Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Förgäfves bemödade jag mig att upplösa dessa motsägelser; hvad det sista inkastet beträffade, påstod jag att om Jussuf varit en vanlig lycksökare, skulle han framträdt som ett musselmaniskt undergörande helgon, såsom en Muschtehed, den der med en helig vandel förenar insigt i alla de sjuttiotvå vettenskaperna.
Men nu hade han hört talas om Schahens böjelse för det underbara; han hade kanhända till och med erhållit kunskap om hans kärlek för Firdusi; och derför antog han larfven af en eldsdyrkare, för hvars anhängare konungen redan från barndomen insupit en djup vördnad.
Allt detta framställde jag för min furstliga vän: jag visade honom orimligheten att denne falske Sapetman kunde vara sonson af en man som lefvat för årtusenden tillbaka; huru det föröfrigt voro en tom förhoppning, att kunna utsträcka det menskliga lifvets gräns till Methusaels ålder, samt besvor honom att afsvärja en förvillelse, som kunde blifva vådlig äfven för hans eviga välfärd.
Men allt var fåfängt: den förmente Propheten hade alltför djupt rotfäst sig i Schahens ynnest, och sjelfva denna villa var alltför ljuf, för att den bedragne derifrån kunde lossa sig.
Jag har, svarade han, tåligt afhört allt hvad du föredragit; och allt hvad du sagt, har endast tjenat att starkare befästa mitt förtroende till Zerdushts sonson.
Är du förnuftig, så försonar du dig med honom och skaffar dig sjelf en flaska kraft-balsam.
Deruti må du mellertid göra huru du behagar; men jag förbjuder dig att hädanefter i min närvaro vidröra detta talämne, och gör mig föröfrigt förvissad att du ej för någon förråder hvad du hört och sett denna dag.
Detta uppträde bidrog icke att återställa den fordna förtroligheten mellan konungen och mig.
Väl fortfor han att bevisa mig alla nådens yttre tecken, men våra samtal voro kalla och den gamla öppenhjertigheten förlorad.
Mellertid upphörde ej Schahen, att omgifva sig med en hvirfvel af omvexlande förströelser: halfva dagarna tillbragte han i palatsets otillgängliga rum, och aftnarna i yppiga måltider, hvarvid hetsiga drycker icke sparades.
Sällan såg jag honom oftare än då jag nödgades deltaga i dessa bullersamma samqväm: och träffade jag honom någongång allena på förmiddagen i slottet, så var han förströdd, stundom mulen, merendels slapp och gäspande.
En dag, då vi voro ensamme och Schahen händelsevis befann sig vid förträffligt lynne, frågade han mig:
Denna Fanny, om hvilken du för en tid sedan berättade mig, älskade du således så häftigt, efter du för hennes skull, vid uppträdet hos den parsiske läkarn, så alldeles förglömde dig, och nästan föll i vansinnighet?
– Jag älskar henne ännu med samma häftighet, som då jag första gången såg henne.
– Också hade jag länge förmodat, att ditt sinne vore underkufvadt af någon olycklig kärlek.
Ty huru skulle man annars förklara, att en yngling vore så utomordentligt allvarsam och en sådan afsvuren fiende till alla slags nöjen?
Huru lång tid har förflutit, sedan du förlorade din Fanny?
– Det är mer än ett år, herre.
– Mer än ett år, Rustan, och ändock sörja en flicka?
Hvilken dårskap!
Hon var således rätt vacker, icke sannt?
– Hon var den skönaste bland sitt kön.
– Emedan du icke sett några verkliga skönheter.
Man påstår dock, att fruntimren i ert land skola vara täcka.
– Det är möjligt; men det gifves icke mer än en Fanny i verlden.
– Om du kände mitt harem, skulle du medge, att der funnos minst tjuge lika sköna och älskvärda.
– Omöjligt, Padischa, svarade jag med häftighet.
Gud skapar icke mer än en blomma på en gång af en sådan fullkomlighet.
