Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad som ökar min tillfredsställelse är, att vår be - Den 20 Mars f. m. •49 späling vunnits, utan att under tiden någon ny skatt tillkommit eller någon gammal blifvit ökad, med undantag för några få artiklar i tulltaxan och i de andra extra-bevillningarna, der dock ännu flere nedsältningar skett, då deremot sedan 3o år tillbaka flera skatter blifvit dels upphäfna, dels minskade, och myntets med bibehållna benämningar betydligt nedsatta värde i hög grad nedsatt många af de äldre drygare skatterna.
I andia länder brukar ett sådant förhållande anses såsom ett tecken till ett stigande välstånd i allmänhet och antyda klokhet i statsförvaltningen.
Jag vet dock ej, 0111 man här af lika förhållande tillåter samma slutsatser dragas, eller 0111 det skall vara ett af de många tecken, man påstår sig öfverallt finna, af den vanvård, hvarunder Sveriges statsförvaltning i 3o år suckat.
I sådant fall önskar jag mitt fädernesland att alltid lida af en sådan vanvård.
Jag har redan yttrat, att jag delar den värde Grefvens önskan, att vår besparade skatt mätte användas 1' öfverensstämmelse med Svenska folkets sanna intresses fordringar, men att mitt sätt att lyda dessa fordringar ej äro desamma som bans.
Han har delat den ifrågavar. behållningen i 2:ne delar Den ena, anslaget af förra bancovinsten, vill han medgifva att användas till 1111 förekommande behof, den andra, bespalingarne å statsinkomsterna, betraktar han såsom frukten af en missräkning af de erforderliga skattebördorna, och anser den derföre böra återgifvas i form af skallenedsätlning, det vill nu säga, användas till minskning af allmänna bevillningen, då alla de öfrige inkomsttillarne äro redan bestämda.
— Jag för min del delar icke denna tanke; jag tror att denna tillgång, med mera nytta för fäderneslandet och således för de skattdragande, kan användas, i första rummet lill fäderneslandets försvar, och i det andra för stora industriella företag af allmännare nytta, och sålunda i högre mån befrämjande den enskildes förmåga att vinna medlen till trefnad och bergning.
Jag skall först undersöka den värde Grefvtns förslag, och sedan framställa skälen för mitt.
Jag erkänner, att skatt alltid är en lunga, ehuru under våra samhällsförhållanden under en eller annan form oundviklig, såsom utgörande villkoret för Statens förmåga att fullgöra sitt uppdrag; jag anser derjemte, att förhöjning af någon skatt vanligen är eli ondt, 0111 oek stundom oundgängligt, emedan derigenom många industriella beräkningar störas, oell rättmätigt väntad vinst ofta tillintclgöres.
Men 0111 man vidtog den af Gr.
Anckarsvärd föieslagna åtgärd, alt använda nuvar. öfverskott å statsinkomsterna till bevillningens nedsättning, så ifall denna riksdags beräkning af dessa inkomster blefve mera riktig än den förras, uppkomma inga öfverskott, och såsom då vid nästa riksdag inga öfverskott blifva att använda, mäste man för de oförminskade Le - i5o D« 11 20
Man f. m. hofven ölin skatterna, på såtl jag nyss nämn!, alltid en olägenbet.
Men måhända är de skattdragandes ställning så betryckt, att de oundgängligen behöfva denna lindring, äfven 0111 de efter* några år skulle nödgas underkasta sig olägenheterna af en återgång?
När man bör de tryckande skattebördorna, hvarunder Svenska folket skall digna, så ofta och med så rörande uttryck omnämnas, skulle man vara frestad att tro derpå, men undersökom dock först förhållandena.
SA sorn jag redan nämnt, äger i Sverige det i igtde århundradet stil
Is v n ta förhållande rum, att sedan do år de betydligaste skatter blifvit i höggrad nedsatta, och en del upphfifna, och vi hafva vid denna riksdag redan eftergifvit öfver 3oo,ooo r:dr gamla statsbördor, och StatsUtsl:s betänkm N:is /ji5, 463 och 466 visa, att vi dessförutan kunna nedsätta allmänna bevillningen, 700,000 r:dr, under hvad den 1111 utgör, det vili säga en årlig skattenedsättning på det hela af omkring en million r:dr b:co, utan att behöfva tillita ifrugavar. fond, en i förhållande till vårt totala skattebelopp icke obetydlig summa.
— Behöfva — böra vi gå längre?
Bland våra skattdragande näringar är jordbruket den förnämsta.
