Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han gick ständigt krökt, vare sig det nu kom af vanan att i mörkret leta sig fram genom skogen på obanade vägar, af arbetet med yxa och plog eller af att sitta hela mil vid åran eller rodret.
Han var fåmäld och betänksam som förr, och han blickade på dem han talade med, från sidan med ett listigt ögonkast, som om han i hvarje ögonblick vore på sin vakt mot att blifva bedragen på ett köp eller på något annat, som hörde till hans rätt.
Pipan hängde städse i ena mungipan, en liten kort, ursprungligen brun, nu af rök och ålder nästan svart träpipa, och när den var utrökt, dök han bara med högra handen ned i byxfickan, där han förvarade tobaken lös, och stoppade den på nytt.
Han söp inte, men han anlitade flaskan med måtta till dagligt bruk.
Och hände det någon gång, att han fått för mycket i hatten, var han oregerlig som förr, och då vågade icke ens svägerskan gifva sig i kast med honom.
Under alla dessa år hade han arbetat för andra, och det såg ut, som om ingen förändring skulle inträffa.
Men det händer någon enda gång, att lifvet öppnar en utsigt, där alt förut synts oss tillstängdt, där det sett ut, som om hoppets minsta kryphål varit täppt.
En vacker dag friade en gammal rik bonde till hans svägerska, som ännu såg rätt bra ut.
Hon var väl då ett par och trettio år.
Erikson hade emellertid under årens lopp lagt ihop litet, och han löste nu in redskap och bohag – båten var såld för länge sedan – och öfvertog arrendet.
Nu kom en ny tid.
Han var sin egen, och låt vara att det kommit sent, det hade dock kommit, och till en tid var Erikson som en annan människa.
Han var munter och tokrolig i hvardagslag, arbetsduktig och sträfsam hade han altid varit, men det hade tillika kommit en kryhet i hans väsen, som gjorde honom nästan pratsam.
Drängarna hade goda dagar, ty han såg igenom fingrarna, när de slarfvade måttligt med arbetet, och bjöd på kaffehalfvor om eftermiddagarna till aftonvarden.
Förhållandet till Hilda var längesedan förbi.
Hon hade fått tjänst på annat håll och flyttat bort ifrån trakten.
I början hade Erikson både skrifvit och mottagit ett par bref ifrån henne.
Men så hade brefvexlingen upphört af sig själf, och han fick sedan höra, att hon blifvit förlofvad och snart därefter gift.
Han hade emellertid just ej tänkt vidare häröfver.
Redan när hon flyttade, hade han så tämligen klart för sig, att det ej skulle blifva något af dem emellan.
Och en vacker dag friade han till en af sin svägerskas förra pigor, fick ja, och som de båda ej behöfde invänta flyttningstiden, gifte de sig på vintern, och alt gick som förut sin gilla gång.
Tea var en duktig flicka och en vacker flicka, storväxt, litet kutryggig, med en mjuk, utbildad gestalt, slankiga, långa armar och ett fint hufvud med mörkblå, drömmande ögon.
Munnen var liten och fyllig, och när hon log, blef det en liten den allra näpnaste grop på venstra kinden.
Ögonbrynen voro svarta, smala och bugtade, pannan öppen och hvit, och det svarta håret smög sig mjukt och slätt utom tinningarna och knöts ihop i en fläta, som var uppfästad i nacken.
Hon skrattade ofta med ett tyst, undertryckt skratt, och då slog hon skyggt upp ögonen med en blick, som lockade männen att lägga armen om hennes lif.
Hon var duktig att arbeta, och Erikson tyckte om henne, och hon honom, om också inte just med det alra hetaste slagets kärlek, så dock med ett slags innerlighet, som i synnerhet i början var märkbar, och som hon inte bygde så litet på.
Tea kom ifrån en af öarna långt bort i själfva hafsbandet.
Hon hade haft det tarfligt nog under sina uppväxtår.
Föräldrarne voro fattiga, fadern lifnärde sig mest med fiske, och som en femtonårig flicka kom hon ut i det lif, som heter att tjäna hos andra.
I tio år hade hon haft tjänst, först hos en landthandlare, som barnpiga, utan lön, men med skyldighet till alt, så hos åtskilliga bönder, och till sist hade hon hamnat ute på ön hos Katrina, där hon varit i två år, innan Erikson friade till henne och gjorde henne till matmor på stället.
Det var därför ett nytt lif, som log emot henne, när hon drog in som hustru pågår den.