Schahen log, kallade en eunuch och hviskade honom något i örat, och sade sedan högt till mig:
Det fägnar mig att upptäcka, att i dig finnes lif och blod: hittills har jag hos min tjugeårige vän icke funnit annat än idel visdom och iskall dygd, liksom vore han en gråskäggig vizir.
För att öfvertyga dig om din förmätenhet att vilja jemnföra din skogs-viol med de från tre verldsdelar utvalda prakt-exemplar af rosor, som samlas i en mäktig österländsk furstes Zehana 16 och för att tillika gifva dig ett utmärkt prof af min nåd, vill jag tillåta dig inträda i dessa förborgade boningar.
Kanhända har aldrig någon man af vår trosbekännelse tillåtit en annan en dylik ynnest; men en sådan svartsjuka förekommer mig blott såsom en löjlig fördom.
Förlorar solen något af sitt sken, derför att hon lyser hela verlden? tvertom skall det göra mig ett nöje att se dig förbländad af dessa skönheters oändliga ljus, och häpen bekänna, att åtminstone hälften af dem oändligt öfverträffa din såkallade Fanny, för hvars mig obekanta fägring jag annars är böjd att höja allsköns respect.
Ja för att trösta dig öfver din förlust, vill jag bevilja dig en än större nåd: du skall säga mig hvilken af dem mest behagar dig, och denna skänker jag dig till hustru.
Efter något dröjsmål begåfvo vi oss till harem.
Darodsja emottog oss vid ingången och trodde ej sina ögon, då han på detta ställe såg en främmande man vid sin herres sida.
Han ville tala, men konungen inföll leende: jag vet allt hvad du vill säga.
Men hvarför då i evighet framsläpa sig på vanans och brukets oupphörligt samma väg?
Komma tideböckerna ej att säga mer till mitt beröm, så skola de åtminstone vittna, att jag icke var svartsjuk.
Kanhända skall detta besök vara den enda märkvärdiga händelse, som, efter tusen år, en läsare finner antecknad om min regering.
Derför skall du ej missunna din herre sin odödlighet, Darodsja.
– Leende fortsatte vi vår väg genom den yttre vakten, som bestod af hvita eunucher, hvarefter vi kommo genom flera gångar och betäckta gårdar till den innersta, som bestod af svartgula, vederstyggligt fula malabariska väktare.
Alla voro de icke mindre häpna än deras öfverste, som mulen och tyst knotande följde oss.
Nu kommo vi till ett slags stor sal, hvarifrån oss till mötes skallade ett förvirradt sorl, hvilket i ögonblicket tystnade då Darodsja öppnade dörren.
Harems skönheter suto på en upphöjd tapet, i en lång rad längs rummet.
Några bortlade en cittra, andra slutade en sång; flera voro sysselsatta med stickerier eller andra handarbeten, de flesta med intet.
Alla voro präktigt klädda och rikt utrustade med perlor och juveler.
Deras drägt framställde dock de mest besynnerliga afbrott: man såg persiska, indiska, europeiska och mångfaldiga andra, hvilka jag ej kände; en del andra
Damer tycktes ej hafva rättat sig efter något folkslags bruk, utan följt sin egen smak och den, hvilken de ansett vara mest öfverensstämmande med deras behagligheter, så att några voro äkta fantastiska, utan att derföre upphöra att vara intagande.
Ett högt, allmänneligt skri upphof sig, då jag vid konungens sida beträdde rummet, och liksom på ett commando-rop sönko alla slöjor.
Men Schahen befallte att alla ansigten skulle afhöljas, alla de frånvarande inkallas och uppställas i en lång rad.
Sedan dessa inkommit, de flesta i lätta morgonkläder, begynte mönstringen.
– Åt den, hvilken du utkorar, gifver du detta perlband – hviskade min ledsagare; men vakta dig att för hastigt träffa ditt val!
– Långsamt gingo vi genom raden: vid de vackraste talade konungen några ord, seende på mig med en betydande uppsyn.
