Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St:r samlas, äro de pligtige att uttala hvad de anse vara för landet nyttigt och ändamålsenligt, samt att åstadkomma sådant, vare sig genom förändring af en redan utgifven förordning eller genom en författning, som bör utgifvas.
Om en författning blifvit utgifven, hvilken R.
St:r icke anse i en viss riktning nyttig, tror jag icke det vara R.
St:r värdigt att hafva en sådan grannlagenhet för författningens nyhet, att man af det skälet icke skulle försöka få densamma förändrad, då sådant vore för landet lielsosammare.
Sparre uti sitt yttrande sjelf erkänt, att, till följe af tidsandan och utvecklingen af nationens krafter, en hemmansklyfning blifver allt mer och mer nödvändig, håller Gr:n sig endast till den grundtanken: vi må icke, eftersom författningen är ny, begära någon förän - Den 24 November.
189 dring af densamma förr, än vi sett dess verkan.
Och hvad 1853 ars författning beträffar, si), ehuru den icke lägger några oöfverstigliga svårigheter i vägen för hemmansklyfningar, kan man dock icke förneka att den har för syftning all hålla de större hemmanen lillsammans och söka undvika deras klyfning.
Sjelfva de syner, då domare och nämnd skola tillkallas, sorn härvid äro erforderliga, kosta icke, i förhållande lill köpeskillingen, obetydligt, hvilket också onekligen måste framkalla missnöje hos folket.
Jag vidblifver mitt förut framställda yrkande.
En talare har ansett sig tillständigt att apostrofera mig för det att jag, som har äran alt bekläda JustitieCanzlers-embetet, vågat yttra, det jag befarade olyckliga följder af en utaf K.
M. nyss ulgifven författning.
I anledning häraf får jag blott uplysa nämnde talare, att jag icke erhållit min nu innehafvande eller någon annan befattning derigenom, att jag döljt mina tänkesätt, då jag ansett det vara min skyldighet att uttala dem, och jag ernar icke heller söka att bibehålla mig på min plats genom att dölja min öfvertygelse, då pligteu fordrar dess uttalande.
För öfrigt känner jag icke hvad tid som skall vara förfluten innan man får yttra sig öfver en författning.
Om den är 2, 10 eller 50 år gammal, synes mig vara detsamma, dä man talar såsom lagstiftare, och är skyldig sam vetsgrannt pröfva och yttra om lagen är rättvis eller orättvis, nyttig eller skadlig.
Det enda skäl man kan åberopa för upskjulande med sin granskning, lärer väl. vara, att man ännu icke sett några följder af författningen.
Det är visserligen sanni, att man icke kan förr än efter en något längre tid bedöma en lag efter de följder, den verkligen haft, men lagar kunna vara af ett, emot en lagstiftares öfvertygelse om det rätta, så stridande innehåll, att han kan tilltro sig förutsäga skadliga eller vådliga följder af deras antagande eller bibehållande.
Det är pä sådan grund, och enär jag eger den bestämda opinion om författningen, att följderna skola blifva sådane, jag nyss framställt, som jag önskar densammas ändrande, innan den ännu hunnit medföra andra väsendtliga olägenheter än oro hos en stor del af allmogen.
Jag är äfven öfvertygad derom, att många, liksom jag, hyst stora betänkligheter i afseende pä utfärdandet af författningen.
Bästa beviset derpå är, att efter det R.
St:r åren 1835 och 1841 aflålit underd. skrifvelse!- i ämnet, samt vederbörande och slutligen Högsta Domstolen d. 2 Maj 1844 sig utlåtit, ärendet låg 9 år, innan Regeringen fattade sitt beslut.
Då tankarne om denna fråga äro, såsom Gr.
Sparre sagt, delade emellan verldens förnämste statskloke, är det icke underligt, om äfven de, som icke tillhöra dessas antal, hafva olika meningar rörande ifrågavar:de ämne.
