Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och jag kunde ej hafva mina ögon ifrån denna lilla englauppenbarelse.
Hon var något spenslig den lilla.
Men så vackra ögon och ett sådant herrligt, guldlockigt hår, som svallade fram under den lilla hufvudduken – o, jag glömmer det aldrig!
Det var Ingeborg lifslefvande, och jag kände mig straxt som Frithiof.
Jag skulle velat burit henne öfver strömmar, jag skulle velat trotsat tusen dödar, med henne i min famn och hennes lilla guldlockiga hufvud på min skuldra.
När modren skulle gå hem igen, började den lilla bitterligen gråta.
Då tröstade modren henne och sade till mig der på gården:
(Jag hade nemligen ej öfvergifvit dem ett ögonblick.)
»Du ska’ vara en snäll pojke, du Johannes, har jag hört sägas.
Låt mig nu se, att du är snäll och tar hand om lilla Johanna och tröstar henne.
Gråt inte nu Johanna, så är du snäll.
Du får gå hem igen till qvällen.
Kanske Johannes följer dig hem,» sade hon.
Ack, huru gerna lofvade jag ej det!
Jag räckte den lilla Johanna handen och bad henne att icke vara ledsen.
Och då såg hon så innerligen trohjärtadt på mig och upphörde med att gråta.
Jag ledde henne till hennes plats bland småbarnen.
Och under hela dagen måste jag vända mig om gång på gång och se på henne, och hon hade alltid sina ögon fästade på mig.
Jag höll halft på att komma af mig, då skolläraren hade gifvit mig en fråga, så upptaget var mitt sinne af den lilla Johanna.
Under rasterna var jag hos henne.
Hon fick smaka på min mat och jag på hennes.
Då arbetet var slut för dagen, tog jag henne vid handen och ledde henne på hemvägen.
Hon sade, att hon tyckte, att jag var så snäll; och jag sade detsamma om henne.
Jag hade ju aldrig haft något syskon att älska och beskydda, derföre kändes det nu så ljuft för mig att hafva en liten väninna att leda och vårda.
Då vi kommo hem till Liatorpet, emottogos vi af mor Anna Britta och blefvo smekta och hjertligt välkomnade båda två.
Och mor Anna Britta satte fram en skål med skön hvetemjölsgröt och mjölk, hvarpå vi fingo äta båda i samma skål.
Innan jag lemnade Liatorpet för att begifva mig hem till min moder, som säkert väntade mig med otålighet och aftonmåltiden, hade jag lofvat att stiga upp litet tidigare följande morgon och göra en omväg åt Liatorpet samt taga lilla Johanna med mig till skolan.
Min moder, som verkligen varit orolig öfver mitt uteblifvande i vanlig tid, gladdes med mig, då hon hörde min glädje öfver den nya bekantskapen.
Hon kände Anna Britta i Liatorpet mycket väl, fast de såsom boende i olika socknar sällan träffades, och hon lofvade gerna, att jag om dagarna fick göra omvägen åt Liatorpet för att leda och beskydda den lilla Johanna.
Det var en ljuflig tid, som nu kom, för mig, det var som en lång solklar dag utan skymning.
Hvarje morgon hemtade jag min lilla Johanna och ledsagade henne till skolan och hvarje afton följde jag henne hem till hennes kära moder.
Om morgnarna var jag uppe mycket tidigt och sökte upp mina gamla bärställen och så plockade jag de herrligaste smultron, som jag trädde på långa grässtrån, åt den lilla Johanna.
Och allt godt, som min ömma moder plockade i mitt matknyte, delade jag med min lilla väninna, och var det litet, så endast låtsade jag, som om jag sjelf åt deraf, för att hon med god smak skulle hålla tillgodo med alltsamman.
Och då hon ville dela sina små läckerheter med mig, så kunde jag ej förmå mig till att taga något ifrån henne, ty det smakade mig oändligt mycket bättre att se henne stoppa det i sin lilla söta mun.
