Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Grunden till en sådan åtgärd igenfinnes icke annorstädes, än i komiterades långt drifna nit att förenkla kronans räkenskaper; men resultatet i detta fall af en så beskaffad förenkling, hvilket skulle blifva det att denna dagsverkslösen korame att ur räkenskaperna för all framtid försvinna, anser jag likväl, långt ifrån nyttigt, tvertom kunna framdeles för Slaten medföra förlust.
Det kan nemi. af en eller annan orsak hända, att besagde dagsverkslösen bör utan sjelfva qvarnräntans förändring till Staten indragas.
Ar då denna lösen från räkenskaperna utesluten, så händer lätt att den anses eftergifven och aldrig vidare kommer Slaten till godo; hvaremot, om den der finnes qvarstående, ett sådant förhållande svårligen kan inträffa.
Således och då det besvär som sjelfva bokföringen af ifrågavar:de dagsverkslösen medför, är alltför ringa och obetydligt för att man endast derföre bör äfventyra kronans rätt i en framtid, tillstyrker jag afslag ä denna punkt, dä den förekommer till slutligt afgörande.
Jag gör vid denna punkt, samma anmärku., som vid den föreg:de.
Jag känner ej om egaren af kalkugnen på Gottland har sig vissa skyldigheter till Kronan ålagda, hvarföre han åtnjuter ersättning i ved.
Om så förhåller sig, är ju intet liqvidationssätl enklare, än att, om kronan ej behöfver de ulskylder som kalkugnsägaren förut lill henne utgjort, efterskänka dem mot det, att han äter afslår den skatte-ved, som honom förut tillkommit.
Men alt, på sätt Utsk. föreslagit, betala honom ett kapital för det han afstår sina anspråk på veden, under det att honom i stället åliggande skyldigheter lill kronan skola fortfara; det kunde medföra alldeles samma verkan som jag förut omtalat.
Om en blifvande egare af kalkugnen skulle, genom vedens förlust sältas ur stånd alt drifva kalkbränningen och följaktligen att till kronan utgöra sina skyldigheter; så miste kronan sin inkomst, änskönt hon redan för bibehållandet deraf betalat ett kapital till kalkugnens nuvar:de egare.
Vid denna punkt
Den 2 Augusti. 75 behöfver man ej mycket fästa sig, ty den är ganska lätt utredd.
Kalkugnsegarens rätt till den ifrägavar:de ränteveden är grundad derpå, alt kalkugnen är såld tillika med ränteveden; kronan bekom en större köpeskilling derföre att ränteveden följde med vid salut af kalkugnen.
Under den herrliga s. k. frihetstiden lät kronan bygga ifrågavar:de kalkugn och för egen räkning bränna kalk å densamma, så länge det fanns huggen sten att tillgå från Wisborgs slotts stora ruiner, men sedermera, då stenen skulle hemtas längre bort ifrån, upphördes med bränningen, som för dess eldfarlighets skuld, ehuru ingen olycka hitintills inträffat, syntes lyckligt; men derefter sålde kronan ugnen med rätt för köparen att till densamma bibehålla ränte-veden.
Denna ränleved uppgår lill ett ringa qvantum på hvarje särskild hemmansdel som till dess utgörande är anslagen, men emedan hvarje hemmansdel som skall i natura lemna den lilla vedqvantiteten heldre betalar för den, så göres årligen auktion derpå för bristande leverans, och de skattskyldige nödgas till kalkugnsegaren dä betala mångdubbelt för att slippa allt bråket med leverans in nulura.
Det är blott upplysningsvis jag velat nämna detta, för alt visa, att, alldeles oberoende af det nu ifrågavartde skatteförenklingssystemet, hade skäl kunnat vara att för länge sedan göra en sådan transaktion, som nu är föreslagen, för all derigenom återskaffa kronan en försåld räntepersedel, och spara de skattskyldige icke blott obehag utan jemväl en högst obillig tunga.
