Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Båda hade den sällsynta egenskapen, att djupt uppröras öfver orättvisor äfven mot andra författare än sig själfva, att varmt glädjas åt framgångar för andra än sig själfva.
Båda hade slutligen samma ofördragsamhet mot författarömtålighetens jämmer öfver bristande förståelse eller erkännande.
»Aldrig,» skref Elisabeth Barrett, »har jag kunnat fatta diktares klagan öfver sitt hårda öde, ty för mig har hänryckningen att – diktande – förlora mig själf och uttrycka mig själf varit verklig lycka!
En diktare bör i skapandets glädje hafva nog för nuet och därtill har han ju vissheten att, om hans verk äga lifskraft, erhålla framtidens uppskattning.»
Och ju mer hennes eget rykte nu gick ut öfver världen, dess mer insåg hon ryktbarhetens ringa värde för sig själf – liksom för andra kvinnor, hvilka som hon nödgades att
. . . sit alone
On winter nights by solitary fires
And hear the nations praising them far off . . .
Det finnes kanske så underligt danade kvinnor, att äran för dem kan vara en ersättning för lyckan.
Men till dessa hörde åtminstone icke Elisabeth Barrett.
Hon led af sin ofrivilliga själfkoncentration, emedan hon var skapad att älska och älskas.
Och trots sitt snabbt vunna världsrykte var det således ej i någon segerglad stämning hon befann sig när hon – med anledning af sina nyutkomna dikter – mottog det första brefvet från Robert Browning.
I am made up of an intensest life . . .
Den 7 maj 1812 föddes Robert Browning i London.
Men det fanns ej blott engelskt utan äfven skotskt, tyskt, kreolskt – somliga anse äfven judiskt – blod hos hans närmaste förfäder och detta bestämde honom redan af naturen till den kosmopolit han sedan blef.
Både från fäderne och möderne ärfde han konstnärsanlagen.
Fadern hade som helt ung – i afsky för slafveriet, en afsky, hvilken sedan fortlefde mot hvarje form af förtryck – lämnat Västindien.
Han hade därigenom förstört goda framtidsutsikter och råkat i oenighet med sin familj.
Detta gjorde att han, i stället för att kunna utbilda sina målaranlag, nödgades försörja sig genom att taga anställning vid Englands bank.
Men på lediga stunder sysslade han – och med betydande begåfning – som tecknare, poet och konstkritiker och skaffade sig dessutom verklig lärdom på flera områden.
Han var därför i sällsynt grad lämpad till ledare för sin ende son och hade därjämte den lynnets mildhet, som hindrade alla slitningar mellan den äldre och den yngre Robert Browning, när sonen senare inom litteratur och konst började dyrka andra gudar än fadern.
Denne tröttnade aldrig på barnets sällskap.
Det var vid Anakreons sånger den lille gossen på faderns armar nynnades till sömn; det var på faderns knä han upplefde det trojanska kriget.
Från modern, hvars sällsynt känslodjupa, stilla och ömhetsfyllda natur sonen ägnade en tillbedjande kärlek, ägde han sin religiösa och musikaliska anläggning.
Vid hennes artistiska pianospel grät han af hänryckning under sina spädaste år.
Redan vid fem år diktade han ett poem i ossiansk stil, som gömdes i ett länstolsöfverdrag; vid åtta öfversatte han Horatii lättare oden, och mätte med handen ut homeriska versmått längs salsbordet; vid tio skref han – under ingifvelse af en olycklig kärlek (!) – Byronsk världsföraktarpoesi.
Men framförallt var det den homeriska tonen, som rådde i den diktsamling, han redan vid tolf lämnade sin mor, som förelade den en ansedd granskares bedömande och sålunda erhöll bekräftelse på sin egen tro om sonens poetiska begåfning.
I detta hem, prägladt af en fin och mångsidig kultur, omgifven af en ömhet, hvilken aldrig nekade honom en önskan, möjlig att uppfylla, eller en frihet, rimlig att gifva, växte gossen upp under de gynnsammaste villkor för sin individuella utveckling.
Fadern bevarade honom alldeles oberörd af det vanliga skol- och universitetslifvet.
Den enda tid han undervisades utom hemmet var mellan 10 och 14 år, då han i en helt liten privat skola i närheten erhöll en ypperlig undervisning, hvilken han väl tillgodogjorde sig.
