Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När slöjdskolan i Götheborg står på vida fastare fotter än den i Stockholm, hvilken sednare till största delen uppehälles genom bidrag af Slöjdföreningens egna ledamöter, hvartill kommer, att den förra, skolan har en icke obetydlig grundfond af dess stiftare sig anslagen, så måste det vara vida angelägnare, att understödja Stockholms slöjdskola framför Götheborgs, så vida man vill alt den förra skall icke allenast fortfara, utan äfven utvidga sin verksamhet.
Om den enskildte föreningen icke vidare skulle vilja eller kunna lemna bidrag lill skolan, hur skall det då gå?
Den skulle ju af sig sjelft förfalla.
Man har anmärkt, att denna skola icke stöde under någon kontroll af offentlig myndighet.
Delta är ett misstag, ty StatsUtsk. föreslår i slutet af sin hemställan, att vid anslaget skulle fästas det vilkor, att skolan fortfarande skulle slå under Kongl.
CommerceColhii tillsyn, hvilket tydligen gitver vid handen, alt skolan f. n. är under bemälde embetsverks upsigt och öfverinseende.
Det är ganska ledsamt att erfara, det den siste värde talaren hotat, att, ifall återremiss af punkten komme att äga rum, han skulle, för att bestraffa oförnöjsamhet ens öfvet drifna anspråk, söka nedpruta anslaget till det af K.
Jag vill hop6 H. 16 242 Den 20 A pr il. pas, att den värde ledamoten, med sin kända rättskänsla, skall i ett lugnare ögonblick afstå från denna sin afsigt, och detta skrämskott, framkalladt af den värde talarens farhåga, att Statens medel skulle för mycket anlitas, torde förfela all inverkan på R. o. Ad., så framt Ståndet, såsom jag förmodar, för öfrigt är öfvertygad om behöflighelen af ett större anslag, för att det med skolan afsedda ändamål skall i möjligaste måtto tipnås.
Af dessa skäl, i förening med dem, hvilka blifvit af föreg:de talare andragne, anhåller jag om punktens återremitterande. i Frih.
Efter de sakrika an- i föranden,sorn redan blifvit afgifna till förmån för ifrågavande slöjdskola, skall det måhända synas förmätet af mig att här upträda, men jag hoppas alt R. o. Ad. icke skall förtänka mig, att äfven jag, då fråga är om de Svenska slöjderna, lägger ett ord till desammas förmån.
Man har hittills å det allmännas sida helt och hållet förbisett qvinnans behof af undervisning till ernående af slöjdskicklig- i het, och orsaken härtill, lärer enl. mitt förmenande, böra tillskrifvas den omständighet, att hon, som icke äger någon talan inom representationen, blifvit af densamma bortglömd, hvilken lott vanligen träffar alla dem, som icke sjelfva kunna bevaka sina rättigheter.
Gr. von Platen tillhör förtjensten att först hafva fästat R.
St:rs upmärksamhet på delta förhållande och visat möjligheten af att genom ett ringa anslag åstadkomma en afdelning af Stockholms slöjdskola, som skulle blifva en läroanstalt för unga qvinnor.
Jag hade föreställt mig, att R.
St. skulle med begärlighet omfatta detta tillfälle alt godtgöra en långvarig uraktlåtenhet men denna förmodan tyckes ej blifva besannad.
StatsUtsk. har väl tillstyrkt, att anslaget till Svenska Slöjdföreningens skola i Stockholm måtte förhöjas med 2,000 R:dr b:ko, hvarföre jag, likasom hvarje annan vän af de inhemska slöjderna, är Utsk. mycken tack skyldig, men man finner ej af Utsk:s utlåt., att frågan om qvinnans undervisning i slöjder blifvit tagen i öfvervägande.
