Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Desillusionerande, emedan gyckelbilderna om Italien, som ett simpelt landskåp på en porslinstallrik framkallat i hans barnsliga fantasi, vida öfverträffande den skimrande verkligheten, han hade framför sig.
Eller var han själf numera oduglig att fatta innehållet och poesin i verkligheten?
Nej, nej – det hade alltid varit så.
Hvarje dussinplansch i hemmets bilderalbum hade gifvit honom vackrare drömmar, luftigare poesi, än alla verklighetens skönheter tillsammans.
Han var endast en oförbätterlig Apollo, som förföljde hälsans och skönhetens Daphne ännu i dag, fast han redan i skolan lärt sig att hon för tusental år sedan blef ett träd i samma ögonblick förföljaren kom inpå henne?
Han sjunker ihop, tar sin blick ifrån det vida, blånande perspektivet, som de lämna, och ser framåt i stället.
Ångaren har angjort Gandria och skoflar sig vidare fram mot Luganoviken, osynlig ännu, men utmärkt genom en lång, svartblå strimma på sjön, där Bisen med full kraft rusar ut genom Cassaratedalens ränna.
På motsatta stranden växer San Salvatores två tusen fot höga jättekummel för hvarje minut, liknande urvärldens gigantiska katt, som skjuter rygg.
Högst uppe på krönet sticker den gamla vallfartskyrkan af mot himlens hvitblå, stor som ett leksakshus.
Medan hans blickar börja uppfatta enskildheterna i den nästan skräckinjagande fristående kolossen, kommer döden med sitt timglas till honom, tar honom vid handen och för honom upp genom kastanjeskogarna där borta på bergets sluttningar.
De nå toppen utan ansträngning och de nå tinnarna af templet.
Söderut ligger
Lombardiska slätten i disigt blått, Apenninernas fina våglinier där bakom äro knappast skönjbara, men den närmaste omgifningen lyser i försommarens prakt med milanesares och rika främlingars bländande villor strödda kring sluttningar och dalar, som digna under vårens första yppiga svallsjö af grönska.
Då säger döden till honom:
»Gif dig här utför, och allt detta skall tillhöra dig!»
Han ser förvånad upp på döden.
Desamma orden ha sagts af frestaren på ett dylikt ställe till den Gudomlige själf.
»Hvarför frestar du mig med lifvet, död?»
»Jag frestar dig icke, jag ger dig endast valet fritt mellan mig och lifvet.
Men frestar lifvet dig, och är du ännu ej färdig med det, så gå!
Jag är din vän och vill ej taga dig ifrån det du älskar, efter du haft mod att se mig in i ansiktet.»
»Jag älskar icke lifvet längre,» svarar han tankfull, »jag har nog af det.
Min årslånga kamp med dig har blottat för mig dess falska värde.
Du har visat mig en annan och större värld, som blifvit min under pinsamma, sömnlösa nätter och marterande själsstrider, och den vill jag behålla.»
»Men då blir du min,» säger döden.
»Hellre din, än småsinnets!»
Vid detta modiga, beslutsamma svar ser han stolt upp på döden, väntande ett gillande af sin allvarlige, höge vän.
Men han står där lugn och stor och god, alldeles olik liemannen, med timglaset nära utrunnet i sin ena hand.
Han har ej ett spår af dödskallens illvilligt fula grin på sitt tankfulla imperatorsansikte, där hellre ett drag af oändligt medlidande lyser fram, påminnande om den korsfäste Kristus.
Döden har icke en blick, än mindre ett gillande öfver för hans lilla stolthet nyss, utan ser bort öfver det vida landskapet framför sig, och uttrycket af oändligt medlidande blir allt djupare, varmare, outgrundligare.
Då säger den lefvande barnsligt:
»Du är ju alls icke förskräcklig, död!»
»Åjo,» svarar döden, med en glimt midt emellan gäck och allvar.
»Men icke för mig!»
»Kanske icke.
Jag skrämmer helst onda samveten, barn och tjänstefolk, icke män som jag delat läger med under flera år.
Och människorna äro själfva mig behjälpliga i att skrämma sig.
Jag är en förkättrad buse, som småsinnet förlöjligat till ett benrangel för att kunna fatta och respektera mig.
Min förste tjänsteande Kristus har man gjort till Gud för att han icke fruktade mig och ville lära människorna detsamma, men lifvets och begynnelsens herre, som alla älska af naturdrift, af honom ha de gjort en hvitskäggig gammal man, som dömer lefvande och döda – det är allt hvad deras kärlek till honom förmått.