Jag anser förslaget i denna punkt vara väl grundad!; ty tvifvelsutan vore det nyttigt, om, genom öfverenskommelse med kalkugnsegaren, återgång lill kronan af dispositionsrätten öfver ränteveden kunde beredas så att kalkugnsegaren finge skaffa sig ved på sätt honom lämpligast syntes; men jag anser komilerade och Ulsk. icke hafva iakttagit den försigtighet i uttrycken som vedel bordt, då det föreslås, såsom orden lyda: ”att så framt kalkugnsegarens rätt till åtnjutande af ifrägavar:de ränteved finnes ostridig, åtgärder malte vidtagas lill beredande af öfverenskommelse med honom att, emot viss kapitalersättnings afstå ifrån vidare begagnande af merberörda rättighet.
Det ligger ju icke utom möjligheten alt kalkugnsegaren kan på andra för kronan förmånligare vilkor än mot en viss kapitalersättning, förmås att frånträda sin rätt till räntevedens begagnande; och om Ulsk. derföre blott i allmänna ordalag tillstyrkt tillvägabringandet af en öfverenskommelse med kalkugnsegaren att afstå den ränteved hvartill lian är berättigad; sä hade Konungen haft fri och öppen rätt, att i delta hänseende genom sina embetsmyndigheter på stället, afhandla med kalkugnsegaren på sådana vilkor, som kunde finnas mest lämplige och närmast instämma med Statens sannskyldiga bästa.
— Jag tillstyrker således ålerremiss med anhållan, att Utsk. ville, vid sakeus förnyade behandling, förändra sina ordalag så, att Konun - 76
Den 2 Augusti. gen raå blifva oförhindrad att, på sätt Honom lämpligast och för statsverket nyttigast synes, komma till det åsyftade målet.
Detta förslag, som komiterade framställt, Konungen gillat och StatsUtsk. tillstyrkt, innefattar i min tanke ett bestämdt ingrepp uti eganderätten.
Hvad augmentsräntorna beträffar, så äro de genom behörigen afslutade kontrakter tillagda rusthällsstammen och utgöra sålunda rusthällarens lagliga egendom, den der Staten ej utan hans särskilda begifvande kan i något hänseende rubba eller förändra.
De äro af alldeles samma natur som frälseräntor, endast med den skillnad att de förra ej från rusthällsstammen kunna skiljas.
Alt sådant allt oaktadt vilja, rusthållarne ohörda, till statsverket indraga dessa räntor, och sedan tvinga rusthållarne att dem i penningar från landtränterierna uppbära e-fter de grunder, som Konung och Ständer kuuna finna för godt att bestämma; hvad är väl det annat än ett uppenbart våld?
Och huru låter ett försök i denna väg inom ett lagbundet samhälle sig försvara ?
Det står icke ens i lagstiftningens makt att, utan rusthållarens begifvande, förändra de persedlar, hvaraf den honom tillhöriga augmentsräntan består, ty i det skick, hvari denna ränta, vid ruslningskontraktens upprättande sig befann, är det hans obestridliga rättighet, att densamma utan allt intrång uppbära och disponera.
Huru mycket mindre då kan en indragning till statsverket af dessa räntor i utbyte mot kontanta penningar äga rum?
Jag vet nogsamt, att komiterade kunna, såsom stöd för förslaget, åberopa R.
St:s, vid en föreg:de riksdag, fattade beslut; och jag beklagar alt ett beslut i denna syftning hos dem någonsin kommit till ständ; men derföre torde dock giltig ursäkt kunna finnas; ty utan att vilja frånkänna ledamöterne i StatsUtsk., hvars utlåt, grundläde beslutet, förljensten utaf att vara bildade och upplyste män, torde det dock icke med visshet kunna antagas, att de ägt tillräcklig kameralistisk kunskap och den lagfarenhet, som erfordrats, för att med sakkännedom kunna bedöma ärender af sådan beskaffenhet, som det ifrågavar:de, och om inom RiksSttn funnos medlemmar utrustade med denna sakkännedom, så ligger det dock ej utom möjlighetens gräns, att desse, öfverhopade af göromålens mängd, kunnat förbise tillstyrkanden af så vådlig art, som här är händelsen.
