Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ehuru glade föräldrarne visserligen blefvo öfver den oväntade kära julklappen, blandade sig dock i början en viss oro i glädjen, ty de uppgjorde för sig en mindre angenäm anledning, men snart hade Lydia för sin mor uppdagat rätta orsaken, och modren kunde ej annat än godkänna Lydias beslut att öfverge ett hus, der hennes längre vistande ej kunde bli fördelaktigt, hvarken för henne eller de personer, hos hvilka hon var.
Tillökningen af en person mera i hushållet betydde nu också för ryttmästarns mindre, ty de voro redan genom excellensen B–s godhet försatte i bättre omständigheter.
Tvertom var
Lydias hemkomst desto mera välkommen, som hon rätt väl kom till pass för att biträda modren med julstöket, hvilket just nu som värst stod på.
Modren fruktade väl litet i början, att Lydia skulle ha blifvit så förfinad af stockholmslefnaden, att hon numera skulle krusa för att lägga hand vid brygg och bak, men deruti irrade hon sig.
Snart hade Lydia påtagit en yllehvardagsklädning, och knutit för sig ett förkläde, och var jemte modern i full verksamhet.
De små syskonen voro så innerligt glada öfver systerns hemkomst, och Gud vet om ej egennyttan der vid lag äfven var litet med i spelet, ty det var ej utan, att de spionerade på om hon ej bland sina medförda saker äfven hade några små paketter, som de ej skulle få se, och deruti bedrogo de sig ej heller.
Lydia hade begagnat den stund, som budet behöfde för att från Stjernfeldts hemta hennes saker, för att gå ut i bodarne och förse sig med något smått och godt att ge syskonen i julklapp, och då hon ganska väl visste hvars och ens serskilda smak, hade hon förstått att välja så att ingen skulle bli missnöjd.
Hellman nödgades genast resa, för att komma hem och redogöra för sina kommissioner, men han trodde sig kunna lofva att komma igen till helgdagarne, och skiljsmessan blef derföre mindre påkostande.
Men i unga Stjernfeldts hus var harmonien en gång för alla ohjelpligen störd.
Ett par dagar efter sedan Lydia rest, hemkom
Stellan från en middag, efter hvilken man spelat, och der han förlorat en ansenlig summa penningar.
När han kom hem, fann han Nanna i hennes kabinett.
Det syntes ännu spår efter tårar i hennes ögon.
Det förargade Stellan, men han sade dock ej i början någonting, utan gick blott fram och tillbaka på golfvet, med korslagda armar.
Nanna hade från Sätraholm fört med sig sin lilla fågel.
Den fick fritt flyga omkring i rummet, och var så tam, att han ofta flög ned och satte sig på Nannas eller Stellans axlar eller händer.
Den flög nu ned och satte sig på Stellans hand.
Han grep tag om fogelns ben, och vred nacken af honom.
Men då kunde Nanna ej längre återhålla sina tårar.
«Min söta vän, du tar lifvet af mig med ditt eviga lipande,» sade Stellan.
Nanna blott fortfor att gråta.
«Tyst!» röt Stellan.
«Reta mig inte längre, ty snart kan mitt tålamod vara slut.
Är det öfver förlusten af det der liderliga stycket, som var i mitt hus, så måste jag tillstå, att dina tårar äro ganska malplacerade.»
– «Liderlig, – betänk hvad du säger!» snyftade Nanna.
– «Ja, just liderlig, och som dertill har den
oförskämdheten att gå så ouvert tillväga, att det nödvändigt skall bli en skandal för hela staden.
Men jag undrar i det hela inte på din sympati för henne.
Lika barn leka alltid bäst.»
– «För Guds skull, Stellan, det var ju du sjelf, som –»
– «Hvad! understår du dig att motsäga mig?
Men jag skall väl hitta på medel att qväsa dig.»
Nanna ville fly ur rummet, men Stellan fick fatt i hennes hår, svingade om henne så ett par hvarf, kastade henne omkull på golfvet, sparkade henne i sidan och gick ut.
Nanna var afsvimmad, och måste bäras in i sin säng.
Hon var sjuk; läkaren tillkallades, och han sade sig frukta att hon skulle komma att göra en fausse-couche.
Alexandra och Jernkrona voro gifta och bosatta i Stockholm.
De bodde i samma hus som unga Stjernfeldts, blott en trappa högre.
Alexandra gjorde mycket uppseende i societén för sin skönhet, och ingen tableau vivant eller slädparti kunde gå för sig utan henne.
