Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om detta inskränkt sig endast till 2:dra cap., så skulle jag likväl tro, att ett ganska betydligt framsteg hade varit vunnet, om detsamma, redan vid denna riksdag hade kunnat vinna kraft af lag, oaktadt den icke kunnat träda i verkställighet förr än äfven de återstående delarne af K. M. och R.
St. blifvit gillade; men då Utsk. icke behagat välja denna väg, då det i stället funnit godt alt till R.
St:s godkännande framlägga principerna af detta och ett annat capitel i lagförslaget, så återstår för R.
St. icke annat än alt besluta om dessa principer.
De grunder, på hvilka de stödja sig, de skäl, som tala för deras införande, äro sä väl af Lagberedningen som LagUtsk. framlagde, och jag behöfver icke upprepa dem, utan öfvergår till alt upptaga några af de anmärkn:r emot förslaget, hvilka här under dagens discussiou blifvit framställde.
En värd talare, Hr Nils Tersmeden, har i detta fall gålt längst inom delta Hus, och jag tror nästan inom hela Svenska representationen.
Han har oförstäldt yttrat, alt lagens första ändamål är att afskräcka, all i detta afseende uthärdar den gamla lagen väl jemnförelse med den nya, och att strykstraffen derföre böra bibehållas sådana de linnas.
Jag skulle visserligen icke upptaga tiden med att bestrida en lära, som med hvarje dag dör bort inom den civiliserade verlden, så vida jag icke hade hört den värde talaren vid slutet af sitt anförande helsås med bifallsrop af ätskillige ledamöter inom Ståndet, och jag derföre trott mig böra anse honom såsom representant för en, såsom jag likväl vågar hoppas, icke mångtalig fraclion af Huset; och det är derföre jag ansett lämpligt att icke med tystnad förbigå hvad han i detta afseende anfört.
Det må äga sin riktighet, alt lagens första ändamål är att afskräcka; och man må sälta brottslingens förbättring i andra rummet; men dervid bör märkas svårigheten att i sina verkningar skilja dessa håda saker; häda lära verka derhän, och objectivl innefattas derutinnan, att missdådaren, en gång bestraffad, icke förnyar sin missgerning.
Huru vida delta resultat är verkan af förskräckelse eller af en inre förbättring, lärer i de liesta fall vara svårt att utreda.
Den värde talaren säger sedermera, att vår nuvarande lag är tillfyllestgörande i detta afseende, eller åtminstone lika god som den nu föreslagna, och att samma aga, som användes på barnet, äfven bör användas på den fullvuxna missdådaren.
Jag vill lemna derhän huru vida denna aga är lämplig eller icke för barnet; en väsendtlig skillnad äger dock rum emellan det och den fullvuxne mannen.
Det förra lefver nästan endast för det närvarande, och det är således hvad som verkar 160 Den 26 April e. m. fiir ögonblicket, sorn mest griper dess sinne.
Så är icke förhållandet ined en äldre man. lian sträcker sina blickar fram till sin lefnads gräns och beräknar allt; hvarföre en pläga sorn blott varar en kort stund vanligen föraktas af honom, så snart han upphört att skämmas derför.
Jag påminner mig ganska väl ifrån min ungdom, då jag tjenstgjorde såsom corporal och såsom underofficerare vid ett garnisonsregemente, att det fans personer inom gemenskapen, som påtogo sig alt för sina kamrater uthärda bestraffning med prygel emot en ringa betalning.
Det tyckes, som de skulle finna att det ligger någonting poetiskt, någonting hjeltemodigt uti att trotsa dessa kroppsliga bestraffningar.
Sä är deremot icke fallet med de straff, som bestå uti ett långvarigt ensligt inspärrande; i det långtråkiga ligger föga poesi, och jag tror, att äfven den, som underkastar sig ett några minuters varande kroppsligt lidande för att kunna skryta med sin oömhet, icke skulle vilja underkasta sig denna långvariga ledsnad.
Den värde talaren säger, att den nuvarande lagen är tillräckligt afskräckande, samt alt den nu föreslagne skulle vara del mindre; men fäster sig derjemte vid den grymhet, som ligger i de straff, hvilka blifvit föreslagne i stället för de nu gällande.
”Ar det icke grymmare,” frågar han, ”att domina lill flerårigt fängelse, än till några dagars fängelse vid vatten och bröd?”
