Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
A. F. Skjöldebrand yttrar i sin Vayage pilloresqttc du Cap Nord (1801) om rödstjertens sång: » Den, hvilkens själ en gång blifvit drabbad af dessa fruktansvärda ödets slag, som för lifvet der qmlemna en bottensats af melankoli, och den, som i blomman af sin ålder sett dö, hvad han egt kärast i verlden, bör akta sig för att i naturens tystnad, vid det högtidliga ljuset af midnattens sol, höra dessa dystra ljud ».
Den lilla rödstjertens vemodsfulla tongångar, ständigt slutande i en oupplöst dissonans, ger författaren anledning till en själfull antydning om naturens suckan och bundenhet, som begär menniskans hjelp.
Men detta är ju blott en sida af saken.
Likasom naturen har sina melankoliker, så har hon äfoen sina sangviniker, t. ex. den af författaren sjelf ej förgätna jublande lärkan, som sjunger morgonen, och våren, glädjen, kärleken och friheten.
Det är ej heller annorlunda med mennisko-verlden.
Både natur och menniska äro stadda i utveckling.
De iro inbördes hänvisade till hvarandra.
Men menniskan går i spetsen för rörelsen.
Ossian är en af litterärhistoriska fakta, citat, hänvisningar, utredningar, uppskattningar, afvägningar och slutledningar propp * full essay öfver kampen om den » nya provins i poesienB rike », som öppnades, när skotten James Macpherson utgaf sina » fragments of ancient poetry » (1760) och » poems composed by Ossian, the son of Fingal, translated from the Gaelic language » (1762).
Å ena sidan öfversvinnelig hänryckning öfver upptäckten — å den andra misstro, anklagelöer; bevis och motbevis i en ked, som drager fram genom alla europeiska folks litteraturer, hvarunder de omtvistade egendomliga sångernas dystra skepsis och natur-mystik eröfrade flertalet af folkens stora andar, från Thomas Thorild, Napoleon I och Felix Mendelssohn-Bartholdy (hvars uvertyr Hebriderna eller Fingalsgrottan är ett af den Ossianska andans skönaste aflägg) till Johan Ludvig Runeberg, i hvars Kung Fjalar vi återfått » den Ossianska sångmön i förklarad skönhet *.
1 ' Författaren anser Ossians äkthet faktiskt intygad.
Men » tyngre än alla mer eller mindre yttre bevis för dikternas äkthet », yttrar han, » väga de, som vinnas ar dem sjelfva, de, som deras egen karaktär erbjader.
Att en ang man, mera litteratör än akald och mera money-maker än litteratör, inom en jemförelsevis kort tid skalle kunnat skapa dikter, som för att icke taga i betraktande deras längd — sammanlagd t inemot 15,000 versrader — utmärka sig ej blott för en stämningens alldeles egna art, utan ock för en hennes intensitet, en förtätning, som måste kräft tid liksom vinet fordrar tid för att gäsa, hade varit mera att undra öfver än allt, hvad Macphersons vedersakare funno otroligt ».
I anslutning till de Ossianska naturmålningarna ger författaren i uppsatsens sista afdelning en fin etyd öfver sinnet för naturen hos de gamla och de nyare.
Enligt sin metod, går han äfven här historiskt kritiskt till väga, sofrande och siktande materialet, lika beläst som grannsynt.
Det moderna natursinnet vaknade i Rousseaus- Nouvelle Helaise, som eger sin ortlighet vid Lac Lemans förtrollande sköna stränder.
Nästa stora uppsving erhöll det genom Ossians vemodigt aningsfulla, i halft genomskinliga dimmor insvepta, högtidliga scenerier, hvilka sätta känslans och inbillningens eolsträngar i dallring.
För de gamla — så kan man resumera framställningen — utgjorde naturen en samling yttre föremål, mer eller mindre sköna ting; för de nyare har hon blifvit ett » sympatiskt du », som i skiftande faser återspeglar meqniskans egna själsrörelser.
Största omfånget eger den uppsats, som författaren benämner En ny vetenskap.
Den nya vetenskapens nyaste namn vore rätteligen, enligt författaren, folkloristik.
Dess material har blifvit kalladt folklore, hvilket ord, som betyder folkets vetande, användes för9ta gången af W. J. Thoms i engelska tidskriften Athentmm 1840.
Den nya vetenskapens material är: traditionella, af den skolade civilisationen oberörda rättsbegrepp och vanor, skrock, sägner, sagor, visor, melodier, ordspråk, gåtor, » ramsor » o. m. d.
