Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anna sade icke mycket, hon satt och sönderplockade en ros och yttrade då och då några ord, men när hon sagt dem tyckte hon alltid att de varit dumma och fadda.
Och förr hade hon kunnat skämta med honom, så att det gnistrade omkring dem!
Hon märkte att hans blickar allt emellanåt hvilade på henne, och en stickande rodnad flög öfver hennes ansigte.
Hvarför såg han på henne så der?
Hvad tänkte han väl?
Kände han kanske – medlidande med henne?
Denna tanke var henne nästan outhärdlig, den brände och stack henne som en förnärmelse.
Så förflöt eftermiddagen.
Han rökte sina små cigarretter – o, denna doft, hur den tjusade henne, hvilka minnen den framkallade!
Allt var sig så likt som i forna dagar, men bundet och ängslande som i en dröm.
Klockan sju steg Edward upp och sade farväl, han hade ej tid att dröja längre.
Icke ett enda allvarligt ord hade de talat, endast pratat och skämtat.
Hon kände liksom en sårig tomhet i sitt bröst, då han sade henne farväl och tryckte hennes hand till afsked.
För honom var då allting slut – det var blott hon, som sett så djupt in i hans mörka ögon, att hon ej mera kunde glömma dem.
Majoren följde honom ett stycke på väg, men Anna hade ej lust.
Hon gick och stökade i rummen, ordnade mekaniskt i skänken, medan tankar och känslor flögo omkring, sprittande och yrvakna, som om de blifvit väckta ur en lång dvala.
Det var så blixtlikt, så hastigt.
Det var som om en ljus, strålande syn dragit förbi henne och så slocknat.
Hon sof oroligt på natten och tidigt följande morgon steg hon upp och smög sig ned till kajen.
Hon visste att korvetten då skulle afsegla.
Himmelen hade denna djupblå, rena färg, som den får efter ett häftigt regnväder, och foglarne qvittrade i de ännu fuktiga träden.
Böljorna spelade och glittrade i solskenet, och då och då kom der farande öfver kajen en af saltsjölukt mättad vindflägt.
Just då hon kom ned afseglade korvetten.
I det badande morgonljuset såg hon, hur den långsamt gled framåt på de glittrande böljorna.
Det var någonting så stolt och ungdomligt, allt mera svälde segeln och allt häftigare blef farten; hon tyckte att den for bort mot okända, lyckliga nejder.
Hon stod qvar på kajen och följde den oafvändt med blicken.
Fiskmåsarne flögo högt öfver vattenytan, och deras vingar glänste silfverlikt i solljuset.
Hennes ögon fyldes af tårar; hon förestälde sig, hur de unga officerarne gingo af och an på däcket och pratade och skrattade, och öfver alla dessa röster hörde hon hans röst och högre än de andra såg hon hans smärta gestalt med det mörklockiga hufvudet.
O, det var lif och fröjd, det var en saga om lycka och ungdomsmod, som gled bort och upplöste sig i den solljusa morgonstunden!
Och länge, länge sedan fartyget försvunnit, satt hon qvar försjunken i sina drömmar, medan dagens verksamhet började omkring henne, och medan der hemma på gården folket började rifva i de gamla kökskärlen och möblerna, som voro qvar sedan gårdagens auktion och som i dag skulle säljas under hand.
EN QVINNOTJUSARE.
Thure Nikolaus Holm, så hette han egentligen, fastän kamraterna nästan alltid kallade honom Niklas.
Men som han sjelf icke tyckte om detta smeknamn, i synnerhet då fruntimmer voro närvarande, är det kanske mera tillständigt att här kalla honom Thure, som hans mor och hans gamla amma brukade göra.
Thure var just ingen skönhet; om somrarne var han fräknig och om vintrarne rödblå, och så hade han stora öron, med hvilka han oupphörligt klippte.
Han hade så ofta roat skolkamraterna med denna talang, att den nu blifvit en nästan oöfvervinnelig vana.
