl eller ve helt och hållet beror?»
Jag frågar å andra sidan, huruvida icke det snarare är skäl att öfverlemna åt känslan en sak, som ytterst beror utaf känsla, ty om förståndet kommer att ingripa öfvervåldigande på känslan, skulle det verka ofördelaktigt, emedan denna känsla låter sig icke betvingas, utan skulle förr eller sednare frammana bitterhet och allt möjligt ondt.
Detta visar sig i allmänna lifvet, der de så beprisade förståndsiiktenskapen sällan liro lyckliga, ty hvarest icke känslan fått taga initiativet tili ett äktenskap, der tycket icke framför allt fått göra sig gällande, der återfinnes sällan, om någonsin, en sann lycka, ty qvinnan förgäter aldrig sin första kärlek.
Der således, till motsats emot känslan, äktenskapet ingås, der skall daglig split och fiendskap icke kunna undvikas.
Att många misstag kunna göras, är otvifvelaktigt, men jag tror icke att lagstiftaren får se derpå, utan densamma måste göra afseende på det principiella i saken, det som är oftergifligt naturens sanning.
Utsk:t har här i sitt resonnement helt och hållet tillintetgjort känslan, liksom om känslan vore ett ting af farlig beskaffenhet, för hvilket man borde akta sig.
Men känslan måtte
Väl vara ett verk af Gud, nedlagdt i kontrahenternas bröst och hvilken dessa icke ostraffadt skola våga att underkänna eller motstå, emedan den är impulsen, hvarigenom Gud befrämjar slägtets förökelse.
Det är sål. förgäfves, som Utsk:t må söka tillintetgöra eller underkänna känslan.
Den lagstiftning, som bemödar sig att motverka den, vill icke fäderneslandets sanna val.
Jag har såsom inkonseqvens anfört att icke äfven ynglingen, hunnen till den ålder att äktenskap är honom tillåtet, måste inhemta en giftomans utlåtande.
Härpå svarar
Utsigt att orsakerna till denna skiljaktighet återfinnas i mannens och qvinnans olika skaplynne och känslodaning, i den sednares häraf alstrade behof af välvilliga råd eller ledning.
Jag förstår icke detta resonnement, Deri 25 Januari f. m. 173 att mannen skulle säl. var utan känsla och qvinnan vara endast känsla.
Att hos qvinnan känslan är öfvervägande, medger jag, emedan naturen visligen så anordnat, men att mannen skulle vara den helt och hållet beröfvad, det är högst besynnerligt yttradt afUtskrt.
Det är väl tydligen en inkonseqvens i lagstiftningen att göra mannen alldeles fri, men icke qvinnan, då lagstiftningen ytterst grundar sig på 4:de budordet.
Jag vet icke att detta budord gör undantag mera för man äu qvinna.
4:de budordet säger att jag skall »hedra» fader och moder, men det finnes ingenstädes föreskrifvet, att. jag skall under alla omständigheter, och intill ålderdomens yttersta gräns, »lyda» dem, ty då skulle brott kunna begås under bristande npfattning af 4:de budordets andeliga och rätta förstånd.
Men barn kunna i sanning »hedra» sina föräldrar och deras förutgångna upfostran, just derigenom att de »icke lyda dem» i sådana fäll, synnerligast der barnens känsla kommet i konflikt med föräldrarnes förstånd.
De »hedra» då rätteligen sina föräldrar, när de »lyda» Gud, som är deras rätte fader.
Ungdomen handlar således rättast, då den icke lyder sina föräldrar, då dessa emotstå denna känslans maning till äktenskapet, ty denna känsla är Guds verk, förenad med de högsta afsigter.
Gud måste således framför allt lydas; hans verk i naturen, lydnad för menniskor, står under kärlekens fullkomliga frihet.
Utsk:t har vidare funnit »att det är till och med vådligt att vid 2 5 år gifva qvinnan denna rätt att vara sin egen giftoman.»
Det är i sanning att aflägsna all möjlighet till frihet för halfva slägtet.
Vid 25 års ålder kan qvinnan blifva myndig öfver sitt gods, men Utsk:t anser henne icke ens då vuxen att sköta sig sjelf och sitt hjertås angelägenheter.
Utsk:t anför vidare om enka »att hon är sin egen giftoman på den grund att hon bildat sig egen familj och sjelf är familjemoder.
Det yttrades redan vid förra Riksdagen, då myndighetsfrågan var å bane och måste äfven här blifva ett argument, att om en qvinna gifter sig och hennes man dör några månader derefter, så är hon sin egen giftoman.
Frågan blir då, om hennes förnuft skall anses efter dessa få månader så utveckladt att det då finnes mera förhoppning om att hon skall inträda i ett klokt äktenskap.