Först då jag såg tårarna börja perla som stora daggdroppar i hennes himmelsblå ögon, af ledsnad öfver att jag ej ville taga emot hennes små gåfvor, bevektes mitt hjerta att göra henne till viljes, och då smackade jag ljudeligt och klappade mig på magen för att utmärka, huru godt det smakade mig.
Då försvunno tårarna ur hennes ögon och hon log sitt himmelska leende i glädjen öfver att hafva beredt mig en fägnad.
Jag läste lexorna med henne, så att hon utmärkte sig i sitt lexlag likasom jag i mitt.
Så blommade vi uti vår barndoms oskyldiga vår som tvenne blomster på samma stjelk.
Men de okynniga och afundsjuka Kröplingebarnen kunde naturligtvis ej länge se vår lycka, utan till att vilja blanda en droppa gift i bägaren.
De togo sig för att kalla mig för Krontorpafar och henne för Liatorpamor.
Och så sjöngo de och dansade till sången:
»När som Liatorpamor gör slåttöl,
Då ska’ Krontorpafar va’ med.
Och hvarför inte det?
Jo, tacka dem för det.
Då ska’
Krontorpafar va’ med»
Det var en gammal ringdans, som de ändrade om på detta viset efter sitt behag.
Jag kan ej neka till, att jag blef förbittrad öfver detta skämtet, hvarföre jag ock drog mig ur dansen.
De andra gossarna voro deremot mycket beredvilliga att dansa med, då dessa orden sjöngos, hur tröga de eljest kunde vara.
Deras skratt stack mig som tusen nålar, dock ej så mycket för min egen skull, utan fastmer för min lilla väninnas, ty hon blef alldeles öfver sig gifven och gret, så att hennes vackra himmelsblå ögon blefvo röda.
Hon ville ej låta trösta sig af mig, ty då jag gick till henne och ville smeka henne och bad, att hon intet skulle vara ledsen, då skrattade de andra barnen och skrålade sin slagdänga än ohyggligare, och hon, den arma, oskyldiga lilla varelsen sprang då långt bort ifrån mig, sin bästa vän, och skydde mig värre än busen, för hvilken man plägar att skrämma barnen.
O, hvad mitt barnahjerta led!
– Men sådana äro menniskorna, små såväl som stora: de tåla ej att se sina medmenniskor lyckliga, utan äro straxt färdiga att göra allt för att grumla deras lycka.
Men så snart vi blefvo ensamma, vi begge, på hemvägen, då var all sorg liksom bortblåst.
Då togo vi igen vår skada.
Vi sjöngo och dansade stigen framåt.
Den lilla Johanna skrattade, så att tårarna tillrade utför kinderna.
Och jag satte mig på en sten och tog fram lergöken, som jag intet blåst på under hela dagen, hur mycket de andra barnen än hade bedt mig spela till deras dans.
Men då de voro elaka mot mig och min lilla väninna, så hade jag intet nöje af att göra dem till viljes.
Nu deremot blåste jag, så att det gaf eko i bergen, ända tills den lilla kom och satte sig i mitt knä och slog armarna om min hals och tryckte sitt hufvud intill mitt.
Då stoppade jag lergöken i fickan och slog mina armar om hennes lif.
Och så kunde vi sitta långa stunder, utan att säga knappt ett ord, till dess skymningen föll på, och vi måste skynda oss hem till våra väntande mödrar.
När det led emot hösten, flyttade skolan till Kröplinge norra rote, och dermed var det ock slut med min skolgång för det året.
Jag vill just ej påstå, att jag så mycket saknade hvarken min lärare, Hans Persson, eller de andra skolkamraterna.
Men så mycket större var min längtan efter den lilla Johanna, som jag nu ej så ofta fick träffa.
Visserligen tog jag alltid vägen om Liatorpet, hvar gång min moder sände mig bort i något ärende, äfven om det blef än så stor krokväg.
Och då gladdes vi en stund åt hvarandras sällskap.
Men tiden rann bort som vatten ur såll, och så måste vi skiljas, innan vi ens hunnit se oss mätta på hvarandra.
