Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så fort han slutat äta reste han sig från bordet. – ”Jeg skal hente dem Bogen,” sade han helt lågt i det han böjde sig ned då han strök förbi bakom min stol.
Det var en sådan der låg, distinkt ton, som kan träffa den den ämnats för och som kan ohörd gå förbi alla andra.
Det slog mig hvilken öfning det fordras för att kunna bli mästare öfver denna ton.
När jag tog kappan på kom han ut och frågade om jag inte ville komma in och se ett porträtt han hade af fru Borchsenius.
Det fans intet skäl att säga nej.
Men det var mig obehagligt.
”Her bor jeg.”
Det var ett litet rum, tarfligt, med rätt många böcker.
Porträttet hade han i sitt album, ett stort vackert album, han slog upp porträttet.
På hans enträgna uppmaning satt jag ett enda ögonblick på en stolkant medan jag böjde mig ned och såg på skådespelerskans ansigte.
Det hela var mig emot.
”Tack”, och så gick jag.80
Det ansigtet – hans – ser mig ut som lögnens inkarnation.
Men det fins något i figuren, som jag tycker om, – tyngd och kraft.
Hvar ha de fått det ifrån att han skall vara halt?
Ingeborg sade i qväll att han är allvetande, att han känner alla menniskor och att han frågar om allting.
Men man skall icke berätta honom mer än man vill skall gå vidare, tillade hon.
Och så sade hon visst tio gånger att han nog kan vara intressant att tala med för gästerna inne vid bordet, men han har likaväl någonting så ”apparte” i sitt ansigte.
Och alla hennes ”Hotelbekjendte” rycka på skuldrorna när det blir tal om herr Reinhard.
Kjöbenh. d. 24de Nov.
Politiken har innehållit en notis om fru Agrells ankomst till staden, fastän hon icke träffat någon af Politikmenniskorna och icke kunde begripa hur de redan fått reda på att hon var kommen.
Jag uppvaktade i går Edvard Brandes, men man ignorerar mig fortfarande.
Således är ovänligheten fullt allvar.
Den har form af bestämdt motstånd.
Jag har högern emot mig derhemma och Politiken här.
Det vore ett underverk om jag kunde slå mig igenom.
Men framåt i alla fall.
Quand même!
Och Politiken för i dag innehåller om högerdamen följande notis: ”Mathilde Roos, der ogsaa har gjort megen Lykke med en Novellesamling, som er udkommen i dansk Oversættelse, udgiver om kort tid:
”Hårdt mot hårdt.”
– Fru Eckhardt fyller idag 47 år.
Hon ser ut till det.81
Jag har just slutat läsningen af Rosmersholm.
Den har gripit mig.
Jag vill ännu icke se i en recension af den, eller höra en tydning af innehållet.
Ack, hvad skall han med sin välsignade symbolik i den!
Hvad skall det vara godt för allt det mystiska om slägtens hvita hästar?
Det är ju så barnsligt.
Men allt det andra!
– Han plågar mig med sina hvita hästar och sin affekterade djupsinnighet.
Hvad skall han med allt det der!
Det är ju både öfverflödigt och till skada. – ”Salig fruen tog dem.”
– Böh!
Men för övrigt.
Jag älskar det arbetet som intet annat jag läst af Ibsen.
Det är så lefvande stort.
Det är sådant som man sjelf erfarit.
Det är kött af mitt kött och blod af mitt blod.
Hur har han kunnat teckna denna beundransvärda qvinnofigur?
Jag är alldeles upprifven af glädje, beundran, förtjusning.
Det arbetet skall jag ha att älska som en kär vän, jag ensamma menniska, som icke har en varelse i verlden att stå i ett personligt förhållande till.
Jag, som synes så till öfverlopps, – stäld utanför allting.
Jag behöfver samla omkring mig sådant som jag kan älska.
För att utfylla den stora bristen.
Jag som går här med min stora längtan efter att taga och ge, utan att någonsin ha haft förmågan att vinna en menniska.
