Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I någon mån torde väl en sådan förefinnas i inkomsternas otillräcklighet vid de lägre presterliga befattningarna, vid hvilka de prestmän måste stanna, som ej vilja vid äldre år underkasta sig förnyade examensprof, och ännu mer helt säkert i det obehagliga sättet för inkomsternas uppbärande.
Vidare håller jag före, att de symboliska banden kunna för månget ömtåligt samvete utgöra ett hinder för inträdande i prestembetet.
Intetdera häraf är likväl det vanligaste motivet, hvarföre en yngling af medelmåttigt mod och ej allt för medelmåttig förmåga ogerna väljer prestvägen.
Den allmännaste bevekelsegrunden är — den bristande aktning, han öfverallt finner, för det presterliga kallet: bristande aktning vid universitetet, derföre att detta är den väg, som de okunnigaste och svagast begåfvade pläga beträda; bristande aktning ute i lifvet, emedan man så ofta finner de anspråk ouppfyllda, hvilka man tycker sig billigtvis kunna ställa på sin själasörjare.
Så länge ett friskt troslif finnes inom församlingen, så länge trosinpeliållet är folkmedvetandets, den allmänna meningens innersta väsende, bär det sig, äfven om presten ej alltid vet att gifva skäl för sin lära; men när trosanden en gång viker, då står den offentligt auktoriserade läran der såsom en tom form utan anda och lif, såsom en blott yttre tvingande norm, derest lärans förkunnare icke förstå att med den egna på fast grund byggda öfvertygelsens kraft och värma åt denna form gifva innehåll.
Snart skall då folket med ovilja vända sig bort, ej blott från allt hvad prester och dogmer heter, utan — hvad värre är — från religionen.
Det skäl, man nägon gång hört andragas mot en fullständigare theoretisk bildning hos presterne, nemligen att de derigenom skulle blifva mindre goda praktiska 6?
Den 2 Maj. själasörjare för det lägre folket, saknar ali grund: både andra länders och vår egen erfaranhet vittnar på det bestämdaste deremot, Nej! höjom presternas bildning, och mycket skall för kyrkan i alla afseenden vara vunnet!
Till sist, hvad vidkommer Utsk:ts yttrande, att, då samtliga i motionen berörda angelägenheter bäst torde egna sig för behandling af blifvande kyrkomöte, ifrågav:de motiom ej borde för närv:de till någon R.
St:rs åtgärd föranleda, så kan jag för min del ej förorda ett sådant uppskof.
Saken är för vigtig, för att tills vidare lemnäs åsido.
Det är redan sent att göra något dervid: det kunde snart blifva för sent, Jar yrkar ärendets återremitterande.
Få ämnen hafva inom Utsk:t ådragit sig så stor uppmärksamhet, sorn det ifrågav:de.
Jag kan också försäkra den siste värde talaren, att Utsk:ts afstyrkande hemställan tillkommit, icke på grund af något förbiseende af frågans vigt, utan på grund af svårigheten att på ett riktigt sätt lösa en fråga, sorn K.
M:t för jemnt ett år sedan provisoriskt löst.
Efter att hafva hört Consistorium Academicum Majus i Upsala, har K. M:t den 3 Mars 1865 i ämnet aflåtit nådigt bref, deri reqvisita för prest-examen tagits i öfvervägande, theologico-filosofisk examen blifvit införd och de meriter bestämts, som prestman genom afläggande af denna examen skulle vinna.
Att nu, redan året efter det K.
M:t åt ämnet egnat sin uppmärksamhet, ingå till K.
M:t med en skrifvelse, hvari K.
St:r skulle förklara att K.
M:ts åtgöranden i saken icke dugde, utan borde göras om. var något, som Utsk:t ansåg sig icke kunna tillstyrka, så mycket mindre som Utsk:t icke kände, om den omhandlade examen borde berättiga till beräkning af 2 eller endast 1 tjenstår.