Af kamratlifvet förblef han oberörd, försjunken som han var i sin egen värld.
I hemmet delade han sin tid mellan studier – under faderns och privatlärares ledning – samt musik, vetenskapliga rön, trädgårdsskötsel, ridt och andra kroppsöfningar, gynnade af att familjen ständigt bodde i någon landtlig utkant af London.
Till utelifvet medförde han, utom en vaken naturkänsla, äfven en fäderneärfd, ypperlig kroppskonstitution.
Längre fram idkade han sina fria studier i British Museum och National Gallery och vid tjugu år blef, som han själf brukade säga, Italien hans universitet.
Tack vare denna härliga, fria uppfostran ägde han redan då en rik och djup kultur och icke en tanke hade han behöft ägna åt något som helst brödstudium.
Fadern, som bevarat sin ungdomskänslas ovärldslighet, sitt hat till den engelska förvärfsfebern, hade lärt sonen den själfvalda fattigdomens ära, när fattigdomen är villkoret för troheten mot sitt eget bästa medvetande.
Robert Browning hade aldrig i sitt hem hört ett ord om att han borde skaffa sig en ställning, endast att han borde utbilda sig för sina egna mål.
Föräldrarna och sonen kände sig ömsesidigt lika lyckliga öfver att han till sitt giftermål – han var då öfver 34 år – stannade i hemmet och det var alltid med djup tacksamhet
Robert Browning talade om huru fadern sålunda gifvit honom alla betingelser för att utföra det bästa möjliga arbete.
Trots sin mångsidiga begåfning kände Robert Browning ingen egentlig ovisshet om sin bana.
Visserligen utöfvade både musiken och målningen en stark lockelse, men poesiens förblef dock den mäktigaste.
I sina drömmar under några stora almar – från hvilka han om dagen i gyllene dimmor såg S:t Pauls kupol och Westminster Abbeys torn och om natten ljusskimret från London, medan han på afstånd hörde bultandet af världsstadens pulsar – hade han redan börjat ana djupen under människolifvets brusande yta.
Men själfmedveten om sin diktarsjäl blef gossen först den oförgätliga majkväll, då han under en guldblommande laburnum och en blodbok, i hvilken tvenne näktergalar höllo sångartäflan, läste Keats och Shelley!
Allt sedan han sett den senares obekanta namn i ett bokstånd – och fått veta att det tillhörde en ej längesedan död diktare – hade han tiggt sin mor att skaffa honom Shelley.
Hon hade med mycken möda – ty de flesta bokhandlare kände ej ens namnet – fått fatt i Shelleys dikter och blifvit öfvertalad att också taga ett par häften af den än mer obekante Keats.
Och sålunda kom Robert Browning under det inflytande, som blef det framför hvarje annat lifsafgörande.
Med faderns beundrade Pope var han redan färdig, Byron bleknade nu; Wordsworth, Coleridge och Southey betydde aldrig mycket för honom.
Men i Keats och framför allt i Shelley försjönk han för alltid.
Välljudsströmmen från Shelleys violin väckte hos Browning sångens ande; åt honom – the suntreader – ägnade Browning sin ungdoms första diktarhyllning; åt honom sin mognare ålders enda – och utmärkta – kritiska essay.
De stora olikheterna i hvarderas diktarlynne betingade varaktigheten, medan likheterna betingade djupet af Shelleys inflytande på Browning.
En af dessa likheter var bådas panteistiska naturkänsla.
Många dagar och äfven nätter tillbragte Browning i omgifningarna kring sitt hem, där man då ännu i Dulwichskogen eller på Wimbledon Common kunde njuta skogsensamhetens eller viddernas hela tjusning.
Där kunde Browning ligga under träden eller i gräset, så orörlig, att fåglarna slogo ned på honom och med sinnen, vakna som en indians, iakttaga enskildheterna på samma gång han försjönk i helhetsintrycket af naturen.
Fåglarnas och insekternas, blommornas och gräsens rörelser och lefnadsvanor blefvo honom lika förtroliga som skyarnas och dimmornas färgskiftningar, åskans och regnets stämmor, nattens och dagens olika dofter och ljud.
Lika törstigt drack han intryck från människolifvet i hvarje dess okonventionella framträdande.