Känner då deu värde talare förhållandet icke utaf något annat än genomläsningen utaf vår Missg.balk.
Tror den värde talaren, att de brottslingar, som undergått bestraffningen efter densamma, hafva blifvit ansedda föga farliga för samhället?
Har han sig icke bekant, att vi äfven utom de egentliga straff-fängelserna, uti correclionshus och ransakningsfängelset' äga fångar till tusental, sorn blifvit häktade under namn af lösdrifvare, emedan de ansetts vådliga för deu allmänna säkerheten?
Visar icke detta just att man anser de af Missg.bm bestämda straden icke vara tillräckligt afskräckande?
Om den värde talaren toge kännedom af delta förhållande, så skulle han måhända förändra sin öfvertygelse både om det tillräckligt afskräckande uti vår nuvarande strafflag och om den större grymheten uti det nu föreslagna straffsystemet.
Det faktiska förhållandet är nu, alt mången, som icke begått mera än ett snatteri, i sjelfva verket blir en lifstidsfånge.
Föga mera torde behöfvas för att bevisa, alt ett ordnande af det redan alltför långt utsträckta fängelsesystem, sorn finnes i Sverige, är af behofvet oundgängligen påkalladt.
Hvad i öfrigt blifvit anfördi om den större nyttan att använda de medel, Slaten äger, lill skolors anläggande, i stället för att bygga fängelser, sä har väl denna jemförelse del största fel, som någon jemförelse kan hafva, nemi. att jemföra saker af alldeles olika slag.
Huru fattigt det Svenska folket än må vara, sä tror jag likväl, att det icke är så utfattigt, alt det icke kan bestrida begge dessa utgifter, hvilka, hvar för Cl O' Den 26 April e. m. 161 sig, äro sfi högst angelägna; också har redan vid denna riksdag genom 4 Stånds beslut blifvit beredda jag vågar säga rikliga tillgångar för folkundervisningens befrämjande.
Således ser jag icke hvad skäl man har att. nu vidare tala om denna sak och alt framställa ett behof, hvilket redan erhållit medel lill sin fyllnad, såsom skäl att neka medel till ett annat ändamål, som icke är mindre maktpåliggande.
En annan värd talare, Hr von Hartmansdorff, har icke gått så långt i sitt motstånd emot förslaget, som den nyssnämdc.
Han har yrkat, att frågan skulle uppskjutas till en annan riksdag, men de skäl som derför blifvit anförde, förekomma mig, jag säger det öppet, i sanning så svaga, att jag icke finner luiru de i någon mån skulle kunna vederlägga de högst talande skäl, som af flera ledamöter inom Huset, så väl som af Ulsk. blifvit framställda.
Det af Hr von Hartmansdorff framställda förslag, som af PresteSl. blifvit antaget, skiljer sig ifrån del af Utsk. framställda derutinnan, att PresteSt. önskar att försök måtte intill nästa riksdag eller med det snaraste verkställas inom fäderneslandet, för att utröna verkan af det nya straffsystemet, emedan Ståndet anser detta systems verkningar icke ännu vara inom fäderneslandet tillförlitligen kände.
Del ligger i sakens na tur, att systemet lill sina verkningar inom landet icke förr kan vara kändt, än detsamma blifvit här infördt.
Den erfarenhet man har af detta straffsystems verkningar i flera andra länder är likväl icke så obetydlig, och jag skulle hafva föreställt mig, att PresteSt., om det verkligen vill påstå sig representera den högre bildningen inom landet, hade bort vara det som främst tagit kännnedom om den rikhaltiga litteratur i detta ämne, som inom Europa finnes.
Då hade
Ståndet funnit icke allenast att fängelsestraffen redan nästan allmänt utträngt de grymmare kroppsslraffen, ulan äfven alt inom fängelsestraffens eget område, de så kallade Auburnska fängelsestraffen, som utträngt de gamla straffen, sjelfva mer och mer utträngas; att cellsystemet i de Auburnska straffens ställe mer oell mer införes, och att der man antagit del, någon benägenhet icke förmiirkes att taga ett steg tillbaka pä denna bana.
Jag kan åtminstone i denna stund icke påminna mig något fängelse, der ensamhetssystemet, sedan det blifvit infördt, åter afskaffats, utom ett i den lilla staden Röde Island i Norra America, som troligen varit mycket illa förvaltadt.