Jag kan icke tro det, ty naturligt är, att, då det är fråga om lagstiftning, måste man framför allt se på —»menniskan», icke på några möjligheter eller förmodade qvalifikationer.
Jag utbeder mig hos H.
Exc. Hr Gr:n o. Landtm, om propos. på min först uttalade tanke i frågan, eller att qvinnan medgifves den rätt, som hon efter naturen skall förr eller sednare erhålla, och som jag önskat måtte henne beviljas nu, nemi. att qvinnan vid 15 års ålder måtte vara befriad från andras giftomannarätt.
Hr v. dvanten, Emil:
Det resultat, hvartill Utskrt kom mit i denna fråga, kan jag för min del icke gilla. Utsk:t yttrar i sitt Betänk., öfver hufvud taget, ganska sannt-, beträffande giftomannarätten.
Den fråga, som sålunda påkallat upraärksamhet, är ett bland de vigtigaste föremål för lagstiftarens pröfning.
Den rörer m
Den 25 Januari f. m. nemi. familjens rätt — familjens, det forsta vilkoret för hela sani» hällets bestånd, jordmånen, hvarur samhällets finaste rötter hemta sin näring.
Hvarje rubbning i denna rätt kan hafva betydelsefulla följder —- och kan innebära frön till omgestaltning af alla samfundsförhållanden.
Här, om någonsin, är traditionen en makt, här, ora någonsin, är folkens från fadren ärfda föreställningssätt den högsta lagstiftaren.
När detta föreställningssätt är utplånadt, då, men ieke förr, är traditionens makt bruten, och en lagförändring är då endast ett uptecknande af nya idéer, som hunnit mogna i folkets bröst».
Men jag anser att Utsk:t här lagt för mycken vigt på hvad det kallar tradition, och för liten vid de »nya idéerna.» Utsk:t, har gjort detta till sådan grad, att det ens ej ingått i undersökning, huruvida giftomannarätten står i öfverensstämmelse med vår tids allmänna rättsbegrepp.
Eli sådan undersökning skulle likväl snart nog hafva visat, att detta icke är fallet med giftnmannriitten, sådan den ännu qvarstår i Svenska lagen.
Det i vår tid så skarpt utpräglade persoulighetsbegreppet fordrar nemligen ovilkorligt, att alla sedliga behof, som omedelbart hänföra sig till individen såsom sådan, böra af samhället respekteras.
Huru kraftigt utvecklingen af detta begrepp inverkat, kunna vi se af de skedda reformerna i näringslagstiftuingen, af fordran på religionsfrihet 111. in.
Till denna kategori af absolut personliga rättigheter hör äfven qvinnans rätt att bestämma öfver sin hand.
Ty qvinnan, likasom mannen, älskar helt enkelt endast i sin egenskap af menniska, och att i detta afseende lägga något band på henne, strider fullkomligt mot nutidens infattning af personlighetsbegreppets helgd.
Utskit har yttrat om giftomannarätteu: »Denna rätt, lika gammal som familjen, ingår ännu hos oss såsom ett af de vigtigaste raomenterna i familjens idé.»
Men beviset för detta påstående?
För min del är jag af deri åsigt, att det icke kail bevisas.
Jag kan för det första icke inse att familjens idé hos oss kari vara annorlunda beskaffad än den i allmänhet måste vara enl. sitt begrepp; för det andra, om familjen, såsom det torde medgifvas, grundar sig på kärleken, och kärleken enligt sitt begrepp framför allt är någonting frivilligt, då måste ett stadgande, som gör inskränkning i den sistnämndas rätt, i sjelfva verket, om också endast medelbart, innebära en uplösning af familjen.
Jag kan likväl icke dela den åsigt, som motionären hyllat, nemi. att qvinnan redan vid 15 år borde få vara giftasmyndig, utan förenar mig till alla delar i Frih.
Armfelts reservation om att denna rättighet må inträda lör qvinnan vid samma tid, då hon äfven blir myndig i afseende å sin förmögenhet, d. v. s. vid 25 års ålder.
Huru hög tanke jag än hyser om qvinnans intellektuela egenskaper, om hennes förstånd och förmåga af utveckling i detta afseende, så kan jag dock icke gå så långt att jag vill tillstyrka motionärens förslag; ty det skäl, hail framdrager, att qvinnan vid 15 års ålder hr fullt utbildad för att gifta sig, är icke något skäl för att antaga att hennes förstånd dä är så utveckladt att det kun lägga band på hennes vilja.
Motionären har kallat denna vilja för känsla och talat om rättigheten att följa natu - De n 25 Januari f. m. 175 rens känsla, men det är förmodligen icke obekant, att det finnas många andra drifter än känslan, som frambringa produkter af viljan, och att medgifva en så ung qvinna rättighet att obetingadt följa sin vilja i ett så vigtigt fall, som detta, det kan jag icke gilla.