Då K. M:t, efter att hafva hört Konsistorium, bestämt sig för 1 år, tvekade Utsk:t att, i strid härmed, bestämma 2 år endast på den grund, att en motionär ansett 2 års studium erfordras för denna examens afläggande.
Jag är fullkomligt ense med den siste värde talaren deri, att det är högeligen önskvärdt, att allting, som kan befordra den presterliga bildningen, göres; men när K.
M:t för ett år sedan i sådant ändamål föreskrifvit inrättande af en allvarsam examen, då synes det mig vara att gå allt för raskt tillväga, att året derefter påyrka en ytterligare förändring.
Ämnet är så vigtigt, så förtjent af uppmärksamhet, att ingen, som tänkt derpå, i detta afseende är skiljaktig, men ett är att inse vigten af en sak, ett annat att lösa de svårigheter, hvarmed den är förenad, och för min del kan jag icke anse annat än att representationen, vid Den 2 Maj.
t>3 det ofta omnämnda förhållande, att regeringen nyligen behandlat ärendet, icke bör genom aflåtandet af en skrifvelse visa en allt för stark oro, att genast bringa frågan närmare sin lösning, helst vi sannerligen icke veta hvad vi i sjelva verket vilja, ty detta ärende fordrar en så mogen undersökning, att jag betviflar, att ens den värde talaren sjelf har klart för sig hvad han i detta afseende vill.
Härtill kommer, att, till följd af lagstiftningens beslut, ett kyrkomöte snart kommer att sammanträda och bland de kyrkan berörande frågor, som der förekomma, måste i främsta rummet af kyrkans målsmän upptagas frågan om prestbildningen och vilkoren för att göra denna välsignelsebringande för kyrkan.
På de skäl, jag haft äran anföra, tillstyrker jag bitall till Utsk:ts Betänk.
Den motion, som ut gjort föremål för förev:de Betänk., innehåller hufvudsakligen tre olika delar.
Den afser l:o en väsendtlig omorganisation af det presterliga examensväsendet och höjande af fordringarne för inträde i prestesfåndet, 2:o upphäfvande i visst afseende af pastoral-examen, och 3:o bestämmande, att theologisk-filosofisk examen bör medföra rättighet till beräkning af 2 tjenstår.
Jag får bekänna, att jag åt denna motion egnat den största uppmärksam tet; och i likhet med den förste värde talaren tror jag, att höjandet af prestbildningen är det bästa medlet att bidraga till spridande af aktning för kyrkans tjenare och förbättrande af kyrkans ställning.
Jag anser ock, att detta är ett mål, för hvilket Statens alla krafter böra samverka.
Men på samma gång jag instämt i motionärens önskan, har jag icke kunnat inom Utsk:t finna någon lösning för densamma.
Ämnet är otvifvelaktigt af den största vigt, men om det är angeläget, att något göres, är det å andra sidan lika önskligt, att icke något göres, sorn man kan få skäl att ångra.
Derför är det bäst att uppskjuta frågan till dess den blifvit pröfvad af den myndighet, som deråt företrädesvis kail och bör egna sin uppmärksamhet, nemi. kyrkomötet.
Beträffande förslaget, att theologisk-filosofisk examen borde berättiga till 2 tjenstår, anser jag, i likhet med Gr.
Sparre, det icke vara lämpligt att K. St:r, sedan en Kongl.
Förordning nyss utkommit, påyrka en förändring, helst frågan, innan K.
M:t fattade sitt beslut i ämnet, utgjort föremål för pröfning af auktoriteter.
Under sådane förhållanden kan jag icke annat än anhålla om bifall till Betänkt, ehuru jag lifligt erkänner, att önskvärdt vore, att en förändring i anmärkta hänseenden blefve vidtagen. tu Unn 2 Maj.
Det är hufvudsakligen, för att rätta ett misstag, som jag begärt ordet.
