Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvem gör han orätt med att låta sin inbillning en gång skena af med sig mot ljuset, lifvet och hälsan i stället för mot natten och döden?
»Ah,» säger han högt och stryker sig med handen öfver pannan för att befria sig från sina tankar, »jag är en fantast och en hypokonder, som lefver i idel inbillningar!»
Fru d’Ottange har länge och menande sett på honom med sitt mångtydiga sfinxlöje, hvilket han ej längre har kraft att harmas åt, fast det förefaller honom konstladt, och när han bryter ut i sin exklamation, stryker hon skickligt bort hela hans själsstrid genom att med sitt allra mjukaste tonfall säga:
»Hvem är inte fången i inbillningar under vår nervösa tid?
Hela världen är hypokondrisk, och det finns ingen som kan afgöra hvar verkligheten slutar och fantasien tager vid.
Vi ha en kort tid trott på realiteten i lif och konst, men när vi höllo på att drunkna i dess platthet, togo vi luft under vingarna igen, och nu hålla vi, som fordra något mera af lifvet, nu hålla vi på att söka vår lycka där uppe i det blå igen, alldeles som om realismens tidehvarf aldrig varit.»
»Jag vet inte,» svarar Klercken förströdt, »jag har aldrig förstått mig på och intresserat mig för edra litterära skolor, än mindre har jag bekänt dem som min religion.
Jag har lefvat mitt eget, tunga lif ensam för mig, och jag har kommit till besynnerliga erfarenheter om mig själf ...»
»Ert ensamma lif och edra tunga erfarenheter äro, utan att ni vet det, delade af hundratal andra moderna människor, fast ni aldrig kunnat tro det eller bekymrat er om att taga reda på det.
Det finns ingen som är ensam – ingen!»
»Tror ni det?» frågar Klercken med plötslig ifver.
Han erfar en inre glädje, som gör honom otvungen igen, och hans ögon få glans.
»Det är alldeles visst,» fortsätter fru d’Ottange, »men det är högst barnsligt af mig att spela lärarinna för er, som säkert gjort edra slutsatser ur lifvet och kanske har er tro långt klarare och fastare utarbetad än jag min.»
»Nej, nej ... tala inte så!
Jag har egentligen ingen tro alls, det vill säga jag har alltid sträfvat efter att nå en, som skulle tillfredsställa mig, men tillsvidare är det bara min kritiska, negativa skepticism, som utvecklat sig ...
Ja, kanske har jag en tro likafullt, men den har jag först under de senaste tiderna tillkämpat mig, och det är tron att döden är en välsignelse – – – »
»Hm – det är så lätt att tänka sig den ljuf, när den ännu bara hägrar som det oundvikliga slutet på lifvet – – »
»Ånej – jag har allt varit i närmare gemenskap med döden under min senaste vinter.
Tanken på den har varit mitt dagliga sällskap – – – »
»Och likafullt ser ni alls inte ut som en dödssjuk, så mycket jag kan förstå af ert yttre.»
»Jag sade ju er nyss att jag var hypokondrisk och lefde i mina inbillningar.»
Fru d’Ottange ger honom en blick af godt förstånd, och han söker där förgäfves efter det medlidande han ofrivilligt väntar få se lysa fram.
I stället får hon ett nästan muntert uttryck, det kommer lif i de lustiga munvinklarna, och hon säger gladt:
»När man en gång lefver i inbillningar, är det ju klokast att göra dem ljusa och glada i stället för dystra och tungsinta.»
»Ja, det är så godt att säga, men i själfva verket skämtar man icke med en förföljare, som ödelagt lifvet för en under långa tider.»
»Har ni då alltid varit så olycklig att vara ensam med er plågoande?
Har ni aldrig anförtrott er åt någon, som kunnat skingra edra bekymmer?»
»Åjo – jag har flytt från läkare till läkare med dem, och senast har jag rest
Italien rundt för att slippa undan dem.»
»Jag menar, om ni inte träffat en vän, som med sin sympati förmått värma er och stämma om er och jaga bort edra dystra tankar?»
»Hm ...!
Ja och nej!
Jag tror icke de kunna jagas bort af en aldrig så uppoffrande vänskap eller kärlek.
Själf den mest outtröttliga omsorg har visat sig vanmäktig mot dem.
Felet ligger icke i det yttre, inte hos omgifningarna, jag bär det hos mig härinne, ser ni ...»
Klercken för handen till sitt bröst och suckar djupt.
