Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om också under fordna enklare förhållanden kontrahenterna sjelfve, efter samråd med någon lagkunnig vän, kunnat i skrift hjelpligt upsätta deras aftal, så visa de allt mera tilltagande rättegångarne om kontrakters tydning, att, sedan spetsfundigheten riktats åt detta håll, sådana försigtighetsmått äro af nöden, som för män, hvilka häråt egna sin tid och sin upmärksamhet, böra vara välbekanta.
Hvad åter beviset om aftalets verklighet och dess innehåll angår, så måste detta nu åstadkommas genom tvenne vittnen; men oberäknadt den mindre tillförlitlighet, som bevisningen genom vittnen i civila rättsfrågor, enl. nyare tiders åsigter eger, ligger i möjligheten af vittnenas död en tillräcklig anledn. till att söka ersätta detta bevisningssätt genom ett säkrare.
Huru många testamentstvister skulle ej kunnat förebyggas, huru månget uphäfvande af ett förordnande, hvarigenom en döende velat se till godo efterlefvande, hade ej kunnat undvikas, om en ansvarig person funnits, till hvilken han kunnat vända sig för uprättande af testamente.
Embetets betydelse och nytta kunde ej eller undfalla den af K. M:t år 1811 förordnade LagKomité, som jemväl utarbetade förslag till en lag om Notariats-inrättning.
Enl. detta förslag skulle emedlertid embetet, som hufvudsakligen var beräknadt för landet, ej intaga den oberoende ställning, som det eger i andra länder, hvarest institutionen nått en högre utveckling, utan ställdes densamma i förening med HäradsR:ne.
Tilläfventyrs var det äfven denna omständighet, som verkade till det motstånd förslaget rönte och de anmärkmr, som deremot framställdes.
Dessa anmärkn:r äro nemi. ej riktade emot det syftemål, man med Notariats-embetet i allmänhet söker, hvilken sida af saken lemnades i sjelfva verket ovidrörd, utan emot den dubbla egenskapen af Notarie vid domstolen och en till allmänhetens biträde befintlig offentlig embetsman, som förslaget förordade.
Huruvida i vårt iand ett ansvarigt isoleradt Notariats-embete kan inrättas, åtminstone för det närvarande, har ock mången betviflat, hvaremot icke någon, som tänkt på saken, har ens sökt att motsäga dess ändamålsenlighet.
Dess nytta och nödvändighet för affärslifvet bekräftas ock genom de i städerna antagna Notarii publici.
Deras befattningar äro väl icke så vidsträckta eller omfattande, som till Notariats-institutionens väsende hörer; men i II. H. 5 6t> Den 3 December f. m. den män de verka, gifva de styrka och säkerhet åt affärslifvet ? och med en större utsträckning af deras befattningar, och ledd af lagliga föreskrifter, blefve den nytta de medförde väsendtligen ökad.
Deraf förklaras ock det rop på en lag för Notarius publicus i stad, som vid flera Riksdagar låtit sig förnimma.
Men behofvet af det juridiska och ansvariga biträde, som allmänheten genom Notariatsinstitutionen skulle vinna, är dock i många fall mindre i städerna, med afseende dels derå, att man der alltid äger tillgång på kunnige personer, som kunna anlitas, dels ock den befattning, som RådstufvuR:ne hafva vid boupteckningar och arfskiften, till hvilka förrättningar man vanligen på landet nödgas anlita personer, som sakna för ändamåiet nödige insigter och hvilka ej stå i något ansvar för deras åtgöranden.
Afhjelpandet af detta sednare förhållande var ock ett af de förnämsta motiver till LagKomitéens åberopade förslag.
Sedan dess har dock behofvet af Notariats-väsendets införande och utveckling betydligen tilltagit.
Anlednm till detta behof är äfven antydd.
Den finnes i affärslifvets, genom en öfverallt ökad industri, vunna utsträckning, deraf härledda mera intrasslade förhållanden och nödvändigheten af större varsamhet och försigtighet vid handlingars upgörande; man torde ej eiler böra lemna oanmärkt det behof, som uti ifrågastälide hänseende upkommer, derest en inre vexelrörelse en gång här i landet tager fart.
Huru omförmäldta institution skall inrättas, med afseende å våra förhållanden, fordrar emedlertid mycket begrundande.
Man har två vägar anvisade, nemi. den LagKomitéen utstakat och den, som blifvit följd i utlandet, företrädesvis i Frankrike.
