Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
St.rs Just Ombudsm. måtte inlagas den föreskriften, att han bör egna upmärksamhcl åt rättskipningen inom BankoYerket, samt alt Just.Ombudsm:n förpligtas, alt årligen från Bankens FiskalsEmbete infordra de handlingar, som röra möjligen under årets lopp gjorda fiskaliska åtal.
Mångårig erfarenhet har vitsordat behofvet af, att någon upmärksamhet fästes vid styrelsesättet inom R.
St:rs Bank; ty så länge BankoVerket styres efter särskilda lagar, och, till följd af måhända bristande instruktion för Just.Ombudsimn, Verkets tjenstemän äro uteslutna från rättigheten, att uti något enda fall få en olaglig behandling granskad af laglig domstol, så hafva de af Bankens tjenstemän, som icke hunnit till Kommissariegraden, uphört att vara medlemmar af det fria, lagbundna Svenska samhället.
Någon vidlyftighet uti motiveringen af min motion torde vara öfverflödig, enär LagUtsk., till hvilket jag vördsamt anhåller, att motionen måtte blifva remitterad, har tillgång till Just.Ombudsnuns Embets-diarier, och dessa äro mer än tillräckligt uplysande.
Att Just.Ombudsmm har närmare tillsyn öfver Bankens EiskalsEmbete, är så mycket mer af behofvet påkalladt, som sannolikt många af mina motioner vid denna Riksdag blifvit öfverflödiga, om denna åklagaremyndighet stått under kontrollen af en aktningsbjudande opinion.
Remitterades till LagUtsk. 5:0 BankoReghtets 61 g 3:dje morn. stadgar, att den tjensteman, som söker ledighet i och för tjenstgöring hos R.
St:r, skall afstå så mycket af sin lön, som fordras till bestridande af tjensten i lägsta lönegraden; men deremot finnes ingen bestämd föreskrift i afseende på ersättningsskyldighet för sådane tjenstemän, som i stöd af 79 g Riksd.Ordn. äro berättigade till säte och stämma såsom Riksdagsmän. K. M:s Bref till Dess KrigsColhm af d. 2 Mars 1840 bestämmer en sådan ersättning till halfva lön i lägsta graden; och som billigheten synes fordra, att R.
St:rs egna tjenstemän i och för Den 5 November. 75 utöfningen af Riksdagsmannakallet icke böra vidkännas större förluster än Kronans tjenstemän, och än mera, att den tjensteman, som är moralisk pligtig, att, ulan ersättning från det allmänna, begagna en rätt, som Grundlagarne pålagt honom, icke måtte vidkännas samma afdrag af sin lön, som den, som på egen begäran mot arfvode blifver tjensteman under Riksdagen, så lär jag vördsammast föreslå, att BankoRcgl.let i denna del sättes i öfverensstämmelse med ofvan antydda K. M:s Bref.
Som 79 § Riksd.Ordn. stadgar, att ingen, sorn till säte och stämma berättigad är, må af hvad anledning som helst kunna förmenas att Riksdagen bivista, så tyckes det, som Grundlagens bud härutinnan, genom något afdrag af lön, icke fullt efterlefdes.
Om den anmärkmn möjligtvis skulle göras, att
Banken skulle kunna få vidkännas alltför stora förluster, så får jag vördsammast uplysa, att jag, under utöfningen af min Riksdagsmannarätt under denna Riksdag, utaf min. aflöning inom Banken går miste om nära 100 R:dr b.-ko i månaden, och att sannolikt, om äfven den lindring jag föreslagit beviljas, en så dyrköpt ära af högst få kan komma att begagnas.
Remitterades till BankoUtsk. 6:0
Rikets sist församlade Ständer beslöto, att texten å de Bankosedlar, som vid decimalsystemets införande utgifvas, skall erhålla följande lydelse: »Sveriges R.
St:rs Bank inlöser, vid anfordran, denna sedel å R:dr 00 R:mt med 00 R:dr i silfver, eller 00 ort tolflödigl myntadt silfver.»
Genom detta beslut har Banken förbundit sig att, om sedelhafvaren så yrkar, inlösa sina sedlar med silfvermynt efter en bestämd vigt.
Men om äfven det vore en möjlighet, att utprägla silfvermyntet så, att det nytt kunde erhålla en -bestämd gifven vigt, så är det. dock naturligt, att denna vigt i mohn af slitning förminskas.