Och mig, evighetens och slutets herre, mig ha de förlöjligat till ett benrangel – det är allt hvad deras hat till mig förmått!»
»O, hvad jag varit småsint och harhjärtad, som jagat undan dig, min ende, säkre och pålitlige vän!»
»Det har du gjort för din hustrus och dina barns skull!»
Döden ser på honom stadigt och välvilligt, likasom uppmanande honom att gripa halmstrået, rädda sin fåfänga och svara ja.
Han står ett ögonblick förlägen, nedtyngd under bördan af sin egen lumpenhet, känner sig mindre och mindre inför evighetens förkättrade och hatade höge herre, och slutligen kastar han sig ned på stentaket framför sin följeslagare:
»Förlåt mig, jag är en stackare, men jag ljuger ändå inte inför ditt ansikte.
Det har varit för min egen skull jag jagat undan dig och hatat dig och förbannat dig, fast jag skyllt det på min hustru och mina barn.»
»Nu rann ditt sista sandkorn ur!» säger döden och vänder om sitt timglas.
Därpå räcker döden honom leende sin andra hand, hjälper honom upp och säger:
»Du har förödmjukat dig inför mig, den förhatade och förkättrade, och du har gjort det ur djupet af ditt hjärta.
Därför har jag vändt om ditt timglas.
Hvarje sandkorn i ditt förflutna lif skall rinna igen som ett luttrande minne, föra med sig gamla tankar i en ny riktning, lära dig lifvets följdriktighet och tunga ansvar.
Stig upp och var min vän!
Gå tillbaka till lifvet, det skall ännu erbjuda dig mycket!
– Men glöm inte vårt möte, och låt dig ej förledas att hata mig och att fegt fly undan, om jag bjuder dig min stora ro!
Endast genom att du blifvit vän med mig, kan lifvet få värde för dig.
Tag den som en försegling på vårt förbund.»
Han böjer sig ned och kysser handen med mera ödmjukhet och fullt hjärta än han känt sedan sin barndom.
Men den glider sakta undan hans kyss och han kommer till sig själf nere på ångarns däck, medan hans blick fortfarande är fäst på San Salvatores branta sluttningar, där enskildheterna urskiljas allt tydligare.
Vårens ljusaste grönska ger kolossen ett vänligt inbjudande och fridfullt drag.
Vid dess fot löper järnvägen som ett brunt kantband, och villorna sticka fram hvita gaflar och smärta torn ur uppsjön af grönska.
»Endast genom att du blifvit vän med mig, kan lifvet få värde för dig!»
Dödens sista ord klinga oafbrutet i hans ännu ej rätt vakna medvetande.
De ersätta den gamla visan, ångarens skoflar försöka passa in sin takt till dem, men lyckas icke riktigt med den långa satsen, utan orden bli hängande likasom utanför, förlora sitt sammanhang och bilda ingen flytande strof som de gamla.
Han sitter orörlig kvar och grubblar öfver orden, finner att de innehålla mera förnuft än hans gamla sats, finner att de äro trösterika, visa, fulla af sanning.
Men de bli likafullt icke lefvande för honom, de passa icke in i hans puls’ febrila takt såsom de förra.
Och ju mera han grubblar öfver dem, desto klarare blir hans öfvertygelse att hans möte med döden nyss, händelsen med timglaset och hans vackra ånger varit endast ett sista ljust och vänligt ögonblick af ro på den stupande färden mot hans graf.
Nej, döden har visst icke vändt hans timglas, unnar honom visst ingen frist numera, visst ingen frist numera, visst ingen frist numera ...!
»En sjuk själ i en sjuk kropp ...!»
Skoflarna taga upp igen den gamla, goda, kända visan, och den flyter som olja, passar in i takten som sig bör, går som en dans – en sista, säker, ohygglig dödsdans, som inte slutar innan han stupar!
Ett ögonblick flyger det en lust igenom honom att meddela någon allting, som han burit på under dessa långa år af hetsjakt undan döden.
Hittills hade han af många skäl hållit sina erfarenheter för sig, främst emedan de voro ett sjukt sinnes bekymmer, dem ingen kunde lätta ändå, men som väl kunde gifva anledning till yttermera oro hos hans närmaste.
Ånej, så sinnessjuk var han ännu inte, att han profanerade sitt lifs sista, stora kamp genom att inför småförnuftiga hälsovårdsmänniskor bekänna ett själens lidande!
