Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att de sålunda upphäfna elior förändrade lagbuden icke vidare skola uppläsas, lärer väl följa af sig sjelft; men äfven de bland ofvan uppräknade författningar, hvilka ännu äga gällande kraft, hafva under så lång tid varit upplästa och böra vara så kända, att deras förnyade upprepande synes vara utan ändamål.
Jag har jemväl erfarit, att föreskriften om deras uppläsande nog allmänt uraktlåtes; och som jag finner det vara utan nytta att sagde föreskrift i kraft och verksamhet återställes, så har 141 jag af § 20 i Instruktionen för Justitie-Ombudsmannen hämtat anledning att hemställa, det samma föreskrift må i laglig ordning upphäfvas, Då emedlertid lagens bud om allmänna stadgars offentliga uppläsande qvarstår och icke torde böra förändras, lärer det vara lämpligast, att i samma Förordning, hvarigenom nämnda äldre föreskrifter upphäfvas, tillika förklaras, att det på domarens egen pröfning må bero, hvilka stadgar han anser böra på detta sätt allmogen kungöras.
Han skall då ej underlåta att, genom ett slikt upprepande, inskärpa de flera på senare tider utkomna nya lagar af så väl kriminel som civil natur, hvilka så väsentligen ändra vår gamla lag, t. ex. Förordningarne om stöld, snatteri och rån, — om förfalskning så ock bedrägeri och annan oredlighet, — om mord och dråp samt annan misshandel, — den gällande Stängsel-förordningen samt
Förordningen angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, med flera; ur hvilka förordningar de vigtigaste och oftast tillämpliga delar kunna utplockas och, i en viss ordning samt allt efter som tiden tillåter, på detta sätt, i minnet återkallas, Vid författandet af de under senare åren utkomna Förordningar, som i väsentligare mån ändra 1734 års lag, synes det förfarande understundom iakttagas, att §§ i 1734 års lag, som genom den nya Förordningen i sin helhet blifvit upphäfna, uti Förordningens ingress uppräknas, hvaremot sådana §§, hvilka endast till någon del undergått förändring, icke omnämnas, än mindre erhålla sådan ordalydelse, som uttrycker den olikhet i deras innehåll, hvartill den nya Förordningens stadganden föranleda.
Jag vill genom ett exempel åskådliggöra saken.
Sålunda uppräknas icke i ingressen till Kongl. Förordningen, angående mord, dråp och annan misshandel, den 29 Januari 1861, såsom upphäfven 7 § i 21 Kap.
Missgernings-balken, hvilken stadgar: »öfverfaller man annan å allmän väg, eller gata, med hugg och slag eller hugger och bryter sönder vägfarande mans resetyg, bote fyratio daler för fridsbrottet, och för slagsmålet efter lag, gälde ock skadan åter», ehuru nyssåberopade Förordnings 50 § innehåller, att »der någon våldför annan å allmän väg, gata eller torgplats; då skall den omständighet, vid straffets mätande för våldet, såsom försvårande anses», hvarigenom således första delen af ofvananförda § i 1734 års lag i sjelfva verket upphäfves, och deri qvarstår endast straffbestämning för brottet, att hugga eller bryta sönder vägfarande mans resetyg.
Denna omständighet har haft till följd, att många domare, fästande sig endast vid det förhållande, att i merberörda Kongl.
Förordningens ingress 21 Kap 7 § Missgernings-baiken icke återfinnes ibland de derstädes anförda, upphäfna lagrum, fortfarande tillämpat den gamla lagens straffbestämning om fyratio dalers böter för fridsbrottet och särskildt straff för slagsmålet.
En sådan uppfattning af lagbestämningen kan ej gerna undgå att i sin mån inverka på den uppskattning af ett brotts 142 straffbarhet, som föregår strafftillämpningen, om den också icke, i följd af den vidsträckta latitud, lagstiftaren medgifvit i straffet för annan persons våldförande, kan föranleda nämnda latituds öfverskridande åt det ena eller andra hållet.
Jae har der O före ansett mig böra påpeka förhållandet för att, om icke åstadkomma någon förändring i lagstiftarens förfaringssätt, hvilket sannolikt har giltigare grund, än undvikandet af besväret att ändra ordalydelsen af en endast till en del upphäfven eller förändrad lagparagraf, åtminstone påkalla lagskiparens uppmärksamhet på förhållandet.
