Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nej, vi måste föra striden, så att säga, in på fiendens egen mark,, det måste bli en kamp på lif och död mot dessa uslingar med lössläppta passioner i förkolnade hjertan, hvilka nattetid stryka omkring på gatorna.
Vi måste i denna strid offra mycket, som vi eljest noga hålla på, men som dock ej i grunden är, hvad våra motståndare kalla det för: vår qvinlighet.
Men det är omdömen, vanor och föreställningar från en konventionel och skef uppfostran.
Ty der unga män samlas för att med skämt och bä-garklang lulla till sömns den matk, som icke dör, och dämpa, den eld, som icke utsläckes, der måste vi sjelfva, ja, mina systrar, vi sjelfva, tålmodigt vänta utanför tills de slutat sin orgie; vi måste underkasta oss * förödmjukelsen att höra deras råa uttryck och flåsande andedrägt alldeles tätt bakom oss på gatan.
Det är inte synd om vi sakta en smula på våra steg, ty då solen stod stilla i Gideon, när Herren ville slå sitt egendomsfolks fiender, så må en ren jungfru väl fördröja sig något litet på trottoiren, när Herren vill förgöra en gardeslöjtnant.
Vi måste besvara deras cyniska tilltal med ett vänligt * god afton!
" samt ljudeligen ropa på polisen för deras kroppar och på Hugsvalarens ande, som utgår af fadrenom, för deras själar, så snart vi lyckats narra dem att röra oss med ett enda finger.
Jag sjelf, käraste medhjelparinnor, är stolt öfver att kunna säga, det jag på detta sätt krossat en ung mans hela lefnadslycka.
Det svider visserligen i mitt hjerta.
af medömkan för individen, men mitt valspråk har alltid varit: ' “ Intet offer är för stort för vår heliga sak. “
Då fröken Nyponknopp kommer hem, slutes hon ömt till sin jublande moders bröst.
Du blir en heder för federationen, min flicka, liksom du är en glädje och stolthet för din
/ mor.
— Kanske är också belöningen närmare än du anar --
— * Moder, hvad menar du?
— Älskling, doktor X. har anhållit om din hand.
— O, mamma, du kan väl aldrig vilja gifva din dotter åt en sådan!
Gubbe i förtid genom följderna af ett ut-sväfvande lif, afskräcker han redan genom sin blotta åsyn, och du vet bäst?
att hans själsgåfvor ej äro egnade att bringa hans yttre ömklighet i glömska.
— Han har en fast ställning, är, hvad man kallar, aktad och ansedd samt en af stödjepelarne för vår federation,
— Sedan han förlorat förmågan att synda,, ja, jag vet. — men moder, jag vill ej, jag kan ej! %
— Med din vackra begåfning skall du såsom hansmaka intaga en af de främsta platserna i våra led.
Du blir rik, ärad och uppburen.
Du blir kallad att hålla föredrag i Piteå och i Skanör.
Ditt namn skall stråla som en stjerna i generalfederationens årsbok, menskligheten skall välsigna - eller, än bättre, afundas dig, och — dessutom kan han väl inte lefva evigt heller; var förståndig, mitt barn!
Och fröken Nyponknopp blir förståndig; hon lutar den bleka pannan i handen, ett par tårar söka sig väg nedför &lt;ie fina fingrarna, hon kastar hufvudet käckt tillbaka och
— ber sin mamma säga doktor X. att han kan komma i morgon.
— Hvilken snäll och rar flicka!
utbrister min gåmle ledsagare.
Hvilken präktig, sinnrik och oåtkomlig form af prostitution!
mumlar hans son.
— En skärf!
min fru.
— Tigger ni på gatan, oförskämde gubbe!
— Min hustru ligger döende under brohvalfvet der-borta och jag eger ej något att vederqvicka henne med, inte ett öre till medicin.
— Fattigvården och fattigläkaren äro skyldige att taga \ hand om er.