Några nedslogo med en verklig eller förställd blyghet ögonen, de flesta låtsade som de alldeles icke blefvo mig varse.
– Nu! sade konungen i det vi gingo samma väg tillbaka.
Jag skådade en talrik samling af unga flickor, som syntes vara sammanförda från alla verldstrakter.
Här såg man den mest tydliga pregel af folkslagens egentliga skaplynne; ty hvar och en syntes vara den yppersta frukten af sin nations stam.
Men hade dessa slafvinnor varit tusen gånger skönare, skulle de ändock icke försvagat minnet af min Fannys oskyldiga, blygsamma behag.
– Skola då alla dessa rosor, sedde blott af en enda, blomstra och bortvissna? – var den enda känsla den enda rediga tanke, som detta uppträde väckte i min själ.
Jag drog ofrivilligt en djup suck: konungen betraktade mig med en blandning af förundran och förtrytelse, och nickade åt mig att gå.
Knapt hade vi lemnat rummet, förr än vi hörde bakom oss ett oändligt sorl af hviskningar, som snart öfvergingo till gapskratt och till samma högljudda gny, som föregick vår ankomst.
– Du har ännu ditt perlband i behåll? sade konungen då vi åter voro i enrum.
Mitt harem är litet, men jag hade smickrat mig, att det skulle vara det bäst valda i Asien.
Således finnes bland dessa hundrade, ingen enda flicka, som öfverträffar din Fanny?
– Dina slafvinnor likna paradisets skönögda jungfrur; men du vet, att en älskare icke är oväldig domare öfver andra skönheter.
– Jag skulle blifva riktigt förtörnad på dig, om Fatme och Nuhr Dsjehan hade befunnit sig i denna sal; men jag hade ej låtit kalla dem, icke derför att jag missunnade dig anblicken af dessa solar, utan emedan jag ej velat störa deras blygsamhet genom den ovana åsynen af en främmande.
Men vet, kallblodige Rustan, att dessa jordiska Houris lika mycket öfverträffa alla andra flickor i mitt harem, som dessa öfverträffa alla andra skönheter i verlden.
– Jag tviflar ej ett ögonblick derpå, store Furste, svarade jag och bugade mig till afsked.
Några dagar hade förflutit, utan att jag under tiden besökt slottet Schahlimar, då jag på min lilla holme blef öfverraskad af min far.
Redan på afstånd ropade han till mig med ett af glädje strålande ansigte: jag kommer för att förkunna dig en stor nyhet, den gladaste du under hela ditt lif skall erfara.
Du vet, att Schahen, redan de första dagarna af sitt vistande här, offentligt gaf tillkänna sitt välbehag öfver den goda ordningen i mitt land, äfvensom öfver det sätt hvarpå han här blifvit emottagen.
Godt; – men hvad har vidare häraf blifvit följden?
Alldeles intet.
Ännu mer: jag och hela hofvet ha med förvåning sett det underliga förhållande som ägt rum mellan konungen och dig.
I snart sex månader har du hetat hans förklarade gunstling, och hvad vedermäle har du njutit af denna nåd?
Dock äntligen har han erinrat sig, att man ej lefver af blotta solskenet af hans ansigte; men så måste man nu tillstå, att vår förträfflige beherrskare vet att kongligt belöna förtjensten.
Förnim alltså, att denna morgon har Schahen tilldelat mig värdigheten af Khan, och skickat mig en fullständig Kalaat med häst och mundering, allt skönt och statligt; du skulle endast se fästet på min nya sabel.
Jag beundrar dig, min far, hvilken en titel och en klädning kan göra lycklig, svarade jag kallt, emedan jag vid hans första ord gjort mig beredd att höra den enda underrättelse, som verkligen kunde glädja mig.
Du har intet skäl att afundas mig, min son, sade min far, misstydande min kallsinnighet.
Tvertom: jag sjelf kommer nu att ej mer kalla mig Ibrahim, Abdallahs son, utan Ibrahim, Rustans far17.