Deremot hade man med fog bordt kunna förvänta del komiterade, sora af Konungen fått sig anförtrodt del vigtiga uppdraget, alt öfver lagligheten af och möjligheten att verkställa hvad R.
St. för sin del beslutat, dervid skulle gatt mera betänksamt tillväga, dertill komiterade, åtminstone hvad verställigheten beträffar, hade en kraftig väckelse uti den af dem sjelfve, pag. 98, i deras betänk., uppgifne omständighet, att rusthålls- och augmentsräntorna äro i räkenskaperne sammanförde, så att det icke, utan mycket besvär, kan utredas hvad de, hvar för sig, utgöra, hvarföre sistnämnde slags räntor ej heller annorlunda än kalkulationsvis kunnat af komiterade till heloppet Den 2 Augusti. 77 beräknas, hvilket uppenbarligen ådagalägger, att, om äfven dessa räntors indragning lagligen kunde ske, en sådan åtgärd skulle leda till sä mänga lvister, så myckel trassel, sä mycket besvär för tjenstemän oell em,betsmyndigheter, ali obehaget af allt detta aldrig skulle kunna uppvägas af hvilken förenkling som helst i kronans räkenskaper, och minst af den som bär skulle ifrågakomma såsom allenast inskränkande sig lill räntornes uppbärande och leverering i landtränleriet, i stället att de nu under anordningstiiel afföras — en förenkling som anioge en nog löjlig natur vid de tillfällen då, såsom understundom är händelsen, augmentshemmanet är förenadt med sjelfva rusthållsstammen, och dennes ägare således skulle nödgas utgifva nämnde ränta med ena banden för att sedan återtaga den med den andra.
Och då, hvad beträffar de indelta anslagen för gästgifverier, färjor och färjekarlar samt postbönder och brefbärare, de resolutioner och beslut, hvarigenom dessa anslag blifvit vederbörtde tillförsäkrade, väl mäste ega lika kraft och helgd, som rusthålls eller andra emellan kronan och enskilde lagligen afslulade kontrakter, hvaraf följer, att berörde indelta anslag hvarken till större eller mindre del kunna indragas eller, i afseende på sältet för deras utgörande, förändras, så länge ej innehafvarne af desamma dertill lemnat sitt samtycke; sä lärer R. o. Ad. finna, del förslaget, i hvad del angår dessa räntor, ej heller hvilar på annan och bättre grund än i fråga om augmentsräntorne, hvarföre punkten är af beskaffenhet att i bela dess vidd böra förkastas.
Det är visserligen icke för alt vinna reda i räkenskaperna, som det är föreslaget att augmentsräntorna skulle indragas till kronan, utan det är derföre att de, som utgöra dem, skulle komma i paritet med alla öfriga räntegifvare.
Hvad beträffar rusthållenas rättighet att uppbära augmentsräntorna, så är den visserligen obestridlig; men en annan fråga är, huruvida deras rätt, ali uppbära dem i vissa persedlar, är lika obestridlig.
Dessa räntor voro frän början utsatta i visst, dalertal, som sedermera förvandlades i vissa persedlar.
Kronan måtte då hafva rättighet att säga, att hädanefter komma dessa augmenlsränlor att verkligen utgå i penningar, som de från början voro utsatte uti, ehuru de blifvit förvandlade i persedlar.
Hvad slutligen beträffar sjelfva rusthållens räntor, som äro indragne till sjelfva stammen, så är det icke möjligt, att de skulle kunna lill kronan indragas; då bär vid punktens början står: ”att med rusthållens egna räntor någon förändring ej måtte vidtagas.”
Således är den farhågan ogrundad.
