Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men menas dermed, att landets krafter utvecklas, under ett fritt, idogt och lönande näringslif; att de rikedomar menniskorna utösa ur jordens sköte, obehindrat kunna användas till deras förkofran och trefnad; att vårt eget lands producter på så förmånligt sätt begagnas, att behållningar vid våra byten med andra nationer beredas ; och att kunskaper i näringar och handel upplyfta folket i allmänhet till den ståndpunkt, att det kan tälla med andra folk i framalstring och afyttring; då är föga eller intet gjordt för Fosterlandet.
Förgäfves hafva Rikets Ständer, under loppet af 20 år, yrkat näringsfrihetens stadgande såsom princip för våra inhemska arbetskrafters bemödanden.
Förgäfves hafva de sökt befordra handelsfriheten, för att derigenom betrygga åt dessa arbetskrafter ett lönande användningssätt.
De beslut, som i dessa afseenden blifvit tagne, vittna alla, att Rådgifvar - Ben 18 Julii e. m.
383 ne måtte hafva lagt alltför liten vigt på hela Nationens genom dess Representanter uttryckte önskningar; och de alltför mycket partiella tillämpningar af dessa principer, som man hittils skådat, hafva endast ytterligare bestyrkt den för samhällets frihet och trefnad förstörande syftning, hvilken jag redan angifvit, nemligen bemödandet att mäktigt inverka på de enskild te förhållanderne, och dymedelst förändra det oberoende, som fordom ibland oss fordrade laglydnaden såsom sitt enda vilkor, till ett slafviskt beroende af godtycket.
De närmaste bevisen för detta påstående ligga för hvarje Riksdagsmans ögon, i det sätt, hvarpå Rikets Ständers underdåniga Skrifvelser vid 1823 års Riksdag blifvit behandlade, så väl rörande näringsfriheten, som Tullverkets organisation, Tullbevillningen och Tulltaxan.
Och huru många andra finnas icke dessa förutan?
Men om Rikets Ständer icke sett de principer antagne, som af dem blifvit godkände; hafva de då sett, att andra principer för näringarneoch handeln blifvit följde, som betrygga dem för godtycklighet och våldsamma förändringar?
Jag svarar dertill
Man har allenast upptäckt en vanlig Embetsmannaverksamhet, inskränkt att för hvarje serskildt fall, hvarje så att säga enskildt företag, besluta undantagslagar; man har under en tid af 18 år sett förordningar, som tyckas en - 384 Dea 18 Julii e. in» däst haft till anledning redan företagne lagliga liandelstransactioriers förhindrande, eller innan lagens utgifvande företagne speculationers befordrande.
Kort sagt, man har icke kunnat upptäcka något system, icke kunnat påräkna någon säkerhet för det inre näringslifvet; man har ej förmärkt ens tankar på några bemödanden till utbredande af kunskaper i de ärenden, eller till hastiga upplysningars meddelande om de tilldragelser, som kunnat inverka på vår yttre handelsrörelse.
Följderna häraf hafva blifvit: ett sig ej lönande jordbruk; ett till ingen utveckling förmöget bergsbruk; en försummad skogsvård; några på lurendrejeri mer än på eget arbete grundade Manufactur- och Fabriks-näringar; tröga afsättningsbruk, och deraf följande lamhet i industriföretagen.
Om för ett lands ekonomiska trefnad oundvikligen fordras skatteväsendets ändamålsenliga skick, och icke blott utarbetade propositioner om nya anslag; hvilka åtgärder finne vi, alt Styrelsen i sådant ändamål vidtagit?
Förgäfves hafva Piikets Ständer i snart ao år begärt, att uppbördens och redovisningens förenklande måtte påtänkas.
1823 emottogo de ändtligen ett hästlass med documenter, innehållande alla infordrade yttranden ifrån vederbörande Verk, Uppbördsman och redovisande; men den Kongl.
Den i&
Ju 1 ii e. in. 385 Kongl.