Ty det förljudes, att Schahen ämnar utnämna dig till Khan af Zablestan, med titel af Beglerbegh18.
Detta hviskas likväl blott ännu, men man menar att du skall erhålla fullmakten i afton.
Mellertid har jag derom i förhand velat gifva dig en vink, dels på det att din helsa ej skulle lida af en alltför stor och hastig glädje, dels på det att du förut måtte göra dig beredd på ett skickligt svar.
Men förvåning och bestörtning måste du visa ej mindre än tacksamhet och ödmjukhet; ty din välgörare, som vill öfverraska dig, skulle högst illa upptaga, om han funne sin hemlighet förrådd.
Khan öfver Zablestan! upprepade jag.
Jag äger inga insigter till en så hög värdighet, och ägde jag dem, så skulle jag ändock icke emottaga den.
Rustan, Rustan, har du förlorat förståndet?
Vet du då icke, att Zablestan är hundra gånger större och hundra gånger rikare än Kaschmir?
– Hvad? skulle jag flytta till denna öken, dessa förbrända sandfält, ensam, utan slägtingar, utan vänner?
– Tvertom, torde du der ännu finna flera anhörige än här, i fall det skulle roa dig att uppsöka fårherdar, kamel-drifvare och fiskare.
Du vet, att din far der är född!
– Ja, men jag är född i Kaschmir, och denna dal vill jag aldrig öfvergifva.
Har Schahen verkeligen så mycken godhet för oss, så hoppas jag att han skall tillåta dig att blifva Beglerbegh i Zablestan, och mig Subadar i mitt fädernesland.
– Detta byte skulle vara äfvenså fördelaktigt för din far, som dåraktigt af dig.
Knapt hade han slutat, förrän ett bud kom från Schahen, att vi skulle begifva oss till Schahlimar.
Allt var der ordnadt till en fest, hvilken, enligt österländska bruket, redan tog sin början förmiddagen.
Timmarna förflögo hastigt under åskådandet af gycklare och taskspelare, af indiska dansare och chinesiska luftspringare; man läste lättfärdiga persiska oder och fantastiska arabiska noveller om hvartannat; man berättade kärleksäfventyr och lustiga historier tillika med legender om helgon och fromma pilgrimer.
Sednare uppfördes ett indiskt skådespel i persisk omarbetning.
Då aftonen inbröt, afbrändes ett chinesiskt fyrverkeri, hvarefter hela sälskapet satte sig till bords.
Efter måltidens slut blef jag framkallad och StorViziren öfverräckte mig, inlagt i kostligt siden, ett stort papper med breda förgylda kanter, och tillsade mig att öppna och uppläsa det.
Jag vidrörde det med min panna och fann hvad jag redan visste.
Min far, betagen af förvåning, vördnad och erkänsla, kastade sig till sin herres fötter.
Mig ville uttrycket af alla dessa känslor mindre väl lyckas: slutligen förmådde jag dock framstamma en tacksägelse någorlunda lämpad efter det orientaliska hofspråkets svulstiga bombast.
Gerna hade jag velat bedja konungen alldeles återtaga denna nåd, eller tillåta att den öfverflyttades på min far.
Men jag insåg att det nu icke var stunden dertill.
– Dina ord äro vackra, men kalla, anmärkte Schahen.
Dock jag känner redan, att ärelystnad icke är din sak, ehuruväl jag gerna med denna skänk velat göra dig ett nöje.
Mellertid har jag varit betänkt på en annan, som jag hoppas mera skall fägna dig.
Du har sett mitt harem, och emotstått retelserna af så många himmelska skönheter.
Men du har icke sett hvarken Fatme eller Nuhr Dsjehan, dessa solar bland stjernorna, dessa paradisets glansstrålande rosor bland fältets bleka blommor.
Prisa din lyckliga lefnadsstjerna och din herres nåd; ... en af dem skänkes dig i afton till brud!