Jemföra vi bevilln.längderna för 20 år tillbaka och nu, finna vi visserligen föga förändring i dåvar. taxeringsvärden.
Man har i allmänhet förvexlat förordningens stadgande af ett minimi- med ett maximivärde, men går man till lagfartsprotocollen, så finner man, huru försäljningsvärdet, särdeles under de sista 6 å 7 åren, varit i starkt och oafbrutet stigande, och jetnför man förhållandet emellan värdet af frivilligt och genom utmätning försåld egendom, så finnei- man, huru del lyckligtvis redan förut låga procentförhållandet af den sistnämnda til! den förra, under denna lid, betydligen minskats till omkring hälften, nemi. från 4t proc. år idit till lj-f proc. 18)8.
Såsom man vet, utgå de drygaste på Svenska jorden hvilanda utsk-ylder till Staten af skatte- oell kronohemman, till större delen utgörande villkor för förvärfvad ägande eller besittningsrätt.
Om någorstädes, så skulle väl följderna af de tryckande skattebördorna visa sig, särdeles som det är merendels der, jordegendomen är styckad i smärre lotter.
Nå väl, officiella handlingar för de sista to åren ådagalägga, huru skatte- och kronoallmoge!! årligen och till ett betydande belopp kunnat, genom köp fran andra samliällsclasser, öka sina fastigheter.
Månne detta, mine herrar! tillkännagifva' ett under skattebördorna dignande jordbruk?
Gå vi till bergsbruket, erkänner jag visserligen, att utsigterne för framtiden ej för mig visa sig i samma ljusa dager, som föi- många andra ; men betrakta vi det närvarande, månne man kan neka, att denna näring visar större framsteg än någonsin — en mera allmän välmåga och äfven ri - D c n 20 M »is f. m.
Leilon), än under någon förutgående tid eller ibland andra samliällsclasser i vårt l.mcl?
Fabrikerne hafva under sednare åren gjort relativt icke obetydliga framsteg.
Handel och sjöfart hafva tilltagit i större grad, än hvarmed de flesta förutgående epoker låta jemföra sig; oell då della skett under en tid, då inga särdeles gynnande utländska förhållanden kunnat framkalla lysande, men snart öfvergående, resultater, så visar det sig, att de nu vunna framstegen hvila på den säkra grunden af ökade källor inom landet för dessa näringar och ökad lättnad för dessa källors begagnande.
O n
Men i alla fall äro de på alla s. k. statsmannanäringar i vårt land hvilande utskylder lil!
Stalén för obetydliga, alt genom deras nedsättning vägen kan gå till dessa näringars ytterligare framskridande.
Men äi då lopet på en tilltagande fattigdom alldeles ogrundad!?
Nej, mine bernir! beklagligen är det ej så.
Om än på det hela taget landels välstånd på de sista 3o a åren gjort större framsteg än någonsin, och landels rikedom hopsummerad, onekligen lågt räknad, under denna tid blifvit mer än fördubblad, har dock delta lyckliga förhållande icke sträckt sig till den talrika och meden stigande befolkning ökade samhällsclass, som ulan egen jordegendom, utan egen borgerlig eller annan rörelse eller egna capital-lillgångar, närer sig och familj med frukten af dess arbete, eller bokstafligen tahult i dess anletes svetl.
Men månne det är dryga skattebördor, sorn minskat denna vigtiga medborgsclass’ trefnad, och inom den spridt fattigdom, nöd — och i följd deraf brott?
Dertill svarar jag bestämdt nej.
I Sverige äro icke sfutsinkomsterne lill sin linfvudsakfiga del grundade på consumtionsalgifter såsom i de flesta andra länder, de der fördyra, ofia mer än fördubbla priset å den fattige arbetarens nödvändigaste behof Den enda dylika beskattning, som här kan förås under denna litel, är ilen fl brännvin, och om denna kunde minska förbrukningen, manne ej della för arbetaren skulle vara en förmän ?
Nej <1 et är den af vår beskattning alldeles oberoende förändring i denna samhällsclass’ sociala förhållanden, hvilken i sednare lider ägt ruin, som härtill är orsaken, och som, •om deri icke i tid afhjelpes, skalf undergräfva Svenska samhällets bestånd, till hvilka politiska reformer man än vill taga sin tillflykt.— Jag vill ej nu vidröra förhållandena i städerna, ehuru upphörandet af det fordna patriarchaliskt förtroliga sambandet emellan köpmannen och hans bodbetjent, handtverkaren och hans gesäller och lärgossar, otvifvelaktig! äger sin rika andel iden nöd och fattigdom, hvaraf våra städer, oaktadt den oförminskade välgörenheten, i så rikt mått ei bjuda anblicken.
