Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Far och dotter sprungo till fönstret.
"Ja, du har rätt", mumlade Pirrtiainen med dyster stämma.
"Men hvad är att göra?" fortfor han med tydlig ångest i sina anletsdrag.
"Ni måste genast fly, fader", sade Elli brådskande.
"Och du?"
"Jag blir qvar, hvem skulle väl göra mig något illa."
"Du har rätt."
Med dessa ord grep Pekka hatten och käppen och störtade ut, följd af Elli.
Men knappt hade han tagit några steg utom dörren, då han upptäcktes af de antågande.
"Han flyr, han flyr den skurken, den förrädaren", skreko tjogtals röster; "hindra honom från att komma undan."
Kärleken till lifvet gaf Pekka krafter; han såg ingenting, han hörde ingenting, utom kulorna, som hveno kring hans öron.
Utåt hafvet styrde han kosan; bland dess snöberg ville han gömma sig.
Sedan jagten fortsatts en stund, återvände bönderna med oförrättadt ärende, och deras harm gaf sig luft i åtskilliga hårda tillmålen.
"Det är du, som hjelpt din far på flykten", sade Ollola med hotande stämma till Elli, som i yttre dörren, till utseendet lugn, inväntade truppen.
"Ja, det har jag", svarade Elli utan den ringaste tvekan.
"Skulle ni öfvergifvit er far, om han varit i samma belägenhet som min?"
Ollola blef svaret skyldig.
"Ja, då får flickan lida i faderns ställe", utbrast en af soldaterna.
"Hon är naturligtvis ryssvänlig, hon också."
Elli darrade.
Hennes irrande blickar föllo slutligen på Rietu, hvilken, ett rof för de djupaste sinnesrörelser, nästan vanmäktig stödde sig på geväret.
Han var nu den ende, af hvilken hon kunde hoppas hjelp.
"Nej, hon är ingen förräderska", utropade slutligen Rietu och såg sig omkring med stadiga blickar, "och den, som vågar bära hand på henne, han får med mig att göra.
Den som en gång till kallar henne för ryssvänlig, han må stå sitt kast."
Med dessa ord rätade ynglingen ut sin smärta, om styrka och vighet vittnande gestalt och intog en utmanande ställning framför Elli.
Ingen svarade på en lång stund.
Ändtligen bröt gamle Ollola tystnaden med dessa ord:
"Vi kriga ej mot värnlösa qvinnor och barn.
Men Pirrtiainens stuga skall jemnas med jorden, så mycket är säkert.
Fort, gossar, tänd eld på förrädarens näste."
Det behöfdes icke en uppmaning till.
Tjogtals händer framburo välvilligt allt, som behöfdes för att tutta på, och det dröjde icke länge, förrän Pekka
Pirrtiainens vackra gård var omgifven af ris och qvistar.
Elli hade flytt till Rietu och snyftande hvilade hon i hans famn.
Ett svagt anskri bröt fram öfver hennes läppar, när de första eldtungorna girigt började slicka väggarna.
Snart skulle det blott återstå en glödande askhög af det kära hemmet.
Ellis mod var tillintetgjordt; hon var å nyo den svaga qvinnan.
"Var lugn, käraste vän", tröstade
Rietu och smekte den unga flickans kinder, "det kommer väl en bättre tid."
"Men far, far", snyftade Elli.
"Tänk för hvilka faror han är utsatt.
Kanske skall han frysa ihjäl, kanske blifva tagen af de otäcka kosackerna!
O, min Gud, om blott detta vore väl öfverståndet!"
Bönderna och soldaterna jublade i kapp, när eldens häftighet allt mera tilltog.
Men långt ute på hafsisen, mellan ett par väldiga snöberg, icke långt från Carlöns strand, låg Pekka väl gömd.
Han såg, att det var hans gård, som gick upp i lågor, och hans förbittring kände inga gränser.
Han måste tiga och lida och se till på hvad sätt han skulle kunna undgå faran att falla i sina landsmäns händer.
