Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:s rätt att eftergifva mera än Kronans andel upphöra; eller ock utgöra de icke skuld, utan bestraffning, och medföra då ej något rättsanspråk, förrän de influtna penningarna skola delas. 5) Äganderätten lill den sakfälldes egendom lärer icke kunna anses hafva genom sjelfva utslaget öfvergått från honom till dem, som skola erhålla böterna, i fall de uttagas, emedan något å äganderätt grundadt anspråk dertill icke å åklagarens sida förut finnes, utan utslaget måste anses innefatta, att den sakfällde, till straff för dess förbrytelse, skall betagas äganderätt till så stor del af dess egendom, som svarar emot bötesbeloppet.
Förändringen i äganderätten sker således först genom böternas utbetalande.
Följaktligen har, efter den sakfälldes död, äganderätten till hans qvarlåtenskap öfvergått på hans arfvingar och sterbhusdelägare.
Dessa beröfvas således genom böternas uttagande deras en gång vunna äganderätt.
Det är i sjelfva verket icke mera den aflidne, utan hans arfvingar och sterbhusdelägare, som i hans ställe straffas för den begångna förbrytelsen; och den oskyldige får lida i stället för den skyldige.
Af Den i Mars e. m. i53
Af dessa skäl får jag vördsamt föreslå, det måtte genom allmän förordning stadgas:
A fl ider tilltalad eller till böter fälld person, förrän dessa är o hos honom uttagna eller för klagans fullföljande ä r o nedsatta, kommer all vidare fråga om åtals fullföljande eller doms verkställande medelst böters uttagande att förfalla.
Ersättning för tillfogad t lidande, orsakad förlust eller kostnader må af den aflidnes qvarlåtenskap i laga ordning utsökas.
Detta sednare tillägg är så mycket mera nödigt, som jemväl tvifvelsmål och olika meningar uppstått, huruvida en afliden tjenstemans arfvingar kan åläggas ersätta den förlust, som genom hans vållande kan hafva blifvit tillskyndad.
Skulle en motsatt åsigt, än den jag nu yttrat, göra sig gällande, hemställer jag dock, att ett allmänt lagsladgande måtte utfärdas, på det domare och executorer måtte veta, hvarefter de hafva sig att rätta.
Om remiss till LagUtsk. får jag vördsamt anhållä.
Hr von Sydow, Axel Reinh., hade ingifvit följande anförande:
Genom tid efter annan utkomna författningar hafva Gästgifveri-ordningarna af år 1734 och 1766 undergått så beskaffade förändringar, att de endast i vissa fall äro gällande, och de föreskrifter, som ännu qvarstå, påkalla rättelse, särdeles i hvad angår rättigheten att begagna gästgifvarskjuts, som i saknad af bestämda föreskrifter, vid förändrade omständigheter och utvidgade näringsfång, blifvit utsträckt öfver de skjutsskyldigas egentliga åligganden och nu oftast är beroende på gästgifvars och hållkarlars godtyckliga förfarande.
I en del
Län innehålla dagböckerna visserligen ett utdrag af författningarna om gästgifvareskjutsen, oell på andra ställen åter finnas å gästgifvaregårdarna sjelfva författningarna anslagna; men då det är af yttersta vigt, att sådana påbud, sora skola tjena den skjutsande allmogen och resande till efterrättelse, innehålla tydliga och bestämda föreskrifter, samt uti en enda författning eller gästgifveriordning sammandragas, får jag af denna anledning ödmjukast hemställa, om icke vederbörande Utsk. kunde anmodas utarbeta förslag till en allmän Gästgifveri-ordning, för att sedermera K. M:s Nåd. pröfning och fastställelse i underd. hemställas.
Hr af Ekenstam, Israel, hade inlemnat följande:
Sedan publicitet vid Ståndets öfverläggningar blifvit med 3 Ii. 20 i54 D e n i Mars e. m. gifven, är, med anledning deraf, åtskilligt alt förändra uti instructionen för Ridd.Directionen samt Riddarhusets embets- rich tjenstemän.