— Innan de bli tillreds dermed, är hon död.
— En krona, femti öre och jag skall välsigna er!
— Min vän!
Vi lefva i ett ordnadt samhälle och ha myndigheter att vända oss till.
Det förefaller mig bestämdt 50m om ni vore en stor bedragare.
Dessutom skall jag säga er, att man öfvar inte välgörenhet på det sättet.
Nu hafva vi nyss haft en jesuitbazar, som tagit alla fromma Lutheraners kassor i anspråk.
Så skola vi hafva en bazar för insamlande af medel till lagning af små Zulukafferflic-kors skolväskor, en soirée till förmån för konungens af Abe-okuta frånskilda gemåler, ett sällskapsspektakel, hvaraf inkomsten tillfaller en asyl för hundar, som fått sina svansar afklämda af jernbantågen å östra stambanan, en konsert, hvaraf nettovinsten tillfaller obemedlade underlöjtnanter, som råkat spräcka sina handskar vid applåder å kungliga storan; är det sedan något igen af säsongen så.
skall jag verkligen fundera på att få bildad en komité för anordnande af en bazar, hvars hela behållning kommer att tilldelas fattiga hustrur, som ligga sjuka under brohvalfven.
Allt måste hafva sin form, min gode man.
Som hastigast snodde vi in på en bazär.
Der var sig allting likt.
Dumma tillfällighetsvers sjön-gos i falska tonarter af spruckna sopraner, och “ lefvande bilder “ förevisades i naturtrogna kostymer, som ännu ingen lefvande varelse sett maken till.
En medelålders herre stod och grät framför en tablå, som förestälde “ Döbeln vid Jutas “.
— Ett vackert, fosterländskt ämne, hviskade någon i hans öra.
— Åja, men det är inte det jag gråter för, utan för att fruarna i komitén tiggt allt klädet till generalens och soldaternas uniformer af mig, fattige stackare.
En fröken på ölverblifna kartan, med en ansigtshud, som skulle bringat gamle Klemming i exstas, derest den förekommit på ett bokband från 1500-talet, stod och hängde vid buffeten.
— Får jag den äran dansa med fröken?
sporde en ung man med benan midt i pannan.
— Ja, men det kostar 24 skilling.
(Gud hon var äldre än öresräkningen!
Och så snodde de då åstad till förmån för en fond, afsedd till inköpande af kökssaker åt upprättade spinnhushjon.
Senare hörde jag samme kavaljer försäkra, att han al-drig varit utsatt för en så våldsam kroppslig ansträngning, sedan han som barn stöd och slog på det stora tjurhufvu-det i Köpenhamns Tivoli, men det kostade bara 6 öre.
Det nya året började erfara qväljningar, och liknade menniskoina deri, att då det mådde illa, fick det .alltid religiösa förnimmelser.
Det frågade derför:
— Och kyrkan och religionen, min far?
— Min son, Kristus är kärleken och kyrkan är också öfvermåttan kristlig och kärleksfull mot alla, som ha råd och förstånd att synda i löndom eller i öfverensstämmelse med de kyrkliga formerna.
Kristus är vägen och den vägen gå också presterna öfver “ barnatrons “, okunnighetens och enfaldens krumböjda nackar till andlig despotism öfver folket.
Kristus är sanningen, och inte är det tillständigt för svaga menniskor med odium theologicum och förfallna akademiskulder, att täfla med honom på det området, hvarför sanningen får sköta sig så der temligen sjelf.
Kristus är lifvet, och på det Herrans verk må riktigt få visa sin inneboende kraft och rätt äradt varda, har kyrkan omgifvit det med hela berg af menniskopåfund och förstelnande ortodoxi.
Då likväl Kristi herrliga, gudomliga lära genom 19 seklers gammalt dam af lögn och orättfärdighet ännu värmer hjertan och fröjdar sinnen, visar den bäst sitt himla-burna ursprung.