Hans hela person är i ett nu förändrad, det är som om hans försvunna ångest kommit öfver honom igen vid blotta tanken på den.
Hans ansikte är blekt, och de halföppna läpparna skälfva med ett uttryck af så djupt och allvarligt lidande, att fru d’Ottanges smålöje vissnar på hennes läppar.
Hon ser sig orolig om ett ögonblick, obeslutsam, tappande sin redan färdiga, uppmuntrande replik inför det allvar, som hon så oförsiktigt frammanat.
När hon icke finner det rätta förlösande ordet och då Klercken fortfarande sitter framför henne med ett nästan vansinnigt stelt drag af ångestfullhet, som han ej förmår behärska, blir hon hemsk till mods och reser sig upp för att gå.
I detsamma ser hon honom göra en häftig rörelse för att vinna igen herraväldet öfver sig, hon stannar obeslutsam och deltagande ett ögonblick och märker att det stela draget i hans ansikte likasom veknar upp och smälter bort.
Hans ögon fyllas i stället med tårar, och genom dem ser han på henne med en blick så full af bottenlös sorg, att hon glömmer sig och fattar hans hand med en häftig, krampaktig rörelse:
»För Guds skull – ni är sjuk!
Låt oss gå hem!»
Därpå känner hon ett par heta, brännande droppar falla på sin hand, hon är upprörd, utan att veta om det är af deltagande eller skräck, och hon anstränger sig att lugna honom, följande en helt naturlig instinkt hos sig:
»Se så, min vän, nu är det öfver!
Lugna er då!
Jag visste inte att jag rörde vid en så känslig sträng hos er.
Följ med nu, så gå vi!»
Hon känner att han far med hennes hand helt lätt öfver sina läppar utan att kyssa den, öfver sina heta ögon och sin bultande panna samt stryker ett tag med den genom sitt hår.
Sedan låter han den falla ned, reser sig upp och säger med en röst, som har föga kvar af den häftiga rörelsen hon sett hos honom nyss:
»Tack, madame – tack!
Blif inte skrämd för mig – jag är så djupt olycklig!
Ni vet inte hvilket välsignadt inflytande ni har på mig genom er blotta närvaro, och ni skall förlåta mig att jag icke kunnat behärska mig.»
Madame d’Ottange svarar ingenting, hon har börjat gå uppåt pensionen och ser sig med vakna ögon omkring för att upptäcka om icke de möjligen haft något obehörigt vittne till den underliga, upprörda scenen de spelat nyss.
Utan ett ord följas de åt och skiljas på terrassen framför verandan.
När Klercken kommer upp på sitt rum, får hans upprörda sinnesstämning åter makt med honom, han kastar sig ned på sin soffa och gråter som ett barn.
Det vet han icke, han påminner sig bara att han som barn kunnat gråta på samma vis när han varit mycket olycklig och sedan hans mor med en god kyss och en smekning förjagat hans barnsliga bekymmer.
Således håller han på att bli barn på nytt?
Nu redan?
Vid trettiosex år!
Nej, det är för mycket, för tungt, för hjärtlöst af lifvet att i hans bästa mannaår taga all mannens stolthet och motståndsförmåga af honom!
Han var sjuk, sjuk, sjuk! ...
En sjuk själ i en sjuk kropp! ... en sjuk själ ...!
Vid hans gamla devis glider hans blick ofrivilligt uppåt San Salvatore, där han råkat sin frälsare döden.
Han blir småningom lugnare, hans tårar äro slut, och han känner sig åter förmögen att tänka öfver sitt tillstånd, icke endast känna smärtan af det.
Han påminner sig sitt samtal med fru d’Ottange, kommer ihåg huru underligt han betett sig, men söker fåfängt efter orsaken därtill.
Hvarför blef han på en gång så gripen af hennes otvetydiga sympati att han bar sig åt som ett barn i stället för som en man?
Hjärnuppmjukning!
Blödsinne!
Hans tankar gå i stora kretsar kring fru d’Ottange för att leta ut hemligheten af hennes inflytande på honom.
Först vidgår han inför sig själf, att han ofta under den förgångna långa vinterns lopp erfarit ett rent fysiskt behof att lägga sitt tunga, grubblande hufvud i en kvinnas knä och mottaga hennes omsorger.
Det var så han bäst hvilade ut sig hos sin hustru fordomdags, när de ännu kunde tillåta sig dylika barnsligheter.