Jag förstår både honom och henne.
Derför älskar jag skådespelet.
När jag sitter der ensam, – alldeles ensam, då skall jag läsa det, läsa mig stark igen, läsa det som om jag hört en menniska tala till mig.
Jag ger mig icke så länge jag kan andas.
Jag har rätt att komma fram i dagsljuset och jag vill kämpa för denna rätt ända tills jag nått fram eller dukat under.
Resignation?
Aldrig.82
Kjöbenhavn har varit ett enda stort nederlag för mig, att tala om det för andra har jag ingen lust till, att söka dölja det för mig sjelf vore höjden af dumhet.
Det har varit så i allt: stort och smått.
Min toilett är tarflig, mitt uppträdande har varit konventionellt tafatt.
Lundegård förnekar bekantskapen med mig.
Jag har intet agg emot honom för det.
Jag håller af honom trots detta, hvilket bevisar att det icke är i honom jag är förälskad.
Men att jag håller af honom vill jag icke visa mera.
Jag vill icke låta någon trampa på mig.
Icke ens den som är mig kärare än andra.
Hans sätt att kasta mig tillbaka är endast en fingervisning, det pekar på hur lång vägen är innan jag kan sägas ha slagit mig igenom.
Mot Georg Brandes har jag varit skygg, intetsägande.
Edvard Brandes har aversion för mig, och mitt personliga uppträdande har ingenting minskat i den.
De öfriga ignorera mig, – alla.
Jag drager mig tillbaka från nederlaget och slår till reträtt den elfte December, men jag skall rusta mig, och jag skall komma igen.83
En sådan qväll som den i förrgår sedan Brandes gått!
Jag var så förtviflad öfver min egen ohjelplighet, min brist på frihet och naturlighet i umgänget, min oerfarenhet i sällskapslifvet, min literära okunnighet, min naturliga obotliga dumhet.
Jag kände så intensivt mitt eget fiasko att det nästan var som om jag nu spelat ut mitt sista kort och jag nu stod vid bankrutten, då det endast återstår att ha tålamod till[s] döden[ger] en mod nog att dö.
Jag kände nästan det sista, så outhärdligt syntes mig ett lif så futtigt som mitt.
Men jag insåg att det ännu vore en dårskap.
Jag har ännu icke uttömt mina inre möjligheter och yttre omständigheter skulle kunna råda bot för mycket.
Ännu är ej allt hopp ute.
Det tjenade ingenting till att ge sig hän i själsqvalen.
Jag led så att jag kallsvettades.
Men jag var besluten att icke ge mig, och så högg jag i arbetet.
Det var på bagatellpjesen jag renskref.
Men hur knäcks icke ens fysik af sådan obemärkt kamp, som för andra skulle vara ett rent nonsens.84
Jag beslöt att våga ett besök hos Edv. Brandes.
Skämta och se glad ut.
Hela natten låg jag sömnlös eller kastande mig i onda drömmar.
På morgonen var jag dödstrött, och jag darrade för detta besök.
Men jag reste.
Fast jag ingenting vann med det annat än en seger öfver min feghet.
Hvilka brister är det jag har att fylla?
Jag har läst för litet.
Man skall anse mig obildad.
Fyll således luckorna i dina literaturkunskaper.
Jag är för oöfvad i främmande språk.
När man icke talar med ledighet tror ingen att man förstår.
Res ut, således.
Mina bekantskaper i Stockholm sträcka sig knappt längre än till obetydligheter, – illa sedda individer:
Geijerstamska kotteriet.
Bland tidningsmännen har jag ingen enda framstående gynnare.
Men fiender har jag:
Janne och Saxon.85
Mina toiletter ha delvis någonting hemgjordt öfver sig, – icke stil nog i detaljerna.
Kappa och hatt äro af för billigt tyg.
Hur skall jag få pengar!
Till Paris!
Der kan man åtminstone lära konsten att kläda sig.
Försvinn så länge och arbeta under jorden!
Brandes hade åter att anmärka emot fru Horten.
