Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På grund af hvad jag nn haft äran anföra, får jag således vördsamt föreslå, det stadgas måtte: l:o att inom hvarje län genom dess innevånares försorg skall beredas arbetsförtjenst åt alla länet tillhörande personer, som till erhållande deraf sig anmäla, hvarvid iakttagas bör, dels alt arbetslönens belopp understiger hvad annan fri arbetare i orten erhåller, och dels att arbetslönen i allmänhet utgår på det sätt, att en del lemnäs arbetaren medelst underhåll in natura och en del för dess räkning besparas till framtida hjelp; 2:o att de länet tillhörande nödlidande, som icke kunna genom arbete förtjena sitt uppehälle, skola genom länets fattigstyrelses förfogande erhålla nödtorftig vård, dock så, att de fattige, hvilka icke må erhålla understödet kontant, utan in natura, ovillkorligen böra, efter sin förmåga, genom arbete derföre lemna valuta; 3:o att Staten skall utgifva de medel, som, utöfver dertill befintlige tillgångar, erfordras för de fattiges underhåll, dock så att full underhållskostnad erlägges endast för sådane, som helt och hållet äro i saknad af arbetskrafter, men för de öfrige deremot endast i förhållande till deras större eller mindre arbetsförmåga, så att å de ställen, der årliga underhållsbeloppet för den, som är till arbete alldeles oduglig, blifvit bestämdt t. ex. till 60 r:dr, bör för den, som anses kunna med sitt arbete till en fjerdedel lemna valuta för kostnaden, erläggas 45 r:dr, föröden till hälften arbetesföre 30 r:dr, och för den, som är det till tre fjerdedelar, endast 15 r:dr; samt 4:o att K:s bef:de, sedan den fattiges nödställda belägenhet och bristande arbetsförmåga blifvit med vederbörlige prest- och läkare-attester fullständigt bestyrkte, genom formligt utslag skall bestämma det ersättnings-belopp, som kommunen för den fattiges vård och underhåll af statsmedlen äger att erhålla.
Då jag nu vördsamligen anhåller, att denna min motion måtte blifva till Stals- samt Allm. Besv.- o. Ekon.Utskm remitterad, vågar jag hysa den glada förhoppning, att dessa Utsk:s aktade medlemmar, vid ett noggrannt öfvervägande af förslaget, skola finna detsammas godkännande medföra följande för samhället vigtiga fördelar, nemi.: dels att ingen hädanefter skulle blifva dömd till straff för olofligt tillgrepp eller ålagd tvångsarbete för 21 * 324 Den 22 December f. m. bristande laga sysselsättning, med mindre lian sjelf genom eget uppsåtligt förvållande dertill gjort sig förfallen, eller egen villigt underlåtit att begagna sig af de förmåner, samhället åt honom beredt; dels att, till följd häraf, så väl fångantalet, som Statens utgifter för fångvården skulle komma att betydligen minskas; dels att allt tiggeri på gator och vägar skulle helt och hållet upphöra, då det icke bör förutsättas, att någon vidare utdelade allmosor, sedan det blifvit kändt, att detta sätt för anskaffande af lifvets uppehälle ej mera behöfde anlitas; dels att de många tvisterne emellan särskilde socknar, om skyldigheten att bestrida kostnaden för de fattiges underhåll, skulle upphöra, då denna kostnad, utan afseende på den tillfälliga omständigheten, huruvida flere eller färre fattiga personer tillhöra eller tillhört den ena eller andra socknen, komme att mellan samhällets alla skattdragande medlemmar fördelas uti ett rättvist förhållande, i likhet med de bidrag, som af dem lemnäs till bestridande af Statens öfriga utgifter; samt dels slutligen, att de bättre lottade samhällsmedlemmarne i allmänhet skulle kunna med större trefnad och belåtenhet utöfva sin verksamhet, hvar inom sin bestämda krets, då deras sinne ej längre nedstämdes med det dystra skådespelet af denna mängd kringvandrande tiggande uslingar, men i dess ställe fullkomlig visshet erhölles derom, att ingen af desse deras olycklige likar vidare skulle hvarken förgås af elände, eller, för undvikande deraf, nödgas beträda brottets bana.