Härigenom kan Banken för framtiden ådragas oberäkneliga förluster, såvida icke Banken förbehåller sig att, äfven efter vigt, emottaga till Banken inflytande silfvermynt.
Men häremot upstå ännu betänkligare svårigheter, nemi. enskildtas förluster, trassel vid liqvider man och man emellan samt slutligen allmänt missnöje.
I stöd af dessa mina skäl, får jag vördsammast föreslå, att texten å de nya sedlarne må erhålla följande lydelse: Sveriges R.
St:rs Bank inlöser, vid anfordran, denna sedel d R:dr 00 B:mt med 00 R:dr i Silfver, enligt 1830 års myntfot.
Under sista Riksdagen hade jag äran väcka en motion, som blef remitterad till Lag - 76 Den 5 November. Utsk.; men, som jag nyligen hört af Utsk:s dåvarande och äfven nuvarande Ordf:de, var Utsk., till följd af andra göromål, förhindradt att handlägga denna motion, såväl som flera andra motioner.
Af denna anledn. får jag nu förnya densamma, och ber att ur B. o. Ad:s prot:r vid sistl.
Eiksdag få upläsa dess innehåll.
Den härefter uplästa motionen var så lydande:
I 68 § af konkurslagen föreskrifves, att vid konkurs skall äfven »Kronans ombudsman i orten», nemi.
Kronofogden, kallas.
Detta är naturligtvis på det han må komma i tillfälle att bevaka cessionantens utskylder till Kronan.
Men om nu cession göres utaf innehafvare af fastighet på landet, hvars ränta eller tionde är anslagen till något Begite t. ex., huru går det då?
— Kronofogden kan icke bevaka, ty han känner ej beloppet och han anser sig dessutom hvarken skyldig eller berättigad till bevakning för Keg:tet, emedan han icke kan beediga en sådan fordran.
Keg:tsskrifvaren, Beg:ts ombudsman, får icke underrättelse om saken och kan ej heller af stämningen i Tidningarne få kännedom om konkursen, ty han känner aldrig, om icke händelsevis, namnen på de personer, sorn' till Keg:tet erlägga hemmansräntor eller tionde.
Han känner endast namnen på gårdarne, hvilka oftast äro spridda i flera län; och följden blir, att Keg:tet förlorar det årets ränta eller tionde, då konkursen skett.
Jag får derföre vördsamt föreslå, att första meningen af konkurslagens 68:de § får följande förändrade lydelse: »Kronans ombudsman i orten och, om gäldenären innehar jord å landet, hvars ränta eller tionde ej är Kronan behållen, den auktoritet eller person, till hvilken samma ränta eller tionde är anslagen, äfvensom alla öfrige kände inländske borgenärer, skola om stämningen särskildt underrättas.»
Efter upläsningen häraf tilläde motionären:
Nyttan och nödvändigheten af den föreslagna förändringen kunna säkerligen alla de ledamöter af detta Stånd vitsorda, som i likhet med mig varit eller äro ledamöter i en löningsdirekm vid ett indelt Beg:te.
Jag rekommenderar således denna min motion till LagUtsk:ts benägna upmärksamhet, så att den icke måtte, såsom vid sista Biksdagen, försvinna utan resultat.
Hr Cederschiöld, Gustaf, uppläste 2:ne motioner, innehållande: 1:0 Vetenskapernas inverkan på lifvet, på samhället, torde numera icke kunna betviflas.
Hvad den lärde tänkt och forskat sprider sig småningom till allmänna medvetandet, till folket.
Denna idéernas omsättning har under innev:de århundrade vunnit ofantligt i hastighet.
Under föreg:de sekler var den vida trögare.
Den förra tidens lärde utgjorde nära nog ett slags skrå eller hemlig orden, som talade sitt eget språk, okändt af allmänheten; och an - Den 5 November, 77 sågo de det för vetenskapen förnedrande, om denna neddroges till allmiinhetens kännedom och bedömande.
Detta århundrades lärde åter tala och skrifva samma språk, som deras öfrige landsmän, och de ypperste af vetenskapernes idkare anse det icke under sin värdighet, att framställa resultaterne af sina forskningar i en form, att de kunna fattas äfven af den olärde.
Detta sätt att popularisera vetenskapen är en af vårt tidehvarfs ljusaste sidor.
Kunskaperne spridas derigenom hastigt från de egentligen lärde till allmänheten.
Nu mera hör det ingalunda till sällsyntheterna, att, få år efter det en abstrakt theori blifvit af vetenskapsmannen uptäckt, densamma vinner tillämpning i det praktiska lifvet.