Den förste af de talare, hvilka mot mig uppträdt, har nemi. såsom skäl för bibehållandet af den närv:de bestämmelsen om endast ett års prestei'1 ig tjenstårsberäkning på grund af aflagd theologisk-filosofisk examen anfört, det K.
M:t efter behörige myndigheters hörande utfärdat ifrågav:de förordning, sådan som den förefinnes.
Jag får upplysa den ärade talaren att Konsistorium Academicum i Upsala, som här var behörig myndighet, tillstyrkt, icke ett, utan 2:ne års befordrings-merit af denna examen.
Således är det ej i enlighet med, utan i strid emot vederbörandes förslag, som K.
M:t fastställt nu gällande nådiga bestämmelse af hvad skäl, vet icke jag.
Påståendet, att alla väl visste, att de önskade en förbättrad prestbildning, men ingen gjort sig reda för hvari denna förbättring skulle bestå eller huru den skulle åstadkommas, var något förhastadt.
Jag både vet mycket väl, hvad jag härvid önskar, och har tänkt mig ett visst sätt för dettas förverkligande.
Jag vill sanningens framdragande i ijuset, hvarhelst den må finnas.
Vägen härtill är grundliga studier, och jag fordrar derför, att endast den, som gjort sådana, skall få såsom prest föra den högsta sanningens talan.
De ökade studier, jag af presten begär, måste vara både humanistiska och theologiska.
Hvad de förra vidkommer, så äskar jag en obligatorisk förberedande examen inom filosofiska fakulteten, minst lika omfattande, som den, hvilken för inträde i medicinska fakulteten utgör oundgängligt vilkor.
Icke är det väl obilligt, att af en själens läkare fordra åtminstone samma humanistiska bildning, som af en kroppens!
Icke intränga det theologiska studiets rötter mindre djupt in i det allmänna menskliga vetandets mark, än det medicinska!
Nu ärbetyget godkändt i åtta ämnen det erforderliga minimum i den mediko-filosofiska examen: jag aktar skäligt att begära samma kunskapsmått i den theologiko-filosofiska.
För närv:de omfattar denna sednare endast fem ämnen, nemi, Latin, Grekiska, Hebreiska, Theoretisk Filosofi och Historia.
Jag önskar, att till dessa måtte läggas Praktisk Filosofi, Nordiska språk eller modern Linguistik, samt ett mathematiskt eller naturvetenskapligt ämne.
Efter denna examen, som skulle föregå inträdet i Theologiska fakulteten, borde, enligt min åsigt, följa en theologisk examen, hvilken, om än icke likställd med den theologiska kandidat-graden, dock vore af vida större omfattning, än den nuv:de dimmissions-examen.
Jag håller före, att dessa båda borde stå i ungefär samma förhållande till hvarandra, sorn hofrätts-examen och juridisk kandidat - Den 2 Maj. 65 grad nu göra.
Af hvilken utomordentligt stor vigt är det ej, att presten träder till sitt kall med klar åskådning af samtidens religiösa ställning och andliga behof, samt med en ej alltför ytlig kännedom af de företeelser i förgångna tider, som med vår tids rigtningar oell sträfvanden ega likhet och jemförlighet!
Slutligen anser jag nödigt, att den blifvande presten före vigningen till det heliga embetet, likasom nu sker, erhåller någon praktisk förberedelse för sitt vigtiga värf.
I motsats mot deras åsigt, som ansett detta ärende böra, i afvaktan på ett framtida kyrkomöte, tills vidare lemnäs derhän, vidblifver jag mitt vördsamma yrkande på återremiss, på det att K.
St:r måtte redan nu komma i tillfälle att inför thronen uttala, hvad som måste enkännas utgöra ett inom hela landet djupt kändt behof.
Jag kan alldeles icke erkänna, att jag, såsom den siste värde talaren förmenat, begått något misstag, ty jag har icke sagt, att K.