Det är icke så fä fängelser i Europa, som under en längre följd af år funnits inrättade efter cellsystemet.
Man har med dem varit belåten och under de sista åren gått i författning om anläggning af en betydlig mängd sådane.
Sålunda har man i Tyskland inom Storhertigdömet Nassau i Eberbach ett sådant fängelse, som gifvit utmärkt goda resultater.
Afven i Preussen och andra Stater är man redan sysselsatt med cellfängelsers uppförande.
Att nu vilja här anställa experiment, för att få en inländsk erfarenhet, innan man företager 10 H. 21 162 Den 20 April e. m. någonting i större scala, anser jag oliimpligtligt.
Det skulle vara att uppskjuta målet en ganska lång tid, enär många år skulle fordras, för att utröna något tillförlitligt, och jag förmodar meningen dermed i sjelfva verket vara att för ögonblicket skjuta saken ifrån sig och slippa taga något afgörande steg.
En lagfaren ledamot har på förmidd. fästat
Ståndets uppmärksamhet på det lagstridiga deri, alt fångar, sorn voro dömde till fästningsstraff, skulle användas till detta försök, flan har vidare visat den ringa bevisning, som kunde hemtas deraf att några gröfre förbrytare, dömde till mångårigt fästningsstraff, skulle sitta 20 månader inspärrade i cell.
Bevisningen af detta experimenterande skulle åtminstone blifva långt aflägse; ty först mäste man naturligtvis afvakta slutet af fängelsetiden, måhända 10 år, och sedermera efter brottslingens frigifvande måste man ändå vänta en lång följd af år, för alt se om återfall inträffa eller icke.
Det är denna omständighet, som hufvudaskligen talar emot Hr Lagerhjelms förslag.
Han har tyckt, att man kunde antaga en viss calhegori, andra resan stöld, och att man på de brottslingar, som tillhörde denna cathegori, kunde använda cellsystemet, Om då strafftiden bestämdes t. ex. till ett år, så må man ej föreställa sig att experimentet efter denna tid vore fulländadt; det fordras ytterligare 10 eller 20 är för att räkna återfallen.
Den 3:dje invändningen, som man framställt emot förslaget, är den att det skulle vara allt för dyrt.
Derom är redan upplysning lemnad af flera ledamöter inom detta hus.
Jag tilltror mig visserligen icke att med säkerhet beräkna den kostnad, som kan erfordras för införande af ett allmänt cellfängelsesystem inom fäderneslandet; men jag får äfven säga, att jag långt mindre vågar beräkna den ständigt ökade kostnad, som sannolikt blefve en följd af vidblifvandet af det nuvarande systemet.
Jag tror således, alt hushållning, lika mycket som allmänna säkerheten genom det afskriickande, och lika mycket som menniskokärleken, genom den möjlighet till brottslingens förbättring, som det nya straffsystemet innebär, talar för bifall till Utsk:s förslag.
Jag vet visserligen, att det sistnämnda skälet, nemi. hoppet om den brottsliges förbättring, och menriiskokärlekens utöfning äfven emot den fallne inom samhället, endast väcker löje och hån på vissa båll; men det bekymrar mig ganska föga.
Jag erkänner, att man först måste sörja för samhällets säkerhet; men jag tror derjemte, alt det är ett stort och skönt mål uti att verka till den fallnes förbättring.
Jag tror, att det öfverensstiimmer med Christendomen i sin renhet, sådan som man linner den i de läror dess stiftare förkunnat, och i de exempel han sjelf framställt; det öfverensstämmer ock med sedelärans första bud, sådane som de framställas af det skarpt tänkande menniskoförnuftet, sjelf en uppenbarelse härfluten från samma källa, som den förenämnde.
Pä dessa grunder tager jag mig friheten vördsamt hemställa, att R. o. Ad. måtte bifalla LagUtsk:s framlagda betänk., Den 26 April e. m. 163 emedan det icke är möjligt i denna stund gå längre.
Det är ganska sant, alt ett sådant beslut icke lagligen binda bänderna på kommande Ständer, men visar åtminstone i hvilken riktning representationen är beredd att framgå.
En annan åtgärd med betänk. skulle deremot utvisa ett tillbakagående, och den skulle, i min tanka, af den upplysta och civilisererade verlden i en allt. för besynnerlig dager framställa Sveriges första Stånd, bos hvilket man utan tvifvel äger rätt att vänta den mesta praktiska bildning i de till statslifvet hörande ämnen och den mesta känuedom af det offentliga lifvets utveckling i främmande länder.