Att befordra denna vexelverkan emellan skolan och lifvet, torde icke vara ett ovärdigt föremål för eftertankan hos ett lands styrelse.
Likasom theorien har sin proba i praktiken, så behöfver ock denna sednare renas från fördomar af theorien och af denna erhålla kunskap om orsakerna till sina åtgöranden.
Den lärde bör ryckas ur sin cell och sättas i beröring med verkliga lifvet.
Han tvingas derigenom att med sitt vetande gagna sina medmenniskor, och å andra sidan verkar beröringen med det faktiska i lifvet, att den lärde af sina forskningar och abstraktioner icke förledes till irrfärder i tomma rymden.
Det har länge ansetts för en stor brist, att våra Universiteter äro belägna i så obetydliga städer, att de nära nog utgöra ett slags kloster.
Universitetsstäderne, nästan blotta bihang till Universiteten, kunna, i anseende till denna sin obetydlighet, icke på dem hafva någon inverkan.
Universiteten befinna sig således nästan alldeles isolerade, utan gemenskap med någon korporation af den vigt och betydenhet, att dem emellan någon större vexelverkan kan ega rum.
Men rörelse är vilkor för allt lif. Hvila det är död.
Om således Universiteten, till följd af detta deras ostörda lugn, någon gång skulle få benägenhet att petrificeras, bör sådant icke kunna väcka förundran.
Universitetens läge i obetydliga orter har gjort, att deras arbeten och sträfvanden förblifva okända för den stora allmänheten.
Men vetenskapernas mål är sanningen, ljuset.
Deras idkare älska också att sjelfve befinna sig i ljuset, så att deras bemödanden må blifva kända och skattade af verlden.
Liknöjdhet och glömska verka döfvande på forskaren.
Yet han sig deremot vara föremål för en större allmänhets upmärksamhet, lifvas hans sinne och väckas hos honom krafter till förnyade ansträngningar.
Dessa och flere andra omständigheter hafva också redan för några decennier sedan rigtat tankan på nyttan och nödvändigheten af Universitetens förflyttning till hufvudstaden, och om jag ej missminner mig, hafva motioner derom blifvit väckta hos RiksStm, men frågan har utan resultat förfallit.
Den är dock af för stort nationelt intresse, att öfverlemnas åt glömskan; och är det af öfvertygelse härom, som jag funnit mig upmanad göra den till föremål för representationens öfverläggningar.
Ganska stora och vigtiga fördelar skulle onekligen härflyta från en sådan förflyttning af Universiteten till hufvudstaden.
Mycket, som nu är ofullständigt och otillräckligt, derigenom att det 78 Den 5 November. är splittradt pä olika håll, skulle, saraladt på ett ställe, kunna komina att utgöra något helt och fullständigt.
För ett grundligt studium af flere utaf vetenskaperna fordras tillgång på instrumenter, apparater och samlingar; hvarförutan för alla vetenskaper erfordras bibliotlieker.
Under närvarande förhållanden, då dessa samlingar här i Riket äro spridda på tre eller flera ställen, hafva de icke kunnat blifva annat, än i hög grad ofullständiga.
Så finnas .t. ex. i Riket icke mindre än tre astronomiska observatorier, men jag betviflar, att något af dem är försedt med alla de instrumenter, som erfordras för verkställande af en fullständig observation.
Nu finnas redan i Stockholm flere lärda institutioner, såsom Vetenskaps-Akademien, Historie- och Vitterhets-Akademien, Carolinska Institutet m. fl.
Om dessa institutioner tillika med båda Universiteten förenades till en enda, så skulle derigenom upkomma en institution, hvilken hade giltiga anspråk att benämnas Universitet.
Samlingar och bibliotheker, förenade till ett enda helt, skulle då icke vidare utgöra något endast fragmentariskt.
Underhållet och förökandet af dessa samlingar kunde lätteligen ske, då flere institutioners medel finge användas på ett ställe.
Den upmärksamhet, som komme att fästas på de Akademiske lärarne, kunde icke undgå att på dem utöfva en lifvande inverkan.
Då kunde de offentliga föreläsningarne icke mera nedsjunka till den obetydlighet, som nu stundom är fallet.
Enär läraren icke på förhand kände hvilka personer, som komme att afhöra hans föreläsningar, utan han der möjligen kunde motse besök af landets yppersta män, skulle han otvifvelaktigt finna sig sporrad, att på utarbetandet af föreläsningarne använda större ansträngning, än nu, då de besökas endast af examinandi.