Skrifvelsen lill ledning i ämnét innehöll 4 räder, atl Kongl. Maj:t ville hafva öfverlemnat handlingarne till Rikets Sländers Statsutskott &c. Intet förslag bifogades.
Dft utöfningen af beskattningsrätten tillhör Rikets Ständer, torde invändas, att Styrelsen icke har med sådana mål, att sig befatta.
Men en hvar inser lätt, att dylika angelägenheter måste tillhöra Styrelsen, och ej kunna af Rikets Ständer beredas.
Uti intet annat land med representalif befattning i frågaställes, att Representationen skall sjelf utarbeta dylika föreskrifter.
De beskatta sig sjelfve, men uppbördens förbättrade organisation tillhör Styrelsen att utarbeta och föreslå.
Hos oss åter är det besynnerliga förhållande år i8?.3 visadt, att man fordrar, att Rikets Ständer skola utarbeta verkställighetsdetaillerne i beskattningsväg, då man deremot direct och indirect söker hindra dem ifrån, att allena besluta angående beskattningens grunder, belopp och dispositiorissätt.
Exempel härföre ära: tvisterna denna Riksdag om ordinarie inkomSttitlarnes beroende af Konungen; öfvörsköttens tillgripande tvertemot Rikets Ständers föreskrifter; nekad granskning af vissa de-' lar af Statsverket; bemödandet, att geftotn förändrad
Rcvisionslnstruction aflägsna liden för granskningen; nekandet af Tullmedlens ingående till RiksgäldsContoiret, hvarigenom- detta Contoir onödigtvis mäst iitbe33 IL ä - 386
Ben 18 Juli! e. m. tala räntor, under de sista åren, samt öfverskotten icke så skyndsamt kunnat aflemnas till Contoiret, som de eljest hade blifvit det.
Och den brist på uppmärksamhet
Styrelsen visat till afskäffandet af naturalprestationerna och tjensleskyldigheterna vittnar, att den icke besvarat sig med, att tänka på lättandet af Folkets bördor.
Men att ett dyiikt tillstånd * hvad skatteväsendet angår, Vållar Större uppoffringar af Nationen; alt det tnédför håglöshet och -liknöjdhet hos mängdeil* då den ser, att déss skattebidrag blifva odryga genom sjelfva Uppbördssättet; detta torde få antägaS såsom säkert.
Går mart nu till betraktande äf* huru skattemedlen användas* blifver man icke Stort bättre öfvertygad öm Styrelsens allvar* att afse Folkets sannskyldiga bästa.
Deras användande har icke visat hågön syftning till begagnande äf fredens lugn och stigande upplysning, för att lätta skattebördan.
Ingen fredsfot för armeen bar blifvit införd; ingen förenkling af Styrelseverken har skett, förr än sista året, och då af föga inflytande på det hela af förvaltningen.
Och huru föga besynnerligt är det, att med sådane styrelsegrundsatser den enskildta välmågan aftager.
Mängdens enda behållning är skattepenningen; således ned tryck es den af skatternes höga belopp.
De öfriga klassernes välstånd skakas genom vacklande ekononiiska författningar, myntoredan och creditlagstiftningens brister.
Också kan man, Den *S J ii i i i e. ra. 387 utan Öfverdrift, sägn: att behållningar, verklig förmögenhet, icke på långt när såsom fordom finnas; utan att det är en rastlös verksamhet för creditens bevarande, som allenast förmår att uppehålla de flesta; och att det är denna verksamhet, som bländar dem, hvilka ännu påstå, att förmögenheten tilltager.
Jag tror mig sålunda med skäl kunna påstå, alt ekonomisk vantrefnad tydligen visar sig och är en följd af Styrelsens handlingssätt under de sista *4 & i5 åren.
Jag går nuj att söka visa, huru vi äfven lida af politisk svaghet.