Hon höll nog af Erikson, fast inte just på det sättet, som hon läst om i böcker.
Men han var god emot henne, och hon hoppades godt af framtiden.
Det enda kinkiga var med tjänstfolket, som i början hade litet svårt att glömma, att de tjänat tillsammans med henne.
Men alt som åren gingo, byttes personalen om, och snart var den gamla stammen borta, nya kommo till, och för dem var den unga hustrun endast och allenast matmor och icke als kamrat.
Så det gick nog.
Men hennes första och starkaste känsla, när hon blef gift, var den, att hon nu hade sitt eget och ej behöfde lyda andra.
Erikson förstås, men han var ju hennes man, och med honom hade hon för resten ett så godt öfvertag, hon kunde önska sig.
Utom när han var full, ty då vågade hon ej knysta och ingen annan häller.
Hennes fordringar på lifvet voro ej häller så öfverdrifvet stora.
Alting ville hon hafva ordentligt och bra i sitt hus, och till man skulle hon ha en riktigt bra karl, som var snäll emot henne och inte söp för mycket.
Och barn önskade hon sig, som hon ville ha heder af, men inte en hel kull, som åt opp hela huset för dem.
Det var hon öfverens om med Erikson.
De första månaderna var hon riktigt lycklig.
Lifvet gick enformigt och stilla inom hus, och ute arbetade Erikson med drängarna, så länge det var dager, på att hugga ved och laga upp båtarna eller se till ladugården.
Och de långa, mörka kvällarna sutto de inne och bundo not, medan samtalet gick ibland muntert, ibland trögt och enformigt.
Men altid hade Tea en känsla af, att hon hade kommit i en annan ställning i lifvet, som var rikare och bättre.
Hon tyckte, att hon aldrig förr hade lefvat riktigt, och att hon nu hade alt, hvad hon kunde önska.
Och när våren kom, och drifvorna smält undan, när alting ute började spira och gro, när karlarna plöjde upp åkern för nysådd, när solen sken på ekbackarna midt emot stugan, och lärkorna med sitt muntra drillande snurrade uppe i solskenet, då märkte
Tea med tyst och innerlig glädje en förändring med sig själf, och en dag sade hon Erikson, när de voro ensamma, att de till julen nog skulle få en till att sörja för i stugan.
Snön hade redan bäddat ned sig i skogen mellan stenar och trärötter, den täckte åkerfälten som en vid, fast massa, och på taket låg den fotshögt med ett djupt hål omkring skorstenen.
Erikson hade redan i flere dagar talat om, att man borde skotta bort den.
Ty det var lenväder, och vattnet rann i bäckar utför bärghällarna nere vid sjön, silade ned genom takrännorna, och den milda blåsten hade svept ned snön från granarna, som befriade från tyngden åter rätat ut sina grenar och sågo fuktiga och rentvättade ut, aldeles som vid våren.
Men ute på sjön blåste det starkt.
Hela vattenytan hade en skarp blygrå färg, där vågorna gingo med hvita, fräsande kammar, och ingen hade ännu trott sig till att fara öfver till fastlandet och göra inköp för julen.
Men inne i stugan bredvid köket låg Tea sjuk.
Hon hade gått uppe i det vanliga arbetet ända in i det sista.
Ty fattigt folk ha ej råd att kela mycket med sina barn vare sig före eller efter födseln, och inte med sig själfva häller för resten.
Men nu låg hon till sängs, och det såg ut, som om naturen skulle få hjälpa sig själf.
Ty man hade väntat i det längsta, att blåsten skulle gifva med sig.
Men den hade ej saktat af.
Den raslade ännu lika häftigt fram genom tallar och granar, som stodo bakom stugan, och från sjön hördes ett tungt, enformigt dån, som ibland lät som en våldsam skräll, när en mer än vanligt stor våg splittrades mot klipporna, där vinden låg på.
Erikson brukade gå in till hustrun, när han var inne vid måltiderna, och på kvällarna satt han där altid en stund och språkade.
Han talade icke mycket, men det syntes, att han var orolig.
Han iakttog vädret hela dagen, och vid middagstiden sade han till, att båten skulle göras i ordning.
Ute i köket gingo pigorna tystare än vanligt för att ej störa den sjuka, som låg i rummet innanför.
Eld brann i den stora, öppna spiseln.
Fyra spett hängde i taket, fullsatta med hårda brödkakor.
En katta med sin unge låg i en vrå, pannor och lerkärl stodo omkring i oordning som ett tecken på, att den styrande handen för tillfället saknades.