Vidare, då uti samma vetenskap funnes flere lärare, skulle sådant säkerligen föranleda en ädel täflan dem emellan; äfvensom det umgänge, hvilket komme att ega rum emellan vetenskapernes idkare och männen uti det praktiska lifvet, icke kunde annat än hafva ett vigtigt intresse för båda parterne.
Den större rikedom på föremål och förhållanden, en stor stad företer, skulle för ynglingen underlätta valet af vit® genus; äfvensom anlag skulle väckas, hvilka nu ofta till följd af bristande incitament förblifva ständigt begrafne.
Det umgänge, som komme att ega rum emellan de vid Universitetet qvarvarande ynglingar och deras redan i det praktiska lifvet ingångne äldre kamrater, icke hafva annat än en fördelaktig inverkan på de förre, enär desse af sina fordne kamrater kunde få underrättelser och uplysningar rörande sitt blifvande yrke, som nu ofta icke stå att vinna vid våra nuvarande Universiteter.
Och då skulle det icke vidare blifva så ovanligt, som det nu är, att studierne fortsattes äfven sedan kursen vid Universitetet var afslutad.
Universitetets säte i hufvudstaden skulle bibringa dennas innevånare en mer eller mindre ytlig kännedom om föremålen för Universitetets arbeten och sträfvanden.
Och då vetenskaperne, liksom allt annat stort och ädelt, endast behöfva blifva kända, för att Den 5 November. 7 9 skattas och värderas, så skulle de veta, att snart hos hufvudstadens innevånare för sig väcka aktning och intresse, hvilket ifrån hufvudstaden kommne att utbreda sig öfver hela landet.
Mången industriidkare skulle finna sig upmanad att på de akademiska föreläsningarne söka förklaring på de fenomener, som dagligen ega rum uti hans verkstäder.
Mången gammal embetsman skulle med glädje återförflytta sig till sin ungdoms dagar, genom att å de offentliga föreläsningarne höra förkunnas föremålen för sin ungdoms ansträngningar.
Och det är min öfvertygelse, att ett intresse för vetenskaperne, hvarom man nu svårligen kan göra sig en föreställning, skulle, väckas, i händelse Universiteten förlädes till hufvudstaden.
Mångens upmärksamhet skulle komma att rigtas åt håll, dit hans tanka nu aldrig vänder sig.
Da invändningar, man anfört emot en sådan Universitetens förflyttning till hufvudstaden, äro hufvudsakligen följande: 1:0
Svårigheten i en stor stad att hålla ordning bland en större samling af ungdom; 2:o
Den större kostnad, som vistandet i hufvudstaden skulle ådraga den studerande ungdomen, samt de längre resor, denna skulle blifva nödsakad företaga; och 3:o
De kostnader, som genom en sådan förflyttning komme att drabba Statsverket.
Hvad först angår den förmenta svårigheten, att hålla disciplin och ordning hland den studerande ungdomen, så hafva exemplen af Universitet i utländska hufvudstäder faktiskt vederlagt ett sådant påstående.
Ordningen och disciplinen vid Köpenhamns
Universitet äro vida större, än vid något af våra.
I en större stad nedsjunker studentcorpsen till en sådan obetydlighet i jemförelse med de öfrige klasserne, att den litet eller intet betyder, då den deremot i våra små Universitetsstäder nästan utgör allt, och derigenom ofta, i känslan af sin öfvermakt, förledes till sjelfsvåld, okändt vid Uuiversiteter i större städer.
Kostnaden för studentens vistande i hufvudstaden torde icke blifva betydligt större, än hvad den nu är vid Universiteten, om lämpliga inrättningar för mathållning och bostäder vidtoges.
Dessutom erbjuder hufvudstaden tillfällen till inackordering i familjer, äfvensom till förtjenst genom barnundervisning m. m., hvarpå tillgång i en mindre stad icke förefinnes.
Genom de nu så betydligt lättade communicationsanstalterna torde de längre resor, en del af studenterne måste underkasta sig, vara af ingen betydenhet.
Vidkommande slutligen kostnaden för en sådan Universitetens flyttning, så torde den icke blifva så stor, som man i början möjligen föreställer sig.
Derigenom att flera särskilda institutioner 8ammanslogos, bereddes tillgång på ett större antal löner, än som kunde vara af nöden för äfven ett Universitet, inrättadt i vida större skala, än något af de nuvande.