När Pekkas gård var något mer än till hälften nedbrunnen, dånade larmtrumman från Pietola, och i det obestämda ljus, som snön kastade öfver alla föremål, kunde man upptäcka mörka massor, som från det bundna hafvet närmade sig stranden.
Det var kosackerna, som nu å nyo började den blodiga leken.
Under drabbningen, i.
Det var annandag påsk den 18 april 1808, som finska härens öde skulle afgöras.
Från alla håll och kanter stormade de ryska kolonnerna in på finnarne, som enligt befallning till en början försvarade sig ganska lamt.
Adlercreutz var betänkt på att återtåga, hellre än att riskera hären.
Med dyster blick stod han på en höjd invid kyrkan, och hans ögon öfverforo spanande allt, hvad som kom i hans väg, så väl de finska som de ryska anstalterna.
Vid Pietola, der trossen befann sig, hade Nylands jägare och dragoner mycket att göra, och det var endast de förres ihärdiga eld, som kunde tvinga Kulneffs kosacker att stanna.
Så fortgick striden utefter hela linien, och klockan blef ändtligen fyra på eftermiddagen.
Då, sedan första och tredje brigaden gått öfver elfven, fick Döbeln befallning att retirera.
Han gjorde det ogerna, ty den ställning, han intagit bakom den förut nämda dalgången, gjorde, att han ansåg sig ännu längre kunna hålla stånd.
Men han måste lyda order.
I den allra bästa ordning öfvergick han för den skull isen, och stälde marschen till Karinkarda.
I och med andra brigadens återtåg fingo ryssarne större spelrum, och de ansågo sig redan såsom herrar på platsen.
En allmän stormning mot norra stranden företogs; det såg mörkt ut för den adlercreutzska hären, ty fienderna hade vid Grytila hemman gått öfver ån till Sadinperä, samt hade lyckats fatta posto vid sjelfva elfvens mynning, i närheten af Gerttula gästgifvaregård.
Vi förflytta oss fram till klockan 6 på aftonen.
Den lätta skymningen hade redan inbrutit.
På elfvens is och uppför den norra stranden krälade ryssarne som i en myrstack, allt under det finnarne med harmen i hjertat långsamt drogo norr ut.
Det var ett dystert skådespel.
Mången ärrig kämpe sedan Gustaf III:s krig grät raseriets tårar, mången tvang tåren ned igen och svor ve och förbannelse öfver upphofsmannen till detta nesliga återtåg.
Men alla lydde, ingen vägrade att gå.
Från en liten snöhöljd kulle helt nära den plats, der von Herzen stod med sina nyländingar, tog Adlercreutz en ytterligare öfverblick af ställningen.
Det ena smärtsamma uttrycket efter det andra vexlade i hans manliga anlete, och mången gång frammumlade han stympade meningar, dem ingen mer än han förstod.
Han var finne till lif och själ och född i Nyland.
Det var också derför som han särdeles omhuldade krigarne från detta landskap.
Framför honom låg det öfvergifna Finland, prisgifvet åt den härjande fienden; bakom honom den höga, kalla norden med sin is och sin snö; omkring honom hans pröfvade soldater, färdiga att lida, färdiga att kämpa till sista man.
Hvad skulle han icke tänka i dessa ögonblick; hur smärtsamt skulle icke hjertat krympa tillsammans vid tanken på det kommande!
Adlercreutz for med afviga handen öfver den svettiga pannan, och en djup suck banade sig väg ur hans bröst.
Hans blickar föllo på nyländingarne, och de ljusnade en smula.
Hans forskande öga mötte von Herzens.
Var det måhända denna blick som med ens förändrade stridens gång?
Ryssarne trängde på, och minut efter minut blef finnarnes trångmål större.
Då sprängde
Adlercreutz på sin eldiga springare fram till von Herzen.
Hans öga brann af feberns glöd och hans stämma darrade lindrigt, då han utropade:
"Tillbaka!"