Han har ett horn i sidan till henne, och så säger han att hennes stil är dålig.
Kjöbenh. d. 25 Nov. 86.
På f.m. kom fru Horten.
Hon hade varit hos fru Agrell.
Lundegård satt der då hon kom.
Hon var hos mig rätt länge jag klädde mig sedan och gick till fru A.
Mötte Borchsenius i trappan.
Lundegård satt qvar deruppe.
Ja, hon har bättre vind i seglen än jag – nu.
Med henne kan det gå an att vara bekant.
Edvard Brandes säger om Axel L. att han är allt för ytterligtgående radikal för att man kan ha något med honom att göra.
Fru Lange frågade mig i går hurudan menniska A.
L. är.
Hennes man hade sagt att af alla tecken att döma vore han icke en person att umgås med.
Herrar som gå så der dekolleterade bruka inte vara respektabla.
Den bara halsen brukar vara skylten på sådana som låta hålla sig af qvinnor.
Hon frågade mig om jag kände honom och om jag trodde detta kunde vara sant om Lundegård, om jag trodde att han var en sådan.
Hon hade hört det från flera håll.
Kan man bli ursinnig på sådan fänad!
– Jag måste hålla god min.
Det rör inte mig hvad de säga om en som är för feg att erkänna sin bekantskap med mig.
Jag svarade blott att allt hvad jag visste om honom stred emot ryktet.
Han är icke ett dygdemönster och han är fåfäng nog att kokettera med att vilja passera för en omoralisk menniska, men en sådan låghet trodde jag hans natur skulle uppresa sig emot i det längsta.
Ja men de urringade kragarne, hans lifsleda, hans försvar för osedligheten.
– Hennes herrbekanta påstodo – Nåja.
Hvad kan jag göra vid det!
Han vill kanske anses för det också.
Då har jag ju ingen rätt att ta den förnöjelsen ifrån honom.
Fy, du är bitter, Ernst! – Jag är det med tårar i ögonen.
Men jag kan icke låta bli att vara det.
Han har förebrått mig att jag kommit till Köpenhamn.
Att jag vågade vistas i samma stad som han.
Han var rädd att han skulle få besvär för mig.
Fröken Bruhn talade om att Edv.
Brandes en gång blifvit riktigt grundligt genompryglad af brodern till en ung flicka af god familj, som han stått i intimt förhållande till.
Jag kan se hela scenen.
Hoho!
Den der frun, som han begagnat som modell i Et Brud är utstött ur alla de familjer hon umgåtts med.
Hon är skild från sin man och har en liten dotter som går i samma skola som Brandes’ små flickor.
Thaulow?86
Fru Agrell skränade om att G. af G. går och skriker ut mig som en njutningens och skörlefnadens apostel.
Det förargade mig, men jag glömde att så kalla fruarne det naturligtvis om man säger att icke alla män kunna lefva som asketer tills de vid en trettio års ålder kanske kunna inträda i äkta ståndet.
Vid första lägliga tillfälle skall jag sätta upp grunddragen af min könsmoral.
Sen kunna de komma, och jag skall ge dem svar på tal.
Kjöbenh. d. 27 Nov. 86.
Jag hade lofvat att i går på f.m. komma upp till fru Agrell.
Jag hade lofvat det i förrgår när hon bad mig derom och jag hörde hur hon hostade.
Men efteråt förargade det mig att jag gjort det.
Hon har icke längre till mig än jag till henne.
– – – Jag hade sofvit eländigt på natten; – vridit mig mellan sömnlöshet och onda drömmar.
Min fars natur, som gång på gång reser sig inne i mig med nästan obetvinglig makt och i vexlande former, nästan skrämmer mig.
Den gör det emedan den förekommer mig som någonting främmande, den strider emot min mors nyktra, kalla förnuft.
Och viljan, som jag tror på; viljan, som är min religion – kan den då icke hålla stånd.
Det är slöseridjefvulen som jag strider med, den samma satan, som gjorde den kraftige, friske mannen till en nedbruten ruin.
