Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den ledde utåt sjelfva gården, och från det hållet trängde jag modigt in, undrande hvarför den egentligen kommit till.
Men det fanns många hemligheter i det gamla köpmanshuset, som jag först längre fram trodde mig fatta ....
Jag återvänder till min mor, som slutligen öfvertygade sig att suckarne icke voro någon villa, för så vidt de kommo från grefve Oxenstjernas rum.
Men nu suckade det bestämdt äfven från luckan, ett återljud, som satte min mors starka hjerta i en icke så svag dallring.
”Hvad”, tänkte hon, ”kan hålla honom vaken i så våndfull oro – han, som eljest är så lugn och trygg och i sitt sinne gudfruktigare än kanske alla de andre officerarne tillsammans?
Det märkes nog att det är något maktpåliggande!”
Och så flögo hennes tankar hän till minnet af en dag, då hon vid talet om den närvarande tröstlösa ställningen i landet uppmuntrande erinrat honom om den lager, han skurit vid Rackestad och huru det väl ännu kunde finnas några flera qvar.
”Min goda värdinna, hjertligt tack för den förhoppningen!
Men de lagrar, som i detta krig skäras, ville en ärlig svensk man gerna efterskänka, om något dermed vunnes – och det, som kommer, vore bäst att slippa se!”
Vid erinringen af dessa ord var det just som om en aning sade henne att han måhända skulle slippa att se allt det, som vore att vänta.
Hon smög sakta tillbaka, men hörde, under det hon aflägsnade sig, att han steg upp och började gå fram och åter i kammaren. – – – – – – – – – – – – – – – – –
Efter ett par timmar, då det var fullt klar dager och frukost och kaffe straxt skulle vara i ordning, gick hon åter – ty hon hade alls ingen ro denna natt – gången fram, och hur ljuft klingade ej då emot henne tonerna af en psalm!
Med djup andakt och varm känsla sjöng den unge mannen en egen morgon hymn för krigaren, som gick ut till – hvad Gud behagade.
”När jag skall hädanfara”, m. m.
Då han sedan visade sig, låg ett nästan förklaradt uttryck på hans ädla ansigte, der alltid en innerlig godhet utstrålade från hvarje drag.
Men nu fanns der äfven ett starkt vemod, och visst hade aningen hemsökt också honom – det kunde dessutom synas af ett halfskrifvet bref, som han lemnat qvar i sin kammare, adresseradt till hans mor.
Tacksam och mild i allmänhet för minsta välvilja, var han det denna morgon mer än vanligt, särdeles derföre att hans värdinna och husets 15- åriga dotter, sjelfva bevisade honom de små tjenster, som eljest ålågo hushållerskan eller husmamsellen vid officerarnes tidiga morgonfärder.
Fruntimren nämde åt honom något om den vackra psalmsången, hvartill han svarade: ”Det vet ingen sin tid – vi veta icke när Herren kallar”.
Jag kan för öfrigt icke erinra mig något af det lilla samspråk, som egde rum, men då han tog min mors hand för att säga henne farväl, var det henne liksom hon känt för honom så som hans egen moder skulle hafva känt.
Den beslöjade blicken, det innerliga småleendet, den varma handtryckningen och den sista rörelsen med hufvudet glömde hon aldrig.
Hela dagen låg det ett tungt moln på hennes själ, och ju närmare aftonen nalkades, desto tyngre blef det.
Hon såg sjelf efter att allt i Oxenstjernas rum var i ordning och undrade, under sina små vänliga bestyr, huru en bekantskap så flyktig som en inqvartering kunde upptaga så stort rum i hennes känslor och tankar.
Men det var dock helt naturligt, emedan ingen kunde närmare lära känna honom utan att erfara inflytelsen af en ren och upphöjd själ.
Huru var det emellertid borta vid Svinesund, detta smala vattenband, inklämdt mellan sina skyhöga, skogiga fjäll, hvilket här skiljer Norge från Sverge?
Ifrågavarande position, eljest under gränskrigen så vigtig, hade under nu pågående fejd icke haft någon särdeles betydelse, med undantag af åtskilliga skärmytslingar; och icke var det att förmoda att just denna dag skulle utmärka sig genom något djupare minne.
Men så blef det dock.
En parlamentering egde rum.
Appellen var slagen å svenska sidan, men, såsom det påstås, ännu icke besvarad från norrmännens sida, då löjtnant Oxenstjerna trädde framåt vägen.