I sammanhang härmed torde den erinran vara på sitt ställe, att, ehuru den här ofvan åberopade 50 § af 1861 års Förordning, i andra mom. upptager, såsom en försvårande omständighet vid straffets mätande för våldet, om någon våldför annan »der allmän marknad hålles», så qvarstår icke destomindre oförändradt och oupphäfvet lagens stadgande i 7
Kap 6 § Handels-balken, sådan denna lyder i Kongl.
Förordningen den 13 Juli 1818: »sker buller, oväsende och slagsmål, sedan marknadsfrid offentligen lyst är, plickte den det gör, efter lag och böle tio daler för fridsbrottet».
Äfven härigenom har missförstånd i lagskipningen inträffat.
Justitie-Ombudsmannens
Berättelse för år 1851 (sid 117) förmäler, hurusom dåvarande Justitie-Ombudsmannen i underdånig skrifvelse den 17 Oktober nämnda år hemstält att, till beredande af minskning i archivutrymme och för att från förstöring bevara sådana äldre handlingar, som i historiskt hänseende kunde äga värde, .nventering och behöriga förteckningars upprättande öfver alla i landsorlerne befintliga 'allmänna handlingar, som finnas förvarade hos statens embetsveik och domstolar, malte i nåder anbefallas och, så fort ske kuude, för sig gå, samt exemplar af förteckningarne insändas till den embetsmyndighet i hufvudstaden, der Kongl.
Majt i nåder funne lämpligast att låta samma förteckningar undergå vederbörlig granskning, hvarefter de handlingar, som ansåges böra bibehållas, borde ifrån deras nuvarande spridda förvaringsrum sammanföras i hufvudstaden på ett ställe, t. ex.
Riksarchivet, hvarest de kunde hållas lätt tillgängliga.
I skrifvelse den 16 September sistlidna år bar Hans Excellens Herr JustitieStatsministern meddelat, att sedan, i anledning af ofvannämnda underdåniga skrifvelse, ej mindre Riksarchivarien än Rikets Hofrätter blifvit hörde och Juslitie-Ombudsmannen med en ytterligare underdånig skrifvelse i ämnet inkommit, så och efter det, jemlikt Kongl. Maj:ts, uppå fördragning af Chefen för Finans-Departementet och med anledning af underdånig framställning af Öfver-Intendcnts-Embetet, den 14 Okber 1856 fattade nådiga beslut, från Rikets samtlige Hofrätter infordrats underdåniga utlåtanden, om och i hvad mån de handlingar, hvilka hos Hofrätt, enligt hittills gällande föreskrifter eller antaget bruk, förvaras, må utan olägenhet för det allmänna 443 och enskilda personer förstöras eller försäljas, — har Kongl. Maj:t, vid underdånig föredragning af detta ärende, den 12 Oktober 4860, i nåder ansett Justitie-Ombudsmannens och Öfver-Inlendents-Embetets omförmälda framställningar, så vidt de afse de handlingar, som i domstolarnes archiver förvaras, icke för närvarande föranleda till annan åtgärd, än att Svea och Göta Hofrätter skulle meddelas föreskrift att låta ur deras archiver till förstöring utgallra sådana handlingar, hvilkas vidare förvarande kunde anses ötverflödigt; hvarjemte Kongl. Majit i nåder dels funnit godt förklara, att till handlingar, som fortfarande, de måtte tillhöra hvilken tidrymd som helst, borde i archiven bibehållas och förvaras, skulle hänföras ej mindre hvardera Hofrättens egna protokoller, utslags och domböcker samt registratur tillika med sådana minnesböcker och anteckningar, hvarigenom efterforskning i dessa handlingar underlättades, såsom diarier, rotlar, register m. fl., samt Kongl. Majlis oab Collegiernes till Hofrätten aflåtne Bref och stater, än ock det exemplar af Underrätternes domböcker och protokoll, som enligt lag skall vid Öfverdomstolen vara att tillgå, likasom hos Hofrätten inregistrerade bouppfeckningar och de gjorda depositioner, dels och till efterrättelse jemväl för framtiden föreskrifvit, att af de hos Hofrätten förvarande handlingar i afgjorda mål och ärenden äfvensom af skrivelser och anmälanden från Underdomare och Kongl.