Har jag icke kämpat med dem en efter en, alla dessa naturmakter, som ligga mig i blodet! – kämpat och förlorat, kämpat och vunnit – men aldrig ro, aldrig stillestånd!
Jag är dödstrött, jag tycker att jag vill sjunka tillhopa som en trasa, och ändå – samma kamp, osynlig, förbittrad.
Har jag inte känt deras klor om min strupe, från den svartvingade morddjefvulen till denna lumpna lilla sat-krympling!
– Men ännu tror jag på viljan och förnuftet; ännu vill jag bita tänderna samman och slås med det som fins utom och inom mig – – – – –
Lefve den fria viljan!
Quand même.
Tämj slöseriet.
– Jag höll på att skicka ett kort att jag icke kunde komma på uppvaktningen hos fru Agrell.
Men så var det så lumpet.
Det var en sådan småsak om jag gick eller ej.
Och så kilade jag i väg.
Man förde mig in i pensionatets salong.
Fru Agrell var hos fröken Alberg.
Hon kom strax.
Bad mig taga hatten af medan jag talade; den gaf något så mörkt åt mina ögon.
Jag vet inte hur, det låg något så bräckligt öfver henne; jag måste le som åt ett barns infall, och så tog jag hatten af.
Det var om Lundegård hon ville tala.
Jag trodde det var sedlighetsteorierna hon hade på hjertat.
Såhär mellan fyra ögon var hon liberal.
En qvinna som gifter sig har inte rätt att fordra att en man skall ha hållit sig ren till trettioårsålderen.
Hon håller icke på äktenskapet som institution.
Den fria kärleken? gerna för henne!
Bara kärleken fins, det är det enda hon håller på.
Men att tala om naturbehof! – buh, det var det mannen icke fick.
Älska skulle han.
Ja, så var det Axel.
Hon dök genast in på ämnet.
Hvad jag trodde om honom?
Ja, det var hennes åsigt också, och derför var det en himmelskriande orättfärdighet om han skulle bli till ingenting.
– Ja, så hade jag känt det länge, men hvad kunde man göra åt den saken?
I sådant är en menniska alltid hänvisad till sin egen kraft, och han vill inte använda sin.
– Men hon trodde ändå att någon borde kunna inverka på honom.
Jag t.ex. – Nej, icke jag.
Jag har hållit af honom, jag har hoppats att han skulle samla sig och hugga i arbetet.
Men jag har lidit sjelf under allt detta, och han har stött mig tillbaka.
Det skulle glädja mig om han får framgång, men jag vill gå min väg nu.
– Nej, nej, det fick jag inte!
– Hvad tog på qvinnan?
”Ni kan ju försöka att inverka på honom då, väcka honom ur försoffningen, det är hvad som behöfs.
Er sätter han värde på, er är han intresserad af.” – ”Tror ni!”
Hela ansigtet klarnade.
– Ja, det kunde jag gå i borgen för.
– Men de grälade alltid, och han sade obehagliga saker om att hon var obetydlig och dylikt.
– Det skulle hon inte bry sig om.
Jag hade hört honom strida för henne så tappert, både förfäkta hennes begåfning och ådagalägga sina sympatier.
– Det var henne behagligt att höra mig säga det, jag såg det på henne.
Hon hade anat och hoppats det, men det sarkastiska i hans sätt hade qvarlemnat en viss osäkerhet, det kunde jag märka.
Hon reflekterade synbarligen starkt öfver att bli hans goda engel.
Så började hon göra mig frågor om hans lynne, karaktär och familjeförhållande.
Jag sade henne kort och bestämdt hvad jag ansåg hon borde veta för att få honom klar för sig.
Det är liksom om hans ovänlighet emot mig fråntagit mig eganderätten till mina treåriga erfarenheter af honom.
Ytterskalet af denna erfarenhet – det enda man har att ge bort – lade jag derför i hennes händer.
Det var som qvarlåtenskapen efter en död blott.