Jag inskränker mig till landet och till jordbiuket, som, då frågan ar om Sverige i all - Den 20 Mars f. m. mänhet, i vigt öfverstiger alla andra näringar sammanräknade.
Fordom kände man icke der förhållandena af statdrängar oell backstugusittare.
Den icke sjeifägande allmogen brukade annans jord, såsom landbo eller jordtorpare.
Jag vill visserligen icke bålla något loftal öfver det gamla liofverisystemet; det ägde många brister, medgaf många förbättringar, men det ägde åtminstone förtjensten att lemna ett tillfälle för den flitiga, att genom eget arbete kunna förbättra sin ställning, och vid sin död i kreatur, inventarier o. s. v. lemna enka och barn någon tillgång, och om mannen och fadren uppfört sig troget och väl, kunde lian den tiden i allmänhet påräkna, alt husbonden skulle lemna dem odrifna Meli hnrudnnt är förhållandet nu, särdeles under de sednasle åren?
Uti vissa provinser försvinn alandtbönder och jordtorpare mer och mer.
Vid sidan af några små jordbesittningar af få tunnland, som kunnat inköpas af de fordna landlbonde!', som ägt något att köpa för, ser man uppstå stora jordbruk, stundom omfattande hela socknar, der husbonden, helst ensam gift, omgifver sig med en skara ogifta drängar, men, der delta ej låter sig göra, med gifta stattorpare, för hvilka åsynen af Guds välsignelse öfver den skörd, de sjelfve sålt, dock icke gifver trösten af lättade bekvillmer för egen maka och egna barn, och som icke, vid krafternes, försvinnande för sig sjelfva eller vid ett dödsfall för efterlemnade äga annan tillflykt att hoppas än allmänna fattigvården.
Hela den skatt, denna snmhälIsclass nu drager till Staten, nemi. då den icke för fattigdom blifver alldeles befriad, är 24 sk. återstående capitationsafgift och högst 12 sk. mantalspenningar.
Månne, 0111 äfven denna blefve eftergifven, dess ställning i någon betydande mån skulle förbättras, eller månne en skaltenedsätlning till förmån för andra samhällsclasser, tilläfventyrs för just den, hvars välstånd mest oafbrutet galt framåt, skulle gagna medlemmarne af den förstnämnda?
Tvertom skulle otvifveläktigt de nu föreslagna större ai betsförelagen, särdeles i de missvext- eller eljest ogynnande år, då vanliga efterfrågan å arbete minskas, för dessa lätta fruktbargörandet af den enda egendom de besitta, sin arbetsförmåga, likasom de nya lättnader, industrien genom de stora företagen erliölle, sku le öka det varaktiga behofvet af deras aibete.
Härvid kan jag icke undertrycka min förundran, att från det håll, der man vid denna riksdag yrkat så många reformer i vårt samhällsskick, och hvarifrån man för utöfvandetaf politiska rättigheter framställt satser, som, slulenligt fullföljda, skulle gifva ifrågavarande samhällsclass politisk borgarerätt, ingen röst böjts för att förskaffa dem medlen att lifnära sig, — att under öfverläggningarna om dea D en 20 Mars f. m. i53 den villiga fattigvurdsfrågan , inom de Stånd, som påslås uteslutande representera nationen, detta ämne ej förekom, och att ulan motstånd lagstadganden der godkändes, som för den gifta arbetaren skulle försvåra öfvergången från en socken lill en annan, och det, oaktadt, under vederbörande Utsk:s öfverläggningar, det factum blifvit framstäldt, alt i en enda liten socken på en gång 47 familjer, genom uppsägning från åboende hemman, blifvit kastade på fattighopen, oell att då den som nu har äran yttra sig här tillät sig föreslå ett — jag erkänner det — ofullständigt botemedel för att, åtminstone viri de mest ömmande förhållanden, från mensklighetens till lagstiftningens område öfverflytta ett bud, detta från samma håll, som så ofta omtala de tryckande skattebördorna, framställda såsom ett ingrepp i äganderätten.
Efter alt nu hafva visat, att den ytterligare skattenedsätlning, hvartill man velat använda en större del af våra besparade tillgångar, och sorn man efter en vanlig riksdags intervall, under oförminskade statsbehof, skulle nödgas återtaga, föga skulle gagna den samhällsclass, som mest är i behof af lindring, öfvergår jag till det sätt för denna tillgångs användande, jag förklarat mig anse folkets sanna intresse fordra.