Båda grundas dock på principen om en af Regering eller offentlig myndighet tillsatt, med bestämda insigter försedd och ansvar underkastad embetsman; och iakttagande af denna princip är ett nödvändigt vilkor för rättssäkerheten, hvars befordran är institutionens ändamål.
Deraf följer likväl icke, att institutionens införande skulle ådraga Staten någon direkt kostnad.
Den kan, efter hvad erfarenheten i andra länder visat, bära sig af sig sjelf genom ersättning för lemnadt biträde, hvilken ersättning bestämmes medelst taxa.
I hvad mån anlitandet af biträdet måste ske, bör genom lagen regleras.
Band på den personliga friheten kan ej läggas; men om säkerheten kräfver vissa vilkor och formaliteter för giltigheten inför lag af särskilda handlingar har ingen lagstiftare tvekat att föreskrifva sådana.
Det skall dessutom snart visa sig, huru som kontraherande och andra, hvilka vilja uprätta handlingar i ändamål att gälla inför lag, skola blifva angelägna att erhålla biträde af en person, till hvilken de med förtroende kunna vända sig och af hvilken de ej kunna prejas.
De behöfva då icke vidare kasta sig i armarne på lågsinnade advokater — ett slägte, sorn nu suger allmänheten och hvilket lagstiftaren förgäfves söker utrota, så länge han ej kan försäkra folket om ett säkrare och tillitsfullare biträde i dess angelägenheter.
Jag får i följd häraf vördsamt föreslå:
Den 3 December f. m. »57 att R, St:r måtte antaga en lag ang:de Notariatsinrättning här i landet, antingen i den syftning LagKomitéen föreslagit eller byggd på de grunder, som Frankrikes lagstiftare följt, så vidt dessa grunder äro tillämplige hos oss; eller ock att R.
St:r måtte i underdånighet hos K. M. anhålla, att Han måtte låta utarbeta och för nästk:de Ständer framlägga förslag till sådan lag.
Alströmer, Jonas, upldste följande motion:
Det finnes förhållanden tillhörande den skapade synliga verlden, af så bög beskaffenhet, att det är rent af omöjligt för det, genom synden fördunklade, menskliga förnuftet att blicka in uti dess hemlighetsfulla betydelses djup.
Då det likväl för sådana skall upgöras en norm, som skall ordna dess höga idé, i en för ändliga varelser fattlig form, på det densamma må kunna realiseras på dessa varelser, som sjelfva, slutna inom en ändlig form, der måste tillgodogöras det oändliga för att utbildas till evigt oförgängliga väsenden, fordras en högre fattnings- och bestämmelse-förmåga, än det blott menskliga förnuftets förmörkade blick.
Af sådan beskaffenhet äro de rent andliga och kyrkliga frågorna.
Orsaken till de mångfaldiga, stridiga meningarne härom ligger uti det individuella, större eller mindre förlitandet på det menskliga förnuftet.
Hvad man än må tänka om Guds Ord och menniskans lefvande tillgodogörande af dess oändligt höga och djupa innehåll, så är det förra, Guds Ord, en galenskap för förnuftet och det sednare, eller menniskans tillgodogörande deraf, blir en omöjlighet, förr än, genom en rent andlig beredelse-process, bon blifvit i stånd att emottaga det andliga.
Att så är, se vi af Guds Ord, som säger, att: predikan om Den korsfäste
Christus är för »Judarne en förargelse och Grekerna en galenskap». 1 Cor. 1: 23; samt att: »den naturliga menniskan förnimmer intet af det Guds Anda tillhörer; ty det är henne en galenskap, och kan icke begripat; ty det måste andeligen dömas».
Ibid. 2: 14.
Häraf har upstått det mångskiftande begreppet af ordet Kyrka.
Bland dessa skiftningar finna vi en, som gör begreppet:
Kyrka liktydigt med presterskap, jemte alla Kyrkan tillhörande stadgar och författningar.
Då nu Kyrkan i stället är församlingen, så måste alldeles förvända förhållanden upkomma af ett så förvändt begrepp.
I stället för, att alla dessa stadgar och författningar höra församlingen till och skulle utgöra normen för dess synliga enhet, samt presterskapet, såsom äfven tillhörande församlingen, skulle inom benne, med Ordet och Sakramenterna, vara Guds Andas synliga redskap, till Guds Rikes befrämjande, emot alla ondskans makters förstörelseförsök; så förblifver församlingen tvärtom, på påfviskt sätt, en presterskapets och alla yttre stadgars tillhörighet, hvarmed förfogas efter presterskapets andliga ståndpunkt.