Låtom oss erkänna att den svenska statskyrkan gjort mer än mången annan för att på det viset för-herrliga det kristliga lifvet.
— liksom den romerska arenans tjurar förherrligade martyrernas tro.
— Och kristendomens hjertvapen: tron, hoppet och kärleken?
— Dem håller kyrkan i ära; hon tror att mensklig-heten är dummare än den är, hon hoppas att dess tålamod ännu skall räcka ett sekel eller två, hon älskar trefliga prest-gårdar och fromma sockenbor, runda magar och lugna sinnen, och till beqvämlighet för alla dem, som icke äro till-
* räckligt fromma, tillräckligt enfaldiga t&gt;ch tillräckligt väl-stämda mot de ’ runda magarnas och de lugna sinnenas in-nehafvare, har man gifvit satan hopp om lön i expektans och fejat upp våra faders gamla hederliga helvete samt på 1883 års kyrkomöte voterat in det i den Heliga skrift, enär profeternas, evangelisternas och apostlarnas bristande lokalsinne förmenat dem att någonsin få rätt på detsamma.
— Jag förstår dig ej, min far.
— Följ mig!
På svällande kuddar i den luxuösa^ budoiren ’ ligger den unga, nyblifna modren i en säng af fogelögonsträ, men hennes utseende förråder intet af den glädje, det ljufva kärleks-svärmeri, vi eljest så naturligen känna, då vi i ett litet rosigt barnaanlete finna vårt eget bristfulla jag utgifvet i en ny och, som vi hoppas, förbättrad upplaga, utan de fläckar på bladen och hundöron i kanterna, som lifvet och passionerna satt på oss sjelfve, ehvad ödet bundit oss i kalf-skinn eller marokin.
Måhända är det derför att han, den gråhårige, frackprydde herrn med de sträfva, men ändå cyniskt sinnliga dragen, hvilken just nu tafatt smeker de fina, ringprydda fingrarna, också har sin del i den lille.
Måhända är det derför, att de två hafva i hela verlden intet annat gemensamt än detta hem, som icke är något lyckans hem, och detta barn, som icke är något kärlekens barn.
Men vid middagen efter dopakten fattar herr kyrkoherden sitt glas och talar med en stämma, som grumlas af rörelse och orrstek, om huruledes vår Herre, derest han eljest vill någorlunda göra sin skyldighet, ovilkorligen bör på ett alldeles särskildt sätt, omhägna och skydda den lille verlds-borgare, hvilken talaren nyss haft äran och glädjen att inför Honom frambära såsom det lyckans hjertblomster, hvil-ket fullbinder den krans af fridens och kärlekens tusenskö-nor, som sirar det älskliga värdfolkets mönstergilla, af troheten och dygden helgade samlif.
Några timmar senare sitter herr kyrkoherden på sin skinnklädda skrifstol som en vredgad Jofur och talar förkrossande ord till en stackars qvinna af folket, hvilken i krampaktig gråt vrider sig inför Kristi ställföreträdare i Ljungdala.
“ — — — och icke nog med den synd du begått emot Gud; äfven mot samhället har du svårligen förbrutit dig genom ditt lastbara uppförande, ty på samma gång ditt namn utstrykes ur lifsens bok, införes det i Ljungdala kommuns fattiglängd, der du och ditt i synd födda barn komma att tynga, Gud allena vet huru länge, och Herrens förbannelse skall alltid hvila öfver ditt felsteg.
— Men herr prost, jag trodde aldrig han skulle bedraga mig, jag älskade honom så innerligt och han svor att jag skulle bli hans hustru ...
— Nu kan det vara nog med prat; stig upp, så vill jag i Herrans namn “ skrifta “ dig!
För honom och henne, som köpte och sålde det heligaste menniskan eger för klingande mynt och “ en ställning i samhället “, hade kyrkan idel välsignelser; för honom, som köpte för ljufligt tal och falska eder, har kyrkan inte ett ord, men för henne, som i kärlek och blindhet offrade sig sjelf, har kyrkan och dess målsman öfvernog af förbannelser.