0 Åtskilliga ledamöter yttrade härtill bifall.
Jemte det jag in stämmer i de yttranden, som äro afgifne af Frih. Stael von Holstein i sin helhet, af Hr Gunther, med undantag af några få mindre omständigheter, och det som nu sednast blifvit framstäldt af Hr von Troil, anbåller jag att få upptaga några få anmärkn:r, som blifvit gjorda emot förslaget, och skall dervid söka att i möjligaste måtto undvika att upptaga dem, som förut af andra talare blifvit bestridda.
Jag anser mig då först höra fästa mig vid det förslag, som inom ett annat Stånd blifvit antaget och här af en talare blifvit framstäldt med begäran att det skall antagas såsom Ståndets beslut.
Detta förslag har i åtskilliga punkter redan af andra talare blifvit bestridt, men några punkter återstå likväl obesvarade.
1 första punkten slår, ”att tiden under innevarande riksdag icke tillåtit R.
St. att ingå i fullständig granskning af det i nåder meddelade lagförslaget, hvarken till dess hufvudgruuder eller deras tillämpning.”
Det som först bör ligga till grund för de framställningar, som hvar och en gör, den ena menniskan lill den andra, och framför allt för dem, som RiksStin göra till sin Regering, bör, enligt min öfvertygelse, vara sanning.
Detta tror jag icke öfverensslämmer med yttrandet i denna punkt.
Den härvarande öfverläggningen om hufvudgrunderna för straffsystemet bevisar just motsatsen.
Vidare är här framstäldt ett förslag, att ”R.
St. skulle anhålla, att personer, som blifvit dömde till fästningsarbete, på längre eller kortare tid, måtte, när K.
M. så finnér för godt, och i den män tillfälle dertill gifves för undergående af sådant straff, varda insatte i ensamhetsfängelse, att der behandlas efter de för sådane straff i allmänhet föreslagna grunder etc.”
Denna punkt är det enda uti det framställda förslaget, som på visst sätt kan afse sak.
Afser den nemi. en förändring i lagen, så innehåller den sak; är det åter blott en anhållan, som framställes till K. M., så förfaller den möjligen, såsom ganska riktigt blifvit yttradt, ty det är stridande emot våra grundlagar, alt göra en anhållan till K. M., alt tillämpa straff på ett annat sätt, än våra lagar föreskrifva.
En sådan förändring vid stralfens tillämpning kan icke ske genom en anhållan till K.
M. och delegerande 164 De n 20 April e. m. till honom af en sådan rätt.
— Vidare säges i femte punkten, att ”oin K.
M. finnér för godt att försök äfven med det Auburnska straffsystemet, jemte det Pensylvaniska, må göras, R.
St. anhålla, att hegge dessa slag af fängelsestraff icke måtte på ett och samma ställe tillämpas.”
Jag förmodar, att denna framställning är gjord för alt sättas i sammanhang med tillämpningen af den tredje punkten, hvilken jag nyss uppläst, ty på aunat sätt kan det icke förklaras.
Det är icke tänkbart, all den Styrelse, som lill R.
St. framställt ett förslag om tillämpning af ett system, skulle vara så vacklande, att den på én sådan enkel framställning och utan R.
St:s beslut för deras del om en lagförändring, ändrade det system, som den för R.
St. framlagt såsom sitt förslag i en så vigtig fråga, som den om ett lands framlida straffsystem.
På dessa grunder, och då i öfrigt de återstående punkterna af detta förslag icke innehålla annat än ett förklädt afslag å den K. propos., hvilket jag dock skulle tro det vara mera passande för R.
St. att ärligt uttrycka, och således säga, att de icke finna den föreslagna lagen vara antaglig, tillstyrker jag, att detta förslag icke måtte antagas.
En talare på förmiddagen, med hvilken jag ifrån ynglingaåren varit förenad genom varma vänskapsband, och med hvilken jag är ledsen att i detta ämne vara af olika tankar, har yttrat några anmärknrr, som jag anser mig böra upptaga, flan har ansett, att lagens ändamål måste vara endast att straffa, icke att i åratal beröfva friheten.
