Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Svensk mans skyldighet att deltaga i fattigförsörjningen, då han icke sjelf är i behof af andras hjelp, upptager den icke sättet huru detta stadgande skall tillämpas. Anledn. har sålunda öfverallt i Sverige förekommit att åsidosätta denna skyldighet för hvarje Svensk man, att, då han icke sjelf är i behof af andras hjelp, deltaga i fattigförsörjningen; hvarföre också endast den delen af allmänheten, som utgöres af husbönder eller hufvudman för någon rörelse, hvilka haft andra i sin tjenst och under sitt försvar, bidragit till fattigförsörjningen, men alla andra, barn, ogifte och tjenstehjon, icke dertill bidragit med en enda skilling.
Således, tvertemot Konungs och Ständers sammanstämmande beslut, står detta missförhållande ännu qvar.
Det hade följaktligen, efter min öfvertygelse, varit så mycket större skyldighet för Utsk:n, att utreda förhållandet och föreslå utvägar att bringa denna författn. till verkställighet, som bland de handlingar, hvilka blifvit till Utsktn remitterade, jemväl fanns den af mig i ämnet författade, tdl K. M. afgifna, samt af K. M. till Ständerna öfverlemnade afhandling, deruti jag i denna del föreslagit åtskilligt, som jag trott kunna leda lill ändamålet.
Emedlertid och då Utskui nu, utan afseende på i3 H. 27 ‘ilo I) c ii 9 September f. ro. den lagstiftning, som finnes, endast yttrat sig om de föreskrifter, som Utsk:n ansett kunna ordna förhållandet, så tager jag mig friheten alt, innan jag yttrar mig hufvudsaklig! i timnet, lill skärskådande upptaga hvad Utsktn toresia g 11.
Utskrns förslag utgår från en amalgamalion af principer, — jag ber 0111 ursägl för det jag nyttjar delta ord, men jag tror att det är sanni uttryckande förhållandet.
Af hvad sorn varit, ehuru lältsvidrigt, hafva Utsktn ledt sig till hvad som utan rubbning blifva skall, och således liar äfven detta Utsktns förslag i flera fall blifvit rättsvidrig!.
Utskm påstå, att ''hvarje socken å landet, och i stad hvarje församling, skall lemna nödtorftig vård och försörjning åt sådana dess medlemmar, som sakna förmåga och medel att sjellve sig dermed förse; dock måga socknar af samma pastorat, och församlingar af samma stad, der de så åsämjas, förena sig om gemensam fattigvård.”
Detta utgör irsta §:n i delta lagförslag.
Af denna premiss kan man visserligen erkänna hvad i Utskrns motiver blifvit antydt, att de icke velat skilja fattigvården ifrån den enskilda fördelningen på socknar, ehuru samhället ansetts böra ansvara för densamma, och längre fram i lagförslaget åtskilliga stadgande!) förekomma, hvarigenom ifrån communen på samhället öfverflyttas skyldigheten alt försörja vissa slags fattiga.
Jag instämmer härvid med Ulskm såvida, alt jag väl anser samhället, för ordnandet af fattigvården, hvilken är en samhällsangelägenhet, kunna ganska lämpligen indelas i sådana dist ricter, som socknar eller församlingar i städerna, på hvilka förvaltnings-bestyret och de fattiges omvårdnad öfverlåta*, men denna anordning bör vara uppfattad med hänsigt till den generella grundsatsen för att icke blifva haltande. 1 §:n i morn. innehåller:
"På livart och ett fattigvårdssamhälle ankommer alt, under iakttagande af föreskrifterna i denna stadga, ordna fattigvården på sätt som, efter ortens beskaffenhet och särskildta förhållanden, finnes lämpligast; dock så att bettlande aldrig må tillåtas.” Lagen, mine herrar! kan visserligen förbjuda bettlande och har gjort del i alla länder, inell detta utgör ett fölbud, som är alldeles omöjligt att handhafva och således ej skäligen bör införas i lagen.
Också hafva de påföljder, som strafflagaine stadgat för bettlande, så val i Sverige som i andra länder, variten ledsam serie af den allmänna menniskorättens våldförande för enskild nytta.
Jag skulle tro det vara helt klart och naturligt, alt 0111 en person är beröfvad möjligheten att sjelf skaffa sig födan för dagen, sä måste han derom anlita en annan bättre lottad like.