Sparre har anlydt, att jag skulle hafva citerat och framställt d. v. RevisionsSekreteraren Faxes afgifna reservation uti en oriktig syftning.
Jag tager mig friheten nämna, att jag citerade Hr Faxes yttrande emot Gr.
Liljencrants, som talade emot hem - 190 Den 24 November. mansklyfning och jordafsöndring i allmänhet, samt framhöll de olyckor, hvilka skulle blifva en. följd af 1827 års författning, nemi. tiggeri, laster och brott.
Hr Faxe deremot, som i den delen försvarade sistnämnde författning, yttrar: ”alt det icke ens är upgifvet att innehafvare af hemman eller hemmansdelar så beskaffade, att åho enl. lista kap. 2:dra §:n af 1827 års förordning må anses derå besuten, varit de, som ökat fattighopen, så vida icke andra förhållanden såsom laster och lättja eller synnerliga olyckshändelser verkat obeståndet, då följden säkerligen blifvit lika, ehvad hemmanet varit större eller mindre”.
Jag erkänner deremot att Hr Faxe tillstyrkt införandet af åtskilliga kontroller i den syftning, som sedermera blifvit stadgade i 1853 års författning, men jag vet äfven att han var ganska tveksam i afseende på dessa åtgärder, och det ännu för 3:ne månader sedan, då jag härom samtalade med honom.
Det har blifvit sagdt, att jag skulle hafva orättvist förebrått LagUlsk. alt det kommit så sent in med sitt Betänk.
Det är visserligen sanni, att många vigtiga frågor vid denna Riksdag blifvit af LagUtsk. behandlade, men jag hemställer till 11. o. Ad. om icke nästan alla de vigtigasle Betänkina 'inkommit just under de sistförflutne månaderna.
Det är icke fullt exakt att säga, såsom Gr. Sparre, det LagKomitéen suttit i 40 är och arbetat på kriminal-lagen.
Den första lagkomilén förordnades år 1810, var sedermera flera gånger uplöst, och, enligt hvad kändt är, började komitén icke med kriminal-lagen förr än civil-lagen blifvit fullbordad.
Det oaktadt framlade K.
M. redan vid 1844 års Riksdag Dess på Lagberedningens grundade förslag till kriminal-lag.
Det torde ock tillåtas nu anmärka, att LagUtsk., oaktadt den mindre välvilja, som det synes hysa för lagkomitéen, hållit till godo med ganska mycket af komitéens arbeten.
Jag tror t. ex. att Utsk:s vigtigaste Betänk.
, rörande stöld och rån, icke innefattar många nyheter, hvilka icke förefinnas i komitéens förslag.
Jag ber om förlåtelse för denna digression, men det är icke till försvar för eller beröm af egna åtgärder, ty kriminal-lagförslaget var fullbordadt innan jag hade den äran blifva ledamot af Lagberedningen.
Jag återgår nu till den föredragna punkten.
De förenade Utskrns majoritet — dit Gr.
Sparre icke hört — har i min tanke ganska riktigt yttrat, ”att det följaktligen göres lill en rättighet och ej till en skyldighet för hvar och en, sora för framtiden vill blifva tryggad i sin besittning, att begära undersökning, huruvida en utklufven hemmansdel af lägre mantal, än i allmänhet för orten stadgadt är, må kunna medföra besutenhet”.
Härpå hafva Utsk:n med rätta lagt stor vigt, och jag tror att, på sådant sätt modifierad, 1853 års författning i denna del kan blifva gagnande, om nemi. det varder en rättighet och icke tvång att genom en undersökning af Gode
Män blifva tryggad i besittningen af hemmansdel.
Jag fortfar uti mitt framställda yrkande om bifall till Utskins förslag.
Den 24 November. 191 Gr.