Maj-ts Befallningshafvande, fånglistor, markegångstaxor, postböcker och tjenstgöringsdiarier samt öfriga här ej omnämnda handlingar, dem Hofrätten funne obehöfliga, skola de, som äro äldre än hundra år, för beredande af nödigt utrymme, afskilj as från öfriga Hofrättens archiv tillhörande handlingar och uppbrännas eiler på annat sätt förstöras, dock att, i händelse bland berörda handlingar skulle finnas sådana, som anginge historiskt märkeliga rättegångar eller eljest lör forskningen i ett eller annat hänseende syntes vara af vigt, dessa handlingar likasom i akterna möjligen befintliga originala ägande-rättshandlingar borde undantagas samt. länsvis ordnade, förtecknas och fortfarande förvaras.
Uti nyssanförda skrifvelse tillkännagifves slutligen, att frågan om behandlingen af de i länsstyrelsernas archiver befintliga handlingar vore på Kongl.
Civil-Departemenls föredragning beroende.
Vid efterfrågan i sislberörda Kongl.
Departement har jag inhämtat, att genom Cirkulär-bref den 4 4 Oktober 4 8 ■ 6 Chefen för Civil-Departementet infordrat från samtlige Konungens Befallningshafvande underdåniga utlåtanden, om och i hvad mån de handlingar, hvilka i länsstyrelsernas archiver, enligt dittills gällande föreskrifter eller antaget bruk, förvarades, kunde utan olägenhet för det allmänna och enskilda personer förstöras eller försäljas, samt hvilka närmare föreskrifter i afseende härpå kunde vara af behofvet påkallade, — men att så beskaffade utlåtanden icke från alia Konungens Befallningshafvande ännu inkommit, så att ärendet kunnat vidare behandlas. 144 Jemlikt 14 §. i Instruktionen för Justitie-Ombudsmannen, bar jag från vederbörande Kongl. Stats-departementer infordrat uppgifter på ej mindre de af Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag fattade beslut, hvilka blifvit af Konungen gillade, utfärdade och i verket st alda, än ock särskildt på dem, som icke blifvit i underdånighet föredragna eller i nåder afgjorda.
I)å jag imedlertid ansett den sålunda föreskrifna särskilda uppgift om de Rikets Ständers beslut, som icke blifvit i underdånighet föredragna eller i nåder afgjorda, böra omfatta äfven sådana, som vid riksdagar före den sist törflutna blifvit af Rikets Ständer fattade, men uti äldre redogörelser upptagna såsom i sin helhet eller till någon del oafgjorda, har jag öfver dessa sistnämnda beslut låtit upprätta och till de Kongl.
Stats-departementen aflemna utdrag ur föregående Justitieombudsman s-berli 11 e lser, samt tillika begärt upplysning om de vid dessa äldre ärender vidtagna, i nyssnämnda berättelser icke förut redovisade åtgärder.
Uppgifter af bägge dessa slag hafva från vederbörande inkommit och äro tryckta, såsom bilagor till denna berättelse, under niis I och II.
Från Kongl. Justitie-Statsdepartementet är, på förfrågan, särskildt tillkännagifvet, att, sedan början af sistförflutna riksdag, någon förklaring öfver lagen, i den ordning 19 § i Regeringsformen bestämmer, icke blifvit meddelad.
Min företrädares embetsresa under sistförflutna år sträckte sig till Jemtland och Härjeådalen, en del af Dalarne och Nerike samt till Philipstad i Wermland, der den genom hans dödliga frånfälle, såsom bekant är, afbröts.
Under min embetstid har jag besökt dels åtskilliga af Hufvudstadens embetsverk och domstolar, äfvensom Fängelser och arbetsinrättningar, dels ock på embetsresa innevarande sommar Westmanland, en liten del af Dalarne, Wermland, Bohuslän, så och särskilda delar af Westergötland och Nerike.
Öfver de vid dessa besök och resor verkstälda inspektioner af Länsstyrelsers, Domkapitels, Rådstulvurätters, Magistraters och Häradsrätters med flera embetsverks archiver äfvensom af Fängelser, arbetsinrättningar och lazaretter m. m. äro särskilda diarier förda, hvilka skoa till Höglofl.
Lagutskottet blifva öfverlemnade.
De iakttagelser, jag varit i tillfälle att göra under förrberörda inspektioner i Archiven hafva bekräftat mina företrädares vitsord om ett allt mer och mer tilltagande interesse för äldre och nyare handlingars omsorgsfulla förvarande ooh ordnande samt om ett deraf härflytande förbättradt tillstånd i archiven.
Någon gång har varit US varit att anmärka saknad af fullständiga förteckningar öfver archivens innehåll, samt att domböcker och protokoller förvarats oinbundna.