Jag kan för ingen del instämma idet begrepp om Statens rättigheter emot de rustningsskyldige, som Frih.
Tersmeden här sökt göra gällande.
Sedan Staten med innehafvaren af en, utaf Staten förut egd, men till den förre afträdd, egendom, öfverenskommit derom, att han skall, mot utgörande af vissa prestationer in natura, åtnjuta icke blott räntan af det hemman han innehar, utan äfven vissa andra hemmans rän - 78 Den 2 Augusti. tor, utgående i vissa persedlar; så eger Staten, efter Svensk lag, ingen makt i sina händer att ensidigt kunna bryta detta kontrakt eller förändra en enda persedel i de öfverlåtna räntorna.
Skulle man lika med Hr Frihm hylla en sådan lära, så kunde följden slutligen blifva den, att
Staten kort och godt förklarade till rusthållaren: jag återtar den ränta, som du genom kontrakt med mig, dig betingat; eller du får uppbära blott hälften af samma ränta, eller jag förvandlar den, emot din vilja, i penningar, om hon också derigenom, i följd af myntets försämring, framdeles ej skulle bli värd mer än ^ emot sitt primitiva belopp.
Månne väl Sveriges domstolar skulle gilla och godkänna ett sådant förfarande?
Jag tviflar derpå lika myckel, som jag betviflar att hvad Frih:n nu påstått och försvarat skulle lyckas att inför dem vinna ringaste afseende, såsom uppenbart stridande emot rättvisan, hvars oväldiga skipande utgör eli af hufvudvilkoren för hvarje iagbundet samhälles bestånd.
Frihm har sökt vederlägga det af mig framställda exemplet dermed, att Utsk. i början af punkten säger, att i ”ruslhällenas egna räntor någon förändring icke kan ifrågakomma.
Detta yttrande gäller dock endast i afseende på sjelfva rusthållsstammens egen ränta.
Huru det åter skall tillgå med sådana augmentsräntor, som utgöras af hemmansdelar, hvilka med ruslhållsstammen blifvit förenade och med denna befinna sig i samma egares hand, derom har Utsk. ingenting särskildt sig yttrat, hvaraf måste antagas, att dessa räntor äro inbegripna under det af Utsk. föreslagna allmänna stadgande om augmentsräntornas inleverering till landtränteriel för att derifrån till ruslhällarne utbetalas.
Och genom en ordagrann tolkning af detta förslag skulle således en rusthållare, som till ingen annan än sig sjelf skulle betala augmentsräntan af hemmansdelen, efter som han är egare af båda, blifva nödsakad att till uppbördsmannen utbetala räntan, för att sedan i landtränteriet få återlyfta densamma.
Jag betviflar visserligen icke, att det ingalunda varit Utsk:s mening, att ett så orimligt stadgande borde införas, äfven som jag tror att, om det ock infördes, detsamma aldrig skulle komma till verkställighet; men jag har velat anmärka förhållandet, såsom ett bevis på den noggrannhet, hvarmed Utsk. gått tillväga vid ärendets handläggning.
Hr Printzensköld har, enl. hvad jag tyckte mig finna, ej fullt utsagt, om han menade nemi. att egaren till rusthällsstammen jemväl kunde vara egare af den jord, som utgjorde augmentsräntan.
I sådant fall finge han först betala denna ränta till kronofogden, som levererade henne till landtränteriet, hvarifrån rusthållaren sedan skulle taga henne tillbaka.
En sådan omgång vore ju alldeles onödig och olämplig, om man någonsin ville bringa den till verkställighet.
Jag bör nämna, att jag icke kan af Utsk:s ordalag bestämdt finna, huruvida dess mening är, alt den ränta, som utgår af sjelfva rustningsstammen och som är rusthållaren förbehållen derföre att han rustar, skall i kronoräkenskaperna upptagas likasåväl som Den 2 Augusti. 79 augmentsräntorna.
Jag hoppas att Utsk:s mening varit sådan.
