Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter musiken drar sig mängden sakta till torget, der en ensam, gammal platan står och ser ut, som den hade tråkigt, och rundt kring den börjas dansen, en besynnerlig stilla dans till en musik, hvars tempo är lika raskt och ystert som dansen sjelf är säflig.
Men många unga flickor synas heller icke till, här och der skymtar en bleklagd qvinna i en vid, brokig kjortel, en utmagrad gestalt, med kantiga former, insjunkna bröst, knotiga höfter och blodlösa kinder, men största delen sitter derinne i den öppna kyrkan.
Vridande och vaggande sig fram och tillbaka mumla de sömnigt enformiga böner med halfsjungande monotona stämmor, än andäktigt seende fram till altaret, än förstulet blickande på turisterna, som titta in i kyrkan, lorgnettera flickorna, släppa ett soustycke i fattigbössan och kriticera madonna-bilden af trä med sina gyllene sniderier.
Så kommer presten för att hålla en messa, det är en grof, dugtig karl med tjocka armar, tjocka händer och breda fötter, troligen också en obildad, rå natur, men just af det slag, som denna församling kräfver, en sund, stark arbetare, som kan dela alla sina församlingsbors mödor, som kan gripa in i deras lif såväl söcken som helgdagar och förstå alla deras tankar och önskningar.
Men en pligttrogen natur måste det vara, som kan härda ut att lefva och verka här år ut, år in utan att frestas att dessertera från kyrka, församlingsbor – och tro, en pligttrogen, nej kanske snarare en stark, frisk menniska utan all längtan, alla drömmar och all ärelysten traktan.
På andra sidan kyrkan är också en smal torgplats.
Der hafva några krämare slagit upp sina diskar, belamrade med halsdukar, tyger, usla färgtryck och mera sådant, och bredvid dem håller en bakelseförsäljare till med högar af brun- och gulrandiga karameller – långa, smetiga gynnare med ett visst slägttycke med dem, hvilka – jemte ryska smällare – utgjorde föremålen för vår eldigaste passion under de första skolåren, och grannar till karamellerna äro hela torn af knäckstycken.
Dessa förledande varor utöfva sin vanliga magiska tjusningskraft på en oräknelig mängd barn, pojkar och flickor, hvilka samlat sig här.
Här stå mörkhyade, svartögda pojkar – sådana man kan se dem på Murillos dukar – pigga pysar med aflagda karlhattar, ärfda från papporna, på sina krusiga, svartlockiga hjessor, här stå små flickor med svarta dukar öfver hufvud och hårpiskor, och större gängliga jäntor i slynåren med små lindebarn på armarne, hopar af barn i alla åldrar, så många som om bergsknallarne varit endast bördiga åkerland, som kunde gifva föda åt alla dessa, gapande små munnar, i stället för att vara kala klippor, der getterna knappast kunde leta fram några magra grässtrån.
Skratta och flina, göra de, och alla titta de på disken, så att ögonen kunna rulla ur ögongroparne på dem, de sticka sina smutsiga, vårtiga fingrar ner i fickorna på de hoplappade byxorna, de gräfva i gamla utslitna läderbörsar, de leta i klädningsfickor, men förgäfves slantarne äro och förblifva borta.
Då bida de tiden an och de vänta ej förgäfves, ty snart kommer der en matador, och snabt löper det rykte ikring, att Giovanni har två (säger 2) soustycken.
Det kan man för resten se på honom, han går rakt fram till disken, hvisslande litet smått, och helt spanskt lägger han sin högra labb på en hög knäck och sin venstra på en karamell och lägger sedan de nötta kopparmynten i köpmannens öppna hand.
Nu blir det trängsel kring honom, skall jag säga, han bestormas med böner, han erinras om alla välgerningar han rönt snart sagdt från den dag han föddes till den dag som nu är, men han tar saken lugnt.
Möjligen ger han – som andra kapitalister – en stump af karamellen, sedan han slickat på den, åt någon stark krabat, som kan vara nyttig att hafva till vän, men största delen för han med en obeskrifbar min af gastronomiskt välbehag in i mun med den svartleriga handen.
Våga er ej in i skocken, det är mitt råd, såvida det ej är er ett nöje – och det försäkrar jag, att det är – att blifva pungslagen af alla dessa klipska tjufpojkar, alla dessa små stackare, hvilka i dag hafva fest – men laga, att du har småpenningar, kom ihåg, att »öre, sou» är det första, som fattigmans barn i Syd- Frankrike få lära sig säga.