Men han sörjde ej öfver sin brist på skönhet, ty han visste, att det ej är med ett vackert utseende, utan med kraft och manlighet man tjusar qvinnorna.
Det låg troligen i blodet, ty hans far och farfar hade tyckt mycket om kurtis.
»Gossen brås på sin far» – brukade hans mor säga – »flickorna äro tokiga i honom liksom i fadern.»
Men Thure tyckte icke om andra än vackra och mycket unga flickor, och han förklarade anspråkslöst, att om han gifte sig, skulle det vara med den vackraste och rikaste sjuttonåring i Stockholm.
Fula och illa klädda flickor kunde han icke fördraga, och för en flicka, som närmade sig 25 år, hade han alltid ett särskildt medlidsamt tonfall i rösten, då han talade om henne, i synnerhet om hon var vacker.
»Det är skada på henne» – brukade han säga – »rigtig skada».
Gamla qvinnor, särskildt ogifta, funno ej heller nåd för Thures ögon; han var visserligen så nådig och tillät dem att existera – ehuru han omöjligt kunde begripa hvad det tjenade till – men att en gammal qvinna kunde ha något roligt af lifvet eller öfver hufvud taget känna och tänka som andra menniskor, det gick alldeles öfver Thures horisont.
Han betraktade alltid gamla mamseller som något slags misslyckadt, odugligt fabrikat.
Men hvad Thure rakt inte kunde tåla, det var guvernanter och seminarister och studentskor.
Hos dem fans inte längre den rena qvinligheten, den underbara doften, som är sjelfva tjusningen hos qvinnan, och som Thure så väl förstod att uppskatta.
Dessutom, då qvinnan blir student, tränger hon kanske icke in på mannens gebit, stjäl hon sig icke till kunskaper, som naturen ämnat honom, skaffar sig befattningar, som nog ändå många trängas om?
Sådana qvinnor föraktade Thure, och deras straff skulle bli, att han helt och hållet ämnade undandraga dem sin hyllning.
Det fans ännu en klass af menniskor, för hvilka Thure hyste en viss afvoghet, och det var militärer.
Ingen visste hvarifrån denna illvilja kom, men så snart en löjtnant – det var egentligen löjtnanter han hatade – nalkades Thure, blef han alldeles som besatt.
»Kan man tänka sig någonting snobbigare än de der officerspojkarne», brukade han säga, då han om middagarne vandrade uppför Drottninggatan med någon af sina jemnåriga under armen.
»Det är dessutom gammalmodigt att svärma för militärer, man ser ju att de unga flickorna rakt inte bry sig om dem.
I våra bildade tider föraktar man den råa styrkan.»
Thures mor var en fattig enka, som arbetade dag och natt för att hålla sonen med nystärkta skjortor och promenadkäppar och cigarrer.
Thure älskade också sin mor, och fastän hon var en både gammal och ful qvinna, hade han alldeles klart för sig det ändamålsenliga i att hon existerade.
Thure hade äfven en morbror, en rik grosshandlare nere i någon småstad, och på honom byggde han stora förhoppningar.
Grosshandlaren hade två fullväxta döttrar, och det var Thures framtidsdröm, att lyckas fånga en af de begge kusinerna.
Sommaren efter det Thure tagit sin studentexamen – han var just ingen ungdom på den tiden, ty han hade fylt 22 år – blef han bjuden att komma och helsa på hos morbrodern, och han dröjde ej med att antaga bjudningen.
»Nu skall man tjusa småstadsflickorna», tänkte han, medan han packade in sin kappsäck och lade in sina halsdukar och kragar.
»Jag tänker det skall smaka dem att få ned en stockholmskavaljer», fortsatte han, i det han gick fram till spegeln och ordnade sitt hår och skägg.
