Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ber att få förklara att jag må ste instämma i Hr Wennerströms yrkande, att K. St:r måtte hos K.
M:t anhålla, att han täcktes genom premiers utfästande upmuntra till författande af läroböcker i kristendomen, så affattade att utanläsning kunde, såvidt möjligt vore, undvikas.
Hr Schultzenheims anmärkning, att en sådan förändring skulle blifva svår att genomföra, så tror jag att, om K.
M:t utfärdar ett stadgande, att utanläsning hädanefter icke må ega rum, så få väl lärarne lof stalla sig detsamma till efterrättelse.
Hvad beträffar det för Inde att Erih.
Creutz1 motion icke blifvit behandlad i förening med ifrågavarande tvenne, så har visserligen Hr Nordenfelt afgifvet förklaring om orsaken dertill, och jag, för min del, tager denna förklaring för god, ,med undantag endast af det skäl, han anförde, att Erih.
Creutz1 motion inkommit så sent, emedan jag har speciel erfarenhet deraf, att en motion, som blef sednare aflemnad, redan blilvit för lång tid tillbaka behandlad.
Hamilton och afstår sål. från ordet.
Hr Cederschiöld, Fred.
Utsk:ts förevarande
Be tänkande grundar sig hufvudsakligen på den satsen, att den kateketiska formen för religionsundervisningen skulle vara den lämpligaste.
Då äfven jag är en slags folklärare, torde det tillåtas mig att i största korthet uttala min erfarenhet rörande denna fråga.
Jag har nemligen funnit den svåraste upgift vara att vid undervisningen öfvervinna den från barndomen inrotade benägenheten för utanläsning.
Så länge lärjungarne icke frångått detta sätt att in - 564 Den 18 Februari f. m. hemta undervisningen, har jag icke funnit möjligt att bibringa dero någon verklig kunskap, något lefvande begrepp; och det är först sedan jag lyckats förmå dem använda tanken, som det stått uti min magt att af okunniga menniskor bilda praktiskt dugliga personer.
De som någon gång hedrat mig och mina föreläsningar med sin närvaro, kunna bevittna sanningen af dessa mina ord.
Jag tror derföre att den värsta formen för upfostran är den uti gifna frågor och svar, ty lärjungen vänjer sig då att fästa sig vid ordet allena och, vid den minsta afvikelse från den vanliga frågan, så är han bortkommen och sedermera kan han icke tillämpa det inlärda.
Om detta är händelsen i afseende å en så praktisk vetenskap, som den, med hvilken jag, till följd af mitt yrke, sysselsätter mig, så är naturligt att denna sanning skall göra sig ännu mer gällande, då fråga är om en sä abstrakt vetenskap som religionen.
Huru är det möjligt att inhemta den genom vissa frågor och svar?
För öfrigt är här yttradt, hvad religionsläran särskildt beträffar, att denua lära icke kan inhemtas af minnet, icke får inhemtas af förståndet allena, utan att den bör gå från hjerta till hjerta; men jag hemställer till eder, mine Hrr, till hvar och en, som har något minne från sin barndom, om han kunnat roed hjertat inhemta en lära, som, på sätt vi känna, inpluggas.
Jag begagnar ogerna detta ord, men måste dock säga att det är med en plågsam känsla som jag går tillbaka till min barndoms dagar och tänker uppå det sätt, hvarpå denna religion af mig inhemtades.
Jag anser, att den vacklande tro, som, — jag kan icke neka derför, — ofta under min lefnad röjt sig hos mig och hvilken, — jag är öfvertygad derom, — äfven delas af mången annan, har sin rot och uprinnelse från denna plågsamma känsla.
Hamilton har trott det vara olämpligt, att nu vidtaga några årgärder för att lösa på de urgamla formerna i religionsundervisningen.
För min del är jag öfvertygad att den oro, som råder i religiöst hänseende, har sin grund uti de former, i hvilka kunskapen derom meddelas, och att fördenskull just nu tiden är inne att lossa på dessa band så mycket sora möjligt.
Med hänsigt härtill förenar jag mig med de ledamöter, som begärt återremiss.
Hr Carlheim-Gyllenskjöld, Henrik Adolf Oskar: (8e slutet af häftet.