Zigenarsällskap och vandrande teatertrupper, kroglif och separatistpredikanter intresserade honom lika lifligt – han, som blef »varm endast af att höra orden purpur och skarlakan» tjusades af allt, som gaf färg åt hvardagen!
Med sanning kunde Browning om sig säga:
»Tillvaron har ej undgått mig och det skall den heller icke framdeles göra – förr än jag har fått nog af den . . .
Se med själens ögon och du skall få tillräckligt att se.
Har du slutat att undra öfver kvinnorna, så återstår dig männen – lefvande och döda – att undra öfver.
Har du slutat att undra öfver människorna, då har du Gud ännu att undra öfver» . . . yttranden, hvilka innesluta hela Brownings diktarindividualitet: lifsberusning och lifsiakttagelse.
Det är den lidelsefulla styrkan i båda hvilka – i hans första dikt8 gör honom – då ännu ej tjuguårig – till upptäckare af aldrig förr hörda, sinnligt rika bilder, i hvilka hans förnimmelser af sin egen själ och af människosjälen, af naturen och af lifsmysteriet tolkas med en redan så utpräglad och egenartad genialitet, att D. G.
Rosetti många år senare upptäckte Browning som författare till den lilla anonyma boken, hvilken så hänfört Rosetti, att han på British Museum ord för ord afskrifvit den, emedan den icke kunde erhållas i bokhandeln.
Browning skildrar här själf sin eldiga, blodfulla, intensiva natur, hvilken han kände innebar den sällsynta möjligheten att kunna lefva ut sitt eget lif i omedelbar styrka, samtidigt med att han på analysen af själen riktade hela sin intellektuella kraft.
Redan i sin första bok är Browning själstillståndens diktare.
Och därigenom blef han ej blott en ny skald, till de många andra under samma tidsskede, utan en ny, förut ohörd stämma inom den engelska litteraturen, nämligen: the noblest asserter of soul in song.
Samma betydande granskare, hvilken upptäckt geniet i tolfåringens diktsamling, skref vid Pauline’s framträdande att England fått en ny diktare och ett par andra röster nämnde honom redan bredvid Wordsworth och Coleridge.
Inom den lilla, långsamt vidgade grupp, hvilken från början gaf Brownings diktning den beundran, den stora engelska publiken var så sen att skänka, märkes J. S.
Han fällde det träffande omdömet, att han aldrig hos någon normal människa funnit ett mer utprägladt själfmedvetande än hos den anonyme författaren till Pauline.
Vårt »själfmedvetande» brukas oftast i en inskränkt betydelse och Mills mening tolkas därför bättre med själsmedvetande, den djupa förnimmelsen af sitt eget och andras själslif, hvilket redan nu gjorde den unge diktaren – ännu Shelleys och de helleniske skaldernas lärjunge – medveten om ett för sig nytt poetiskt mål, det mål han några år senare uttryckte med de orden: att han ansåg föga annat än händelserna i en själs utveckling värdt att studeras.
Browning gjorde nu sin första resa till Italien, som sedan förblef icke blott hans sinnens och hans själs valda fosterland utan äfven den rikaste ingifvelsen för hans diktning.
Människornas öden hafva där, liksom naturen, rikare färg och fastare kontur, de gifva – med andra ord – det artistiskt »komponerade», i en enda situation samlade intryck, som Browning framför allt älskade, på samma gång som människornas sorglösa konstnärslynne ägde både hans lynnes och hans öfvertygelses sympati.
Hemkommen brukar Browning de närmaste åren att fullborda Paracelsus, genom hvilken Browning första gången uttrycker det pathos, hvilket för honom är lifvets största och till hvilket hans dikt sedan så många gånger återvänder, nämligen en orubblig sträfvan mot ett ideelt mål.
Icke blott att nå målet, utan äfven att gå under för detsamma frälsar människans själ, som växer under bemödandet att ge idealen rum genom att spränga tillvarons begränsning.
Browning låter Paracelsus – naturvetenskapsmannen med Faust-typen – representera tankens och Aprile – diktaren af Shelley’s typ – hjärtats sorg öfver deras otillräckliga makt gent emot tillvarons andra makter, men tillika visa tankens och hjärtats triumf midt under det yttre misslyckandet.
I denna dikt utbrister Brownings naturkänsla i en majestätisk, världsfamnande syn på hela lifvets evolution – hvilken han här och flerstädes såg med sin diktaraning långt innan teorien blifvit antagen af vetenskapen.