Allt som funnits lefvande mellan oss det hade assimilerats af min egen varelse, tätnat och hårdnat den: det kunde jag icke ge.
Det var för öfrigt en underlig uppgörelse.
Ett slags testamente.
Hon gjorde mig alla frågor utan skygghet, säker om att jag skulle besvara dem ärligt, och jag gjorde det.
Jag hade inte rätt att hålla något för mig sjelf, tyckte jag.
Han hade tagit den ifrån mig.
Jag talade kort och utan ett ord om mig sjelf.
Det var som vid en bouppteckning: den afträdandes känslor höra icke till saken, men den tillträdande kan fordra att uppgifterna skola vara riktiga.
Och så kom den för henne vigtigaste frågan, den, då min ärlighet hade att aflägga sin ed:
”Har ni – – – har ni märkt om det specielt qvinliga – – – jag menar om den egenskapen att vara qvinna utöfvat något större inflytande öfver honom?
Är det qvinnan han ser.
Är det detta som drager honom?
Är han emottaglig för detta?
”Nej jag tror det icke.
Han talar alltid så, jag tror också att han skulle önska att – – – Nåja.
Men det säkra är att han i mig icke sett qvinnan.”
”Det har således endast varit kamratskap?”
Hon tycktes grunda på något.
”Man kommer lätt på den foten med mig.
Jag tror det kommer af att jag som barn vuxit upp med pojkar.”
”Det gör nog mycket.”
Sen talade hon vidare.
Hvad han behöfde för att rycka upp sig var att bli gift.
– Ja, det visste jag.
Men gifta sig hade han icke råd till, och dessutom trodde jag icke att det just nu fans någon som han skulle ha lust att lefva ett helt lif med.
Så det var inte att tänka på.
En grundlig förälskelse skulle emellertid kunna vara alldeles tillräckligt.
Så började hon berätta att hon redan på Lundegård kunnat märka att vi icke voro sams.
Strax de träffades hade hon frågat honom: ”hur mår Ernst Ahlgren?” – ”Bra”, svarade han kort.
Det låg något i sjelfva tonen som sade henne hur det var.
– ”Ha ni blifvit ovänner?” – ”Hvem har sagt det?” for han upp. – ”Ingen har sagt det, men jag hörde det på tonen.”
Så drog den lilla frun ned pannan öfver ögonen, antog herrns öfverlägset nonchalanta ton.
– Nää, han var inte ovän med mig, tyckte rätt bra om mig, men vi voro just inte mycket tillsamman.
– Men han tittade väl hit hvar dag ändå?
– Nej, det gjorde han visst inte.
– Han hade inte lust att vara uppvaktande kavaljer.
(Hvarje dag har han emellertid varit det hos fru Agrell.)
Sen hade han emellertid medgett att det väl var en fnurra på tråden.
– Ja, man utvecklas åt olika håll.
En axelryckning.
Jag hem, tuggande på ordet ”uppvaktande kavaljer”.
Harmsnare än någonsin.
Väl jag hunnit hem kom Borchsenius.
Han började på en lärd utveckling af Rosmersholm, som han inte tyckte om.
Pessimismen förde in i en cul de sac och der satt Ibsen.
Det var tråkigt att höra på: abstrakt, omenskligt.
Så frågade han om han fick min julhistoria.87 Så var han tjenstaktig och snäll, lofvade att söka skaffa mig Hegel till förläggare.
Hvad som tog mig var att han sade att jag tyckte väl det var synd om fru Horten, i fall inte hon fick öfversätta min fru Marianne.
Jag sade jag gerna ville han skulle läsa mitt manuskript.
Ja, det ville han.
När det blef färdigt.
Han är så afskyvärdt konventionell och tycks hålla på religion, eljest skulle jag tycka rätt bra om honom.
Vi talade om bröderna Brandes.
Edvard tyckte han bäst om.
Han var helt och öppet fiende.
Georg deremot hade blifvit till en gammal sqvallerkärring, som löp88 omkring med allting.