Folkloristik är: » antropologi, behandlande den ociviliserade menniskans psykiska lifsyttringar »; det ouppfostrade folkets » filosofi, religion, vetenskap och litteratur »; » ofilosofisk filosofi, vidskeplig religion ovetenskaplig vetenskap och oskrifven litteratur ».
Författaren är sjelf på detta område fackman.
Vi erinra om den af honom redigerade, med lärda anmärkningar försedda upplagan af Svenska folk-visor (1879 — 80) samt folkpoesierna i hans antologi Främmande lyror (1887).
Senast i julas utgaf han ett band sagor med titel: T.r folksagam rosengårdar.
Det säger sig sjelft, att for-fafctaren con amore skrifvit denna uppsats, hvars ämne han säger vara, i sia nuvarande form, mera ärfd natur Un förvärfdt medvetande.
Läsaren erhåller en fyllig framställning af folkvisans karaktäristiska kännemärken, af historiken om upptäckterna ooh insamlingarna af folkvisan i olika länder.
Författaren glömmer naturligtvis ej den afgörande inverkan, folkpoesien utöfvat på konstdikten i våra dagar (och genom sitt nära samband med nationaliteten äfven på politiken).
Påståendet, att folkmelodierna skulle härstamma från kyrkosången, har ej bekräftat sig vid undersökning; snarare kan den senare sägas ha lånat af de förra.
Liksom folkpoesien pånyttfödt konstpoesien, har folkmelodien ingripit epokgörande i tonkonstens utveckling genom natur och innerlighet.
Icke minst intressant är redogörelsen för sagosamlingarna och de vetenskapliga teorierna om sagans uppkomst: bröderne Grimms mytologiska, Max Müllers etymologisk-natursymboliska, Benfeys historisk-indiska, Köhlers och Casquins individualistiska, Tylers och Langs primitivt-psykologiska, hvilken sistnämda synes oss i sjelfva verket återföra förklaringen till den mytisk-symboliska.
Det är nämligen ett psykologiskt grunddrag hos den primitiva sagan, att hennes innehåll uppfattas och framställes som verklighet och sanning.
Hvad som för oss bildade — och numera för många, ehuru ej alla, folksagoberättare — framstår som en diktad verld, en fantasiverld, var ursprungligen föremål för en naiv tro.
Men det samma var äfven myten.
Sagan och myten ba samma källa: menniskans uppfattning af naturfenomenen som personliga makter.
Ingendera uppfann afsigtligt.
Dikt och fantasi äro senare begrepp.
Myt och saga lågo förenade i samma uråskådning, innan de skildes, och ha äfven sedan spelat in i hvarandra.
Hvad gifver väl nutidens folkläsning i ersättning för den traditionella sagan?
Mycket godt utan tvifvel — äfven tryckta sagor och visor i stället för berättade och sjungna — men Ufven en hårresande litteratur af vansinnig smuts och rafflande ohyggligheter.
Författaren har sett den hopas i högar i biblioteket.
Skall den, frågar han, » befordra invasioner af inhemska hunnerV » Svaret blir hänvisning till tron » på det godas förmåga att uppträda i nya, oväntade former. »
Återstår omnämna uppsatsen En Elxevicr samling, som är af specielt bibliognostiskt intresse.
Den gör läsaren på ett angenämt sätt bekant med boktryckeri- och bokbinderi industriens faaate läckerheter.
Ifrågavarande samling är den största och mest utvalda i sitt slag och kommer genom egarens — en svenskman — generösa dispositioner att framdeles införlifvas med riksbiblioteket.
» Stilen är mannen ».
Kichard Bergströms stil är en af de intensivaste hos nutida författare.
Få inneha som han konsten att säga så mycket och så korrekt som möjligt i så få ord som möjligt.
Stundom närmar han sig nästan vresig karghet.
Men å andra sidan är han, trots sin ovanliga kunnighet, fri för allt tomt lärdomsskrammel.
Hans hänvisningar äro, hvad sådana böra vara, verifikationer till framställningen.
Hvad andra ha att säga, pressar han ur dem i en enda droppe.
Han har starka antipatier och sympatier, och det är ej utan, att de förra någon gång råka i kollision med hans fördomsfria syn på kulturfbre-tcelserna.
Men han är osvikligt öm äiven om det lilla och undan * gömda, der han finner äkta slag.
Vi lyckönska författaren till hans bok, och läsaren till författaren.
E. v. Q.Ett uttalande om Sveriges politik 1864.
(Utdrag: ur ett b ref från all.
justitierådet Chr.