Lifligast ter sig dock folklifvet inne i buvetten der i hörnet, titta blott in i dörröppningen.
I långa rader sitter bondfolket kring de grofva, ohyflade borden, Astin tindrar och landtvinet lyser i glasen, och hvitlökspannkakorna sprida sin genomträngande lukt genom det källarlika, mörka rummet, der cigarröken i täta gråblå moln sväfvar upp och ner och gjuter en dimma kring gästernas gestalter.
Men stundom lysa ansigtena fram, i det en tändsticka tändes på, och ett plötsligt rödgult sken faller öfver en välbelåten, skrattande fysionomi eller belyser en kall, rak profil.
Vid disken står en ung qvinna och serverar, omgifven af en hel skara kurtiserande beundrare.
Hon är vacker, ansigtstypen är fin, munnen blodfull, spotsk.
En engelsman, som under många grimaser tömt en kopp kaffe ur en tjock porslinskopp, som liknar en skål, går fram, men näns icke knota ens, utan glömmande både sump och den smutsiga tennskeden, betalar han och räcker henne, innan han går, rosenknoppen, som Lady Ethel fäst i hans knapphål.
Hon småler, slår ned ögonen och luktar på den, men han har väl icke vändt ryggen till, förr än hon låter den falla ner på det smutsiga, nerspottade golfvet under det hon lyssnar till en italiensk soldat, som lånat sin bordsgrannes cittra, och knäppande på den, halfgnolar på sin besynnerliga italienska patois
»Marianni sciasciona mia
Guè non me fa chiú sperè»
ja, härinne är det möjligen fest, men derutanför?
Nej, här slår all fattigdom för hårdt emot en, nöden skriker för gält i husens alla vinklar och vrår, eländet läses altför tydligt i menniskornas anletsdrag, man får en pinande förnimmelse af, huru oändligt kargt, armt och dödt här måste se ut under hvardagarnes tunga slit och bekymmer, då ingen festlighet sprider öfver det hela sin fernissande glädtighet.
En dunkel längtan fattar en att komma bort härifrån, bort från S:t Agnes trånga gränser.
Jag mins en dag i Norge, då jag var i en landtkyrka, som låg djupt, djupt ned i en kitteldal, omgifven af långsträckta sluttningar, som stängde utsigten åt alla håll och liksom tryckte ner en med sin tunga, upptornade massa – omedvetet kom mig på läpparne Arnes ord: »over de hoje fjæld».
Samma känsla betog mig häruppe, längtan ner till det bördiga, solfagra landskapet vid bergets fot.
FRÅN DET DÖDA TILL DET LEFVANDE GENUA.
Ett reseminne.
En resande i Genua, om han än har aldrig så liten tid till sin disposition, vill likväl icke försumma att göra en tur till Campo Santo, den plats, som mer än någon annan vittnar om att staden ännu den dag som i dag är har i behåll de rikedomar och de konstnärliga intressen, som fordomtima skapat palats sådana som Rosso och Balci Senaresga, kyrkor som S. Annunciata och S.
Lorenzo, och det moderna Genuas förnämsta kyrkogård och grafplats är icke minst intressant, derför att den är i besittning af samma karakteristiska drag som byggnaderna från den forna republikens förgångna stormaktsdagar: de gifva båda intrycket af skön konst, men en konst, hvars verkan alt för mycket skymmes af ett visst prålande skryt.
Campo Santo – anlagdt på 1860-talet, ligger ett stycke utanför Genua i Bisagnodälden, en smal dalsänkning, begränsad af långa, olivbevuxna höjder, hvilka teckna sig i mjuka linier mot den helblå himmeln.
När man sätter sin fot inom marmorväggarne, som omsluta de dödas stad, möter en öfverraskande syn ens öga.
Fyra hvälfda gallerier med grafmonument, sarkofager och minnesvårdar sträcka sig så långt blicken kan nå, och på midten af det fjerde, ett stycke upp på sluttningen, ligger ett grafkapell, hvars höga kupol hvilar på fasta marmorpelare.
I dessa präktiga gallerier, der allt är marmor, idel marmor, hvila alla de personer, som under de sista tiotalen dött i Genua inom patriciernas och de rikas klass; men i midten af den rektangel, som bildas af dessa parallela hvalfgångar under en vårdslösad, frodig gräsmatta, delvis skuggad af mörkgröna cypresser, äro de fattigas grifter, knappast prydda med ett vacklande träkors och en bristfällig eternellkrans – en ohygglig konseqvens af en samhällsordning, som på detta ställe minst af alla borde komma till sin rätt.