Jernkrona var mycket smickrad öfver att finna sin fru så feterad, och han blef sjelf för sin hustrus skull föremål för mycken artighet, ty hvar och en ville gerna ställa så till att han fick umgås i den briljanta fruns hus.
Hela corps diplomatique låg på knä för Alexandra, hon blef presenterad på hofvet, och hennes man blef Nordstjerne-riddare i samma vefva, måhända hufvudsakligast derföre, att han skrifvit på borgen för en hög, inflytelserik herre.
Äfven Nanna släpades omkring på alla möjliga enskildta och offentliga nöjen.
Väl hviskades bland fruarne om att hon och hennes man ej just skulle lefva så väl tillsamman, men det kunde man åtminstone ej se när de voro i societén.
Stellan var då alltid ganska uppmärksam emot sin fru, och då han dessutom syntes göra allt för att förskaffa henne nöjen, så fann man att han å sin sida uppfyllde allan rättfärdighet, och att, om verkligen misshälligheter emellan makarne stundom egde rum, så var det sannolikt åtminstone ej hans fel.
Han hade den ganska riktiga takten, att aldrig för andra beklaga sig öfver sin hustru, – blott någon enda gång framkastade han vinkar om att hon vore lite kapriciös, och då snart detta blef den allmänna opinionen, så kunde man ej nog prisa Stellan för hans grannlagenhet.
La haute volée hade den vintern fått ett raseri att idka musik, som hotade musiken med total undergång.
Äfvenså var åkningen på montagnes russes då på högsta modet.
Detta gjorde att Stellan och Jernkrona på förmiddagarne delade sig emellan lektioner i sång och kälkåkning, och de hade således en både nyttig och behaglig sysselsättning för sina begge förnämsta extremiteter.
Men ju längre det led på vintern, dess mindre lämplig blef Nanna för societén, ty hon började taga allt för mycken plats i soffan.
Slutligen drog hon sig alldeles tillbaka, och Stellan var ej missnöjd dermed, ty han fick nu lefva så mycket mera ogeneradt.
Han lade också just ej något strängt band på sig, utan var för det mesta ute i sällskaper, med undantag af någon gång, då han hade spelparti hemma.
Han hade förvärfvat sig ett visst anseende i de förnäma kretsarne, ty ingen point kunde proponeras honom, som han ej antog, och man sökte ofta efter att få göra parti med honom, ty han han hade för det mesta otur.
Frampå våren nedkom
Nanna med en välskapad dotter.
Alla tanter i hela slägten räknade och räknade, så att de kunde räkna sig förderfvade, och ändå kunde de ej få ihop mer än trettiofem veckor efter bröllopet.
Alexandra ville att man skulle låta den lilla uppkallas efter henne.
Nanna samtyckte härtill gerna, ty början på detta namn klingade så vackert i hennes öra.
Om det nu kom af den myckna sjungningen – men Jernkrona fick en envis sjukdom i sin hals.
Äfven Alexandras (den «storas») helsa började bli lite vacklande, och det beslöts derföre, att hon och hennes man om sommaren skulle resa till någon helsobrunn.
Man tvekade emellan Medevi och Ramlösa, men då Stellan förklarade sig äfven behöfva dricka brunn, och redan hade deciderat sig för Ramlösa, så beslöto Jernkronas att för sällskaps skull äfven resa dit.
Hvarföre Stellan föredrog Ramlösa, var troligen för det sköna spelets skull.
Men medan kammarjungfrur och symamseller äro sysselsatta att åt de unga friherrinnorna sy allt hvad de behöfva till Ramlösaresan, (och det är sannerligen icke småsaker), vilja vi som hastigast göra en visit i Paris, för att se hur det står till med herrar Alexis och Albert.
Jaså, herr Albert är redan rest derifrån till Rom.
Nå det var ju ganska rigtigt gjordt af honom.
Men Alexis då – är han i staden?
Ja, om vi gå till ett litet smalt och högt hus på rue de petits capoucins, upp i quatrième, och knacka på den dörren – ja just den, der det spelas fortepiano innanför, så kunna vi få säga: «god morgon, herr Alexis!»
Nå, hur står det nu till?
Är väl smått, kan jag tänka.
Jo jo, visst kostar det att lefva i Paris, men så ser jag att det är derefter också.
Men var så god och sitt ner, ty det fins ju ändå ett par stolar, så skola vi be Alexis spela ett stycke.