Till hvilka förslappande resultater detta leder, har ådagalagts genom seklers 68 Den 3 December f. m. erfarenhet om den hierarkiska maktens förlamande inflytelse på det andliga lifvet.
Ehuru protestantismen vunnit seklers häfd inom Sverige, har dock en hierarkisk lemning qvarstått ifrån påfveväldets tider.
Denna uppenbarar sig öfver allt, i våra lagar och författningar, i våra kyrkliga ställningar och förhållanden.
Att Guds Anda ännu hvilar öfver Nordlanden, derom bär likväl vår tid ojäfagtiga vittnesbörd.
Är det af vigt för den enskildte att akta på den tid, deruti han sökt varder; så är det icke mindre vigtigt för ett folk att så göra.
Historien och Guds Ord lemna oss mångfaldiga och förfärliga sammanstämmande bevis på följderna för de länder och folk, som icke hörsammat, utan förskjutit Guds Nådes-Anbud.
Skall Sverige, som Herren nådeligen och förunderligen bevarat, under tusental af år, fortfarande äga bestånd, under den synbarligen allvarliga sållningstid vi gå till mötes, och för framtiden förblifva en plantering för himmelrikets skördar, så måste vi noggrannt och sorgfälligt akta på närvarande tid.
Vi måste derföre betänka hvaraf vi fallne äro, och bättra oss, och göra de första gcrningarne: hvar det icke skor, då varder Herren oss snarligen kommandes, och skall bortstöta vår ljusaslake af sitt rum, utan vi bättra oss.
Upp. 2: 5.
Är det nu af vigt för ett folk att hafva ett, med afseende på ändamålet, rätt organiseradt presterskap, har detta någon inflytelse på Guds Kikes framgång hos detta folk; det vill troligen ingen neka; då är det också vigtigt, att vi tillse, om vårt presterskap upfyller de fordringar, som man, enligt Guds Ord, mäste hafva derpå.
Utfaller denna undersökning icke tillfredsställande, må vi då tillse hvaruti felet ligger och hvaruti botemedlet består.
Motsvarar svenska presterskapet i allmänhet de billiga fordringar, som det på Guds Ord aktande folket måste hafva derpå?
Apostelen Paulus lärer oss hurudan en Prest skall vara: »ostraffelig, en hustrus man, vakande, nykter, sedig, gästfri, läraktig, ingen drinkare, icke bitter, icke sniken efter slem vinning, utan mild, icke trätosam, icke girig: den sitt hus väl förestår; den der lydiga barn häfver, med all ärlighet: hvar nu någon icke kan förestå sitt eget hus, huru skall han förestå Guds församling?
Icke nykristen, på det han icke skall upblåsas och falla i lastarens dom, han måste ock hafva ett godt vittnesbörd af dem, som utan till äro, på det han icke skall falla i lastarens försmädelse och snara.» Ytterligare säger han: »Var de trogna en eftersyn, i ord, i umgängelse, i kärlek, i andan, i tron, i kyskhet, håll på att läsa, förmana, lära, — försumma icke den gåfva, som i dig är, den dig gifven är genom Prophetian, med Presternas händers påläggning; detta akta; blif deruti, på det din förbättring må hvarje man uppenbar varda; haf akt på dig sjelf och på lärdomen; blif i dessa stycken; ty om du så gör, frätsår du dig sjelf, och dem, som dig höra; den gamla skall du icke hårdeligen straffa, utan förmana såsom en fader; de unga såsom bröder; de gamla qvinnor såsom mödrar; de unga såsom systrar med all kyskhet.»
Ännu ytterligare: »De som synda, straffa för alla, all andre skola ock I Den 3 December f. m. 69 frukta.» — »Jag bjuder dig för Gud, som all ting gör lefvande; och för Christo Jesu, som under Pontio Pilato betygat häfver en god bekännelse, att du håller budet obesmittadt ostraffelig in till vår Herras Jesu Christi uppenbarelse.» — »Predika ordet; håll uppå, i tid och i otid, straffa, truga, förmana, med all saktmodighet och lärdom.» — »Yar vaken i all ting, lid och umgäll, gör en Evangelisk Predikares verk, uträtta ditt embete redeligen.» — Sådan framställer Apostelen Paulus en Prest för Timotheus och han uprepar detta för Titus.
