Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För ätt ej genom förtegenhet å niin sida synas undanhålla R. o. Ad. de särskilda meningar, som i saken sig yppat, må det tillåtas L 112 Den 11 Mar s. mig upplysningsvis meddela det Höglofl.
Ståndet, att någon öfverenskommelse inom Utsk., att i samtl.
RiksSt:n föreslå just den dag, jag haft äran förslagsvis anmäla, icke blifvit träffad, enär derstädes flere åtskiljda tankar om rätta tiden för nästa Riksmötes början, uttalades, hvarvid ledamöterna af BondeSt., på hvilket Stånds tanke Hr Ribbing med mycket skäl i denna fråga lägger stor vigt, derutinnan icke voro sinsemellan alldeles ense; äfvensom äfven uti de öfrige ledamöternes åsigter röjde sig en och annan skiljaktighet.
Så påtänktes t. ex. alternatift d. 15 Okt. och d. 15 Nov. 1859; så föreslog en värd ledamot den 15 Januari 1860.
För min enskilda del hade jag val så till vida icke skäl att deremot något invända, som sistnämnda förslag, hvad årtalet beträffade, öfverensstämde med den åsigt jag förut uttalat och ännu hyser om den lämpligaste mellantid från Riksdag till Riksdag; men jag har ansett denna min enskilda öfvertygelse böra vika för den formella betänklighet, som R.
St:r vid sednaste Riksdagar funnit deremot möta, nemi. att de tre åren mellan Riksdagarne böra räknas från Riksdagens början och icke från dess slut.
Jag har således i min motion icke föreslagit hvad jag för egen del skulle anse var bäst och lämpligast, utan sökt en medelväg mellan olika meningar, för att sålunda åtminstone i viss män, förena de skiljaktiga åsigterna.
Emedlertid och utan att ingå i något försvar för denna min åsyftan, eller i något försök till vederläggning af hvad de tvenne föregående talarne mot den föreslagna dagen invändt, får jag nu blott betyga dem min erkänsamhet för det att de sålunda redan på förhand tillkännagifvit sina tankar i frågan, och icke sparat dem till längre fram vid afgörandet af Utsk:s blifvande framställning.
Det måste nemi. alltid i sin mån blifva vägledande för Utsk. att känna åsigterna från flera håll; det hade således efter mitt förmenande, varit särdeles önskvärdt och för saken lyckligt, om menin garne något allmännare på förhand kunnat uttala sig, enär Utsk. utan tvifvel bör lägga till grund för sin afgifvande hemställan, icke allenast sin egen subjektiva åsigt om det för landet nyttigaste, men jemväl den opinion som det kan möjligen förutsätta vara den rådande hos R.
Lyckligast vore naturligtvis om dessa begge vilkor på samma gång kunde ernås.
I alla händelser bör jag för ögonblicket ej uptaga tiden med vidare svaromål, utan torde endast detta mitt korta yttrande blifva remitterad t till Utsk. hvarest jag får tillfälle att ej allenast utveckla, vidhålla eller modifiera min egen åsigt, men jemväl dervid å andras, i ämnet uttalade och Utsk. tillhandakommande förslag fästa all den upmärksamket, de genom sitt innehåll förtjena.
Jag får endast vördsamt anhålla att vid mitt förra yttrande göra det tillägg, att Utsk., enligt mitt förmenande, bör taga i nogsamt öfvervägande det, så att säga, uplösningstillstånd, som uti hela landet existerar under den s. k. friveckan och icke är slutad förr än d. 1 ja till och med d. 2 eller 3 Nov.
Under denna tid är det ofta ganska vådligt får husbönderna att lemna sina hem.
Den 11 Mars. 143
För öfrigt ber jag att få uprepa hvad jag i början af mitt förra anförande yttrade, nemi. att jag för min del anser den lämpligaste tiden för Riksdagens början inträffa vid årets början, ehuru icke i början af år 1860, på sätt Frih.
Cederström ansett lämpligt, utan i början af år 185 9, enär detta år är det tredje året från denna Riksdags början. R. o. Ad. biföll, att dessa rörande Frih.
Cederströms motion afgifne yttranden skulle remmitteras till Exp.Utsk. Gr. Frölich, David:
Ehuru jag icke varit lyckligare än många andra motionärer vid denna Riksdag i att få mina motioner bifallna, ja icke ens i behörig ordning pröfvade; anser jag dock för konseqvensens skull mig böra fullfölja den af mig väckta motionen om stiftande af en lag för Enskildta Banker medelst det tillägg, jag nu anhåller att få för R. o.