N:o 4) Frih. Hamilton, Hugo:
Innan jag öfvergår till sjelfva frågan, kan jag icke underlåta att uttrycka min glädje deröfver att Ståndet så talrikt qvarblifvit, oaktadt den långt framskridna tiden, och genom sitt deltagande i denna diskussion gifvit det bästa svaret på en af 2:ne talare här framkastad anmärkning, att om det vore fråga om silfver eller guld, så skulle R. o. Ad. med mera interesse deri deltaga, än då fråga är om det högsta, icke blott i samhället, utan äfven i lifvet, nemligen religionen.
Det är icke så underligt, om icke alla R. o. Ad:s ledamöter öro beredde att, såsom sig bör, deltaga i en diskussion af den allvarliga art som denna.
Det är lätt att slå omkring sig med fraser och klandra Den 18 Februari f. m. 565 det som finnes, men det är icke så lätt att framställa något bättre, och då detta bör vara en pligt för den 9om klandrar, är det ej så underligt, om man först, innan man deltager i diskussionen, vill höra hvad de hafva att säga, som gjort det till föremål för sitt lifs sträfvande och arbete att begrunda dessa vigtiga ämnen.
Jag kan sålunda icke inse med hvad skäl man vill förebrå R, o. Ad., om de djupa theologiska diskussionerna icke kunna af alla här så omfattas, som en mängd offentliga ämnen, hvilka ligga oss närmare.
Hvad sjelfva saken beträffar, så sönderfaller Bctänk:t äfvensom motionen i 2:ne delar.
Jag förenar mig med Utsk:t deri att icke anslå några premier för läroskrifter i denna väg.
Oaktadt hvad den siste talaren anfört, anser jag ändå att en lärobok för folket, omfattande hela vår religion, och som skulle uttränga Martin Luthers katekes icke kan framkallas af en större eller mindre prisbelöning.
Den som icke är dertill intalad och upvärmd af Guds ande, den skrifver icke bättre än Luther.
Jag tror sålunda att motionen i denna del bör lemnäs å sido, ty det är utom all fråga, att när ett verkligt behof framställer sig, och blir allmänt erkändt, af en, jag säger icke bättre, men mera passande lärobok, så skall den ock framkomma i sin tid utan belöning.
Denna belöning ligger i alla fall icke blott i den egna tillfredsställelsen, utan äfven deri, att en sådan lärobok skulle få den rikaste afsättning.
Hvad beträffar andra delen af frågan, nemligen det sätt, hvarpå den första religionsundervisningen hittills i våra skolor bedrifvits, så kan jag icke annat än nästan helt och hållet instämma med dem, som anse att detta sätt varit fullkomligt olämpligt.
Af frukten bedömer man trädet.
Den frukt, som denna vår undervisning hittills haft, framställer sig tyvärr mer än tvifvelaktig.
Då man ser huru församlingarnes ledamöter i våra dagar löpa efter hvarjehanda lärdomsväder, så kan deras kristendom, som så göra, — icke vara annat än en torr och tom utanlexa utan inre lefvande tro.
— Om religionens sanningar icke blefve så inpreglade endast i minnet, som de nu blifva det, skulle menniskorna ej vara såsom vacklande rör, men tyvärr äro de alltför ofta så.
Vi kunna ej vara blinda för att de tros-satser, som åtminstone jag och många med mig anse falska och irrläriga, tyvärr vunnit och vinna alltför många anhängare i vårt land, ja till och med Mormonläran i all sin råhet, och måste då något djupt fel ligga i sjelfva den första religionsundervisningen, den, på hvilken hela lifvets lycka och tro, och efter det ett saligt slut i tro och hopp, endast kunna grundas och utveckla sig.
— På denna grund och då jag derjemte helt och hållet instämmer med Gr.
Hamilton deri att allt beror på att få dugliga lärare, och att sjelfva den bättre läromethoden måste först inhemtas af dem, som skola meddela undervisningen åt barnen, skulle jag önska en återremiss och att dervid ålades Utsk:t att upsätta en skrifvelse till K.
M:t i den akt och mening, att K.
Mrt täcktes anbefalla, att, såvidt möjligt är, en god undervisningsmethod inlärdes af de alumner, som skola blifva lärare, så att de må kunna 5G6 Den 18 Februari f. m. förstå och förklara bibeln, samt rätt använda de bibelförklaringar, som finnas intryckte i vår katekes.
Jag tror att den är nyttig som handbok, och om läraren, i stället för att blott sticka boken i hand på den stackars lärjungen och med lock och pock tvinga honom att läsa utantill, sökte utveckla sjelfva »kontentan» af vår lilla katekes, skulle sedermera utanläsningen gå betydligt lättare.