Detta utgör visserligen ett hvitlanda, men är en nödvändig sak för ögonblicket.
Det är icke sagdt, alt ett sådant bettlande skall blifva ett yrke; och det är endast yrket bettlande, sorn bör vara förbjudet, (i. v. s. att den person, som icke kan förmås att genom arbete Den g Sep I e m ber f. n. 211 skaffa sig underhåll, ulan vägrar ali verkställa det arbete som emot skälig betalning honom erbjudes, är verkligen straffvärd, då han tigger; men den, sorn saknar tillfälle till arbetsförtjenst, är det icke.
Jag kan således icke annat än ogilla uppställningen i detta moment.
Andra mom. af’ samma § stadgar: ”1 detta afseende skola för hvarje lättigvårds-samhälle närmare bestämmelser meddelas genom särskildt reglemente, hvilket , efter förslag af sockennämnd, antages af sockenstämma och derefter öfverlämnäs lill Konungens Bef:b:de, som äger tillse, huruvida det öfverensstärnmer med denna stadga och gällande författningar, samt befordra rättelse af hvad som derifrån afviker.
” Detta moment ställer Konungens Bef:h:de till direct lagstiftare i dessa frågor.
Han har hittills icke ägt annat än granskande myndighet och skyldigheten att utlåta sig, då förslag öfverlemnas lill K.
M.'s fastställelse, och detta öfverensstärnmer med Konungs och Ständers beslut vid 1810 års riksdag.
Jag skulle också tro, att det hittills varande förhållandet är vida bättre och förståndigare, än hvad Utsktn här föreslagit, hvilket skulle medföra en helt ny art af tvistefrågor emellan landshöfdingen och sockenboerna, Ii v i I ka måhända icke blefvo nöjde med de förändringar landshöfdingen beslutat uti deras reglemente, och således ingingo med besvär till K. M., i stället för att K. M., om förslaget till dess stadfästelse genast blifvit öfverlemnadt, hade pröfvat det, efter vederbörts hörande. 3 §:n innehåller: ”Sockennämnden skall tillhöra förvaltningen af alla fattigvårds-angelägenheter, och äger att pröfva hvarje i detta afseende förekommande behof, saint om oell i hvad mån understöd bör lemnäs, i förhållande lill de behöfvandes större eller mindre egna förmåga, och med iakttagande af den ansvarighet för behofvels afhjelpande, hvartill enskilde kunna, enl. denna stadga eller annorledes, vara lagligen förbundne.”
Med det här förekommande ordet ”annorledes” bör förstås sådana öfverenskommelse!' emellan socknen och enskilda egendomsinnehafvai e, bruksägare eller fabriksidkare, hvilka innefatta, att desse sjelfve skola ansvara för det af deni antagna folks fattigvård.
1 annat fall skulle ordet ”annorledes” här vara alldeles oegentligt.
Nu finnes dock ingenting ordnad t för sådana förhållanden, oell jag har i dag under discussionen hört yrkas, att för fabriksal betare borde egentligen af Staten erhållas bidrag till deras underhåll.
För min del kan jag icke deruti instämma.
Jag anser att faln iksinrättntr eller bruksanläggningar af hvad beskaffenhet sorn helst må inom forsaml inga i na öfverenskomma om sti Itel för den ömsesidiga fattigvården, oell att den öfverenskommelse, sorn dervid träffas, bör, pn satt jag nyss nämnde, af landshöfdingen insändas till K.
Mts stadfästelse; men bestämmelserna dervid anser jag icke tillhöra den generella lagstiftningen för fattigvården i Riket.
Don 9 S c p t e m ber f. rti. 4 §:n förest lifver: ”Jemte den föräldrar alltid tillhörande förbindelsen att försörja sina barn, skall det i allmänhet åligga anhöriga i rätt upp- och nedstigande led, att, i mån af behof å den ena och förmåga å den andra sidan, bidraga till hvarandras försörjning.”
Denna § har i reservationerna blifvit klandrad och det med skäl.
Jag skulle tro, att det är onyttigt, att i en stadga om fattigvården lagstifta om förhållandet emellan föräldrar och barn.
I fråga derom gäller religionen och kärleken, och något annat bör dervid icke komma i fråga.