Som han var jurhafvande officer, bar han för tillfället den vanliga lilla silfverbrickan på bröstet, och åt denna farliga fläck riktades från ett fönster midtöfver sundet en fältjägares gevärspipa.
Det var en förvånande säker hand, men ett förrädiskt skott, och då det brann af – en fläck för norska vapnen – träffade det otaliga svenska hjertan, ehuru blott ett upphörde att slå.
Detta enda var den ädle Oxenstjernas ...
Den unge hjelten föll på stället.
Nära stranden finnes ännu i ett klipphörn inhuggna initialerna till hans namn, A. O., jemte ett † samt dödsdagen, den 29 i sjette månaden 1808.
Varmt älskad och begråten af förmän och kamrater, tillslöt ynglingen sina ögon, innan han sett slutet af den stora mörka dram, som då spelades emellan Sverges konung och dess undersåter .......
Sent om aftonen, då min mor redan många gånger stuckit hufvudet utom fönstret, for det en gång häftigt tillbaka.
En bår, som, buren af soldater, nalkades huset ...
Ett doft mummel af officerare och manskap ...
Och nu stannade de vid förstugudörren.
Hon flög ut.
Hennes första blick föll på den blodfläckade kappan, som höljde den för alltid slumrande.
Och här hörde hon allt.
Genom den långa mörka gången tågade en hemsk procession, upplyst af några i hast utburna ljus, hvilkas lågor fladdrade hit och dit i luftdraget.
Och nu lades den unge berömde krigaren ned på sin bädd.
Hans värdinna bredde med ömhet sjelf det lätta täcket öfver honom; och då allt blifvit tyst och vakten halfslumrade, kom hon ännu en gång åter för att kring den fridsälles bleka panna vira några friska gröna stänglar ...
Kulan, som bringat döden, hittades mellan västfodret vid likets anordnande.
Denna kula förvarades mycket länge af min syster.
Men för några år sedan lemnade hon den egenhändigt till en grefve Oxenstjerna, hvilken då uppehöll sig vid badet i Strömstad och som jag tror är brorson till den här omtalade.
Då underrättelsen om löjtnant Oxenstjernas genom ett förrädiskt skott inträffade död spridde sig i staden, blef det icke blott en veklagan, utan en verklig uppståndelse.
Fruntimren begreto honom som om en stjerna på himlen slocknat.
Det berättas att, då straxt härefter ett par unga fröknar på gatan mötte en annan bår utan att veta hvem som innehade den, en af dem med afseende på sorgen öfver Oxenstjerna helt högt yttrade: ”Herre gud, om det ändå i stället varit den odräglige von Otter!
I detsamma fingo de från båren höra en uddhvass röst ropa: ”Mina nådiga damer, förlåt att jag lefver!”
Det var verkligen major von Otter som, sjelf illa blesserad, sålunda utförde sitt försvar ...
Oxenstjernas begrafning, firad i kyrkan sent en afton, var ytterst högtidlig.
Men det var icke pompen och ståten i den ändlösa processionen, det var icke sångkörerna, sorgmarschen med de förstämda trummorna eller de dånande skotten, icke ens det blomsterregn, hvilket de unga qvinnorna läto nedregna öfver grafven, som utgjorde det förnämsta af högtidligheten – den firades mest betecknande i de många hjertan, som i den unge Axel Oxenstjerna hyllat framtidsmannen och sålunda begreto icke blott hvad som varit, utan äfven hvad med säkerhet kunnat väntas.
Och lågande bröt harmen ut emot norrmännen, som så grymt i förtid hemsändt de svenska vapenbrödernas allmänt erkände älskling.
Hvad nu enskilt beträffar general Armfelt, i hvars otaliga pröfningar Oxenstjernas död rågade måttet, så skrifver han derom från Vestra Ed den 2 juli till Adlersparre:
”Sparren lärer gifvit er del, min bäste vän, om Oxenstjernas död.
Jag är otröstlig i alla afseenden.
En sons förlust hade kanske gifvit mig mindre chagrin.
Men mina öden äro numera icke att anse som annat än en kedja af påföljande olyckor och sorger.
B * * * gör sottiser och vill göra flera, alltsedan Oxenstjerna ej mera leder honom, retirera, springa, se millioner danskar, tänka ut planer för dem och bilda deras stora tilltag, med en liflig inbillning, som gör dem till allt och oss till intet.
Bland andra dumheter skriker han om secours från Possen, som icke kan gifva honom någon.
Kanske i denna momang är Strömstad lemnadt och herr B * * * i ett förtroligt samtal om gamla händelser med prosten i Tanum 11.