Och jag kunde visserligen aldrig se mig mätt på henne, om jag ock hade fått se på henne i hundrade år, så kändes det i mitt hjerta.
Då det ej var alltför brådt med uträttandet af min moders ärende och jag således vågade stanna någon längre stund på Liatorpet, undervisade jag lilla Johanna i läsning.
Hon läste numera temligen väl innantill.
Och modren, som gerna ville se sin lilla dotter förkofras i bokliga kunskaper, tackade mig hjerteligen för min möda, som ju ej var någon möda, då det var min största lust att läsa med min lilla väninna.
En dag, när vi slutat läsningen, sade mor Anna Britta till mig:
»Jag ska’ bestämdt be din mamma, att du får läsa med lilla Johanna hele denne vintern, så kunnen I vara här ibland och hemma till ert ibland.»
Jag glömmer aldrig, huru glada vi barn blefvo vid dessa orden.
Jag lofvade att göra min bästa flit.
Jag skulle ej allenast lära henne att läsa, utan också att skrifva och räkna.
Och lilla Johanna lofvade att vara så flitig, så flitig.
Nästa dag kom Anna Britta hem och talade med min moder om saken.
Hon mente det, att då hon sjelf hade så liten tid att egna sig åt sin lilla dotters undervisning, så var hon mycket tacksam, om jag finge läsa med henne.
Och som vi voro snälla barn, begge två (detta var hennes egna ord) så kunde vi hafva både nytta och glädje af hvarandras sällskap.
Min moder, som jag förut underrättat om Anna Brittas förslag, gick straxt in derpå.
Och så vidtogo de lyckligaste dagarna i mitt lif.
Den ena dagen voro vi på Liatorpet och den andra hemma hos oss på Krontorpet.
Vi läste våra modiga timmar om dagen, och det var förunderligt, hvad den lilla Johanna förkofrade sig dag för dag under min ledning.
Hon fick börja skrifva också, men det gick ej så väl, ty hennes hand var ännu något späd och ostadig till att föra pennan.
Under rasterna lekte vi.
Ute i hagen, på båda ställena hade vi våra »lillastugor», med porslinsskärvor och lerkärlsbitar till fat och all möjlig sådan grannlåt.
Jag gick en hel fjerdingsväg till ett ställe, der det vexte en planterad gran, för att hemta grankottar till kor i Johannas lilla fähus.
Furukottar hade vi en hel binge full, de skulle föreställa får.
O, detta barnsliga sjelfbedrägeri, hvad det var ljufligt!
Vi skattade våra porslinsskärfvor och grankottar högre, än många det finaste porslin och det präktigaste fäbol.
Våra ömma mödrar sökte öfverträffa hvarandra i att hitta på, hvad som kunde smaka oss bäst.
De gjorde allt för vår glädje och trefnad.
Och vi voro så lyckliga, som barn kunna vara.
Men ack, vår lycka var alltför stor för att kunna räcka länge.
Jorden är en jemmerdal, fröjdesalen, den rätta fröjdesalen ligger på hinsidan grafven.
Det led nu emot julen.
Vi barn gladde oss outsägligt åt den annalkande högtiden.
Jag hade gömt två stora vackra, röda kantäpplen, som jag fått i prestgården, då jag var der och skänkte prostinnan ett tjog ägg ifrån min moder.
Dessa äpplen såg jag på hvarje dag och gladde mig åt, huru vackra och röda de voro; ty jag tänkte gifva dem i julklapp till min lilla Johanna.
De skulle hänga i hennes julaträd, som vi talat om så mycket.
Vi hade nu ej sett hvarandra på några dagar, ty både min moder och Anna Britta på Liatorpet hade slagt för rätta.
Julgrisen hade blifvit slagtad.
Och derför måste jag vara hemma för att hjelpa min moder med att hacka korfmat och dylikt.
Midt under arbetet vid hackkubben öfverraskades jag af ett sorgebud från Liatorpet.