Om icke sä är, yrkar jag det, i ändamål att kronoräkenskaperna må visa hvad rustningen verkligen kostar.
I anledn. af den anmurkn. som blifvit gjord ang:de augmentsräntornas indragning, anser jag mig böra upplysa, att komiterades förslag grundar sig på R.
Sl:s vid föreg:de riksdag fattade beslut, och att, dä R.
St. ausägo binder icke möta för augmentsräntornas indragning, komiterade trodde sig böra tillämpa denna R.
St:s uttalade åsigt.
I afseende på den anmärkn. som är gjord att ruslhållsräntor na böra i kronoräkenskaperna upptagas, och åter afföras för att visa kostnaden för rustningen; vill jag blott nämna att det är så föreslaget.
Jag måste djupt beklaga, att komiterade, hvilka fått sig uppdraget att noggrannt pröfva de ärenden, sorn blifvit till deras handläggning öfverlemnade, iakttagit en så öfversvinnerlig vördnad för R.
St:s beslut, att de ej vågat yttra några deremot stridande åsigter.
Jag, på min ringa plats drager ej i betänk, att, när mitt omdöme påkallas öfver framställningar komna från hvilket håll som helst, öppet och oförslälldt yttrat den mening, jag fattat om saken efter det pund, som mig blifvit förunnadt.
Så har jag äfven sett det tillgå i embetsverken.
Under de 17 år jag tjenstgjorde vid kammar-collegii protokoll, var jag ofta vittne till den frimodighet, hvarmed collina till Konungen uttalade sina åsigter, och huru det vid dylika tillfällen yttrade ogillande omdömen öfver Ständernas framställningar och förslag, när dessas beskaffenhet dertill gåfvo anledn.
Samma handlingssätt har jag funnit
Hrr landshir, hvar inom sitt län, troget iakttaga.
Och manne det dä ej i lika hög grad varit komiterades pligt att, när de funno ett R.
St:s beslut, bestämdt strida emot eganderättens helgd, derå fästa sin Konungs uppmärksamhet, i st. f. all bakom dylika beslut söka skydd och försvar för de förslag som af komiterade i enahanda syftning blifvit framställde?
Gusf.:
Jag erkänner fullkomligt sanningen af hvad Hr Sandströmer yttrat, att det är R.
St:s beslut vid förre riksdagen, som föranledt detta stadgande; men jag kan dock ej dervid undertrycka den meningen, att jag anser denna punkt innebära ett uttryckligt våld, och att ingen puukt i komiterades betänk, är, i min lanke, så orättvis som denna.
Oet är en känd sak, alt dessa augmentsräntor allt ifrån rustningens inrättande hafva gått i arf och köp tillika med rusthållet, och att de alltid hafva varit betraktade såsom oskiljaktigt med rusthällsstammen förenade; hvarföre de ock i mer eller mindre mån, allt efter prisernas förändring, hafva ökat dess värde.
Då skulle jag, åtminstone för min del, tro att billigheten fordrade, att, innan man vidtoge den nu föreslagna förändringen, rnsthållarne borde höras öfver, huruvida de voro villige att derpå ingå eller ej.
Jag 80 De n 2 Augusti. har visserligen inom Utsk. hört sägas, att en del augmentsränlor äro så långt belägne från stammen, att rust hällarne skulle anse, hvad här är föreslaget, för en fördel; men så är ingalunda förhållandet pä alla ställen, och jag tror derföre att det är nödvändigt, att först höra dem deröfver, likasom komiterade och Utsk. föreslagit böra ske i afseende på rotevakans-afgifterne.
Vilja de då afsäga sig denna s. k. förmån, så kunna de sedermera ej hafva alt klaga öfver att något våld sker dem.
Hvaremot jag tror, ali, om den föreslagna åtgärden företages dem ohördan, de hafva allt skäl att klaga öfver våld.
I denna punkt måste jag förklara mig vara af samma mening, med de Hrr, hvilka yrkat ålerremiss.