Den besparing, som å denna titel komme att göras, kunde lämpligen användas till förstärkande af materielen, hvilken, redan derigenom att hvad, som nu splittras åt flera håll, kunde concentreras på ett ställe, skulle vinna 80
Den 5 November. en nu icke anad fullständighet.
Den enda ökade utgift, sorn komme att ega rum, vore den för upförande af erforderliga Universitetsbyggnader.
Denna utgift blefve väl icke obetydlig, men då det vore en utgift endast för en gång, torde den icke blifva så särdeles betungande, helst om visas kan, att lämpliga byggnadsplatser äro för Staten disponibla.
Härvid invändes troligen, att de medel, som nyligen blifvit använda för upförandet af dyrbara byggnader vid Universiteten, skulle i sådant fall vara niira nog bortkastade.
Denna invändning saknar väl icke sin betydenhet, men är dock icke af den vigt, att den bör kunna förhindra ett företag af stort nationelt intresse.
Bättre hade väl varit, om berörde utgifter icke skett, men då sådant numera icke kan ändras, måste man underkasta sig nödvändigheten.
Man har påstått, att ett intresse, som velat förhindra Universitetens flyttning, trott sig lättast kunna göra sådant genom att vid Universiteten fästa dyra byggnader och inrättningar.
Skulle sådana småsinnta beräkningar verkligen förefunnits, må de gerna komma på skam.
I afseende på frågan om 'lämpliga tomter för Universitetsbyggnader, så eger lyckligtvis Staten för närvarde sådana, och de mest passande man kan tänka sig.
Carolinska Institutet eger en vidsträckt tomt med tillräckligt utrymme för de ytterligare tillbyggnader, som kunde erfordras för det medicinska och ehemiska studiet.
Vid Carl XIII:s torg inbjuder platsen bakom Operahuset till upförande af en större byggnad.
Norra sidan af samma torg lemnar äfven tillfälle till ett stort byggnadsföretag.
Vidare eger Staten der Landtmäterihuset, hvilket kunde apteras till Universitetsbyggnad.
Dessa platser skulle utan tvifvel lemna tillräckligt utrymme för nödiga byggnader, helst som en stor del af samiingarne troligen komme att inflyttas, dels i det nu under byggning varande National-Museum, och dels i Kongl.
Vetenskaps-Akademiens hus, hvilket sednare eger tillfälle till betydlig tillbyggnad.
Och frågas nu slutligen, om icke Carl XIILs torg, en af de vackraste platser i vår vackra hufvudstad, skulle blifva ett värdigt hemvist för vetenskaperne?
På grund af hvad jag nu anfört, och de många skäl, som i öfrigt tala för saken, tager jag mig friheten föreslå: l:o att B.
St:r för sin del besluta, det Universiteten i Upsala och Lund flyttas till hufvudstaden, för att der, i förening med Vetenskaps-Akademien, Carolinska Institutet m. fl. lärda institutioner, bilda ett fullständigt Universitet; 2:o att R.
St:r hos K. M. i underd:het anhålla, det täcktes K. M. i
Nåder låta utarbeta ett fullständigt förslag till organisation af ett dylikt Universitet, med stater för aflöning m. m., projekt till flyttningskostnad samt ritningar och kostnadsförslag till de erforderliga Universitetsbvggnaderne; äfvensom att K. M. i Nåder behagade att vid nästinstundande Riksdag till R.
St:r aflåta Nådig propos. i ämnet; samt 3:0
Ben 5 November. 81 3:0 att It.
St:r likaledes måtte i underd:het hos K.
M. anhålla att, tills vidare och intill dess ifrågav:de flyttning' försiggått, vid alla befordringar inom Universiteten fästes såsom vilkor skyldigheten att underkasta sig en sådan förflyttning.
Om remiss till behörigt Utskott anhålles.
Besv. o. Ekon.Utsbt. 2:0.
I vårt fädernesland mötes man af en skärande motsägelse.
På samma gång man hörer orden:
Svensk och Svenskt uttalas med nära nog Colibradosiskt högmod, finner man i sjelfva verket att allt Svenskt betraktas med förakt eller åtminstone likgiltighet.
I allmänhet röner en sak missaktning blott för det den är Svensk; likasom den endast behöfver vara utländsk, för att väcka en viss grad af upmärksamhet.
Att från detta fel i vårt nationallynne många 'olägenheter för samhället härflyta, torde vara obestridligt, ehuru det är stor svårighet underkastadt, att framställa dem samtliga.
Lättare är det att inse huru detta fel blifvit utveckladt och vunnit den intensitet, det f. n. eger.