Naumann.
íüm det mellan vederbörande samtalsvis varit fråga undor sistl. år att anmoda mig ingå i Statsrådet, så var det ju i mångfaldigt afseende en lycka för mig, att sådant ej kom till verkställighet.
Jag skulle nämligen ingalunda hafva kunnat förekomma den lumpna politik, hvilken man fbljt i afseende på Danmark, och hade till följd däraf måst efter kort tid afgå.
Utan tvifvel skall historien i sin rätta dag framställa det storartade tillfUlle, som Sverige för alltid låtit gå sig ur händerna, då det, glömskt af löften, af en trettioårig till utseendet intim vänskap, af nitiskt underhållna förhoppningar, lemnat Danmark i sticket, när hjelpen » om bäst behöfdes, — då Skandinaviens tre länder i förening skulle måhända kunnat förekomma tyskarnes röfvaremandater eller åtminstone, enligt alla sakkunnige, fördomsfrie och sanningsäl ' * k&lt;mde militärers försäkringar, i flera månader uppehållit dem vid Dannevirke.
Att tillfälle skulle saknats till utsändande af 25 ii 30,000 man svensk-norska trupper icke långt efter k. Fredriks död, hjclpligt utrustade, är icke med sanningen öfverensstämmande.
Danskarne hade förbundit sig underhålla hela hjelphären under dess vistande i Danmark; svenska ständerna voro då ännu samlade, och norska stortinget hade genast kunnat sammankallas.
Det var tvifvelsutan ett stort politiskt misstag att så ej skeddde; det var hjertlöst, för att ej säga mera.
Måtte ej allt det i Danmark utgjutna blodet anklaga oss och komma öfver våra hufvuden!
Tänk, hvilket moraliskt inflytande i afseende på alla Europas makter skulle det ej ägt, om hela Norden samdräg-tigt, inseende faran, som en man satt sig till motvärn.
Länge skulle ej England och Frankrike dröjt att aktivt uppträda.
Men en stor del Stockholmsboar, och däribland flera gamla s. k. gene-raler (gamla, om de ock ännu dansa) utesluta från aina kalkyler, hvad som i Sveriges äras dagar räknades för ypperst och mäktigast, — en rättfärdigs sak, ära och heder, tro och lofven, de orättvist anfallnes öfverlägsenhet i mod och kraft, fast ej i antal och krigsmateriel^ och den feghet, som vid ett kraftigt motstånd bemäktiga sig röfvarhorder, äfven om dessa pådrifvas af korpo-ralskäppar, — men framför allt Herran Zebaoths arm, som är den anfallnes värn, som så ofta underligen bistått den » lilla hopen ».
Dock, sådane tankar vinna ej gehör hos det njutningslystna hufVudstadsfolket, — och dit hörer mången inflytelserik, som dock i de vackraste tal, vid stora tillfällen, till fören e pratat skandinavism ända till en olidelig ytterlighet och under vilda hurrarop.
Jag har en gång efter en middag på Slottet haft tillfklle att helt korteligan och uppriktigt säga mina tankar i detta ämne till H.
Konungen, och det gjorde mig ondt, när han helt ve * modigt yttrade: » Ja, nog vet du att jag vill »!
Tiden skall visa, hvem det är som icke vill, och hvilka de sannskyldige bevekelsegrunderna äro.
Måtte det nu ej vara för sent, äfven om ångern skulle, under norrmännens inflytande, begynna att verka. »
Sthlm 28 mars 1864.
C. N.Nemesis.
Vi hade förra året en anledning att sysselsätta oss med riksdagens herr justitieombudsman, Eskilander Thomasson.
Vi ftratsade äfven då, att herr Thomasson hädanefter vore omöjlig såsom justitieombudsman.
Äfven Kongl.
Maj: t insåg detta och med en tacksamhet för gjorda tjenster, hvilken påstås icke alltid utmärka jordens mäktige och derför är dess mera erkännansvärd, belönades herr Thomasson med ett lefvebröd såsom — justitieråd.
Kom så den dag, då riksdagen skulle granska justitieombudsmannens berättelse, s hvaraf en del gälde herr Thomassons åtgöranden.
Denne hade försigtigt rymt fältet äfven såsom riksdagsman.
Andra kammaren betänkte sin egen » lagliga » samman-sittning och fick en känsla af, att den ej är vidare lämplig att döma öfver andras begrepp om laglighet, och slutligen — Kongl.