Herr kyrkoherden behöfde luft efter sitt ansträngande dagsarbete; han tog sin öfverrock och gick ut.
— “ Guds frid “, säger du Ola i Flålycke, och tror du verkligen någon frid kan komma af att bekämpa våra laster och passioner genom ahdra medel än dem Guds ord angifver?
Trör du att Guds frid sänker sina liljehVita duf-vo vingar öfver den afskrädeshög af oanständigt gyckel och straffvärd hernlighetsfullhet, som nämnes goodtemplarlogenT i hvilken jag med smärta hör att du ingått?
Tror du något bättre sätt finnes att strida mot dryckenskapsdjefvulen än att tillsammans med sin af den helige ande och Brack-stads konsistorium ordinerade själasörjare och hederliga sockenbor bédja Gud i församlingens nybygda, prydliga kyrka?
— Ja, det är nock sant att jag gaf mig till good-templarne ett slag, men inte ska ’ vördi prosten va ’ lessen för dä, för nu har jag gått ifrån dom igen.
— Hvad säger du; är det verkligen sant, min käre
— Ja, min själ är det så, och i går qväll va ’ ja ’ fuller som ett svin igen.
— Gud välsigne dig för det ordet Ola, ty det är sannerligen bättre att en menniska super lite smått i tron på sin frälsare än att hon räddal ’ sig utom ” systemet ”.
— Men, sade den lille, kyrkan är väl ändock gt) d att ha; bjuder hon också inte så mycken tröst i lifvet, så bjuder hon dock alltid försoning i döden.
— Hon gör så, min son, och vill du se huru hon gör det, så följ mig till dödens åkerland.
På kyrkogårdens snö föllo eftermiddagssolens strålar mattare än vanligt, ty de nästan fördunklades af stjernorT kraschaner och uniformer.
På en väldig lår af den der formen ni vet, som antyder att en medvandrare i jemmerda-len der fått sin sista bostad, tronade kransar i mängd, stämningen var högtidlig och pastorn stod och svalde sina tårar — eller kanske det bara var en bränd mandel — då han lyate frid öfver stoftet.
Sedan höllos vackra tal utom ritualen af vittre, lärde och i den glänsande ordafogningens konst nogsamt förfarne män, “ hvarjemte hymner sjöngos af en vald dubbelqvartett. “ Under sjelfva jordfästningen hviskade en främling, och &lt;m stadbo:
— En af landets ädlaste män?
— Ja, han hade alltid “ hållit sig uppe “, som man säger.
Hade han velat, skulle han nog kunnat blifva en insigtsfull
• politiker, ty ingen hånade oppositionen eller klandrade regeringen så skoningslöst och skarpsinningt som han, men hans lugna, fridälskande själ tvekade aldrig i valet mellan en taburett och en gåslefverpastej.
Som konstnär och författare hade han också utan tvifvel kommit att gå långt, om han bara * kommit sig för att börja, men det var någonting verkligen nobelt i hans sjelfkritik, och fastän jag aldrig vet om han någonsin hängifvit sig åt Linnés vetenskap, tror jag dock att han på pricken kände både lagerns och kronärtskockans värde.
— Hvad hade han då uträttat?
— Å just ingenting vidare, men han kunde ha lefvat länge än, om inte källarmästar ’ n på “ Svanen “ just nu råkat få hem ett träd famöst delikata ostron.
oss, barmhertige fader, nåd att söka det som evigt är, och alltid vandra så efter Din heliga vilja etc. “, hördes just nu prestens slutord.
Kyrkogården såg skum och öde ut; dét var som om solen gömt sig för att slippa se det sorgliga tåget.
En qvinna knäböjde vid den öppnade grafven, presten läste bara “ fader vår “ och “ välsignelsen “, hålet i jorden igenskyfflades och allt var slut.