Von Herzen rörde sig ej; hans soldater stodo likaledes orörliga som bildstoder.
Adlercreutz studsade; detta hade han icke väntat sig.
En skär rodnad sprang upp på hans kinder, och han var nära att förifra sig.
"Tillbaka", ropade han med stränghet, och det blanka svärdet blänkte i hans hand.
Von Herzen kastade en pröfvande blick öfver sina tätt sammanslutna led.
Det brann äfven i hans ögon en flammande eld; hans hjerta bultade våldsamt och hans senfulla hand omfattade konvulsiviskt svärdfästet.
"Tillbaka, tillbaka", dundrade Adlercreutz med hotfull stämma.
Då sprang von Herzen fram i têten af sin kolonn; hans kinder brunno som af feberns eld, hans blickar tycktes genomborra hvarje soldat, och hans väldiga stämma lät som åskan, då han, höjande svärdet öfver sitt hufvud, ropade:
"Framåt! fäll bajonett!"
Nu blef det lif i den förut till utseendet stendöda kolonnen; ett enstämmigt utrop af glädje förnams; bajonetterna fäldes så fort som de kanske aldrig förut blifvit fälda; den jemna marschen ökades med hvarje sekund, och många minuter hade icke gått till ända, då kolonnen med stormsteg rusade nedför stranden, öfverändakastande allt i sin väg.
Adlercreutz visste knappt till sig, han rycktes med i strömmen; hans entusiasm lågade å nyo upp; hans springare var som af eld, och sjelf i spetsen för de modiga nyländingarne, högg han in på de ryska kolonnerna, som vacklade, dels krossades, dels förströddes som agnar för vinden.
"Löjtnant", ropade han till sin adjutant under sjelfva stormningen af södra stranden, "spräng å stad; kalla de andra brigaderna tillbaka.
Vår är segern!"
Herzens bataljon hade, lik en lavin, med oemotståndlig makt sprängt ryska centern.
Blod och död betecknade dess väg.
Från alla håll återkommo de finska afdelningarna.
Trögt hade de tågat tillbaka; nästan i språngmarsch vände de åter.
Ack, deras heligaste önskan, att få på fullt allvar mäta sig med den hatade fienden, den skulle nu uppfyllas, de skulle få visa, att de hade mod i bröstet och kraft i armen.
Hvilket ändlöst jubel, när de vikande massorna kastade sig öfver fienden; hvilken ryslig förvirring; hur stolt och segerglad ljöd icke björneborgsmarschen öfver stridsbullret; det var ett helt folk, smädadt, tillbakasatt, jagadt nära nog ur dess landamären, som nu i ett ögonblick fick vakna upp till en annan verklighet, i hvilken segerns krona vinkade så skön; det var en berusning, som var omätlig; om mångdubbel styrka stått emot dem, skulle finnarne ändå vunnit seger.
Då centern så oförmodadt genombröts, måste de båda ryska flyglarne, som just höllo på att förfölja den finska hären, retirera, för att icke i sin ordning blifva öfverflyglade.
Det dröjde icke länge, förrän striden å nyo utspann sig längs hela norra stranden, upp på hvilken ryssarne blifvit jagade, snart sagdt i en handvändning.
Dyster och ett rof för de gräsligaste lidanden vandrade Pekka Pirrtiainen mellan de kylande snöbergen.
Fram till Siikajoki tordes han icke.
Förrädarens samvetsförebråelser hopade sig öfver honom och tyngde hans sinne; hvart han såg, tyckte han sig upptäcka armar, som ville gripa honom, krossa honom.
Under det
Pirrtiainen fridlös irrade omkring, hade
Rietu slutit sig till en ströfkår, som blifvit utsänd för att undersöka isen.
Den unge mannen brann af begär lika mycket att utmärka sig, som att få reda på Pekkas spår.
Och detta för Ellis skull.
Det var stark skymning, då den trupp, till hvilken Rietu hörde, tågade ut i riktning mot Carlön.