Jemföres härmed vår Herres och Frälsares
Ord till de sju församlingars englar, så finna vi der en stadfästelse på Hans Apostels fordringar på en Prest.
Må nu hvar och en sjelf besvara den framställda frågan.
Om Presten icke motsvarar församlingens rättmätiga fordringar: hvaruti ligger felet då, eller hvad är orsaken?
Hufvudfelet ligger naturligtvis i brist på andligt lif.
Men, hvad är orsaken härtill?
Den är, att man förgäter Apostelen Pauli förmaning, att: icke hastigt lägga händerna på någon och icke heller göra sig delaktig i annans mans synder.
De, som önska blifva Prester, pröfvas blott med afseende på ett visst, genom studier och menniskor inhemtadt kunskapsmått, men huruvida de hafva det andliga lif, som ingen menniska kan meddela, utan allena kommer genom pånyttfödelse af Den Heliga Anda, lemnäs alldeles utan afseende.
När nu en sådan prest blifvit ordinerad, blir hans enda sträfvan att vinna en komministratur och omsider pastorat.
Har han upnått detta mål; allt under fortsatt brist på det andliga lif, som skulle vara hans egentliga diplom; så har han, som man säger, kommit i ro och har sin lekamliga bergning.
Nu blir han, ju större den omkring honom varande, sofvande själaskaran är, desto mera öfverbopad, dels af enskildta göromål, i anseende till sitt pastorats vidlyftiga jordbruk, dels upbörd och dermed följande handelsspekulationer; dels af onämnbara offentliga updrag, tillhörande alla möjliga andra embeten, men alldeles främmande för det presterliga.
Trött af alla dessa bestyr under veckan, går han Herrans Sabbathsdag till mötes.
Hufvudet är fullt af denna verldens mångahanda.
Nu skall han ex officio beträda predikstolen.
Hvad kan man här vänta sig, till upbyggelse för själar, hungrande efter andlig gpis; eller till väckelse för dem, som sofva?
Der intet finnes, kan intet gifvas.
För ett elektriskt meddelande, fordras en elektrisk tråd.
Klipp af denna och meddelandet uphör.
Kommer nu till allt detta, att Presten är en sällskapsman, skall bjuda och bjudas, hålla kalaser och lefva med i all verldens fåfänga; och, till råga på allt, ej skyr lastens bana; under tiden sjunker församlingen allt djupare i den andliga dödens mörker och mången enskildt medlem deraf kanhända suckar och qvider under ett vaknadt samvetes dom, med skäl, utan förtroende till den, som var satt att gjuta Evangelii helande balsam uti det lidande hjertatj hvad skall blifva utaf allt detta, när en gång Domsbasunen ljuder?
Denna tafla är ej tagen ur luften, den finnes på vår svenska jord, för den, som något vill öpna ögonen och se sig omkring.
Då så år, lärer det lätt kunna inses, hvaruti fdel lig - 70 Den 3 December f. m. ger, om presterskapet ieke motsvarar församlingens billiga fordringar.
Hvaruti beslår nu botemedlet häremot?
Deruti: l:o
Att man fäster mera afseende vid, om ett verkligt andligt lif förefinnes hos den, som vill egna sig åt det presterliga kallet, än hittilts varit fallet. 2:0
Att den, som vill inträda uti det presterliga embetet, dessförinnan genom andlig verksamhet ådagalagt omisskänneliga prof på en bestämd inre kallelse dertill. 3:o
Att en så qvalificerad man icke prestviges, förrän ban erhållit kallelse att öfvertaga själavården uti Dågon församling; vare sig som medhjelpare, vikarius eller pastor. 4:0
Att med oeftergifligt allvar förfares, då Prest i mer eller mindre mån, genom sitt lefverne, ådagalägger, alt han icke har Christi Anda, ty Apostelen säger: den der icke häfver Christi Anda, han hörer icke Honom till, och den, som icke hörer Cbristum till, huru kan han vara lärare i Christi förförsamling.
Rom. 8: 9. 5:o Att Prestens arfvode bestämmes sådant, att han kan, utan ekonomiska omsorger, i en oberoende ställning, offra sig åt sitt höga och vigtiga kall. 1 Tim. 5: 17, 18. 6:0
Att lediga Pastorater ofördröjligen åter förses med Pastorer, så qvalificerade, som sagdt är uti 1, 2 och 3 punkterna. 7:0- Att
Pastorater således uphöra att vara löningsanstalter åt Biskopar, Professorer och Lektorer, äfvensom att vara pensionsinrättningar åt vetenskapsmän, enkor och barn; och framförallt att, genom arf, eller hvad det vara må, vara elier göras till monopolier.