Den lilla Johanna hade blifvit hastigt sjuk i någon feber.
De visste ej, hvad slags sjukdom det kunde vara.
Jag ville straxt kasta yxan och rusa ditbort.
Men min ömma moder höll mig tillbaka.
Det kunde vara en smittosam sjukdom.
Och jag fick på inga vilkor tillåtelse att gå dit, innan Johanna blifvit frisk igen, eller det åtminstone blifvit upplyst om, att ingen smitta var att frukta.
Min moder sade till och med, att hon ej tillät, att någon kom derifrån och hem till vårt dessförinnan.
Hvad jag tyckte, att min moder var grym!
Och likväl var det ju blott min ömma moders omätliga kärlek till mig, som förestafvade hennes kloka, men i mitt tycke obeskrifligt grymma, handlingssätt.
De förskräckliga marter, jag utstod efter detta sorgebudskap, kan jag ej beskrifva.
Jag hvarken åt eller drack trots min moders alla förmaningar och böner.
Det var med möda, hon kunde förmå mig till att njuta så mycket, som behöfdes för lifvets uppehälle.
Jag endast tänkte på och talade om lilla Johanna.
Der låg hon sjuk, som jag älskade lika mycket som min ömma moder, och jag skulle intet få uppsöka henne, tala tröstens ord och torka bort febersvetten ur hennes klara lilla ansikte.
Jag hade nere mina vackra röda äpplen af skåpshyllan och ville skicka dem till henne.
Hon, som tyckte så mycket om äpplen!
Men det fans ju ingen att skicka dem med.
Jag tänkte många gånger att smyga mig ut om natten och springa bort till Liatorpet för att få träffa min lilla sjuka väninna.
Men så kunde jag ej bryta mot min moders befallning.
Det var en strid emellan min pligt att lyda min ömma moder och min häftiga längtan att få träffa den, jag så högt älskade, som var outhärdlig.
Jag blef sjelf sjuk och måste ligga till sängs.
Min ömma moder lemnade allt annat åsido och satt vid min säng både natt och dag.
Hon fruktade, att jag råkat ut för samma sjukdom, som den lilla Johanna.
Vi hade nu fått veta, att det var scharlakansfeber, och på de sista dagarna hade hon fått ondt i halsen.
Jag hörde min moder bedja brinnande böner för sin ende käre son och för lilla Johanna också.
Och då ångrade jag i mitt hjerta, att jag hyst tankar på att vara henne olydig, och lofvade mig sjelf, att jag alltid skulle lyda min moder, ehvad hon än ålade mig, ty hon, som var så god och så from, kunde ej ålägga mig annat än det, som godt och rätt var.
Jag knäppte sjelf ihop mina händer och bad till den gode Guden, att han skulle frälsa min lilla Johanna från sjukdomens faror.
Bönen lugnade då som alltid min upprörda själ, och jag insomnade godt, efter att ej hafva haft en blund i mina ögon under ett par dagar.
Då jag följande morgon uppvaknade, satt min moder som vanligt vid sängen.
Men hon såg så innerligt bedröfvad ut och blickade så medlidsamt på mig, att jag genast fick en känsla af, att en olycka inträffat.
Tänk, om lilla Johanna var död!
Jag mindes ännu, hur hemskt det var, då min käre fader var död, oaktadt jag var så späd, när det inträffade.
»Mor, I ä’n så ledsen!
– Är Johanna död?» ropade jag och satte mig upp i sängen.
Min ömma moder brast i gråt vid denna min fråga.
»Är hon död, mor?
Hon är död!» ropade jag omigen och ryckte tag i hennes arm.
»Ja,» svarade hon då med knappt hörbar stämma.
Jag föll tillbaka i sängen, öfverväldigad af smärta.
O, hvilka kvalfulla stunder, ja dagar, som följde efter detta ögonblick.
Det dröjde länge, innan jag kunde gråta.
Då först, när tårekällan öppnades, kände jag någon lindring.
