Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon lefde under dessa månader i en atmosfär, som var fylld af hans ande; hon läste hans dikter om och omigen, och för hvar gång, hon läste någon af dem, tyckte hon sig upptäcka en ny sida eller nyans af hans väsen och gladde sig däråt, som åt en funnen skatt.
Till Granudden kom hon ofta under denna tid; dels gaf det lindring åt hennes oroliga lynne att göra dessa korta resor, dels trifdes hon bättre än någonsin i detta varma hem.
Ofta stannade hon där till sent på kvällen; det var skymningsstunderna, hon älskade mest.
Då tändes brasan i doktorns rum, och familjen samlade sig där efter slutad middag.
Johnson satt i sin mans stol, och den lille Johan låg vid sin mors fötter.
Fadern hade flyttat fram den bekväma skrifstolen åt Gerda; men då hon aldrig ville mottaga den, tog han den för sin egen del, och Gerda slog sig ner i en liten gungstol, som Alfhild fått af sina föräldrar, då hon var tio år; det var en barnmöbel, som jättekvinnan tycktes skola krossa med sin tyngd.
Och tiden gick, och brasan brann ned, och glöderna begynte falna, och skymningen bredde sig som ett flor öfver allas ansikten.
Och när man kunde tala utan att ses, fick samtalet den doft af förtrolighet, som Gerda längtade efter.
Det rörde sig ofta om Norrbyholm och om gamla tider; och hvar gång Erics namn nämndes, kände hon det som om en varm andedräkt strukit hän öfver hennes hjärta, och det skälfde därvid.
En sådan skymningsstund var det ock, som man för första gången dryftade möjligheten att fånga diplomaten-skalden för en eller annan vecka af den stundande sommaren.
Johnson var den, som först skref till honom och bragte frågan på tal.
När Eric Lindenow mottog detta bref, förnam han en underlig rörelse i hjärtetrakten; och van som han var att iakttaga och analysera alla mera ovanliga kroppens och själens rörelser, frågade han sig nu också själf, hvad detta hade att betyda.
Han var så pass mycket af en parisare, i teori och praxis, att han, när det gällde att söka förklaringen till ett fenomen, som föreföll egendomligt, alltid först ponerade en kvinna som utgångspunkt.
Det var Maria, han tänkte på strax när han fick detta bref, som förespeglade honom möjligheten af ett återseende mellan dem.
Han var nyfiken.
Det var kanske icke alldeles omöjligt, att hon under dessa månader ...
Det lekte ett småleende kring hans läppar.
Och han fördjupade sig i tankegången, som efterhand fick karakteren af en monolog, hvars sarkastiska grundton han tyckte sig höra lika klart, som om han verkligen hört sin egen röst.
Det var hela fyra månader, som hon varit gift nu, fyra månader som hon tillbringat i en oafbruten tête à tête med en man som ... verkligen icke kunde kallas begåfvad.
Kunde det vara möjligt, att hon ännu icke fått ögonen upp!
Och om ...?
Men nu slog tonfallet om, och rösthallucinationen blef sorgsen och full af medkänsla.
— Ja, om hon kommit underfund med honom nu, börjat förakta hans dumhet och vämjas vid hans råhet — — då skulle hon ha en hård kamp att utkämpa, innan ...
Här afklipptes alltid tankegången.
Han svarade på brefvet i obestämda ordalag, inom sig besluten att icke resa.
Gåpåaren, riddaren med den svajande hjälmbusken satte sig upp på världsklokhetens höga hästar för att trampa till döds den lilla gnista, som ännu ibland lät förnimma sin tillvaro genom en stickning i hjärtat, så ofta han föreställde sig Maria hvilande i Casimirs armar.
Och när sommaren hållit sitt intåg i Mälarestaden och semestern var för handen, då bestämde han sig nog för att resa direkt till Norrbyholm; men då han kom till den lilla stationen i Småland och i den tidiga morgontimmens ljus såg ekipaget från Granudden stå väntande därutanför, steg han i alla fall ur kupén och lät tåget ånga vidare mot söder.
Nu hade det gått dag efter dag, och ännu fanns han kvar, icke på Granudden utan på Aspinge.
Han hade flyttat ditöfver.
Baronerna hade varit enträgna, både den gamle och den unge.
De hade fattat en förunderligt varm tillgifvenhet för honom, de två!
— Och återigen log han sitt parisiska småleende och återigen frågade han sig själf, om det kunde finnas en kvinna bakom denna tillgifvenhet.