Såsom ett exempel vill jag anföra stadgandet uti 3 Art. 5, §., att ”Ridd.Secrete”raren är ej tillåtet att för någon annan än Landtm, eller ”den, som i ämnet talat, visat ett ojusterad t protocoll.”
Man måste således genom tal, ehuru öfverflödigt det annars vore, bereda sig en rättighet, som man dessförutan ej äger, den nemligen, att sedan protocollet är vederbörligen uppsalt och granskadt, få af detsamma inhemta innehållet, ledande möjligen till befogade anmärkningar vid målets nästa föredragning, eller vid justeriogstillfället, hvilket annars helt knapphändigt passerar under det antagna utropet: ”införes.
” Sedan publiciteten inträdt, och en representants här gjorda yttrande kan läsas ordagrannt i en tidning redan samma timma, som det här blifvit uttaladt, synes försigtigheten att intill justeringsdagen undanhålla dylika yttranden från medrepresentanters kännedom vara temligen inconseqvent och dessutom skadlig, på sätt jag vördsamt omnämnt.
— Då jag förmodar , att Ridd.Utsk. finner för godt att, med anledning häraf, granska det mera uti förberörde instruction, som möjligen kan anses vara i behof af rättelse, så inskränker jag mig nu till anhållan om remiss till Utsk. af det här anförda.
Hr Du Rietz, Carl, bade inlemmt ett så lydande memorial:
Då nu existerande skråförfattningar och privilegier för Svenska Borgerskapet äro författade under en tid, som ägde helt olika anspråk och fordringar än den närvarande, och deras ofullständighet är obestridlig, så, och med förutsättande deraf, att Ingen Corporation kan äga bestånd, utan i besittning af, efter tidehvarfvets kraf lämpade, bestämda och tydliga gränser för dess rättigheter och skyldigheter, och Svenska Borgerskapet just genom saknaden af dessa gränser, samt deraf följande godtyckliga öfverträdelse!' och förnärmande af deras skråförfattningar och privilegier, sett både handel och andra borgerliga näringar aftyna och försvinna, har jag, för att söka afhjelpa det onda, som en mer eller mindre obegränsad näringsfrihet, till trötts af beståndande skråförfattningar, utöfva t, samt då ej något i ett constilutionelt' samhälle kan vara mera menligt, än att äga lagar, som antingen ej efterlefvas eller illa förstås, velat ödmjukast föreslå: att en revision och förbättring af nu existerande skråförfattningar, som hade till föremål tydlighet och bestämdhet samt skärpta re ansvar för ö f v e r t r ä d e 1 se r deraf, måtte företagas, samt att tullför fattningarna i allmänhet måtte derefter lämpas, för att på ändamålsenliga re Den t Mars e. m. i5S sätt, än hittills, söka motarbeta ö f v e r f 1 ö d s v a1'ors o c h i Sverige tillgängliga h a n d t v e r k e r i a rbetens införsel.
Om denna min motions remiss till vederbörligt Utsk. anhålles ödmjukast.
Hr v. Stahl, Aug., hade ingifvit 2.‘ne så lydande memorial: Genom K. M:s Nåd.
Förordn. d. 17 April 1828 har CommerceCollegii domsrätt i vissa till Collegii handläggning hörande tviste-, brott- och utsökningsmål förklarats böra upphöra, och denna domsrätt till en vidsträcktare del blifvit öfverflyttad å Svea Hofrätt.
Om nu grunden för detta stadgande bör sökas i sträfvandet att upphäfva alla s. k. fora privilegiata och hänskjuta rättsfrågor till de ordinarie domstolarnas behandling, torde man dock varit mindre conseqvent i principens tillämpning, då man för en del af de sålunda från CommerceCollegii behandling undandragna mål, i bemälde Hofrätt i stället inrättat ett annat privilegieradt forum.