Fortepianot ser temligen godt ut, och då det är den enda skickliga möbel, som fins i rummet, så är det väl allt skäl att det får göra les honneurs.
Bravo, herr Alexis! se det kallar jag att spela.
Väl har jag hört många föredraga den pjesen förut, men ingen har så till sista droppan tagit effekten ur den.
Herrn har gjort ofantliga framsteg.
Säkerligen har herrn tagit lektioner för stora mästare «Nej?» – jaså – herrn har hört dem.
Nå, nu skall väl min herre snart ut att på allvar försöka sina vingar med att uppträda offentligen som konsertgifvare, och samla guld i högar!
Åh, färdigheten tycks ju redan vara mer än tillräcklig.
Men jag erkänner, att jag ej förstår sådant.
Vi höra att Alexis, under sitt vistande i Paris, har, som man plägar säga, «tagit sig».
Han hade användt alla de tillfällen han kunnat få, att höra stora mästare, och det hade märkligen utbildat hans talang, både för komposition och exekution.
Genom en ansedd musikus, till hvilken han medbragt rekommendationsbref, hade han fått några elever, och härigenom hade det blifvit honom möjligt att uppehålla sig i Paris.
Från fäderneslandet erhöll Alexis sällan underrättelser, ty nästan den ende, med hvilken han korresponderade, var Albert, och denne vistades, som vi veta, i Rom.
Der hade hans pensel redan börjat väcka uppmärksamhet, och han hade lyckats att få sälja ett par taflor för temligen god betalning.
Italien, detta land, der naturen är idealiserad, hade till klart medvetande väckt mången förut blott anande känsla i hans bröst, och under Italiens sol växte till mognad hans talang, som, om den fortfarit att fostras i norden, troligen rönt samma öde, som de flesta andra, med hvilka detta är fallet, nemligen att af brist på värme bli en dvergplanta, eller genom beroendet under ensidige eller egoistiska gynnare, bli en krypvext.
Ofta tänkte
Albert på Celestine.
Hon låg alltid i fonden af hans fantasier, och hennes drag framträdde omedvetet på duken.
Väl hade mången Italiens sköna på honom kastat sina brännande blickar, och kall hade han väl ej alltid gått förbi; men hans hjerta kunde ej lockas, ty det tillhörde Celestine.
Men låtom oss begagna den lägenhet, som erbjuder sig med Alberts tankar, för att i ett ögonblick försätta oss från Rom till Sätraholm.
När vi komma dit, finna vi Celestine gift.
Gift? är ni alldeles befängd?
Åh nej, det är ju också bara spektakel.
Men hade öfverstinnan fått råda, så hade hon väl varit gift tio gånger om, ty på anbud har ej varit någon brist.
I samma ändamål hafva anmält sig – låt mig se en hofpredikant, en expeditionssekreterare, en major, en ekonomidirektör, en hofintendent, en – ja Gud vet allt hvad för folk, men ideligen ordentligt och rangeradt folk, med kongl. fullmakt på fickan, eller deremot svarande anständig förmögenhet.
Man kom öfverens om i hela orten, att Celestine var lite tokig, och mer än en gång hade gummorna vid kaffekoppen runkat på hufvudet och sagt:
«den som väljer i höet, stannar i starren.»
Mer än en gång hade öfverstinnan sökt öppna Celestines ögon för hennes friares stora fullkomligheter.
Hofpredikanten, mente hon, kom troligen inte att stanna förrän han blef biskop, expeditionssekreteraren hade redan en gång på en fjorton dagar förestått sin chefs portfölj, och var således i den briljantaste karrier; majoren, som hade en viss skicklighet uti att rita uniformer, betraktades på högre ort som ett ljus, och komme säkerligen att gå långt; ekonomidirektören gällde redan som en bland de förmögnaste possessionater i provinsen, och hofintendenten – se det var åtminstone en målare, som «var» någonting.
Obegripligt var det, hur Celestine kunde försaka så mycken herrlighet, och om hennes «förnuft» vittnade det åtminstone ej fördelaktigt.
Öfverstinnan kunde inte nog beundra sig för sitt tålamod att uthärda Celestines envishet och kapriser, och äfven för sin ståndaktighet och kraft, att, oaktadt alla hinder, drifva igenom sina planer med Celestines framtid.
Celestine vaknade hvar dag med hoppet att få en, om också aldrig så obetydlig, underrättelse om Albert, men förgäfves.