— Om frågan vore att välja mellan motionärens förslag och Utskits hemställan, skulle jag ingen stund tveka att antaga det sednare, men vi hafva här öppen en medelväg i det förslag, som Frih.
Almfelt algifvit, nemi. att, med förkastande af motionärens åsigt, myndig qvinna får bestämma öfver sitt öde, utan att vara underkastad en giftomans bifall.
I detta förslag instämmer jag fullkomligt.
Hedan vid sistlidne
Riksdag hyste jag den öfvertygelse!), att ett sådant beslut då borde fattas, men ansåg icke värdt att derom väcka fråga.
Många skäl hafva blifvit anförde både för och emot i denna sak, men för mig väger reservantens skäl vida högre än Utskits.
Jag kan icke finna annat än att en qvinna, som upnått 25 års ålder och känner sig ega nog förmåga att sköta sina affärer så att hon kan begära blifva myndig, också bör kunna anses hafva så utbildadt förstånd, alt hon kan skilja mellan hvad som är en fordran af känslan ensam, eller af känslan reglerad af förståndet.
Jag skulle icke mycket yrka på denna sak, om frågan endast rörde de bildade klasserna, ty der har redan de nya idéerna vunnit sådant insteg, att de fall äro högst få, då en giftoman utan verkligt skäl skulle gå längre än att försöka ett uppehåll af äktenskapet.
Jag tror i allmänhet att qvinnau får sin vilja fram, såvida den icke är uppenbart orimlig.
Man har sagt att en sådan här lagstiftning icke skulle behöfvas, emedan friaren har rätt, om han utan skäl blir nekad en qvinnas hand, att genom domstols beslut erhålla denna rätt; men den ställning, i hvilken mannen skulle komma till hustruns slägtingar, om han processade sig till henne, är helt annan än den, då hon, med shigtens ogillande, på grund af laglig rätt gifvit honom sitt ja.
Jag nämnde nyss att jag mindre skulle hålla på saken, om det endast gällde de mera bildade klasserna.
Men lagen i Sverige gäller lika för alla samhällsklasser, och inom de obildade herrskar i detta fall ett tyranni, hvarom man icke kan göra sig ett begrepp, såvida man icke stått i beröring med dessa klasser.
Jag, som sett mycket i den vägen, kan försäkra att inom den arbetande klassen, der qvinnans föräldrar ärft eller förvärft en större förmögenhet, inträffar sällan att hon får gifta sig med en obemedlad karl, stöde han aldrig så högt i allmänhetens aktning.
Hennes lott blir den att vara ogift, till dess hon tänker: min lycka är förspild, jag kan så gerna tillbringa mitt återstående lif med den för hvilken jag icke har något tycke, sora att gå ensam.
Skälen till den föreslagna förändringen äro i öfrigt så vidlyftigt utvecklade i frih.
Almfelts reservation, att jag icke anser mig böra uppehålla R. o. Ad. med att anföra allt hvad som kan sägas i denna sak.
Jag önskar sål. att Frilnns förslag måtte vinna framgång, men då jag inser, att man icke gerna kan antaga en reservation, som, om den blir lag, skulle medföra ändring uti flera till densamma i närmare eller fjärmare sammanhang stående lagparagrafer, yrkar jag på återremiss af Betänkit. 1 76
Den 25 .1 anu ari f. m.
Under den tid, jag haft äran vara ledamot i LagUtsk:t, har jag varit nog lycklig att ytterst sällan behöfva vara af motsatt tanke med Utsk:t, utan i de flesta fall har jag kunnat instämma med Utsk:ts Betänk, eller åtminstone med dess Ordf.
Detta har också förvissat mig om att. mina åsigter skulle på detta rum uttalas och försvaras med en sakkännedom och förmåga, hvilka gjort för mig alldeles öfverflödigt att sjelf uptriida för desamma.
Så ar likväl icke förhållandet r.u; och jag har sökt att i min reservation gifva skäl för miu skiljaktighet i förevarande fråga och för det slut, hvartill jag lör min del kommit.
Blott på några få omständigheter anhåller jag att ytterligare få fästa K. o.
Enligt 8 kap. 1 g GiftermålsBalken, sådant detta lagrum lyder genom kgl. förordn. den 13 Juli 1818, är det giftoinannen, som å »mös» vägnar eger att, innan vigsel sker, uprätta äktenskapsförord, hvilket ej får göras om annat än makarnes giftorätt, d. v. s» om egendom.
Men, enligt Kgl. Förordn. d. 15 Juni 1858, förklaras ogift qvinna, som fyllt 25 år, vara berättigad att sig och sin egendom sjelf råda och förestå, blott hon hos behörig
Domstol anmäler att hon myndigheten sjelf utöfva vill.