Dagen är het, qväfvande het, men derinne i hvalfven råder en kylig svalka; marmorstatyerna hvila stela och orörliga.
Monument står bredvid monument öfver personer, hvilkas förtjenster stå ristade in i stenen, men hvilkas namn knappast förnummits utom fädernestadens tullar.
Man får läsa deras beröm på kistor, kransar och sidenband; sjelfva marmorbysterna stå som de skulle bevaka deras ära, och det verkar obehagligt att se den familjefåfänga, som kryper fram mellan inskrifternas gyllene typer.
Monumenten signerade med namn, som endast kännas af Genuas egna invånare utgöras dels af allegorier – och dessa äro de mest lyckade, ty der hafva konstnärerna fått fritt spelrum för sin skapande kraft – och dels och till största delen af porträtt af de aflidna och deras slägtingar i en viss situation, t. ex. fruar, som knäböja vid sina mäns lik, barn stående kring den aflidna moderns dödssäng, äkta män, som öfverväldigade af sorg luta sig öfver sina döda hustrurs hufvudgärder m. fl. Det personliga häri har nedtryckt konstnärerna, och då det till största delen kommit an på porträtt-likhet och då alla dessa personer – som naturligt är – uppträda i nutidskostymer, ja, man är frestad att säga efter sista modet, har skulptören måst öfverskyla bristen på innehåll genom det utarbetade, det raffinerade i formen.
Hemma hos oss händer det sällan, att bildhuggarne begagna nutidsdrägterna; realismen i den moderna skulpturen är – på ett enda undantag när – något som våra svenska artister icke vetat tillegna sig.
Man blir derför helt öfverraskad, när man ser, hvilket herravälde de unga italienska konstnärerna hafva öfver sitt material.
Icke en detalj är felaktig i dessa långa släpkjortlar med sina veck, fransar och garneringar, icke en obetydlighet är glömd i dessa herrkostymer, som med sina rockuppslag, fickor och nervikta kragar se ut, som om de blifvit gjorda efter Pariser-skräddarnes sista modejournal.
Det natursanna häri är utan tvifvel något godt – ty hvarför skulle icke bildhuggerikonsten såväl som måleriet följa med tiden och ikläda sig tidens former? – men på detta ställe, på kyrkogården, gör det ett obehagligt, ett pinsamt intryck.
De se så oändligt fadda ut, dessa sörjande unga snobbar med håret, ordnadt och coifferadt som om de nyss kommit från perukmakaren, med halsdukarne knutna med den fulländade dandyns elegans, och hela drägten vårdad, som de icke stodo vid en dödsbädd, utan skulle gå till en älskarinna, och hvem skulle tro, att de täras af en oläklig sorg, dessa unga flickor, som lagt sig så comme il faut vid sina mödrars kistor, att icke en oordning finnes i deras toalett, icke en skrynkla på deras långa, garnerade kjortlar!
Döden har blifvit förvandlad från ett högtidligt, tragiskt moment till en genrescen, och det hela har fått ett teaterlikt, uppstyltadt utseende.
Det är koketteriet med döden, som stöter oss och stöter oss med rätta; alla dessa i marmor framstälda personer bära icke sin sorg som en sorgdrägt, hvilken man tager på helgdag som hvardag, som ett smärtsamt minne af hvad som skett, utan som ett ordenstecken en festdag; och vi icke kunna begripa hur någon har lust att på detta vis offentligen pråla med sin sorg.
En sak, som också i sin mån bidrager till att förminska monumentens konstnärliga inverkan, är materialets dyrbarhet.
Intresset för den bländhvita Carrara-marmorn, den grönskiftande från Genua och den svarta från Como låter ofta sjelfva konstnärens idé träda i skuggan, och der det inträffar, är ock hans arbete bedömt med den strängaste dom.
Slutintrycket utaf alt det arbete, som här slösats på döden, blir eller åtminstone blef på mig sorg öfver att icke alla dessa krafter, i stället för att resa monument öfver förgängelsen, blifvit använda för att skildra det, som dock hos alla folk för alla tider mest förtjenar skildras – lifvet.
