Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi nämde honom blid, oaktadt vi tro oss veta att han icke mycket älskar det omdömet och att han ofta lägger sitt anlete i buttrare veck än eljes och stärker sitt tal med kraftiga originaluttryck blott för att folk skall veta, att han icke är så synnerligt blid ulaf sig.
Men hans hjärtelag skimrar igenom alla hans handlingar och det ar blidt, det kan nu icke hjälpas.
Såsom förträffliga represen * tenter för den s. k. Nerikes Allehanda typen — med hvilken dr Oman så redaktör han än är för tidningen sannerligen icke har något gemensamt — närvoro vid mötet redaktörerna Ossian Jeurling, Gotlands Allehanda, och Otto Ser-rander, Xorrlandsposten.
Hr Jeurling är driftig, vaken och intelligent tidningsman, boktryckare och stadsfullmäktig, slagfärdig och med lika lätthet att uttrycka sig muntligt som skriftligt, samt därtill med sinne för decorum.
Det sistamärkte vi nog utaf de smått ogillande blickar, hvilka hr J. kastade på oss, då vi å Långedragsfesten icke nog uppmärksamt lyssnade på de långa talen.
Men, bäste hr J., betänk blott: en charmant lunch å luftig, vinranksprydd veranda utåt solbelyst, glittrande Elfsborgsfjärd, hr Härje som spelande glad, behaglig sällskapsbroder — hvilket vi erkänna fast han varit elak mot stockholmarne — och så skalden, en ny Ganymedes med aldrig sinande förråd af skummande Roederer, och så våra förtjusande två bordskamrater, med behag i gestalt och later, tindrande ögon, leende mun öch grop i kind!
Ack, hr Jeurling, de långa talen skulle hafva fått hållit på tills nu, vi hade icke hört dem, om de blott förmått gifva lika varaktighet åt allt det öfriga, som stod i så behaglig motsats till de långa talen.
Men vi glömma ju alldeles bort hr Serratfder, hvilket icke går an, ty då springer han ifrån oss.
Ty han var lika rörlig, smidig och liflig, lika fladdrande, pratande, smekande och tjusande flicke-älskvärd som hans platskollega, redaktör Hedvall var bred, 6äker, korthuggen, jovialisk och skut-skepparartad.
» Saxon », Norrlänningens redaktör J. Lindström, hade skurit sitt skägg och hår hyfsadt nog sedan sist, men var lika vattenhaltig, jargon-radikal och gladlynt som någonsin.
Och nämna vi nu den flärdfrie hr Axelsson från Norrköpings Tidningar, den korrekt engelskt stele, ståtlige hr Hoflund från Helsingborgs Dagblad, hr Hjalmar Pettersson, välmående och treflig redaktör för Barometern, allas vår vän » Puck » i Smålands Allehanda, den godmodige, fine och behaglige R. Björkman, samt hr Struve från Sundsvall, hvilkens nu af sjukdom något mattade, glänsande vältalighet och egendomliga idealist-radikalism vi hafva i kärt minne från stockholmsmötet, så torde vi hafva för våra läsare efter förmåga presenterat de af landsortens tidningsmän, hvilka i ett eller annat afseende intogo de mera bemärkta platserna vid 10: de allmänna publicistmötet i Göteborg.
Om stockholmarnes personligheter yttra vi oss icke.
Vi äro för goda vänner för att vilja säga något elakt och att bara skrifva artigheter lämpar sig icke för vår naturel.
Gunnar Hagersto / pe.Köpenhamnska kapplöpningar.
Vid Köpenhamn hällas tvä slags kapplöpningar, till traf-sportens främjande flere gänger om året och till den ttdla hlst-afvelns främjande en gång om året.
Af dessa syften omfatta » trafsportens befordrande icke med någon förkärlek af det finare publikum, och dess tftflingar anses hvarken fashionabla eller roande.