Truppen var sammansatt af nyländingar och björneborgare; hvar och en täflade att göra sitt bästa; här och der skingrades en trupp ryssar, här och der tillfångatogs en annan.
Elden från handgevärssalvorna upplyste de kala snödrifvorna och spred ett magiskt, fastän minutligt sken öfver det vidsträckta, ödsliga fältet.
Ljudet från kanonerna och musköterna vid Siikajoki hördes än doft, än klart och tydligt.
Plötsligt spratt
Rietu, som gick i främsta ledet, till.
Jo, mellan ett par höga snödrifvor hade hans skarpa öga upptäckt en manlig varelse, som bemödade sig om att så fort som möjligt fly undan.
Väl kunde han icke upptäcka den flyendes anletsdrag, men en inre stämma sade honom, att det var Pekka, och han uppbjöd allt, hvad i hans förmåga stod, att följa hans spår.
Äfven Pekka hade igenkänt finnarne.
Hade det varit ryssar, skulle han icke ett enda ögonblick tvekat hvad han borde göra: bättre att öfverlemna sig åt fienden, än åt de förbittrade socknemännen, ty i senare fallet visste han nog, att hans död var gifven.
Den starka kölden hade ännu icke förmått att stelna hans lemmar; det var den inre starka spänningen, som höll hans lifliga själ i en orolig verksamhet, som gjorde, att han icke så snart erfor köldens inverkan.
Från drifva till drifva ilade han undan allt hvad han kunde, men finnarne voro honom städse i hälarne.
Seg som en äkta österbottning, höll han ut i det längsta, men det var dock tydligt, att, huru härdade hans senor än voro, han ändtligen skulle duka under för tröttheten.
Med förfäran tänkte Pekka på det ögonblick, då han måste gifva sig fången.
Han gaf till ett ilsket vrålande och de senfulla händerna knöto sig konvulsiviskt om skaftet på en bredbladig, skarpslipad knif, hvilken han i brådskan icke glömt att taga med sig.
Skulle han ännu göra ett försök att fly undan, eller skulle han försvara sig.
Han var en stund riktigt obeslutsam om hvad han skulle företaga.
Men då han ändtligen hade beslutat sig för något och skulle begifva sig af mellan ett par drifvor, hejdades han plötsligt af en person, som stängde hans väg.
"Ha, fader Pekka", sade Rietu och uträckte sin hand, "ändtligen har jag funnit er.
Nu skall ni icke irra omkring här längre.
Döden skulle hinna er förr eller senare."
"Låt mig gå, Rietu", bad
Pirrtiainen med ångestfull stämma.
"Nej, fader Pekka, ni måste stanna."
"Du får alla mina egodelar, ja, du får Elli på köpet."
"Ni får ej gå", svarade Rietu å nyo med allvarsam stämma.
"Nej", utbrast Pekka och hans ögon glödde af en hemsk eld, "hellre stupar jag här."
Med dessa ord svingade
Pekka den skarpslipade knifven öfver sitt hufvud.
Han syntes beslutsam.
Rietu sprang fram, just som Pekka Pirrtiainen slungade en björneborgare till marken.
Utan att länge betänka sig rusade han på den gamle bonden och slog sina armar kring hans kropp.
Förgäfves ansträngde sig den gamle af alla krafter för att slippa lös; han satt som i ett skrufstäd.
"Släpp mig", ropade han med vansinne, "jag måste blifva fri."
"Nej", svarade Rietu allvarligt; "ni måste följa mig.
Jag ansvarar för er säkerhet."
Pekka såg en stund tvinande på Rietu; dennes förklaring, att han skulle ansvara för honom (Pekka) susade så besynnerligt i hans öron.
Skulle han, som var stämplad såsom förrädare, kunna hoppas på tillgift!
Det såg åtminstone i det närvarande mörkt ut.
"Ni måste foga er i ert öde", sade Rietu, när de öfriga finnarne omringade dem.
"Hvar är Elli?"
"Ah, hon är i godt förvar; på henne går det rakt ingen nöd."