Utsk. säger väl, alt det genom tillstyrkande af anslagets förhöjning ansett sig hafva besvarat frågan om anslag lill skolans utvidgning genom öpnande af en läroanstalt i det af Hr Hasselroth angifna ändamål, hvilket var, att en summa af 4,000
R:dr skulle anslås att användas till att åstadkomma en serskild afdelning inom skolan för qvinnors undervisning, men som delta besked är alltför knapphändigt, skulle jag önska att frågan blefve till Utsk. återremitterad, på det att Utsk. måtte komma i tillfälle att närmare öfverväga denna särdeles vigliga del af frågan, som tyckes halva blifvit af Utsk. helt och hållet undanskjuten.
Man har anställt en jemförelse emellan hvad som blifvit gjordt, till förmån för slöjdskolan i Stockholm och den Chalmerska slöjdskolan i Göteborg.
Hvad nu den förra skolan beträffar, så måste man med tacksamhet erkänna Ulsk:s välvilja att tillstyrka någon förökning af dess statsanslag, men jag tror, att Utsk., utan att behöfva frukta för att allt för mycket anlita statskassan, kunnat vara än välvilligare och åtminstone tillstyrka de af Hr Hasselroth äskade 4,000 R:di'.
Stockholmska slöjdskolan har omkring 2,000 R:dr i I) e n V O A j > ri l. 543 ärligt bidrag af enskildta personer, hvilka dermed fortfarit allt ifrån skolans öpnande, hyresanslag från stadskassan och skulle dessutom, pä sätt StatsUtsk. föreslagit, fä ett statsanslag af 6,000 R:dr.
Med Chalmerska slöjdskolan äger åter det förhållande rum, att lokalen är fri, och alt skolan är grundad på en enskild donation, som lemnar en räntevinst af 7,800 R:dr.
StatsUtsk. har för denna skola tillstyrkt ett förhöjdt anslag af 7,000 R.dr.
Del är visserligen sannt, att denna skola har i viss mån en högre betydelse än Stockholms slöjdskola, men just detta utgör ett skäl för Slaten au bi springa den sednare skolan, emedan den fattigare folkklassen kan i vidsträcktare mån begagna sig af skolan härstädes än förhållandet är med den Chalmerska slöjdskolan, hvartill mera förberedande studier erfordras.
För öfrigt bör man väl taga i betraktande, att en betydlig skillnad förefinnes emellan Stockholm och Göteborg, i den sistnämnde staden är handels- och näringsinlresset nästan uteslutande herrskande och staden har just uti dessa intressen en mäktig sporre att bereda sin slöjdskolas framgång.
Sådant oaktadt gifvet- Göteborg ej något direkt anslag åt skolan.
Stockholms befolkning består deremot af så många olika elementer och sluter inom sig så mänga olika intressen, att handels-corpsen är långt ifrån att härstädes utgöra den talrikaste samhällsklassen, hvarförutan industriens utveckling i landets hufvudstad mäste företrädesvis anses vara af den största vigt, ty hufvudstaden är landets hjertpunkt, dit tillströmma en mängd unga personer från landets olika delar för alt inhemta undervisning och bildning och derföre tagas äfven en hufvudstads undervisningsverk mest i anspråk.
Man säger, att skolan ej äger några garantier för sin tillvaro, och icke heller står under någon offentlig myndighets upsigt, ulan måste helt och hållet betraktas såsom en enskild läroa-stalt.
Delta förhållande bör icke gifva aulcdn. lill något klander, nan anser jag tvertom det vara ganska hedrande, alt en enskild skola kunnat komma så långt i utveckling, som fallet är med den nu ifrågavar:de, hvarföre den äfven torde i hög grad hafva gjort sig förtjent af upmuntran från Statens sida, så att den må kunna updrifvas till en sådan' fullkomlighet, att den blifver ett mönster för alla andra dylika läroanstalter.
Att. på allt för mångå ställen inrätta slöjdskolor har mycket emot sig, enär det är svårt att anskaffa skickliga lärare lill många sådana skolor.