Ad. upläsa.
Frölich upläste härefter följande anförande:
Historien om Lagstiftning för s. k.
Enskilda Banker är i korthet följande:
St:rs underd. framställning till K.
M. redan före 1824 om lämpligheten att gifva frihet åt enskilda att bilda kredit-inrättningar, hvilken frihet genom flera prohibitiva författningar under mer än ett sekel varit afskuren, då i Riksbankens intresse allt vidsträcktare bruk af kredit än att utgifva handskrifna reverser och invisningar varit förbjudet, fann K.
M. för godt genom en Kungörelse d. 24 Jan. nyssnämnde år i allmänhet tillstädja uprättandet af Banker, dock utan ringaste tecken till vägledning rörande organisationen deraf, utan biet' det, om man undantager några lämnade rättigheter för Bolagen, som puntkvis uppräknades, — egentligen blott stadgadt: l:o att Underd. ansökning skulle göras om oktroy, som kunde beviljas på 10 års tid, då Bolagsreglor och Reglemente upvisades till granskning och stadfästelse, och 2:o iakttagande af Allra.
Lagens (i XV Kap. H.B:n) föreskrifter om Handelsbolag hvartill solidarisk ansvarighet i afseende på allmänheten var lmfvudsaken.
Slutande den K.
Författningen med en åtvarning att ingen enskild bank nånsin hade att påräkna understöd af allmänna medel.
Denna Författn. var utan tvifvel i harmoni med 89 § Reg.- F:n, hvars motiv synes hafva varit att ställa alla sådana näringar under K.
M:ts omedelbara lagstiftningsrätt som ännu ansågos såsom nya experimenter, deri nationens oförsökta krafter och saknaden af genom erfarenhet pröfvad kunskap förmodades vara i behof ej mindre af Regeringens vaksamhet — på det en ny näring icke skulle bli för samhället olycksbringande — än äfven af dess handledning såsom gagnelig i afseende på upställning eller organism.
Men Grundlagens motiv och mening — i fall den var sådan — blef ingalunda af Regeringen npfattad på det sättet; hvadan ock, i saknad af all ledning, tillåtelsen ända till 1830 förblef alldeles obegagnad.
Banklagen af d. 1 Mars åberopar samma 144, Dan 11 Mars.
Kungörelse utan annan hänvisning än till hvad af K. 31. och märk! — äfven »R.
St:r framdeles stadgadt varder».
Genom denna lag- erkändes sålunda formligen att lag för Enskilda Banker skulle stiftas enligt 87 § Reg:F:nl!
Huru har man sedermera kunnat kringgå delta lagbud?
Det är detta min historik skall söka ådagalägga.
Omsider anmälte sig tre rika män i Ystad, erhöllo oktroy med stadfästelse på Bolagsreglor och Reglemente, derom blott här antecknas, att Banken Sökte och fått rättighet begagna formen af depositionsbevis, i stället för kreditsedlar; men icke heller nu förspordes någon lödning till förnuftig organisering och det bléf innan kort uppenbart, att, om än för de fä bolagsmännen inrättningen kunde vara vinstgifvande hög, den likväl såsom otillgänglig för all offentlig kontroll, medförde stor våda så att säkerheten för allmänheten hvilade mer på de tre Bankdelegarnes rikedom och karaktär än på förnuftig organism.
Depositionsbevisen voro äfven i sig sjelf osanna, ty ingenting var deponeradt.
Man insåg ändtligen att så framt sedelbanker här i landet skulle erhålla och förtjena allmänt varaktigt förtroende samt upstå öfver allt der de behöfdes, så skulle Bolagen bestå af så många personer, att en delegerad Styrelse eller Direktion utgjorde ett af hufvuddragen och att öfrige
Bolagsmän äfvensom allmänna myndigheter sattes i tillfälle att kontrollera både
Direktion och sakförhållandena.
Sedan med antagande af denna grundsats och åtskillige andra, hemtade från Skottska systemet af Joint Stoch Companies, Wermländska associationen år 1833 blifvit stiftad och,erhållit K. oktroy, och såmedelst fått stadfästelse på rättigheten att utgifva kreditsedlar — ett ord som Ystadsbanken syntes hafva skyggat för att uttala — befanns att kunskapen om riktigare grunder gjort sådarte framsteg att en efterföjd af andra Provinsers kapitalister och industriidkare snart blef synlig.