..”
I ett annat bref från Armfelt till Adlersparre, dateradt den 5 juli heter det:
”... Oxenstjerna är mördad.
Det var under en parlamentering som ett jägarskott från fiendens sida lossades för att bland flere officerare plocka bort denne ende, liksom det var kändt att han var skapad för att tygla Sverges fiender.
Alltsedan hans död har ock B * * * icke gjort annat än sottiser.
Danskarne stå vid Krogstrand, och han kör ej bort dem, utan låter plocka af sig patruller, m. m.
Possen är sjuk, så jag får lof att sjelf resa dit, hvilket i min närvarande kropps- och sinnesförfattning icke är så bra.
Aldrig kan jag finna mig i förlusten af Oxenstjerna 12 ...”
Vi afsluta detta kapitel med följande omdöme af Adlersparre:
”Denne till naturanlag, bildning och karakter berömvärdt ovanlige yngling syntes vara ämnad till sitt fäderneslands prydnad och ära, men slöt sin bana lika sorgligt som ärorikt ...”
Armfelt lemnar armén.
– Solen sjunker allt närmare mot nedgången.
Vid den vändning kriget och politiken nu taga, d. v. s. medan krafterna arbeta och arbeta medelst tills vidare osynliga händer, inträffade ej många händelser på de skådeplatser, som innefattade krigsoperationerna.
Det vigtigaste beröres i den korrespondans, som under denna tid vexlades mellan Armfelt och Adlersparre eller, rättare sagdt, i de bref och biljetter, hvilka Armfelt från högqvarteret på Vestra Ed skref till den senare och dervid han uttömde än sin förtviflan, än sin galla öfver den serie af brännheta motgångar, som från den högre källan flödade öfver honom och dag från dag lät honom erfara att detta gränsbefäl, der han skulle göra allt och intet, öfversteg allt hvad en menniska i krafter, tålamod och resignation kunde disponera öfver.
Och ändå, ehuru lejonet i hans bröst var nära att digna, under det myrorna tärde sig in i dess bästa lifsmärg, känner man att modet aldrig kufvades.
Denne man var som en fenix, hvilken ständigt steg ny upp ur askan.
Men kunde älfvorna på de gröna stränderna kring den romantiska Edssocknens hundrade sjöar sqvallra om hvad de hörde, då generalen under mången enslig natt tungt vandrade så godt som öfver deras små hufvuden, så blefve det säkerligen en hel hop mer än hvad det öppna sinnet och de lifliga känslorna läto nedstörta på papperet.
Man skulle då med säkerhet fått veta huruvida aldrig denna själ så reste sig vid all den smärta, den måste utstå genom konungens förstörande och komprometterande order, att den åtminstone i tanken fästade sig vid de stora planer, som då i följd af tidens kraf och elände allt säkrare reglerades till en enhet.
Men ehuru under denna tid, medan Armfelt låg vid Vestra Ed på Dal och förde trådarne till de små af döende krigsoperationerna, Adlersparre – hvilken då kommenderade högra flygeln och befann sig i Vermland – besökte honom och det allmänt förmodades att mötet egde en betydelsefull grund, hördes dock ingenting om att Armfelt lånade sin hand åt politiska operationer.
Och till och med när den dag kom, då Gustaf Adolf bortkastade detta konungamaktens tillgifna verktyg, hördes ännu ingenting om att den loyale undersåten ville inträda i de missnöjdas leder, hur missnöjd han än sjelf var för både nationens och konungens skull.
Ett stillestånd på skrufvar – liksom allting den tiden – hade blifvit afslutadt med Kristian August, den norske generalbefälhafvaren; och baron Posse, som varit underhandlare och blifvit ”förbålt väl” emottagen af prinsen, hade från denna beskickning återfört ett vackert minne af Kristian Augusts finhet och takt i fråga om det, som icke i ord, men i allusioner och vändningar blifvit tolkadt och förstådt.
Prinsen stod spegelblankt ren i det svåra predikamentet.
Armfelt, som emellertid, och naturligtvis, icke varit inlåten i allt hvad
Posse vid denna audiens haft att förmäla, svor djupaste ve och missnöje öfver att han icke fått sakerna i stilleståndsfördraget efter sin vilja.
Midt under dessa korsande handlingar kom den kungliga befallningen ...
Armfelt var ändtledigad från sin post och förständigad att vistas icke annorstädes än på sina gods.