M:t fattat sitt beslut i öfverensstämmelse med konsistorii åsigt, utan endast efter inhemtande af konsistorii åsigt.
Då K. M:t, efter vederbörandes hörande, fattat ett beslut, synes mig icke lämpligt att representationen ingår med en skrifvelse i motsatt syftning, särdeles då jag icke kan anse, att representationen är i tillfälle att bedöma om 1 eller 2 års tjensteberäkning bör motsvara den theologiskt-filosofiska examen.
För öfrigt erkänner jag, att jag, lika väl som den siste värde talaren, önskar kunskaper och upplysning hos prestmannen, men en sak är, att hysa en sådan önskan, en annan, att uppgifva sättet huru man skall kunna realisera denna önskan.
Den theologiskt-filosofiska examen är ännu helt ny och man kan väl icke, på sätt Hr Ribbing, professor vid Upsala universitet, väl förutsatt, men icke vågat påyrka, föreskrifva den såsom ett nödvändigt vilkor för inträde på den presterliga banan.
Jag vidblifver derföre min åsigt, att det är länpligare att öfverlemna denna fråga åt kyrkans snart sammanträdnade målsmän, än att behandla den hos de fyra sista Eiks-Stånden.
Sedan öfverläggningen förklarats fnlländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till förev:de Betänk, och dels återremiss deraf, framställde Hr Gr. och Landtm, propos. på bifall till detsamma och, då dervid svarades många ja jemte ett eller annat nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande. H. V. 5 60 Den ?
Föredrogs ånyo och bifölls Allm. Besv.- o. Ekon.- Utsk:ts d. 25 sisth April och 1 dennes bordlagda Betänk.
N:o 82, i ani. af väckta motioner om ändringar i Kongl. Jagt-stadgan den 21 Oktober 1864.
Föredrogs ånyo samma Utsk:s å sistnämnde dagar bordlagda Betänk.
N:o 83, i ani. af väckt motion om ändring i gällande stadgande i fråga om ersättning åt militie-boställsinneliafvare för å bostället för kronans räkning huggen ek.
I likhet med åtskilliga reservanter, måste jag anse, att Utsk:ts förslag till underdånig skrifvelse afser att allt för mycket ingå i detaljer.
Särskildt förefaller mig besynnerligt, om, i händelse endats 1 eller 2 ekar skulle nedhuggas på ett boställe, betalningen härför skulle ingå till boställskassan, men boställsinnehafvaren erhålla ränta å de inflytande medlen.
Bokföringen häröfver skulle ju blifva särdeles besvärlig, då hvarje boställshafvare finge sitt särskilda konto; utan att något gagn derigenom tillskyndas honom.
På grund häraf får jag anhålla, att Utsk:ts förslag måtte bifallas, med uteslutande af orden »på sätt deri stadgas beträffande det ersättningsbelopp, som för exproprierad jord tillerkänts ett boställe.» Gr.
Inom Utsk:t var man allmänt af den åsigt, att,afseende borde fästas å motionen samt att de deri anmärkta missförhållandena borde ändras; men tankarne voro delade derom, huruvida boställshafvaren borde erhålla ränta, eller icke, å det kapital, som inflöte för å bostället för kronans räkning huggen ek.
För Utsk:ts förslag tror jag att ganska goda skäl tala.
Den ersättning, som enligt gällande författningar utgår för den huggna eken, utgör icke lösen för trädet, utan är endast en stubböre-ersättning såsom uppmuntran för boställshafvaren att väl vårda skogen.
Då man derjemte tager i betraktande att här är frågan om bärande träd, af hvilka verklig inkomst kan dragas, samt att boställs-innehafvaren eger begagna skogen till husbehof, anser jag ej mer än billigt att räntan af ersättnings-summan tillfaller boställs-innehafvaren, helst denna ofta drabbas af ej obetydlig skada genom huggningen af ekskogen.