Jag tror nemi., alt en klok statshushållning, i många hänseenden hvilande på samma grunder som den enskildes, bjudit, alt man i den goda tiden bör aflägga en sparpenning för den möjligen kommande onda, och alt man så mycket mer, om man redan äger en sådan besparad tillgång, bör akta sig för, att på sätt en värd talare i förra plenum, i en annan mening, yttrade, ofruktbart ’’gifva den till spillo.” Beklagligen ligger det i naturlagarna för staternes lefnad, att någon gång ett ondt, l. ex. ett krig för fortfarande sjelfbestånd, måste uppkomma, och då blefve det otvifvelaktigt hardt, om den lefvande generationen till de tryckande bördor, som då i alla händelser fordrades, äfven måste lägga dem, som skyldig omtanka hos fadren utan känning för dem kunnat bespara.
Man har här — i samma land, der minnet af 1808 års landtvärn ännu ej bör vara utslocknadt — talat och beslutit förrådens förseende med nödiga beklädnadspersedlar för beväringen.
Men månne det icke varit bättre, äfven i ekonomiskt hänseende, om, med någon liten ökad ansträngning å de skattdragandes sida, våra förråder år 1808 varit försedda med hvad som behöfts för att bekläda landtvärnet — landets till dess försvar utskrifna söner, — i stället för att man då nödgades, troligen dyrt, från England anskaffa det erforderliga, som kom, sedan större delen af dem, som skulle bruka det, voro döda och deras vanvård inom Riket och öfriga armeen spridt peslartade sjukdomar?
Månne det varit skadligt, all på sätt man lillvägagår i andra väl ordna22 fl. ao *54 Den 20 Mara f. ra. de Europeiska länder, såsom t. ex. Preussen, oell i gokknnnande hvaraf annorstädes alla opinioner sammanstämma, man äfven hos oss sträckte en dylik omtanka till alla Svenska armeens behof, så alt, i händelse af ett krig, full tillgång för dess hela första utrustning alltid förefunnes?
Jag öfvergår nu till det speciella föremålet för vår öfverlägning, Waxholms befästning, i afseende hvarå Gr.
Anckarsvärd, genom tillstyrkt nedprutning å det föreslagna anslaget, velat tillämpa sin ofvananlydda sats alt bereda tillgång för ytterligare skattenedsättningar.
Jag erkänner gerna, mine herrar! att jag saknar alla anspråk på de strategiska insigter, som kunna afgöra om Rikets försvarssysteme, lika som jag tror, alt hvilka anspråk, enskilde medlemmar inom Representationen än kunna äga eller tro sig äga, det är alltid i högsta grad olämpligt alt göra detta ämne till föremål för voteringssedlarnes afgörande, utan att detta, på sätt grundlagarne bjuda, endast bör öfverlemnas åt konungamakten.
Men historien äger läror af den allmänna art, att hvar och en med någon uppmärksamhet kan uppfatta dem, och det är dessa, jag skall tillåta mig framställa för Ståndets erinring, utan alt. tillbakahållas af den förklaring, en värd Grefve i förra plenum behagade till mig ställa, alt det endast tillkom pojkar att erinra sig historiens läror.
Hvad är del, mine herrar! som nu är i fråga?
Jo, att försvara inloppet till vår hufvudstad, der, utom alla Rikets dyrbarheter och bankens skatter, förvaras våra förnämsta militär-förråder, större delen af skärgårdsflottan o. s. v. Hvad lär oss om behofvet häraf historien — vår egen sednaste historia?
Före sista kriget med Ryssland fauns till Savolax och Carelens försvar på en öppen ort, kallad Varkhaus, dels en skärgårdsflotta ämnad alt användas på den stora insjö-linie, sorn genomskär dessa provinser, dels artilleri- och andra förråder.
Man hade uppgjort en plan för Varkhaus’ befästande, beräknande en kostnad af 34.0,000 |;dr silfver, men Statens tillgångar ansågos icke medgifva detta anslag.
Kriget bröt ut 1808, och man nödgades, vid fiendens annalkande till det öppna Varkhaus, förbränna dervarande skärgårdsfartygen samt förnagla de kanoner och förstöra de förråder, man ej kunde undanföra.
På samma säll nödgades man, vid öfvergifvandet af det öppna Alio, derstädes förnya samma scen af en hel escaders förbrännande, kanoners förnagling och dylikt mera.