Denna inconsequens medför visserligen olägenheter för rättsökande, då de hafva sin ordinarie Hofrätt på närmare håll, men nödgas i Svea Hofrätt bevaka sin rätt.
Jag fäster mig likväl icke så mycket vid dessa olägenheter, som vid den långsamhet i ärendernas behandling, hvilken häraf uppkommer.
Exempelvis får jag anföra, hurusom i s. k. lurendrägeri- och tullförsnillningsmål, der oftast våld emot beslagare och tullbetjente äfven förekommer, saken, sedan den vid första domstolen blifvit i ett sammanhang behandlad och utagerad, men drages till Öfverrätt* pröfning, delas åt tvenne särskilda håll.
Våldsmålet går nemligen till den Hofrätt, under hvars domvärjo underdomstolen utöfva t sin embetsmyndighet; lurendrägeri- och tullförsnillningsfrågan åter skall alltid fullföljas i Svea Hofrätt.
För iakttagande af Jagens stadgande, att alla straffbestämmelser, hvilka i en lagföring utstakas, skola, enligt de derför bestämda grunder, förvandlas till ena hot, mäste nu, sedan Svea Hofrätt fattat sitt beslut i tullfrågan, denna del af målet hänskjutas till den Hofrätt, till hvars behandling våldsmålet lyder, för alt till ena hot uträkna och bestämma ansvarsföljden i hägge frågorna.
Pä det att den tidspillan och omgång, sorn uppkommer genom denna.2tne
Hofrätlers behandling af samma till sina följder sammanhängande, ehuru till sin natur skiljaktiga mål, må varda undanröjd, får jag hos R.
St. vördsamt föreslå, att den domsrätt i mål, angående Tullväsendet, Svea Hofrätt i följd af förutnämnde K.
Förordn. nu uteslutande utöfvar, må hädanefter delas af de öfriga Rikets Hofrätter, så vidt målen, i följd af de i lagstiftningen förmåls fullföljande i Öfverrätt i allmänhet gällande grunder, kunna anses hvardera Hofrättens befattning tillkomma. i56
Den i Mar* e. m.
För denna min vördsamma motion har jag trott mig finna ett ökadt stöd deruti, att, till följd af K. M:s Nåd.
Kung. d. 7
Maj 1831, Sjötullsrätterna upphört, och de åligganden, hvilka tillhört dessa domstolar, blifvit öfverflyttade å Råds t ulv urä t ter na.
Jag anhåller vördsammast, att denua min motion måtte varda till LagUtsk. remitterad. 2:0
Med bifall till R.
St:s hemställan vid 1823 års Riksmöte har K. M., genom d. 10 Sept. samma år utfärdad Kung., i Nåder stadgat, att Underrätts ransakning och dom uti mål, angående hustjufnad, icke vidare böra underställas Öfverrätts pröfning.
Dä dylikt brott, enligt 4.2 Cap. 1 §.
Missg.-B:n, ligger i tveböte emot annan tjufnad, deremot den, som begår de 1 3, 4 och 5 §§■ af samma Gap. omnämnda nidingsstölder, endast är skyldig att böta fyradubbelt tjufnadens värde, och sistnämnda förbrytelser, såsom belagda med lindrigare ansvar, således mäste anses af ringare art än hustjufnad, som bestraffas med sexdubbla böter; men den i 25 Cap. 5 §.
Rättg.-B:n påbjudna underställning af Underrätts ransakning och dom i mål, som angå dessa med lindrigare ansvar belagda brott, ännu fortfar; har jag ansett mig böra hos R.
St. vördsamt föreslå, för tillvägabringande af enheti denna del af lagstiftningen, då grunden för underställning finnes i brottets gröfre och ömtåligare beskaffenhet, hvilka egenskaper ej hos de brott, hvarför ansvar bestämmas i 3, 4 och 5 §§. af 42 Cap. Missg.-B:n, äro uti ifrågavarande fall öfvervägande, — att Underrätts ransakning och dom i mål, hvarom sistnämnde Iag-§§:r handla, hädanefter ej må underställas Öfverrätts pröfning.