Men den tiden var längesedan förbi; han var blifven en praktisk familjeförsörjare och hans hustru en förståndig familjemoder med plikter mot barnen och i hushållet.
De plikter de hade mot hvarandra fyllde de båda efter förmåga med vanans och det goda förhållandets fredliga och tysta tillfredsställelse, men utom sina plikter hade de icke stort öfrigt för hvarandra.
Knappast i tankarna en gång.
Det hade aldrig fallit honom in under de senaste åren att på allvar upptaga sin hustru för sin egen del, det vill säga för sina sjukliga hugskott.
Lika litet som hon fann på att upptaga honom med sina egna innersta bekymmer, om hon hade några sådana.
Och likafullt älskade de hvarandra och uppoffrade sig för hvarandra mer än de flesta andra makar han kände.
Han blef åter rörd, då han tänkte på sin hustru och de tunga, årslånga bekymmer han åsamkat henne.
Nej, det fanns ingen annan kvinna i världen, som skulle burit sitt öde och sin kärleks sorg med ett sådant jämnmod, som gränsade till det heroiska.
Och likafullt ... likafullt ... hvarför var det ej nog?
Hvarför var det ej nog?
Hvarför fordrade han yttermera att hon skulle vara ung och vacker och glad, alldeles som för åtta år sedan, då de gifte sig?
Fordrade?
Nej, han fordrade ingenting omöjligt – men han önskade det ändå.
Han önskade att än en gång få lägga hufvudet i hennes knä som
Simson lade sitt i Delilas, äfven om han skulle mista sin gudakraft därvid.
Simson!
Sådana liknelser han fann på!
Han Simson, han, som just öfverraskat sig med att ha blifvit ett blödsint barn på nytt!
Hvarifrån kom den tanken på Simson och Delila?
Nu hade han fatt i knuten, där svaret på alla hans frågor låg.
Med en ärlighet, som han var stolt öfver, erkände han nu för sig själf, att han skulle känt sig stark som Simson endast han fått lägga sitt hufvud i fru d’Ottange’s knä och anförtro henne alla sina bekymmer.
Att han icke upptäckt det förut!
En hycklare och själfbedragare var han!
Huru var det möjligt att han varit så kortsynt och att han verkligen gått här i flera dagar och dragit sig själf vid näsan?
Simson och Delila!
Det var förklaringen på fru d’Ottange’s hela oförklarliga inflytande på honom!
Så enkelt och klart och psykologiskt nedrigt och följdriktigt och förkrossande sant!
Han skulle skämmas en smula för sig själf, som jonglerat med öfvernaturligheter och allehanda mystiska hjärnspöken för att urskulda sin alldeles naturliga böjelse för den vackra fransyskan.
Han var en så inbiten moralisk äkta man, att han kallade sin nya kärlek för ett paktum med döden i stället för ett spratt af lifvet.
Han ville inbilla sig han gjort upp räkningen med lifvet, för att han under ett tillstånd af nervspändhet fantiserat om ett samtal med döden.
Han var en narr, en själfbedragare, som satte bedrägeriet i system för att göra det sublimt, i stället för att det i själfva verket var löjligt.
Och för att urskulda sig inför sin hustru – förstås.
När detta är alldeles klart för honom, drager han energiskt sina bergskor på, undviker att se sig i spegeln under sina toalettbestyr, alldeles som blygdes han för sin egen bild, och beger sig ut för att andas frisk luft och ny beslutsamhet under en bestigning af San Salvatore.
Det hade länge varit hans afsikt att göra en dylik, och nu skall den bli af.
Nere på gården möter han fru d’Ottange, hälsar artigt och undvikande samt beger sig med långa, spänstiga steg uppför den breda byvägen, som leder till höjden.
Han känner en märkvärdig beslutsamhet och styrka, och fast klockan redan är öfver tre på eftermiddagen, anser han sig kunna vara tillbaka till dinern klockan sju.
Körvägen för i krökar uppåt mellan murar och planteringar, tills den midt i en liten by börjar stupa utför igen.
Klercken ser sig därför omkring och finner på en vägg en målad svart hand, som pekar uppåt en gränd, och därunder en halft utplånad italiensk inskrift:
»Till vallfartskyrkan på San Salvatore.»
Med den inskriften kommer en viss pilgrimskänsla öfver honom, han vill göra bot, börjar ödmjukt stiga uppför den smala och branta stigen och passerar öfver den elektriska kuggjärnvägen, där Europas moderna syndare bekvämt låta Guds egen vreda blixt draga sig upp till det gamla templet på höjden.