Det första derför, att som bekant det i hela verlden icke mmes så fashionabelt att se en häst trafva som att se den springa i karriére, det andra derför, att det heller icke är roligt att alltid se samma hä9tar trafva, och på Köpenhamns trafbana trafra aldrig andra än de samma.
Fastän det sålunda under årens lopp måste sy oas temligen afgjordt, hvilka af desaa outtröttliga djur som trafva bäst, komma likväl deras kuskar hvarenda gång i lufven på hvarandra om priset, privata nachspiel, som göra obehagligt intryck på församlingen, som väntar på sina Odds och vill hem.
När dertill slutligen kommer, att trafvarnes egare till största delen äro affärsmän och industriidkare, hvilka af sina kamrater i de särskilda näringsgrenarne till på köpet betraktas med hemlig afund och ovilja, såsom menniskor hvilka vilja göra sig vigtiga och höja sig öfver sitt stånd, då är det begripligt, att ett mera fint bildadt och granntyckt publikum icke kan skinka trafläflingarna någon synnerlig bevågenhet och kredit, men i följd af sin uppfostran och sitt sociala omdöme måste ställa dem i kun med jockeybiljard, käggelspel med premier och dylika mindre moo&gt; daina förströelser.
Annorlunda deremot med den ädla hästafveln, för den klappa alla bildade hjertan.
Eremitagelöpningarna i juli månad åro den köpenhamnska sommarens allra finaste tilldragelse, de äro högsta chic, och deras fashion är afgjord som en dogm.
Vid denna eleganta förströelse infinner sig hofvet, stallstaten och diplomaterna i spetsen för den förnämsta societeten: rikets högadel och lägre nobless, de med rangrullan införlifvade financierern », de unga herrarnes verld, de små fröknarne från godsen och strand-
veiens tennisspelande arfvingar på minst 200,000 — ---
Drägten förmiddagsgala, damerna ljusa öfverraskningar, her-rarne modererade och korrekta.
Kring denna lysande skara, som företrädesvis rör sig kring domaretribunen och den af hofvet upptagna terrängen, finner man den köpenhamnska bourgeosien i varm och vördnadafull beundran, andäktigt förvissad om att vara med i inbegreppet af kigh-life och att närvara vid en makalös utveckling af aristokratisk lyx och prakt — och slingrande sig öfver det hela, ned öfver den böljande, gulgrå slätten under juli-himmelens glöd, kantad af vagnrader och åskådarnes trängsel, ligger banan, valplatsen, de ädla häst-aflarnes väg till ära och makt.
För att riktigt taga sig ut vid detta strålande möte, är det emellertid icke tillräckligt att infinna sig på platsen i stel parad-drägt, det ligger lika mycken vigt på, hura man infunnit sig — frågan är att fara nt enligt sitt stånd och hem enligt sitt stånd.
Fordringarna äro dock öfvervinneliga.
Den köpenhamnska ekipagelyxen är just icke bländande.
Sammanlagdt fins det i hela staden fem, sex kompletta privata åkdon, resten fördunklar icke vanlig hyrkuskstil.
När man alltså blott icke infinner sig i åkardroska^ är hedern räddad.
Det finaste, när man icke har egen vagn, är att sitta två i ett af Jörgensens Viktoria-ekipager.
Eftersom det emellertid är bekant, att Jörgensen blott bar två sådana, som det är mycket svårt att erhålla, enär de vanligen förbehållas åt den notabla affärens me9t räntegifvande kunder, är det förlåtligt om man är tre i en landå från Bohn.
Flere än tre i en hyrd landå bör man icke gerna vara; fyra är redan mindre fiot, men det kan gå an på hemturen, man har inbjudit någon ledig bekant att åka med in till staden —, fem, en på kuskbocken, absolut simpelt Har man deremot egen vagn, kan man, utan att väcka anstöt, gerna vara ett halft tjog, fyra barn hos kusken och sex vuxna inuti.
Sådana äro nu en gång de tysta reglerna, och dem gör man väl i att iakttaga, i fall man önskar uppträda distingu-erad.