Men han hade icke varit många timmar på Aspinge, förr än han redan kommit till den öfvertygelsen, att Casimir och Maria voro de lyckligaste äkta makar under solen.
Och återigen kände han stickningen af den där gnistan, som aldrig tycktes vilja slockna, och det kom agg i tonfallet, när han sade till sig själf: »Hon har verkligen inte uppdagat, att han är en idiot!
Och att han är rå!
Och att han inte förstår ett grand af hennes väsen!» — Eric Lindenow inbillade sig, att han med afsmak vände sig bort från en sådan själsmesallians.
Just i det han vände sig bort, sjönk hans blick liksom händelsevis ner i ett par bruna ögon; och dessa ögons uttryck fängslade honom, och en aning började fladdra inom honom som en ljuslåga i vinden.
Var denna aning riktig?
Han fick lust att öfvertyga sig därom.
Det händer ibland, att den bästa människa, om hon för tillfallet befinner sig i en upprörd eller oharmonisk sinnesstämning, genom en omedveten själens reaktion kan bli hjärtlös, hård och grym.
När Eric Lindenow tog sig för att experimentera med Gerda Du Camp, för att utröna, om han verkligen helt ofrivilligt kommit att göra ett djupare intryck på hennes hjärta, anade han icke, att detta experiment skulle kunna innebära någon fara för hennes sinnesro; i så fall skulle han icke ha företagit det.
Men han var icke den som såg kvinnor sentimentalt, han trodde icke på några obotliga hjärtesår — och en skråma fick man tåla, när man själf gett sig i leken!
Han sysselsatte sig mycket med Gerda; en spännande känsla af nyfikenhet dref honom att intränga i hennes lifliga själ och söka utforska dess djup.
Hon föreföll honom som en ny, intressant varietet af ett släkte, hvars arter han eljes kände ganska väl, denna unga flicka med det sjukliga, dunkla begäret efter andligt innehåll att fylla sitt lifs tomhet med.
Han kände sig omsväfvad af detta begär; och han lekte med det.
När han slutligen fann sig stå ansikte mot ansikte med en flammande eld, kunde han icke hindra sig själf att helt instinktlikt härma alla lågans rörelser.
Men han blef aldrig på allvar varm; och det var som om han genom allt hvad han medvetet yttrade velat tillkännagifva detta, ty hans mun förnekade genom sina sarkasmer just det, som ansiktets uttryck lofvade, då elden från Gerdas ögon speglade sig däri.
Det var hans sätt att reservera sig mot dessa känslans reflexrörelser; och det var en själens hederlighet, som låg till grund därför.
Det hände också ibland, att han greps af leda vid sig själf, vid detta dubbelspel, vid tillvaron öfverhufvud.
Det fanns ingen mening i detta!
Hvarför gick han nu här dag efter dag i Smålands urskogar och spelade landsorts-don Juan utan medtäflare?
Han hade mer än en gång bestämt sig för att resa; beslutet fattades alltid om aftonen, när han höll räfsteting med sig själf, men morgonen kom med en frestelse eller ett hinder, och resultatet blef, att han stannade.
Den senaste anledningen hade varit Casimirs födelsedag, som nu var inne.
Men han var icke vid sitt vanliga glada humör, där han i sällskap med Gerda vandrade omkring i parkens alléer framför slottet.
Han anfäktades åter af ledan vid sig själf.
I sällskap med den gamle baronen kunde han glömma den; det var därför sparrisjakterna voro honom en så stor vederkvickelse och hvila; men när han var ensam med Gerda, kom tungsintheten numera alltid öfver honom.
Och ändå kunde han icke förmå sig att undvika hennes sällskap.
Han var till mods gentemot denna lek med känslor alldeles som »Skälen» gentemot brännvinet: han tyckte icke om det, men det var som måste han dricka det ändå, därför att »det sitter en djäfvul i spriten».
— Det sitter en djäfvul i allt hvad man vänjer sig vid.
Då Eric såg Gerda denna morgon, kände han alldeles ingen glädje öfver den tête à tête, som han nu visste vara förestående.
Han kände ingenting annat än att hon väntade honom.
Och så gingo de då sida vid sida; och riddaren med den vajande hjälmbusken började så småningom göra tjänst.
Klädd i full rustning besteg han den ena efter den andra af sina käpphästar och voltigerade inför hennes ögon med en min så käck och ett leende så gladt, som en lindansare inför sin publik; men medan han trafvade som bäst, växte hans leda vid sig själf och blef så stark, att Gerda, som kände den instinktlikt, slutligen icke kunde uthärda längre.