Den hädiska symbolismen stör hans andakt en smula.
När han gått ett par hundra steg längs gångstigen, tätna snåren omkring honom och stigen smalnar af än yttermera.
Det är en brant och stenig väg, som en botgörarväg bör vara, men han lyckas icke längre försätta sig i den rätta botgörarstämningen.
Långt under honom blånar Luganosjön, och Alpernas snötinnar i fjärran resa sig allt högre öfver de närmare rökblå fjällen.
Den ansträngande promenaden, hvilken han med flit gör än mer ansträngande, i det han nästan halfspringer uppför den stupande stigen, hindrar hans tankar att hålla samman, och i stället för en ödmjuk pilgrim känner han sig som en eröfrare, hvilken löper till storms mot bergjättarna för att besegra dem och föra den bergtagna hem som sitt byte.
Den bergtagna antager olika gestalt allt efter de olika tankefragment hans starkt pulserande blod jagar genom hans hjärna.
Än är den bergtagna hälsans gudinna själf, en fyllig, blond Germania med flygande lockar och lugn blick, än åter hans väntande oroliga hustru, hvilken bjuder honom hemmets och ägandets lugna ro.
Endera af dem skall han finna däruppe på krönet, sedan han öfvervunnit sin förlamande slapphet och dådlösa sjuklingslikgiltighet.
När den bergtagna vill antaga mörka provençalska drag med leende ögon och mysande munvinklar, jagar han hårdhjärtadt bort henne i ett anfall af stolthet och stark vilja.
Ju häftigare hans blod kommer i omlopp, desto mera stegras hans viljekraft, och långt innan han kommit till krönet, är han redan mäktig att trotsa all världens frestelser, hvilka ställa sig mellan honom och hans plikt.
Det är med ett slags segrande fältherrestolthet han når en afsats, där vägen svänger sig och där utsikten är fri österut och åt norr.
Han kan se hela Cassaratedalen och Luganosjön samt en blink af Comosjön långt borta under Veltlineralpernas snöiga kedja.
Nere på den grönblå biljardduken under hans fötter, som skall vara Luganosjön, krypa små fula fyra- och sexfotingar fram, utan att de tyckas komma ur fläcken; – det är roddbåtar.
En ångbåt – kännbar på röken – angör en brygga på motsatta stranden och ger sig sedan att krypa vidare på det grönblå klädet.
Han känner en lust att sätta sin nagel på ett af krypen och trycka till så det knäpper.
Luften är frisk häruppe och doftar alpblom.
Han igenkänner sin spänstighet och sitt öfvermod från föregående bergsbestigningar han gjort, men han vill icke tänka på slappheten, som sedan följde efter dem.
Han vill tro att detta hans friska rus skall bli det normala för framtiden, att hans viljekraft aldrig skall taga af, hans blod alltid forsa lika sundt och hans tankar alltid förbli lika modiga.
När han står där och ser allting i fågelperspektiv, blir hans synvidd så vid och hans hjärta så stort, att han förlåter till och med sig själf.
Han har ju ingenting illa gjort, endast bedragit sig, som hundrade andra göra det.
Men de hundrade andra medgifva det aldrig inför sig – däri ligger skillnaden mellan dem och honom.
Han däremot, han är icke hypokondrisk endast till kroppen, utan äfven till själen.
Han kontrollerar sin själs ohälsa lika mycket som sin kropps – det är hans dödsfarliga, hopplösa sjukdom, som redan fört honom till förtviflans brant och som säkert skall störta honom utför den en gång.
Huru mycket enklare vore det icke att som de andra hundradena nöja sig med bedrägeriet, lämna det därvid, aldrig undersöka det, aldrig kontrollera det?
Endast slå sin själsdörr igen efter en flyktig blick på patientens tunga, och ha som princip att aldrig oroa honom, om han icke börjar oroa en själf!
På det sättet går man lugnt sin värld igenom, bedrager sig så mycket man behagar – och är nöjd.
Ty själfbedrägeriet är ju egentligen en ensak mellan mig och mig.
Ingen annan blir ett uns bättre genom att jag går tillrätta med mig och afslöjar mitt själfbedrägeri.
Jag själf blir det inte heller, ty jag konstaterar idel nya oroande sjukdomssymptom hos en själ, som en annan alldeles visst skulle kalla frisk, om det vore hans, bara för att få ro och lugn och trefnad och frid!
Så hetsa hans egna tankar upp honom.