Jag fick ej vara med, då de vigde stoftet efter min egen lilla dyra Johanna åt den eviga hvilan, ty jag låg fortfarande sjuk.
Och äfven om jag varit frisk, hade jag väl ändock ej fått komma till hennes begrafning till följe af min ömma moders fruktan för smitta.
Mina vackra röda kantäpplen fingo ruttna bort på hyllan.
Jag kunde ej smaka dem.
De tillhörde min lilla Johanna i lifvet, de skulle tillhöra henne äfven i döden.
Så var detta ömma band, som förenade tvenne oskyldiga barnahjertan för lifvet, afskuret af den grymma benrangelsmannens allt förhärjande lie.
Min egen sköna Frithiofssaga slutades med första sången.
Här vill jag plantera
En liten blomma på Johannas graf.
O du, min ljufva vän,
Mitt rena barndomstycke,
Min lefnads skönsta smycke,
För mig du lefver än.
Från himlen hit du kom
Till oss i sorgedalen.
Ej skapt för jordekvalen,
Ditupp du vände om.
Hvar gång på dig jag tänkt
I lifvets hårda dagar,
Ej längre då jag klagar.
Du salig frid mig skänkt.
På all min lefnads stig,
Tills jag i grafven gömmes,
Af mig du aldrig glömmes.
Jag längtar blott till dig.
Efter den lilla Johannas död hade vintern med dess nöjen intet behag för mig.
Min ömma moder lät bysnickaren Johannes Olsson förfärdiga den allra vackraste nya kälke åt mig.
Men jag kunde ej åka många gånger på honom, ty jag saknade min lilla väninna på sittbrädan framför mig, och jag tyckte nästan, att det var synd att åka, då hon ej numera kunde få vara med.
Den enda tröst, jagfann i min stora sorg, var uti att läsa och skrifva och räkna.
Jag satt vid det sköna bordet, som min ömma moder iordningställt åt mig, ifrån morgonen alltintill aftonen och arbetade så flitigt, som om det hade gällt att taga den svåraste examen.
Jag längtade nu efter sommaren, då skolan åter skulle taga sin början i Kröplinge södra rote.
Ty fastän barnen der i sitt oförstånd varit elaka mot mig och den lilla Johanna, så kände jag dock, att jag höll af dem och att jag skulle få vederqvickelse i deras lag.
Äfven sorgens tid går, om också med snigelns gång.
Af sekunderna blifva minuter, af minuterna timmar, af timmarna dagar, af dagarna veckor, af veckorna månader.
Omsider randades den dag, då jag åter fick begifva mig till Persgård, der skolan hölls i år likasom året förut.
På vägen öfverfölls jag af en outsäglig smärta, jag saknade ju min lilla trogna följeslagerska, min kära lilla Johanna, och tårarna runno åter utför mina kinder.
Men ju närmare jag kom målet, desto mera fylldes mitt hjerta af behofvet att träffa mina andra skolkamrater.
Jag tyckte, att jag ville taga dem alla i famn och gråta ut vid deras bröst.
De skulle dela min sorg, och i deltagandet skulle jag finna en ljuflig tröst och hugsvalelse.
Huru grymt blef jag ej besviken härutinnan!
De första barnen, jag träffade der på gården, hade ej ett ord af beklagande till mig, och jag kände nu, att jag ej heller önskade något deltagande af dem, blott de ville låta mig vara i fred.
Men den första fråga, de ställde till mig, var den, hvar jag hade gjort af Liatorpamor.
Ack, hvad det ordet ref grymt i de finaste strängarna på min själs strängaspel!
Kunde de ej låta den lilla gudsengeln få ro i grafven för deras dumma öknamn?
Jag blef intet ond, ty jag hade redan då en känsla af, att menniskornas oförstånd och lust att förlöjliga äfven det heligaste är långt större än deras grymhet.
Men jag ville gråta.
Och det var endast med den allra största möda i verlden, som jag kunde återhålla mina tårar, för att ej göra mig löjlig i barnens ögon.