Jag tror således att det är bättre att utveckla det goda roan har, än att, sedan man väl fått en inrättning i gång, försumma densammas förbättrande och utvidgning, för att i stället grunda dylika inrättningar på alltför mänga häll, och derigenom tillhopa mycket ofullkomligt utan att få något fullt ändamålsenligt, en böjelse, som hos oss snarare borde motverkas än befordras.
Jag ber om ursäkt att jag återkommer till nödvändigheten alt bereda landets qvinnor i allmänhet, och Stockholms isynnerhet, tillfälle till undervisning i slöjder, men jag kan ej underlåta alt fästa R. o. Adis upmärksamhet på omöjligheten för unga qvinnor 16* 244 Den 20 A pril. alt under närvartde förhållanden skaffa sig en sådan undervisning.
Det tillgår vanligen sålunda, att en flicka måste taga sig en tjenst, till hvars skötande endast hennes fysiska arbetskraft tages i anspråk.
Der får hon således ingenting lära.
Vill hon ej taga årstjenst, utan t. ex. lära sig sömnad, för att sålunda förskaffa sig uppehälle, måste hon vända sig till en sömmerska, och der får hon sitta från morgonen till qvällen, och får för sitt arbete ingen, eller högst obetydlig ersättning, vid hvilket förhållande man ej må förundra sig öfver, att hon understundom dukar under för frestelsen att på mindre hederliga vägar söka förskaffa sig en bergning, hvilken hon ej genom det strängaste arbete förmått sig bereda.
Jag hade ämnat att utförligt till besvarande uptaga de anföranden, som å motsidan blifvit afgifna, men då tiden redan är långt framskriden, anser jag mig böra derifrån afstå och vill endast, med anledn. af Frih.
Cederslröms hotelse om anslagets nedsättande, yttra, att jag hoppas, att de ord, som den värde ledamoten derom fällde, tillkommit utaf förhastande.
Jag anhåller vördsamt om punktens återremitterande.
Ur Tersmeden, Pehr Reinh.:
Vigten af metodisk kun skap och grundlig teknisk utbildning icke blott för handlverkerierna och deras idkare, utan ock för hela det industriella lifvet är för mycket i ögonen fallande att här behöfva utförligt omordas.
Man vill gynna konsterna.
Då vi’ hinna till slutet af sjunde hufvudtiteln finna vi ett prof deruppå, enär StatsUtsk. der för en konstanstall, nemi. Kongl.
Theatern, tillstyrkt ett anslag, sju gånger större än för ifrågavar:de skola, hvilket jag icke vill klandra, men finner Utsk. nu hafva varit nog njuggt, helst det skäl man här emot slöjdskolan anfört, att den skulle vara en inrättning endast beräknad för Stockholms stad, gäller lika mycket och mer för Kongl.
Man vill således gynna konsterna.
Men handtverket, Mine Hrr, har af ålder varit den bildade konstens amma, och en verkligt nationell konst har endast kunnat upblomstra hos de folk, ibland hvilka konsterna förmått genomtränga handtverkerierna i nästan alla rigtningar, och sålunda uppenbarat sig icke allenast i mäktiga byggnadsverk och dylikt utan ock i de inom lifvet förekommande allmännaste föremål.
Ifrån den tid deremot då konsten helt och hållet lösrycktes ifrån handtverket och instängdes inom akademier, daterar sig dess egentliga förfall, och dess alster fingo dä denna prägel af det torra, stela och studerade, sorn man i Frankrike så träffande benämner ”academie”.
Handtverket åter blef härigenom utan stöd från konstens och vetenskapens sida, samt tyvärr ofta i saknad af den moraliska lyftning, som uti allt arbete betingas af den inre pligtkänslan att åstadkomma det möjligaste bästa; och (ill följe häraf var det mekaniska i sekler någonting föraktadt, ja nästan vordet till ett öknamn.