Jag anser mig böra förklara, all, så vidt jag förstår, skulle, genom vidtagande af den föreslagna åtgärden, ett högst väsendtligt ingrepp göras i egande-rätten.
Tersmeden gjorda förkla ring synes mig ingalunda tillfredsställande.
Taga vi saken helt praktiskt, så finna vi att, utan allt afseende å det daler-tal, hvaruti augmentsränlan först varit utsatt, och hvilken för sekler tillbaka är förvandlad lill spannmålsränta, köparen af ett rusthåll helt enkelt tagit i betraktande, af huru många tunnor spannmål denna augmentsränta består, och derefter till stor del rättat sin köpeskilling; och jag tvekar för min del huruvida statsmakten må hafva rättighet, att fråntaga den nye rusthållaren hvad sålunda blifvit hans egendom.
— Man skall måhända härvid förnya en anmärkn., som gjordes emot mig i gårdagens plenum, den nemi. att jag skulle noga afse den enskildes, men icke Statens rätt.
Jag anser kronan och den lagstiftande makten, R.
St. kunna efterskänka kronans fordran hos den enskilde; men jag tvekar, om de ega rätt att efterskänka äfven den enskildes fordran.
Jag fruktar att ett dylikt beslut skulle innebära ett alltför stort in grepp i eganderätt.
Jag tviflar derföre, att den nu föreslagna åtgärden kan ur juridisk synpunkt försvaras; och jag önskade fördenskull, alt StatsUtsk. ville, då frågan dit återkommer, taga denna sak i närmare öfvervägande.
Denna punkt angår frälseräntorna.
Om dem har Utsk. afstyrkt motionärernas framställning.
Denna åtgärd bevisar i min tanke allt hvad som behöfves emot den föreg:de punkten.
Utsk. har ansett sig ej kunna, utan intrång i eganderätlen, föreslå, i afseende på frälseräntor, som äro i enskild mans ego, hvad Utsk. föreslagit för andre räntor, som äro i rnslhållares ego, eller augmentsräntor.
Rusthållaren är dock enskild man, likasom egaren af frälseränta.
Utsk. hat föreslagit, att tionden icke skall sättas i ständig penningeränla, utan förvandlas efter mar - Den 2 Augusti. hnarkegångspris.
Hvad är orsaken hvarföre Utsk. anser tionde böra beiiandlas på annat säll än räntor?
Det är icke utredt.
Åtminstone har jag ej kunnat
Auna hvar skälet dertill uppgifves.
Denna olikhet kommer att gifva anledn. till tvister och klagan.
Tionden skall utgöras på ett sätt, indelta räntan på ett annat, och frälseräntan på ett tredje.
Tionden skall utgöras i penningar under 5 år, efter 10 års medelmarkegång, satt om våren, frälseräntan in natura eller efter årlig markegång, satt om hösten, och kronans räntor i penningar efter 20 års medelmarkegång, tagen till efterrättelse en gäng för alla.
Till hvilka jemförelser, till hvilket missnöje skola icke dessa olikheter leda!
Och likväl säger man sig vilja göra denna förändring för att undanrödja olikhet och missnöje!
I denna punkt har K. M, föreslagit R.
St., att för deras del besluta, all all till statsverket utgående tionde ovillkorligen bör lösas med penningar på det sätt och i den ordning, som förslaget vidare innehåller.
Jag anser härvid Utsk., lika väl som komilerade, hafva träd t eganderätten för nära.
En hemmansegare kan väl ej till stöd för sin vägran, att afstå frän uppsägningsrätten och att lösa sin räntespannmål efter markegångspris, i fall sådant varder bestämdt, eller efter fixt pris, i fall sådant varder faststäldt, åberopa något bestämdt kontrakt; men jag skulle tro, att alla de författningar, som i ämnet äro utfärdade och bestämma sä väl kronans som hemraansegarens rättigheter och skyldigheter, innebära fullt ut samma kraft och verkan som kontrakter.