Men det var ej nog med denna första elakheten.
Snart kommo flera barn omkring mig.
Och så var der ett, som ropte:
»Se der ha vi Enkemannen!»
Enkemannen, Enkemannen skorrade det nu i mina öron från alla kanter.
Och barnen skrattade, som om de lyckats hitta på det roligaste ord i verlden.
Då förmådde jag ej längre bekämpa min smärta, jag brast ut i en våldsam gråt, satte händerna för ögonen och gick ut ur ringen.
Vid denna min häftiga gråt tystnade barnen och likasom blygdes öfver sitt hjertlösa skämt.
Och tvenne af flickorna (jag har dem ännu i godt minne, ty det var Lovisa på Berget och Inger Katarina i Anderstorp) sprungo efter mig och bådo mig ej vara ledsen samt tröstade mig så vänligen, att jag åter kom till sinneslugn.
Men det ordet »Enkemannen» fick jag dock igen mer än en gång, då något barn i sitt oförstånd ville förarga mig, eller jag uppväckt afund genom mina framsteg i skolan.
Sedan vi alla samlats i skolrummet, steg skolläraren Hans Persson in genom dörren, som ledde från stugan, och helsade oss välkomna.
Derpå läste han morgonbönen, och den sedvanliga psalmversen afsjöngs.
Då de sista tonerna förklingat, vände han sig till oss med ett högtidligt allvar.
»I barn,» sade han, »I veten och sen, att det är ett af de barn, som, när vi sist hade skola här, var lika kry och lika dugtig som någon af er – hon är borta nu och kommer aldrig hit mer igen.
Johanna på Liatorpet är död.
Och att hon kom väl bort, det kunna vi lita på, för hon var ett snällt barn.
Besinnen, hur vigtigt det är, att I sjelfva ären snälla och Gudi behageliga, för I veten inte heller I om den dagen och den stunden, då vår Herre kallar er för sin domstol.
Måtten
I alla i den stunden vara lika snälla och fromma som den lilla Johanna.
Jag vill läsa upp en psalm för er,» sade han, och så slog han upp psalmboken och läste:
Vid ett barns begrafning.
Säll du, som menlös fann din graf
För åren,
Lik späda blomman, som föll af
Om våren!
Du i det stilla
Gick ner, du lilla!
Förr’n ondskan hunnit ditt förstånd förvilla.
Förr’n falska läror fått din själ
Bedraga,
Du månde Herran Gud så väl
Behaga.
Att dig förvara
Från allsköns fara,
Der vill du glädja dem, dig nu
Begråta,
Snart bortom qvalen möter du
De såta
Vid lifsens källa,
Den klara, sälla,
Ty lugnens här, I ömma bröst,
Som blöden,
Och tänker nu med stilla tröst
På döden!
Han ej förstörer,
Han endast förer
Till himlen det, som jorden ej tillhörer.
O, Jesu! gif, att barnslig tro
Och lydnad
För oss må blifva själens ro
Och prydnad.
Som barn allena,
Med hjertan rena,
Amen!»
O, hvad detta hans enkla och konstlösa tal grep mitt barnsliga sinne!
Jag kunde ej se Hans Persson och ingenting framför mig för tårar, och trots alla mina bemödanden röjde snyftning på snyftning min djupa rörelse för barnen omkring mig, hvarföre jag nästan fruktade, att de skulle anspela härpå, då vi blefvo för oss sjelfva.
Men då skolläraren Hans Persson slutat och jag torkat mina ögon rena, såg jag, att knappast något af de andra barnen hade ögonen torra, och att flera af flickorna ännu rycktes med gråten.
Så kunna äfven en enkel, litet, ja så litet bildad mans, som Hans Perssons ord röra menniskorna, blott de utgå från talarens hjerta.
Jag tänkte vid detta tillfälle på Hans Perssons året förut yttrade mening, att om han hade fått komma i prestlära i sin ungdom, så kanske han kunde varit både prost och biskop, och jag var nu lifligt öfvertygad om sanningen deruti.