Om man med ett lands inre politiska kraft förstår, att Styrelsen behåller makten inom Riket, och af Statens medel lönar Ministrar och Sändebud vid främmande Hof, sänder Ambassader till kröningar, m. m., då hafva vi visserligen ännu politisk kraft.
Men menar man dermed, att alla samhällsmakterna inom landet verka i ett för samhället nyttigt samband; att de understödja h varandras bemödanden till det allmännas bästa; att de gemensamt verka till uppväckandet eller underhållandet af en stark Nationalkänsla, grundad på trefnad och bildning; huru står det då till med vår inre politik?
Huru tydligt visade sig ej år 1823 en söndring mellan Styrelsen och Rikets Ständer, genom de vägrade sanctionerna, och sättet, hvarpå dels Rikets Ständer sam33 II. 25* 388 Deli 18 Ju lii c. rn. fäldt, dels vissa Stånd behandlades?
Fack-' sägelseadreSsens förnekande, och det beständiga ifrågasättandet af Rikets Ständers beslutande rätt i med beskattningen sammanhang egande ärender, bevisa de ej, att man icke insåg värdet af de begge lagstiftande makternas eniga kraft?
Och jag vill ej vidröra de flera sorgliga anledningar till en stor förvillelse; den att högtidligt visa Nationen Thronens öfvermakt öfver folkrepresentatiolieil —- dirécte och indirecte föranledt af Styrelsens handlingssätt.
Följderna deraf låta sig ej beräkna.
Likaså har
Dooiäremaktens vigt och anseende sjunkit.
Regeringen har visat ett ihärdigt bemödande, att undandraga den sådane ekonomiska mål, som, lemnade till administrativ behandling, nödvändigt lemna de tvistande i beroende af verkställande makten.
Jag vill ej heller granska föreilingsförhållanderna med Norrige.
De skulle ännu ytterligare bevittna, att i'4 år snarare försvagat vår förenade kraft, än stärkt densamma, Och sålunda äfven i detta fall besanna mitt påstående örn inre politisk svaghet.
Den yttre
Ater visar sig alltför tydligt i våra handelstractater; i skeppshandelsfrågan; i bristen på något bestämdt system , som förenar vår industris fördelar med vårt politiska interesse.
Handelstractalerna hafva medfört få fördelar för andra näringar, än den privilegierade jernhandteringen.
De vittna ej om någon allvarlig omsorg, att gynna ett friare näringssystem inom lan - Den 18 J u 1 i i e. m. 389 det, och de besanna blott den satsen, att de mindre Stö terne, sorn ej kunna täfla i belöningar för tractater, sällan vinna derpå, utan att vinsten oftast stadnar hos underhandlarne allena.
Skeppsliandelns återgång behöfver jag ej närmare'betrakta; den är af andra tillräckligt vidrörd.
Och bristen på ett bestämdt, politiskt system är alltför tydlig, för att behöfva vidlyftigt behandlas.
Man ser ingen enda öppen handling i våra diplomatiska förhållanden, och ingen tanka pia, att genom inbördes fördelars beredande uti handel och industri, under fredens lugn, fästa något stort interesse för oss , hos de Nationer, hvilkas biträde vi naturligast böra förlita oss till, om vår sjelfständighet skulle hotas.
England, Nederländerne och Frankrike, hvad äro de nu mer för oss?
Ja! mine Herrar, det förmärkes ej en gång något bemödande, att sluta sig till de fria, de constitutionelt styrda Folken, heldre än till de despotiskt regerade Nationerna.
Jag vet ej, om man icke snarare har ingått förbund med några friheten hatande Styrelser, än med dem, som skydda eller åtminstone fördraga henne.
Vigten af den yttre politikens möjliga inverkan, i detta fall, på vår inre frihet, torde af Ridderskap pet och Adeln lätt inses.
Och om alla dessa framställningar äro sanna; om de blott äro så sannolika, att man med skäl bör vara uppmärksam på deras inflytande och följ - 3gö
Den 18 Julii e. m. der; böra vi då ej, för vår Konungs bästa och vårt Fosterlands sannskyldiga väl, begagna det tillfälle ConstitulionsUtskottets Betänkande bereder oss, att begära en Minister-förändring.