Härigenom skulle endast det brott, som omnämnes i 2 §. af berörde Cap., eller nidingsstöld af gröfre art, hvilken är belagd med dödsstraff, fortfara att vara af underställnings egenskap.
I händelse denna min motion vinner R.
Stis bifall, följer deraf, att 20 Cap. 5 §.
Rätteg.-B:n, deri de mai, som skola underställas Öfverrätts pröfning, uppräknas, bör erhålla den förändrade lydelse, att näst efter orden, ”hvarjehanda kyrkotjufnad,” bör införas, i stället för ordet: ”nidingstjufnad, ” ”sådan n i d i n g s t j uf n a d, som i 42 Cap. 2 §.
Miss g. -B: n omnämnd är.”
Om remiss till LagUtsk. af denna min motion anhålles vördsamt.
Dessa 2tne memorial Iades på bordet.
He r me lin, Åug., hade iulemnat 3:ne så lydande anföranden: 1:0
Ej mindre flerfaldiga stadganden än det anspråk, nian gör å en viss förståndsodling, afpassad efter de sär - Den i Mars e. m. skilda samhällsclassernas behof, fordra af hvarje Svensk medborgare skyldigheten att förskaffa sig tillräcklig kunskap uti innanläsning och vår Religions hufvudläror; och är detta åliggande ett vilkor för vissa rättigheters åtnjutande, t. ex. att godkännas såsom vittne, att erhålla lysning till äktenskap o. s. v. Barnuppfostran tillhörer egentligen föräldrar, men den kan komma att tillhöra församlingarna lika såväl som fattigförsörjningen ; och äger jag så mycket mer skäl till denna af mig yttrade öfvertygelse, som irsta §. i K.
Resol. å Presterskapets besvär af d. 22 Oct.
1723 innefattar ett så beskaffadt stadgande.
Af det, som jag haft äran inför R. o. Ad. anföra, torde finnas, att skolinrättningar äro bland de anstalter, som väl egentligen tillhöra den enskilda omtankan; likväl kunna de i flera fall, blifva af en allmännare beskaffenhet.
Dessutom förkofras de bäst, dels under Statens medverkan och dels inrättade i någon större omfattning; och tager jag mig derföre friheten att fästa R. o. Adrs uppmärksamhet på följande sig ofta tilldragande händelser.
Vid inrättande af skolor, jag menar de s. k. folkskolorna, yppar sig, att brist är å passande lärare, nemligen lärare, bland hvilka finnas sökande till klockaresysslor, men. ingen, som är hemmastadd med den method, hvilken vid vexelundervisning numera med så mycken fördel är begagnad.
Jag förmodar sålunda, att, enär ofta brist å skickliga „ lärare inträffat, det af behofvet är påkalladt, att i Riket må finnas en Normal-vexelundervisningsskola, eller en skola, der behofvet af lärares eller rättare blifvande lärares utbildning är afsedt, likaså mycket som undervisningen af den ungdom, hvilken i öfrigt begagnar skolan.
Det lärer vara de flesta af R. o.
Ad:s medlemmar bekant, alt en så beskaffad skola finnes i hufvudstaden inrättad, under namn af VexelundervisningsSälskapets Normalskola.
Denna är tillkommen genom enskildas och Statens gemensamma bidrag och har, under en flerårig verksamhet, lemnat tillfredsställande resultater.
St. funno vid Riksmötet åren 1829 och i83o, att skolan, såsom ägande förtjensten af en allmännare omfattning, enär flera lärare derifrån afgått jemväl till aflägsnare orter, förtjente att erhålla ett årligt anslag af 2,000 R:dr intill nästa Riksdag.
Hvad jag vördsamt får till R. o. Ad:s bepröfvande hemställa, är, att 2,000 R:dr måtte ytterligare utgå tills vidare, eller så länge skolan anses för bildande af lärare nödig, och under vilkor, att
Directionen ställer sig till efterrättelse de föreskrifter, som K.