Det far ett litet missaktande och bitande öfverlägset löje öfver hans ansikte, sedan ordnar det sig i sina bekymrade hvardagsveck igen.
Men i hans sinne får bitterheten plötsligt makt, en vild bitterhet öfver att ha en hel värld lugna, sunda, stora tankar, hämtade direkt ur en plågsam och svår erfarenhet, men hvilka han måste rufva på som draken på skatten utan att låta en enda undslippa sig.
Ty han ser sin hustrus förskrämda ansikte med tillgifvenhetens och medlidandets dallrande tårar i ögonfransarna, så snart hon fått reda på hans lidande.
Och han ser andra kloka hufvuden skakas betänksamt, när hon meddelat dem hans själs bekymmer.
Han hör de kloka hufvudena göra diagnos, han vet för väl under hvilken rubrik hälsovårdsläran och de kloka hufvudena föra hans lidande, och han förstår så godt att det hela skall resultera i ett ångestfullt telegram till honom från hans hustru, hvilket kallar honom hem genast.
Om hon icke i sin tärande oro lyckas förmå ett par af hans gamla vänner att resa och afhämta den sinnessjuke ..!
Under det medvetandet förtonar hans hem och verkningskrets i ett overkligt fjärran.
Han har ingenting längre gemensamt med dem; han är blifven en annan, ny, mogen man, hvilken de missförstå och missakta, för att han ändtligen kommit så långt, att han hand i hand med döden kunnat från tempeltinnarna se ut öfver lifvet utan att längre åtrå det.
Han var hunnen för långt, för högt; han tillhörde icke denna världen längre, han var dödens ...!
Bakom udden vid Castagnola glider Lugano fram.
Hvita hus och grönska, och grönska och hvita hus!
Vackert, snyggt, rent, luftigt, vänligt – alldeles som han alltid önskat sig sin dödsbädd.
En dödsbädd bland välvilliga, medlidsamma främmande människor, hvilka icke togo sig för nära af hans död.
Därinne skulle den stå i ett af de hvitaste husen med fönster öppna utåt grönskan och bergen, så att hans trötta blick i dödsstunden kunde vandra uppåt genom kastanjeskogarna på San Salvatore, ända till tinnarna af templet, och där skulle han ge döden sin hand, förklara att han ej ville veta af all världens härlighet längre, och så skulle han taga det sista afgörande språnget ut i det vida ...!
Den bistra Bisen kommer strykande om udden genom
Cassaratedalen och blåser honom så kraftigt rakt in i ansiktet, att han knappast får tid att besinna sig och fatta i sin hatt för att hindra den flyga öfver bord.
Dödsögonblickets högtidliga allvar far all världens väg med den okynniga vindstöten, och hans koncentrerade tankar flyga åtskils som agnar.
Ångaren arbetar sig långsamt upp i den starka vinden mot kajen under de hvita husen i Lugano.
Stormilarna komma. truppvis och stötvis, som tjufpojkar spela de däckspassagerarna spratt på spratt.
Grubblaren måste rädda sin yttre värdighet inför medpassagerarna, och han parerar vindstötarna med långsamma, ovilliga rörelser af en inre öfverlägsenhet, alldeles som en vördig andans man, hvilken råkat ut för gatpojkars okynniga efterhängsenhet.
Han känner sig löjlig ett ögonblick, och den nedsättande känslan gör honom så godt som frisk.
När ångaren lägger till i Lugano, fattar han sin lilla handkoffert, banar sig väg mellan människorna till en vagn, nämner ett hotell utom staden och rullar i väg längs strandgatan med en så spänstig hållning som om han visst icke endast sökte sig en ren och mjuk dödsbädd.
Bakom honom sopar
Bisen själfsvåldigt stora skyar af stoft och slår kragen på hans långa resrock hånande ihop öfver det stackars, grubblande hufvudet.
Resehandboken har gifvit pension Bellevue några goda ord, och hvad läget beträffar motsvarar pensionen sitt namn.
I skuggan vid foten af San Salvatore skjuter den hvita tvåvåningsbyggnaden sitt torn och sina flaggstänger upp öfver cypresser och kultiverade sydlandsgranar med långa, mjuka och silkeslena barr.
Midt på gården står en tät småskog af vajande bambu, och omkring den åker vagnen upp på terrassen framför hufvudtrappan.
Om en stund skrifver den ensamme resanden in sitt namn i pensionens främlingsbok: Gustaf Klercken, banktjänsteman, Finland.