Detta tycktes någorlunda återgifva
Pekka det lugn, han så väl behöfde.
Med en djup suck fogade han sig i det närvarande oundvikliga.
Sedan recognosceringen var fullbordad, återvände den lilla truppen till Siikajoki och hann fram under det striden ännu pågick som bäst.
Ellis sinnesstämning kan hvar och en med lätthet fatta.
Visserligen omhuldades hon på det omsorgsfullaste af Rietus mor, men det var ändå icke detsamma: hon saknade allt för mycket den älskade, hvarjemte oron öfver faderns öde ständigt höll hennes själ i spänning.
Men Elli var en modig och förståndig flicka, som, efter ett kort resonnemang med sig sjelf, kom till den förnuftiga slutsatsen, att det alls icke tjenade till någonting att sörja i otid, utan fastmera handla så långt omständigheterna det medgåfvo.
Det första, hon då bråkade sin hjerna med, var att utfundera ett sätt att rädda fadern, i fall han, såsom hon förmodade, skulle blifva tillfångatagen.
Väl tänkte hon i vissa ögonblick på att uppdaga allt för Adlercreutz, och hon var nära deran, då hon en gång mötte honom, men inom hennes bröst fanns det ändock något, som höll henne tillbaka.
Detta något, som obevekligt stälde sig emellan henne och lyckan, det var den omständigheten, att fadern var en fosterlandsförrädare.
Så modig Elli än var, skälfde likväl hennes kropp af fruktan, då hon tänkte derpå.
Nu, då striden rasade som värst, skulle hon då gitta i overksamhet och åse huru hennes bröder lemlästades?
Nej, dertill var hon för mycket qvinna, för mycket finska.
Hon begaf sig ut.
Visserligen studsade hon för några ögonblick tillbaka, när kulorna började hvina omkring öronen, men hon tog snart mod till sig, och det varade icke länge, förrän hon var ifrigt sysselsatt med att förbinda de sårade och skaffa nödig hjelp, så väl åt vän som fiende.
Den unga flickans modiga uppträdande aftvådde icke allenast den mörka fläck, som faderns nedriga handling satt på henne -- hennes älskliga och milda väsende, detsamma äfven i faran, uppväckte allas beundran, både officerares och manskaps.
"Bra gjordt, flicka", ropade en högre officer, då Elli med anlitande af alla sina krafter drog en sårad krigare till ett af dikena och der började bispringa honom med all den hjelp, hon för närvarande kunde åstadkomma.
"Bra, bra", ropade flere röster bredvid den unga flickan, som, uppmuntrad af bifallen, arbetade med den mest spända ifver.
"Om alla vore så modiga som du, skulle inte så många dö undan."
När ingenting mer var att göra på norra stranden, sprang
Elli fram till den södra, der Herzens bataljon som bäst höll på att storma.
Här tyckte den unga flickan visserligen, att det kändes ännu värre än på den andra stranden, men begäret att utmärka sig hade så intagit henne, att det tycktes henne vara en af de största njutningar att nu å nyo få kasta sig in i stridsbullret.
Utan betänkande följde hon de eftersta leden af Nylands infanteri, men plötsligt stannade hon och hela hennes kropp skälfde.
Hvad såg hon månne, som så upprörde henne?
Icke så särdeles många alnar ifrån henne hade Adlercreutz för några minuter hållit stilla och betraktade från sin farliga ståndpunkt den sig allt mera utspinnande striden.
Omkring sig hade han nu endast några få soldater och en adjutant.
Elli kunde icke taga sina vackra blickar ifrån befälhafvaren, som satt der på sin eldiga springare, till utseendet fullkomligt lugn, men till sitt inre ej olik en glödande vulkan.
Hvad beundrade hon hos honom?
Var det väl hans uttrycksfulla ansigte, hans väl växta kropp?
Nej, hon beundrade det mod, som han ådagalade, när han tvärt emot order bjöd fienden spetsen.