På grund häraf yrkar jag bifall till Utsk:ts Betänk.
Björnstjernas yrkande, som detta öfverensstämmer med Utsk:s-afdelningens förslag, hvars an - Den 2 Maj. 67 tagande jag äfven skulle påyrkat vid ärendets slutliga behandling, derest jag icke varit förhindrad att då infinna mig i Utsk:t.
St:r uttala en bestämd åsigt derom, att ränta å ersättningsbeloppet för nedhuggen ekskog skall tillfalla boställshafvaren eller arrendatorn, anser jag vara så mycket mera olämpligt, som det ofta kan inträffa, att räntebeloppet skulle blifva ytterst obetydligt; och det förefaller mig derföre vara bäst, att åt K.
M:t öfverlemna att, efter vederbörandes hörande, förordna huru med förvaltningen och användandet af medlen förfaras skall.
Jag yrkar bifall till Utsk:ts hemställan med den deri af Gr.
Björnstjerna föreslagna förändring.
Afven jag biträder Gr.
Björnstjernas förslag, helst detsamma står i öfverensstämmelse med sednast församlade R.
St:rs, vid behandlingen af den s. k. skogsflugan, uttalade åsigt.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, yttrat, att derunder hade yrkats dels bifall till TTtsk:ts förslag oförändradt och dels af Gr.
Björnstjerna bifall till detsamma med uteslutande af orden: »på sätt deri stadgas beträffande det ersättningsbelopp, som för exproprierad jord tillerkänts ett boställe;» framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till förelaget oförändradt, hvarvid svarades nej, och sedermera propos. på bifall dertill med uteslutande af ofvanomförmälda mening, hvilken propos. med ja besvarades.
Efter föredragning af Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts den 25 sistl.
April och 1 dennes på bordet lagda Mern.
N:o 84, med förslag till voterings-propos. i ani. af RiksStåndens skiljaktiga beslut vid förehafvande af Utsk:ts Betänk.
N:o 75, ang:de väckta motioner om utvidgande af qvinnans medborgerliga rättigheter, blef den föreslagna voterings-proposm af R. o. Ad. godkänd.
Föredrogs ånyo Stats-Utsk:ts den 28 sistl.
April och 1 dennes bordlagda Utlåt.
N:o 73, i ani. af K. M:ts Nåd.
Propos. ang:de upplåtelse till Göteborgs stad af Elfsborgs kungsladugård med dertill hörande lägenheter.
Det vill synas mig som om reservanten emot Utsk:ts förslag icke haft så orätt i sin åsigt, att den ersättning, som skulle tillfalla Staten, skäligen borde höjas från 12,000 till 16,000 rdr. 68 Den 2 Maj.
När man vet af hvilka stora fördelar Göteborgs stad, framför de flesta andra rikets städer, kommit i åtnjutande, kan man svårligen finna, att det är skäl, att ytterligare föröka dessa fördelar, och jag anhåller derföre om bifall till Utsk:ts förslag, med den förändring, att ersättningsbeloppet höjes till 16,000 rdr.
Hr F åhrseus, Olof Immanuel:
Den föreg:de talaren synes hafva uppfattat ärendet från en oriktig synpunkt.
Här är nemi. icke fråga om någon fördel för Göteborgs stad, eller någon Statens uppoffring för att tillgodose denna stads intressen.
Det är Carl Johans församling som frågan hufvudsakligen angår, men ännu hufvudsakligare det allmänna intresset, genom de förbättrade anstalter för den allmänna rörelsen, som genom nämnda församlings förening med Göteborg blefve möjliga.
Carl Johans församling har förnyade gånger gjort framställning om denna förening; men staden har hvarje gång motsatt sig det, af helt naturliga skäl.
Det är nemi. klart, att, om nämda församling, hvars område tillgränsa!"