Derföre förenar jag mig med dem, som yrkat återremiss, men med anhållan att Utsk:t behagade utreda frågan om den riktning, som den lefvande undervisningen bör antaga för att göra gagn, samt att den döda måtte inskränkas, såvidt möjligt är.
Att barnet ensamt genom den döda undervisningen skall kunna få rätt kunskap om Guds ord, det är verkligen att tilltro det alltför mycket; all utanläsning kan dock efter mili öfvertygelse ej undvaras.
Det är icke blott de goda hufvuden, som skola få del af den eviga sanningen; den är äfven till för de svagare, för den mindre förmågan, hos hvilken ändå ofta minuet är kraftigt; och det kan vara nyttigt, om äfven de få något af det goda i minnet inpregladt, som sitter qvar för hela lifvet, måhända länge blott såsom ett dödt frö, hvilket dock, när Guds ande blåser deröfver, kan utvecklas och upväxa till en härlig trones planta.
Gr, Liljencrants, Gust.
Jag är helt och hållet förekommen af den värde siste talaren och anhåller att få förena mig med honom.
Vi hafva här hört påstås att, så länge vår religionsundervisning till en stor del bestode uti utanläsning, kunde den icke medföra något synnerligt resultat.
Till stöd för denna sats har det åberopats dels Braun och dels Agardh.
Om jag jäfvar den förre, så må det icke anses besynnerligt; och jäfvar jag den sednare, så gör jag detta, emedan han efter min åsigt, trots sitt genie, icke var någon större auktoritet i fråga om skolväsendet i allmänhet.
Här har mycket väldigt ordats om Utskits Betänkande, men jag har icke hört något yrkande deremot framställas, som kunnat lända till något positivt resultat.
Någon så särdeles stor reform kan jag icke inse vinnes genom de framstälda förslagen.
Här har blifvit af en talare yrkadt, att först borde lilla katekesen läsas utantill och sedermera skulle läraren göra en utredning af hela vår lära.
Den som låter barnen läsa katekesen utan att förklara den, den är ej en rätt lärare.
Likaså får ungdomen vid elemeutar-läroverken just denna utredning genom läroböcker och lärarens utredning af dem: att fordra en utredning af vår lärobyggnad från folkskoleläraren, vore omöjligt, och när presten tager emot nattvardsbarnen och förklarar för dem katekesen, så finner han att den förra saknar den subjektiva skicklighet, man skulle hos honom vilja förutsätta.
Jag går så långt att jag anser Svenska kyrkotidningens citerade sats innehålla mycken sanning.
Hvad är det man egentligen vill?
Man säger att allt med nuvarande läromethod är blott en minneslexa och ingenting för förståndet.
Men minnet är ju det första, som skall upodlas, och jag
S67 tror att i och med detsamma minnet odlas, odlas sifvén förståndet.
Man har påstått att presterskapet skulle vara så mycket emot detta förslag och att skälet dertill skulle vara att de frukta lekmannaverksamhetens inflytande; jag skulle (ieremot tro att presterskapet är ganska belåtet med den hjelp, som dem kan lemnäs, isynnerhet från föriildrarne, den bästa af all lekmannaverksamhet.
Man har talat ora bibelläsning, till ersättning för katekesläsning; men jag hemställer till Eder, Mine Hrr, huruvida rimligt kunde vara att grunda barnens religionsundervisning på folkskolelärares osäkra val och svaga förmåga i allmänhe.t i denna del.
En orimlighet vore att hos K.
M:t begära, det all utanläsning af vissa stycken skulle vid sKolor alldeles inställas; det vore att för mycket intränga på lärarens gebit.
En lärare måste reglera undervisningen på sätt han finner lämpligast, såvida han skall kunna något åstadkomma.
Jag fortfar att begära bifall till Utsk:ts förslag.
Schultzenheim:
Icke för att uppehålla diskussionen eller ytterligare inveckla den, har jag begärt ordet, och lemnar jag derföre Hr Tersmedens anförande utan svar.
Men för den händelse hans studier icke skulle hafva omfattat den af mig nyss citerade skrift, så vill jag upplysa att den är författad af en utmärkt Tysk, vid namn E. v. Braun, så att någon anmärkning öfver detta mitt citat icke lönar mödan att framställa, emedan den är värdelös.