Huru dessa stadganden kunna stå tillsammans eller sarnmanjemkas, bekänner jag mig icke förmå tätta, ty, om myndig mö verkligen eger den genom sistnämnda Kgl. Förordn. henne tillerkända rätt att sin egendom sjelf råda och förestå, så är giltomannens åtgärd att genom äktenskapsförord deröfver bestämma ett intrång i denna rätt; hvaremot, derest giflomannens ifrågav:de rätt att jemväl å myndig mös vägnar göra förord om henne tillhörig egendom skall anses riktig och behöflig, lagens förklarande att hon eger sjelf sin egendom förestå icke är en sanning.
Och jag vill ändock nu icke fästa mig vid det redan förut anmärkta uttrycket, att qvinna skall ega sig råda, hvilket gör nödvändigheten af den föreslagna förändringen i giftornannarätten ännu tydligare.
Hvad beträffar andra länders lagstiftning, så måste jag säga att jag knappast känner något land, der, såsom i vårt, det vid 21 års ålder lemnäs mannen fullkomlig frihet i alla afseenden, under det man till och med nekar qvinnan att någonsin besluta öfver sig sjelf.
Den Engelska lagen, såvidt jag känner den, stadgar att man och qvinna äro myndiga vid 21 års ålder, men lemnar ingen särskild föreskrift om någon giftomans tillåtelse till ingående af äktenskap.
Den Franska lagen innefattar stadganden om inhemtande af föräldrars och ascendenters tillstånd i oinlörmälde hänseende för mannen likasom för qvinnan, ehuru med någon skillnad i afseende å åldern, så att mannen emellan 21 och 25 år anses lika med qvinnan emellan 18 och 21 år, samt sedermera mannen emellan 25 och 30 år lika med qvinnan emellan 21 och 25 år, hvadan t. o. m. denna lag ju icke gör större inskränkning i qvinnans frihet än i mannens.
Den 25 Januari f. m. 177 Jag liar f. 11. ingenting vidare att tillägga an att knappast någon fråga torde finnas så lämplig för försöket genom högstämda fraser anslå känslor, som inom denna församling aldrig varit och, jag hoppas det, aldrig skola blifva förgäfves anslagna, känslorna af ridderlighet och af högsinnadt beskydd för den svagares rätt.
Men jag har icke ens velat anslå dem, emedan jag anser att lag bör stiftas med förståndet och icke med känslorna; och jag skulle t. o. m. ansett såsom en oförrätt emot den sak, jag förfäktat, om jag för dess vinnande måst söka ett stöd i känslans anslående.
Jag anhåller endast att hvar och en af B. o.
Ad:s ledamöter, innan han alger sin röst i denna vigtiga, djupt i familjens och i folkets lif ingripande sak, ville lill besvarande uptaga den frågan:
Ar det rätt att qviunan, jemväl då hon är myndig, skall i all tid anses oförmögen att bestämma i den sak, som för hennes välfärd och lycka är den alldra vigtigaste?
— Om, såsom jag hoppas, svaret på denna fråga utfaller nekande, så är jag förvissad om bifall till det af mig framställda förslag, hvarå jag hos Hr Gr. och Landtm, anhåller om proposition.
Den konstitutiva rätten sönderfaller i afs, på dess föremål uti J!:ne olika delar: förmögenhets-rätten och person- eller familjrätten.
Beträffande den förra hafva åsigterna i alla tider varit olika och derföre är också lagstiftningen i detta afs. den, som företrädesvis förändras.
Det är också i fråga om denna som Montesquieus kända sats:
Les lois sont les rapports necessaires, qui derivent de la nature des choses, gäller.
Då nu förhållanderne under olika tider väsendtligen förändras, blir också följden den att lagen i afseende pä egendom derelter modifieras.
Jag ber att i detta afs. få nämna ett exempel.
Vi hafva under sednare tider stiftat lag för bolag här i Sverige.
Bolag är ett af dessa institutioner, som det af tilltagande industriel utveckling föranledda kapital-bebof framkallar.
De äro en frukt af tiden, som nödgar till denna hittills okända lagstiftningsgren.
I fråga om beskaffenheten så hemtar jag ur förståndet sjelft reglor för lagstiftningen i detta fall.
Så är deremot icke förh:t med personalrätten eller familjerätten.
Här måste traditionen väsendtligen gälla; ty, mina Hrr, i denna del af lagstiftningen är obestridligen det konventionella elementet förherrskande.
Låtom oss betrakta något af de momenter, som ingå i familjerätten, t. ex. arfrätteu.
Genomgå vi historien, så se vi att hos t. ex. den Germaniska nationen var den fasta egendomen att betrakta såsom ett fideikommiss; innehafvaren egde icke rätt att fritt disponera öfver densamma.
Den tillhörde familjen.