Har man slutligen icke lyckats komma öfver någon presentabel landå, eller är man ett sällskap som vill hålla tillsamman, kan man också komma i charabanc.
Men man måste då också, sörja för att det har utseende af att vara en Pick-wick, t. ex. genom att gifva hästarne kulörta sidenrosetter bakom Öronen, hafva champagne med i vagnen och låta en af de deltagandeterrarne fungera som kusk.
Förstår sig ifrågavarande herre på att köra med fyra, kan det hela t. o. m. få en ganska elegant och egendomlig lyftning, påminnande om de engelska och franska mail-couches, fyrspända, egna omnibusar, der herrskapet, herrar och damer, sitta på taket och egaren styr; medan kask och be-tjenter med korslagda armar åka inuti.
Att infinna sig till häst ansågs i gamla dagar som fint, men svär nu för tiden helt och hållet emot all bon-ton.
Också medför det den betänkliga omständigheten; att ens häst lätt intages af en obeskriflig äregirighet efter att mäta sig med löparne af yrket, så att man riskerar en ofrivillig täflan längs banans inre krets, mellan förskräckta åskådare, gensdarmer och polis.
Står man nu lycklig och dammig på den berömda sadelplatsen, gäller det att icke här försynda sig mot etiketten, utan fint afpassa sitt uppträdande efter den rådande tonen.
Det kan genast anmärkas, att det icke fordras att man skall gifva sig min af sportsman, hästkännare eller öfver hufvud af att hysa stort intresse för löpningarna.
Tvärtom, allt ådagaläggande hiraf - är inkonvenabelt.
Men der äro andra regler att taga hänsyn till Först och främst ingen \ judlig munterhet, intet i ögon fallande tillkännagifvande af att man har kommit för att roa sig, för att deltaga i en allmän muntration.
Kapplöpningstonen är stel ock tyst.
När man ropat hurra för de kungliga, som i enlighet med furstlig höflighets sedvänja alltid, om man får tro referaten, ankomma precis kl. 4, bör man röra sig långsamt i Bolskenet med allvarsam och likgiltig uppsyn som till en promenadkonsert vid en brunnsort, eller anspråkslöst ställa sig i närheten af snöret och utan att sträcka ut hufvudet efter ryttarne föra ett dämpadt samtal.
Man måste vidare vara i hög grad reliré, mycket för * sigtig med att närma sig andra än ens intima och jemlikar.
Hän-vänder man sig till bekanta som äro finare än en syelf anses det som påträngande., och till någon som står pä en lägre pinne såsom oförskämdt nedlåtande.
På kapplöpningsdagen herskar en rangordning strängare än vid en hofbal, de olika klasserna gi omkring med till hälften fiendtliga miner och alla öfvertygade cm att vara föremål för allmän uppmärksamhet och nervöst ängsliga för att under den stela paraden komma i falsk dager eller skef ställning.
Låt mobben vara ensam om att klappa ooh ropa och böja sig fram öfver snöret när hästarne susa in.
Ett litet hurraefter Hans Maj: t konungens hederspris är tillåtligt, men det är hederspriset det gäller, den höge gifvaren, icke segervinnaren.
Under det skandinaviska Derby går det an, kan till och med vara passande att röja en viss patriotisk rörelse.
Danska hästar löpa här tillsammans med tyska och andra främmande.
Körelsen får dock icke härledas frän utsigten att danskarne skulle triumfera, bland annat derför, att denna utsigt, enligt hvad erfarenheten visat, är allt för ringa till att kunna framkalla en rörelse, men af det allvarliga medvetandet om, att när utländska hästar förmås att komma till Danmark och mäta sig med dess egna, s&amp; är detta, afsedt från de 6,000 kronor öfver hvilka kapplöpningen förfogar, ett tecken på den respekt Danmark, trots 9in litenhet, åtnjuter i utlandet och en betydelsefull länk i Danmarks berättigande som modern civiliserad stat.