Vid ett stort uppslaget bord sutto Erikson, hans två drängar och en tredje, som arbetade för dagspenning, och åto middag, bestående af salt fisk och potatis.
De hade väntat hela förmiddagen, att vädret skulle lugna af.
Men vädret blef snarare värre.
Det såg ut att bli en riktig tre dagars storm efter alla konstens regler, cch nu gick det ej an att dröja längre.
Husbonden själf såg allvarsam ut, och middagen åts under tystnad.
När den var slut, steg husbonden upp och gick in i »stugan».
Han tog varligt i dörrlåset och stängde tyst dörren efter sig.
En stund senare kom han tillbaka, och efter att hafva växlat ett par ord med hvarandra, gingo alla karlarne ned åt sjön.
Båtarne lågo i en vik, som var skyddad för vindarna.
Att segla var ej att tänka på.
De stego ned i den största ekan, en farkost bygd snarlik en båt med liten köl, ej platt i botten som våra vanliga insjöekor.
Ett par reservåror lades in, vattnet östes ut, och de fyra satte sig vid hvar sin åra, två och två på hvart bräde.
I vanliga fall behöfs det blott en karl för att ro en dylik farkost.
Men i dag gälde det på, om de skulle kunna komma fram på något sätt.
Det var ingen, som gjort någon invändning, när det gälde att följa med.
Men det var häller ingen, som var okunnig om, att det kunde gälla lifvet.
De rodde utmed landet, där det var lugnt, och vände sedan rätt ut åt fjärden för att komma upp mot vinden och undvika att blifva krossade mot klippan, som de skulle förbi.
Här låg sjön på med fullkomligt raseri.
Så långt man kunde se, syntes endast sjön svart, med breda, hvita ränder af skum.
Här och där ett mörkt föremål, som stack upp bland de vräkande böljorna, öar och små skär, framför dem en liten lugn fläck, som låg i lä, och rundt omkring ett starkt dån, ljudet af den oroliga vattenmassan, blandadt med stormens tjut.
Det var ett tungt arbete att komma upp här i motvind, långsamt gick det också, nästan tum för tum.
De suto tysta och togo hårdt i.
Bakom dem var stora öppna sjön, som de kommo alt längre ut i, och framför sig sågo de landet, som de arbetade sig bort ifrån.
En åra som brustit i detta ögonblick, en paus i rodden, och de hade genast slungats till baka, och båten skulle slagits i bitar mot den mörka, branta klippväggen.
Men när de väl kommit i gång, var nästan det värsta arbetet öfver.
Sedan voro de ute, och nu gälde det blott att hålla i, segt och mekaniskt, utan att tröttas eller släppa efter.
Det behöfdes intet kommando.
Alla kände farvattnet.
Hvar och en hade rott här många gånger förut, det behöfdes blott, att en af dem ibland vände sig om och kastade en blick förut, och som ledd af en enda osynlig vilja, vände ekan och gick förbi uddar, öfver småfjärdar, genom sund och slutligen rätt upp i vinden igen under en god halftimme för att till sist i medvind pilsnabbt dyka ned mellan vågorna och gå in under fasta landet, målet för deras resa.
Båten gjordes fast, och alla fyra gingo direkt in på krogen för att stärka sig med en sup, hvarefter drängarna gingo ned till båten igen, och husbonden gick för att göra ett par uppköp och hemta barnmorskan.
Deras ö hörde egentligen icke under hennes distrikt, hvarför man måste vara höflig.
Hon var en dugtig, axelbred, pratsam och något omständlig qvinna, i hvars natur det på intet sätt låg att genast gå in på en sak utan att göra invändningar.
Hon talade om det svåra vädret och den långa rodden.
Men Erikson höll fast vid sitt, att nu hade de kommit för att hemta henne, och nu vore det ej tid att leta efter någon annan.
Och som det aldrig hade varit hennes mening att säga nej, så lät hon sig snart öfvertalas, klädde sig varmt och följde med ned till båten, under ideligt tal om den svåra väderleken och det olyckliga lif hon förde, som ej ens en kväll sådan som denna kunde få sitta hemma i fred och ro.
De måste hålla i den alla tre, för att frun skulle kunna stiga ned.
Men när hon då såg, hur hög sjön gick och hur liten båten var, då tog hon raskt ett steg baklänges och utbrast i en ström af ord, hvaraf slutklämmen var den, att »om också inte ni aktar ert lif för något, så har jag i alla fall lärt mig att taga vara på mitt».
Det såg ut som om hela färdens ändamål skulle vara förloradt.