Jag yrkar den; jag begagnar det enda sätt vi nu mera äga, till att kunna ifrågaställa den inför Thronen, sedan man dömt oss till ett oundvikeligt beroende af ConstitutionsUtskottets majoritet.
Jag bekänner uppriktigt, att jag ej anser alla de 5 anmärkte punkterne vigtige; att blott 3 förtjena synnerlig uppmärksamhet; att de äro af ingen betydenhet, emot de resultat, hvartill man kommer, då mau granskar förvaltningssystemet på det hela.
Men jag ber Ridderskapet och Adeln besinna, att vi ej äga annat juridiskt medel, att be^ fordra vårt moraliska syftemål; att beslutet är högst vigtigt, så väl för Konungen och dess Ätt, sora för Folket; att alltså vi böra gifva vika för nödvändigheten och begagna de få medel oss äro lemnade.
Och jag kan ej tro, att det skulle kunna undgå Konungens uppmärksamhet, om Ridderskapet och Adeln fattade ett beslut, som väl aldrig kunde apses allena vålladt af de anmärkte detaillerne, utan måste sökas i det behof, som vår känsla säger oss nu förefinnes af en ändring i Rådgifvande personalen.
Då jag nu uttalat dessa ord, bör jag likväl öppet bekänna, att jag ej med en Ministérförändring förstår, att hvarje nuvaran - Den 18 Julii e. tu. de Konungens Rådgifvare skulle aflägsnas.
Beslutet kan ej angå andra än dein, som deltagit i de af Utskottet anmärkte beslut.
Jag vet alltför väl, att äfven deribland finnas män, som skulle kunna framgent gagna fosterlandet, om en bättre anda blifver rådande inom den collectiva conseillen.
Jag erkänner, att hela Rådet utgöres af män, för hvilka jag hyser enskilt aktning, ja! vörd^ nåd och erkänsla.
Men jag har aldrig förblandat enskilta och offentliga förhållanden.
Och här är vid detta tillfälle icke fråga om någon viss person i hufvudsaken.
Det beror af Konungen att göra det afseende på beslutet, som han finner för godt; men Ridderskapet och Adeln har dermed uttryckt, att Hans uppmärksamhet fordras till Dess och landets sannskyldiga väl, och det är nog, för att gifva ökad kraft åt
Dess bemödanden för Sveriges framtida sjelfständighet och trefnad, samt betryggandet af vår inre frihet, vårt yttre anseende.
Jag yrkar alltså proposition till bifall å förevarande DephargeBetänkande.
Man har yttrat, att då anmärkningsanledningar nyss blifvit framställde och remitterade, sådant skulle hindra beslutet om decharge.
Jag tror ej, att decharge bifalles, om Utskottets förevarande Betänkande bifalles, emedan Konungens Rådgifvare just Den 18 Julii e. m, då komma under 107 §.
Äfven liar bär Jilifvit ytlradt, att det skulle vara oformligt begära sådana personers endtledigande, som redan äro ur tjenst.
Det är gifvit, alt de, sorn redan äro afskedade, ej, behöfva å nyo afskedas; men hvad t. ex. Grefve Cederström angår, så skulle lian eljest kunna åter inträda i tjenst, och jag tillstyrker således, att 107 §. äfven i afseende på honom tillämpas.
Hvad sluteligen angår de flere af ConstitutionsUtskottet uppgifne förhållanden, som äro anmärkte, och hvilket förfarande af ConstitutionsUtskottet liär Blifvit så mycket tadladt, vill jag blott erinra, att 37 §.
Riksdagsordningen lern nar Con-, stitutionsUtskottet rättighet, att hos Rikets Ständer föreslå livad det finner lärn pligt $ pcb 60 §.
Riksdagsordningen tillerkänner Rikets Ständer att bos Kongl, Maj; t framställa deras önskningar.