Detta Väckte i början ej mindre Konung Carl Johans personliga bifall än National Representationens upmärksamhet.
I tillståndsbrefvet till Wermlands Privatbank förklarade K. M.
Sitt nådiga välbehag med företaget; icke ef t jota ändrades i BolagsregJorna oaktadt den stora nyheten: kredilsedlar, på 2 R:dr b:kos valör.
Vid 1834 års Riksdag framlade StatsSekretrn för Finansärender ett förslag till allmän lag för Privatbanker, icke förnekande den i Bank-lagen stadgade grundsats:
Konungen och R.
St:rs gemensamma lagstiftning.
Undertecknad såsom den egentliga upställaren af Wermlands-Bankens bolagsreglor, hade varit tvungen studera sig in i ämnet och trodde sig böra anmärka flera felaktigheter i det Skogmanska förslaget, Väckte derföre såsom motstycke en annan motion.
Båda blefvo remitterade och lades till grund för det af de sammansatta Utsk:n, under vidlyftiga debatter utarbetade Utlät.
Den som vill göra sig mödan läsa förliändlingarhe vid 1834 —-1835 årens Riksdag skall nogsamt finna att oansedt det ihärdiga motstånd mot PrivatBanker som nu började resa sig dels af Stockholms och Götheborgs högre
Köpmansklass — hvilken anade förlusten - Den 11 Mars f. m. lusten af den fördel de ägde att vara bruksrörelsens största förläggare, dels ock af ifrarne för RiksBankens privilegium att ensam få utge sedlar som för mynt i ltiket må erkännas, så fanns likväl hos dåvarande Regerings ledamöter icke den minsta tvekan i fråga om att afstå — hvilket egentligen redan var skett genom Bank-lagen d. 1 Mars 1830, det K.
Praerogativet; ej heller förspordes den ringaste lust att framstå såsom våra dagars
Departements-chefer, den ena efter den andra äfven på Riddarh. gjort med en tolkning som blott kunde hårdragas utur 89 § så ofta stiftande af en Civil lag för bedrifvande af Bankrörelse åter blifvit satt i fråga.
Den tidens Statsmän tvekade aldrig att erkänna att då det var omöjligt uppdraga, theoretice, en rationell gräns emellan föremålen för ekonomisk i motsats till Civil lagstiftning, annorlunda, än att, så snart i hvarje serskild casus det blifvit uppenbart att en lag kunde stiftas, så borde för sådant fall det provisoriska i den s. k. ekorna lagstiftningen upphöra samt Reg:sMakten inskränka sig till att bli sanktionerande och kontrollerande.
Hvilka förenklingar hade ej unvikits, om Reg:n vidhållit denna åsigt, redan genom lag angifven.
Olyckligtvis kunde den vid Riksdagens slut utarbetade lagen — i anseende till de omnämnde serskildte motståndskrafternas styrka och förslagenhet icke bli färdig eller rättare den fick aldrig komma fram till Ståndens definitiva handläggning förr än Riksdagen afblåstes.
Nu hade Bankernas motståndare insett att dessas kredit och varaktighet var alltid att anse såsom på förhand lätt att undergräfva då det sedermera berodde på en föredragandes underd. tillstyrkan om förnyelse af oktroy kunde vinnas när den började nalkas nionde eller sista året.
Äfvenledes är det möjligt att man lade vigt på den visserligen icke oriktiga anmärkning att de Enskilda Bankerne — hvilkas antal under åren 1835—42, nu vuxit till flera, deribland sällsamt nog, en, Östgötha Banken, var fritagen från solidarisk ansvarighet — alla hade genom deras sedelutgifning efter RiksBankens föredöme ökat i omlopp varande cirkulations eller bytesmedel, sålunda egentligen i strid mot Skotska systemet och derigenom indirekte bringat RiksBanken i förlägenhet om icke i äfventyr, likasom de bestämdt delade dess vinst.
Att föreskrifva dem skyldighet infria sina kreditsedlar med hardt mynt — ifall man kunnat genomdrifva det — hade antingen blifvit en död bokstaf, en omöjlighet, så länge allmänheten icke i vexling fordrade annat än Banko-sedlar, eller den skulle ovilkorligen haft till följd att tvinga ut specie-mvntet på Banko sedlarnes bekostnad; således drabba RiksBankens sedelrörelse på dubbelt sätt.
Jag har i mina tryckta skrifter, öppet bekänt, att jag redan 1841 började inse att antingen RiksBanken eller PrivatBankerne skulle falla.