Hon afbröt honom midt i en bravad:
»Jag skulle önska att du inte spelade komedi för mig,» sade hon.
Han såg på henne, förvånad.
Det tonfallet hade han aldrig förr lagt märke till i hennes röst.
Det var någonting på samma gång tvekande-skyggt och kufvadt-lidelsefullt, något af en ödmjuk bön och ett ofrivilligt skri, sådant en häftig smärta aftvingar.
Det var någonting som tiggde att få se människan inom honom — icke den bålde riddaren utan den lilla människan sådan hon utgått från naturens hand.
Den bålde riddaren blef så förbluffad öfver detta kraf, att han själfmant steg ned från sin höga häst — men rustningen kunde han icke strax frigöra sig ifrån.
»Jag skulle önska detsamma,» sade han.
»Men hvem kan bli den gamle Adam kvitt?
Man blir så van att spela komedi, att man gör det omedvetet, också för sig själf.
Jag märker ibland att jag talar teaterrepliker och gör teatergester ...»
Hon såg på honom, och i hennes blick brann längtan efter klarhet.
Allt hvad han sade tycktes innehålla så oändligt mycket mer än orden uttryckte, och hela hans väsen drog henne till sig med underlig makt.
Hon anade en skatt i detta väsens djup.
Han liknade ingen annan man, som hon sett; han var så fullkomligt enastående, denne skönhetens stridbare apostel midt i hopen af människor, hvilkas högsta åtrå och enda bön var den om mat för dagen.
Hennes egen dröm om andligt innehåll åt sitt lif var ju också blott en sinnets reaktion emot en nykter och idétom tid; och det var som om den blifvit förkroppsligad i honom och i hans opposition mot materialismen i allt.
»Kan det vara så svårt att vara sann?» sade hon.
Det var som om någonting långsamt vidgat sig inom hennes bröst och spänt på inifrån: det var denna tanke, på svårigheten att vara sann, som växte och växte till beklämning.
— För henne skulle det vara så lätt, om hon bara visste, att han så ville.
Hon skulle kunna stryka af sig all förställning som en främmande dräkt och låta honom själf med egna ögon iakttaga hvarje själens rörelse, som hon icke själf förstod.
Han skulle förstå den, han, om han blott ville det; men det var just därpå allt berodde ...
De hade just hunnit fram till hufvudalléen, som förde till slottet, då Gerda plötsligt vände sig om och utan ett ord till förklaring började springa längsmed en sidogång, med händerna framför sitt ansikte, under fruktlösa försök att kväfva gråten.
Han stannade och såg efter henne; en känsla af oändligt vemod fyllde hans själ.
Om han i denna stund kunnat tvinga sitt hjärta att lyda, så skulle han ha skyndat efter henne, fångat henne i sina armar, torkat hennes tårar, tryckt henne in i sin famn ...
Men han kunde icke!
— Det började bränna i ögonvrårna som om det bryggdes tårar därinne; och återigen kom det öfver honom en leda vid sin egen tillvaro, en leda så stark, som han aldrig tyckte sig ha förnummit den förr.
Han började gå långsamt fram emot slottet.
Hans beslut att resa följande morgon hade blifvit orubbligt med ens.
Hela förmiddagen hade Maria varit strängt upptagen.
Hon var i färd med att smycka sin våning, och man såg henne flyga som en trollslända från rum till rum, klädd i en morgonklädning af grekiskt snitt och med det blonda håret löst uppbundet i en knut.
Ögonen strålade, kinderna strålade, hela hennes varelse stod det ljus omkring.
Det var icke att misstaga sig på: denna kvinna var lycklig.
Också var det en festdag i dag:
Casimir blef 26 år.
Detta var för henne en tilldragelse af utomordentlig vikt, och när hon vaknade denna morgon, hade hon starkare än eljes känt längtan att falla på knä, sjunka hän i andakt och tacka Någon med hjärtats innerligaste ord för den stora lycka, som kommit henne till del.
Hon hade icke förtjänat en sådan rikedom, hon hade fått allt till skänks liksom af en osynlig hand.
Hennes själ höjde sig i tacksamhetens extas och kysste denna osynliga hand, från hvilken lyckans gyllene frukt fallit ned i hennes sköte.
Hon tänkte på alla de lottlösa, på alla dem, som hoppats mycket, men som intet fått; och hennes hjärta fylldes af medkänsla.