Min far, nu mera på allvar öfverraskad, störtade å nyo på knä, och alla de närvarandes ansigten uttryckte förvåning och afund.
Sanslös, förkrossad, med stela, orörligt på golfvet fästade ögon stod jag vid detta åskslag.
Skulle jag emottaga denna gåfva? nej, min sällhet vore då för evigt förlorad, de löften jag svurit mig sjelf, på engång brutna!
Och afsäga denna farliga skänk, vågade jag dock icke, utan att tillika uppoffra Schahens gunst, utan att äfventyra min och min fars välfärd.
Ingenstädes såg jag räddning, under det min far än trampade mig på foten, än förtvifladt ryckte mig i kaftanen.
– Jag har slitit henne från mitt eget hjerta för att gifva dig; i sanning jag äger knapt någon dyrbarare skänk att bjuda dig! sade monarchen med en blandning af godhet och vrede.
– Öfverraskad, rörd af dessa ord, kunde jag omöjligt förkasta en ynnest, hvarmed han velat göra mig lika mycken ära som glädje.
Jag böjde ett knä för divanen, stammande förvirrad:
Med vördnad emottager jag ett prof af ...
– Det förstås att du emottager det, svarade Schahen, hvars kinder färgades af växande förtörnelse och tillika af det öfverflödigt njutna vinet.
Hvem skulle också ej gerna förmäla sig med en ung drottning; hvem skulle icke skatta sig lycklig att äga den dyrkansvärda Fatme?
Han häftade på mig en skarp blick, som småningom förvandlade sig till mildhet.
– Den kallsinnighet, hvarmed Rustan i dag emottager min nåd, förtjenar en bestraffning.
Hela sällskapet skall i all sin glans skåda den, som denna afton skall blifva Rustans maka: endast han sjelf skall umbära hennes anblick.
Efter sju dagar firar du, Ibrahim, – han vände sig till min far – äran af din kalaat; jag blifver då din gäst och ända dittills skall Rustan sucka efter sin brud.
Darodsja, lät prinsessan inkomma!
Ledsagad af tvenne tärnor inkom min blifvande maka, under det jag sjelf, på konungens vink, ingick i ett sidorum.
– Fatme, hörde jag konungen säga, upplyft din slöja och benåda dessa ovärdige med den lycksaliga glansen af din fägring!
– Hvilken öfverjordisk skönhet!
Hvilken Houri!
Hvilken Pariss 19, – hörde jag från alla sidor skalla.
– Nog, lät slöjan falla!
Och du, Rustan: kom in!
Du har hört den enhälliga beundran, som hennes anblick uppväckt; jag vet väl att mina artiga hofmän, om hon än varit så ful som en Negrinna, skulle blifvit gripne af samma förtjusning.
Men denna gång hafva de icke sagt mer än hvad sant är.
Ja, på mitt kongliga ord: hon skulle varit den första i mitt Zehàna, om ej den oöfverträffliga Nuhr Dsjehan der funnes; och må detta vara nog för att under väntans dagar utgöra din plåga!
Träd fram, Mollah, och fullborda hvad som erfordras till afslutande af ett äktenskap!
Jag fattade min beslöjade brud vid handen, som sakta darrade, och framförde henne i rummet, der det redan färdiga contraktet väntade vår underskrift.
Under bönernas uppläsande uttryckte hennes väsende en blandning af rädsla
och värdighet, hvilken gaf henne ett eget rörande behag.
Då akten var fulländad, höjde hon sig vördnadsfullt för Schahen, besvarade mitt och de öfriges afsked med en liten böjning på hufvudet, och aflägsnade sig.
Konungen uppstod, tömde ännu en skål vin och gick in i sina rum.
Den lyckligaste af alla himmelens stjernor, sade min far till mig på hemvägen, lyste vid din födelse-stund.
Du gör dig all möda att förstöra dess välgörande inflytelser, men ändock tröttnar icke himlen, att på dig låta nedregna all sin välsignelse.