Betraktar man ungdomens undervisning, skall det genast falla i ögonen huru innationel den är samt hvilken underordnad plats Svenska språket dervid intager.
En högst ringa, om ens någon, vigt fästes vid modersmålet.
Alla krafter måste användas på inlärandet af främmande, särdeles de s. k. klassiska språken.
Följden häraf har också icke utblifvit, ett för högt upskattande af kunskapen i främmande språk oell ett förnämt förakt för det Svenska.
Numera kan också nästan icke någon fullt felfritt skrifva modersmålet.
Afven hos de utmiirktaste författare är icke ovanligt att påträffa grofva språkfel, sådane, att, om de insmugit sig i ett Latinskt scriptum, de skulle ådragit sin författare handplagg.
Men orsaken härtill ligger deri, att man icke från ungdomen blifvit vand vårda språket.
Om nu språket, som likväl utgör ett af de vigtigaste mom:r, af hvilka en samling menniskor constitueras till ett folk eller en nation — om, säger jag, detta missaktas, kan någon då undra öfver, att allt annat nationelt betraktas med föraktfulla blickar.
Nu för tiden hör det väl till ordningen för dagen, att högt prisa de gamla klassiska författarne; men man förbiser dervid alldeles de medel, genom hvilka desse vunno den fulländning, som ännu efter årtusende göra dem till mönster i stilistiskt hänseende.
I Grekland och Bom undervistes ungdomen på ett sätt, alldeles motsatt vårt.
Högsta målet för undervisningen der var att lära ynglingen att klart och prydligt uttrycka sig på modersmålet, då deremot hos oss alla krafter riktas på inlärandet af främmande språk.
Här i vårt fädernesland har det nu kommit derhän, att en grundlig undervisning i modersmålet icke kan vid skolorna åstadkommas, i brist af lärare, som äro mäktiga sitt ämne.
Vill man med fullt allvar, att ungdomen skall bibringas säker och grundlig kunskap i modersmålet, måste man i främsta rummet vara betänkt på att bilda dugliga lärare.
I H. 0 82 Den 5 November.
Vid Universiteterna hafva Latinska och Grekiska språken hvar sin lärostol, men det Svenska icke någon; och likväl måste det vara vida lättare att vinna grundlig kunskap i förstnämnde tvenne språk, hvilkas grammatika under sekler blifvit bearbetad, — än i Svenska språket, hvars grammatika ännu är oskrifven.
Här finnas väl åtskilliga böcker med titel:
Svensk grammatika; men redan en flyktig öfverblick är tillräcklig för att inse, det desse icke motsvara sin titel.
Förgäfves skall man i dem söka en framställning af språket, grundad på dess egen genius och inre natur; och en närmare granskning skall visa, att de s. k.
Svenska grammatikorna endast äro alskrifter af den Latinska, i hvars former man velat inpressa Svenskan.
Latinska grammatikan har varit den Procrustes’ säng, deri Svenska språket blifvit torteradt.
Så har man försökt att, i enlighet med Latinet, för Svenska språket upställa declinationer och conjugationer, med casus oah tempora, till hvilka uti det sednare språket icke finnes det ringaste spår; och detta har man gjort, ehuru tillgång funnits på grammatikor i Österländska språken, hvilka faktiskt visa möjligheten att behandla sitt ämne oberoende af de Latinska formerna.
Under nuvar:de förhållanden och så länge kunskapen om modersmålet till den grad missaktas, som nu är fallet, torde man förgäfves hoppas, att mången, mera begåfvad person, skall af egen drift och utan yttre upmaning offra tid och krafter på det svåra och otacksamma arbetet att söka utreda och framställa grunderna för Svenska språket.
De bemödanden, som i detta afseende skett, hafva emottagits med sådan köld och liknöjdhet, att svårligen många lockas till efterföljd.
Här finnes väl Svenska Akademien, hvilken har till hufvudsakligt mål Svenska språkets utbildning.
Men utan att vilja underkänna vigten af dess arbeten, kan man icke undgå att inse, det den, till följd af sin organisation, icke är i tillfälle att åstadkomma något fullt tillfredsställande.
Akademien består och har alltid bestått till största delen af embetsman, hvilka haft full sysselsättning utom Akademien, åt hvars arbeten de endast kunnat offra en sparsam ledighet.
Men utredandet och utvecklandet af Svenska språkets grunder fordrar i sanning odeladt arbete samt stora och allvarsamma ansträngningar.