Han hade ett mycket omedgörligt skägg, styft och stripigt som rågstubb, och om morgnarne, då håret stod okammadt omkring honom, liknade han en faun eller satyr, så att man nästan kunde blifva rädd för honom.
Men så kammade han sig och smorde massor af pomada i sitt röda hår, och då försvann alldeles den mytologiska stämningen, utom i hans ögon, der den ibland kunde titta fram.
I början af juli månad lemnade Thure Stockholm, och for ned till sin morbror, den rike grosshandlaren.
Grosshandlar Vikblad var en af stadens magnater.
Han hade ett stort hus vid torget, och här bodde han med sin familj, som bestod af sex döttrar – han var enkling sedan ett par år tillbaka – af hvilka två voro fullväxta och skötte hans hushåll.
De skulle äfven läsa med småsyskonen, men då det aldrig blef någonting af dermed, tog grosshandlaren en guvernant för sina yngsta barn.
Då Thure anlände till stationen, var grosshandlarens vagn nere för att hemta honom.
Thure kastade sig upp i vagnen, ropade »kör» åt kusken, lutade sig baklänges och lade det ena benet öfver det andra.
Under vägen mötte han flere af stadens unga damer; han plirade med ögonen, strök sina mustascher och gaf dem en kritisk blick, som han tydligt såg jagade blodet till deras kinder.
»Nu äro de allt bra nyfikna» – tänkte han småleende, i det han förestälde sig, hur det skulle gå som en löpeld genom staden, att grosshandlar Vikblads vagn hade varit och hemtat en främmande herre nere vid stationen.
Redan i tamburen mötte Thure sin morbror, som med bullrande glädtighet helsade honom välkommen.
»Det var t–n, hvad du har växt, pojke, du är ju lång som en dragon!» sade han, i det han slog Thure på axeln.
Grosshandlaren var en stor, fet herre med rödbrusigt ansigte och små, skälmska ögon.
Han skrattade mycket och kunde vara icke så litet illmarig, när han ville.
Han tyckte om att gyckla med menniskor, men han var för öfrigt en hjertans god och välvillig person.
Thure blef nu visad till sitt rum, och der uppehöll han sig en god stund med att göra toalett.
Slutligen blef han färdig och inträdde i salongen, der han träffade de båda kusinerna, som han ej sett på tio år och med hvilka han nu förnyade bekantskapen.
De voro hvarandra temligen lika, feta, runda och finhylta och nästan alltid leende båda två.
Men den ena af dem var 24 år och hade blå ögon, och den andra var bara 19 och hade bruna, de mest skälmska och qvicka man kan tänka sig.
Thure sade också genast till sig sjelf, att det var hon, den brunögda, som skulle bli föremålet för hans ridderlighet.
Han försökte derför, att så snart igenkännings- och helsningsceremonierna voro förbi inleda en skämtande och litet kurtisant konversation.
Men det ville ej rigtigt lyckas; de begge systrarna hade tydligen någonting roligt sins emellan, de sågo på hvarandra och smålogo; i synnerhet den brunögda tycktes vara full af dämpad munterhet, allt emellanåt hoppade hon till på stolen, stoppade näsduken in i munnen och tittade ut genom fönstret och hostade.
»Småstadsfasoner», tänkte Thure medlidsamt; »nå ja, man får inte ännu räkna så noga med henne.»
Nu inträdde de yngre barnen, kammade och rentvättade till middagen, och med dem en ung dam, som genast väckte Thures nyfikenhet.
Han sneglade på henne med samma uttryck af misstänksamhet som en hund, då han vädrar på en främmande person.
Det var bestämdt en guvernant, det kunde aldrig slå fel!
Ja, det var mycket rigtigt så, – grosshandlaren presenterade henne som fröken Linder, lärarinna åt hans yngsta barn.
Thure bugade sig och betraktade henne ånyo, och då han det hade gjort, fick han genast klart för sig, att det var en qvinna, som han inte skulle komma att tåla.