I våra dagar har omsider detta falska förhållande måst lemna rum för ett med sakens natur mera öfverensstämmande; vetenskapen har räckt handen åt industrien, konsten har följt exemplet, och detta utgör ett af tidens mest betydelsefulla, mest glädjande fenomener.
Trenne år äro ännu ej
245 förflutna sedan arbetet firade sin jubelfest, och de civiliserade nationerna sig emellan slöto ett fridsförbund, af varaktigare bestånd, sorn vi böra hoppas än furstarnes fordna.
Men ämnet har äfven en annan sida, af ännu större vigt, ännu djupare betydelse än sjelfva den industriella utvecklingen: nemi. de arbetande klassernas upfostran.
Mången torde hysa den åsigt, att de värde motionärernas ädla syften kunna vinnas genom enskildas välvilja och kommunala bidrag.
Men man bör härvid taga i betraktande, att, med all aktning för den enskilda välgörenheten — f och ingen lärer väl neka att gifva heder åt hvad som i så hög grad är heder värdi — dess yttringar likväl i de flesta fall genom sjelfva sin natur äro af tillfällig ari, äfvensom att hvad understöd ifrån kommunernas sida vidkommer, dessas tillgångar numera från alla håll så tagas uti anspråk, att de ej skäligen kunna påräknas att fylla sä vidtomfattande behof.
Att folkupfostran sålunda är och allt mer och mer måste blifva ett föremål för Statens verksamma understöd, lärer väl svårligen kunna bestridas.
Afven de som vilja inskränka statens ändamål ända derhän att endast utgöra en anstalt till skydd för medborgares personer och egendom, måste medgifva, all just till vinnandet af detta ändamål det säkraste medlet ligger i en god folkupfostran.
Sjelfva Adam Smilh, hvilken i allmänhet afskvdde Statens inblandning i medborgares förehafvanden, och som ansåg konster, vetenskap och de rikas upfostran ligga utom kretsen af statens inverkan, insåg likväl de fattigas upfostran vara ett ämne, som hade det närmaste sammanhang med samhällets väl, och således böra utgöra ett föremål för statsmakternas verksamhet. ”Likasom öfverheten”, säger han, ”bör träda emellan för att hindra en farsots spridande ”ibland folket, så bör den ock träda emellan för all afvärja utbredandet af de moraliska sjukdomar, som äro oskiljaktiga ifrån okun”nigheten.
Lemnäs massorna i okunnighetens mörker”, fortfar samme författare, ”så kan man snart vänta sig att få se religiösa ”strider åstadkomma de förfärligaste oordningar.” ”Upfostra folkel”, så förmanade redan William Penn den koloni han stiftat, och som ännu bär hans namn: ”Upfostra folkel”, var Washingtons testamente lill den nation han befriat.
Det är på detta skäl, det är uti industriens, folkupfostrans och sedlighetens intresse, som jag här nå det varmaste får understödja Gr.
Plåtens och Borgmäst.
Hassehoths motioner, samt tillstyrka ett ostyckadt bifall till de vigtiga och fruktbärande förslag, som båda dessa motioner innehålla.
Härom vore mycket mer att säga, äfvensom att till besvarande uptagä här gjorda anmärkn:r; men jag har redan, måhända alltför länge upiagit R. o.
Ad:s tid och tålamod.
Till min ursäkt må gälla ämnets vigt, äfvensom jag får fästa upmärksamheten deruppå, att om mina anföranden äro långa, så äro ock intervallerna dem emellan temligen långa.
Endast högst ofullständigt och ofullkomligt har jag här förmått antyda några sidor af detta behjertansvärda ämne; ett ämne, som ej kan undgå att med det lifligaste intresse omfattas af alla 216 Den 20 April. elem, som nitälska för vetenskapens och konstens tillämpning pä lifvet, för sedlighetens stigande utveckling, med ett ord för det rent menskliga, hvilka tillika är ett gudomligt, af alla dem, hvilka klart och varmt npfatta sin dyra förbindelse, att öfverlåta det rika, moraliska och intellektuella arf de af fadren emottagit, oförminskadt och förkofradt, icke blott åt egna barn utan ock i allt vidare kretsar af hela det upväxaude slägtet.