En fråga sådan som denna, kan, enl. min tanke, icke på andra vilkor rikligt bedömas, än då man haft tillfälle till att på landet såsom jordegare förvärfva sig full kännedom om de ifrågavar.-de förhållanderna.
Den första talare, som upträdde emot mig, anförde en reservation af hans företrädare i den af honom nn beklädda tjenst.
Jag vill hoppas och tror att talaren har mera praktisk kännedom än företrädaren, hvars reservation icke ens antyder skuggan af den kännedomen, men så mycket mer en stor rikedom på liberala glosor.
I fall den författares arbete, som den värde talaren haft godheten erbjuda mig, icke i praktiskt hänseende är mera lärorikt än innehållet uti nyssnämnde reservation, får jag förklara, att jag icke känner den minsta saknad af att icke hafva kännedom om denna afhandling.
Samma talare har yttrat, att det just vore för att minska de obesutnes antal, som han förordade författningen.
Ja, om det vore möjligt alt på detta sätt de obesulne blefve besutne, vore dermed visserligen ett godt ändamål,vunnet, men det är just derföre att en bedräglig lockmat utkastas för de lättsinniga och oeftertänksamma, som jag måste motsätta mig Utsk:ns förslag.
Felet ligger just deruti, att man liksom upraanar personer att på sådant sätt bosätta sig, utan verklig förmåga att i och genom bosättningen kunna upföda sina barn och göra dem till nyttiga medborgare i samhället.
Man klagar med skäl öfver de olägenheter, som stat-torpare-svstemet medfört, att dessa stat-lorpare-hushåll, hvilkas husfäder söka förtjenst än i den ena, än i den andra provinsen, der de tillförne icke äro kände, ej omhuldas af någon, om familjefadren faller ifrån, hvaremot jordtorpare, hvilka vanligen ej bosätta sig på obekanta orter, ega, i händelse de afgå, i de Hesta fall anhöriga, hvilka förbarma sig öfver deras efterlemnade familjer, der detta ej i allo sker af husbonden.
Personer, som å obetydliga jordlotter vilja bosätta sig, söka sådane hvarhelst de stå att erhålla för bästa pris, och blifva således ofta, likasom stat-torparen, fremmande på de orter der de inkommit.
Deras illa upfostrade, lata och lättsinniga afföda, föga vand vid arbete, men desto mera vid kringdrifvande, är ännu mindre tjenlig än föräldrarne för bosättning på egen hand, men bör, efter mina motståndares åsigt, också bosättas o. s. v., således allt förnyade jordslyckningar till fördel för dessa proletairer, hvilka nog, utan så mycken onödig omsorg, komma att, inom kort, rubba samhället i sina grundvalar.
En förnuftig och sedlig man bosätter sig icke förr, än han vet, att han eger en möjlighet att kunna föda hustru och barn, och om än en sådan grundsats nu för tiden endast synes vara gällande för de bildade klasserna, är den icke desto mindre lika vigtig för alla samhällsklasser.
Jag vädjar till talaren midt emot mig, Frih.
Raab, om han icke eger den erfarenhet, att sådane jordtorpare, som göra 1 eller 2 dagsverken i veckan, äro mindre burgne, än de som hafva stora torp och utgöra stora skyldigheter.
Detta är ganska vanligt, åtminstone på många trakter. 192 \
Den 24 November.
Den ort, Frih:n åberopade, eger, i jemförelse med andra delar af Sverige, ett godt klimat, och arbetstillfällena äro der flera än annorstädes, men i det öfriga Sverige anses val de, sorn ega smärre jordstycken, vara mindre väl lottade, än de, som ega större torp och deremot svarande skyldigheter.
Frågan örn hemmansklyfningens inverkan på samhället är icke ny.
Garl IX började redan varna häremot och Carl XI egnade serdeles upmärksamhet åt detta ämne.
Att omsorgen om detta ärende då för tiden var vida mindre af nöden än nu, är utom allt tvifvel.