— Inga klockor gingo, inga tal höllos.
— Men det var ju inte .den vanliga ritualen?
— Nej, det var den af kyrkolag stadgade sjelfspillings-begrafningen.
— Hvilkens?
— En mans, som det egentligen aldrig var något riktigt med.
Han hade stora kunskaper och ett öfverlägset huf-vud, han var en blid, älsklig ande, men hann aldrig ens till hofrättsnotarie eller sacri ministeriiadjunkt.
Han var ensådan der fantast, som verkade för folkupplysning och hade på egen bekostnad, ehuru han ingenting egde, upprättat ett par skolor, som gingo så der temligen.
Men så öf-
* verfölls han af ett outhärdligt kroppsligt lidande, som omtöcknade hans klara, ljusa hufvud och kom honom att glömma, det menniskan, Guds konstigaste strängaspel i den stora verldssymfonien, bör ljuda tills den store kapellmästa-n ren derofvan skyn sjelf ger tecken till finalen.
Den unge mannen fann tystnad bättre än dissonnanserna, som skuro genom hjerna, merg och ben, och — nu har du sett huru kyrkan hämnats.
— Välsignelse öfver kyrkan, den hulda modren, som straffar i kärlek, straffar den aflidn,e och de efterlefvande anhörige, brännmärker skyldige och oskyldige!
— Förbannelse öfver skökan, som dömer dem, som bättre äro än hon!
Nu började det ljusna alltmera för det nya årets första dag.
Den späde tronarfvingen, som i början varit så vördnadsfull mot den gamle riddaren, hade vuxit förunderligt och började redan uppträda med herskarelater medan gamlingen kröp ihop till en dvergs dimensioner.
Bilderna vexlade med blixtsnabb hast och jag hann inte ögna igenom hvarken alla eller hälften, men i förbifarten såg jag ändå, huru slätkammade skolfuxar gingo omkring och frågade sina lärjungars pappor, huru många skorpor piltarna plägade doppa i morgonkaffet, huru långa stolsben de hade i matsalen och hvilken tvålsort de begagnade vid morgon-tvagningen.
Jag hörde en hes och utsjungén tenor, som med exekutiv myndighets hjelp forslats från utlandet för att låta illa för Stockholmspubliken för 12,000 kr.
om året.
Jag såg den smithska guldkalfven dansa cancan på disken i tomma bolagskrogar, och jag hörde det gamla
‘ Ur dagens krönika.
4Höökenbergska “ Alla barn i Bing! “ samt såg “ ringarna “ falla sönder af sig sjelfve, ' sedan de stora barnen med blus och slägga tröttnat på de oviga leksakerna.
Jag hörde en ny lära om att den svenske arbetaren kunde supa sig till välstånd genom attv få 50 procent af det uppsupna beloppet i pension eller, låtom oss säga rent ut: deliriumspremium.
Jag såg vördige patres, genom den ecklesiastiska kon- &gt; tinuiteten vanbördige ättlingar, af Saxo Grammaticus, samlas vid Lundagård och disputera om huruvida englarna häfva kroppar.
Men de englar, som osynlige sväfvade omkring i salen, de leddes vid förfärligt, förthy de hade intet att tvista om, då de alla voro enige om att de vördige patres ' icke hade själar.
Jag såg Nett fattigt folk utpinas med höga skatter för att få 5 millioners öfverskott i statskassan, och jag såg engelska jemvägsskenor, dyrt betalda med svenska pengar, sträckas ut öfver samma fält, hvarur de brötos som malm.
Jag såg en fransk hetär för första gången i sitt lif i sällskap med aktningsvärda qvinnor, och jag log ett bittert löje vid tanken på att de qvinnorna just skulle vara naiva svenskor ur Stockholms la haute volée, och att det vatten, hvarpå de lustforo vid midnattstid, just skulle vara vår gamla hederliga Mälare.