Då Utskottet i stöd deraf tillstyrkt en särskild Skrifvelse till Kongj, Majrt i afseende på dessa omständigheter, så ehuru Rikets Ständer dervid icke hafva rättighet att tillämpa 107 §., tillstyrker jag likväl bifall å Utskottets berörde hemställan, och uppmanar de Herrar, som talat för återremiss, att afstå derifrån, och heldre förena sig örn bifall lill Betänkandet i denna del.
Herr von Hartmansdorff, Jugust:
Vid ConstitulionsUtskottets
Memorial måste jag anmärka 3:ne hufvudsakliga fel. 1:0
Alt Den 18 Julli e. m.
Utskottet åberopat 107 §.
RegeringsFormen der han icke är användbar. 2:0 Att Ut-, skottet tillämpar denna som innehållet?- uppgift på flera felsteg, utan att yttra till hvilketdera deraf någon gjort sig skyldig; och 3:o Att Utskottet icke uppgifvit de personer, emot hvilka §:n borde göras gällande.
Jag anhåller, att vid hvarje serskild punkt af Memorialet få visa att så förhåller sig..
I första punkten synes, att StatsSecretera-, ren ej deltagit i den der klandrade tillstyr-* tande åtgärden, och att anmärkningen så-» ledes drabbar StatsRådets Ledamöter.
Men. i 107 §. göres skillnad imellan StatsSecreterarne och StatsRåden.
§. lyder:
Skulle (konstitutionsutskottet anmärka, att StatsRådets
Ledamöter samfällt eller en eller flera af dem, uti deras rådslag om allmän-, l/a mått och steg , icke iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta, eller att någon StatsSecreferare icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende Embete utöfvat; eige då Utskottet att sådant tillkännagifva för Rikets Ständer, hvilka om de finna Rikets väl det kräfva &c.
Af ordet eller synes således att, då saken angår Rikets sannskyldig;} nytta, är fråga blott om StatsRåden, eller om StatsSecrelerarne då skulle räknas till StatsRådets öfriga Ledamöter, är det åtminstone icke fråga om dem, utan om honom allena, då det angår oväld, nit och skicklighet.
Jag gillar icke denna skillnad, sorn göres ipiellan StatsRåden och 3g4 Den r8 Julii e. ra.
StatsSecreterare, men mäste, då han finnes, likväl tillämpa den.
I fråga om Rikets sannskyldiga nytta, kan visserligen yrkas, att om det blott angår 10 R:dr, bör denna nytta afses.
Men då samma §. längre ned stadgar, att den skall användas, då Rikets väl det kräfver; så finner jag tydligen, att föreskriften om
Rikets sannskyldiga nytta icke får tilämpas på småsaker; eller på indragningen af en tidning, derest åtgärden ej så ofta förnyats, att bon ■visat en bestämd syftning, att vilja hindra upplysningars och sanningars spridande.Men Utskottet har tillkännagifvit detta vara den enda händelse af denna beskaffenhet, som kunnat anmärkas; och då så är, kan man lätt anse åtgärden för ett misstag.
Jag tror dessutom att det sätt, hvarpå Tidningarne begagna Tryckfriheten, bevisar, att Styrelsen i detta afseende icke är sträng, och anser oss följakteligen icke hafva anledning nu tillämpa 107 §. på detta enda fall.
Fastän min röst förut i detta afseende vunnit så ringa gehör, kan jag icke underlåta att anmärka olämpligheten deraf, att Grundlagen gör skillnad emellan StatsSecreterare och StatsRåd; ty det skulle derigenom kunna hända, att man för deltagandet i samma åtgärd borde fria den ene och fälla den andre.
Vi hade derföre icke bordt låta tillfället gå oss ur händerna, att förena oss om Föredragande StatsRåd, då den saken förevar.