Hvarje dag, då tidningarne kommo, studerade hon så noggrannt på ut- och inpasserade, och bland utrikes nyheterna läste hon med mycken uppmärksamhet de artiklar, som hade till öfverskrift Paris.
Men ingenstädes fann hon Alberts namn.
Den enda, som någon gång talade om honom var öfverstinnan; men äfven hon gjorde det ej oftare än hon hade att förtälja det hon fått höra Albert vara död, eller gift, eller på annat sätt för Celestine förlorad.
Men Celestine hade en gång för alla föresatt sig att ej lemna gehör till dessa berättelser, och ehuru hon vid dem ej kunde afhålla sig från någon oro, så lät hon dock den ej djupt inverka på sig.
Hellman hade nu blifvit Celestines förtrogne.
Egarne till egendomarne Tunanäs och Sätraholm hade mycket affärer tillsammans, och det gjorde att Hellman ofta kom att resa till Sätraholm.
Celestine passade då alltid på tillfälle att med honom smyga ett bref till Nanna, emedan i de bref hon sände med posten, hon, i anseende till ett visst ryskt system, som rådde med sättet att på Sätraholm expediera posten, ej vågade yppa allt hvad hennes hjerta för henne dikterade, och mången gång passade äfven Hellman på ett lägligt tillfälle att i Celestines händer öfverlemna svar på hennes bref.
Men för Hellman sjelf hade himlen något mörknat.
Baron Stjernfeldt hade ryggat sitt löfte att påföljande våren låta honom få tillträda bruksinspektorstjensten, och Hellman såg sig i anledning deraf nödsakad att uppskjuta sin förening med Lydia ännu ett år.
Det troddes att det just var hans förlofning med Lydia, som förmått baronen att göra denna förändring; men ehuru terminen för Hellmans och Lydias vigsel på så sätt blef ändrad, så blefvo dock ej deras hjertan det.
Men medan vi kommit att tala om gamle baron Stjernfeldt, så kunna vi ej underlåta att berätta något som passerade på sommartinget med O. härads häradsrätt, der en dag baronen infann sig, för att öfvervara ett mål, rörande vräkning från deras hemman af några hans underhafvande, som försummat att på dagen lefverera skatten.
Han hade trott sig så mycket heldre böra vara tillstädes sjelf, som han förestälde sig att i detta fall domaren ej skulle våga annat än hålla efter bönderna, och döma till hans förmån.
I anseende till ordinarie domarens sjukdom, var en ung extra domare tillförordnad.
Baronen var förundrad öfver att den unge vice häradshöfdingen ej redan genom en visit på Tunanäs sökt att vinna hans gunst, och han visste ej rätt om detta kom af tölpaktighet, oeftertänksamhet eller ett visst slags sjelfständighetskänsla.
Ehuru han ej gerna ville bekänna det ens för sig sjelf, var det dock ej utan, att han fruktade att det sistnämnda var fallet, och det var således så mycket nödvändigare, att han i tid sökte att på honom imponera genom sin personlighet.
Redan före rättegångstimmans början körde baronens vagn upp för tingsstugudörren.
Baronen hade föreställt sig, att den nye domhafvanden skulle komma utspringande, öppna vagnsdörren och bedja herr baron allraödmjukast stiga upp, men sådant hördes ej af, och förtretad mumlade baronen till betjenten, som nu gjorde samma tjenst: «herrarne måtte sofva der uppe ännu.»
Men deruti bedrog han sig.
Häradshöfdingen hade redan i flera timmar varit uppe; men nog hade han haft angelägnare sysselsättning, än att springa som uppassare åt ortens possessionater.
Uppkommen i tingshusets öfra våning, ökades ännu mera baronens förundran, att ej heller der ställets nuvarande värd tog emot honom, och det kostade rätt mycket på att befalla en betjent gå in till häradshöfdingen, och underrätta honom om att friherre Stjernfeldt vore der och önskade tala med honom.
Baronens missnöje ökades till förbittring, då betjenten kom tillbaka med helsning till baronen från häradshöfdingen, som bad honom vara så god och sitta ned så länge, emedan han på en stund hade något angeläget att tala med några andra rättsökande.
Efter en god stund utkom häradshöfdingen, åtföljd af tvenne bönder, som sågo högst förnöjda ut, och hjertligen tackade honom för hans bemedling.