Den förra bristen kan afhjelpas, alldenstund i lag stadgas skyldighet att upprätta och hafva tillgängliga sådana förteckningar; men deremot finnes icke, så vidt mig kändt är, någon föreskrift om domböckers och protokollers inbindning.
Huru angelägen en sådan åtgärd emedlertid är, behöfver jag ej säga för hvar och en, som eftersinnar, huru lätt en dombok blifver ofullständig, när ett häfte eller en så kallad tern af en dylik bok en och annan gång uttages och begagnas, men icke återlägges på sin plats.
Inbindningen tjenar också till en påminnelse om en ofullständig domboks eller protokollssamlings komplettering, ty en samvetsgrann domare låter ej gerna inbinda en ofullständig dombok eller protokollssamling, men en dylik bok oinbunden, stäld ibland inbundna för en senare tid, ingifver alltid misstanka om någon deri befintlig lucka eller ofullständighet
Det vöre derföre önskligt, att kunna erhålla ett lagbud, som både stadgade skyldighet för domaren eller domstolen att besörja om domböckers och protokollers inbindning, inom viss bestämd tid, och tillika föreskrefve, hvarifrån kostnaden dertill skulle tagas.
Denna kostnad, då fråga blifver om inbindning af äldre handlingar, tillkomna under flera domares tid, måste utan tvifvel drabba rättskommunen, häradet eller staden.
För en kommande tid kan denna skyldighet, som blifver mindre betungande, i mån som den småningom, år ifrån år, afbördas, möjligen påläggas domaren eller domstolen.
Säkrast torde likväl ändamålet vinnas, om domstolen eller domaren förpligtas att om arbetets verkställande besörja och kommunen att bestrida kostnaden.
På samma sätt kunde denna skyldighet fördelas vid länsstyrelserna imellan tjenstemännen samt Kongl. Majit och Kronan.
Med anledning af den härofvan införda Kongl. Maj:ts nådiga skrifvelse angående archiven i landsorterne, har jag under embetsresan anmodat vederbörande att till Juslite-ombudsmans-expeditionen insända afskrifter af de inventariiförteckningar, som redan funnos upprättade eller komme att upprättas, öfver nämnda archiv.
Min mening dermed har varit, att småningom åstadkomma en någorlunda fullständig samling af dylika förteckningar, hvilka sedermera kunde till Kongl Majit öfverlemnas jemte förnyad underdånig hemställan om nådigt förordnande, att utgailring af onödiga handlingar ur archiven måtte äga rum, på det att det, som der finnes af värde, må blifva bättre förvaradt, och ändock, genom onyttiga pappers förstörande, utrymme beredas för den med hvarje år tillväxande samlingen.
På många ställen, både i Länsstyrelsernas, Rådstufvurätternas och Häradsrätternas archiv, är en sådan utgailring af största behof påkallad, derest archivens ändamålsenliga ordnande må blifva möjligt och yngre omistliga handlingar icke äfventyra att förstöras, i trängseln med äldre uppenbarligen värdelösa papper.
Dessa mina uppmaningar R.
19 U 6 hafva allestädes rönt välvilligt emottagande, och jag har redan från några håll emottagit dylika afskrifter.
Angående fängelserna, nemligen de efter cellsystemet uppförda och skotta, har jag ej heller funnit anledning att ändra de fördelaktiga vitsord, som i dessa berättelser förut varit afgifna och upprepade.
Cellsystemet, i dess tillämpning på ransakningsfångar och straffångar med kortare strafftid, är numera i det närmaste infördt i vårt land, åtminstone hvad beträffar nödiga byggnaders uppförande, i det hvarje län snart erhållit minst ett större ransakningsbäkte, i hvilket jemväl fångar, dömde till högst två års fängelse eller straffarbete, utstå sitt straff.
Det är äfven infördt, i hvad beträffar fångarnes behandling inom häktet; men i andra afseenden återstår icke så litet, innan systemet kan sägas vara fullständigt ordnadt och verksamt.
Dit hörer t. ex., att ransakningarne komma att hållas inom fängelserna och fångens transporterande från ort till annan, så vidt detta icke kan ske utan beröring med andra personer, än bevakningen, må undvikas
För en sådan anordning lägga bestående förhållanden, såsom domstolsinrättningen, synnerligast på landet, äfvensom landets glesa befolkning, stora hinder.
Imedlertid har på senare tiden flera försök blifvit gjorda, men det har ej kunnat ske utan rubbning till någon del af den gamla domstolsinrättningen.