»Ett tyskt namn och hemma från Finland?» förundrar sig värdinnan.
Hon är en behaglig schweiziska med embonpoint och distingueradt närsynt blick.
»Det finns flera utländska namn hos oss,» förklarar
Klercken och fixerar sin värdinna nervöst, nästan närgånget.
Hon möter hans blick med älskvärd takt, visar honom upp på hans rum, hoppas han skall finna sig väl på Bellevue och lämnar honom ensam.
Pensionen har gjort ett godt intryck på honom.
Den är proper, nästan elegant, med flera tecken på välstånd och andas en trefnad, ovanlig att finna i gästhem.
Matsalen är sval och luftig, med gamla möbler och goda familjeporträtt på väggarna, trappuppgången belagd med hvita linnemattor, och hans eget rum är ljust, stort och gladt, med utsikt uppåt San Salvatore genom det ena fönstret, åt Luganosjön med Veltlineralpernas fjärran linie genom det andra.
Nästa sekund ringer Klercken på uppasserskan, och med hennes hjälp flyttar han eksängen så, att han från den kan se San Salvatores krön genom fönstret åt söder.
När han åter blir ensam, suckar han, tager sig trött med båda händerna om bakhufvudet, faller ner i en länstol och blir sittande där, allt medan hans blick nästan orörlig mäter San Salvatores sluttningar genom det öppna fönstret.
Det har gått ett par timmar, då han spritter upp vid en ringning; den gäller dinern, och nu först får han brådtom att tvätta sig och byta rent linne efter resan.
Han kommer ner till table d’hôten som den siste, kastar en hastig blick på sällskapet, finner det alldeles karaktersfritt, som ett äkta kosmopolitiskt pensionssällskap bör vara, bugar sig för värdinnan och sina grannar samt slår sig ned.
Men han har icke hunnit med många skedar af soppan innan hans blick och hans intresse alldeles mekaniskt och utan någon viljeyttring från hans sida drages snedt öfver bordet till en tigande dam, som tiger så påfallande innehållsrikt och med ett så medvetet stolt drag af att vara ensam midt i sällskapet, att han genast vid första ögonkastet känner en liflig sympati för henne.
Hon är mörk, sydländska, ryska, italienska eller sydfranska, hon är klädd med vårdslös elegans i en brokig rysk skjorta, som låter hennes yppiga byst svälla fritt, hon har ett par djärfva, mörka ögon under långa ögonhår, hon är icke gammal och icke alldeles ung, hennes hy är utmärkt vacker, dragen egendomligt talande och lifliga, utan att likväl alls göra några miner.
De tala liksom tyst för sig, färdiga att när som helst brista ut i skratt, i hot, i vrede, i bedårande älskvärdhet eller i tårlös sorg, han vet icke hvilket af alla dessa.
De bära intet förhärskande uttryck, om icke det af att afvakta något.
Men munnen är det allra märkvärdigaste i det märkvärdiga ansiktet, läpparna sluta till i den allra mest fulländade pilbågsform – Amors båge, som det heter på konstspråket – och omkring dem lefver det, myser det, rycker det, om af glädje eller sorg är omöjligt för honom att afgöra.
Han ser på hennes grannar för att observera, om möjligen de skulle gifva henne någon anledning till det märkvärdiga, tysta och inåtvända minspelet, men stannar snart i öfvertygelsen att de ha intet att göra därmed.
Han har emellertid blifvit så fängslad af damens utseende, att han helt frånvarande läppjar på sin soppa och smular sönder sitt bröd utan att äta det; hans ögon flyga oafbrutet snedt öfver bordet, och han kommer till sig och finner sig vara i färd med att fästa en nästan opassande envis uppmärksamhet vid damen först då uppasserskan afbryter honom och frågar om hon får taga bort hans tallrik.
Under fortsättningen af måltiden är Klercken ungefär som en spejare på post i mycket farliga omgifningar.
Han har aldrig kunnat tåla främlingars gängse brutala sätt att utan minsta hänsyn till sällskapet ogeneradt utsätta en vacker kvinna för en tvetydig men likafullt formlig kärleksförklaring med ögonen.
Han behärskar sig därför efter förmåga, spisar sin mat utan att gifva akt på hvad det är och dricker sitt vin i stora klunkar, allt medan han, utan att direkt se på damen, icke ett ögonblick släpper henne ur den tvåtredjedels cirkel han behärskar med sin syn.