Man märkte att husbonden såg något hetsig ut, fast han talade lugnt.
– Man tar inte till baka hvad man har lofvat, sade han.
– Vi ä’ lika rädda om vårt lif, som frun är om sitt.
Och för resten är det allt andra lif, som stå på spel än våra.
Den predikan hjälpte.
Frun tog plats, fast hon påstod, att det var att med berådt mod kasta sig midt i dödens käftar.
Karlarne grepo till årorna, och båten lade ut.
För ett ovant öga skulle det hafva varit omöjligt att hitta vägen i detta kaos af vågor och skum.
Frun sade inte ett ord, men skrek ibland till, när hon lyftes för högt upp i luften på toppen af en våg, som var större än de andra.
– Det här är ju inte farligt alls, sade Erikson med lugn röst.
Men det var nog inte så aldeles sant, ty blåsten hade snarare till- än aftagit, och äfven den vanaste hade svårt att ej i skymningen taga miste på vägen.
Men gick gjorde det, långsamt och säkert.
Årorna sköttes som förut under tystnad, och ju längre de kommo, dess mer vande sig frun vid den ovana färden.
Hon svepte in sig i sjalen, så att hufvudet knappast syntes, och kröp, så godt hon kunde, i hop på sin plats för att skydda sig för blåsten.
Det gick bra ända till den sista udden de skulle förbi.
Vågorna slungades öfver klipporna flere famnar inåt land.
Det såg ut vid dager som ett helt bärg af hvitt skum.
Husbonden kastade en blick på den, som satt bredvid honom, och såg att denne också hade uppfattat faran.
Som en blixt flög den tanken genom hans hufvud, att om de kastade sig innanför bränningarna, skulle det vara en lätt sak att bärga sina lif i land.
Men båten skulle slås sönder.
Det han köpt och hade med sig skulle förstöras, och framför alt – de kunde komma för sent hem.
Han svängde båten och rodde upp mot stormen.
Ett ögonblick rörde den sig ej ur fläcken.
Den stod aldeles stilla.
Det såg ut, som om de skulle få lof att gifva efter.
Det var bara en tum.
Men den rörde sig.
Ännu en, två och tre.
Det gick.
De rodde upp mot vinden, och en stund senare hade de kommit förbi udden och gledo i lugnt vatten under land in i viken.
Husbonden plirade klipskt till sin sidoman, i det han gjorde en grimas bort åt aktern på båten, där frun satt, fortfarande begrafven i sin stora sjal:
– Det var då väl, att hon inte begrep något den här gången.
Snart låg båten i land, faran var öfver, och nu gick alting bra.
Dagen därpå låg i vaggan en stor, tjock pojke, som var vid den bästa hälsa i verlden.
– Och det var väl inte för mycket, sa’ barnmorskan, – när man hade gjort sig så mycket besvär.
Men när Erikson sedan kom in i kammaren, då gick han rakt fram till sängen och tog hustrun i hand.
Sedan lade han försigtigt ifrån sig pipan i fönstret, stälde sig framför vaggan, där den lille låg, och skrattade kort ett par gånger, medan ögonen glänste med ett mildt, fuktigt skimmer.
Så såg han bortåt bädden på hustrun igen och strök sig med handen öfver ansigtet.
– Jag tror rakt, jag får tårarna i ögonen sade han.
Erikson hade börjat bli så konstig på en tid.
Han var tystare än vanligt, sade ingenting, när han var inne i stugan och åt, och brydde sig inte en gång om pojken i vaggan.
Långa stunder satt han ensam ute på trappan med pipan i munnen och såg ut åt skogen, mumlade för sig själf, skakade på hufvudet, stoppade om pipan igen och såg på nytt bortåt skogsbrynets mörka rand, ofvanför hvilken himlen lyste af återskenet från aftonsolen.
Ibland gick han in i stugan och satte sig vid bordet.
Ur byråklaffen tog han fram stora hushållsboken, som ingen mer än han och hustrun fick titta i, bredde ut den framför sig och tog fram ett rent papper, som han skref fullt med långa rader siffror, adderade, subtraherade och dividerade i oändlighet.
Så vek han betänksamt ihop papperet, efter att än en gång noga hafva genomläst det, stoppade det sedan i fickan och gick ut igen, blossande af alla krafter på pipan.
Ett par gånger hade hustrun försökt tala vid honom, men han snäste af henne så tvärt, att hon ej gjorde om försöket för tredje gången.