Men gömd under dess yta låg alltid det värmande medvetandet om hennes egen lycka; och det behöfdes blott en vindfläkt för att jaga alla sorgens dimmor bort och göra henne glad som nu, så glad att hennes ord blefvo till sång och hennes gång till dans.
Rum efter rum smyckades af hennes ifriga händer.
Kammarjungfrun bar till henne blommor, som trädgårdsmästaren skickade upp: syréner i alla nyanser, från de hvita till dem som stötte i rödt, med alla mellantonerna i lilas och violett, ordnades i stora vaser, så att de hängde i naturliga klasar öfver kanterna, likt pärlande skum i ymnighetshorn, som flöda öfver; rosor i alla färger, från de bleka till de purpurröda, samlades i buketter, kransades af friska blad; hvita konvaljer och narcisser slötos i ring om tulipaner i klara färger och skylde deras nakna stelhet.
Som en vårens gudinna gick hon fram, följd af sin tärna; och det blomstrade och grönskade där hon gick fram.
Längst dröjde hon i sitt eget älsklingsrum, salongen som vette mot sjön.
Här hade hon ordnat ett litet skönhetsrike af alla konstverk, som hon fått eller förvärfvat, allt hvad hon kunnat samla från skilda håll af sådant, som är fest för ögat och lyftning för sinnet.
Här stod också den statyett i marmor, som var hennes födelsedagsgåfva till Casimir.
Den hade nyligen anländt från Paris, och den hade blifvit uppställd på sitt postament i dag.
Det franska namn, konstverket burit på den årliga utställningen, fanns inhugget i sockeln:
L’ange prononçant le nom de Dien.
Här i detta rum, som hon älskade mest af alla, i den vackraste vrån af deras kärleks paradis, stod nu ängeln och nämnde Guds namn.
Hon stämde färgerna rundtom honom som strängarne på en lyra till samklang och harmoni.
Och när hon ordnat allt, lät hon sina blickar fara hän öfver allt och erfor ett innerligt välbehag, en smekande, värmande förnimmelse som om hon hört den skönaste musik.
Hon satte sig ned och slöt ögonen.
Han hade stigit tidigt upp och smugit sig på tå ur rummet för att icke väcka henne.
Han var så hänsynsfull och så god ...
När han nu kom hem från markerna, skulle hon skynda honom till mötes, slå sina armar kring hans hals, se honom in i ögonen.
Hon längtade efter honom.
Det var som om hon icke sett honom på många dagar.
Hon skulle granska hans drag och upptäcka nyansen af hans lynne; men lynnet var alltid strålande, när hon var hos honom.
— Hennes längtan växte och växte.
Då hörde hon steg genom våningen; hon sprang upp för att kasta sig till hans bröst, så snart han inträdde i rummet.
Men i stället för Casimir kom Eric småleende fram genom dörren till biblioteket.
Han såg på hennes ansiktes uttryck, hvilken välkomsthälsning hon tillämnat den inträdande, och han förstod, hvem det var, som hon väntat.
Förunderligt återigen kände han den där svedan i hjärtat; den blef mera och mera smärtsam för hvar gång den upprepades.
Han hälsade och mottog hennes hand som ersättning för det famntag hon tillämnat en annan.
»God morgon!» sade hon.
»Är du redan uppstigen?»
Hon satte sig borta i fönstersmygen, i själfva »den förtroliga vrån», och inbjöd honom att taga plats.
Han slog sig ner på en låg taburett vid hennes sida.
»Jag har redan hunnit med mycket, må du tro!»
»Nå, berätta!
Hvad är det för storverk, du funnit på?»
»Först och främst steg jag upp klockan sju.»
»Jag förstår hvilken kraftansträngning det måtte ha varit» — hon smålog — »för en man med dina vanor!
Men vidare!»
»Vidare?
Jag klädde mig, jag gick på sparrisjakt med farbror ...»
»I honom har du gjort en eröfring.
Han är alldeles förtjust i dig.»
»Han påstår att jag ’har anlag’ för sparrisjakt.»
Maria skrattade.
»Nå, du utbildade dina anlag?»
»Ja, tills Gerda kom.»
Han blef med ens helt allvarsam; men då hon betraktade honom med en forskande blick, lät han ett fint diplomatleende spela kring sina läppar.
»Jaså Gerda,» sade hon lugnt.
Men han märkte, att hon iakttog honom: »Nå, vidare!»
»Ingenting vidare!
Vi ha promenerat i parken.
Vi ha konverserat — voilà tout!»
»Hvar tog hon vägen då?»