Jag förenar mig med de Hrr, sorn yrkat återremiss af denna punkt i Betänk.
Jag har icke begärt ordet, för att i huf vudsaken vidare mig yttra.
Kunna icke de uplysande. och talangfulla anföranden, som efter det jag förra gången hade ordet härstädes afgifvils, verka något för den ifrågavande saken, så misströstar jag i sanning, att mina ord skulle äga en kraftigare verkan.
Men jag vill hoppas, att förhållandet icke är sådant, och jag är öfvertygad derom, alt, derest medel finnas, StatsUlsk:s ledamöter äfven komma att tillstyrka deras användande till ifrägavar:de skolas understöd.
Jag har endast begärt ordet för att tillkännagifva, det jag vid mitt förra yttrande ingalunda haft för afsigt att tillvita StatsUtsk:s ledamöter, det de skulle hafva handlat annorlunda än de ansett sig böra handla, äfvensom att jag pä intet sätt hyser någon missnndsamhet emot de samhällen, åt hvilka för ifrägevarule ändamål 'Ulsk. tillstyrkt anslag.
Jag unnar dein af allt hjerta hvad de fått, men jag tror, att proportionen emellan dessa anslag icke varit den rälla.
Jag önskar endast, alt StatsUlsk. matte vid en närmare granskning af de anslag, som
Staten åt näringarnes förkofran anses kunna lemna, tillse, huruvida icke slöjdskolan i Stockholm kunde erhålla ett rikligare anslag, än det nu tillstyrkta, och jag hoppas, att 11. o. Ad. icke skall misskänna den åsigt, som ligger till grund för denna min framställning.
Jag får fortfarande anhålla om punktens återremitterande.
Jag kan försäkra de talare, sorn öfver StatsUtsk:s behandling af detta ämne, fällt ganska hårda omdömen, att Utsk. med verklig välvilja och värma omfattat ifrågavar:de skola, men då ifrån flera serskildta delar af Riket framställningar blifvit gjorda, ang:de erhållande af anslag till dylika läroanstalter, ansåg Ulsk. sig ej kunna lemna desamma utan afseende och hopa hela anslaget på en enda sådan inrättning.
Dessutom hade K. M. i afseende å Svenska Slöjdföreningens skola här i staden, föreslagit, alt det vid förra Riksdagen från 2,000 till 4,000 R:dr förhöjda anslaget skulle fortfarande under nästa statsregleringsperiod utgå, och Utsk. har ej ansett sig i vidsträcktare mån kunna tillstyrka bifall till Gr. von Flåtens motion, sorn innehöll yrkanden, hvilkas godkännande skulle medföra en högst betydlig statsutgift, än att anslaget förökades med 2,000 R:dr.
Det är väl sannt, att många ledamöter inom Utsk. varmt intresserade sig för sakens framgång och tillstyrkte ett högre anslag, än det nu föreslagna, men Ulsk:s majoritet ansåg
Den 20 A pril. 247 Statens tillgångar ej medgifva sådant, hvarföre jag förmodar, att punktens återremitterande ej skall medföra åsyftad verkan.
Vid sådant förhållande anser jag alt man gjorde klokast uti att bifalla denna punkt, hvarom jag vördsamt anhåller.
Som tiden redan långt framskridit, skall jag icke länge taga R. o. Ad:s tålamod i anspråk.
Jag vill endast uptaga några anmärkn:r emot mitt förra yttrande, hvilka äro af sådan beskaffenhet, att de måste gendrifvas.