De insågo nu så väl hur lyckligt det var för begge två att de blifvit förlikta, och funno det påtagligt, att om ej bränvinsadvokaterna satt ihop dem, så hade de troligen aldrig kommit att processa med hvarandra.
«Det är visst herr baron Stjernfeldt jag har den äran att tala med,» sade häradshöfdingen, vändande sig med en lätt bugning till honom, «får jag inte be herr baron vara så god och stiga in i mitt rum?»
– «Jag tackar! jag har redan hunnit att så väl orientera mig i det här rummet, att jag heldre stannar qvar här, om jag får lof,« svarade baronen.
– «Hur herr baron befaller.
Får jag lof att fråga, hvarmed jag kan ha den äran att vara till tjenst?»
– «Ni vet att jag har ett mål före här emot några af mina underhafvande –»
– «Mycket väl.
Jag gissar att det är herr barons afsigt att förlika detta mål.
Det vore också utan tvifvel det bästa.
Jag skall genast låta kalla upp svaranderna.
– «Var så god och gör er inte omak – jag kan visserligen ej ha den dåraktigheten att förlika en sak, deruti jag bestämdt bör vinna – det var blott för att begära ett par upplysningar, om ni ansåg det vara bättre, om jag emot bönderna använde –»
– «Herr baron täcks ursäkta mig,» afbröt häradshöfdingen, «det lärer inte vara herr baron obekant, att jag genom min pligt som domare är förhindrad att på förhand biträda någon part med råd, och som min tid är mycket upptagen och rättegångstimman nalkas, så nödgas jag för ögonblicket neka mig nöjet att vidare fortsätta samtalet.»
En annan person kom i detsamma in, med hvilken häradshöfdingen inlät sig i samtal, och baronen, mycket arg, satte på sig hatten, och gick ned för att samtala med sin advokat.
Denne, en halt figur, med grå frack, försedd med stora fickor, hvarur diverse rättegångshandlingar uppstucko sina hufvuden för att hemta frisk luft, stod nere i förstugan, omringad af en skara bönder, som trängdes för att inhemta visa råd af honom, och ingen blef lottlös, ty än tog «sektern» den ene, och än den andre med sig bort i vrån, der han hviskade honom mycket förtroligt i örat, rynkande emellanåt ögonbrynen, som vore han försänkt i djupt begrundande, ristande ömsom på hufvudet, för att visa att han fann saken betänklig, och stundom nickade han uppmuntran, då han insåg att den stod att hjelpa.
Men när baronen kom ned, spridde sig bönderna åt alla håll, och endast advokaten fick smickra sig med att komma med herr baronen i samtal.
Emedlertid fylldes tingsgården af menniskor.
Här stodo ett par drängar och bytte klockor, der några bönder, som kringskådade baronens granna vagn, och blott då och då tilläto sig att se upp åt «herr» kusken, som satt på kuskbocken, och allt emellanåt gaf till en klatsch med sin smällpiska, för att hålla hästarne vid godt humör, och genom den kringvefvande snärten hålla åskådarne på vederbörligt afstånd – här var en grupp bondpigor församlad omkring en Westgötehandlande, som måste ha varit mycket qvick, emedan han allt som oftast lyckades att aflocka pigorna det mest högljudda bifallsskratt, och der gick länsmannen, åtföljd af några nämndemän, ner på krogen, för att genom en eller annan sup ladda sig till den förestående sessionen.
Ändtligen ringde det i tingsklockan, häradshöfdingen satte sig i domstolen, och menigheten samlade sig i tingssalen.
Inom skranket stodo åtskilliga stolar för ortens possessionater, och den af dem, som stod närmast domsätet, och således var den förnämsta platsen, intogs af baron Stjernfeldt.
Nämndemännen satte sig på sina bänkar, läto snusdosorna cirkulera, och intogo derefter den för slummer mest lämpliga ställning.
Åtskilliga småmål afgjordes först.
«För opp Stina Persdotter från Fallet,» befallde häradshöfdingen, och en fjerdingsman, åtföljd af tingsvaktaren, gick ned för att ur häradshäktet upphemta den anklagade.
Hon kom, och trädde med fräck uppsyn inom skranket.
I detsamma hennes namn nämndes, förändrades något baron Stjernfeldts ansigtsfärg, men det märktes af ingen, utom af Olof Ersson i Nybygget, som stod med armarne stödda på skranket och fästade sina plirande, grå ögon på baronen.
Stina Persdotter var en långvext, något mer än medelålders menniska, med låg panna och uttryckslösa ögon.