Han hinner icke ens förundra sig öfver hvad som går åt honom, hans reflexionsförmåga är borta, han går upp uti en enda stor önskan att kunna lura ut hemligheten, som finnes där bakom det talande men tysta kvinnoansiktet, hvarför det lefver så och hvarför det är honom så sympatiskt.
Plötsligt möter han hennes blick för första gången.
Det slår honom att den är som en gammal god bekants, den ser honom helt vänfast och leende rätt in i ögonen, alldeles som om hon ville säga: »Det är roligt att se er igen!
Jag har väntat er länge!»
När den välkomnande, vackra blicken åter slås ner, stannar leendet kvar i hennes mungipor – ett par de konstigaste, rynkade mungipor, fulla af godt lynne och lustiga streck.
Alldeles ofrivilligt känner sig Klercken glad i ett nu.
Och det går som en ström af värme genom honom, när han hör henne i detsamma tilltala sin granne och göra en spefull anmärkning öfver någonting.
Rösten är klar med hög timbre, och utan att smickra sig känner han att den talar till honom lika mycket som till damens granne.
Det är en säker, behärskad stämma, hvilken genast kompletterar det första intrycket han haft af hennes väsen i öfrigt: hon är en dam af värld.
I stället för att inleda samtalet som hon tydligt erbjuder honom, faller han i vidlyftiga, sväfvande tankar, hvilka alla kretsa kring henne för att söka orsaken hvarför hon är honom så angenäm.
Men tankarna komma icke hem med svaret igen, utan glida ut i allt vidare kretsar, kretsar, som han känner förut, men hvilka äro som förändrade i ett nu.
Han finner icke igen där sin tunga hopplöshet och sin gamla ångest, hans dystra själ är som upplyst inifrån af ett ljus, som han ej förstår, men som värmer och lyser och är oändligt välgörande.
Han bryr sig icke längre om att fråga och söka, han ger sig gärna hän åt sitt välbefinnande och sin plötsligt påkomna ro med en känsla liksom om han nu ändtligen nått sitt efterlängtade, svala haf och simmade ut i dess läskande kyla efter långa år af febertörst och hetta.
Middagen är till ända, man stiger upp, och Klercken gör som de andra.
Han tänder en cigarrett, misstänker ett ögonblick att han druckit för mycket vin och att det är detta han har att tacka för sin plötsliga lycka, men så kontrollerar han sig med hypokonderns vana och finner att hans rus – om det är rus – alls icke har likhet med det af vin.
Hans pulsar bulta icke, hans hjärta är lugnt, misstänkligt lugnt, tycker han, och plötsligt far det igenom honom, att det inte kan vara annat än döden som nalkas.
Just så har han de senaste tiderna föreställt sig befrielsen – en känsla af oändlig ro och frid och försoning med sig själf och med världen.
Han går ut i vårkvällens korta skymning, gör ett slag genom planteringarna på gården och ser aftonhimlens purpur gå öfver i matt gult, medan Bisen saktar af och stjärnorna tändas en för en.
Han känner ingen trötthet efter de sista dygnens ansträngande järnvägsfärder, fast han icke hvilat en natt i ro sedan han lämnade vinterkurorten i Alperna för nära två månader sedan.
Senast var hans en vecka långa vistelse i Venedig en enda oafbruten vaka, en fåfäng kamp med de hvarandra jagande intrycken för att bringa dem till lugn.
Underbara intryck, halft historiska, halft fantastiska!
Fragment af romaner, som passerat här, blefvo lefvande för honom.
Han led med Casanova i blykamrarna, han kastades ut i kanalen som ett stympadt lik genom brottslingsluckan under Suckarnas bro, han stoltserade som venetiansk ädling i den stora adelssalen, praktrummet i Dogernas palats, och han led judarnas skymf i Ghettots gränder.
Allting hade berört honom så sällsamt djupt och personligt, det var ingen distraherande lustresa han gjort, tvärtom, det hade varit en kvalfull vandring genom århundradenas brutalitet och maktmissbruk.
Och det var de mörka bladen i historien, som själfmant slogos upp för honom, ty historien har ju egentligen idel mörka blad – – –
Men nu var alltsammans öfver, nu hade han vandrat och lidit nog, nu hade han funnit sin sista, idylliska fristad mellan de skyddande Alperna, och den fristaden skulle han aldrig lämna lefvande.
Öfvertygelsen därom hade redan vid ankomsten hit bitit sig fast hos honom, och numera var den orubblig.