Den unga damen, som var nog olycklig att så der plötsligt bli föremål för Thures hat, såg lyckligtvis icke ut att vara mycket känslig derför.
Hon hade en smärt figur och ett blekt, något magert ansigte med djupblå, allvarliga ögon.
Hennes utseende var på det hela taget obetydligt, men det var någonting hos henne som man genast bemärkte, och det var hennes hållning.
Man skulle nästan kunna kallat den själfull; det låg någonting öfverlägset, omedvetet öfverlägset deri, och då hon kom in i ett rum, brukade nästan alla herrar – utom
Thure och hans likar förstås – helsa på henne, som om hon varit en rik och förnäm dam.
Och ändå var hon så lugn och mild, så drömmande likgiltig, medan de andra pratade och skrattade omkring henne.
Vid bordet var konversationen mycket liflig.
Grosshandlaren berättade historier från sin ungdomstid, och för hvarje gång han slutade en historia, skrattade han, så att tårarne runno, och vände sig derefter till fröken Linder med ett:
»det är befängdt, eller hur, fröken?»
Linder böjde på hufvudet och småskrattade – ett lågt, behagligt skratt.
Thure, som var nog lycklig att sitta bredvid den lilla brunögda, försökte nu liksom före middagen att få i gång ett trefligt samtal på tu man hand, men nu liksom då lyckades det ej.
Hon bara skrattade så snart Thure sade någonting, och då han såg upp på henne ryckte det i hennes läppar, och så tittade hon ned och började fnissa och rita på tallriken med gaffeln.
Thure tänkte inom sig, att det var en fasligt skrattande familj – men slutligen blef han ond.
Han försökte visserligen att trösta sig med, att det var småstadsfasoner, och att småle öfverlägset, men han kände hur hans händer blefvo fuktiga och hur det började att brinna små röda fläckar på hans kinder.
Till sist kunde han icke låta bli att fråga henne, hvarför hon skrattade?
»Ack, Thure får verkligen ursäkta», svarade den unga flickan, alltjemt fnissande, »men det är så lustigt ... jag har aldrig sett någonting sådant ... utom på åsnor, tror jag ... åh, det är så förfärligt komiskt ... hur i all verlden bär Thure sig åt ...
Thure klipper oupphörligt med öronen ... så här ...»
Och hon sträckte upp händerna och förde härmande sina små örsnibbar af och an.
Han hade alldeles glömt denna olyckliga vana.
Och i förvirringen och förtreten kommo hans örsnibbar i ännu häftigare rörelse, så att de flögo af och an som ett par vingar, hvilket hade till följd att kusinens skratt blef ännu häftigare.
Lyckligtvis var middagen nu slut, så att man fick stiga upp från bordet och afbryta den besvärliga situationen.
Efter middagen gick man ned i trädgården och drack kaffe i en berså.
Thure hade nu hemtat sig litet och försökte allt hvad han kunde att hålla sina öron i styr.
De unga flickorna voro mycket pratsamma och berättade ifrigt, att om ett par dagar skulle det bli bal på hotellet, en rigtigt magnifik bal, arrangerad af stadens ungherrar, en bal med regementsmusik och buketter och dekorationer i kotiljongen.
Nu blef Thure uppiggad och glömde alldeles sina föregående motgångar.
Här var ett fält, der han skulle skörda lagrar!
Här skulle han visa småstadsboarne, hur man dansar i Stockholm!
Han vände sig genast till den lilla brunögda och anhöll småleende att få dansa kotiljongen med henne.
Hon blef mycket häpen vid denna anhållan, och rodnade häftigt.
»Nej tack», svarade hon derefter bestämdt, »jag är redan uppbjuden.»
»Nu narras Elsa!» ropade en af småflickorna, som satt vid bordet och doppade skorpor i kaffet.
»Det ser jag på Elsa, för Elsa blir alldeles röd i ansigtet.»