Nu hafva från urminnes tider räntegifvaren haft sig den rätten förbehållen, att antingen efter rnarkegångspris lösa sin ränta, eller ock då han derom tillsäger i laga tid, leverera densamma in natura.
Skulle då Konung och R, St., honom ohördan, kunna genom ett beslut afhända honom denna hans uråldriga rätt?
Med hvad lag vore sådant förenligt?
— Utsk. har, i fråga om rotevakans-spannraälen, lika med komiterade erkänt, att gällande kontrakter böra hållas i helgd, och att rolevakans-afgiflen ej kan, i afseende å sättet för dess utgörande, förändras, med mindre än att vederbönde, med hvilka kontrakten blifvit afslutade, dertill lemna sitt begifvande.
Månne icke samma grundsats eger och bör ega sin tillämpning på sjelfva grundräntorna och kronotionden?
Jag tillstyrker således, för min del, att äfven denna punkt måtte återremitteras, och att Utsk. mätte taga denna fråga i noggrannare öfvervägande än hittills; då jag hoppas, att Utsk. kommer till ett annat resultat, än det förslaget nu innehåller.
Jag har redan i afseende å förvandlingen tagit mig friheten yttra, att jag belviflar statsmakternas rätt, att betaga räntegifvarne deras nu egande rättighet, att uppsäga sin spannmål och alt leverera den in natura.
Sistliden riksdags Ständer hafva också, ehuru de funno sig befogade att besluta indelta räntornas indragande till statsverket, ej vågat alt tillstyrka upp8 H. 6 82 Den 2 Augusti. häfvande af optionsrätten på räntegifvarnes sida, en åtgärd, som närmar sig till ingrepp i eganderätt; så vida nemi. som räntegifvaren, med kännedom derom att inga andra eller nya pålagor kunna åläggas haus jord, densamma förvärfva!. R.
St. beslöto derföre, att ränlegifvarne skulle läns- eller distriktvis höras deröfver, huruvida de ville afsäga sig ifrågavaride rättighet eller ej.
Detta tror jag ock vara en nödvändig förutgående åtgärd, hvarförutan ifrågavar.-de rättighet ej kan räntegifvarne fråntagas.
Då nu äfven alla de ledamöter af Hederv. BondeSt., som äro från en af våra sädesrikaste provinser, hafva vid denna riksdag protesterat emot denna riksdags Slalsö(sk:s utlåt, i denna del ; så gifvet- delta mig en ökad anledn. att förmoda, det StatsUtsk. i detta afseende ej handlat rätt.
Jag anhåller derföre att StatsUtsk. vid den förnyade behandlingen af detta ärende, derå fäster afseende. 29:de punkten.
Jag vill vid denna punkt blott åberopa hvad jag sagt, med afseende på den föreg:de. 30:de punkten.
Denna punkt lemnades utan anmärkning. 31 :sta punkten.
Om detta förslag skulle antagas, så blefve följden att de hemman, som äro anslagna till officerares aflöning, men icke till deras bostäder utan i stället utarrenderas, skulle regementena frånkännas, oell olficerarne erhålla kontanta anslag af Slaten.
Nu vet man emedlertid huru aflöningen vid ålskillige korpser betydligen stigit derigenom, att lönings-direktionerna sjelfve fält utarrendera boställena.
Denna förmån skulle således upphöra.
Det omnämndes här vid en af de föregule öfverläggningarne om detta ämne hurusom den indelta arméens verkliga aflöning vore större, än 1835 års stater förutsatte.
Förhöjningen har utan tvifvel härrört frän den omtanka, hvarmed lönings-direktionerna under de förflutna 15 åren skött boställenas utarrendering och vård.
Skulle nu dessa fråntagas regementena och till statsverket öfverlemnas, så blefve deraf utan tvifvel följden, att Staten finge mindre, och alt lönlagarne blefve lidande.