Maj: t hade visat den heroismen att sätta herr Thomasson såsom en typ för, huru man i Sverge blir värdig att döma konungens dom: det hade varit en alltför sårande örfil att syssla med herr Thomassons verksamhet och någon annan betydelse än att vara en eådan örfil kunde ett beslut icke få.
Man lade derför licrr Thomasson i stillhet till handlingarne.
Men allting hämnar sig.
Fädernas missgerningar straffas på barnen, en ämbetsinnehafvares sätt att förvalta sitt ämbete bestämmer detta ämbetes anseende äfven i blifvande innebafvares band Så förklaras det oerhörda faktum, att ett allmänt möte i Stockholm, sammankalladt af en del framstående män och uttryckande opinionen hos den mogna del af vårt folk, som icko Till offra faderneärfd frihet och ära för låga intressen, anser sig böra offentligen till riksdagens nuvarande justitieombudsman hemställa, att han måtte med oväld sköta sitt ämbete.
Det är icke mycket troligt, att historien skulle intressera 8ig för herr Thomasson, men den skall säkerligen stanna så undrandeoch spörjande inför detta fenomen, att justitieombudsmannen ansetts behöfva en så eftertrycklig och offentlig maning att rätt sköta sitt kall, att den i följd deraf måste anställa undersökningar.
Historien skall då träffa på herr Thomasson — senare medlem af konungens högsta domstol.
Deputé.
RÄTTELSE:
I förra häftet, uti den politiska årsrevyen sid. 39 inflöt genom okorrigerad misskrifning namnet prins Valdemar i stället för prins Kristian.
får anhålla om tillgift för denna lapsus, hvilken härmed rättas.Andrassy och Bismarck.
På morgonen den 18 sistl. febr.
afledgref ve Julius Andrassy, således måhända alldeles samtidigt med dr Arvid Ahnfelt.
Mellan den österrikiske statsmannen och svenske tidskriftsut-gifvaren forefinnas väl inga andra beröringspunkter, ehuru gemensamma lynnesdrag, otvunget erbjudande sig till jämförelse, ej saknas; men i samma tidskriftshäfte hade deras min-nesrunor väl ändå åtminstone fått plats, om redaktionens krafter ej varit så hårdt ansträngda.
Under förberedelsen till detta häfte har nu ett nytt uppslag af väldigaste art skett.
På Andrassys död följer som en den mest gripande knalleffekt Bismarcks utträde ur det politiska lifvet — med eller utan » spöken » efter döden.
Där åtföljas två högst remarkabla personer, hvilka under någon tid hafva som två jämnlöpande, om än ej jämnstarka parhästar dragit den europeiska storpolitikens triumfvagn, där tidsenligt moderniserad absolutism åkte.
En tillbakablick på den aflidne statsmannens förhållande till den afgångne och på hans lefnad i öf-rigt torde nu vara på sin plats.
Som aristokrat hade AnJrassy vida äldre och mer lysande anor än Bismarck.
Han tillhörde nämligen en af de berömdaste ungerska adelsslägterna, hvilken leder sitt upphof ända från sagohjelten Andorils, en af magyarernas anförare vid Ungerns eröfring.
Från sitt fädernehem kunde han också mottaga traditioner och intryck, hvarigenom han mer omedelbart fick syn på det moderna samhällslifvet och ej behöfde genom hårdt kämpande lifserfarenhet bryta sig väg upp till den höjd, hvarifrån sådan synkrets öppnar sig.
Andrassys feder var nämligen en i det parlamentariska lifvet och äfven som politisk skriftställare ganska framstående man, medan Bismarcks fader, den afskedade, oliterate ryttmästaren på
Ur Dogms trdnika.
14Kniephof, endast kuude gifva föredömet af preussisk milita-rism och trånga landtjunkerliga vyer.
Född den 8 mars 1823 i den lilla ungerska köpingen Zemplin, belägen i det likbe-nämnda comitatet vid galiziska gransen, var han till lefnads-åldern åtta år yngre än Bismarck och föddes vid den tid, då denne som bäst undergick sin spartanska krafthärdning vid Plamanns institut.
Andrassy fostrades ej i spartanernas, utan snarare i athenarnes anda; hans epikureiska sinnesriktning hade också ingenting gemensamt med den stoicism, som man då i Preussen med all kraft sökte uppöfVa.
I det politiska lifvet inträdde Bismarck och Andrassy samtidigt, men i helt motsatta stridsled.