Ingen dödlig har kunnat uppföra sig mera oklokt, mera dåraktigt än du, och likväl är du i detta ögonblick den mest ärade undersåte i hela konungariket.
Du har tvenne gånger retat Schahens vrede: i denna stund är han på dig förbittrad och ändock öfverlåter han dig den andra skönheten i sitt harem, hvilken han sjelf ännu tyckes älska.
I sanning kände jag ej dig, så skulle jag anse honom för den besynnerligaste menniska under solen.
Har då verlden ändrat sin gång, medan mitt skägg hvittnat?
Har då mennisko-hjertat blifvit annorlunda sedan femtio år, då mitt var ungt?
Eller hafva vi hunnit till verldens yttersta tid, då tjenare börja anse sig jemnlike med sine herrar, och då furstar slösa sin nåd på personer, som de sett för första gången och aldrig visat dem den ringaste tjenst, skänka sitt förtroende åt skägglösa ynglingar, och öfverhopa med välgerningar dem som emottaga dem med köld, stolthet och trots.
I sanning gamle Ibrahims bufvud svindlar, eller ock har verlden blifvit vansinnig!
Med dessa och många andra betraktelser gaf Ibrahim luft åt sitt elaka lynne, till dess han åter började erinra sig bådas vår otroliga lycka, hvaröfver han åter vidlöftigt utbredde sig.
– Ditt oförmodade giftermål och den slägtskap, som nu äger rum mellan dig och din herre ...
– Ack, min far, nämn aldrig denna slägtskap, som vanärar mig! – ... skall, fortfor han utan att låtsa höra mitt inkast, så mycket möjligt är, skydda dig för alla lyckans skiften, helst om din hustru qvarlemnar många mäktiga vänner i harem och med dem äfven sedermera fortfar att underhålla förbindelse.
Mellertid måste man tillstå, att ett äktenskap med en prinsessa, så mycket anseende det än skänker, dock medför några små obehagligheter.
Du blir nu egenteligen din furstliga gemåls slaf: hennes vilja blir din lag.
Så länge hon lefver, måste du afsäga dig rättigheten, att taga någon annan hustru, och om din förlorade flicka nu skulle återfinnas, så förlorar du henne ännu engång.
Detta allt oaktadt, vinner du en riklig ersättning.
Dock, du bör dock trösta dig!
Du torde veta, att din far är något kännare af qvinno-skönhet.
De loford som alla, hvilka Schahen tillät att skåda din utkorades ansigte, tilldelade henne, voro denna gång rena offer åt sanningen, ej åt smickret: hon är verkligen ganska skön och, som jag tyckte, äfven temligen godsinnad.
I alla fall skadar det ej, om du är försigtig.
Din belägenhet synes visserligen nu mera vara så säker som möjligt; men du har ett besynnerligt raseri, att kasta bort alla de håfvor, som slumpen så ofta tilldelat dig, liksom vore du en hjelte i Tusen och En Natt; och jag är verkligen nyfiken att erfara, genom hvilken ny dårskap du åter ämnar sätta lyckan på prof.
Min fars ord gåfvo mig mångfaldig anledning till eftertanka; men innan jag inslumrade, hade jag redan för mig sjelf uppgjort det orubbliga förhållande jag ville iakttaga mot min maka.
Länge fick jag ej njuta sömnens hvila, förrän min far stod vid min bädd.
– Jag har hela natten ej kunnat tillsluta mina ögon, började han.
Oupphörligt har jag tänkt på min fest, hvilken konungen vill hedra med sin närvaro.
Allt hvad som hör till ett yppigt och väl besatt bord, derom tror jag mig temligen väl kunna draga försorg.
Men endast europeiska gäster, hvilkas samqväm blott bestå i mat, låta afspisa sig med sådan undfägnad.
Deremot, huru fördrifva tio eller tolf timmar?