Man blir trött på alla dessa monument, beklämd öfver alt detta förhärligande af det skröpliga och förgängliga hos menniskan, och till sist längtar man ut, ut till sol och verksamhet från instängda grafkammare och förmultnande ben, ut till böljande, rastlöst lif.
Den, som då vill välja den skarpaste kontrasten till Campo Santos grafstillhet, bör begifva sig till hamnen, medelpunkten för det nuvarande Genuas pulserande lif.
Genua, som redan under medeltiden var känt som stor handelsort, häfdar ännu i dag sitt namn som Italiens första handelsstad, och dess hamn svarar genom sitt omfång till den ofantliga trafiken.
Redan på långt afstånd från hamnen kan man märka, att man kommit in i en egendomlig stadsdel, en stadsdel, som hvarken liknar det gamla, förnäma Genua, der palats står bredvid palats, det ena ståtligare och ärevördigare än det andra, eller det moderna med dess bulevarder, torg och parkanläggningar.
Gatorna smalna af och blifva till sist ytterligt snäfva, i hvarje hus butiker, i hvarje portgång salubod, och för hvarje steg man närmar sig sjön få dessa en mera exklusiv karakter.
De eleganta bodarne med parfymerier, tyger och filigransarbeten försvinna och efterträdas af mörka, smutsiga försäljningslokaler för viktualier och matvaror, små kyffen med tackel, tåg och block och till sist en förvånande mängd stånd med fisk, musslor och ostron – i hvarje rännsten ligga ostronskal.
På trottoarer och körbanor råder ett brådskande hvimmel af olikartade figurer; bullret ökas mer och mer och antager slutligen, då man kommit ner till den öppna platsen framför den breda marmorterassen, som innesluter det innersta af hamnen, en nära nog outhärdlig karakter.
Tunga vagnar, dragna af hästar eller mulåsnor, rassla förbi de tvåhjuliga kärrorna, som lastade med varor af alla slag släpas framåt af brunbrända italienare.
Tunnor rullas fram och åter af barfota, skrikande pojkar, massor af lådor köras till tullhusen, säckar staplas upp i pyramider, medan beskäftiga hamntjenstemän göra ifriga anteckningar i sina böcker.
Väderbitna fiskare och halfnakna tiggare ligga vårdslöst utsträckta på kaffebalar och tugga på några apelsiner, köpta hos den knotiga, gamla fruktförsäljerskan i portiken till höger för ett par soldi, som de aflockat någon menniskovänlig turist.
Det är ett skränande, ett flåsande, ett pustande, ett sorlande och ett hojtande utan like, och midt bland denna bärande, pratande och schackrande folkmassan gå tidningsförsäljarne, utskrikande med gälla falsetter de sista numren af sina tidningar – »Il Caffaro, signor, – Il Caffaro».
Tjocka dammoln fördunkla ens syn, det ursinniga slamrande bullret gör ondt i ens öron, och det är nästan med en känsla af behag som man flyr sin väg i en båt och far ut i hamnen, rodd af en jovialisk sjöman i blus och bredskyggig hatt.
Utifrån hamnen har man en vidsträckt utsigt öfver Genua, der det ligger på bergssluttningarna i hopgyttrade, irreguliera byggnadsräckor.
Middagssolen sätter hela staden i den varmaste belysning, kyrkornas tornspiror glänsa mot solstrålarna; men öfver dem alla lysa domen S:t Maria Carignanos förgylda kupoler.
Första intrycket af hamnen är oredigt, det ligger en så oräknelig massa olikartade farkoster mellan stranden med dess vindspel och långa lyftkranar och fyrtornen längst ute vid öppningen till hafvet, att man i början endast ser en skog af master, ett nät af tackel och tåg, men alt efter som man ror fram på de breda skeppsgatorna får man syn på enskildtheterna i den flytande stad, som rymmes inom hamnarmarnes gränser.
Här finnas fartyg från alla håll och kanter, utaf alla slag: närmast stranden smäckra koketta jakter, klumpiga, tjockbukiga kolpråmar och små kuttrar med blanka master och namnen sirligt målade i stäfven, längre ut ligga ankrade tunga briggar och kolossala tremastare, hvilkas namn och hemort man kan läsa på de breda akterspeglarne.
Mellan hamnens olika delar gå ångslupar och ångfärjor, och otaliga roddbåtar drifvas fram öfver det smutsiga, gröngrå vattnet.
Öfver allt arbetas och fejas det, jullar målas, segel och tackel lagas, och skadade gallionbilder repareras, flera mudderverk äro i full rörelse.