M. kan finna lämpligt att meddela i afseende på lärares bildande för folkskolorna. i5S Den i M a r s e. ui. 2:0 Att Konung och Ständer insett Svenska Församlingens svära lidanden i moraliskt hänseende af nuvarande löningssätt för vördiga Presterskapet, derom vittna R.
St:s vid alla de sednare Riksdagarna fortfarande gjorda lind. hemställningar, lika med de K. M:s Nåd.
Författningar till aflijelpande af detta onda af d. 21 Sept. 1810, d. 3 April 1816, d. 12 No v. 1819 och 28 Maj i83o.
Boende vid gränsen af tvenne Stift har jag inhemtat, att åtminstone i dessa icke inträffat de goda följder, man hoppats af ofvannämnde författningar, ehuru de måhända i sin mån bidragit till det ondas förminskande.
De olagliga contractom presträttigheterna, som före valet afslutas emellan församlingen och sökande, dervid den förra fordrar och de sednare medgifva minskning i de lagliga rättigheterna, vill pastor sedan icke uppfylla, och fastän contracts- och edhrytare, har han dock lagen på sin sida, att contractet är ogildt, såsom före valet afslutadt.
Sveket att ingå ett contraet, som man vet icke blir beståndande, alstrar hat, och detta går så långt, att jag känner åhörare, som afhålla sig från åtnjutande af nådemedlen, blott i och för den afsky de hysa för personen, genom hvars händer nådemedlen utdelas.
Det heter ock: ''innan du offrar din gåfva vid altaret, så förlik dig först med din broder;” men huru skall detta tillgå, då hela församlingen ligger i uppenbar delo med sjelfva altarets vårdare, pastorn inom församlingen.
Då inom denna församling samtalen, när de angå presten, blifva förbannelser öfver den, som lofvade för betalning (betalningen var pastoratet), men svek för vinning (vinningen var stegrade rättigheter mot hvad conventionen innehöll): då dessa samtal ena dagen föras af föräldrarna till närvarande barnen, hvilka andra dagen och sedan dagligen skola af bedragaren undervisas till deras nattvardsläsning, och således till hela deras andliga förråd för lifstiden; hvad frukt har man af sådana anstalter och utsäde i de unga sinnena att vänta, då löften och trohet uppenbart svikas?
Jo, att församlingen och de uppväxande lära sig att svika Gud, såsom religionsläraren svikit församlingen.
Exemplen af förenämnde slags contractsbrott inom Svenska församlingar och deras svåra följder äro talrika.
I en annan försarrfling åter ser man exemplet af en pastor, som på lika sätt gått in pä de honom förelagda vilkor och vidblifvit desamma.
Prestegårdens byggnader, som församlingen betingat sig frihet från att underhålla, äro så nedruttna, att man knappast vågar inträda i desamma, och efter pastor, som nyligen är afliden, söker hans ende son, som sjelf måst cedera bonis, urarfva-förmån, och församlingsboerna trängas kring tingsbordet att besvärja fordringar i concursen efter deras själasörjare, som lånat och invecklat sina åhörare i skulder, borgensförbindelser och långvariga processer.
Ett nytt val af prest i denna församling liar skett; men hvad man derom vet, är D e ii i Mars c. m. åtminstone, att ingen sådan convention om presträttigheter, sorn K. M:s' Nåd.
Circulär, i anledning af R.
St:s vid sista Riksdag gjorda framställningar, af d. 28
Maj i83o åsyftar, har skett; icke heller i den nästgränsande, der, om än icke cession i sterbhuset, dock en grälig process emellan detsamma och församlingen pågår, 0111 församlingens eller sterbhusets skyldighet att bygga församlingens hus vid prestgården, och är förd afven af en bland de till denna Riksdag valda Riksdagsmän af BondeSt., som således kan vitsorda riktigheten af dessa uppgifter.