Jag satt och kände mig dubbel och falsk fast jag högt förklarade att jag för G.B. känner samma beundran och tillgifvenhet som den man hyser för en afhållen lärare.
Och så kände jag inför denna konventionalism hur förfärande denna stackars menniska skulle finna mitt besök hos E.B.
Som höjden af allt hvad som är opassande.
Jag röck fram med det.
Hin håle for i mig.
Karlen förvandlades i hela ansigtet.
Jag måste säga det två gånger.
Han trodde icke att han hört rätt.
Åh, hans indignation, hans vrede, hans dygdiga harm.
Han stred för att beherska sitt ansigtsuttryck, men det lyckades inte.
Och så uttalade han i försigtiga ordalag sitt ogillande.
Och så tillade han hånande att de andra svenska författarne och författarinnorna icke fått någon belöning för sina uppvaktningar hos Edv.B., och det trodde han icke heller att jag skulle få.
Han var så arg att han skälfde i hela kroppen och de små bruna ögonen blefvo som synålar.
Det var en förödmjukelse för mig, menade han, att jag gjort detta besök, och det skulle icke gagna mig till någonting.
”Låt kritikern gå till diktaren, icke tvärtom.
Tro mig, dem Brandes’serna vilja träffa, dem söka de nog upp sjelfva.
– Men han visste att fru Edgren gjort liksom jag.
En ironisk anmälan af Sommarsagans första del samt en förnäm tystnad angående den andra var allt hvad hon hade vunnit.
Mig skulle det gå på samma sätt.
Jag sade honom att jag i det fallet icke gjorde mig några illusioner; det hade likväl roat mig att en gång se Edvard Brandes.
Det kunde han fortfarande inte förstå.
Han satt hela tiden och var indignerad öfver att i mig ha funnit en otacksam gök, och jag våndades under det.
– Hela mitt författarskap räcker handen åt Morgenbladet och alla mina personliga sympatier sträcka sig efter G.B.
Que faire!
– Jag sade honom att jag skulle vilja höra till ett parti, men att jag icke kan.
Min frihetskänsla reser sig upp emot hvarje fastslaget program.
Det är för detta jag älskar Rosmersholm.
Att på alla punkter besvära ett utom en uppstäldt program är att gå ed på att hyckla och ljuga.
Att stå utanför alla partier är att bli söndersliten af blodhundar och byrackor.
För en sådan natur som Rosmer fins det icke mer än två vägar: döden eller en fullständig tillbakadragenhet.
Hur är det för mig sjelf?
Jag vet det icke ännu.89
Hur jag led sedan Borchsenius gått, det kan ingen fatta utan den som förstår Rosmers karaktär.
Jag längtar bort, långt bort, till Paris eller någon annan stor stad, der ingen frågar efter alla våra småstrider här hemma.
Der vill jag se menniskor och icke partimän, der vill jag arbeta i ro, – försvinna.
Medan jag ännu satt vid bordet kom det bud upp att en herre väntade på mig. – ”Brandes”, tillade ”Krister” så tyst, men Reinhard hörde det nog.
Jag tänkte bara att det var väl han icke kommit på samma gång som Borchsenius, och så skyndade jag ned.
Lampan stod på bordet, men utan skärm, lyckligtvis.
Han sade att han kommit endast för att underrätta mig om att han skrifvit en biljett ut till sin bror Edvard för att be honom utsätta en tid när han ville taga emot mig.
Jag sade att jag redan varit der.
– ”Og han spiste dem ikke?
– Han ville icke taga öfverrocken af, han hade mycket brådt om och hade icke ätit middag ännu.
Så förde han mig fram till chäslongen, till våra vanliga platser.
– ”Hör nu, jag vill icke blanda mig i edra enskilda angelägenheter, men” – han lade sin hand på Revue contemporaine, der det ominösa namnet Joachim Reinhard stod skrifvet tvärs öfver, – ”hvad är detta?
– Jag blef haj.
Det var ju en oförlåtlig bêtise att låta en sådan bok ligga framme.