Under den följande rasten voro barnen mycket snälla och vänliga emot mig.
Det var först senare, som de någon gång kunde komma fram med sina dumheter om Enkemannen m. m. sådant.
Jag satt nu ej längre nederst på öfversta bänken.
Ty Hans Persson hade flyttat mig öfver Aron, så att jag hade min plats emellan Aron och Abraham.
Den senare och en större gosse till, Johan i Leregård, samt Lovisa på Berget sutto öfver mig, ty dessa trenne, såväl som ofvannämnde
Aron skulle under påföljande vinter beredas till sin första nattvardsgång, och Hans Persson kunde ej gerna sätta mig, lilla gossen, öfver alla dessa stora personer, emedan han väl fruktade för deras afund och deraf följande hätskhet emot mig.
Eljes utlät han sig mer än en gång, att jag i kunskaper var dem vida öfverlägsen.
Både Aron och Abraham voro emellertid mycket belåtna med sina platser, ty då de hade mig emellan sig, kunde de alltid räkna på en räddande hviskning af mig, om de ej sjelfva förmådde nöjsamt besvara lärarens frågor, hvilket ej så sällan inträffade.
De voro mig derföre synnerligen tillgifna och gåfvo mig många små vedermälen på sin tacksamhet.
Det enda anmärkningsvärda, som hände under första hälften af denna termin, var, att jag för första och enda gången fick kroppslig aga utaf en lärare.
Men så var den också af allra lindrigaste beskaffenhet, ty Hans Persson fattade mig endast i örat och ruskade helt lätt.
Orsaken var den, att jag, då läraren stod och undervisade en mindre gosse, Lars Johan i Kärret, räckte lång näsa åt den senare, emedan han stod och gapade på mig och ej såg på, huru Hans Persson skref förskrift åt honom.
Hans Persson, som i detsamma blickade upp, fick se min visserligen ej vackra åtbörd och trodde väl, att den var ämnad åt honom.
Då jag efter bestraffningen under tårar bedyrade, att så ej var fallet, sade han, att han förlät mig i alla fall, men förklarade en gång för alla, att han ej tyckte om att se någon räcka lång näsa under lektionen.
Och deri hade han ju obetingadt rätt.
Men en svårare pröfning väntade mig.
Jöns Svensson på Lyngen, hvars elake son jag omnämnt vid beröringen af min vistelse i Beata Henriksdotters skola, hade fått höra, att jag gjort stora framsteg under Hans Perssons ledning, och ville nu äfven hafva sonen Sven till samme lärare.
Detta lyckades också, tack vare skolläraren Hans Perssons och i främsta rummet prosten Sven Molins beredvillighet.
Jöns Svensson var nemligen en förmögen och myndig man, och för en dylik blifver det alltid lätt att få sin vilja fram.
Det var med mycket blandade känslor, som jag såg denne Sven Jönsson, min gamle vedersakare, komma och intaga sin plats i Kröplinge skola.
Då han ju var rikemans barn, så satte Hans Persson honom straxt upp i öfversta lexlaget, hvarvid han kom att få sin plats på andra bänken, rätt bakom mig, till stor fara för min trefnad och ro, ty jag kände ju sedan gammalt hans hårda nypor.
Hans förmögna härkomst gaf honom dock intet företräde på hufvudets vägnar, utan han var tvärtom ytterst måttligt begåfvad, fast rik på illfundighet.
Redan ifrån första dagen visade det sig, att han ej hade nödiga kunskaper för att få räknas till första lexlaget; men skolläraren Hans Persson blundade derför, och då hade väl ej heller någon annan något att anmärka.
Men jag fick snart erfara hans afundsjuka och illvilja mot mig, ty hvarje gång jag fick frågan och klart och tydligt redogjorde för mina stycken, kände jag straxt en spark eller ett nyp i den mot honom vända delen af min kropp.
Men jag anmälde honom ej för läraren, emedan jag ej ville förarga honom och uppväcka ännu större elakhet emot mig.