På den » förenade landtdagen » i Berlin 1847 började den burschikose landtjun-kern Bismarck-Schönhausen uppträda som den gammalpreussiska konservatismens alltid slagfärdiga huggvärja.
På den ungerska riksdagen samma år slöt sig däremot Andrassy med ungdomlig lifsfriskhet till den liberala oppositionen.
I motsatta stridsläger uppträdde de också under revolutionsåren 1848 och 1849.
Vid sidan af herrarne v. Manteuffel bekämpade Bismarck med obruten hårdnackenhet den revolutionära rörelsen och vann därigenom med tiden en riklig belöning af sin tacksamma regering, som med ens upphöjde honom till förbundsgesandtens höga värdighet Som enthusiastisk frihetskämpe anslöt sig däremot Andrassy till den ungerska uppresningen och fick nogsamt erfara, att den vägen ledde till upphöjelsen — i galgen.
Som major vid den Zemplin-ska landstormen kämpade han med oförvägen tapperhet mot de kejserlige vid Schelchat, framfor Wiens portar och vid Ofens belägring.
Då lyckan böljade vända sig, sändes han af Debreczinkonventet som diplomatisk agent till Konstanti-nopel med uppdrag att söka formå turkiska regeringen till militäriskt uppträdande mot Ryssland, hvilket då beredde sig att som Österrikes bundsforvandt med vapenmakt dämpa den ungerska uppresningen.
Detta ändamål kunde han väl ej uppnå, men i de turkiska regeringskretsarne gjorde han sig ändå väl omtyckt.
Till stor del genom hans personliga inflytande utverkades, ått sultanen, af ven med fara att ohjelp-ligt stöta sig med Ryssland och Österrike, gaf fristad och välvilligt mottagande åt de ungerske flyktingar, som lyckades komma öfver gränsen.
» Ungern ligger för ers majestäts fotter », rapporterade den segrande Paskjevitsj till sin kejsare.
Sedan gick häm-dens barbariska hemsökelse fram öfver det besegrade landet.
Andrassy var redan i säkerhet i Konstantinopel och begaf sig därifrån till London, men till galgen skulle man änd&amp; befordra honom — så godt man kunde.
For sitt deltagande i den revolutionära rörelsen blef han nämligen af krigsrätten dömd till döden som högförrädare.
I enlighet med den falda domen blef han väl icke egentligen » in effigie », men — i ordets bokstafliga betydelse — » nominelt » hängd.
Exekutionen verkstäldes nämligen på det sätt, att en plåt, på hvil-ken hans namn var inskrifvet,a af bödeln uppspikades vid galgen på afrättsplatsen i Budapest.
Så var nu Andrassy hängd, men ej på ringaste sätt lifsfarligt; endast hans förmögenhet torde hafva tagit någon skada genom domens efterverkningar.
Medan Bismarck satt som preussisk förbundsgesandt vid det gröna diplomatbordet i Frankfurt, lefde Andrassy som politisk flykting dels i London, dels i Paris.
Hans sympatiska, älskvärda personlighet och den nimbus, som omgaf frihetskämpen, förde honom i beröring med en mängd framstående män i den politiska och literära verlden.
Från den af flyktingarne bildade revolutionskomiténs planer och förhandlingar höll han sig visligen undan; » det är ej nog att vara hängd, man bör ock höflig vara », måtte han hafva tänkt.
Att han sammanträffade med Bismarck vid något af dennes besök i Paris, är väl ej troligt; men i motviljan mot Österrike hade nu ändå den preussiske förbundsgesandten narmat sig den ungerske patrioten, och på denna basis trädde de måhända under en följande tid i den första närmare beröringen med hvarandra.
Efter några års landsflykt erbjöds det visserligen Andrassy att fritt återvända till Ungern; men han vägrade, emedan därvid var fast det vilkor, att han skriftligen skulle förklara sig ångra sitt deltagande i revolutionsrörelsen samt för framtiden afhålla sig från hvarje slags politisk verksamhet.
Hellre än att på sådana vilkor återvända njöt han ännu någon tid umgängesnöjena i Paris.
Utan vilkor fick han slutligen 1860 återvända till Ungern; Bismarck var då preussisk ambassadör i Petersburg.
Genom oktoberdiplomet hade då det politiska lifvets åter-uppvaknande i Ungern blif vit möjliggjordt.
Andrassy anslöt sig till Deaks nationela parti, som på laglig väg, utan revolutionära hjelpmedel, sökte verka för återställandet af ungerska författningen och i ej ringa mån lyckades.