Månne förekommandet af dylika händelser icke är värdi några offer?
Den värde Grefven, som nyss före mig yttrade sig, omnämnde, huru saknade propositioner å Regeringen sida, under cn längre tid efter sista fredssluten, angtde bestämda anslag för Waxholms befästning, gjorde den tro ursägllig, att det nu visade nitet endast vore ett politiskt hugskott, och att man ingenting äfventyrade, om arbetets fullbordan
Den 20 Mars f. m. i55 loin nit draga några år längre lif.
Om erfarenheten hos Regeringen, att, huru lågt den än ställde sina anspråk på Sländernes bidrag till Rikets försvarsanstalter, dock alltid få sina fordringar afprntade, verkade, att den i möjligaste målto rättade dein efter varande tillgångar, och sålunda lemnade åt sido många, sorn bort komma ifråga, så hade detta, af flera dess vänner icke gillade sätt att gå till väga, varit ett ovillkorligt fel vid denna riksdag, dä, utan behof af skatteförhöjningar, mer än tillräckliga tillgångar förefunnos; — beträffande likgilltigheten, huruvida de föreslagna försvarsanslalterne blifva fullbordade några år förr eller senare, månne någon, manne den ädle Grefven, skulle våga ntt taga på sitt ansvar, ali bestämma tidepunkten, hvartill, utan våda för fäderneslandet, fullbordandet kunde uppskjutas?
Har man glömt, mine herrar! att då, efter Nystadska freden, Riket fordrade nya försvarsanstalter, och man anlade fästningarne Fredrikshamn och Willmanstrand, så voro dessa efter 20 år så föga fortskridna, att man vid fiendens annalkande måste förstöra dem och deri förvarade armeens förråder, hvarpå 1743 års olyckliga fälttåg följde, och dock ägde den tidens Stander, i landets utblottade och Statens skuldsatta tillstånd efter Konung
Carl XII:s krig, en ursägt för sin förknappning, hvilken vi icke äga.
Månne vidare man kan kalla det ett politiskt hugskott, om landets Regering nu med ökad ifver yrkar de ifråga var. försvarsanstalterna, då ifrån de håll, der man anser beviljandet af Statens nödvändigaste behof såsom förtroendeanslag, och högt yrkar den sals, att göra all annan regering omöjlig, än den som ledes af anhängare af egna politiska läror, man med undanrödjande af den statsrätt, som grundar sig på helgden af beståndande tractater, vill uppföra en annan, grundad pä förmenta sympathier, hemtade dels från fordna historiska tilldragelser, dels från olika statsformer?
Månne ej dessa sympathiers framdragande hos oss, såsom ledning för våra utländska förhållanden, icke kunde föranleda andra Stater att emot oss tillämpa deras sympathier?
Den värde Grefven har äfven, förskottsvis ingående på nästa punkt, omnämnt Regeringens bemödanden för Carlsborgs anläggning och det s. k. centralförsvaret, hvilka begge han ogillat.
Må det härvid tillåtas mig ånyo åberopa en af de historiens läror, som ligga öppna för hvar och en, som vill se dem.
Under sednast förflutna världskrig, sago alla Europas riken, Storbritannien och Sverige undantagna, sina hufvudstäder besättas af fiendlliga trupper, och att Sverige undgick delta öde, derföre hafva vi icke något menskligt förutseende eller motstånd att tacka.
Delta oaktadt hafva, med få obetydliga undantag, de ifrågavar. staterne bevarat sin sjelfständighet, en del med ökad makt.
Månne §j delta visat att en betydlig förändring i fordnd försvarsförhållanden ägt rum, och alt gränsorter, huru stor enskild i56
Den 20 Mars f. m. vigt de kunna äga, kunna ögonblickligt blifva af en fiende besatla, utan att man deiföre behöfver misströsta om det fortfarande försvaret och om fiendens bortjagande från de i besittning tagna punkter; men att härtill är nödigt, att de för försvaret erforderliga förråder finnas i en eller Hera säkra platser inom landet befäslade, icke för det att det är der, man väntar fienden, men för att, om han till och med korn dit, de dyrbara förråden dock alltid skulle vara i säkerhet.
På grund af hvad jag nu anfört, tillstyrker jag bifall till det af Utsk. föreslagna årliga anslag af 100,000 i:dr för befästning af Waxholm och försvarsanstalter i Stockholms skärgård, dock med den förändring, att det äfven beviljas för 5:te året, då arbetets fortgång ej medgifver afvaktande af i845 års Ständers förutgående beslut.