Slaget kom icke oväntadt, men det träffade dock djupt, kanske djupast derföre att det kom från Gustaf III:s son.
Hans sista ord till manskapet den 16 augusti tolkade likväl långt ifrån någon bitterhet, tvärtom inneburo de en uppmuntran till ära och uthållighet; och från gamla kamrater, från hela den äldre och yngre officerskåren emottog han de mest lysande bevis på deltagande.
Sjelfva öfverstlöjtnant Adlersparre lemnade sin plats och drog sig tillbaka till detta så märkliga Sofielund i Eda socken nära Karlstad, der de vigtigaste planerna blifvit uppgjorda.
Nu hade då konungen i sin blindhet skjutit undan den gamle pelaren, som stod mellan honom och den nya fordrande tiden.
Han tänkte måhända någon gång äfven derpå, då han under de långa höstaftnarne i Schweiz eller under de ensliga dagarne i Tyskland frammanade från djupet minnena af det förflutna.
Och nu var Armfelt rest.
Från sin förvisningsort
Ängsjö skref han, med verldsmannens frimodighet under tidsomvexlingen, åter till Adlersparre den 12 september:
”.....
Jag är viss på att sjelfva öfveradjutanten och öfverstlöjtnanten, som läser dessa rader, icke vore misslynt att äfven få på samma sätt tillskapa åt sig en från affärerna afskild lefnad.
Men så snart torde ej detta låta sig göra.
Man får ibland lof att uppoffra något åt opinionen och vidtaga prejugéer.
Hertigen har i denna väg yttrat sig till mig på ett sätt, som hedrar både hans omdöme och hans hjerta .....”
Detta Armfelts märkliga yttrande, som skulle anses nästan öfvermenskligt för till och med den kristliga försonligheten, hör utan tvifvel också under en annan justice.
Det visar att, om Gustaf Adolfs bortstötte vän försmådde att ställa sig i den bestämda fejden, han likväl icke undandrog sig – detta troligen i följd af hans inre jäsning – den smekande hand, som hertigen af Södermanland uträckte.
I alla fall utgör denna utlåtelse, skrifven af Armfelt, ett storartadt bidrag till förmågan att glömma, ja så storartadt, att det bör vara tillåtet att till Gustaf Mauritz Armfelts uppträdande i denna enkla historia få bifoga ett litet utdrag ur hans sjelfbiografi.
Tio år kunde knappt vara förflutna, då han, efter genomgåendet af högförräderiprocessen och med afseende på förhållandet till såväl hans ryktbara älskarinna, den olyckliga hoffröken Magdalena Rudensköld, som den hatade och hatfulle rivalen hertigen af Södermanland, utgöt sig i nedanstående rader, genomgripande och vulkaniska liksom sjelfva ämnet och i allo vittnande om samma obemantlade och passionerade, samma veka och ädla själ som man finner hos honom i alla skiften ...
I Frankrike skulle han vid Ludvig XIV:s hof hafva kunnat vara någonting i väg af den glänsande snillrike finansministern Fouquet, alla damers förtrollare, litteraturens och de sköna konsternas beskyddare i gigantisk skala.
Han skulle liksom Fouquet hafva strött omkring sig glada infall och guld med fulla händer, utan att tänka på penningen annorlunda än som en nyckel, hvarmed alla nöjets bakdörrar, alla äregirighetens hufvudportar kunde öppnas.
Men en nordens son, tillbringande morgonen af sin ungdom i Finland, den långa middagstiden i Sverge och aftonen i Ryssland, blef han endast Gustaf Mauritz Armfelt, en man, hvars åtskilliga lifsmomenter äro tillräckliga att försäkra honom om ett varaktigt minne.
Att nu återkomma till det ifrågavarande fragmentet ur Armfelts själfbiografi, så säger han:
”....
Under analyserandet af denna vigtiga process hafva mina känslor och sinnesrörelser varit delade mellan förundran, indignation, harm och förargelse.
Det var protokollet af den 10 juni lemnadt att visa mig verkligen brottslig, ej allenast i allmänhetens, utan ock i mina egna ögon.
Måtte det högsta väsendet i nåder förlåta mig de fel, som svaghet och häftiga passioner fört mig uti!
Måtte menniskor glömma dem, och det olyckliga offret af en böjelse, en förtjusning, som jag aldrig kunnat styra, ej tillräkna mig de medel jag nyttjat att vinna dess hjerta, att bemästra mig dess ömhet och dess förtroende!
Måtte hon förlåta mig att hon för mig glömt och uppoffrat allt!