Och han uttrycker sin hänryckning öfver lifvets skönhet i en lyrik, till hvilken litteraturen icke bjuder någon annan jämförelsepunkt än i gamla testamentet.
Browning hade äfven under arbetet med Paracelsus varit så försjunken i den hebräiska poesien att man funnit honom barhufvad i skogarna, deklamerande Esaias!
Men ehuru dessa stora intryck i någon mån påverkade Brownings eget uttryckssätt, är det dock helt och hållet ur hans egen själ den underbara tonström framväller, hvilken stundom verkar så intensivt att den kännes som en smärta, än svällande ut med en orgels breda brus, än stigande som en soldarrande lärkdrill, än bortsugen af oändligheten som violinens sprödaste ton.
Genom Paracelsus blef den tjugutreårige diktaren inom Londons vittra krets tveklöst sammanställd med och välkomnad af stormännen Wordsworth – för hvilken Browning hvarken som person eller diktare ägde verklig sympati – och Landor, för hvilken däremot hans beundran och tillgifvenhet varade lifvet ut.
I denna litterära krets, inom hvilken Browning hade sitt egentliga umgänge, öfvertygade man honom att han borde försöka sig med ett arbete för teatern.
Brownings Strafford spelades också i maj samma minnesrika dag, som Carlyle i London började sina föreläsningar och samma år – 1837 – som den elektriska telegrafen och drottning Victorias regeringstillträde invigde en ny aera.
Strafford, hvilken för det engelska dramat hade samma betydelse som Hernani för det franska, blef en framgång, men ej så stor, att den kunde locka Browning från hans verkliga område, hvilket icke var teaterdramat utan, som Walter Pater träffande kännetecknat det, »the poetry of situations».
I sådana dikter, hvilka – utan att vara afsedda för scenen – ägde den dramatiska form som möjliggör att vissa själstillstånd komma till ett samladt utbrott i ett stort moment, ägde Browning sitt egentligaste uttrycksmedel.
Och han har därigenom, liksom Almqvist, hvilken med Browning erbjuder så många jämförelsepunkter9 blifvit en föregångare till det framtidens drama, på hvars Shakespeare vi ännu vänta, ett drama, som blir det inåtvända i stället för det utåtvända lifvets spegel.
Nu följde slag i slag de verk till hvilka Browning finner motiven i sin »vingård, jorden», där han skördar man’s thoughts and loves and hates.
Urbilden till Sordello10 – den typiska »poet-själen» – fann Browning hos Dante och i de italienska krönikorna.
Men han har icke utformat typen till en lefvande gestalt – endast insvept den i ordmassor hvilka gjorde en del litterära människor fullkomligt ursinniga öfver de fruktlösa försöken att begripa hvad de dunkla orden skulle innebära!
Oaktadt härliga dikteriska ställen har ingen granskare – allra minst Browning själf – tvekat att förklara Sordello som helhet misslyckad och dikten bidrog att hos publiken stadga den meningen att »Browning icke kunde läsas».
Redan året efter Sordello kom dock Pippa Passes – hvilken icke blott är en af Brownings men en af den engelska litteraturens yppersta dikter.
De yttre intrycken till dikten hade han fått i den lilla italienska staden Asolo, men den egentliga ingifvelsen i sin kära skog, där han en dag under sin ensamma vandring greps af tanken på den ena människans omedvetna och hemlighetsfulla inflytande på den andras öden, en tanke hvilken han sedan utformade till dikten om den lilla italienska silkesarbeterskan, hvilken en helgdag sjungande går förbi några af henne osedda människor, i hvilkas öde hon afgörande ingriper genom sin – »som trastens sång i en belägrad stad» omedvetna – sång.
Pippa Passes äger det klara djup, hvilket alltid kännetecknar den fulländade konstskapelsen.
Tanken uttryckes icke här genom tal utan genom konkreta gestalter och situationer, skälfvande af den praktfullaste lidelse, uppenbarad med den högsta konst.
Själfva tanken, enkel som den är, erhåller sin betydelse genom att vara ett uttryck för Brownings djupa – och då inom litteraturen nya – känsla af lifvet som mysterium, af denna undran öfver tillvaron om hvilken en granskare träffande sagt, att den är den djupaste ingifvelsen inom den nyare poesien.