Jag beder om ursäkt för denna Den r8 Julli e. m. afvikelse, men det Sr aldrig lämpligare att erindra om denna ändrings nödvändighet, än då olämpligheten af Grundlagens stadganden i detta afseende visar sig.
I 2:dra punkten drabbar anmärkningen håde StatsRådet och Föredraganden.
Brist på uppgift om de personer, som den dagen suto i Konungens
Råd, skulle föranleda dertill, att ehuru JustitiaeStatsMinistern icke utan
Dom och ransakning kan skiljas ifrån sitt Embete, Rikets Ständer likväl skulle begära det, i händelse han tillstyrkt den ifrågavarande åtgärden.
Rikets Ständer skulle då af ConstitutionsUtskottet föranledas till alt taga ett alldeles olagligt steg.
I 4-de punkten förekommer ”emot StatsSecreteraren Arnell, behandlingen af målen, rörande dels f. d. E.xpeditionsSecreteraren Lindgrens anhållan om afskrifning af hans skuld till PassevolanceFonden, dels den af GeneralMajoren m. m.
Friherre von Schulzenheim sökta och v un dna befrielse från yrkad Accords-ersättning.” Skulle Rikets Ständer bifalla denna framställning, så borde man närmare bestämma StatsSecreterarens fel.
De fel, hvarföre en StatsSecreterare får entledigas, äro, om han icke med oväld, nit skicklighet och drift sitt Embete utöfvar.
Hvad skicklighet och drift beträffar, så tror jag att den ifrågavarande StatsSecreteraren fullkomligen kunde jemnföras med sina företrädare och samtida, Om oväld kan i närvarande fall icke vara fråga.
Brist på 3g6 Den iS .Julii e. m. nit är således det enda som återstår.
Men Utskottet säger sin anmärkning egenteligen vara rigtad mot oformligheten och tvätydigheten af denna på en gång af- och tillstyrkande mening, hvarigenom StatsSecreteraren tycks hafva ådagalagt om ej brii stande skicklighet i Enibetsutöfningen , åtminstone en uppenbar försummelse att efterse och rätta Protocollsredactionen.
Så-, ledes består hela felet deri, att han ej ef-* tersett, huru ProlocollsSecreteraren uppsatt Protocollet.
Kan för en sådan i sig sjelf ringa sak Rikets väl kräfva, att Rikets Ständer begära en StatsSecreterares entledigande.
Snarare synes ett sådant fel höra un-, der CaneelliOrdningen, än under Grundlagen.
I 5:te punkten förekommer emot Förste ExpeditionsSecreteraren von Printzencreutz, det oriktiga formela af sjelfva föredragningsåtgärden i målet, beträffande Kyrkohemman i Halland.
En sådan rubrik finnes ej i hela 107 §.
Hvad är det då, som berättigar ConstitutionsUtskottet att dömma efter alldeles nya rubriker?
Vidare säger Utskottet, att ExpeditionsSecreteraren von Printzencreutz felat i så måtto, sorn han med kännedom om KammarCollegii besvärs hänvisning till Kammar Expeditionen , och äfven deraf, att tvisten om andra hälften af Lyngåkra hemman blifvit, i sistnämde Expedition, på ett mot hans öfvertygelse stridande sätt afgjord, icke dessjnindre omedelbarligen föredragit ärendet
Den 18 J u I i i e. nr. utan att derotn till en börj ari serskilt begära och afvakta Kongl. Maj:ts uttryckliga föreskrift.
Delta allt är blott ett upprepande af formfrågor, och slutledningen deraf blir, att emedan mänga varit af annan tanka om saken ; borde äfven denne Föredragande hafva så varit.
Men för min del kati jag ej fästa hufvudsak ligt afseende iler vid* alt mångå personer' göra samma anmärkning,, enär man icke har någon bestämd lag alt åberopa.
Deremot tror jagj att om någon af Konungens Rådgifvare felat emot formen, skulle 106 §.
RegeringsFormeii vara mer användbar, än den 107.