Dessa mäns åsigter måtte väl förtjena vitsord och efter de ansågo vigtigt att tänka på saken och stadga författning emot hemmansklyfning, torde det vara så mv^ket mera behöfligt nu för tiden.
Den stora skillnaden har äfven sedan de.ss inträffat, att då personer af den ringare klassen, innan de bosatte sig, tänkte uppå huru de skulle kunna föda hustru och barn, är deremot giftermålet nu fullbordat, långt innan det blifvit afslutadt genom lagliga former och kyrkans välsignelser.
Raab har förundrat sig deröfver, att jag, som, enl. hans uttryck, ådagalagt brödrakärlek, likväl visade mig uti ifrågavande hänseende från en ofördelaktig sida.
Jag får dä fästa Frjhnis upmärksamhet deruppå, att ingen kärlek är starkare eller högre än faderskärleken, hvilken uttrycker sig på många olika sätt.
Somlige fäder t. ex. låta, af svaghet eller andra skäl, sina barn få hvad de behaga.
Följden deraf blir den, att då barnen blifva gamla, äro de sina fäder ingenting mindre än tacksamma för den upfostran, de erhållit; andra fäder deremot äro allvarsamma emot sina barn och npfostra dem i. tukt och Herrans förmaning.
Dessa föräldrar hafva att vänta mera gjädje af sina barn.
Så är förhållandet med all kärlek, som bär något godt med sig, men att förleda personer till en sådan slags bosättning, som här är i fråga, är, efter min öfvertygelse, en kärlek, som jag anser icke vara önskvärd.
Frih:n undrar vidare, hvad jag skulle yttra i händelse det blefve fråga om åkerlagarnes införande.
Jag ber alt få upskjuta mitt yttrande deröfver lill dess frågan förekommer, viss derom, alt Hr
Frilen nog på förhand vet hvad jag derom kunde hafva att säga.
Då en talare förundrat sig öfver, att jag ansett det tillständigt att yttra mig om Konungens Justiti;e-Canzler, får jag erinra den värde ledamoten, att han kunnat hafva spart sin vrede, om han nogare gifvit akt på mitt yttrande.
Jag båticke ansett det oriktigt, att Konungens Justitiae-Canzler yttrade sig öfver en af K.
M. utfärdad författning, utan jag har sagt, att det förundrar mig, att Just.-Canzleren nu yttrar sig på delta sätt om ifrågavar:de författning, då en föreg:de Just.-Canzlers yttrande legat till grund för Komiltéens arbete och det R.
St:rs beslut, hvarpå K.
M:s författning sig stödjer.
Sådant var mitt yttrande och jag hoppas att prot. derom bär vittnesbörd.
Då, Den 24 November. 193 Då, i fråga om LagUtsk:s verksamhet, en talare yttrat, alt Ötsk. liemtat åtskilligt från Lagberedningen, ber jag att få erinra, att af denne talares yttrande här på Riddarhuset synes hvad jag för några dagar sedan påminde honom om, att, ehuru han varit ledamot af Lagberedningen, känner jag denna berednings arbeten, bättre än han sjelf.
Hvad nu ifrågavarrde författning angår, har Frih.
Raab talat om de kostnader, som genom synerne skulle upslå, enär domare och nämnd skulle verkställa dem.
Jag anhåller att Frih:n täcktes erinra sig, att det icke är domare och nämnd, som skola verkställa synen, utan sockennämnden, samt att, till följe deraf, kostnaderna icke mätte blifva blodigare än då nämnden undersöker, huruvida hemmansdelningen medförer besutenhet eller icke, och är det just med afseende derpå, alt kostnaden för undersökningen icke skall blifva alltför dryg, som synens verkställande blifvit updragen åt nämnden.
Med ett ord: någon inskränkning i 1827 års författning innefattar icke ifrågavande förslag.