»Nehej, jag narras inte!» svarade Elsa med misstänkt ifver.
»Dessutom skall jag lära min lilla nåd, att sådant der småfolk inte blandar sig i, när stort folk talar.»
Härmed ryckte hon den lilla temligen omildt i håret; denna började skrika och slå med händerna, fröken Linder måste träda emellan för att lugna det unga sinnet, och Elsa passade på att springa sin väg, för att slippa flere uppbjudningar.
Det blef ett ögonblicks tystnad, som slutligen afbröts genom fröken Linder, som frågade Thure, om han var mycket road af dans.
Thure blef starkt retad af denna fråga.
Han lutade sig bakåt, flyttade litet på sin hatt och blåste förnämt ut sin cigarrök.
»Åhja», svarade han och strök betänksamt sina mustascher, »jag har i synnerhet varit det.
Vi stockholmare äro så mycket med, att vi fort nog bli trötta derpå.»
»Kors, det är att vara blaserad vid bra unga år», sade fröken Linder småleende.
Thure sneglade på henne – han tyckte det var rigtigt oförskämdt sagdt.
Han kände sig nästan ilsket stämd.
Den der lilla guvernantstippan med sin gulbleka fysionomi!
Det var då väl icke möjligt, att någon kunde bli kär i en sådan flicka.
»Ja, se de stockholmsherrarne, de äro nu så bortskämda», sade grosshandlaren, i det han knep i hop sitt ena öga, och slog askan af sin cigarr.
Thure smålog förnöjd och läpjade på sitt punschglas.
»Ja, ja, farbror vet hur det går till bland oss ungkarlar i Stockholm», svarade han och blinkade med en min af hemligt förstånd åt grosshandlaren.
»Man lefver raskt undan sitt lif der.
Kommer man väl in i hvirfveln af baler och supéer, så dras man med och kommer inte så lätt lös igen.»
»Nej, nej men, tror nog det», sade grosshandlaren och sneglade skälmaktigt på den långa, fräkniga räkeln, som var så eftersökt på hufvudstadens baler.
Thure började nu att med mycken ifver och alltjemt med en min af hemligt förstånd tala om en mängd stockholmsförhållanden, och härunder vände han till hälften ryggen åt fröken Linder, lutade sig långt fram mot grosshandlaren, hviskade en del saker, och då fröken Linder ett par gånger gjorde en anmärkning, låtsade han icke höra, utan vände sig oafbrutet mot morbrodern och fortfor att prata.
Men då guvernanten strax derpå gick, blef Thure mycket häpen och förskräckt vid att morbrodern lade sin hand på hans axel, och vänligt, men äfven allvarligt sade:
»Hör nu, min gosse, du tycks alldeles ha missförstått fröken Linders plats i mitt hus?
Jag betraktar henne som en af mina döttrar, och jag önskar att alla visa henne samma aktning som de visa dem.»
Thure bockade sig och framstammade någonting om missförstånd och »inte hans mening» och »högaktning», etc., men inom sig svor han fröken Linder ett dödligt hat.
Thure var inte rigtigt belåten, då han gick och lade sig, och han hade hela natten elaka drömmar.
Han tyckte, att han dansade polka med fröken Linder, och att den lilla brunögda stod bredvid och kiknade af skratt.
Han steg tidigt upp följande morgon och gick ned i trädgården, för att taga sig en promenad före frukosten.
Det var en temligen stor trädgård, väl hållen, med fina gräsmattor och blomsterrabatter, och Thure tänkte då han såg de jemna, nykrattade gångarne och de präktiga rosenbuskarne, att gubben måste vara icke så litet tät.
Just som denna behagliga tanke uppstod hos honom, fick han se fröken Linder, som satt under en hängask och läste.
Han kom ihåg morbroderns uppmaning den föregående dagen, och han gjorde derför en artig helsning, under det han likväl inom sig tänkte, att det var en fasligt ful klädning, hon fått på sig.