Plötsligt höjdes ett gemensamt rop af de omkring befälhafvaren varande soldaterna, och det var äfven hög tid för Adlercreutz att sätta sig i försvarstillstånd, ty i sporrstreck närmade sig nu en liten kosacktrupp med dragna sablar; den styrde kosan mot Adlercreutz.
Snart kom striden äfven här i gång, och den blef ytterst hårdnackad.
Adlercreutz och hans män kämpade med verkligt dödsförakt, ty i förstone såg det verkligen mörkt ut för dem att komma undan, alldenstund fiendernas antal efter hand ökades, hvaremot finnarnes minskades.
Kalla till sig förstärkning ville han icke, ty då skulle måhända slagets öde berott derpå.
"Låtom oss genombryta fiendernas led", ropade han i stället och sporrade hästen mot den till utseendet svagaste punkten.
Men då han här mötte ett det ihärdigaste motstånd, såg han sig tvungen att afstå från hvarje försök.
"Detta ser ut att blifva vår sista strid här på jorden", sade han till sin adjutant, löjtnant Lange.
Men denne svarade frimodigt:
"Åhnej, herr general, ännu skola vi lägga i dagen vår kärlek till vår födelsebygd."
"Det skola vi, om vi också skola stupa derför", sade en annan af officerarne och uppträdde vid dessa ord en svartmuskig kosack på sin värja som en stek på ett spett.
Från Herzens bataljon hördes dånande hurrarop; den hade fullständigt sprängt ryssarnes center; icke långt derifrån slogos björneborgarne med ursinnig tapperhet, och lik en mörk, med en oundviklig död hotande lavin skred den tavastländska bataljonen med Gripenberg i spetsen södra stranden utför.
Siikajokiån och de närmaste skogspartierna simmade den qväfvande krutröken och gjorde tillsammans med skymningen det till slut ganska svårt att igenkänna hvarandra.
Utan att Elli visste af det, hade hon, tillika med ett par andra lika behjertade qvinnor, blifvit indragen i den hvirfvel, som omslöt den stridande Adlercreutz.
Hennes hjerta bultade våldsamt, och hennes späda fingrar omfattade konvulsiviskt kolfven på en skarpladdad ryttarpistol, tillhörande en fallen kosack, att döma af inskriften, hvilken den unga flickan icke förmådde tyda.
Skärande kontrast!
Med ena handen höll hon pistolen, i hvarje minut färdig att utsända den dödande kulan; med den andra handen aftorkade hon varsamt det ymniga blod, som flöt ur en soldats genomstungna bröst.
Hon såg en kosack rikta lansen mot Adlercreutz's bröst, musklerna i hennes arm spändes hårdare; sakta reste hon sig från den knäböjande ställning hon intagit; i det döfvande vimlet, der hästar, menniskor och döda föremål syntes som ett enda kaos, en fantastisk sammangyttring, såg Elli, den modiga bondflickan från Siikajoki, endast den fara, som sväfvade öfver generalens hufvud.
Hon bekymrade sig icke om de stridandes buller, om de sårades och döendes qväfda utrop.
Modigt och utan att darra utsträckte hon högra armen, under det hon stödde den venstra mot en döende hästs länd.
I detta ögonblick rörde sig ingen muskel i hennes täcka anlete.
Kosacken kom närmare; de omkring Adlercreutz varande slöto sig tätare tillsammans, hvar och en beredd att offra ända till sista blodsdroppen för befälhafvarens räddning.
Då, just i det kritiska ögonblicket, smälde ett skott från sidan; kosacken släppte lansen; fötterna, med hvilka han, enligt detta steppfolks vana, styrt springaren, släppte sitt fäste; armarne beskrefvo några våglinier i tomma luften, liksom ville de åter gripa efter vapnet; ett svagt stönande hördes från steppsonens läppar, derpå föll han tungt till marken.
De öfriga kosackerna studsade, och detta gaf finnarne tid att å nyo samla sig och anfalla med fördubblade krafter.