1 hvarje fall, der inom familjelifvet den civila lagen inträder, kan man vara fullt öfvertygad, att det moraliska sambandet upphört.
Jag ogillar således den 4 §'n helt och hållet. 5 §:n innehåller: ”För tjenstehjon, hemmansbrukare och torpare, som med dagsverken utgöra åtminstone största delcu af sina skyldigheter till hemmansägare eller innehafvare, statfolk samt handtverks-, bruks- och fabriksarbetare jemte deras hustrur och hemmavarande barn skall husbonde, under den tid arbetsaftalet gäller, ansvara för försörjningen, så att icke de falla fattigvården till last; dock med rättighet att, om han vill, af deras tillgångar eller arbete åtnjuta ersättning för den kostnad, han sålunda fått vidkännas. ” Reservanterne hafva redan visat det olämpliga och oriktiga af denna §., men såsom ett tillägg vid hvad härom af andra blifvit anfördt, ber jag att få fästa Ståndets uppmärksamhet derpå, att enl detta stadgande kronohemmans-innehafvarne, hvilka endast äro åboer, skulle komma i den ealhegori, att Kronan, såsom deras husbonde, skulle inträda i försörjnings-skyldigheten för dem.
Arrendatorer, torpare och hemmansbrukare i allmänhet, utan afseende på hvilken samhällsclass de tillhöra, äro för tillfället sjelfrådande Svenske medborgare, efter lagen berättigade att ansvara för personer i deras lagstadda tjenst.
Alt här ålägga sjelfva jordägaren att för sådana medborgares samt deras hustrurs och barns framtida försörjning ansvara, vore således alldeles icke förståndigt och torde ej heller rältsenligt kunna ske. 6 §:u innehåller:
"Den som från annat fatligvurds-samhälle intager gift arbetsfolk, eller enkling eller enka med harn, skall, utöfver redan stadgade ansvarighet såsom husbonde, så länge sådan ansvarighet fortfar, under fem år, räknade från inflyttningen, enskildt vidkännas en fjerdedel af den faltigvårdskostnad , som för sådana personer kan komma att utgå, och derjemte, efter allin, grunder, deltaga i de öfriga trefjerdedelarna af sådan kostnad.”
Här, mine herrar! då Utsk:n bibehållit verkan af 1788 års författning på det sätt, att det är sockennämndens rättighet att hindra inflyttning, frågar jag, om ej följden af denna 6:te § blefve, att gift arbetsfolk omöjligen kunde få inflytta från cn socken till en annan, och att således en mängd hemmans- och lägenhets-innehafvare, som äro i behof af arbets - Ben 9 September f. ra. folk, mäste begagna deras jord såsom betesmark, i brist på arbetare lill dess odling, hvaremot ett stort antal arbetsfolk blefve fattighjon i den ort, hvarifrån de velat flytta för att få lagstadd och ordentlig tjenst, nyttig för samhället och nyttig för dem sjelfva?
Detta har jemväl redan vid frågans första bearbetande härstädes blifvit anmärkt såsom en grundlagsstridig följd af stadgandet i 1788 års författning, och 16 §:n Reg.F:n har dervid blifvit åberopad.
Väl hafva Utsktn i moliverna för deras förslag yttrat: ”Det öfverklagade hindret för flyttning socknarna emellan följer ingalunda ovillkorligt af de föreskrifter comiterade för fattig vårds-ärendena föreslagit, såvida dessa föreskrifter endast hafva afseende å iakttagelser vid mantalsskrifning för vårdande af särskildta fattigvårds-samhällens rätt sins emellan, då en arbetare, derföre att han är obemedlad, icke mer än någon annan är pligtig att inskränka sitt vistande inom mantalsskrifning^- orten, utan han, fullkomligt oförhindrad af regleringen i berörde afseende, kan söka och begagna tillfälle för sin bergning, hvarhelst det erbjuder sig; och Utsk:n kunna således icke inse, att stadgandena i denna del stå i strid med 16 §:n Reg.F:n, på sätt som af en ledamot inom R. o. Ad. blifvit yttradt.”