När nu motståndet mot SedelBankernas sjelfva idé och tillvaro snarare ökades än. minskades, sedan de serskilde Bolagen på ett klandervärdt sätt liksom täflat med hvarannan om att förskaffa sig oerhörda utdelningar, stigande, efter hvad jag hört ända till 18 proc. på insatt kapital, och Regeringen vändande sitt ansigte från de fordom gynnade, anbefallte Landshöfdingen åtminstone i Wermland att förbjuda uppbördsmännen det arrengement som förut på IV. H. 10 146 D en 11 Mars f. m. samma viig fått en direkt upmuntran, nemi. att de sednare kunde med Bankerna uppgöra liqvid för de BrivatBanks-sedlar som erbjödos under uppbörden, så hade hela systemet omsider blifvit inom 10 år afgjordt förhatligt hos allmogen.
Denna fann sig generad af de många olika sedlarne vid skntteliqvider och tillika efter all sannolikhet kände den afund öfver den stora vinsten i hvilken allmogen icke blef delaktig och i båda dessa afseenden har den skäl till missnöje.
Bankerna långt ifrån att besinna det de borde arbeta på kapitalbildning hos massan af nationen samt erbjuda skälig ränta för dess smärre insättningar på upp och afskrifnings räkning och sålunda befordra hela ortens vinst, förskaffade sig i stället Konungslig stadfästelse på den principvidriga rättigheten att få utsträcka sedelrörelsen på grund af säkerheter ingifna för enskildas kreditiver.
När de sålunda vunnit den offentliga maktens indirekta garanti för en viss silfva och icke öfverskredo denna § af reglementet, så äro de utan ansvar.
De begagna sin egen kredit så långt den kan sträckas.
Af alla dessa anledningar och ännu en såsom t. ex. att de redan existerande Bankerna bemöda sig och lyckas att motarbeta nya bolags-formationer, hafva de förre, efter hvad jag befarar verkligen sjelfve framkallat en opinion att sjelfva Banksystemet är falskt och förderfligt och att det alltså är nödvändigt att det utrotas.
Denna allvarsamma reaktion mot dem uppstod egentligen efter eller omkring året 18 43.
Sverige rönte då en icke obetydlig financiel skakning såsom dess anpart af den större som redan 1837 börjats i England, och man skulle här lia någonting att skylla på.
Reaktionen, ehuru den icke varit mäktig alt alldeles utrota sedelbankerna hvarken då eller sedermera anticiperade likväl på deras succesiva indragning.
Samtidigt med Konung Oscars upträdandande på timonen, har alltså väsentlig förändring i asigter och system inträffat.
Och medan R.
St:r för deras del aldrig upgifvit hoppet och sträfvandet att få civil lag stiftad, enl. 87 §. lia de, utan anmärkning så vidt jag vet, under liela den tid jag icke bevistat
Riksdagarna gått sin egen väg för att undergräfva hela systemet genom deras Beglemente för RiksBank, under det Konungens Rådgifvare, den ena efter den andra samt, under åberopande af 89 § Reg:sF n, reklamerat både i ord och handling Konungens absoluta lagstiftningsrätt, utan Ständernas medverkan.
Första faktiska beviset härpå var K
Kungörelsen af d. 9 Jan. 1846.
Det nästföljande — utom den alltfort skeende speciella lagstiftning som vankats vid förnyelse af oktroyer och nyas meddelande, — icke alltid med enahanda föreskrifter — bär datum af d. 10 Nov. 1855.
Ständerna lia gång efter annan sökt lå en lag, men aldrig fått den sanctionerad, emedan Konungen i stället låtit utfärda Kungörelser.
Hvilka anomalier och hvilken oregelmässighet härigenom uppstått i det hela af ett system som kunde och borde vara lika till dess lagliga vilkor öfver hela riket om icke för annat för att kunna åläggas en lika bevillning, behöfver jag icke påpeka; men sedan en serskild lag för Bolag i allmänhet, som ingalunda hade afseende på sedelrörelsc, blifvit stiftad, har förhållandet blifvit än mera bro - Den XI Mars f. m. 147 .6t.
En anledning har nu gifvits åt ifrarne för aktiebanker, ledande till det nära nog skandalösa fenomen, att petitionärer upträda, tvistande offentligen med hvarandra, eller genom skrifters växlande bemödande sig att framtvinga Konungamaktens beslut.