Sålunda hafva på några ställen ransakningar, angående personer, häktade för brott, begångna inom den intill fängelset närmast belägna domsaga, blifvit förlagde till fängelset.
Den svårighet, som härvid yppat sig, att erhålla Nämndemän såsom bisittare i Häradsrätten, helst då vid samma urtima ting ransakningar förekomma om brott, begångna i två eller tre särskilda Härader af domsagan, och särskild Nämnd för hvart och ett rätteligen skulle i Rätten sitta, har föranledt vidtagande af den utväg att låta de olika Häradernes Nämndemän turvis Rätten biträda, så att en Nämnd tjenstgör för hvarje sådant urtima ting, utan afseende derpå, i hvilket härad det eller de brott, om hvilka ransakas, äro föröfvade.
Härigenom måste inträffa, att ofta nog den tjenstgörande
Nämnden är från annan ort än den, der brottet blifvit begånget, och således icke i tillfälle att, såsom sig borde, förse Rätten med nödiga upplysningar om personer samt ort- och sakförhållanden.
En väsentlig del af Nämndens behöflighet och nytta går då förlorad, och ändamålsenligheten af denna domstolsinrättning kan, för sådana fall, med allt skäl i fråga sättas, Det har derföre varit föreslaget, att vid cellfängelserna inrätta särskilda broltmålsdomstölar för handläggning af häktade personers brott och, innan något dylikt förslag, på ett eller annat sätt, kommit till utförande, hvarigenom också ransakningarnes fortskyndande skulle blifva möjligt, kan cellsystemet i detta hänseende icke blifva fullt verksamt.
Men det är äfven i ett annat afseende som cellsystemets införande icke kan 147 anses fullständigt
Det måste införas i det allmänna tänkesättet, det vill säga, det allmänna tänkesättet måste fullt införlifva sig med detta system och göra dess idé för sig klar och lefvande.
Delta är isynnerhet af nöden, på det att icke en god del af systemets verkningar skall förfelas.
Allmänheten måste komma till insigt af den vigtiga grundsats, att fängelset, efter detta system, förbättrar, eller åtminstone, icke försämrar fången.
Det är förthy orätt att betrakta och behandla en fånge, som suttit, vare sig såsom ransaknings- eller straffånge, i ett cellfängelse, på samma sätt, som man fordom var van att betrakt aen fånge, utsläppt ur gemensamhetsfängelsernas vexelundervisningsskola.
Cellfången har under fängelsetiden tillbragt sina dagar i den ensliga cellen, haft tid att besinna sin ställning, sin föregående vandel, haft tillfälle lill nyttig läsning och undervisning.
Han har under tiden ej varit i beröring med, knappast sett eller varit sedd af, en annan fånge.
Endast bevakningspersonalen och religionsläraren hafva besökt honom.
Och om han af detta allt icke blifvit förbättrad till seder och tänkesätt, försämrad kan han, som sagdt är, icke hafva blifvit.
Således den som förut kunnat begagna honom i sitt arbete, den som kunnat förut arbeta och sällskapa med honom, äfven med kännedom om hans brottslighet, kan, efter hans frögifvande ur häktet, utan fara skänka honom samma förtroende, samma umgänge, som förut.
Detta förhållande kan till sin betydelse ej nog behjertas, och först i den mån sunda åsigter i detta afseende göra sig allmänt gällande hos den verkställande maktens tjenare, hos kommunala myndigheter och hos medborgare i allmänhet, kan cellsystemet icke uträtta allt det goda, hvaraf det eljest är mägtigt*).
Det är, såsom ofvan är anmärkt, endast i afseende på ransakningsfångar och strafffångar på kortare tid, som tillämpning af cellsystemet ännu hos oss ägt rum.
Den erfarenhet, som derunder vunnits, manar dock till fortsättning på samma bana, i den mån tillgångar till ytterligare uppoffringar för ändamålet kunna beredas, ty utan tvifvel skola nationens storartade ansträngningar under dessa sednare år till fångvårdens upphjelpande bära förväntade frukter, när en gång det slägte af brottslingar hunnit utdö, som uppfostrats i de gamla gemensamhetsfängelserna, och det nya systemet till alla delar blifvit fullkomnadt samt till sitt syftemål rätt och allmänneligen uppfattadt.
Häkten, der cellsystemet icke blifvit infördt, äro de allmänna straff- och arbetsfängelserna samt härads- och stadshäktena.