Bestraffning är visserligen lagens hufvudsakliga ändamål, men den har äfven ett annat ändamål, nemi. att sätta Staten i säkerhet för de personer, sorn begå brott, så att icke Staten ytterligare kommer att lida af deras förvillelser.
Utom det ändamål, som Staten således har att straffa, så måste den äfven afse att försäkra sig om den felaklige medborgaren under den lid, då lian kan vara farlig för samhället.
Jemte det philantropiska i grundsatsen, som ålägger Slaten all söka förbättra den vilseförda, ligger således äfven i Statens intresse att icke utsläppa den vilseförda och brottslige förr, än man kunnat bringa honom till sansning, tili kännedom af sitt brott och till ånger, sä att när han åter inträder i gemenskap med det öfriga samhället, man icke må hafva att befara bans ytterligare våldsamheter.
Det är således icke blott för den brottsliges bestraffning, utan äfven för samhällets eget intresse skull, som det är nödvändigt att bibehålla den brottslige i detta långvariga fängelse.
Det existerar äfven, såsom den siste värde talaren yttrat sig, redan, att den, som blifvit bestraffad efter nuvarande lag, icke får utsläppas förr, än han erhållit laga försvar, och samhället således äger en garanti elnot hans ytterligare begående af brott.
Samme talare har äfven sagt, att det nesliga för den, som straliäs med vatten och bröd eller kyrkoplikt, icke ligger i sjelfva straffet, utan i det brott, som föranledt straffet.
För min del kan jag icke dela denna tanka.
Må vara, att till en viss del det kan vara rätt, hvad vatten- oeh brödstralfet angår, men hvad beträffar kyrko - Den 2G April e. ra. 105 plikten, så måste hvar och en erkänna, att just Jet sätt, hvarpå den verkslälles, då det sker inför allmänheten, inför den allmänhet, som har närmaste tillfälle att känna den brottslige, gör detta straff till en neslig sak, äfven om ieke sjelfva brottet skulle vara af neslig beskaffenhet.
— Samme talare har äfven yttrat sig emot lalitudssyslemet.
För min del skulle jag tro, att det icke kan finnas någon rättvis tillämpning af lag, utan att man dervid lemnar domaren latitud.
Måhända har det ännu aldrig funnits tvenne brott, som varit så sammanstämmande i alla deras orsaker och alla deras grunder, att de precist pä samma sätt bort bedömmas.
Dä måste rättvisan nödvändigt fordra, att domaren dels i första instansen, eller, om han misstager sig, de högre iustanserne mätte kunna genom modificalioner i lagens bestämmelser fylla de brister, som den härda bokstafven eljest skulle äga, och hvarigenom straffen eljest skulle blifva alltför stränga.
Hr Tersmeden har äfven yttrat, hvilket af Hr von Troil blifvit upptaget, att man anslagit betydliga medel ät vården af personer, som förbrutit sig emot samhället, då man deremot med ganska små summor biträdt det uppväxande slägtet vid folkundervisningen och de fattigas uppfostran.
Jag anser mig först böra förena mig med hvad Hr von Troil nyss yttrade, att vid denna riksdag sednast, betydliga summor blifvit anvisade för folkundervisningen; men jag bör dessutom anmärka, alt de summor, som vid sisla riksdagen anslogos för fängelsers uppbyggande, voro summor för en gäng, då deremot den summa af 50,000 r:dr, som dä anslogs för folkundervisningen, var en summa, som årligen skall utgå, och som således i lidens längd skall komma att vida öfverstiga den, som af R.
St. vid sista riksdagen anslogs för fängelserne.
Jag anser mig äfven böra upptaga en anmärkning, som är gjord af Hr Lagerhjelm.
Ilan har nemi. yrkat, all det vore någonting osedt i andra länder, att man öfvergår ifrån ett straffsystem till ett alldeles motsatt.
För min del skulle jag tro, ali detta icke är förhållandet i förevarande förslag.
Ingen af de bestraffningar, som finnas här föreslagne i sin allmänna princip, är förut hos oss okänd.
Dödsstraffet finnes redan.
Fängelsestraffet finnes redan, ehuru icke appliceradl på det Pensylvaniska systemet.
Böter finnas redan.
Hvad som egentligen utgör en nyhet i detta förslag, är uteslutande ur lagen af de egentligen aHlictiva straden, en sak, som förr eller sednare, i följd af en stigande upplysning, alltid mäste inträffa.