Så skulle ingen annan än en guvernant klä’ sig!
»Fröken är tidigt uppe», började han för att säga någonting.
»Ja, jag stiger alltid tidigt upp om sommarmorgnarne», svarade den unga flickan vänligt, ty hon var inte det minsta ond på Thure för hans föregående ohöfligheter. »Det är så angenämt att sitta och läsa en stund då.»
»Fröken är road af lektyr?» fortsatte Thure sina chevalereska frågor.
»Mycket – ofantligt mycket.»
»Det är ganska egendomligt», sade Thure med en filosofisk min, »att ni, hvars dagliga sysselsättning rör sig omkring böcker och läsning, icke förlorar smaken derför.
Ni känner annars ordspråket om bagarbarn och bröd?»
»Liknelsen är icke rigtigt träffande», svarade fröken Linder småleende, »Jag försäkrar er, att lexläsning och diktamen icke komma en att förlora smaken för Ibsens dikter.»
»Nej, naturligtvis, naturligtvis», medgaf Thure nådigt.
»Jaså, det är Ibsen ni läser», fortfor han, i det han böjde sig ned och såg på titelbladet af den unga flickans bok.
»En charmant författare!
Emellertid kan man knappast göra sig en föreställning om verkan af hans dramer, då man icke sett dem från scenen, utförda af dramatiska teaterns artister.»
»Nej, det förstås», svarade fröken Linder, som hade sett alla dem, som blifvit uppförda.
»Men för så vidt jag vet, har Brand aldrig gått öfver någon scen?»
»Nej, jag tror icke det.
Den är också det minst dramatiska och minst djupgående af hans verk.»
»Minst djupgående?
– Ni har naturligtvis läst den?» tillade hon tvekande.
Nu var händelsen, att Thure icke hade läst Brand och, hvad värre var, han hade aldrig hört talas derom.
Men han stod likväl tappert på sig.
»Ja visst», svarade han brådskande.
»Den som emellertid gjort mesta uppseendet, är tvifvelsutan ’Ett dockhem’.
Ni kan knappast föreställa er, hur man talade och disputerade derom i Stockholm ...»
»Ja, det är besynnerligt, att man kunde tvista om en sak, som utvecklar sig så följdrigtigt och naturligt», sade fröken Linder småleende.
»Fröken anser naturligtvis att Nora handlade rätt, då hon öfvergaf man och barn?» högg Thure in med stridslystna blickar.
»Handlade rätt?
Hon handlade konseqvent med sin karakter, hon handlade så, som en qvinna med hennes lynne måste handla, då hon upptäcker sanningen.»
»Det vill säga, fröken tycker, att en qvinna har rättighet att så der midt i natten rymma ifrån hus och hem?
– Ja, jag kunde just tro det!» utropade Thure, ilsket triumferande.
»Jag skulle kunnat svära på, att fröken hörde till dem, som taga Noras parti!
Jag är öfvertygad om, att ifall fröken vore gift, skulle fröken anse, att det var hustrun som borde styra och ...»
Nu tyckte fröken Linder att Thure blef både litet komisk och oförskämd.
Hon kände sig mycket frestad att gifva honom ett spetsigt svar, men hon hejdade sig och sade helt lugnt:
»Jag märker, att herr Holm icke är någon menniskokännare.
Det är kanske derför ni har svårt att sätta er in i Ibsens författareskap.
Lyd ni mitt råd och läs om ’Ett dockhem’ ett par gånger och tänk sedan noga derpå.
Då kan ni kanske ge er in på sådana här dispyter, men till dess, afstå för er egen skull alldeles derifrån!»
Med dessa ord steg hon upp och helsade småleende ett »god morgon».
Thure kunde ingenting svara, men det kokade inom honom.
Han tyckte att ingen menniska någonsin retat honom så som fröken Linder, och han gjorde upp de vildaste hämndplaner mot henne.