Lika så full af behag som af förstånd, var hennes lott att älska och tillbedjas.
Med mindre känslor och liflighet kanske hade hon varit lycklig.
Men förledd utom mitt ämne i denna memoir af den sorg och den smärta, som en själ ej född till brott känner, då hon beredt andras olyckor, är mig likväl omöjligt att förbigå till hvad höjd af infami de nidingar, som velat fröken Rudenskölds och min olycka, uppstigit och hvad för en evig skugga de kastat på hans konglig höghet hertigens person vid detta tillfälle.
Den långa och intima liaison, som varit mellan fröken Rudensköld och mig, var allmänt bekant.
Brefven i loppet af denna process gifva derpå dessutom intet tvifvel.
Hvartill skulle då tjena att här trycka anonyma biljetter, som jag aldrig påminner mig hafva fått, som aldrig kunna hafva någon annan autenticitet än det våld, svaghet eller svek gifvit dem?
Har fröken Rudensköld någonsin erkänt dess chartek (?), bevisar det att hon varit våldförd eller förledd af en smilande jesuit, som i religionens och Guds namn brukat ett språk, som förledt dess annars goda urskilning.
På hertigens befallning sägas dessa oundertecknade lappar vara införda i en process, dit de ej höra; och i samma fras talas om bevekande omständigheter och förnämligast det nådiga afseende att icke med en ny vanära blottställa en hederlig slägt och fördubbla en sörjande och ålderstigen moders smärta.
Huru kunna nu dessa kontradiktioner förenas, eller, rättare sagdt, huru äro de här förenade?
Har man här kommit ihåg att fröken Rudenskölds respekterade fader var den, som gjorde hertigens moder till drottning i Sverge?
Synes något spår till den aktning, dess moders slägt, grefvarne Bjelke, förtjena af Sverges konungahus?
Hvad mer är – skulle man tro, att aderton månader förut densamme furste, som här på ett så barbariskt sätt handterar ett olyckligt offer, sjelf låg för dess fötter brinnande af kärlek och ej tvekade att i flera bref bjuda sin makt och sitt hjerta åt den, hvars dygd och trofasthet han då begråter, men admirerar?
Dessa bref, försedda med hans konglig höghets namn och då brukliga vapen, existera.
Torde hända att de förtjena tryckas såsom noter till denna akt.
Allt, som händt mig och de mina, känner jag mig ega styrka att kanske glömma, om ej förlåta.
Men om någonsin en rättvis Gud satte medlen af hämd i min hand, skulle upphofsmannen till denna nedrighet aldrig dö utan att i detta timliga lära känna försmaken af helvetets pina.” – – – – – – – – – – – – – – –
Och denna långa väfnad, en process uppfylld af politik, högförräderi, kärlek, kabaler, brott, straff, ’ vanära och allt slags skändlighet, kunde efter tio år så vara förgäten, att första hufvudpersonen i denna fasliga dram förmådde sig att tala om hertigens af Södermanland heder och hjerta!
Dock, hvarföre helt och hållet förkasta tron på en kristlig försonlighet äfven här?
Hade icke hon – andra hufvudpersonen, martyren – förlåtit sina bödlar!
Åter i Strömstad.
– Om sjukhusen och allt ökadt elände.
– Qvinnokonseljen i enkeborgmästarinnans förmak.
Det var nära slutet af oktober.
Något mer än två månader hade således förflutit, sedan nyheten om förändringen i generalbefälet anländt till gränsstaden.
I åtta dagar hade man häraf haft tillräckligt samtalsämne, och damerna voro nästan alla i gemen färdiga att besvärja sin öfvertygelse att konungen måtte vara skyldig till åtminstone fjerdedelen af allt det onda, som tillräknades honom; och mycket säkert måste hans hufvud vara fulkomligt omvridet, då han sände bort en sådan man som Armfelt, en sådan makt på stället – nå nå, hans majestät finge väl se hvad han vunne på den åtgärden!
Krigspresidenten Cederström, Armfelts efterträdare, talade man så litet om som om han aldrig funnits till, oftare förstås än man förargade sig öfver den odrägliga, rent af outhärdliga stiltje, som nu rådde i sakerna, ty hvad betydde ett sådant lappri som att en norsk officer fick genom Sverge resa till Danmark för att ”snacka” med kung Fredrik om de nya fredsunderhandlingarne ...
Aldrig annat än underhandlingar!
Hade man icke staden full med manskap och officerare, som ej åto en smula mindre än om de varit fiender!