»Jag antar, att hon gick upp till sig.
Själf har jag varit uppe och klädt om mig för att inte behöfva hälsa dig i knäbyxor och snörkängor — — Gerda säger, att den dräkten inte klär mig.»
Han reste sig upp och började marschera omkring på golfvet, betraktande hennes anordningar.
Hans ögon glänste, och näsborrarne vidgades som för att insupa vällukten i fullaste drag; han njöt den som en finsmakare njuter sitt vin, den bästa årgången, väl tempereradt.
»Så vackert du ordnat allting.
Och en sådan doft!
Det är ju våren själf som du flyttat hitin!...
Och här sitter du midt inne i den skönhetsvärld, du skapat, och njuter och drömmer.»
»Än du själf då?»
»Detta är inte för mig.
Jag känner mig till mods som borde jag ha tagit skorna af mina fötter, innan jag trädde hitin ...»
Det lät nästan vemodigt; hon ville slå bort det.
»Det har du ju också gjort — snörskorna.
Orden ledsagades af ett leende, som gjorde afbön för skämtet.
Men han var nu en gång i sorgsen sinnesstämning, och han tillade, med lägre röst men med ett tonfall, som strök under orden:
» — — eller som om jag aldrig borde ha trädt hitin.»
Hon såg på honom, ännu alltjämt med detta vackra småleende, som tycktes bedja om absolution därför, att hon en sådan dag som denna icke kunde låta sig ryckas med af hans stämning.
»Hvarför plötsligt så vemodig, du lifsglädjens apostel?»
Och han svarade med en anstrykning af själfironi:
»Därför att teori inte är praxis.
Jag känner en asket, som predikar fri kärlek och malthusianism i litteraturen och en läsare, som drager i härnad emot religionen ...»
»Och en melankoliker, som predikar lifsglädjens evangelium?»
Han hade gjort ett par slag öfver golfvet och stannat framför piedestalen, på hvilken marmorstatyetten stod.
Han betraktade den.
Det var en ängel med sammanknäppta händer och ett ansikte, däri hvarje drag andades hänförelse, ödmjuk tillbedjan.
Ögonen voro vända uppåt, läpparne nämnde ett namn, det stora namn, inför hvilket hela gestalten böjdes ofrivilligt.
Och öfver denna andakt skuggade vingarne som ett par stora, signande händer.
Hela figuren, sådan den stod där, lefde, andades; hvarje linie i denna marmorkropp var rörelse och innerlig hängifvenhet.
Man kunde icke se den utan att själf känna lust att falla på knä och tillbedja.
Inför detta konstverk hade Eric stannat, försjunken i andakt.
Maria såg på honom;
»Ja, icke sant?
Den är vacker?» sade hon sakta.
Det blef tyst, men han kände hennes förundran i luften bakom sig och tillade förklarande:
»Jag menar — ’vacker’ är inte ordet.
Det är för litet.»
»Du har rätt.»
Hon hade rest sig upp och gått fram till hans sida.
I detta ögonblick möttes deras själar i en gemensam beundran; de kände båda med samma innerlighet.
Han var den, som först bröt tystnaden:
»Konstnärer borde aldrig ge sina skapelser namn; de misslyckas alltid därmed.
Se nu till exempel detta: ’Ängeln, som uttalar Guds namn’.
Det uttrycker ju inte en tusendel af det skönhetsintryck, bilden ger.»
»Hvad skulle du vilja kalla den?» frågade hon med en starkare betoning än vanligt på det lilla ordet du.
»Jag vet inte ... ’Andakt’ hade varit bättre, tror jag.
Ordet hade rymt mera.
Eller ’Hänryckning’ eller ’Religion’.»
»Eller — ’Kärlek’!»
Hennes ögon strålade, när hon nämnde ordet; hela hennes varelse andades samma ödmjuka tillbedjan som marmorbilden däruppe.
Det var som om hon omedvetet härmat dess hållning och ansiktsuttryck.
»Kärlek?» upprepade han, och läpparne kröktes redan till ett spotskt småleende; men då han såg på henne, afklipptes det med ens.
Det kom ett allvarligt och själfullt uttryck i hans ögon, och han log som en ängel vid tanken på ett förloradt paradis.
»Nåja,» sade han stilla, »kanske också det.»
»Jag har aldrig sett en vackrare och sannare bild af kärlekens väsen.»
»Ja du!
Du hör till dem, för hvilka kärleken är i släkt med religionen.»
Det hördes ljud af steg.
Maria böjde sitt hufvud framåt och lyssnade ...