Man har förebrått mig att jag gifvit mig in på spekulationens obegränsade fält, framkastat frågan om arbetets organisation, lånat idéer från de Fransyska socialisterna m. ra. d., och allt delta endast och allenast för del att jag yrkat förhöjning af anslaget lill slöjdskolan, på det att unga flickor derstädes mätte erhålla undervisning!
Nödvändigheten af en läroanstalt för qvinnor i berörde hänseende har redan af en annan talare blifvit ådagalagd neli jag vill endast, lika med honom, påpeka det ganska naiva sätt, hvarpå StatsUtsk. affärdat Hr Hasselralhs motion, då Utsk. ansett sig hafva besvarat densamma genom att tillstyrka en förhöjning i anslaget af 2,000 R:dr, utan att vidröra den vigtiga idé, som utgör motionens grund.
Ett sådant afgörande synes mig gränsa nära nog till förakt, icke för motionären, utan för ämnet.
Man har vidare sagt, att man icke förstått den jemförelse jag framställt emellan slöjderna och jordbruket.
Det är klart, att man icke kan förstå en talares ord, dä man icke lyssnat till premisserna utan endast fästat sig vid konklusionen.
Jag yttrade att man under de sistförflntne Riksdagarne förmärkt en bestämd böjelse hos StatsUtsk. att underhjelpa landets materiella utveckling, men all Utsk. dervid mera sysselsatt sig med jordbruket än med slöjderna.
Detta yttrande anser jag hvarken vara oriktigt eller kunna missförstås, men det sednare har likväl blifvit händelsen och missförståndet torde, såsom jag nyss nämnde, kunna tillskrifvas den omständighet, alt man behagat lösrycka konklusionen från premisserna.
Slutligen har man hört en ledamot af StatsUtsk. med en viss pathos i ton utropa: ”oförnöjsamheten framträder med öfverdrifna anspråk, någon tacksamhetskänsla linnes icke mera” o. s. v.
Hvem är det som yttrar sådana ord på delta rum?
Ar det en person, sorn har Statens alla kassor i sin hand, så att han har rätt att påräkna tacksamhet för hvad han ur dessa kassor utdelar?
Eller är denna person endast och allenast en representant, såsom vi alla andra, hvilka hafva rätt att besluta öfver det sätt, hvarpå Statens inkomster lämpligast skola användas.
Jag tror att detta sednare är förhållandet och att således den värde talaren begått ett förhastande, ly eljest måste jag beklaga, att StatsUtsk. inom sig hyser en ledamot, som för en motsats i åsigter vill upoffra en af honom sjelf såsom särdeles nyttig erkänd sak.
Man förebrår
Utsk. att det icke bestått tillräckligt penningar, men fyllt bristen med komplimenler, hvilka icke äro för skolans behof användbara.
Jag för min del undrar icke på, att StatsUtsk., som har så många anspråk att till - 248 Den 20 April. fredsställa, ej kunnat linna medéi att till ifrågavande ändamål anvfin» das.
Jag tior dessutom att man i detta fall måste tillvägagä med försigtighet, ty den ifrågavande läroanstalten står ej i något sammanhang med Statens öfriga undervisningsverk, utan är en aldeles fristående enskild inrättning, hvars fortfarande tillvaro icke är på något sätt betryggad.
Vid sådant förhållande, hade jag ansett del hafva varit rättast, om skolans styresmän vändt sig till Konungen och begärt Hans framställning lill R.
St., hvaraf naturligtvis följden blifvit, att vi erhållit en större säkerhet om .skolans verkliga behof af understöd och en fullständigare utredning angule sättet hvarpå detta behof kunnat fyllas.
Vid betraktande häraf torde det vara ursäktligt, att StatsUtsk. ej varit sä frikostigt, som man önskat.
Min mening om skolans tillvaro är, att jag anser henne vara temligen säker, emedan jag tror att Stockholms stad och borgerskap ej kunna henne umbära.