Men nu ber jag ödmjukast att få fråga: när man ålägger ägaren af jorden att ansvara för fattigvården för de personer, hvilka äro bans hemmansbrukare, jordtorpare o. s. v., månne icke deraf blifver en följd, då man derefter läser 6 §:n, innehållande att den, som från annat fattigvårds-samhälle intager gift arbetsfolk, eller enkling eller enka med barn, skall ansvara för deras fattigförsörjning, att sålunda man hindrar begagnandet af den rättighet, som Utsk:n i premissen förklarar tillkomma hvar och en, att flytta från en socken till en annan?
När sockennämnden äger rättighet att svara nej till inflyttningen, såvida ej hemmansägaren åtager sig skyldigheten alt ansvara för familjens framtida fattigvård, så följer af sig sjelf, att inflyttningen ej kan äga rum. 7 §:n säger: ”Den som åt personer från annat fattig— vårds-samhälle upplåter bostäder å sina ägor med mindre jordrymd, eller under andra villkor, än som för jordafsöndring under Jifstids-besittning äro föreskrifna, vare ansvarig för deri inrymde personers fattigförsörjning, på sätt 6 §:n stadgar.’’
I afseende härpå får jag hänvisa till hvad jag i ett löregtde plenum yttrat, i fråga om förslag till författning rörtde afsöndring af jord; och yrkar jag, att jemväl det här införda stadgandet måtte förfalla. 8 §:n innehåller: ”Den fattigvårds-ansvarighet, sorn i 4 och 5 §§:na är föreskrifven, må af socken- eller stadsnämnd kunna eftergifvas, i den mån behof och billighet sådant påkalla.”
x\tt i cn lag stadga ansvarighet och sedermera öfverlemna åt en sockennämnd alt arbiträr! förfara med tolkningen af lagen, det lärer väl af en hvar, som al - Den c) Sopie m 1) e r f. lil. drig så litel följt med verkningarna af en sådan lagstiftning, cj kunna annat än i högsta måtto klandras.
Vi hafva sett följderna af en sådan arbitrage, införd genom lagstiftning inom Englands fattigvårds-communer; och vi känna hvilken massa af oordningar samt hurti mycken scandal derigenom uppkommit. g §:n i mom. föreskrifver: ”Vid utdelande af fattigvårdsunderstöd, skall sockennämnd tillse, alt det motsvarar de nödvändigaste behofven, alltid med beräkning af fattighjonets arbetsförmåga, ehvad den må vara större eller mindre; och ankommer det på nämnden, all, efter sorn den finner mest ändamålsenligt, antingen anställa fattighjonet till arbete för godtgörelse af understödet, eller åt hjonet öfverlemna att fritt använda sin arbetsförmåga, då understödet i förhållande dertill minskas.”
Här har således den besynnerlighet inträffat, att i premissen till detta moment säges, att det är de nödvändigaste behofven, som skola uppfyllas, men i slutsatsen stadgas, att understödet till fyllande af dessa de nödvändigaste behof dock skall förminskas, då fattighjonet får vara på egen hand, och att han endast, då han af nämnden anställes till arbete, skall få det nödvändigaste.
Något mindre än det nödvändigaste lärer dock icke kunna anvisas, så framt man vill undvika att fattighjonet olofligen tillgriper hvad sorn icke godvilligt lemnäs.
Jag förbigår i och 3 momtn af denna § och öfvergår till det 4:de, innehållande; ”Om föräldrar, som icke åtnjuta fattigunderstöd, åsidosätta vården om sina barn, skall nämnden göra sig noggrannt underrättad, huruvida det härleder sig från oförmåga att dem uppfostra och i sådant fall vidtaga de anstalter, som af behofvet kunna påkallas.” Jag tror, att om Utsk:n tagit någon kännedom om stadgandena i kyrkolagen och deraf sett huru det Högv. presterskapet vid sådant förhållande bör förfara, så hade detta stadgande kunnat uteblifva, och det är naturligtvis ensamt genom presterskapet, som den här åsyftade tillsynen bör utiifvas; för sockenstämman skall i allt fall anmälan ske, om det i slutet af detta mom. omnämnda förhållande inträffar, alt föräldrarne kunde sakna förmåga att sjelfve uppfostra sina barn. i i §:n stadgar, att ”då fattighjon visar tredska , sjelfsvåld, oordentlighet eller sturskhet, må sockennämnd, der annan rättelse ej gör tillfyllest, besluta en lämplig minskning af hjonets underhåll.”