Allt detta på en kort tid, inom en trakt af några mils omfång, äro händelser inom tvenne Stift, som dessutom kunna med rättegångshandlingar ådagaläggas.
Står det så till annorstädes i Riket, och jag vet äfven att så är, huru vårda samhällsmagterna statskroppens sanna lif och förkofringsmedel, religion, undervisning och uppfostran, då de låta löningssättet för läraren vora en fortfarande stark frestare att bringa honom alt bryta sill embetsed, ”att icke genom olaga medel söka sin befordran," och för församlingen, att aflocka honom förbindelser, som icke lemna honom lifsuppehälle eller tak öfver hufvudet.
Hvad under, att prestembetets förakt häraf blifvit följden!
Om, ty värr, det icke lärer saknas exempel, att vid andra val afseende göres på en enda skillings besparing vid arfvodets bestämmande, så bör icke betviflas, att penningen vid prestval utöfvar sitt materialistiska inflytande, då presträltigheterna äro årliga och till och med jura stolas ofta flera gånger om året utgifvas.
Häraf kan man äfven sluta till orsaken, hvarföre församlingsinvånarne, hellre än, som de borde efter sistnämnde K.
Circulär, söka att en gång för alla eller åtminstone under femtio år bestämma vissa oeftergifliga lönevilkor, i stället sjelfve ingå underhandling med en af profpresterna och skamligen för hvarje nytt val göra nya inkräktningar på den rättsinnige själasörjarens enda timliga goda, antagande den brödhungrigaste af profpresterna.
Tiden torde ännu icke vara inne för en allmän reform.
Jag föreslår derföre, att, i stället för det sistnämnde Nåd.
Circulärets lydelse, att församlingarna, vid inträffande lediglieter eller under vacancetiden, må vara tillåtet att begära och afsluta öfverenskommelse!’ om presträttigheter, det stadgas, att öfverenskommelse!’ då ovilkorligen skola uppgöras på sätt det JNad.
Circuläret föreskrifver, samt att det mätte åläggas kronobetjeningen, som nu har sig ålagdt att hålla ceconomiska besigtnings!’ på kyrkoherde-boställena, att till verkställighet befordra vederbörande
Synerätts utslag om den församlingen ålagda byggnads och bättringsskyldighet, ehvad sådant af pastor yrkas eller icke, likasom hvad honom föreskrifvet blifvit i afseende på pastors lius. 3:o Efter behörigt tillkännagifvande äga en församlings medlemmar att, under Hrr Pastoreis ordförande, ä socken - i6o D e 11 i Mars e. m. stämmor öfverlägga och besluta 0111 åtskilliga församlingen rörande angelägenheter.
Denna utväg är den hufvudsakligaste, hvarigenom communal-angelägenheter hos oss behandlas. _\u ålägger K. Förordn. d. 26 Febr. 1817, angående sockenstämmor och kyrkoråd, å ena sidan Hrr Pastorer att sammankalla till sockenstämma, att der föra ordet och att anteckna besluten till protocollet; men samma författning bestämmer ej, å andra sidan, skyldigheten för församlingens ledamöter att sig iufinna.
Derigenom att alltför få socknemön komma tillstädes, vållas dröjsmål med ärendernas afgörande, och nya sammankomster blifva nödiga.
Till deraf följande olägenheters förekommande föreslås följande tillägg till K.
Förordn. d. 26 Febr. 1817, att om å utlyst sockenstämma ingen eller färre än fyra socknemän sig inställa, äger pastor med församlingens kyrkoråd företaga öfverläggning rörande det eller de utlysta ämnena och deröfver besluta; dock att samma beslut icke blifver gällande, med mindre dermed först förhålles, som i 9 §. om sockenstämmobeslut finnes föreskrifvet.
Dessa 3:ne anföranden lades på bordet.