Den sednare har synts icke kunna lösgöra sig annorlunda från detta tvång än genom att söka stöd hos Högsta Domstolen, En i sanning besynnerlig ställning att den administrativa högsta myndigheten är ställd i nödvändighet, sjelf tvekande i hvad den kan och bör göra, att söka råd af domaremakten som åter aldrig borde påkallas utom att lagtvist eller lagförändring är i fråga.
Till sådana förvecklingar har Bank-oktroyeringen ledt, äfven om man icke vill gifva den skulden för det sedelbankerna urartat frän deras Törsta typ.
Erågan är nu — naturligtvis icke om att strida med Konungamakten om tolkningen af 89 § Reg:sF:n — utan om icke Ständerna borde åter försöka, genom utarbetande af nytt lagförslag vinna ändamålet enligt 87 §?
Det borde nemi. förmodas att Konungen nu skulle sjelf önska se undanröjde de oundvikliga konflikter som förr eller sednare måste äga rum emellan sedelbanker af trenne serskilda arter, nemi.
RiksBanken med sina LåneKont., de s. k.
Enskilda och slutligen FilialBanker, hvilka jag för min del ej kan anse för annat än produkter af grundlags-vidrig utsträckning af R.
Stms Bankprevilegium, med detsamma de äro uppenbarligen, under denna synpunkt, en af Ständerna vidtagen utväg, att till trots af det så ifrigt förfäktade K.
Preerogativet, tillskapa inrättningar som lia för ändamål att tillintetgöra det af Konungamakten antagna, systemet.
Två sträfvanden, alltså båda i strid med Banklagen af d. 1 Mars 1830.
Hittills har jag fortsatt denna skildring af Bank-lagstiftningen endast på grund af handlingar och efter enkla förnuftslut, lika med dem jag sökt göra gällande alltifrån och med 1833, då PrivatBanken i Wermland stiftades, år 1838 och då jag sista gången såsom Revisor i samma Bank sökte motsätta mig Bolagets visade lystnad och sträfvande att på samma lilla fond utvidga sedelrörelsen och slutligen då vid 1841 och 1844 års Riksdagar äfvensom genom flera tryckta skrifter jag ideligen varnat för öfverdrift samt arbetat för att få lag stiftad.
Det var emot min yttrade mening, som man vid den sednare Riksdagen fann upp och genomdref den sats i tillämnad men aldrig sanktionerad lag, att en bestämd maximisumma för sedelemission skulle utsättas, samt att denna skulle tillåtas gå utöfver grundfonden äfven på grund af lånehandlingar i kreditiv-väg.
När likväl nya otkroyer söktes, försummades icke att införa en § för detta ändamål i Bolagsreglorna och Regeringen stadfästade denna orimlighet.
Nu får man se huru Bankerna i sina qvartals-upgifter formligen och skrytsamt angifva huru mycket större utgifningsrätt de äga än den de begagnat!!
Men jag har nu andra data att åberopa än handlingar och egna reflexioner.
Med egna öron har jag d. 4 dennes från BorgarSt:s läktare hört tankar och önskningar om Bank- och penningeväsende af praktiska affärsmän ifrån alla Rikets städer.
Tidningarne ha efter vanligheten refererat så, att hvarken någon enskild O en 11 Mara f. m. mans yttrande i dess helhet och än mindre den allmänna karakteren af majoritets och minoritets syftemål blifvit begripliga.
Jag vill försöka det sednare utan att nämna personer.
Den egentliga frågan var enkel, nemi. om, af Bankovinsten, någon summa alls eller million, eller 1 hel million skulle öfverlemnas till Statsverket.
Med den större frihet för diskussion som tillätes i nämnde Stånd uppstod en, hela dagen fortfarande debatt egentligen om Bankprineiper, icke allenast här utan i England och Frankrike, Hamburg o. s. v.
Majoriteten, 43 mot 15 yrkade den mindre summan eller million; men icke på samma skäl som en reservant af PresteSt. (hvars mening lades till grund för beslut både der och i BondeSt. och hvilken gick ut på att med resten förstärka Banken i afseende på dess skyldighet att upprätthålla myntvärdet) ty, sade flera talare, »sedan Ulsk:s ledamöter förklarat ali Hanken är solid, så var vidare konsoliderande onödigt» — dervid jag doek icke bör förglömma anmärka, att en och annan, med erinran om de flera tillfällen då Banken äfven efter realisationen varit i förlägenhet, syntes lia sina varningar om solidheten för sig.
— Syftemålet tvärtom hos dem som yrkade reservering af Bankovinsten var endast att få dotationer till flera FilialBanker.