Hvad först beträffar orden ”annan rättelse,” så är meningen dermed icke klart uttryckt.
Måhända förstås dermed tjenlig husaga, då fattighjonen anses stå under sockennämndens husbondevälde.
Beträffande åter att i det fall, då annan rättelse icke gör tillfyllest, använda svältkur, så bar olämpligheten deraf blifvit visad af reservanterna, synnerligen af Frih.
Cederström. 12 §:n innehåller: ”Fattigunderstöd är en nödhjelp af christligt deltagande för den lidande, och allt pockande, då Den y S e p t e m b e r f. m. det sökes, eller klandrande utlåtelse!' om dess beskaffenhet, då det emoltages, vare således förbjudna; hvaremot rättelse af förment felaktighet må sökas hos den, på hvilken rättelsen kan bero.
Understödet är oe.k ett förskott, hvarför emottagaren står i skuld, som bör godtgöras, i den mån möjligheten det förr eliel' sednare tnedgifver.
För barn under 15 år vidlåder skulden alltid deras föräldrar, hvaremot barnen sjelfva öro frikallade från betalningsskyldighet för hvad dem intill denna ålder påkostas.”
Detta inom. innefattar sålunda ett förbud emot allt pockande, då understöd sökes, hvilket är rätt och tillbörligt; men deremot lemnäs bär rättighet till klagan öfver förment felaktighet, då någon lindel stöds-bchöfvande anser sig hafva blifvit orätt behandlad af sockennämnden, hos hvilken han anmält sig till erhållande af understöd.
Jag förmodar nemi., att här måste menas sockennämnden, oaktadt det ej står utsatt; ty eljest vore det mer än besynnerligt, om den som af en enskild person begärde allmosa, men, fastän sådant skedde på höfligt sätt, ej erhöll något, skulle förklaras berättigad att deröfver klaga eller anföra besvär.
Detta kan väl icke vara Utsktns mening, utan måste det vara nämnden, som här är i fråga, fastän sådant ej är närmare uttryckt; men äfven i detta fall skulle jag tro att denna bestämmelse, som förbjuder pockande och tillåter klander öfver beslutet, kunde uteslutas såsom obehöfligt, enär det följer af sig sjelft, att om klandret icke fullföljes i den ordning lagen bjuder, kan det icke vinna något afseende. i i §:n lyder sålunda: ”Om afkastningen af fattigvården tillhöriga fastigheter och capital, jemte inkomsten af sterbhusafgifter, böter, colleeter, frivilliga gåfvor och andra sådana bidrag, icke äro för fattigvårds-behofvet tillräckliga, skall, till fyllnad af brist, först erläggas en afgift af högst sex sk b:co för hvarje mantalsskrifven person, som fyllt 17 år; dock må undantag härutinnan bero af sockennämndens pröfning.
Hvad derutöfver erfordras fylles genom tillskott efter de grunder, som för sådana bidrag äro stadgade i lagen om sockenstämmor och sockennämnder.”
Här synas tre bestämdt distincta skiljaktigheter för beslutet och lagstiftningen inom samma §.
Först förekommer här hushållningen med inkomsterna, sedan omnämnes en afgift, och slutligen kommer en afgift, som derutöfver erfordras och skall fyllas genom tillskott efter de grunder, som för sådana bidrag äro stadgade i lagen om sockenstämmor och sockennämnder.
Jag skulle förmoda, att om förevar, stadga antages och skall blifva gällande för fattigvården, den bör vara på sidan om alla sådana stadgar 0111 communal-afgifter och bestyr, som tillhöra sockenstämmor, och att det sorn här upptages ej bör förekomma annorstädes, likasom hvad som annorstädes upptages endast bör afse det dervid åsyftade ändamålet, så att hvarje författning blir alldeles afskiljd från andra.