Jag anser dessutom denna läroanstalt medföra en sådan nytta, att jag lika med flera ledamöter hade önskat, det StatsUtsk. åt henne tillstyrkt ett större anslag, isynnerhet dä dermed förenats vilkoret, att hon fortfarande skall stå under Commerce-Collui upsigt, hvilket har goda skäl för sig, när
Staten bekostar en betydlig del af hennes underhåll.
Jag har ingenting att lägga till hvad föregtde talare yttrat om mankönets undervisning i denna skola.
Men dä man tyckes hafva ifrågasatt, huruvida qvinnokönets undervisning i slöjder verkligen vore så nyttig och nödvändig, som här blifvit påslådt, så anser jag mig böra nämna, att qvinnors undervisning för att blifva lärorinnor i folkskolor har lyckats ganska väl.
Detta antyder huru goda framsteg de kunna göra äfven i andra hänseenden.
Till bevis på hvad de skulle kunna uträtta i sådana slöjder, hvari undervisning vid berörde skola lemnäs, ber jag att fä förete en medalj, präglad öfver frami.
Sekretm vid Kongl. Vetenskaps-Akademien Triewald.
Denna medalj är graverad af ett fruntimmer, hvilket, så vidt jag vet, är den enda, som här i landel utöfvar denna konst.
Om qviunorna finge den undervisning, som vederborde, skulle de, i mänga hänseende kunna gagna både sig sjelfva och andra, särdeles i sådana yrken, hvilka ej i någon större mån taga kroppskrafter i anspråk.
På grund häraf, instämmer jag med de talare, hvilka fordrat punktens återremitterande, på det att ett rikligare anslag än det nu af Ulsk. tillstyrka måtte beviljas.
Flurn stort anslaget borde blifva, tilltror jag mig icke att säga, emedan jag ej äger den kännedom om ifrågavaride skola, som dertill skulle erfordras.
Jag måste beklaga, om de handlingar, snm blifvit till 'Utsk. inlemnade, icke gifva tillräcklig vägledning i detta hänseende.
Men jag förmodar att, örn förhållandet är sådant, den värde motionären ej lärer underlåta att fylla, hvad i erforderliga uplysningar ännu kan brista.
Jag har begärt ordet för att yrka återremiss, med anhållan, att StatsUtsk. måtte taga i betraktande, huruvida icke Utsk. skulle kunna uptäcka någon tillgång att till ifrågavaride skola anslå ett något större belopp än i denna punkt blifvit föreslaget.
Jag är långt ifrån att vilja klandra Utsk. derföre, alt det söker iakttaga sparsamhet, men man bör ej förbise, att en allt för långt Den 20 April.
249 drifven sparsamhet understundom blifver misshushållning, nemi. dä man spar pä medel, som afse befrämjande af nyttiga ändamål, och illgerning kan för ett productift ändamål vara nyttigare län ifrågavaride läroanstalt.
Jag vill icke, sedan discussionen redan länge fortgått, vara mångordig, men ber endast att i korthet få uptaga de hufvudsakliga inkast, sorn emot eu återremiss af punkten blifvit framställda.
Man har sagt, att frågan om förhöjdt anslag till denna slöjdskola blifvit väckt af enskild motionär och att man å dennes framställning fästat tillräckligt afseende, då man tillstyrkt en tillökning i anslaget af 2,000 R:dr.
Jag måste uttrycka min förundran deröfver, alt just StatsUtskis ledamöter företrädesvis framhållit detta motiv, då samma ledamöter, på sätt de nästföljande sidorna i utlåt, utvisa, tillstyrkt icke obetydliga anslag lill tekniska undervisningsanstalter endast och allenast på enskilde motionärers framställning.
Vidare har man erinrat derom, att skolan är en enskild inrättning.
Jag ber att i detta hänseende få påminna om landtbruksskolan vid Degeberg, som äfven var en enskild inrättning, men likväl under en lång följd af år åtnjöt understöd frän Statens sida.