Hr Svedenborg, Carl Gust., hade ingifvit följande 2tne memorial: 1:0
Bland de ojemnheter uti beskattningen, som ej synas vara med någon billighet förenliga och derföre torde böra undanrödjas, räknas med skäl den olikhet, som, enligt nu gällande författning, äger rum i afseende på rättegångsskrifters och rättegångshandlingars beläggande med stämpladi papper, dä saken rörer rättsförhållanden emellan personer af allmogen, å ena, och personer af annan samhällsclass å andra sidan, eller allmoge å ömse sidor.
Bevillningsförordningen stadgar nemligen såsom undantag eller lindring uti charta: sigillatae—afgifter, att protocoll och handlingar ti ti tvister emellan allmogen eller gemenskapen af militären böra beläggas med blott hälften så mycket stämpladt papper, som då ståndspersoner äro sakägare å båda eller å endera sidan.
Hvarifrån denna olikhet härleder sig, är för mitt begrepp icke fattligt.
Den står åtminstone icke väl tillhopa med de förhållanden i öfrigt, som emellan samhällets medlemmar äga rum; och jag föreslår derföre vördsam— ligen, att, vid reglerandet af bevillningen å denna Riksdag, likhet i ehart» sigillatse-afgifter må bestämmas, ehvad de rättegångar, der slika afgifter äga ruin, röra en eller annan medborgareclass.
Örn remiss af denna motion till Bevilln.- Utsk. anhålles. 2:0 Genom K. Förordn. d. i5 Maj 1821 är stadgadt, att domare vid ansvar ej må, efter allyst Ting, från Tingsstad - .Den rMirs e. m. stad afresa, innan lian till parter och rättsökande aflemnat protocoll och handlingar uti alla de mål och ärender, sorn vid tinget varit anhängiga; men något stadgande finnes ej, å hvilken dag af tinget så beskaffade ärender, som icke kunna hänföras till egenskapen af rättegångar, såsom lagfarts-, intecknings- och formynderskapsärender, testamentsbevakningar och ansökningar uti hvarjehanda ämnen m. m. d.,böra till domarens åtgärd sednast öfverlemnas.
Häraf uppkommer ofta och nästan vid hvarje ting den påföljd, alt mångfaldiga så beskaffade ärender, som dem jag här ofvan omnämnt, icke hos domaren anmälas å de egentliga rättegångsdagarna, utan hopsamlas och på en gång öfverlemnas till handläggning å den dag, då tinget aflyses, Ett slikt förfarande, ehuru ej i lag bestämdt förbjudet, synes likväl icke vara med god ordning förenligt eller stå väl tillsammans med det ofvan åberopade åliggande, som domaren tillkommer alt iakttaga, helst det merendels inträffar uti de domsagor, som utgöras af flera härader, att domaren, strax efter det han aflyst det ena tinget, måste påbörja ett annat och på annan ort, hvarigenom domaren utan eget förvållande urståndsättes att fullgöra, hvad genom ofvannämnde Nåd.
Förordn, blifvit honom ålagdt.
Till förekommande af det oskick, jag sålunda citerat, föreslår jag vördsamligen, att, i öfverensstämmelse med hvad vid Lagmanstingen numera är gällande, den rättegångsordning vid Häradsrätterna må stadgas, att ingen anses berättigad att något ärende, af hvad beskaffenhet som helst, till domstolens åtgärd anmäla eller öfverlemna, sedan de rättegångsdagar förflutit, som af domaren vid tingets början bestämmas; och anhåller jag, att denna motion må till LagUtsk. remitteras.
Dessa a;ne memorial lades på bordel.
Leonh., hade inlemnat 5 anföranden, så lydande: 1:0
Jag föreslår vördsamt nu, likasom vid sistförflutna Riksdag, att inga förskrifningar på större eller mindre penningesummor få vara ställda lill sedelhafvaren, eller till viss man eller ordres, utan, för att vara gällande, endast utgifvas till viss man, hvilken med utgifvarens samtycke, men ej annars, må på annor viss man en summa transportera.