I den förra står:
Finner Utskottet af dessa Protocollj alt någon StaisRåd, StatsSecreierare eller annan Ledamot af StatsRådet uppenbarligen handlat mot denna Regerings Forms tydliga föreskrift, eller tillstyrkt någon öfverträdelse deraf, och af andra Rikets gällande lagar, &c. Uti Grundlagen finnes väl en fördelning gjord af mål mellan cle olika StalsExpeditionerne; men den är ej så bestämd, att deraf kan med säkerhet slutas, huruvida detta mål rätteligen bordt höra till Kammar- eller EcclesiastikExpeditionens föredragning; — elier följaktligen hvilkendera haft orätt, alt dermed befatta sig.
Sädaiie détailler höra till CanzliOrdningen, och örn ansvar skolat yrkas, hade det bordt göras gällande enligt densamma, och alldeles icke enligt 107 §< Reger ingsFonnen. 3g8 Den 18 Julii e, m.
Jag har fästat mig vid formen af Utskottets Memorial, och finnér bristerna i detta afseende vara ganska stora, särdeles då Utskottet, såsom en Ledamot redan anmärkt, både föreslagit Rikets Ständer att enligt 107 §. begära den Rådgifvande Personalens entledigande ifrån sina Embeten, och att gifva dem decharge.
Jag yrkar derföre återremiss af Memorialet, för att, då det i ett förbättradt skick återkommer, få vidare yttra mig öfver dess innehåll.
Jag han likväl icke undgå, att till besvarande upptaga en anmärkning, synnerligen
Som den rörer ett ämne, i hvars behandling jag, till någon del, Varit medarbetare.
Jag måste dock beklaga, att Konungens Rådgifvare vid detta tillfälle icke äro tillstädes och kunna försvara sig.
Det blir således deras eget fel» om oförtjenta anmärkningar ej varda tillräckligen vederlagde.
— En Ledamot har sagt, att Styrelsen ingen ting gjort för Undervisningsverken, och att dessa luta till undergång.
Redan år 1810 nedsattes en UppfostringsComite.
År >820 utkom en ny Skolordning, utarbetad af de för skicklighet dertill mest ansedde män; Om deras arbeten bade silia brister; så är det icke Regeringens fel, ty allmänheten uppmanades och fick rådrum att granska arbetet, innan Regeringen gillade 1820 års SkoleOrdning.
Då anmärkningar vid densamma gjordes under 1823 års Riksdag, lät Regeringen nedsätta en ny Den 18 Julii e. m.
Comité för att behandla hela Undervisningsverket i ett sammanhang.
Denna Comites nya förslag har ej ännu blifvit granskadt af Allmänheten, men Styrelsen har visat sitt nit för saken, lika väl som Rikets Ständer, hvilka år 1818 gåfvo ett betydligt anslag för Lärare, Denna anmärkning var dessutom så mycket mera oväntad, som den kommer från en Ledamot, hvilken bestridt de anslag StatsUtskottet åt Läroverken föreslagit, och således sjelf gjort sig skyldig icke blott till den likgiltighet för Läroverken, hvarföre han beskyller Regeringen, utatl äfven till hårdhet mot dem.
I afseendé på behandlingen af detta Memorial, hafva meningarne varit delade.
En Ledamot, Herr Hjerta, har yrkat bifall å detsamma; Friherre Anckarswärd och flere andra ha begärt afslag derå i allmänhet, och Friherre Cederström har yrkat, att hvarje punkt särskilt måtte förkastas.
RegeringsFormen skola Utskottens förslag först i Plena framställas till Ståndens antagande eller förkastande utan förändringar eller tillsattser.
Göras dervid i Ståndens plena sådana anmärkningar som hindra antagandet, erhålle Utskottet del af dessa anmärkningar för att derefter förslagen ytterligare granska och jemka.
Det är således tydligt, att grundlagen icke gjort något undantag för ConstitutionsUtskottets Betänkauden.
Genom Den id Julli e. ra.