Han blef Deaksälskling och förtrogne samt spelade som sådan en framstående rol i det utskott, hvilket hade att uppgöra forsonings-vilkoren.
Vid slutförhandlingarna, till hvilkas utgång han väsentligt bidrog, ådagalade han en så stor skicklighet och en sådan öfverlägsenhet i debatten, att han af Deak, och eä-kerligen ej af denne blott, betecknades som en » providen-tiel man ».
I sitt parlamentariska uppträdande skildrades han af en samtida såhär:
» Vältalaren söker man hos grefve Julius Andrassy för-gäfves.
Oafsedt, att hans magyariska har något litet af slovakisk accent, och att han något stammar, äro äfven glänsande ordvändningar honom främmande; han talar rakt på sak, ja torrt, hvarvid man här i landet icke är van.
Trots detta, är han onekligen hela riksdagens intressantaste talare; intet ämne är så utnött, ingen debatt så uttömd, att han icke skulle kunna få fram någon ny, ännu icke belyst sida däraf.
Deaks anföranden hafva det egendomliga med sig, att man, då han talar, städse tror sig höra, just hvad man sjelf tänkt, blott öfversigtligare, mer logiskt och öfvertygande samman-fattadt än hos någon annan talare.
Andrassy däremot öfver-raskar städse åhöraren; han angriper motståndaren från någon alldeles oförmodad sida och ställer fram argument, på h vilka ingen tänkt.
Därför af sluta Deaks anföranden vanligen debatterna, medan Andrassys gifva dem en ny vändning ».
Medan Andrassy fortgick på den parlamentariska banan, blef Bismarck ministerpresident (1802) och frammanade under förbittrad kamp mot den parlamentariska statsmakten inom sitt eget land den yttre politiska situation, som tillspetsade sig i kriget 1866.
Så länge utgången änuu var oviss, försmådde han ej de » revolutionära hjelpmedlen », för den händelse lyckan skulle visa sig mindre gynsam mot de preussiska vapnen.
Att han fört hemliga underhandlingar med de ungerska patrioterna, har han till någori del sjelf erkänt; att de gått ut på en uppresning, till hvilken Klapka skulle taga det synliga initiativet, har också afslöjats.
Meningen Var ät-ven, att italienska trupper skulle bana sig väg till Ungern för att där » gifva Österrike ett hugg rakt i hjertat ».
Hvad hållning Andrassy haft till dessa underhandlingar, känna vi ej; fullt främmande för dem kan han i sin framskjutna stali-ning ej hafva varit.
Från denna tid står han afgjordt fram som förkämpe för Ungerns separering från Österrike somafskild stat, om än under gemensamt öfverhufvud.
Han är benägen att i Tyskland se Ungerns naturlige bundsfbrvandt så väl mot Österrikes öfvergrepp som mot Rysslands hot, och sålnnda finner han sig nu indragen i den bismarckska politikens trollkrets.
Beust fick som rikskansler uppgiften att nödtorftigt rekonstruera den österrikiska monarkien, och han åsyftade så väl for egen som for Österrikes del att i framtiden taga revanche.
På en restituering af helstaten var dock ej att tanka, om man skulle vinna ungrarne for sig, och det måste man under nu inträdda förhållanden.
Så blefvo Österrike och Ungern två fullt skilda stater, sammanhållna genom personalunion.
Som ministerpresident i den första ungerska mi-nistéren fick nu (1867) Andrassy till uppgift att på den så-londa erkända » dualismens » grundval ombilda Ungern till en modern stat samt ordna de nya formerna för dess förbindelse med Österrike.
I fråga om arméens rekonstruering uppträdde han nitiskt i kejsarstatens gemensamma intresse; men äfven här var han ändå främst ungrare.
Han genom-dref nämligen uppfyllelsen af det ungerska nationalpartiets önskan att se upprättad en själfständig inhemsk armé; genom nyorganiseringen af » honveds » bragte han sålunda till stånd en direkt under ungerska regeringen lydande härsmakt till skydd för landets frihet.
Magyarkämpen från 1849 hade förblifvit sina ideal trogen, och han förblef så äfven framgent.
En samtida politiker gjorde följande lifliga skildring af den ungerske ministerpresidenten, sådan han tedde sig den tiden:
&gt;Grefve Julius Andrassy ftr en blek, smärt herre med intressant utseende, yppig hårväxt och städse tadelfri toilett.
Man håller honom för en högmodig aristokrat, men med stor orätt; grefve Andrassy är stolt, men icke högmodig, allra minst stolt öfver sin aristokratiska börd.