Derbyn afslutar den strängt högtidliga delen af festen.
Det böljar liksom lossas på stelheten, det visar sig tecken till godt humör, hinderridterna äro förestående och man har under mellantiden intagit förfriskningar.
Grupperna sprida sig.
Några stryka åstad ned mot hindren, andra med kikare bestiga utsigtstaket.
Kring totalisatoren blir det trängsel, nu är der chance.
Hurdle och diken knnna gifva ansenliga odds.
Skall man hålla på Lörup, Tesdorph eller Castenskiold?
Kanske en insats på hvarderal Eller välja en obekant liten löjtnant från provinsen, som ingen t&amp;nker på, och derpå, ifall det blir han, inkassera en brådskande vinst!
Luftslott 1 Förnuftigast att hålla sig till ett par af favoriterna, riskera sina 10 kr.
st., få 20 igen.
Det spelas anspråkslöst på den köpenhamnska turf.
Ingen förmögenhet roffas eller skapas, man är mycket belåten med att, som det heter, vinna till sin middag.
Officerarne skola rida.
Alla ansigten klarna upp.
Koketta damskepnader framtona rundtomkring på vagnsätena med parasollen sänkt bakåt och sköldpaddlorgnetten för ögat.
Hvem kan motstå uniformen, de ungdomliga gestalterna, de präktiga kreaturen 1 Detta tar sig dock annorlunda ut, än de tillskrynklade joc-keyerna på de magra, långbenta kapplöparne.
Husarerna äro de finaste, men dragonerna äro mera populära.
En mörk artillerist dyker fram ibland allt det blå.
Hans röda reverer taga sig förträffligt ut på skimmelns grå flanker.
Nu, rätt i ledet och så marche, marche — skaran brusar åstad, hopen vänder sig och följer den bort öfvcr slätten.
Ett par är före, resten följer efter i flock.
Hopp, hopp går det öfver hindren så ackurat som på en manège.
Der rullade en omkull, uppe igen som en blixt och Ur Dagms Krönika.
43efter de andra.
Nu blott öfver kallen, så äro de framme.
Är det en hasar eller en dragon?
Ber är han, der är han, det är en hasar.
Han har tappat mössan.
Han vänder hafvudet hvaije ögonblick.
Dragonen är alldeles i hälarne på honom, han tycks rida en kraftigare häst — — pass nu på, han tar lofven, dragonen, dragonen — Hurra 1 — — - *
Alla äro upprymda, en och hvar har ett ögonblick känt spänningens upplifvande rysning.
Man håller på att komma i stämning just som allt är förbi.
I samlad svärm och tyst trängsel myllra vagnar och fotgängare bort och rifva upp dammet i qväfvande moln.
Sänder himlen i detta ögonblick en skor, flr scenen egendomlighet och lif.
Eremitagets h v itak tiga rococco-sidennät mot den blåsvarta himlen, det böljande tåget af tusen utspända paraplyer, hvaröfver landåerna höja sig, hejdade midt i förvirringen för att fl koren upp, medan aristokratiens herrar långsamt köra genom hvimlet, tillbakalutade — grå och gula regnrockar, som i färgen precis stämma med de solbrända ansig-tena och de blonda mustacherna.
Hem åt Strandveien dånar och rasslar så i kapp med ång-spårvagnen det långa tåget, som spirituela referenter nästa dag i tidningarna kalla den köpenhamnska retour de Longchamps.
Och vid middagsborden i Tivolis restauranter sitta efter hem-komsten unga, icke mindre spirituela köpenhamnare och tala om och tänka på huru Köpenhamn dock mer och mer närmar sig till att likna Paris.
Väl måste det medgifvas att ännu saknas Eiffeltornet, men med stolthet påminner man sig Tuborgfiaskan, som
reste sig redan i fjor.
Och nu kapplöpningarna ---.
berättas, att en medlem af den yngsta adeln, som nyss kommit från utlandet, bestämdt förklarat i år på kapplöpningsbalen, att han ämnar införa den röda fracken.