Strax bredvid upphjelpes en skadad ångbåt i en docka, och längst ut, der man kan se ut öfver det blånande
Medelhafvet ända till horisonten, der det smälter underbart samman med den ultra-marinblå himmeln, äro skaror af arbetare sysselsatta med att ytterligare utvidga hamnanläggningarna.
Icke långt derifrån ligger ett emigrantfartyg, som just i dag skall begifva sig till Amerika med en last af öfver tusen passagerare.
Det är mödan lönt att ro dit.
På de rymliga däcken trängs en bullrande folkhop fram och åter som en förvirrad boskapshjord.
Det ryker ur den breda skorstenen, flaggan hissas upp i aktern – man kan se; att fartyget snart skall lemna Genua.
Alla passagerare tyckas ännu icke vara ombord; åtminstone närmar sig just nu en båt ångfartyget med ännu en emigrant, en trettioårig, fattigt klädd man.
Medan hans roddare för båten till ångbåtens för och lyfter upp hans bagage – ett stort matknyte och en enda gammalmodig kista med nötta, rostiga beslag – kastar han sjelf en blick tillbaka på Genua.
Han har stuckit sina brynta näfvar i byxfickorna, skjutit hatten upp på hjessan och försöker le med en min, som det hela gälde ett par timmars lustresa; men man behöfver icke vara mycket iakttagare för att förstå hvad det sorglösa i hans ställning skall bemantla.
De säga mycket dessa krampaktigt hoppressade läppar – kanske mer än några ord kunde.
Hela emigrantfartyget, oordningen och stojet på däcket, de magra packningarna, som stufvas samman, och sjelfva passagerarna: alla dessa krökta gubbar med fårade ansigten och ängsliga, bekymmersamma blickar, dessa bleka mödrar, som se förgråtna ut och frågande blicka ned på barnen vid sidan eller bröstet, dessa unga män med lättsinniga, trotsande drag – allt gifver en mörk, en tungsint schattering åt den i öfrigt så solbelysta hamnen och det brödgifvande arbetet deri.
MONTE CARLO.
En historik.
Hvilket nöje sätter ni främst af alla? frågade en dam den ryktbara engelske statsmannen Fox.
– Att vinna på spel.
– Och dernäst?
Fox betänkte sig en stund och genmälde derpå:
– Dernäst?
Att förlora på spel.
Man är frestad att tro, att det ligger mer än ett godt infall gömdt i denna anekdot, när man ser det lif och den rörelse, som vid alla timmar på dygnet råda i Monte Carlo, den beryktade spelorten i furstendömet
Monaco, när man ser de ofantliga folkmassor, som vandra fram och åter på de breda terrasserna, sorla i spelhusets ståtliga vestibul och trängas kring de gröna borden i spelsalarne.
I en af ortens tidningar stod för en tid sedan en statistisk beräkning öfver de besökande i Monte Carlo, hvaraf framgick att under år 1881 icke mindre än 334,810 jernvägsbiljetter blifvit sålda på stationen derstädes, en uppgift, som kan gifva en svag föreställning – svag, emedan tur- och returbiljetterna från Mentone och
Nizza icke äro inberäknade – om folkvimlet och tilloppet på platsen.
En drift hitför alla dessa menniskor, som huru olika de än äro, till ålder, kön och samhällsställning, likväl samlas här i samma förhoppningar och med samma sällan realiserade drömmar.
En lust hitlockar gubben och ynglingen, arbetaren och lättingen, den ärbara husmodren och den fala, uppsminkade demimonde- damen.
De offentliga hasardspelens gyllene tid är förgången, den tid, då ett nät af spelhus sträckte sig från Ramlösa och Trave-münde till de sydligaste delarne af den europeiska kontinenten.
De rasande striderna kring rouletterna i Spaa, Wiesbaden, Homburg och Baden-Baden falla snart inom sagans område, och till och med våra romanförfattare, som annars äro altför mycket benägna att syssla med mumier och gengångare, hafva upphört att söka verka med den speltemplens poesi, som isynnerhet den franska nyromantikens män älskat att röra sig med.
Den djerfve blaserade spelaren (hos Sue och andra), som utan att röra en muskel i sitt marmorbleka ansigte vinner och åter förlorar tusen sinom tusende, har blifvit en föråldrad figur, som på sin höjd spökar en och annan gång i en dålig följetongs magra spalter, och det är numera blott på en landsortsteater, som man gråter åt Trettio år af en spelares lif.