Deras angrepp blef nu oemotståndligt, och de skyndade sig undan så mycket fortare, som Kulneffs ryttarskaror ute på hafvet nu måste jaga tillbaka, medan de finska brigaderna erhållit befallning att vända om.
Det var ett egendomligt och tillika fängslande skådespel, att i den lätta skymningen se de ryska kavalleriskarorna spränga öfver isen och det bländhvita snötäcket.
Hade ej kanondundret, handgevärssalvorna och de stridandes döfvande larm tryckt sin verklighetsstämpel på taflan, skulle man trott, att allt endast var ett fantasispel.
När de ryska massorna allmänt veko tillbaka och segern ansågs med säkerhet vunnen, kom general Adlercreutz fram till Elli, som ännu outtröttligt höll på att egna sårade vänner och fiender sina ömma omsorger.
Generalens ögon uttryckte en allt för tydlig beundran, och han sade, i det han vänligt klappade den djupt rodnande Elli, som vid hans ankomst stigit upp:
"Du har räddat mitt lif, flicka.
Hvad heter du, och hvarifrån är du?"
Elli sade sitt namn och boningsort.
"Således husvill i detta krigets elände och i denna köld", mumlade Adlercreutz halfhögt för sig sjelf.
"Stackars flicka!"
Elli hade, utan att hon behöfde anstränga sina hörselorganer, förnummit generalens ord.
"Ah, med mig är det alls ingen fara", utbrast hon och såg sig omkring.
"Jag har nog i kyrkbyn vänner, som inte skola neka mig tak öfver hufvudet."
Och med dessa ord lät hon sina blickar öfverfara några qvinnor, hvilka, liksom hon, voro ifrigt sysselsatta med de sårade.
Dessa qvinnor förstodo mer än tydligt Ellis blickar, och i deras tysta nickningar kunde man läsa detta:
Vi äro beredda att uppoffra allt för dig.
Detta tysta, men vältaliga språk förstod synbarligen äfven Adlercreutz, ty han sade till Elli, i det han åter steg till häst:
"Jag ser, att du är i goda händer.
Vill du utbedja dig någonting af mig, så uppsök mig och jag skall göra allt hvad jag kan för dig."
Med dessa ord gaf talaren hästen sporrarne och försvann i stridsvimlet.
"Ja, det torde kanske snart behöfvas, att jag anlitar hans hjelp", tänkte Elli för sig sjelf.
"Det beror på, huru det går med far.
Ah, nu skall det allt gå bra", utbrast hon med inre hänförelse; "han såg ju så mildt på mig, då han sade, att jag skulle uppsöka honom.
Ja, far skall blifva räddad, och det genom mitt lyckliga skott."
Hur lätt hoppas icke barnet och ynglingen, att allt skall utfalla efter deras önskan; och om detta lifliga hopp ej funnes, hvad skulle då verlden vara?
Ett hemvist för själar, utan detta aningens och hoppets sälla rosenskimmer, som mången gång förmår att nedbryta det oblida ödets skrankor.
Då Adlercreutz lemnade Elli, hördes de första svaga tonerna från björneborgsmarschen i södra strandens skog.
Dessa toner kommo närmare; de brusade mäktiga som åskor, och de hänförde äfven de redan i striden stående.
Den trötte kände ny kraft tillströmma armen, den sårade ansträngde sig för att resa sig upp en smula, och kring de läppar, som redan började skälfva af dödens kalla kyss, spred sig ett sekundlikt leende.
Ack, hvad skulle icke dessa käcka krigare känna i dessa stunder, på denna deras första högtidsdag!
Dödens smärta blef ljuf, ty de visste att segern var deras.
Adlercreutz sprängde emot
Döbeln; deras blickar möttes, deras händer slöto sig i hvarandra.
Hvad skulle icke de känna i denna stund!
När de sist sågo hvarandra, fördystrade tanken på det hopplösa återtåget deras blickar; nu deremot, nu vinkade något helt annat: den första härliga segern.