Göteborgs förstad Masthugget, och åt sjösidan tillgränsar det yttre af Göteborgs hamn, skulle erhålla samma stapelstadsförmåner som staden, så skulle denna genom den utsträckta konkurrensen hafva att emotse en motsvarande inskränkning i rörelsen äfvensom nedsättning i hus- och magasins-hyror; men framför allt bör det ihågkommas att föreningen måste tillskynda staden högst betydliga årliga kostnader, dels i och för lagskipning och förvaltning, enär ett ökadt antal domstols-ledamöter och tjenstemän i förhållande till den större folkmängden erfordras, dels för polisanstalternas utvidgande, fattigvården m. m.
Dessa ökade kostnader kunna näppeligen beräknas till mindre än 30 å 40,000 rdr årligen.
De hafva af vederbörande myndigheter skattats ännu högre, men jag vill antaga, att de kunna inskränkas dertill.
Statsfullmägtige hade, med afseende å dessa betydliga kostnader, begärt, att kungsgården skulle åt staden öfverlåtas utan vederlag, så att afkastningen kunde hafva lemnat något bidrag till minskning i de kännbara uppoffringar, som staden finge underkasta sig för tillvägabringande af föreningen, — ett ändamål, hvilket, såsom sagdt är, staden icke har anledning att för eget bästa befrämja, utan endast för det allmännas gagn och för tillfredsställande af en allmännare opinions påtryckning utifrån. K.
M:t ansåg emedlertid ett årligt vederlag böra utgöras, motsvarande kronans afkomst af kungsgården för närv:de.
Staden lemnade dertill sitt begifvande vilkorligen.
StatsUtsk:t har likväl ytterligare inskränkt de af K.
M:t föreslagne vilkor, genom förbehållet att de återstående skatte - Den 2 Maj. köpeskillingarne för Majornas tomter icke skulle åtfölja kungsgårdens öfverlåtelse till staden.
Om nu än vidare den årliga vederlags-summan skulle ökas med 4,000 rdr, lärer det väl näppeligen kunna antagas, att staden blefve villig att derpå ingå, hvarigenom den angelägna föreningsfrågan komme att förfalla.
Då för öfrigt kronan, genom ifrågav:de vederlag, skulle erhålla full ersättning för den afgäld, som genom arrendena utgöres, medförde öfverlåtelsen, med hänsigt till nu befintliga förhållanden, icke den ringaste uppoffring för Staten; å andra sidan kunde staden icke hafva någon ekonomisk fördel af Carl Johans församlings tomtlegor, emedan de vid skatteköpet en gångför alla äro bestämda.
Arrendena för de s. k.
Slottslcogslägenheterna skulle tilläfventyrs kunna blifva något högre; likväl äro 2:ne omständigheter hinderliga derför, den ena nemi. den, att lägenheternas åbyggnader äro arrendatorernas enskilda, — den andra att skogen enligt upplåtelsevilkoren skulle framgent vårdas såsom en för allmänheten tillgänglig park.
Det vore således endast den del af kungsgården, som utgöres af den s. k. hufvudgården, hvars friare disposition skulle kunna för framtiden bereda någon större reveny.
Men om den förhöjda inkomsten ock kunde beräknas flerfaldigt högre än den nuv:de, så är det uppenbart, att vinsten ändock blefve en obetydlighet emot de uppoffringar, som föreningen komme att tillskynda staden.
På alla dessa skäl yrkar jag bifall till Utskits förslag.
Då j ag förra gången yttrade mig, hade jag alldeles icke förbisitt, att Göteborgs stad till en början framställt påstående, att det ifrågav:de området skulle utan någon afgift öfverlemnas till staden, med rättighet för denna att uppbära den Staten derför tillkommande inkomst; men jag kan icke finna, att den omständigheten att hvarken K. M:t eller Stats-Utsk:t funnit skäl att till en sådan framställning lemna obetingadt bifall, bör utgöra hinder för mig att ingå i en granskning af förhållanderna.