I nästa sekund befann sig Eric ensam framför marmorbilden.
Han vände sig om, gick tillbaka till »den förtroliga vrån» och satte sig på den stol han nyss lämnat.
Han stirrade framför sig på golfvet med ett högst fundersamt uttryck i ögonen.
Hans tankar sysslade med ett psykologiskt problem, som föreföll honom omöjligt att lösa.
Hur var det möjligt...?
Han fick sitta där länge ensam och grubblande.
Maria hade sprungit Casimir till mötes i det blåa kabinettet, och där stodo de länge tryckta in till hvarandra i en stum omfamning.
Också för honom var kärleken ännu lika ung och frisk.
Hon var den kvinna han älskade, den enda han älskat.
Han hade svärmat och flammat, han som andra, han hade också i hemlighet varit en ladugårdens Don Juan; men den känsla han ägnade henne, sin lagvigda hustru, hade han aldrig hyst för någon annan kvinna.
Hon hade tagit hans hufvud mellan sina händer.
»I dag är min pudel tjugusex år.»
Han nickade fryntligt, men då han såg hennes ögon fyllas af tårar, fick han också själf tårarne i ögonen.
Det lyckliga småleendet kring hennes mun blef mer och mer exalteradt; hon böjde hufvudet tillbaka och lyfte sig på tå upp emot honom, så att hennes ansikte kom helt nära upp emot hans.
»Tack!» sade hon.
Och hon lade hela sin själ i det enda ordet.
Det var som en säkerhetsventil; när känslorna hotade att spränga hjärtat, flög det ordet henne alltid på läpparne.
De gingo långsamt genom rummen; han höll sin arm kring hennes skuldror, lik en fågel som skyddande håller vingen öfver sin älsklingsunge.
När de hunnit till biblioteket, gjorde hon ett tecken mot salongen: »Eric är därinne»; och han släppte sitt tag, en väl dresserad pudel, som han var.
Hon hade genom lära och efterdöme vant honom vid att aldrig gifva eller mottaga en smekning i en annans närvaro; och fastän han för egen del gärna skulle ha exponerat sin lycka och alldeles icke förstod denna känslans skygghet hos henne, tog han dock alltid hänsyn till den.
Medan de vandrade genom rummen, hade han icke med en min tillkännagifvit, att han sett, hur hela våningen var smyckad till fest.
Han hade icke heller lagt märke till det.
Det fanns alltid blommor häruppe, något mer eller något mindre, det fäste han sig icke vid.
Hans ögon snuddade endast vid dem som vid likgiltiga ting; de framkallade hos honom icke minsta grand af det välbehag, åskådandet af allt skönt plägar frambringa hos en människa med odlad smak.
— Men det hade aldrig fallit Maria in, att Casimir saknade skönhetssinne; tvärtom! hon inbillade sig, att allt hvad hon själf kände, återdallrade inom honom med samma styrka.
Också nu trodde hon, att så var.
Hvad betydde väl det, att han ingenting nämnt därom?
I hans ögon hade hon läst ett tack för allt.
Kanske anade han också, att det var därute, i salongen, som hon samlat det vackraste och bästa af allt.
Så var det säkert.
Han hade sparat sitt tack af den mest finkänsliga ömhet.
Han visste, att det där skulle göra henne mest glädje.
De trädde ditin, och han gick fram till Eric, som reste sig upp och gratulerade.
Casimir fann sig smickrad och började tala om vädret.
En välsignadt vacker försommar hade det varit; men nu behöfdes det regn.
Marias ögon bevakade hans ansikte.
Nu snart skulle det lysa upp, helt plötsligt; han skulle se allt: blommorna som hon ordnat och konstverket, som hon med en så innerlig glädje förvärfvat åt deras hem.
Men han fortfor att tala med Eric.
Han försäkrade honom, att höskörden skulle bli god, om man kunde få den ordentligt i ladorna.
Men det var det värsta — — Vår Herre skickade alltid så mycket regn just när höet skulle in — — annars skulle det aldrig behöfva bli foderbrist i gamla Sverige, som har tillräckligt jord för att föda sina söner — så att ingen egentligen behöfde resa till Amerika— — —
»Se dig omkring, Casimir!»
Han förstod icke, hvad meningen kunde vara, men lydde mekaniskt, vände sig rundt på klacken, stirrande.
»Ser du ingenting?»
Han skrattade till — ett själfbelåtet skratt.
»Jo, jag ser mycket.
Bland annat ser jag dig.» /