Kom så och säg, att icke Köpenhamn följer modet Den röda herrbaldrägten, är icke det helt och hållet Paris?
Qustaf Esmann.Johan Nybom oeh » skalde-konungen ».
Ett minne frän skoltiden i Wexiö.
Det var i slutet af sångens, svärmeriets, den nyvaknade lefnadsglädjens månad, den ljufva maj år 1853.
I Nya Wexiö-bladet lästes ungeffer samtidigt tvänne annonser, som båda erinrade om, att alla, som kunna sjunga eller tro sig ega sångens gåfva, känna behof af att brista ut i toner.
Ben ena af dem hade sin plats under rubriken: » Till salu finnes », och hade att förmäla, att i bokhandeln nyligen utkommit ett arbete af J.
E. Ahlstrand, benämdt:
» De sköna blommorna och den andeliga striden i Sverige år 1849 — 1852 ».
Det var ingenting mer och ingenting mindre än det odödliga opus, hvarmed den sedan så beryktade » skaldekonungen » debuterade inom den svenska skönliteraturen.
Författaren var en i det lilla Wexiö väl bekant personlighet, ofta anlitad af många bland dess invånare i sin egenskap af bar-berare och liktornsoperatör — yrken, som gåfvo honom hans anständiga bergning, ja, eom det sades, litet derutöfver, helst han egde förmånen att i dem icke på platsen hafva några konkurrenter.
Men få voro de, som hittills anat, att den goda mannen derjemte i tysthet egnade sånggudinnorna sin dyrkan.
Upptäckten deraf väckte derför allmän öfverraskning — en känsla, som öfvergick till förvåning, om än icke af det glada eller stolta slaget, då man med närmare bekantskap med hans förstlingsarbete fann, att Värends gamla hufvudstad egde inom sina murar en rimmare, som med sin pennas alster ådagalade, att en Haqvin Bagers och Mathias Bjuggs skaldeutgjutelser icke dock voro så helt och hållet * ohärmliga mästerstycken i det alldelesrasande », för att begagna Tborilds af Leopold koncentrerade uttryck *.
Till denna känsla sällade sig hos skalden-barberarens talrika kunder en viss förargelse, då de förnummo, att han fast beslutat att för alltid nedlägga rakknifven för att uteslutaode tumla om på Pegasen.
Denna lydde sålunda:
» Lördagen den 4 nästkommande juni gifver undertecknad med benäget biträde af Sångföreningen en DECLAM ATORISK SOIKÉE i härvarande Rådhus-Salong.
Närmare genom program.
Johan Nybom. »
Äfven det lilla Wexiö skulle alltså f&amp; den lyckan att bilda en af hållplatserna på den vidt utsträckta sångarförd, Niagaras skald den tiden företog och hvarunder han sällan underlät att stränga sin lyra till besjungande af hvaije ort, som han gästade för att derstädes gifva deklamatoriska soaréer * *.
Liksom öfver-allt egde Nybom äfven i Wexiö många vänner och beundrare, icke få af honom personligen kända.
De älskade, dessa vänner och beundrare, varmt och lifligt, hans lyras toner, och nagelforo icke strängt med dem, äfven när de skorrade och voro blottade på äkta skaldegåfva.
Nyboms ofta braskande svulstighet och uppstyltade patos väckte på den tiden i allmänhet ganska ringa anstöt.
Detta ut * visar utan tvifvel brist på kritisk förmåga, men det för &amp; andra
4 I litera turhistoriskt intresse bor nämligen anmärkas, att Thorild aldrig Tålt detta uttryck, som så otaliga gånger citerats i hans namn.
Förhållandet erinrar om Ehrensvärds » Norden en tung nation, full af hetsigheter », hvilket ideligen anföres i ordalagen: Svenskamc en trög nation etc., ehuru E. dermed menat folken norr om Alperna.