Jag inskränker mig sålunda till att återtaga min anhållan att B. o. Ad. måtte förena sig med hvad Hr Lallerstedt i sin motion yrkat, utan förenar mig med alla de Hrr, som begärt återremiss.
Under vanliga förhållanden skulle jag hafva tvekat, att å en så sen timma ytterligare uppehålla B. o. Ad.; men då jag af Frih.
Hamilton erhållit förebråelser för det jag förutsatte mindre intresse hos R. o. Ad., samt jag således i det hänseendet lärer hafva misstagit mig; så, och i förlitande på Frih. Hamiltons försäkran, att R. o. Ad. för ärendet hyser lifligt intresse, bör jag icke vidare anse mig förhindrad, att till besvarande uptaga några af de omständigheter, man anfört emot den af mig yttrade åsigt.
Om dertill skulle åtgå någon längre tid, så att en och annan Ståndets ledamot komme att upoffra sin middagsmåltid, torde sådant icke betyda så särdeles mycket, enär det gäller ett ämne, hvarvid man fäster så stor vigt.
Sedan jag sist hade ordet, hafva så många talare upträdt, att jag nu. omedelbarligen derefter icke hunnit ordna de gjorda anmärkningarna, utan tvingas uptaga dem till besvarande allt efter som de framkomma i mitt minne.
Utsk:ts Ordförande har försökt förklara anledningen, hvarför Frih.
Creutz’ motion icke blifvit behandlad i sammanhang med de två, hvaröfver Utsk:t nu meddelat utlåtande; men, antingen felet ligger i förklaringens beskaffenhet eller uti någon brist i min upfattningsförraåga, står dock ännu orsaken till Utsk:ts förfarande f>«8 Den 18 Februari f. m. för mig alldeles icke klar.
Ty om Utskits förevarande Betänkande bifölles af JR.
St:r, kunde Utsk:t, dä det framdeles företoge Frih.
Creutz’ motion, icke gerna yttra annat, än att samma motion förföll, till följd af det i denna Iråga af Ständerna fattade beslut; och blefve på sådant sätt all pröfning af den motionen afskuren.
Jag kan således icke eller litt frånträda mitt påstående, det Ut sk: t i förevarande hänseende icke handlat förmånligt.
Ilr Nordenfelt har om förevarande två motioner, hvilka lära blifvit behandlade på Utsk:ts lediga stunder, begagnat ett epitlief, sorn hos mig viickte verklig förundran.
Om jag icke oriktigt erinrar mig. benämnde Hr Nordenfelt dem asmåsaker».
Ar det verkligen Hr Nordenfelts mening, att frågan om ungdomens undervisning i kristendomen är en småsak?
1 afseende å lämpligheten att utsätta pris för författandet af en ny lärobok i kristendomen, har Hr Nordenfelt sagt, att da till författande afen dylik bok fordrades inre kallelse, skulle möjligen depersoner, som hade sådan kallelse, just af det utsatta priset afskräckas från att denna kallelse åtlyda.
Utan att ingå i närmare bedömande af den sålunda framhållna farhågan, vill jag endast hista upmärksanihet derå, att den omständigheten, att en allmänt antagen lärobok finnes, är tillräcklig att afhälla äfven dem, som dertill ega verklig inre kallelse, —- från försöket att författa en ny sådan Hvartill skulle ock deras arbete tjena, då de på förhand visste, att det icke kunde lyckas dera att få en sådan hok antagen vid allmänna undervisningen.
Det är väl sannt, att det kan stå särskilda kyrkoherdar och skolföreståndare fritt, att följa någon annan lärobok; men jag tviflar likväl högeligen att mången finnes, som vågar något dylikt.
Hvad blefve följden om en person, som njutit undervisning efter en ny lärobok, sedermera inflyttade i annan församling, der Lindblomska katekesen ännu begagnades?
Jo! otvifvelaktig! den, att han vid husförhören kotntne att lida skam och hån, för det han icke kunde läsa utantill merbercrde katekes.
Att sådant skulle ske å de flesta ställen, kunde jag, om så påfordrades, med mångå exempel ådagalägga.
I detta hänseende torde jag få uptaga ett yttrande af Gr. Hamilton.
Hr Gr:n sade att, ehuru han icke kunde katekesen utantill, han dock icke skulle undandraga sig att undergå husförhör, i den förmodan, att de svar, han med egna ord afgäfve, kotnine att auses tillfredsställande.