Jag såg en talmaskin och fann den obehöflig vid tanken på herrar Nyström, von Bergen och Klinckowström.
Jag hörde Arlbergs svanesång och sökte fåfängt efter idealet på “ Malles “ skönhetstäflingar och i professor Sars ’ åtal mot Marcellus.
Jag såg tjocka patroper på lyckade landtbruksutställ-ningar hålla rätt snygga skåltal för samma fosterland, som * de på riksdagen vägrat att med ett enda finger försvara, och jag beundrade kulturens framsteg, då samma känslor^ som fordom kräfde offret af blod ur flammande hjertan, nu nöja sig med Roederer ur slipade glas.Hell eder, I försvarsnihilister!
Fäderna offrade för fosterlandet endast sina lif; hvad var väl deras offer mot ert, I spillen ju både — heder och ära — —
Hvilken ensidig nyårskrönika!
Inte ett ord om det goda, vackra och glädjande, vi ha att minnas från det flydda året!
, Vi hade åtminstone rätt att fordra någon belysning i allmänhet af mensklighetens utveckling.
Hedersvän!
Vår tid har lofqvädare nog, som framhålla dagrama i nuets anlete; jag har blott här gjort till min uppgift att flyktigt och antydningsvis skizzera några få af skuggorna deri.
Att menskligheten utvecklas, är jag visst eljest den siste att förneka.
Jag var just nu inne i skräddare X: s établissement, då denne gudsbelätets karrikatyrrestauratör stod och tog mått af presidenten Z. till ett par plagg af den sorten, utan hvilka det icke på länge hört till god ton att umgås i societeten.
— Herr presidenten är fyra och ett halft tum tjockare öfver magen i år än i fjor, sade skräddaren.
Jo, visst utvecklas menskligheten.Den literära och politiska venstern i Danmark.
Af A. Oantor.
Köpenhamn 16 jan.
Det tyckes gifvet, att vi här i Danmark hvarje år vid nyårstiden skola ha en literär rörelse; för tre år sedan stod den stora striden, öppnad af Drachmann, fortsatt med långt större talang och mognad af Schandorph, en strid som var den nya riktningens uppgörelse med Plong, hvilken sedan den tiden saknat allt inflytande.
Kort derefter afstannade hans verksamhet i hans tidning “ Fse dr eländet “, h vilket upphörde att utgifvas, och några dikter med rasande utfall mot den nya skolan, dem han offentliggjorde nyss före förliden jul, ha fallit till marken utan att någon menniska lagt märke till dem eller omtalat dem.
Kampen i år har icke stått mellan de unga och de gamla, den har stått mellan de unga inbördes.
Återigen i år är det Drachmann som har börjat.
Då år 1871 den andliga frihetens fana hos oss höjdes af Georg Brändes, då var den 25-årige Drachmann den, som först och med största hänförelse följde densamma.
I några mycket ungdomliga, men till stor del underbart sköna dikter stormade han vida starkare och mera våldsamt, men också vida mindre medvetet än Georg Brändes, löst mot det bestående, ja han betänkte sig icke ens på att blifva entusiasmerad öfver franska kommunen.
Då efter hand allt hvad som hos oss hade någon betydelse slöt sig till den nya riktningen, bildade dessamän en skola, en klick, och Drachmann var en af de ifri-gaste här.
Detta borde han aldrig hafva varit; han passar så att säga icke till att sluta sig till något parti.
Han är för obändig, för oregerlig, för mycket egoist till att kunna offra något för andra.
Och just den nya riktningen passade icke för Drachmann.
Flera af deras män hade en starkt vetenskaplig prägel, alla voro män med många kunskaper och stor kunskapstörst.
Drachmann hyser icke detta begär.
Han är icke stadig, icke flitig, icke djup nog att kunna drifva systematiska studier.
Och småningom började ju den skola, han tillhörde, att äfven såsom förutsättning för skönlitera-turen fyäfva grundlig kännedom om den ena eller andra riktningen af lifvet.