Om så hade varit fallet, skulle jag, ehuru 1853 års författning är nyligen tillkommen, icke hafva tillstyrkt bibehållandet af densamma, emedan tiden tenderar till mera liberalitet i afseende på hemmansklyfningen.
Och då K. M., pä grund af föreg:de
Stms yttrade önskan, utfärdat en författning, synes det mig icke passande alt, ehuru isynnerhet inom BondeSt. meningarne äro ense derom, att förordn:n icke är lämplig, nu göra framställning om dess uphäfvande.
Om man under någon längre tid inhemlat erfarenhet om skadligheten af förfallmn, om på grund af en sådan erfarenhet ropen på dess uphäfvande fortforo och hlefvo starkare, då skulle äfven jag hafva deltagit i bemödanderne att densamma reformera, men nu, då icke mer än ett år förflutit sedan författmn utfärdades, måste jag motsätta mig densammas uphäfvande.
Hr Carleson, Edy.
För en stund sedan hade en talare ett yttrande, som innefattade den fråga, huru länge R.
St:r borde vänta för att begära en förändring i 1853 års författning.
I auiedn. deraf anser jag mig böra lemna det svar, att jag tror att IL Sl:r böra så länge vänta med sin begäran, tills dess de kunna inför_K.
M. anföra några bättre och talande skäl, än dem, som blifvit till K.
M. framförda innan han utfärdade 1853 års författning.
En bland de vigtigaste grundsatser, hvilka vid all lagstiftning böra tagas i betraktande, är väl den ang:de stabilitet, ehuru jag dermed icke vill förneka att en författning kan vara af den skadliga beskaffenhet, att den bör ju förr dess heldre undänrödjas.
Om, i strid med all stabilitet i lagstiftningen, en författning bör, straxt efter dess utfärdande, uphäfvas, måste nian dock ådagalägga att författningen är ytterst skadlig, att dess omedelbara verkningar så förderfligt inverka, att skadan öfverstiger den, sorn upkommer genom försvndandet emot grundsatsen rörande stabilitet i lagstiftningen.
Jag med15 H. 13 194 Den 24 November. gifver att, emot 1853 års författning, åtskilliga grundade anmärkn:r isanna göras, men ingalunda anser jag att den är så förkastlig och så skadlig, som Just.-Kanzleren ansett den böra bedömas.
Skillnaden mellan nyssnämnda och 1827 års författning består hufvudsakligen deruti, att 1827 års förfättn. öfverlemnat till en senare tid, att, dä anmärkn:r 'ang:de en ilnklufven dels obesutenhet blifvit framställde, bevisa att densamma kan anses medföra besutenhet, hvaremot 1853 års författn. bestämmer, att, då en hemmansdel klyfves under £:dels hemman, hvilken |:del efter serskild anmälan kan för vissa orter förminskas, skall undersökning redan på förhand ega rum derom, huruvida den klufna delen medförer besutenhet eller icke.
Då det är en sanning, som icke kan jäfvas, att 1827 års författn. blifvit i tillämpningen eluderad, måste det väl vara nyttigt om ett stadgande kunde införas, hvarigenom förfaltnm verkligen blifver efterlefd.
Afven om man anser, att det stadgande, sorn i 1853 års författn. innefattas, varit mindre lyckligt, kan man likväl icke påstå, att den är så skadlig och förtryckande, alt man måste straxt uphäfva densamma, utan att tillåta den att först någon tid få verka.
Då denna författn. blifvit så nyligen utfärdad, att det icke kan hafva visat sig, att densamma, i afseende på tillämpningen, medför så stora olägenheter, att stabilitetens grundsats derföre bör tillintetgöras, förenar jag mig med dem, som yrka afslag på Utsk:ns förslag.
Så vidt jag förstår, har diskussionen hufvudsakligen hvälft sig om en fråga, som, enl, min tanka, icke blifvit af Utsk:n till R.
St:rs pröfning framställd.