Denna förmodan icke blott delar jag, utan är äfven fullt säker derpå, att enhvar prest i lviket skulle finna de svar, Gr.
Hamilton afgäfve, både tillfredsställande och särdeles utmärkta; men derjemte hyser jag äfven den öfvertygelsen, att, i händelse samma svar lemnadcs af en bonddräng, skulle denne utsätta sig för faran att utaf en katekesifrande prest mottaga förebråelser för det lian icke kunde svara med katekesens ord.
Vidare har man påstått, att någon kristendomsundervisning i hemmen icke skulle kunna ega rum, om icke katekesen fortfarande bibehölles såsom lärobok.
Detta påstående nr i min tanka fullkomligen ogrundadt, och kan icke gerna förklaras annorlunda, än att den värde talaren och jag hysa olika begrepp om undervisningens ändamål.
Kristendomsundervisningen åsyftar, i min tanka, att Den 18 Februari I.
m 569 lärjungen icke blott med förståndet begriper, utan äfven med innerlig oell varm tro omfattar vår läras sanningar, så att de för honom komma att utgöra en ledtråd under hans vandring genom lif vet, medförande tröst och hugsvalelse under motgången, samt förlänande styrka att motstå frestelserna i lyckans och medgångens dagar.
Att för sådant ändamål en bok, skrifven med sammanhängande text, skulle kunna verka vida mera, än katekesen med sin af frågor och svar af brutna text, derpå kan icke jag hysa minsta tvifvel.
Eli sådan bok skrifven af en man, utrustad med andans kraft och kärlek till ämnet, läst och omliist i hemmen, komme att vida mer verka till sannt och verkligt kristligt lif, än inpluggan det af utanlexor ur katekesen.
Men är åter meningen med religionsundervisningen endast den, att bibringa lärjungen förmåga att hastigt och med väl formulerade ord kunna besvara ett visst antal frågor angående kristendomen, då medger jag, att de, som ifra lör katekesens bibehållande, hafva obestridligen rätt.
Dock torde icke någon vilja erkänna, att han så djupt nedsätter ändamålet med undervisningen i religionen.
I afseende å sjelfva formen för katekesen, så har af den omständigheten, att den är ämnad till att läsas utantill, jemväl blifvit en följd, att den måst affattas i så korta ordalag, som möjligt.
För att upfylla fordringen af möjligaste korthet, har otydlighet och svårfattlighet icke alltid kunnat undvikas, xktt den icke kunnat skrifvas pä ett sådant sätt, att den mäktar anslå och lifva den religiösa känslan, är ännu mindre att förundra sig öfver.
Om man endast betraktar katekesens framställning af de tio budorden, så hemställer jag till en hvars bedömande, huruvida äfven den tråkigaste moralist kan teckna en pligtlära på torrare och mindre lifvande sätt, än katekesen.
Författades deremot en lärobok på det sätt, jag påpekat, kunde den innehålla icke blott ett register på pligter, utan afven vända sig till läsarens känsla och söka ingifva håg och kärlek till dessa pligters upfvllande.
Dessutom kunde mera af bibelns egna ord inflyta i en sådan lärobok; just i hänseende till budorden är sådant desto nödigare, som dessa å katekesen icke äro aflattade i öfverensstämmelse med dem, som utfärdades på Sinai berg.
Jag lägger mindre vigt deruppå, att de tre första af stentaflornas bud blifvit sammanförda till två, och att det tionde blifvit deladt uti två särskilda bud, än att man från budena helt och hållet uteslutit ett af de icke minst betydande.
Från första tafians fjerde bud har man uteslutit dess lörsta hälft och uti katekesens tredje bud endast bibehållit sednare delen deraf. »Sex dagar skall du arbeta och göra alla dina verk;» detta är ett stadgande, som icke har ansetts värdigt att intagas i katekesen.
Följden deraf har ock blifvit, att arbetet mer eller mindre föraktats; att det verkligen är en kristlig pligt, derom ha de fleste ingen föreställning
Man har väl försökt att i förklaringen af sjunde budet insmyga nödvändigheten af arbete; men det slår sig icke väl ut.
Den, som är född rik, kan lefva utan att stjäla, och skulle således icke behöfva arbeta.
Likväl är arbete för honom lika nödvändigt, som för den fattige.
En hvar, som icke åtlyder Guds bud om arbetet, honom 570 Den 18 Februari f. m. träffar straffet redan här på jorden.
Han blir en usling till både kropp och själ.