Dem jag besökt af dessa hafva för det *)
I detta ämne äfvensom i allmänhet rörande frigifna fångars behandling, har nuvarande
General-direktörn för fängelserna och arbetsinrättnirgarne i riket utgifvit af trycket en liten skrift med titel: »Några tankar i fråga om försvarslöse personers behandling», hvi.ken förtjenar synnerlig uppmärksamhet ej mindre af dem, som å tjenstens vägnar hafva befattning med dylika personer än ock af dem, som hafva intresse för cellsystemets utbildning och framgång.
148 mesta vant underhållna och skötta så väl, som under der rådande jemförelsevis ogynsammare förhållanden kunnat väntas.
Några stads- och häradshäkten hafva likväl varit i oförsvarligt skick, osunda för fångarne och otjenliga att dem med någon säkerhet förvara.
I afseende på några bland dessa har jag gjort framställningar till vederbörande Konungens Befallningshafvande.
Till de kommunal-myndigheter, som snart träda i verksamhet, må man, i detta som i många andra afseenden, hysa stor förhoppning.
Genom deras samverkan inbördes synes det mig böra blifva möjligt att åstadkomma föreningar emellan flera härader eller emellan ett och annat härad samt en mindre stad, (ill uppförande af gemensama, färre men större, häkten med passande läge vid de större tingsställena och möjligen med inredning och skötsel, liknande de nya länshäktenas.
Om de stora straff- och arbetsfängelserna bör hela samhället taga vård, och jag har ofvan yttrat hvad jag för deras framtid hoppas.
I de sjukvårdsanstalter, jag under resan besökt, hafva varit rådande ordentlighet och snygghet, äfven der lokalerna icke varit i det ändamålsenligaste skick.
De der intagna sjuka hafva äfven yttrat sin belåtenhet med omvårdnaden och skötseln.
På flera ställen har deremot klagan försports öfver de befintliga sjukvårdsanstalternas otillräcklighet, isynnerhet har en sådan klagan låtit höra sig öfver bristande utrymme på Hospitalen eller vårdanstalterne för sinnessjuka.
I en af de aflägsnare landsorter, som jag besökte, berättades, att en sinnessjuk måst flera veckor förvaras och då ännu förvarades hemma hos föräldrarne, bunden med kedjor, emedan plats ej kunnat erhållas på något lazarett eller hospital och hans tillstånd vore så våldsamt att man befarade, det han skulle, enligt yttrade hotelser, till lifvet skada sina närmaste, om tillfälle dertill yppades.
I samma ort hade nyss förut en dylik olycklig sinnessvag, som icke heller lyckats att vinna inträde på någon sjukvårdsanstalt, i ett anfall af raseri, på det rysligaste sätt, mördat sin syster.
Hvad som till afhjelpande af denna brist kan uträttas, är derföre af behofvet påkalladt, och skall utan tvifvel inom hela landet med tacksamhet emottagas.
Och härmed afslutar jag redogörelsen för det embete, jag nu under ett år och två månader förvaltat.
Jag behöfver ej underrätta den, sorn egnat någon uppmärksamhet åt min embetsförvaltning och åt den redovisning, jag här framlagt, huru föga min förmåga, mina insigter och min erfarenhet motsvarat detta vigtiga förtroendeuppdrag.
I följd af min föregående bekantskap med embetets fordringar borde ett sådant resultat icke vara mig oväntadt; men då jag ändock, efterkommande en älskad och vördad förmans önskan, emottog Rikets Ständers för mig så smickrande förtroende att vara hans suppleant, kunde jag, lika litet som någon annan, föreställa mig det, som sedan inträffat, att han i sin kraftfullaste ålder så plötsligen skulle falla ifrån och lemna embetets börda på mina svaga skuldror.
U9 I planen för embetets stiftelse är dock visligen förebygdt, att detsamma må kunna länge missbrukas, vare sig af innehafvarens oförmåga, hans bristande nit eller orättrådighet, enär vid hvarje återkommande riksdag landets Representanter äga att genom nytt val om embetet förfoga.
IV. A. Fröman.
Arvid Ulrich. ■ c !<!>;■> .> : i' *tVn;> -i;‘.W:; . ■'1 5 ‘ v t? nar • ■ BILAGOR TILL RIKETS STÄNDERS JUSTITIE OMBUDSMANS BERÄTTELSE 1862, STOCKHOLM, TRYCKT HOS E. WESTRELL, 1862.
N JJIT mmhwi mimmi o mimi tnm/in mm I * •
Uppgifter från de särskilda Kongl.