A ena sidan hafva de talare, som yrkat bifall till Betänk.
, åberopat såsom skäl för hemmansklyfningens vidare utsträckning, att sådant vore öfverensstämmande med eganderätlens helgd och allmänhetens nytta m. m. d.; hvaremot å andra sidan de talare, som yrkat afslag, framställt de skäl, som tala för vådan af en ytterligare utsträckning i afseende på hemmansklyfningen.
En hvar, som icke läst Betänk., utan endast afhört diskussionen, skulle således komma lill den föreställning, all Utsk:n, föreslagit liberalare grundsatser i afseende på hemmansklyfuingen, som, til) följe deraf, skulle få sträckas till mindre del än hittills egt rum.
Men så är dock alldeles icke förhållandet, ty i de §§ uti 1853 års författn., hvilka omtala huru hemmansklyfningar ske, är icke någon förändring föreslagen.
2:dra mom. af lista §:n lyder så: ”vill man klyfva hemman till mindre delar än i allmänhet för orten är stadgadt, då skall dervid undersökas, huruvida hvardera af de sålunda till ntklyfning ifrågakorane mindre delarne må kunna medföra besutenhet.”
Uti detta mom. är ingen förändring föreslagen, men i afseende på det 3:dje morn., som har följande lydelse: ”sker sådan klyfning, som, enl. nästföreg:de morn., skall till undersökning föranleda, genom köp, skifte eller gåfva af hemman, som med egande-rätt
195 innehafves, eller genom öfverlåtelse af åborätt till krono- eller annat publikt hemman, då må, innan klyfningen, enl. hvad här nedan sägs, godkänd blifvit, det köp, skifte eller gåfva icke lagföljas, eller kungörelse om det ifrågakomne åbo-ombytet utfärdas” etc., har Utskm hemställt, att detsamma, jemte det 10:de morn., söm står i sammanhang dermed, måtte uphäfvas..
Således har man velat bibehålla det stadgande i 1853 års författn., som förbjuder alt hemman icke må i oändlighet klyfvas, men deremot önskat uphäfva den föreskrift att lagfart icke må ega rum, då obehörig klyfning blifvit verkställd.
Den fråga, som således utgör föremål för öfverläggning — och jag vill icke yttra mig öfver någonting annat — är den, huruvida, fastän det är förbjudet att klyfva hemman uti mindre delar, än som i lagen finnes stadgadt, lagfart dock må medgifvas på en sådan lagstridig klyfning.
Om man går in på en sådan lagstiftning, samt > om man borttager förbudet å lagfart för den olagliga klyfningen, skulle en sådan åtgärd i min tanke just föranleda till trassel och krångel både uti lagskipningen och för den enskilde.
Jag kan icke godkänna ett sådant sätt att gå tillväga.
— Deremot finnes här af Utsk:n föreslaget ett tillägg i författnm, som, enl. min tanka, har skäl för sig och som jag skulle vilja bifalla.
Det innefattar icke något förslag till uphäfvande af 1853 års författn., utan utgör blott ett tillägg lill det 8:de morn., som är af följande lydelse: ”har nämnden tillstyrkt klyfningen, då skall dervid förblifva, utan så är att delegare i samma hemmans nummer, som klyfvas skall, vill lösnjngsanspråk väcka.”
Denna redakt:n är äfven bibehållen i Utsk:ns förslag, men då uti författnm ingen viss tid är stadgad, hvarinom lösningsanspråken skola väckas, hafva Utskrn nu föreslagit ett så lydande tillägg: ”i hvilket fall sådant, anspråk skall vid domstol anbängiggöras innan laga stånd den utklufna hemmansdelen åkommil, eller, der lagfart ej eger rum, inom natt och år efter det undersökningen blifvit verkställd”.
Detta tillägg anser jag behöflig!, emedan det, enl. mitt förmenande, utgör en brist uti 1853 års författn., att ingen preskriptionstid finnes föreskrifven, inom hvilken lösningsrätten skall begagnas.