Hon var nu anklagad för att hafva begått förgiftningsbrott.
Flera gånger förut hade hon för enahanda missgerning varit misstänkt, men under de förra domrarne hade rättvisan blifvit något lamt handhafd, och det troddes för öfrigt, att baron på Tunanäs på något vis höll henne ryggen fri.
Men denna gång hade han ej ens fått veta af att hon var tilltalad, och hade han vetat det, samt att målet på denna dagen skulle företagas, så är väl sannolikt att han afhållit sig från tinget.
I nära två timmar höll den unge domaren på med ransakningen, innan han förmådde den anklagade att afge den minsta bekännelse.
Hon oupphörligt blott nekade, och svarade att hon ej mindes, när domaren begärde uppgift om några äldre data, som kunde bringa henne till tvetalan.
När intet annat syntes vilja hjelpa, vände han sig till menigheten, med ett tal, fullt af kraft och värma.
Han behöfde ej numera begagna klubban, för att tysta den sorlande menigheten, – snart rådde den djupaste tystnad i rummet, och blott här och der afbröts den af en och annan snyftning.
Ändtllgen syntes någon rörelse i den anklagades anletsdrag, en lätt darrning förmärktes på hennes läppar, och hennes ögon, som förut fräckt spelat omkring på den församlade menigheten, sänktes mot golfvet.
Nu kastade domaren om ton.
Han hastade att öfverraska den bättre känsla, som syntes hafva vaknat hos den brottsliga, lät fridens milda ord slå en ring kring henne och hålla undan de onda makter, som för hans kraftiga ord måste vika, och efter några minuter begärde den tilltalade att enskildt få tala med domaren.
Han gick in i en sidokammare, åtföljd af henne, och det dröjde en god stund, innan han med henne åter kom ut.
Sedan häradshöfdingen åter satt sig i domstolen, och den anklagade återtagit sin plats, dikterades till protokollet en fullständig bekännelse, ej allenast att hon hade föröfvat det brott, hvarför hon nu var tilltalad, utan äfven de, för hvilka hon förut varit misstänkt, hvarjemte hon uppdagade en mängd brott, som i en lång följd af år blifvit begångne i orten, men till hvilka man ej lyckats att få reda på gerningsmannen.
«Har du något vidare att tillägga?» frågade häradshöfdingen, sedan han uppläst bekännelsen, och dess riktighet blifvit erkänd.
«Ja,» svarade den tilltalade, och fästade sina ihåliga ögon på baronen, som under det föregående setat blek på sin stol, och mången gång rest sig till hälften för att gå ut, men gjort våld på sig och blifvit qvar, under den förmodan, att om han vore närvarande, så skulle ej den anklagade i sin bekännelse våga vidröra något, som angick honom.
Domaren uppmanade den anklagade att frimodigt yttra hvad hon vidare hade att tillägga.
Stora svettdroppar runno ned för baronens panna, men han satt qvar.
«Det var,» började den anklagade, «en annandag påsk, för en femton eller sexton år sedan, hvad det kan vara, så kom Ola Ersson der – jaså, han är utgången – nå nå, det är detsamma – han kom till mig, som jag bodde då också för mig sjelf i Fallet, och hade en helsning från nådig baron der, och frågade om jag hade lust att förtjena pengar.
Ja men har jag väl så, mente jag, och frågade hvad det var om.
Då sa’
Ola att baron hade sagt, att om
Ola och jag ville hjelpa honom med e lita ed, så kunde han komma åt Tunanäsgodset.
Det kan vi väl tjena nådig baron med, sa’ jag, och frågte
Ola hvad baron ville betala för besväret, och då sa’
Ola, att baron hade bjudit hela femhundra riksdaler åt hvardera strax och etthundra riksdaler se’n hvart år så länge vi lefde, och det har vi också rigtigt ärligen fått, det kan jag inte säga annat, och det var väl också så hederligt bjudet, att det lär väl ingen ha nekat att ta emot för en så liten tjenst.
Och så sa’ nådig baron för oss, hvad vi skulle säga när vi kom till tinget, och så svor vi på det, och så fick nådig baron der Tunanäsgodset».
Det gick ett sakta sorl kring menigheten, och när baronen gick ut för att sätta sig i sin vagn, drogo sig menniskorna å ömse sidor undan, så att han fick en mer än behöfligt fri passage, och denna gång tror jag ej att de gjorde det af – aktning.