När stadens visthus åter skulle bli reparerade finge man se – endast tanken derpå var en sangvinisk dröm.
Men så alldeles oklippt slapp ej baron Cederström ifrån fruarnas läppar.
Ty om det var föga hopp om visthusens återställande, så var det ännu mindre om den förfärliga fältsjukans hämmande.
Förutom det lagliga sjukhuset var hela kyrkan full med sjuksängar.
Och alltså sade man: ”Det var just klokt att skicka en krigspresident till arméns förestyr!
I hvilket råd presiderar han till nytta för de eländiga arrangemangerna i allt?
Hvar lindrar han utpressningarne för borgare, för allmoge, för sjelfva kreaturen?
Der ligger han i Venersborg och sköter i all mak affärerna med bläck, penna och ombud för resten – och föga torde han känna till hvad som tilldrager sig emellan Strömstad och Karlstad.”
Så der ogeneradt lät det nu.
Ordningen för dagen liknade icke längre den, som major von Otter beskref för fru Marin, då hon återkom från sin provianteringsresa.
Nu drömde man icke blott utan att hafva täcket öfver hufvudet: man pratade i sömnen och påminde sig till och med, då man vaknade, hvarje tanke man haft – så mycket hade tiden och förhållandena framskridit.
Men detta frihetssystem i yttranderätt tillhörde nästan uteslutande officerarne och fruntimren.
Strömstads köpmän och borgare för resten sågo under mörk tystnad de bistra tiderna blifva allt bistrare.
Vid deras resor i landsbygden märkte de med häpnadsfull skräck huru den utarmade allmogen knappt mer kunde fullgöra de orimliga pålagor, som fordrades af densamma.
Tärda af bekymmer, oftast af sjukdom, och seende hungersnöden framför sig, kunde bönderna knappt nog fullgöra sina egna åligganden för gårdar och hus.
Denna herrarnes molndigra stumhet förtretade i allmänhet frumtimren, som öppet slutit sig till oppositionen, d. v. s. armén.
Också hade de, i utbyte mot sina middags- och aftonmåltider och sina små oskyldiga konster, en snart sagdt fullständig kedja af kunskaper mellan högra och venstra flygeln, och vice versa.
När sedan mannen och hustrun om aftonen träffades, utbyttes notiserna åter, nu emot löftet om en ny hatt, en ny klädning o. s. v.
Men i anseende till de olyckliga konjungturerna kunde ej alla förbindelser accepteras, hvilket föranledde några af de yngre fruarna att aldrig sälja sina nyheter utan kontant uppgörelse – ty när, om ej nu, behöfde man, oaktadt allt ondt, sina hattar och klädningar!
Utan att vara ”fraîche” gjorde man intet intryck ...
Toiletten var således rent af en politisk fråga.
Härvid kunde ungefär följande samtal uppstå:
Den äkta mannen:
Men, min vän, icke vill du väl rent af sälja fäderneslandets farliga hemligheter!
Har jag icke köpt dem sjelf mot mat och dryck och täcka miner!
Herrn (mumlande bakom sparlakanet):
Alltsammans från min fatabur.
Frun (småknotande):
Än se’n – är det icke jag som bereder allting.
Herrn (med intalande ton):
Nå, min dyra vän, huru låter det?
Hvad hade kapten H. att förmäla i eftermiddag?
Frun:... att min gredelina klädning började misskläda mig.
Herrn:
Ett sådant påstående visar både dålig smak och dålig uppfostran ...
Men löjtnant H., han är så frispråkig.
Han var också nog djerf att påstå det vi fruar längesedan bort höja upprorsfanan mot herrar äkta män, hvilka icke visste uppskatta den lycka, som fallit på deras lott.
Han rådde oss minsann att afsätta männerna och sjelfva börja regera.
Ser man på ...
Vidare hörde du ingenting?
Ack, nej!
Kors, jag glömde att som vanligt ta plånboken ur bröstfickan och lägga bredvid mig.’
Kanske du, min lilla vän, vill vara god och ha besvär dermed!”
Gerna, älskade ...
Och vet du hvad jag svarade löjtnanten?
Jo, att en ädel qvinna aldrig ställer sig i strid mot den lag, som Gud sjelf gifvit henne, och att ingenting kunde för henne vara kärare än att lefva i fullt förtroende med den beskyddare, som hennes eget hjerta valt åt henne.
Herrn (dragande klämmaren från plånboken):
Förträffligt ...
Och se’n fick du veta?
Låt mig hjelpa dig att se efter det du söker!