Denna typ har fått undergå samma öde som så många andra af våra fäders ideal, dem vår realistiska tid har afklädt deras falska, prunkande kostym, och hvilka belysta af realitetens nyktra solljus mer och mer förlora den gloria, hvaraf de aldrig bort vara i besittning.
Spellustan, fordomtima ansedd som en ädel passion, som karakteriserade stora, oförvägna naturer, har nu fått sin rätta plats bland mensklighetens öfriga skötesynder, och ett spelhus, som förr betraktades som en tornerplats, der menniskornas sinnesstyrka pröfvades, har nu blifvit en fästning, mot hvilken alla uppriktiga sedlighetssträfvare känna sig förpligtade att draga sina bästa trupper i elden.
Med denna förändring i åsigterna följer som en naturlig konseqvens, att spelhusens inflytande numera röjer sig betydligt mindre än fordom.
Enligt all sannolikhet skola de offentliga hasardspelen snart försvinna och råka i glömska för att blott då och då dragas fram af någon vetenskapsman ur de historiska skräpkamrarne bland andra fossila fornlemningar som spelat en roll fordomdags.
Monte Carlo är den sista qvarlefvan af en försvunnen tid och intresserar en iakttagare icke minst, emedan han vet med sig, att han står inför en institution, hvars dagar äro räknade, inför en företeelse, hvars inflytande att döma efter alla tidens tecken för länge sedan bort upphöra att existera.
År 1856 gaf den då regerande fursten af Monaco, Charles III, herrar Langlois och Aubert tillåtelse att upprätta en spelbank i hans furstendöme, en tillåtelse, giltig för trettio år.2 Banken blef också öppnad den 14 Oktober samma år med ett grundkapital af 2 ½ millioner francs och stod under ledning af en markis af Arsenano och under furstens omedelbara beskydd, men hade det oaktadt föga framgång, icke minst derför att de dåliga kommunikationerna – det fans ännu vid denna tid ingen jernväg hvarken från Paris till Nizza eller från Nizza till Genua – förhindrade allt större tillopp af besökande.
1858 flyttades emellertid spelhuset från Monaco till den klippa – Platau des Spélugues – der det nu är beläget.
Under många högtidliga ceremonier ditlade kronprinsen af Monaco sjelf grundstenen till nytt kasinohus, som till ära för den regerande fursten kallades Monte Carlo.
Byggnadsarbetena afstannade emellertid snart af brist på medel för att först återupptagas 1860, då den kände spelförpaktaren från Homburg M.
Blanc den 31 Mars samma år tillköpte sig det förra bolagets alla privilegier för en summa af 1,700,000 frcs.
En fastare hand fattade nu ledningen af spelhusets angelägenheter; massor af arbetare sprängde och planterade, och åtta år derefter stod det nuvarande spelhuset färdigt, samma år som det beryktade järnvägsbolaget Paris-Lyon- Méditerranée öppnade fullständiga jernvägsförbindelser mellan Paris, Genua och Monaco.
En mans energi har rest den storartade kasinobyggnaden, hvars förgylda kupoler och dekorerade salar väcka besökandes förundran; en mans ihärdighet har på en öde kalkklippa framtrollat en trädgård med frodiga gräsmattor, blomsterspalierer och palmlundar; en mans viljekraft har gjort en kal höjd till ett paradis, som icke ens saknar sitt kunskapens träd.
Blanc har gjort Monte Carlo till hvad det är, och hans namn är förknippadt med dess historia såväl som med så många andra af de moderna spelhusens.
Blanc, hvars ursprung troligen får ledas tillbaka till någon fransk stads mest bristfälliga fattiggränder, blef först 1842 känd i vidare kretsar, då han i ett af värdshusen i Homburg upprättade den blygsamma början till spelbanken derstädes.
Först, sedan han i grund studerat spellifvets hemligheter, uppträdde han som bankir.
Spelförpaktaren i Homburg kände sin publik, dess passioner och önskningar, en kunskap, som i icke ringa grad bidrog att förvärfva honom den lycka, af hvilken han gynnades under sitt långa, sträfsamma lif.
Om ock hans framgång var ovanlig, nästan exempellös, måste man å andra sidan medgifva, att få menniskor varit i besittning af de egenskaper, som behöfvas för att kämpa sig fram i verlden, än just Blanc.