På den tid, då handlande och handtverkare icke fingo slå sig ned annorstädes än inom stadens egentliga område, hade måhända en förening af Carl Johans församling med Göteborgs stad icke för den sednare varit förmånlig, men numera är förhållandet helt och hållet förändradt, sedan de handlande lika väl kunna etablera sig i Majorna som i staden och derigenom undgå att erlägga en del af de dryga afgifter, som staden pålägger dem, som äro inom dess område bosatta.
Numera är det otvifvelaktigt för staden en vinst att inom sitt territorium indraga äfven detta område.
Det måste dessutom för en 70 Den 2 Maj. handelsstad, sådan som Göteborg, vara af icke ringa vigt att få disponera öfver en lång, till hamn användbar kuststräcka.
Att icke Staten, om den bibehölle den ifrågav:de marken, deraf skulle kunna skörda större inkomst än för närv:de är händelsen, är ett påstående, som jag tror mig kunna vederlägga med den anmärkning, att, enligt hvad af handlingarne inhemtas, arrandetiden för de flesta af lägenheterna tilländagår 1867' och 1869.
Nu är det ett obestridligt faktum, att lägenheter, som varit utarrenderade på 20 ä 30 års tid, vid förnyad utarrendering betinga en förökad arrendeafgift, och detta faktum torde äfven hafva skolat visa sig i afseende å de nu omhandlade lägenheterna.
Det område, som kunde utarrenderas, utgör vid pass 700 tunnland, och 10 rdr per tunnland för mark i närheten af Göteborg torde icke kunna anses vara en hög beräkning.
Jag anser således, att reservantens anmärkning är ganska befogad, helst Göteborgs stad redan förut genom densamma tillerkänd rättighet att uppbära inkomsten från en del kringliggande socknar, har större fördelar än de flesta andra städer i riket, och jag vidblifver derföre mitt förut framställda yrkande.
Jemte det jag till alla delar instämmer i Gr.
Mörners anförande samt i Hr Gr:ns yrkande, att ersättningsbeloppet må förhöjas från 12,000 rdr till 16,000 rdr, ber jag att få tillägga, att det så mycket mindre är skäl att för mycket efterskänka kronans bästa, som de ifrågav:de medlen redan äro disponerade till landshöfdingen i länet och landshöfdingelöneregleringsfonden.
Då man nu måste söka att från alla håll anskaffa nödiga medel samt det är både billigt och rättvist att Staten i lösen erhåller det af Gr.
Mörner yrkade belopp, kan jag icke annat än tillstyrka bifall till nämnde yrkande.
Jag kan icke erinra mig, att Frih. Klinckowström, då frågan förevar inom Utsk:t, omfattade en annan åsigt än Utsk:ts majoritet, att nemi.
12,000 rdr utgjorde en tillräcklig lösen.
Att Majornas införlifvande med Göteborg blir en fördel för staden, kan icke bestridas, men när man besinnar hvilka ofantliga kostnader derigenom ådragas staden, tror jag, att rättast är, att icke lägga för stor tunga på staden, och då den af Utsk:t föreslagna summa, i min tanke, är rättvis, tillstyrker jag bifall till Utsk:ts förslag, Den 2 Mej. 71 Anledningen, hvarföre reservanten föreslagit en lösen af 16,000 rdr och icke lika gerna 20,000 rdr, kan jag icke finna.
Hr Fahr seus:
Den förste talaren har grundat sin beräkning, för bestämmande af en högre vederlagssumma, på den vid Betänk:t fogada reservation.
Denna går deruppå ut, att, utom arrende-vederlaget, kronan äfven borde erhålla skatteköpskilling efter vanlig beräkning af 10 års afgifter, likväl så att ej kapitalet skulle erläggas, utan ett ungefärligen motsvarande räntebelopp å kapitalet tillläggas vederlagssumman.