Den 9 September f. m. j4 §:n ! mom. säger: ”1 fråga om fattigvård anses i allmänhet en hvar tillhöra det samhälle, eler iian är antecknad i mantalslängd eller sednast varit det; dock så alt, vid flyttning från ett samhälle till annat, flytlningstiden skall hafva ingått, innan faltigvårds-ansvaret öfvergår från det samhälle, den flyttande förut tillhört;” 2:dra mom. innehåller: "Minderåriga barn af äkta säng tillhöra fadrens, eller, om han är död, modrens mautalsskrifningsort, och oäkta barn tillhöra den ort modren tillhörer, utom i det fall, att fattigvårds-behof uppstår till följd af modrens död, då fättigvårds-behof för dem skall bekostas af det samhälle, moder tillhört vid barnets födsel;" och 3 morn. lyder sålunda:
"För manskap af värfvade armeen och flottan, samt handtverkare och arbetare vid Kronans varf och verkstäder med lön på stat, som endast till följd af tjenstgöringen manlalsskrifvas å tjenstgöringsorten, gäfle icke sådan skattskrifning till rättelse i faltigvårdsfrågor.
Den fattigvård, som för sådana personer samt deras hustrur och barn kan erfordras, skall, efter behörig pröfning, bekostas af K. M. och Kronan, om icke desse personer af annan anledn. tillhöra särskildt samhälle.
För personer, hvilkas mantalsskrifningsort icke kan utrönas, bekostas likaledes af K. M. och Kronan den oundvikligen nödvändiga fattigvården, intilldess någon församling kan dertill förpligtns.”
Dessa 3 mom. af den i4 §:n börja roed det stadgande, att mantalsskrifningsorten skall vara hvad som bestämmer skyldigheten alt lemna understöd.
Men, mine herrar! nu passar det sig ofta så, att en person från den ort, der han sednast varit mantalsskrifven, vill, efter nu gällande författningar, hvilka i detta afseende stå i fullkomlig conformitet med den nu föreslagna, flytta till annan ort och der blir vägrad mantalsskrifning, men likväl qvarslannar flera år med sitt hushåll.
Jag har mänga gånger i collini handlagt frågor, hvari det förekommit, att en person vistats 8 ä g år i en socken, der han icke varit mantalsskrifven.
Uppstår sedan fråga om hvem sora skall försörja honom eller hans familj, så yrkar den socken, der han vistats denna långa tid, att fattigförsörjning skall utgå af den socken, der han sednast varit mantalsskrifven.
Jag frågar då, om det finnes någon rätts- eller billighets— grund derför, eiler något förnuft deruti, att en socken, derföre att den begagnat en sådan persons arbetsförmåga, utan att han varit der mantalskrifven, och då socknen sålunda heröfvat
Staten de mantalspenningar, som af honom bort erläggas, skall kunna undandraga sig fattigförsörjningen.
Om den oriktiga grundsats skall blifva gällande, att socknarne aga rätt att vägra inflyttning; så följer också deraf, att socknen, som vägrar inflyttning, skall fullfölja detta yrkande hos Konungens Bef:h:de, och att den person, som ej får inflytta, förvises ifrån socknen till den ort åter, der han Den 9 September f. m. 2,7 han är mantalsskrifven; ty att mottaga personen, men vägra hans mantalsskrifning, är rent af oförnuftigt.
— Elvad om minderåriga barn här finnes stadgadt, och att barnens underhåll efter modrens död skall bekostas af det samhälle modren tillhört vid barnets födsel, synes ej heller vara bättre betänkt.
En qvinna eller ett gift folk kan l. ex. från Skåne, der deras barn blifvit födt, flytta lill Norrland, och der efter io ä 12 års förlopp aflida.
Då skulle barnet, för att få åtnjuta fattigvård, ifrån den ort, der det så länge vistats, flyttas ner till födelseorten Skåne.
Jag frågar: finnes det ringaste förnuft i ett sådant stadgande? finnes dertill någon grund i hvad som hittills varit stadgadt?—
Emot livad i tredje mom. förekommer om Kronans manskap nödgas jag göra den erinran, att här hafva Utsk:n visserligen sökt att befria de communer, der garnisoner finnas, från skyldigheten att bekosta fattigvården för soldaternes enkor och barn, hvilka det hittills alltid tillhört dessa communer att försörja; men något egentligt skäl till en sådan befrielse finnes dock icke, ty vi måste väl erkänna, att den commun, der en garnison är förlagd, deraf åtnjuter icke obetydliga fördelar, så väl i och för de medel, hvilka användas till manskapets lefnadskostnad, som jemväl medelst det arbetsbiträde, som af manskapet kan emellan tjenstgöringen lemnäs, och hvaraf orten vet att ganska väl betjena sig.