Sedan jag upptagit dessa punkter, och då det skulle vara alldeles för vidlyftigt att ingå i någon närmare utveckling af hufvudpunklerna i sjelfva förslaget, hvilket i alla fall blifvit gjordt af sä många talare med mera sakkännedom i detta ämne och mera förmåga än jag, får jag endast sluta med att, då alla äro ense derom, att icke nu befintliga lagar äro nog verksamma, återgång lill de straff, som i 1734 års lag bestämdes, icke är möjlig, såsom stridande emot lidebvarfvets auda, lynne och 1GG Den 2G April e. m. upplysning, och då hufvudartcrna af straff, som innehållas i det nya förslaget, lifsstraff, frihetsstraff och böter, nu mera måste vara de egentligen användbara, vördsamt hos R. o. Ad. anhålla, att R. o. Ad. måtte bifalla det förslag, som af K.
M. blifvit framstäldt, så vida som det nu af LagUtsk. har blifvit underkastadt R. o. Ad:s pröfning.
Sedan flere talare i dag redan upplrädt i den fråga, som utgör ämnet för vår öfverläggning, hvilka behandlat densamma grundligt och i stöd af ett mångårigt studium, så kan mången med skäl tycka, att en ledamot, mindre invigd i denna fråga, icke borde upptaga tiden med något yttrande i ämnet; men, mine Hrr, utom frågans juridiska och politiska sida, har den äfven en rent mensklig.
Denna fråga är en af dem, som starkast och djupast ingripa uti mensklighetens vigtigaste åligganden.
Den innebär slräfvandet att söka förbättra den brottslige och förekomma brottet hos den, som ännu icke blifvit inledd på dess tunga och svåra bana; och det är ur denna synpunkt frågan kan anses röra hvar och en, hvars skyldighet det är att söka göra sig reda för de frågor, som röra det allmänna.
Det är på dessa skäl jag vågar anhålla om Ståndets benägna öfverseende, i fall jag yttrar mig med mindre sakkännedom, än det visserligen varit min pligt att hafva inhemtat, innan jag uppträdde i en fråga af så stor vigt som denna.
För oss, som icke kunnat rätt grundligt iulränga i ämnet, synes mig, alt det icke finnes någon annan väg att göra sig redo för sitt omdöme, än att först och främst se till om frågan blifvit grundligt behandlad, innan den till vårt bedömmande framlades, och sedermera om den hvilar blott på en tom theori, eller om denna theori blifvit använd, bepröfvad och godkänd hos andra upplysta nationer.
I första afseendet torde visserligen ingen kunna vara okunnig om denna frågas historia inom vårt land.
Mer än ett tredjedels århundrade har förflutit sedan den första framställningen i ämnet ifrån R.
St. till K. M. gjordes.
Snart derefter utsågs en comité och sedermera en ny dylik, för utredande och bearbetande af denna fråga.
Dessa comitéer hafva varit sammansatta af de män, som fosterlandet ägde mest upplysta, mest kunniga i de ämnen, som denna fråga rörer.
Efter mångårigt begrundande hafva de framlagt sitt arbete för Regeringen.
Regeringen har derefter hört domarecorpserna i landet, ifrån den lägsta till den högsta, och de grunder, på hvilka det nuvarande förslaget är bygdt, och som nu är till R.
Sl:s antagande eller förkastande framstäldt, hafva af samtlige dessa corpser blifvit godkändt.
Hvad åter beträffar erfarenheten, så visar den, att från ett ringa försök med det systpm, som nu föreslås Svenska folket, hvilket gjordes i en aflägsen del af verlden, har detta system, oaktadt ett mäktigt motstånd, bygdt så väl på gamla vanor och fördomar, som på en varm öfvertygelse hos förfäktarne af det gamla, småningom brutit sig väg dertill, att det nu utgör grund - Den 26 April e. m.
167 valen för straffsystemet hos det mest upplysta och för menniskans värde mest känsliga folk på jorden.
Det må då icke synas underligt, när så mäktiga auctoriletsskäl tala för detta system, om de, som måste bygga sin öfvertygelse på sådana skäl, emedan de, såsom jag, hvarken till sina studier eller i anseende till sina öfriga sysselsättningar kunnat egna sin uppmärksamhet till en så på grunden gående undersökning af frågan, som det varit möjligt för andra, anse sig äga rättighet alt på dessa aucloriteter bygga siu öfvertygelse.