Jag tillstyrker alltså antagandet af delta tillägg, hvaremot jag afstyrker den föreslagna förändringen, rörande borttagandet af det i 1853 års författn. befintliga förbud för lagfart å den hemmansdel, som är olagligen klufven.
I anledn. af den siste värde talarens yttrande, rör:de det af Utskm föreslagna tillägg, vill jag fästa upmärksamhet deruppå, att det nu tillagda stadgandet icke förut var uti 1853 års författn. nödvändigt, emedan undersökningen ovilkorligen skulle föregå ansökningen om lägfart och fasta, samt att, sedan lagfart och fasta skett, något lösningsanspråk icke kunde ega rum.
När nu Utskm deremot borttagit stadgandet derom, alt undersökning skall föregå fasta, blef det alldeles nödvändigt 13* 196
Den 24 November. att utsätta en tid, inom hvilken lösningsanspråken skulle väckas.
Det var blott delta jag ansåg mig böra omnämna.
Då nu öfverliiggningen ansågs fulländad, framställde Hr Gr. o. Landtm., att i afseende på förevande punkt blifvit yrkadt, dels af Gr.
Liljencrants, med hvilken flere ledamöter instämt, afslag, dels af Hr von Koch bifall till Utsk:ns förslag, med uteslutande af de i början deraf förekommande orden ”uphäfvande af Kongl.
Förordmn den 13 Juli 1853 eller”, hvarjemte derefter, i s(. f. orden ”berörde Förordnings l:sta §”, skulle införas ”Irsta §:n af Kongl. Förordnrn den 13 Juli 1853”; och dels af Hr Cederschiöld, som instämt i begäran om afslag å första delen, bifall till den af Utskrn tillstyrkta förändring i Irsta §ms Srde mom.; i anseende till hvilka olika yrkanden, i afseende på de serskilda delarne, denna punkt borde delvis blifva föremål för propos.
Hr Gr. o. Landtmrs sedermera särskildt i fråga om den del, som afsåg 3rdje och lOrde momme af Irsta §rn, framställde proposrr, först lill bifall utan förändring, och sedan till bifall med den af Hr von Koch föreslagna förändring, besvarades njed starka Nej, jemte åtskilliga Ja; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde om R. o. Ad. behagade afslå Utskrns förslag i denna del, samt, sedan svaren härvid utfallit med starka Ja, blandade med Nej, förklarade att han nu funnit
De återstående delarne af Utskrns förevarrde förslag, angrde dels förändring af Irsta §rns 8rde morn., dels införande af ett nytt mom. i samma §, blefvo, efter först till bifall derå framställde proposrr, som besvarades med Nej, af R. o. Ad. afslagne.
3rdje punkten, innehållande förslag lill en underd. anhållan i fråga om jordafsöndring.
Spar re r Jag har redan nämnt, att jag, i afseende på denna punkt, instämt med Utskrn, samt att jag anser den fattige ega rättighet att fordra det honom beredes tillfälle till att förvärfva en liten torfva.
Den princip, som i fråga om jordafsöndring här är tillstyrkt, är alldeles densamma, som blifvit föreslagen rörande hemmansklyfuingen, eller att, med afseende på olika förhållanden i olika orter, ett minimum för jordafsöndring må bestämmas.
I allmänhet har man antagit, att då jord skall klyfvas, är det bättre att det sker genom hemmansklyfning än genom s. k. jordafsöndring.
Nu har Utskrn, som vidblifvit grunderna för hemmansklyfningen, eller den gräns, som för densamma blifvit bestämd, likväl i afseende på jordafsöndringen tillstyrkt en större utsträckning, än hittills.
Jag anser, att uti ifrågavande hänseende kan andragas detsamma, som blifvit anfördt emot första punkten, då fråga förevar om förändring af nu gällande författning.