De äro lika ett koppel blodhundar; än är han den förrymde slafven, som de skola ha fatt i, än är han själf en af blodhundarna, och då jaga de efter lyckan.
Ju ifrigare bloden bultar i hans stora ådror vid tinningarna, desto ifrigare förföljer han lyckan ... ju mattare hjärtat slår, desto ifrigare förföljd är han själf.
Nu är han förföljare och han vet att han helt snart skall hinna lyckan, han ser den redan klart, han vet nu hvad han menar med lycka, och den syns honom så nära att den omöjligt kan undgå honom.
Ju friare utsikten blir och ju lättare luften, desto större och ädlare blir lyckan han skall skapa sig.
När han efter en timmes häftig vandring kommer upp på den lägre och nordligare belägna bergshöjden och ser landskapet under sina fötter bli likt en karta, har han redan fattat ett oåterkalleligt beslut att i morgon realisera sina planer på hemresa och ett tyst, uppoffrande arbete för sin hustrus och sina barns skull.
Det är det enda, som skall kunna tillfredsställa honom nu och framgent.
Ett dylikt ödmjukt arbete är det enda förnuftiga i lifvet, det enda värdiga, det enda sunda.
Framför honom reser sig det högsta krönet på San Salvatore med vallfartskyrkan, och han är nu så nära inpå den, att han kan nå dit upp på mindre än en half timme.
Han ser att den lilla kyrkan har gråhvit färg och att några arbetare äro sysselsatta med att restaurera den.
Vägen för ned i en liten däld mellan de två höjderna, och Klercken ser sig med flit icke omkring för att desto friskare kunna njuta af det väldiga rundpanoramat när han kommer ditupp.
Han kan dock icke hindra sig att uppfatta en väldig hvit vägg i väster, hvilken ser ut som moln, men hvilken är Alperna med Monte Rosa.
I ett slags lyckligt raseri, likt en som med ansträngande af sina yttersta krafter besegrat alla både fysiska och moraliska hinder på vägen till lyckan, når han upp på krönet, genomvarm efter sin forcerade promenad, med häftigt bultande hjärta och alla sinnen och själsförmögenheter högt spända och känsliga.
Han kastar omkring sig en första triumfatorsblick på den storslagna utsikten, och det nästan svindlar för hans ögon.
Det första intrycket är det af ett ljushaf, så stort och strålande och härligt, att han icke vill kunna tro det är verklighet.
Han känner sig så märkvärdigt lätt som om han icke längre stödt sig på fötterna, utan med en salig förnimmelse glidit ut i själfva rymden, seglande som en svala på ett par stora, lätta och osynliga vingar öfver den blågrönhvita soliga afgrunden rundt omkring honom.
Denna hans känsla blir så lefvande, att han måste sätta sig ner på en bänk invid kyrkans vägg, ett godt stycke från barrièren, som löper mellan branten och platån, annars hade han lockats att på allvar gifva sig ut i rymden – en så stark förnimmelse har han af att de osynliga vingarna bära honom.
Här, undandragen det ljusa bråddjupets omedelbara tjusning, lutad mot den kalla, fasta stenväggen, hvars kyla genomtränger honom och gör honom nykter, ser han långt, långt i söder på andra sidan en ofantlig sjö af blåhvitt ljus några vackra, blåvioletta, töckniga linier draga upp konturerna af en strand i fjärran.
Den ofantliga, blåhvita sjön är
Lombardiska slätten och stranden på andra sidan äro Apenninernas våglinier.
Han sluter ögonen och ryser igen af en bedårande och hänförande lust att sväfva bort högt öfver sjön, hän mot den vinkande stranden på andra sidan.
Den lusten blir så stark, att han med vaderna måste krämpa sig fast vid bänken där han sitter för att icke formligen ryckas bort i den ljusa rymden.
Och han tillbringar fem långa minuter i kamp med sig själf, innan han öppnar ögonen ånyo.
Det skulle ju varit så lätt att gifva vika för den bedårande lusten, så lätt, så ljuft och så saligt, att det ingalunda skulle fått kallats ett själfmord, utan ett lustmord.
En njutning, högre än han någonsin föreställt sig en sådan, skulle det beredt honom.
Några steg, och så skulle han störtat ned minst tusen fot med ens.
Tusen fot!
Under fallet skulle han förlora medvetandet helt – han hade ju redan nu förlorat det till hälften.
Och så stöten!
Den skulle icke ens kännas.