För Browning var ännu tillvarons mystik, själslifvets under en personlig upptäckt, en ny och flödande diktaringifvelse.
Hans genialitet är den djupa intuitionen för de hemlighetsfulla processer, hvilka leda själen till dess högsta höjd eller lägsta förnedring och den vakna blicken för de själens praktstunder, då en stor känsla slår ut som en stor eld och bränner alla konventioner och själfbedrägerier till aska.
Under de fem, sex föregående åren hade Browning umgåtts flitigt inom Londons konstnärliga kretsar »för att icke gå miste om något okändt godt» genom att lämna denna sida af lifvet oförsökt.
Men nu var han led vid sällskapslifvet, mättad af böcker och längtade »efter den verkliga världen och konstens taflor af världen».
Han hade därför börjat planlägga en längre vistelse i Italien, där »hans hjärta lefde».
Då hände sig en af de sista dagarna 1844 att, genom deras gemensamme vän Kenyon, Elisabeth Barretts två band dikter kommo i hans hand.
Browning läste och hänfördes af »denna nya musik, detta utsökta pathos, dessa modiga, själftänkta tankar».
Men framför allt var det en dikt, Lady Geraldine’s Courtship, i hvilken han ej blott förnam sitt eget medelbara inflytande, utan om sin diktning läste den, i sin korta innehållsrikedom ypperliga, karakteristiken att hans Pomegranates . . .
. . . . cut deep down the middle,
shows a heart, within blood-tinctured of a veined humanity.
Detta yttrande, hvilket gick rätt som en pil på Brownings dikteriska mål, stegrade hans sympatiska intresse för diktarinnan och han frågade
Kenyon om han skulle våga tillskrifva henne?
Svaret blef i hög grad tillstyrkande och så afsände Robert Browning den 10 januari 1845 sitt första bref till Elisabeth Barrett.
Robert Browning och Elisabeth Barrett.
“Dust to dust and soul-secrets to humanity,
the natural heir to all these things“ . . . .
E. Barrett.
Om Robert Browning, när han före sin död brände hela sin öfriga brefväxling, förstört också innehållet i det lilla skrin, där han omsorgsfullt ordnat sina och Elisabeth Barretts bref11 – då skulle, enligt den högre räknekonsten, mänskligheten hafva förlorat mera än om hela Englands bank blifvit aska!
Ty på Robert Browning och Elisabeth Barrett kunna med full rätt tillämpas hans egna ord om Luria:
Such man are you and such a time is this
That your sole fate concerns a nation more
Than its apparent welfare.
och detta därför att
A people is but the attempt of many
To rise to the completer life of one.
And those who live as models for the mass
Are singly of more value than they all . . .
Denna nyss utgifna brefväxling uppenbarar möjligheten af högre känslor än ens de flesta undantagsmänniskor ännu drömma om.
Den visar ett stort och i hög grad manligt snille, som kunde älska så, som vår tids själfullaste kvinnor önska att bli älskade; ett stort och i hög grad kvinnligt snille, som både kunde ingifva, besvara och bevara en sådan kärlek.
Breflitteraturen äger några bref, som uppenbara den stora kvinnosjälens erotiska höghet, såsom den portugisiska nunnans fem bref, M:lle de Lespinasse’s och ännu andra kvinnliga bref.
Man har brefsamlingar hvilka visa ej blott kvinnans utan äfven mannens känsla från dess största sida, såsom till exempel Abelards och Heloisas, Varnhagens och Rafaels, Diderots bref till Sophie Voland, Gœthes till fru von Stein.
Men Robert Brownings och Elisabeth
Barretts bref visa oss det enastående: tvenne stora snillen, hvilka tillika varit tvenne äkta fullblodsmänniskor, hvilka hvardera voro hvarandras första och enda stora kärlek och hvilka båda, under ett samlif af den högsta ömsesidiga lycka, bevisande äktheten i sin känsla.
Därför blir deras brefväxling själfva uppenbarelseboken för alla dem, hvilka tro på möjligheten af en fullkomligare mänsklighet genom en själfullare kärlekslycka.
Brefven sträcka sig mellan den 10 januari 1845 och den 18 september 1846 eller dagen innan makarna Browning lämnade England, hvarefter de aldrig en dag voro skilda under sitt nära femtonåriga äktenskap.