En söndag – det var strax efter midsommar – kom mannen hem från ett besök i en af granngårdarna.
Han var mycket drucken och gick ostadigt rakt in i rummet, där vaggan stod.
Hustrun var alltid rädd för honom vid sådana tillfällen och vågade ej säga något.
Men hon gick efter honom in i köket och höll därifrån ett vaksamt öga, på hvad mannen tog sig för i det inre rummet.
Han stod därinne framför byrån och försökte fåfängt få in nyckeln i nyckelhålet.
Han stod och lallade något för sig själf: »Jag ska köpa skogen», hörde hon honom säga, »och det ska bli pengar.
Tjo, pojken min.»
Och han vände sig till vaggan och såg på gossen, som hade vaknat och med vidöppna ögon stirrade på fadern.
I det samma märkte han, att hustrun ängsligt såg efter, om han skulle röra barnet, och med den rusiges lust att visa sig vara herre öfver sina handlingar, drog han fram en stol och lutade sig ned öfver den lille.
Barnet, som besvärades af den fräna bränvinslukten, låg en stund med skälfvande läppar och började så med ens skrika.
Hustrun gick instinktlikt närmare och stannade i dörren.
Mannen höll för barnets mun:
Hvad skriker du för pojke?
Är du rädd för far din?
Och han började att häftigt röra vaggan fram och åter.
Gossen skakades fram och åter och var nära att falla ur.
Med ens hade Tea sprungit till, och tyst sköt hon mannen åt sidan.
– Du ska väl akta barnet, sade hon.
– Akta barnet, sade han.
– Och hans ansigte blef mörkrödt.
– Akta dig själf, du.
Har jag inte rätt till att se på min egen pojke?
Kanske jag inte är herre i huset själf?
– Ja, men Erikson, du ska väl styra dig, vet jag.
Hvad är det, du väsnas för?
Är det någon, som har sagt något ondt åt dig?
Han slog näfven i dörren, så att det skallrade i hela huset.
– Tyst, röt han.
Och innan
Tea rätt visste, hur det gick till, kände hon, hur han tog tag i henne och skakade henne af alla krafter.
Därpå ett tungt slag öfver ena axeln, och så kastades hon handlöst baklänges mot träsoffan.
Hon hörde, hur han med all kraft smälde igen dörren, när han gick ut ur köket.
Hon satt stilla på soffan, dit han skuffat henne, hennes hufvud sjönk ned mellan hennes händer, hon vaggade fram och åter i förtviflan, och hon grät heta, bittra tårar.
Hon snyftade som ett barn.
Åh, att han kunnat det.
Att han kunnat det.
Hon grät ej öfver smärtan af slaget.
Men hon grät öfver sin skam, och hon kände en gränslös förbittring, som förekom henne omöjlig att försona.
Han hade slagit henne.
Hon hade hört och visste, att män af deras klass brukade slå sina hustrur, men hon hade aldrig tänkt, att det skulle drabba henne.
Hon gick fram till vaggan för att tysta barnet, som ännu skrek.
Men hon kunde knapt få fram ett ord för snyftningarna, som skakade henne.
Och hon hade ej höjt sin hand till motvärn.
Hon hade ej ens försökt att försvara sig.
Hon hade låtit slå sig som en hund.
Hon kände en brännande ånger, att hon ej gjort honom något ondt, åt minstone när han vände ryggen till och gick.
Kastat något på honom.
Omsider blef hon lugnare.
Han var ju full, och då vet man ej, hvad man gör.
Han var ju eljest så god mot henne.
I morgon skulle det vara bra igen.
Han skulle kanske säga henne ett vänligt ord, och då skulle alt vara som förut.
Hon torkade af tårarna.
Hennes andedrägt gick jämnare, och hon talade sakta med barnet.
Men så kom den bittra känslan öfver henne igen.
Om han också tusen gånger blef god igen, och om intet fans kvar, som påminte om det skedda, han hade dock slagit henne.
Hon skulle aldrig kunna glömma.
Och det förskräckligaste var, att hon visste ingen man, som slagit sin hustru en gång.
Det var med det, som när man börjar att dricka.
Det kom igen.
Det skulle komma igen.
Hade han slagit henne en gång, skulle han göra det flere, och hon skulle aldrig stå ut därmed, aldrig.
Hela lifvet syntes henne som ett namnlöst elände, ett tungt, ändamålslöst arbete utan lön.
När hon kom in för att lägga sig på aftonen, hade han redan gått till sängs.
Han hade varit ute, under det hon rustade i ordning kvälls varden.