Äfven hans oöfverträfHiga » Kolonner, hvad gör ni?
* förekommer vanligen i den urvattnade formen: » Kolonner, livad gören I här? »
Det Thorildska uttrycket är i parodiskt syfte ännu mera godtjck * lipt forandradt af Leopold, i det ett längre resonnemang af T. blifvit skickligt koncentreradt till denna löjliga paradox.
Red: s anm.
• * Äfven i Wexiö upptog soaréprogrammet främst en helsning till denna stad.
Det är författaren af denna uppsats obekant, om den samma någonsin varit tryckt, men säkert är att den icke återfinnes vare tig i sista upplagan af Nyboms » Samlade dikter » eller i den särskildt utgifna skriften » Minnen från en sångarfärd genom Sverige ».
Programmet upptog äfven, såsom naturligt var, » Sång öfver Tegnér » samt dessutom hland annat den erotiska dikten » Främlingen i Peru » äfvensom » Niagara » med Herman Sätherbergs svar och Nyboms tack och återovar.sidan icke glömmas, att man ännu lefde i den tegnérska efter * klangstiden och att man med glädje i Nyboms sångmö igenkände ett barn af den tegnérska anden, till hvilken det jn hörde att älska en prunkande bildrikedom, som det den tiden knapt föll någon in att någonstädes finna öfverlastad, äfvensom en af högsta välljud kännetecknad form, som betraktades såsom en oeftergiflig fordran äfven hos skalder, som, i saknad af Tegnérs snille, icke förstodo att dermed para klarhet och ctfup i tanken.
Så slog då Nyboms lyrik i allmänhet mäktigt an, och skulle den icke göra det måhända mer än annorstädes i Wexiö, der för ännu jemförelsevis fä år sedan grafkullen uppkastats öfver Frithiofsskaldens stoft och der hans verksamhet och hela person ännu lefde i friskt minne?
Helt visst.
Åtgången på biljetter till soarén var också synnerligt liflig, trots det för den tidens förhållanden temligen höga priset, 1 Rdr Rgs, och på soarédagen var Nybom, då nyss anländ till staden, i ett förträffligt lynne och beredde sig med omsorg för sitt uppträdande, äfven hvad hans yttre menniska angick.
Dertill hörde äfven att varda q vitt ett temligen gammalt stubbskägg, som missprydde hans haka.
» Jag söker en Figaro i ert älskvärda Sevilla », sade han till en på gatan mötande vän, » hvar skall jag finna honom? »
Svaret vardt en axelryckning, åtföljd af den upplysningen, att Wexiö liksom de flesta välbestälda småstäder ända till för kort tid sedan varit nog lycklig att ega en skäggskrapare, men att denne nu för alltid utbytt rakfatet mot lyran, korteligen debuterat som skald, oh, ja, gjorde anspråk på att helsas som skaldekonung.
&gt;Oho! » utropade Nybom.
» En broder i Apollo alltså.
Han skall icke kunna vägra att för min skull för en enda gång återgå till prosan och rakknifven.
Gif mig mannens adress! »
Anländ till Ahlstrands bostad rönte han föga svårighet att öfvertala denne till att bevisa honom den tjenst, hvaraf han för tillfället var i största behof.
Och ännu mer, skaldekonungen vägrade bestämdt att mottaga någon ersättning för sitt besvär.
» Aldrig en skillings betalning af en embetsbroder », förklarade han.
Och strax derefter utropade han inspirerad: » Skalderna känna hvarandra », gick fram till ett bord, hvarpå lågo en mängd häften i ljusröda omslag, öppnade ett af dem och började uppläsa inledningssången till » De sköna hlommorna »: » Tack himlars Gud och kungars konung,
Allsmäktig, nådig, mild och stor,
Som gaf oss kraft, söt mer än honung Från sköna himlen der Du bor.
Då hjelp i striden, kraft i segren Och sköna lagrar i vår verld De sköna blommor som vi eger Ar ock till dig en tacksam gärd.