Men på det sättet vill Drachmann icke skrifva.
Han, hvilken såsom kanske knappast någon dansk skald före honom har formen i sin makt, han hvars dikter äro så omedelbart hänförande, han vill, när han skrifver prosa, lysa genom stilens prakt, hän vill skrifva en lyrisk prosa, och han vill hafva lof att se ljust och gladt på lifvet, vill skrifva romantiskt emellanåt, han anmäler förhinder, när lasten och eländet skall skildras, han vill icke studera, utan fantasera.
Ovilkorligen bör han ha rätt härtill.
Öan är stor nog för att midt i vår realistiska tid kunna bryta sig en egen bana.
Emellertid blefvo hans gamla vänner till en stor del misslynta, och alla visste att ett spändt förhållande inträdt mellan honom och den nya riktningens ledande män.
Det hade för dem utfallit ganska egendomligt.
Då de för tolf år sedan framträdde, blef det ingen ända på de begabberier, som regnade öfver dem från dem, hvilka dittills fört ordet.
De unga voro män med rika kunskapsskatter, hemtade i trakter som dittills ingen hos oss hade beträdt.
Detta kunde icke tålas, man störtade sig öfver dem, likgiltig för om man samtidigt blottade sin egen okunnighet.
«Men småningom slöto sig allt flera och särskildt alla författare af rang till den nya riktningen, och det stod knapt en ordentlig kritiker qvar, som ville kritisera den.
Och då skedde det märkliga, att under de sista tolf åren är förhållandet sålunda ändradt, att det är den nya literära riktningens män, som blifvit de tongifvande i literatur och kritik.
Men med inflytandet har också kommit en stundom öfverdrifven sjelfkänsla och en betydlig fömämhet, och särskildt slöt sig kring klicken en del män, som aldrig hade uträttat något, men som kände med sig desto mera.
Den tidigare kufningen alstrade ett icke alltid tillräckligt .däm-padt begär att vilja kufva.
Det uppstod en lust att ingenting tåla, som icke helt och hållet tillhörde riktningen.
Och sålunda kom det sig, att den nya tidens män, för att utöfva inflytande, väl slöto sig till den politiska vensteru, till demokratien, men dock samtidigt blefvo allt mera odemokratiska, allt mer isolerade.
Deras taktik förde dem till det folkliga, men deras verksamhet bar en prägel af intelligens-aristokrati; man var benägen att lägga allt på en t^rokrustes-säng och mäta det efter, huruvida det följde de doktriner, som den nya riktningen accepterade.
Och den andliga öfverlägsenhet, hvarpå man gjorde anspråk, blef derför ofta en andlig inskränkthet; man hade icke nog andlig elasticitet för att förstå andra andliga kraf än ens egna, en brist som framför allt ogerna må vidlåda en i hög grad kritisk riktning, och som heller icke skulle hafva varit så dominerande, så vida icke Georg Brändes för en följd af år lemnat Danmark och bosatt sig i Berlin.
Hans fina, böjliga och rörliga ande skulle hafva hindrat en sådan utveckling eller rättare brist på utveckling.
Så kom det ryktet ut, att Drachmann skulle uppträda polemiskt mot den nya riktningen, och man tänkte att han skulle gå löst på dess trånga och afsöndrade ställning, men det gick icke sålunda.
Han utgaf nu till jul något som han kallade en reseskildring och hvari han berättade om en vistelse i Ostende och i Brugge.
Och i dessa fantastiska
♦reseminnen lät han Ostende vara representanten för allt det nya och osunda, kurtisanemas och flanörernas badställe, medan Brugge var hemmet för det gamla, det sunda och solida, härden för “ den flamska rörelsen, “ d. v. s. för de nationela belgiska försöken att afekudda sig det franska inflytandet i literatur och konst, att sätta det flamska språket i högsätet i stället för det franska.
Och dessa rörelser förklarade han sig vilja.