Hon hade ej vetat hvar.
Nu sof han tungt med hårda, utdragna snarkningar.
Ansigtet var rödflammigt och munnen halföppen.
Hon vämjdes vid att se på honom och lade sig i bädden så långt åt ena sidan som möjligt.
Länge låg hon vaken, och i mörkret förekom henne det skedda ännu förfärligare.
Hon brast i tårar igen och grät tyst, till dess hon somnade in och sof hårdt.
När hon vaknade på morgonen, spratt hon häftigt upp som efter en ond dröm.
Hon hade en känsla af, att något förfärligt väntade henne under dagens lopp.
Så kom hon att röra vid axeln, som gjorde ondt, och minnet återvände.
Erikson sof ännu.
Och hon smög sig upp, klädde sig hastigt och gick ut.
Det gick ej så lätt med arbetet som förut.
Hon fullgjorde sina sysslor aldeles som vanligt, men hon kunde ej komma ifrån sina tankar.
Ur minnet af våldsgärningen växte tunga, mörka ensamhetskänslor upp.
Ty hon hade ingen att fly till, när det var från honom hon skulle fly.
Erikson kände sig också underlig till mods.
Det hade gått med honom, som det altid går med en man, i synnerhet när han får slita sig grof med att arbeta för födan.
Det är ej kärleken, som formar hans karaktär och lif, utan det är den enkla frågan: skall jag stanna på samma samhällets trappsteg som min far före mig, eller skall jag på något sätt kunna blifva något mer, rycka mig upp till en ställning, som han ej hunnit till?
Eller skall jag i hela mitt lif stå kvar och stampa på samma punkt och aldrig komma längre?
Därför hade häller kärleken icke spelat någon stor rol i hans äktenskap.
Han hade gift sig, emedan han behöfde någon, som såg till gården.
Och »så var det väl litet annat med», som han själf sade.
Men hans lif hade ej gifvit honom tillfälle att lägga sig till med någon finare känsloverld.
Och hela gårdagens händelse gjordes ej häller till föremål för några tankar.
På sin höjd kvarlemnade den en slags stämning, som lät honom känna ett oupphörligt, om också ej särdeles starkt obehag.
Och dessutom hade han, nu när han var nykter, andra saker att tänka på.
Han trodde sig ha fått syn på det något, som skulle hjälpa honom fram i verlden.
I månader hade han gått och grubblat däröfver, grubblat och tänkt fram och tillbaka, beräknat och tegat med saken, tills han tyckte, den nu var riktigt klar.
Och till sist hade han betänksamt stuckit näfven i fickan, stoppat sig en frisk pipa och sagt till sig själf, att det skulle bestämdt gå.
Och innan någon visste ordet af skulle han vara den rikaste karlen i socknen, och hans pojke skulle ej som far hans före honom behöfva stå med tomma händer, när han skulle börja att slå sig fram genom lifvet.
Det hade gått ett par dagar.
Erikson hade en kväll kommit hem i ovanligt godt lynne.
Han hade pratat historier för drängarna och bjudit dem på en sup till kvällsvarden.
Alla hade varit längre vakna än sedvanligt, och när Erikson kom in till sin gumma för att lägga sig på aftonen, gick han och såg så småförnumstig och upprymd ut, att hon just undrade, hvad det skulle bli af.
– Tycker du inte, att vi kunde ha det bättre, än vi har? sade han till sist.
Hon såg förundrad på honom, glad öfver att han talade så förtroligt till henne.
Hon tyckte, att det stygga, som så nyligen kommit in i hennes lif, vek undan, och hon svarade:
– Åh jo vars!
Det kunde vi nog.
Men jag tycker, vi har’et bra, som vi har’et.
Han hade satt sig i ena sofhörnet, och medan han tände pipan, skrattade han invändigt.
– Åhja nog har vi det, förstås.
Men bättre är bättre i alla fall.
Han började tala så lifligt och flytande, att hustrun satt aldeles handfallen och såg ut, som om hon såge en syn.
– Tänk, om vi kunde bygga om hela stugan här, du, och öka ut ladugården och hålla flera kreatur och köpa in hela gården utaf baron och hålla oss med häst och göra i ordning vägen öfver skogen, så vi kan åka åt kyrkan, och ha’t bra, när vi blir gamla, och lefva med ro och låta pojken få något efter oss, när han ska börja på en gång, så han inte behöfver gå här och rota i åkern som far hans.
Det vore alt något, det du.
Tea började nästan misstänka, att det var något på tok med mannen.