Från Sinai, der utgick ljuset;
Vi fick en blomma, härlig, skön:
Då bygdes ofvan fordna gruset Hvad som.
Meu här afbröts deklamatören af Nybom, som under ljud-ligt skratt förklarade det upplästa utmärkt vackert men att han deraf icke begrep ett ord.
Gravitetiskt trädde Ahlstraud fram till sin nyrakade A pollo-broder, lade handen på hans skuldra och sade mildt småleende med vemodig röst: » Herr Nybom, icke för min skull men for er egen låt aldrig någon menoiska ana denna brist i er för * ståndsbegåfning. »
Och härmed skildes de båda skalderna.
Om Nybom följde det gifoa rådet och sålunda räddade sitt snillerykte, förmäler icke historien.Dikter och bilder
af Karl Wetterhoff.
Med författarens porträtt, samt lefnadsteckning af Birger Schöldström.
Shlm 1889.
Bonniers forl.
Pris: 2: 25.
De som begynt sin bildningsbana i margarinförbudets och munkorgs] agen b tidehvarf kunna knappast göra sig en föreställning om de dagar, d&amp; den svenske bonden och den svenske borgaren gingo sida vid sida på framåtskridandets bana; då representationsreformen närmade alla svenskar till hvarandra, och frihandelspolitiken närmade de europeiska folken till hvarandra; då man här i Sverige, nu förbehållet endast » åt svenskarne », hade hjerta äfven för de andra folken: för Italien, för Polen, för Sveriges gamla » sköld », Finland.
I hvilken svensk tidning finner man nu någon korrespondens från Finland?
Hvem i våra dagars Sverige bekymrar sig om » Polens affärer ».
Likväl häude detta ännu i går, kan man säga, ty längre bort ligga ju icke åren 1853 — 1872.
De höra till de personliga minnena för de äldre ibland oss, och de äro en » saga blott » för den yngre generation som blickar upp till hrr af Burén och Liss Larson.
Ett eko från » de sköna dagarne i Aranjuez » klingar ur de Dikter och bilder af Karl Wetterhoffy som i dessa dagar utskickats i bokhandeln, samlade och ordnade af Birger Schöldströms i sådant värf välkända, konsterfarna och flitiga hand.
Karl Wetterhoff var en af de unga finnar — en annan var Adolf Erik Nordenskiöld, numera riddare af K. ryska S: t Wladimirs-ordens andra klass, med hvilken dekoration han nyss sågs prydd på franska revolutionsfesten — hvilka följderna af Krimkriget förde från Finland, der plötsligen stugan blifvit dem för trång, öfver till Sverige, och hvilka tillsammans med två äldre i Sverige bosatta finnar bildade den pä sin tid omskrifna finska emigrationen.
Hrr af Burens och Liss Larsons beundrare må dock icke tro, att de i Wetterhoffs dikter och bilder mötas af idel politiska sfinger och uppsatser från 1850- och 1860-talen, hvilka måhändakunde störa dem i den stilla ro, under hvilken de nu afvakta att riksdagens tillmötesgående i teaterfrågan skall af Kongl.
Maj i vedergällas i margarinfrågan.
Knappast förekommer i den af hr Sehöldström föranstaltade samlingen en enda liten bit af politiskt innehåll, om man undantager företalet, som hr S. sjelf författat i den behagfulla och sympatiska ton, som är honom egen.
Wet * terhoffs dikter utgöras för det mesta af intagande stämnings-bilder, ur hvilka talar en nästan barnafrom känsla i förening med en intelligent reflexion, den förra rådande i hans finsk * svenska sånger, den senare i hans poetiska minnen frfin Italien.
Hans bilder, karaktärsteckningar öfver en August Blanche, en Victor Rydberg, en Ounnar Wennerberg m. fl.
utgöra spirituela utkast, hvilkas träffande uppfattning och briljanta stil täfla om att ffengsla uppmärksamheten.