Han hade en gång fallit från endast tjugu fots höjd och brutit en arm, men han kände icke af stöten alls – förrän långt senare, när han vaknade ur sin svimning.
Men ur en svimning efter ett fall på tusen fot skulle han aldrig vakna – –
Det jublar till inom honom, han känner dödsskräcken som ett saligt rus, som att sväfva bort i en annan värld, en bättre och större värld, eller som att sjunka i den ljufvaste sömn.
– Nu, om någonsin!
Men plötsligt midt under frestelsen ljuda frestarens gamla ord för honom:
»Gif dig här utför, och allt detta skall höra dig till!»
Han kommer ihåg sitt samtal med döden och huru lätt han då haft att neka.
Skulle han väl gifva vika nu – nu, när han sluppit sin förföljare och blifvit vän med honom?
Nu, när han visste hvad hans plikt var och hvar hans lycka stod att finna?
Han blir lugn med ens.
En märkvärdig fattning och säker beslutsamhet är öfver honom, och han öppnar ögonen igen.
Hans frestelse är öfver.
Det svindlar icke längre för honom.
Han kan lugnt vända sin blick mot alpkedjan i väster, och där står Monte Rosa som en ofantlig snödrifva ofvan molnen, hvilka just för ögonblicket skymma undan alpdrottningens mörkare fållar.
Bredvid henne en mängd mindre fjäll med nästan overkliga färger i rödblått och hvitt – hennes kammarjungfrur.
Och bakom dem alla reser sig hans majestät Mont Blanc, han kan ej ses hit, men hans närvaro där bakom likasom ger sig tillkänna i det snöhvita hofvets stolta hållning.
Klercken vaknar småningom ur sina betraktelser och börjar se på omnejden som en vanlig turist.
Han går platån rundt nära invid barrièren, utan att hisna för bråddjupet på två tusen fot i väster, hvilket så godt som lodrätt stupar ner till sjön därunder.
Han lutar sig till och med ut öfver det för att se ett bantåg passera därnere, icke olikt en leksaksorm af trä, litet klumpig i lederna.
Den hvita ångan från lokomotivet dyker ner i grönskan och i tunnlarna för att frusta fram igen ett stycke längre bort.
När bantåget försvunnit under berget, flyger hans blick en sista gång öfver panoramat.
Han ser att solen är i färd med att sjunka i väster, där Lago Maggiores vida dal töcknig tecknar sig mellan bergen och låter på ett par ställen sitt vatten glimma rödaktigt i aftonrodnaden.
Därpå går han ned till kuggjärnvägens station och det lilla hotellet för att återvända till staden med den sista turen för i kväll.
Men där får han veta att han försummat sig; den sista vagnen har redan för tio minuter sedan rullat utför stupen, och han kan ännu se den som en mörk punkt midt i den snörräta, svindlande utförsbacken, när hans blick följer järnvägsmannens fingervisning dit ner.
Då fattar han ett nytt beslut, beställer sin diner och spisar den ensam ute på hotellets terrass midt framför solnedgången och Monte Rosa, som tager på sig sin drottningmantel af purpursammet med snöhvit hermelinsbräm.
Det är helmörkt då han återkommer till bergets fot, efter en mycket besvärlig vandring utför den branta och steniga gångstigen i allt mer tilltagande skymning.
Han är som bruten af den starka motionen, hans tankar äro ett oredigt virrvarr, och han påminner sig otydligt att han fattat något slags heligt beslut, som skulle sättas i verket i morgon bitti.
Det är omöjligt för honom att minnas hvad beslutet gällde, han gör sig frånvarande i ordning för natten, plågas af att han glömmer någonting, men kan omöjligt få klart för sig att det han glömmer är just afresan i morgon bitti, tillsägningen om räkningen samt att bli väckt.
»Så tidigt ni är uppe i dag!» säger fru d’Ottange till Klercken, när han kommer ned till frukostbordet ännu medan de andra sitta där.
»Ja, det var min afsikt att resa i morse, men jag vaknade för sent för att hinna med morgontåget norrut ...»
»Resa?!
Tänker ni resa bort redan?»
Fru d’Ottange’s stämma är verkligt förvånad, och hon själf ser ut som om hon blifvit förolämpad af hans meddelande.
Klercken är också ett ögonblick förvånad öfver att hon tager det sig så nära, slår sig ned, får sin tekopp i ordning och säger osäkert:
»Ja, visst tänker jag resa.
Jag tog in här bara för en vecka.
Det har aldrig varit min afsikt att stanna längre.»