Det sällsamma medvetandet att ha gjort upp räkningen med lifvet ger honom en ovanlig frimodighet, han känner sig oändligt god och deltagande, hans folkskygghet och omeddelsamhet är förbi, och han erfar ett djupt behof att inviga någon i sin dystra hemlighet och att göra sin sista stora bikt innan han lämnade alltsammans.
I den stämningen går han förbi en grupp pensionsgäster på terrassen, hvilka i halfdunklet hålla sin siesta på middagen, samtalande lågmäldt och hemlighetsfullt, förefaller det honom.
Bland dem sitter damen från middagsbordet, svept i ett långt, grått öfverplagg af österländsk snitt, påminnande om arabens burnus, och han kan höra hennes välljudande franska flyta öfverst i diskussionen.
Med en dristighet och säkerhet, som han icke känt af på tio år, slår han sig ned hos sällskapet, presenterar sig och vänder sig direkt till damen i den ryska skjortan.
»Madame är ryska, inte sant?»
»Nej, ni misstar er,» svarar hon raskt med ett litet löje.
»Men då har ni åtminstone umgåtts mycket med ryssar?»
»Ja, det har jag.
Ni dömer mig efter dräkten, eller hur?»
»Nej, inte bara efter den, fast intrycket af den naturligtvis kom med i beräkningen mig ovetande.
Jag dömer er efter utseendet och sättet ... det ligger något ryskt i det.»
»Det är väl möjligt.
Det finns ryskor, som man gärna vill likna.»
»Ja visst, det tror jag.
I synnerhet till utseendet!
De ryska skönheterna ha något alldeles sällsamt betagande.»
»Jag beklagar desto mer att jag inte hör till dem.»
»Hvad är ni för landsman då?
Det är annars min specialitet att gissa rätt på främlingars nationalitet.
Jag har uppöfvat min förmåga betydligt under senaste vinter.»
»Af hvad sluter ni er då till nationaliteten?
Sällskapet samlas med nyfiket intresse kring Klercken, som alldeles glömt sitt obehag för sällskapslif och känner sig lika ledig och hemmastadd som trots någon salongslustigkurre.
»Jo,» säger han, »jag sluter mig till den af några hufvuddrag, som finnas utpräglade hos hvarje nation och som genast falla mig i ögonen.
De falla för resten enhvar mer eller mindre i ögonen, men de finnas inte utpräglade hos alla individer.
En engelsman eller en engelska känna vi alla igen.
Hos andra nationer är det karakteristiska svårare att genast finna.
Till exempel hos er själf.
Så mycket vet jag, att ni är af kaukasisk ras och att ni inte har en droppe germaniskt eller nordmannablod i edra ådror, men om ni är ungerska, rumäniska, italienska, ryska eller fransyska, det åtager jag mig inte att afgöra ...
Ty ni är kanske af zigenarblod,» undfaller det honom nästan mot hans vilja.
Damen rycker till omärkligt.
Klercken ser det och småler.
»För resten kan det hända jag själf har dylikt blod i mina ådror,» tillägger han, »ty det finns utpräglade zigenardrag hos andra af min släkt, och dessutom ...»
Han afbryter sig plötsligt.
Dessutom?»
»Det är ingenting.»
»Skall ni nu bli hemlighetsfull midt i ert föredrag?
Tala om hvad det är dessutom!»
»Det är kanske bara fantasier ... jag kom ihåg det just nu ...»
»Säg ut det då!»
»Dessutom har jag haft en zigenerska till amma, tror jag.
Det vill säga hon liknade en zigenerska till blick och hållning, men hon var en tämd zigenerska, som tjänade i mitt hem länge och väl utan att stjäla ...»
Man skrattar åt hans slutanmärkning, intresseras af hans lifliga sätt att berätta och af hans egendomliga infall.
»Nå, således ha vi det klart att jag är zigenerska,» gäckas damen, »och att ni är en af de nordiska zigenarne, ty äkta zigenare är ni då aldrig.»
»Hvarför skulle de nordiska zigenarne vara mindre äkta än de sydländska?
Jag har midt inne i en milsvid skog hemma i Finland, långt från alla byar, talat provençalsk franska med en zigenare, det vill säga det var han, som talade den provençalska franskan, jag talade mitt dåliga upplandsmål, jag.
För resten har jag aldrig hört talas om äkta och oäkta zigenare, det är bara om spanjorer jag hört äktheten sättas i fråga.»
»Nå ja – men er förmåga att bedöma folks nationalitet?
Här har ni ju godt tillfälle att afgifva prof på den.