För sådana ändamål måste ovilkorligen annan utväg beredas.
Pastorater böra uteslutande betraktas såsom afdelningar, inom den egentliga församlingen i sin helhet, lämpade efter en nitisk och omsorgsfull själavårds fordringar.
Själavården åter är en, för tid och evighet, alltför vigtig angelägenhet att betraktas såsom bisak der, hvarest den har ojäfaktiga anspråk på att uteslutande ensam fästa hela afseendet. 8:o Att, i sammanhang härmed, efterhand så bör ställas, att Pastor befrias ifrån alla de statistiska, ekonomiska och kommunala göromål, som på intet sätt tillhöra hans embete, men deremot ifrån detsamma borttaga hans tid och förlama krafterna för hans rätta verksamhet. 9:0
Att då en, på samma grunder hvilande, fullt ändamålsenlig enhet och likstämmighet i allt bör eftersträfvas, och detta framför allt är af vigt i afseende på själavården, är det alldeles nödvändigt, att Pastorsval förrättas lika öfver hela Riket.
Fem olika sätt att tillsätta Pastorer och tio olika slag af Pastorater vittna, mer än tillräckligt, om huru liten vigt man fästat vid sjelfva kallelsen till det allvarliga embetet och huru stort inflytande biafsigter hafva haft härpå.
Under sådana förhållanden är det en omöjlighet att stifta en på rigtiga grunder stödd, conseqvent lag härom.
Och det är lik - Den 3 December f. m. 71 väl det högsta, heligaste och ömtåligaste, som någonsin en lagstiftning kan vidröra. iO:o Att, i öfverensstämmelse med det, som nu är sagdt, efterhand så ställes, att patronatsrätt öfver och arfsrätt till Pastorater försvinna.
Begge hvila på en alldeles falsk grund, emedan ingen mensklig makt är berättigad att bortgifva åt en tredje person, det må vara på hvad vilkor som helst, såsom en rättighet, att förfoga öfver en eller flera andra, vid sina sinnens bruk bevarade, menniskors själsangelägenheter.
Dessa oformligheter, eller rättare orimligheter, borde således kunna uphäfvas utan några konsiderationer.
Detta anses kanhända för skarpt för vår kiemiga tid, som har svårt att skilja emellan godt och ondt, och som ofta låter rätten vika för privilegierna.
Men det är, som sagdt, och hvilket aldrig kan sägas för mycket, församlingens, så väl som den enskildes, oförytterliga rättighet att sjelf hafva omsorgen om sin själs angelägenheter och att bestämma åt hvem man vill förtro sig, i denna vigtiga sak.
Har, genom någon den offentliga maktens åtgärd, denna oförytterliga rättighet kommit i collision med ett obefogadt privilegium, så måste saken ovilkorligen bjelpas, åtminstone medelst lösen, af Staten, som är dertill icke allenast berättigad, utan rent af förbunden.
Pra;bendePastorator äro här förut vidrörda och hvad de regala och consistoriella angår, sä, då dessa tillhöra grundlagen, må de blott 1 förbigående nämnas här, såsom börande ingå uti den reglering, som skulle blifva föremål för det förslag, som i slutet af denna motion kommer att framläggas. 11:0
Att alla Pastorater förses med Pastorer, efter de grunder, som innefattas i ofvanstående 1, 2 och 3 punkterna, genom val och kallelse af församlingarne sjelfva.
Rösträtt bör i detta fall tillkomma hvarje myndig inom församlingen, med eget hushåll, under 3:ne eller flera år, mantalsskrifven person. 12:o Att alla hittills till Presters aflöning bestämda penningeeller natura-prestationer, upbäras af Staten, som i stället aflönar alla Rdcets Prester.
Såsom regel bör antagas, att alla erhålla lika lön.
Dock bör billigt afseende göras vid lönregleringen, å lokala förhållanden, der sådana kunna förorsaka ökade kostnader och besvär.
Prestgårdarne böra utarrenderas på viss längre tid för Statens räkning, Derifrån undantages en större trädgård, med dertill hörande kålgårdar etc., som brukas af Pastor sjelf.