Måste jag ej förmoda, att R. o.
Ad. önskade se i hvad mån den vackra uppmaning lill välvilja, som en värd talare här framställt, verkat på oss, och synnerligen på mig, så skulle jag ej för tredje gången hafva uppträdt i denna fråga.
Jag får likvisst förklara, att slutet af den värde talarens, Hr Lefre'ns, yttrande, visat, att han alldeles glömt det han förut uppmanat till välvilja.
Han har egentligen förebrått mig, alt jag sökt göra denna fråga till en cabinettsfråga.
Jag har dock ej annorlunda gjort det, än att jag gjort R. o. Ad. så beskaffade frågor, alldeles icke speciell, ulan för något hvar.
Jag förklarar, att jag alldeles icke kan förundra mig öfver, att Hr Lefre'n upptagit alla anrnärknir i denna fråga något con amore, och om han ansett min framställning såsom ett crimen lassoe, så förundrar detta mig ej, men jag förundrar mig likväl något deröfver, att han ej funnit, det alla mina yttranden i denna fråga åtminstone sökt att ådagalägga en viss modesti i bedömmandet af sjelfva befästningsarbetet.
Lyckligtvis har jag likväl genom Gr.
Anckarsvärds sista yttrande funnit, alt jag ej hade så alldeles orätt, då jag i sista plenum i allmänhet afluderade på en i min tanke icke alldeles gifven försigtighet uti att anlägga sådana fästningar, som möjligen skulle kunna blifva ett eller annat Gibraltar för Sverige* Jag vill icke vidare inlåta mig i denna sak, utan ber endast få erinra derom, att min utgångspunkt i hela denna disclissi o n egentligen varit frågan om den tid, då liela arbetet borde vara fullbordadi.
En värd ledamot, sorn jag nu ej finner här tillstädes, har ganska sareastiskt velat förebrå mig, att jag sk lifv il almanachor, och jag vill gerna taga åt mig denna sarcasm, nb. då jag derigenom friar en annan person ifrån densamma; ty det är egentligen K. M., som i sin nåd. propos. till StalsUtsk. omtalat en lid af 12 år, inom hvilken arbetet kunde vara fullbordadt, och jag har förklarat, att jag för min del ansett denna tid kunna iakttagas, äfven D o il 20 Mars f. m. om vi uppskjuta saken tilt nästa riksdag, men ifall andra omständigheter dessförinnan inträffade, hvilka jag önskade skulle inträffa, för att försäkra nationen, det penningarne verkligen blelvo till sitt ändamål använda, så förpfigtade jag mig att instämma meri B» Ex.
Hr Gr. Löwenhjelm, uti nit påyrka, att ett rundt anslag på en gång matte beviljas, för att så mycket hastigare, eller inom den tid, som K.
M. ledan nngifvit såsom behöflig, få fästningsbvggnaderna vid Waxholm fullbordade.
Detta är likväl vid delta tillfälle eli nytt prof på den grundlighet, hvarmed man bedöunuer framställningar.
Här äro gjorda af Gr.
Anckarsvärd åtskilliga anmärkmr, som kunna förtjena att besvaras.
Jag har väl ej vid detta tillfälle, af anledntr som jag redan nämnt, gått in på sjelfva hufvndsake», eller frågan om nödvändigheten af denna befästning, men, för att betaga all förmodan deiom, att jag här talar endast för alt motväga de värda ledamöterna på andra sidan, endast för att förvandla frågan, lill en cabinettsfråga, utan hänsigt lill det omdöme, jag tror mia berättigad att både fatta och yttra i denna fråga', anhåller jag, att det må tillåtas mig hemställa, om det icke äfven må vara ett skäl, att när man vet huru den östra grannen ser ut, när man vet, alt det finnes något, som heter Aland, tiar man vet att
Ålands liaf ofta är ishefagdt, när man vet att på Aland finnes en ofantlig annee ifrån vår östra granne, förlagd i en viss fästning derstädes; så är det tänkbart, att icke ens Waxholms fästning vore något, som med full visshet skulle kunna försvara Sverige.
Den grundlighet, mine herrar! hvarmed man här bedömmer våra framställningar, liar isynnerhet blifvit ådagalagd af dea sisla värda talaren i det vidlyftiga anförande han uppläst.
Iian har förklarat, att han finner sig frestad att tro, att icke Sverige skall gå ut med de stora skatterna.