Jag var för resten ett fä som lånat den.
En osanning hade ju här varit ren dygd jag kunde svarat fan att jag inte hade tid att läsa.
Men jag är ett beskedligt fä, som aldrig vet hvad jag bör göra förr än efteråt.
Och der satt jag nu i fällan.
Nåja, hvad skulle jag göra?
Blygas öfver min dumhet och säga att karlen var min bordsgranne.
– Men det kunde icke gå an att jag var bekant med honom.
Jag måtte icke låna böcker af honom.
Om jag icke kände honom?
– Om det verkligen vore den Reinhard han menade?
Det var så otroligt att han skulle bo här.
Om han vore anstäld i riksdagen?
– Då var det nog densamme.
Om jag ingenting visste om honom?
– (Jag kunde icke säga honom att Lundegård berättat mig hela historien.
Han hade redan en gång klandrat honom för att han för mig omtalat hvad Brandes sagt honom.
Jag måste ljuga.
Brandes får icke mista sina sympatier för honom.
Men det var så uselt ändå att inte kunna få vara ärlig.)
Så berättade han för mig hela den historia han förut gifvit fröken Bruhn och Lundegård. ”Karlen är helt enkelt en förbrytare.”
Han hade måst göra sin resa i följd af ett sedlighetsbrott.
Det var icke qvinnor han älskade, utan män.
Han har skrifvit en berättelse om en dam, till hvilken Brandes stod i förhållande – hon är död nu, efter hvad han sade.
Det var för denna berättelse han ville tvinga sig till penningar af B. för att icke ge ut den.
Brandes sade att han är icke så illa åtgången som hon.
Han En sida ur Stora boken.
Victoria och Matti Benedictsson hos fotografen i Malmö.
kom inte riktigt ihåg, men trodde att berättelsen hette ”Ild og Aske”.
Han berättade det om Jyllandsposten, Grundtvigianismen, den ateistiska artikeln han ville haft in i Det nittende Aarhundrede.90 Alltihop.
Reinhardt hade anonymt fått upp ett teaterstycke, hvilket blef uthvissladt af publiken och nedgjordt af kritiken.
Ingen der i Jylland visste att han var författaren.
Så kom det till Jyllandsposten en ytterst giftig anonym artikel om stycket.
Reinhard satt sjelf på redaktionsbyrån då det kom.
Redaktören tog emot den och för att icke röja sin anonymitet måste Reinhardt sjelf låta trycka samt läsa korrektur på den.
Allt detta grep honom så att han för en kort tid blef vansinnig och måste intagas på en anstalt för sinnessjuka.
Allt detta är flera år sedan och Reinhard var då en helt ung man.
Brandes vidrörde äfven den misstanke han haft om att R. haft ett godt öga till B-s hustru.
Men han sade endast ”en dame, som icke gifvit honom den minsta anledning, en nygift hustru – det var på ett hotell och han försökte till och med att nattetid öppna hennes dörr med falsk nyckel.
– Ja om det var med falsk nyckel eller på hvad sätt, det kommer jag icke ihåg.
När han skulle gå kom jag att fälla ett ord om att jag var vid dåligt humör.
”Hur då?
– Ledsen, nedstämd.
– Då vaknade han till.
Om det var den allmänmenskliga melankolien eller någonting bestämdt?
– Jo, det var allt någonting bestämdt.
– Personligt eller literärt.
Är det något jag kan hjelpa er med?
– Nej, det kunde han icke.
– Då var det väl någonting rent personligt?
– Det kan sällan någon annan hjelpa en med.
Och så kilade han åstad efter att med sitt vanliga sätt på det allra lustigaste ha förklarat sina egna föreläsningar för Vrøvl.
Det var fredagsföreläsningen.
Fru Horten kom och hemtade mig och vi gingo upp bakvägen, så att vi kommo allra närmast dörren.
Hvem kommer strax derefter!
Jo fru Agrell och en ung man som fruktar att anses som uppvaktande kavaljer.
Han hade skaffat henne in bakvägen.