Dock bör arrendatorn, i afräkning å arrendet och såsom inbegripet uti Pastors lön, till dennes hushåll lemna vissa nödiga persedlar in natura, såsom mjölk, smör, ost, säd etc. 13:0 Att Pastorater, med afseende på folkmängd och lokala omständigheter, begränsas efter en flitig och omsorgsfull själavårds fordringar.
I Preussen, och åtskilliga andra länder, har man upgjort en plan : att fördela själavården så, att ett antal af 2 å 3000 personer skulle bestämma gränsen för en Pastors 72 Den 3 December f. m. verksamhet.
Uti Rhenprovinserna har man redan börjat verkställa detta.
Härmed har jag nu framställt de allmänna grunder, hvarpå jag anser en ändamålsenlig organisation af själavården i vårt land böra byggas.
Inses vigten häraf och man, med denna för ögonen, på allvar vill saken, så kan den realiseras.
Skall den dag en gång komma, då detta har skett, så skall det medföra oberäknelig, välsignerik inflytelse, icke blott på närvarande tid, utan äfven och synnerligen på framtiden.
Och — ändock tillhörer den egentliga herrliga skörden deraf — evigheten.
Man klagar öfver villfarelsers upkomst och kringspridande i landet.
Lekmäns andliga verksamhet ti 1 Iskrifver man detta.
Huru härmed förhåller sig, må för tillfället lemnäs.
Man har emedlertid förgäfves sökt hämma detta genom Domare- och Polis-myndigheter.
Erfarenheten tyckes ändtligen hafva visat, att detta icke hjelper.
Det är också säkert att härmed ingenting uträttas.
Inom det andliga området duga ej andra, än andliga vapen.
Ordet är det tveeggade Svärd, som besegrar villfarelsens stridskämpar och emot deras anfall finnes ej annat värn, än Trones Sköld.
Presterskapets ifver att, på detta stridsfält, vilja använda materiella medel, är ett erkännande af deras andliga vanmakt.
Vi må dock ej undra härpå.
Der Prestön, de sex dagarne i veckan är så öfverhopad af endskildta och offentliga göromål, af en all andlig verksamhet fullkomligen motsatt art, att han nästan tvingas att förgäta: »länk på alt du helgar hvilodagen»; och äfven på denna heliga dag ej är befriad ifrån dessa, all andlig värma afkylande ämnen; der är det nära nog gifvet, att han skall förlora kraften och förmågan att föra Andans Vapen, om han någonsin varit i besittning deraf.
Men, der så är, der är det ock hög tid att söka afhjelpa detta.
Det kan likväl ej ske med mindre, än en så total reorganisation, som den, hvilken här till sina grunddrag blifvit framställd.
Men, om det än vore möjligt, så kan det dock ej vara den enskildes upgift att, för en så vidtomfattande och uti så många olika förhållanden ingripande sak, upgöra ett fullständigt detaljeradt förslag.
Jag får således blott föreslå, att R.
St:r ville hos H. M. Konungen i underdånighet anhålla om tillsättande af en Kommission, till utarbetande af ett fullständigt förslag, på de af mig här upgifna grunder, att föreläggas Ständerna vid nästk.
Gyldenstolpe, Ant. Gabr., upläste en motion, så lydande:
Då jag anser att R.
Bank icke bör bedrifva sådan rörelse, som egentligen utgör föremål för Hypotbeks-föreningars verksamhet, vågar jag vördsamt föreslå: l:o att Bankens fordringar mot inteckning i fast egendom skola, i den mån de förfalla, användas till diskontering och utlåning för handel och näringar samt till kassa-kreditiv åt enenskilde personer; och i sammanhang härmed
Don 3 December f. m. 73 2:o att enahanda stadgande må blifva gällande för do Skiftes- och Odlings-lån, som från Banken utgifvits.
I följd häraf skulle dessa tvenne Bankens lånerörelsegrenar komma att framdeles helt och hållet uphöra, och de dertill nu anvisade fonder att till Bankens
Diskontrörelse öfverflyttas.
Derjemte får jag, till underlättande af den allmänna rörelsen, när deraf göres behof, föreslå: 3:o att BankoFullmäktige må berättigas, att, då sådant, utan fara för Bankens säkerhet, myntvärdets uprätlhållande och metalliska kassans tillräcklighet, kan pröfvas lämpligt, förstärka fonden till diskontering och utlåning för handel och näringar samt till kassakreditiv åt enskilde personer med så stort belopp af den behållning, tillhörande allmänna verk och inrättningar samt bolag och enskilde personer, hvilken på depositionsräkning innestår, som för tillfället anses erforderligt.