Den ena ledamoten efter den andra, så i norr af Riket som i söder, förklarade: »alt som folkmängden och rörelsen ökats så måsle äfven rörelsekapitalet ökas.»
Talare bland minoriteten erinrade men förgäfves, dels om skillnaden emellan näringarnas rörelsekapital och den del deraf som består i bytesmedel.
Ingen enda ansåg dock nog vigtigt att utreda det man ej kan skapa mera kapitaler genom Bankoperationer samt, att i ett väl ordnadt penningeväsende man borde finna utväg att berga sig med så ringa qvantum bytesmedel som möjligt, emedan lanta bytesmedel kostade ränta och minskade vinsten; men väl uttalades med vältalig värma, att ett rörelsekapital af bara kreditsedlar, öfverflödigt utkastadt i rörelsen, ovilkorligen ledde blott tili åstundan efter mera, under det prisernas stegring fordrade allt större och större numerär.
En digression in på området om tidens sträfvande efter vinst med alla möjliga medel, under ofian att deltaga i alla möjliga associationer der hopp att förtjena pengar förespeglades, emottogs med munterhet och bifall, ehuru man derifrån omedelbarligen kom in på en jemförelse emellan s. k. enskilda solidariska banker, hvilka strängt klandrades för det de icke, i enlighet med moralisk pligt (siel) hade sökt uppsamla smärre kapitaler i orten, utan endast och hufvudsakligen idkat
Diskontrörelse på namn eller borgens säkerhet, för att få oskälig vinstutdelning, samt å andra sidan FilialBankerne, som förmenades af deras försvarare, hafva handlat ädlare, utom det att desse befordrade omloppet af Riksbankens sedlar, hvaraf Bankovinst för lliksBanken att dela upkom.
Icke blott en utan flera talare, hörde jag med nöje göra den anmärkning mot RiksBanken att äfven den, på samma sätt som de enskilde sträfvade efter vinst, ehuru den i visst afseende oförsvarligen lemnade ut pengar till låns efter 3 proc., då den af andra fordrade 5, äfvensom, den ur annan synpunkt märkvärdigare reflexion framkom att Bankosedlar icke heller Den 11 Mars f. m. 149 voro annat än kreditmynt, utställde på mer än 20 millioner R:dr 13:ko utöfver valuta i redbarheter.
Man medgaf då väl å andra sidan sanningen häraf, man trodde att då denna institution icke lätt kunde rubbas eller förvandlas till ren myntbank, och man sålunda var tvungen taga förhållandet såsom det nu i verkligheten var, så hade man ensamt att välja emellan två onda ting, Enskilda Banker och de Filiala och då, sade man, »karle ju »erfarenheten» redan visat hur ensidigt och skadligt de solidariska PrivatBankerna handlat, hvadan systemet borde lemna rum, i enlighet med den utväg till islällelsällande af ett båttre som Ständerna redan sedan 1848 i deras reglemente gynnat medelst anslag af fonder lill Filial Banker.» — Jag behöfver icke här nämna huru det smärtade mig att höra »erfarenheten» åberopas på detta sätt; men talaren hade icke så orätt i sina fakta fastän logiskt begrepp om skillnad emellan system och dess missbruk icke kom att vidröras.
Såsom fristående meningar må nämnas: en icke utan anspråk på att vara grundad på en vigtig distinktion, att en talare yrkade bifall till mindre summan af £ million, »på del resten skulle användas att uppköpa BiksgäldsKontrs obligationer.»
Endast indirekte vankades efteråt svar att man då skulle inveckla Banken alltför mycket med Statsverket.
Att en annan talare synnerligen ifrade för Aktiebanker, hufvudsakligen på följande skäl: »alt de voro öfverallt nu för liden utomlands mera hyllade, helst de som tecknat sig för större summor, derpå de inbetala blott en del, samt afgåfvo förbindelser för resten, icke kunde tänkas vilja uppoffra sina första insatser genom försummelse alt inbetala efterföljande, samt alt ingen kunde gerna vilja riskera mer än en viss del af sin förmögenhet och ingå Solidariska Bolag.
Också förmentes de sednare vara mindre säkra än Aktiebanker.))
En stund derefter fick man dock höra erinras om ett faktum, att vid nyligen i Hamburg gjordt försök att upprätta dylik
Bank, många väl skyndat att teckna sig i hopp att aktierna skulle stiga och med vinst kunna åter försäljas, men att då detta ej inträffade så funnos ej mera några aktie-ägare.