Han förestälde sig, hur han på balen i öfvermorgon skulle få sitta och kläda väggarna, och hur han gång på gång skulle gå förbi henne och inte bjuda upp henne, hur ynklig hon än såg ut, ja, inte ens dansa ett enda hvarf i kotiljongen med henne.
Ah, hvad det skulle bli skönt att stuka henne, hon med sin Ibsen och sin menniskokännedom!
Den dagen voro kusinerna nästan oafbrutet upptagna af bestyr för den kommande festen, och deras hufvuden voro alldeles fulla af balfantasier.
De sutto nästan hela förmiddagen i salen, och veckade remsor och pratade och skrattade, så att deras röster hördes ned på gatan, och fröken Linder, som satt i rummet bredvid och läste med barnen, måste flere gånger bedja dem vara litet tystare.
Den lilla brunögda var i synnerhet uppsluppen; allt emellanåt drillade hon till som en fogel, och så kastade hon sina remsor upp i taket, och så föll hon baklänges i stolen och gapskrattade hejdlöst åt kusin Thures öron, hon hade aldrig sett någonting så lustigt, tyckte hon.
Emellertid gick Thure och promenerade på stadens gator, för att bese dess märkvärdigheter och taga i ögonsigte de damer, ödet förde i hans väg.
Han rynkade på näsan åt de flesta, men nere i parken mötte han ett par unga flickor, klädda i ljusa sommardrägter och med likadana parasoller och hattar.
»Très chic», mumlade han för sig sjelf och vände derefter om vid alléns slut för att ännu en gång möta de sköna.
Då han kom hem och gick in i trädgården, fick han se den lilla brunögda, som satt i en berså med sina skära remsor.
Det var så hett der uppe, att hon måste gå ned och svalka sig.
Hon såg så obeskrifligt söt ut, der hon satt med de små fötterna upplagda på en pall, och den skära tarlatanen pösande omkring sig.
Hon hade en mycket tunn klädning, så att de hvita, runda armarne nästan skimrade igenom tyget; allt emellanåt upphörde hon med sitt arbete, en varm rodnad flög öfver hennes mjella kinder, hon pustade och sköt ut sin lilla röda underläpp – hela hennes varelse såg ut som ett körsbär, som sväller i solskenet.
Thure stod en stund tyst och betraktade henne, och det der mytologiska förhållandet i hans ögon började glindra fram; men hur det var, fann han det slutligen opassande att stå så der och spionera, hvarför han hostade några tag och så helt plötsligt visade sig i ingången till bersån.
»Åh, hvad jag blef rädd!» utropade Elsa och hoppade högt upp.
»Jag tyckte att Thure såg ut som en ...
Thure såg så förfärligt lång ut ...»
Thure småskrattade, tog en stol och satte sig ned och började prata hit och dit.
Så blef det en stunds tystnad; Elsa öppnade flere gånger munnen, liksom ville hon säga någonting, men ej kunde finna ord.
Slutligen lade hon sitt arbete i knäet, såg hastigt upp och frågade under det hon med nålen ritade figurer på stenbordet:
»Hör nu, hvad tycker Thure om Anna Linder?»
»Det är säkerligen en mycket aktningsvärd ung dam», svarade Thure högtidligt.
»Visst är hon aktningsvärd», sade Elsa med en otålig axelryckning.
»Men hvad tycker
Thure om henne, frågade jag?»
»Nåväl, upprigtigt sagdt, icke mycket», svarade Thure med manlig öppenhet.
»Tvifvelsutan är hon en bra och bildad flicka, men hon är icke tilltalande för oss män.
Hon saknar helt och hållet hvad man plägar kalla ’karltycke’.»
»Karltycke?
Hvad är det för något?» frågade den lilla brunögda och såg menlös ut.
»Åh, inte behöfver jag väl säga en sådan flicka som Elsa, hvad man menar dermed», svarade Thure med en eldig blick.