Det var med glädje Robert Browning senare påminde Elisabeth Barrett att han redan i sitt första bref sagt att han älskade – ej blott »hennes stora lefvande poesi hvilken strax slagit rot i hans hjärta för att växa där» – utan äfven henne själf.
Han omtalade sin ledsnad att ej tre år förut hafva begagnat sig af mr Kenyons förslag att föra honom till miss Barrett.
Det föreföll honom nu som hade han i en kyrka försummat att draga undan det förhänge, som i ett sidokapell dolde ett af världens under!
I sitt svar uttryckte hon ej blott sin glädje öfver hans sympati för hennes diktning, men sin djupa beundran af hans, hvars manliga styrka hon väl visste sig aldrig kunna uppnå: han behärskade ej blott den mänskliga lidelsen i dess högsta intensitet men äfven tanken i dess största djup och hon var glad att få lära af honom.
Han svarar med att lika uppriktigt sätta hennes poesi öfver sin egen.
Så som i början förblef det sedan under hela deras samlif.
Hvardera älskade att från sina egna axlar lyfta den kungliga diktarpurpurn öfver på den andras.
Hvardera missunnade sig själf hvarje loford, han eller hon erhöll på den andras bekostnad, och blott för hvarandras räkning kunde de med otålighet vänta på den rättvisa, de för sig själfva »lugnt kunnat afvakta i tre hundra år»!
Deras brefväxling, som själfklart innehåller en hel del intressant tal om litteratur och litterära personligheter, är den raka motsatsen till de författarebrefväxlingar, som vända sig kring egna framgångar eller nederlag och yrkeskamraters förföljelser eller svagheter.
Här finnes icke ens skuggan af en oädel själsrörelse, men tvärtom den vackraste ifver att göra alla rättvisa, att icke ens genom ett för strängt omdöme till hvarandra nedsätta någon i den andras tanke.
Ensamt ur denna synpunkt är brefväxlingen det förnämaste andliga umgänge man kan önska sig.
Barrett bad genast att Browning vid brefväxlingen skulle behandla henne lika enkelt som en god kamrat, en »hederlig karl»; att han aldrig skulle skrifva af artighet utan endast följa sin egen håg.
Härpå svarade han att »af en del skäl, han kunde utgrunda och af andra, dem han trots allt tänkande ej kunde utgrunda, hade mer hjälp och glädje af att brefväxla med henne än af att råka någon annan människa.
Det personliga intresset absorberade redan från början det litterära, och han bad snart att hon i hvarje bref skulle säga honom om hon var bättre, emedan hon lofvat att, ifall hon alltjämt återvann sina krafter, skulle han på våren få besöka henne.
Och han litade på att det skulle ske »ty aldrig hade lifvet ännu nekat honom något, han af allt hjärta önskat».
När hon framhåller öfverdriften i hans ifver svarar han, att han alltid mycket noga analyserade sina känslor och sällan bedrog sig genom att gifva någon känsla större betydelse än den ägde.
Han hade aldrig förr behöft någon vän; men hon, som var a deep wonder of a creature – henne behöfde han!
Men hon skulle ej oroa sig öfver att han ej kunde vänta; han hade till och med nekat sig nöjet att gå fram till n:r 50 Wimpole Street, efter som hon ännu ej lofvat honom att få komma!
När hon i ett bref talar om huru trånande hon längtar bort från lifvet, svarar han: att nu måste hon stanna där, när hans fot redan var på hennes trappa!
Hon hade »förstorat hans lifs harpa med hela oktaver af gyllene strängar» och han – om hvilken hon träffande sade att han druckit lifvets bägare öfverfylld, med solen skinande på densamma – ville få ge henne en del af sin lifsglädje; han skulle dock »ha kvar dubbelt mer än hvad som med rätta tillkom honom själf!»
De utbyta sina tankar om diktandet, dess mål och dess medel, de meddela hvarandra sina arbetsplaner, och han undrar öfver att han till henne kan uttala hvad han ännu knappt vågat säga sig själf.
När Elisabeth
Barrett slutligen utsätter en dag för hans besök är hon så fylld af aningsfull oro och omedveten fruktan att han i verkligheten skall känna sig besviken i sina förväntningar om henne, att tårarna strömmade, medan hon skref brefvet.
Hon bad honom minnas »att hennes bästa jag var i hennes poesi; själf var hon intet, blott en rot, som växte djupt nere i mörkret!»