Vidare har genom denna bristfällighet i katekesens bud upkommit en stor förvillelse.
Man hyser temligen allmänt den föreställningen, att endast en af veckans sju dagar skall helighållas.
Alla dagar skola dock egnas Gud; de sex genom att rigta verksamheten mera utåt, den sjunde genom återvändande till det inre.
Hr Nordenfelt har förmenat, att presterskapet i allmänhet vore så fördragsamt att, ifall någon hade större svårighet att lära sig utantill, blefve han derifrån befriad.
Sådant strider åter mot både min egen erfarenhet och hvad jag af andra derom hört.
Det vanliga torde vara, att det just anses såsom prof på nit, att strängt tillhålla församlingsboerne utanläsning af katekesen.
En och annan gäng hör man äfven de olyckliga följderna af detta missförstådda nit.
Man har väl här i dag vederlagt ryktet om det barn, som i förtviflan öfver bristande förmåga att lära sig sina katekeslexor, skulle hafva rymt till skogen och der omkommit.
Alven om detta rykte verkligen är ogrundadt, återstår ett annat om en åttatioårig gumma, hvilken, häftigt upskakad af presteus förebråelser för det hon icke förmådde upduka katekesens svar ordagrannt, förlorade förståndet och afhäude sig lifvet.
Men endast sällan hinner till den större allmänhetens kunskap något af all den tortyr och alla de bittra lidanden och förödmjukelser, som äro en följd af oförmåga att lära sig katekesens utanlexor.
Jag tviflar ingalunda derpå, att mången, i harmen öfver lidna förödmjukelser i detta hänseende, gått förlorad för hela lifvet.
Man har sagt, att en skicklig lärare kunde efter katekesen meddela god undervisning.
Derpå tviflar jag visserligen icke.
Det är icke, med hänseende till de skicklige och förståndige lärarne, som behofvet af en god lärobok är så nödig, utan är den det tvärtom just derföre att det icke kan undvikas, att lärarekallet jemväl kommer att falla i oskickliga händer; och är det i dessa fall, som katekesliisniugen blir ett tomt och betydelselöst pladder.
Vöre deremot kristendomens läror framställde i en historisk form, talande icke blott till förståndet, utan äfven till den religiösa känslan, och uptagande valda stycken ur bibeln, skulle, endast genom att läsa och omläsa en sådan bok, barnen, äfven utan lärarens förklaringar, få vida mera verklig kristendom, än genom att lära sig uprada alla katekesens svar utantill.
Att man i pröfningens stunder skulle kunna hemta särdeles tröst, genom att i minnet återkalla något af katekesens dogmatiska svar, är ett påstående, som icke kunnat annat, än väcka min förundran.
Om sådant verkligen någon gång må hafva handt, tror jag likväl en sådan tröst uti mötande olyckor snarare är att förvänta, om sinnet redan från barndomen blifvit vändt till kärlek och förtröstan på Guds nåd och huldrika försyn, — en känsla, som katekesen med sina torra utanlexor svårligen mäktar ingifva.
Vidare säger man att. då katekesens utanläsning icke är genom något påbud anbefalld, vore det äfven onödigt att begära afskaffande af ett sådant undervisningssätt.
Det gör likväl detsamma, Den 18 Februari e. m. 571 antingen sådant sker till åtlydnad af en befallning eller en allmänt antagen plägsed; oell torde således berörda omständighet icke hindra den, sorn anser katekesutauläsningen för olämplig, att påyrka dess afskaffande.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att, då tiden nu vore långt framskriden samt ännu 6 ledamöter hade anmält sig för att yttranden i frågan afgifva, H.
Exc. finge hemställa, huruvida B. o. Ad. behagade upskjuta den vidare pröfningen af förevarande Betänkande till eftermiddagens plenum och nu åtskiljas. Bopades ja, hvarefter B. o. Ad. åtskiljdes kl. % 4 e. m.
Lördagen den 18 Februari 1860.
Justerades 3 prot.utdr. för förmiddagens plenum.
Fortsattes pröfniugen af Allm. Besv.- o. Ekon.Utslcts Betänk.
N:0 28.
De fleste af R. o. Adis medlemmar, som med upmärksamhet följt förmiddagens diskussion i denna fråga, hafva troligen funnit, att öfverläggningen hufvudsakligen vändt sig om det nya katekes-förslaget, och man har i allmänhet varit ense om att någon förbättring i det nuv:de förhållandet vore önskvärd.