Du känner vår Beherrskares smak för både sinnliga och sinnrika nöjen; men alla uppfinningar synas nu vara uttömda, sedan hvar och en Höfding, hvilkas fester han hedrat med sin närvaro, oupphörligt påfunnit någon ny lustbarhet.
Och nu har han sjelf under gårdagens högtid hopat alla upptänkliga förlustelser?
Derför besvär jag dig, min son, att anstränga hela din uppfinningsförmåga, för att rädda mig ur denna förlägenhet!
Påminn dig, huru, för någon tid sedan, din far bistod dig, att till tidsfördrif för Schahen uppgöra nya stats-projekter; låtom oss derför ömsevis räcka hvarandra handen, efter det hör till den nya tidens ordning, att ynglingar blifva gunstlingar och sitta högst i rådet; men gubbar skola gifva fester och upptänka nöjen.
Länge, svarade jag, behöfver jag ej tänka på en sådan uppfinning.
Redan i går under skådespelet föll mig ett förslag in, hvilket otvifvelaktigt skall mycket behaga Schahen.
Men det kommer att tillskynda dig stora kostnader och din son mycket besvär.
Jag framlade nu mitt förslag, hvilket min far väl ej synnerligt förstod att bedömma, men hvarmed han var väl tillfreds, då jag än engång försäkrade honom, att det förträffligt skulle roa den höga gästen.
Detta förslag bestod uti att sätta i handling ett stycke ur Firdusi’s hjeltedikt.
Min afsigt var väl i början att endast utvälja ett enda äfventyr ur Rustans lif, men då jag omläste denna saga, hade jag ej hjerta att utelemna någon enda scen, utan beslöt att bringa hela hans lif på skådebanan.
Väl fann jag att jag ej sjelf ensam, på den korta tiden, kunde utföra detta förslag: men konungen hade medfört fyra hofskalder och desse åtogo sig villigt, att arbeta efter den plan jag för dem utstakade och sätta i vers hvad jag sjelf icke medhann.
Under tiden förfärdigades drägter, vapen, rustningar och alla dit hörande anstalter; hvilket allt ej var en ringa möda, då en mängd handtverkare måste arbeta dagar och nätter och oupphörligt begärde nya modeller och ritningar.
Ingen fans som dervid kunde bistå mig, emedan ingen tillräckligt studerat sig in i Firdusi och hans urgamla tidehvarf.
Ännu större svårighet kostade det mig att inöfva skådespelarne: sjelf måste jag åtaga mig hufvudrolen, så mycket än min far dervid skakade hufvudet.
De öfriga rolerna blefvo, långt innan stycket ännu var färdigt, fördelade mellan troppen, och verserne lärda utantill, så fort de flöto ur pennan.
Att öfverväga, förbättra, profva, – dertill var tiden för knapp; jag måste endast se på verkan af det hela, och denna, visste jag, skulle icke uteblifva.
Änteligen kom den märkvärdiga dagen, hvars ankomst jag ur flera än ett skäl velat uppskjuta.
Mellertid hade alla anstalter, så fullkomligt som möjligt, blifvit träffade, och så snart sällskapet intagit frukost, fördes de till ett stort fält, hvarpå en präktig med siden-baldachin öfvertäckt thron var beredd för Schahen, och tapeter på marken utbredda för de öfriga åskådarne, hvilka genom ett linnetak skyddades för solen.
Theatern var på fria rymden, under öppna himlen.
I österlanden gör man sig på intet sätt besvär med dekoratiooch coulisser; om skådespelarn ger tillkänna: detta är ett rum! det regnar! – åskan går! – så ersätter åskådarens inbillning det han icke ser, nästan lika väl som på de europeiska theatrarna, der han t. ex. ser några målade trän på sidorna, men för öfrigt ett slätt brädgolf och fem eller sex famnar deröfver en hängande pappershimmel, hvarunder han måste tro, att han har en skog för sig.
Oaktadt allt detta tviflar jag verkligen, att mitt hjeltespel mycket skulle behagat den vise Aristoteles 20.