Den siste värde talaren har omnämnt de förvillelser, som böra läggas stränghets- eller grymhets-ifrare till last.
Då jag lärer räknas till dem, anhåller jag att icke allenast få försvara min åsigt, utan äfven att få fästa Ståndets uppmärksamhet på de misstag, som begås af mildhets-ifrarne, eller hvarthän det förslag skall leda, som den värde talaren förordat.
Han har för oss afmålat det lycksalighets-lillstånd, som skulle uppkomma, i händelse den lagstiftning, som han föreslagit, blefve gällande; men huru vore sådant möjligt?
Till den råa menniskans fel hörer förnämligast att vara lat, overksam, med ett ord, att sakna håg för arbete.
Huru skall denna lättja öfvervinnas?
hvarifrån skall arbetshågen komma?
Den råa menniskan måste hafva kännt och fruktat lättjans följder.
Men hvilken fruktan skulle den late känna, om han visste, att, så snart han saknar arbetsförtjenst, skall samhället skaffa honom sådan?
Följden blefve naturligtvis den, att menniskan, i st. f. att använda sin egen omtanka derhän, att hon måtte kunna sig ärligen försörja, skulle, om Hr Cederschjölds förslag antoges, fordra af Staten den arbetsförtjenst, hvaraf hon vore i behof.
Detta förslags verkställighet skulle förfäa menskligheten, emedan det borltoge den omtanke, som bildar och utvecklar en hvar.
Hvarföre är det så svårt, att till odling tvinga den vilda menniskan i länder, hvarest klimatet är mildast och mest fruktbärande?
Jo just derföre att någon omtanka för kläder och föda eller daglig bergning knappast behöfves.
I länder med hårdare luftstreck, der Den 22 December f. m. 325 man behöfver omtanka icke för dagen utan för året eller intill nästa skörd; der utbildar sig menniskan långt fortare och bibehåller sin odling.
För min del skulle jag högeligen beklaga det samhälle, hvilket i lagstiftningen antoge de grundsatser, som Hr Cederschjöld föreslagit.
Här förekommer jemväl en annan omständighet, hvarå jag vill fästa Ståndets uppmärksamhet, nemi. att om Staten skall anskaffa arbete åt en hvar, som behöfver förtjenst, så blifver Staten en allmän arbets förläggare.
Den arbetande behöfde då icke något eget förlag, något eget kapital och hvad blifver då följden?
Både den att arbetaren blefve mindre mån om dess förvärfvande, och finge större svårighet både alt ernå och bibehålla ett sjelfständigt yrke.
Det ligger i sakens natur, att det arbete, som sker på Statens förlag och således utan ränta på kapitalet, ruinerar den enskilde arbetaren om det säljes så billigt som möjligt.
Stegras det åter, så blifver det osåldt och ruinerar statsverket.
Vill man förbättra arbetaren, så måste helt andra åtgärder vidtagas, hvilkas utredande nu vore alltför vidlyftigt.
Jag tror mig hafva visat förslaget vara sådant, att de första inkasten deremot äro tillräckliga, att förmå Utsk. och Stånd att förkasta detsamma..
Ytterligare anmärkn:r torde fördenskull vara öfverllödiga.
I alla fall har jag ansett mig icke böra förblifva en tyst åhörare då så svåra beskyllningar göras dem, som icke dela motionärens öfvertygelse.
Till en början får jag förklara, att jag med min ifrågavar. motion icke hänsyftat på någon ledamot af detta Stånd.
Jag hade trott, att Hr von Hartmansdorff så mycket hellre hade bort inse delta, som jag icke uppträdde till försvar för dem, hvilka med honom äro af olika tanke, utan tvertom påstod, att de olika partierne å båda sidor i deras åsigter gå för långt, hvarföre jag önskade en sammanjerakning emellan dem.
Hr von Hartmansdorff har yttrat, att den råa menniskan i allmänhet vore lat och tillika frågat, huru denna lättja skulle kunna förekommas.
Härtill svarar jag, just genom mitt förslag; ty då allmosor icke längre gifvas och den råa menniskan, hellre än att arbeta, forllefver i lättja, blir hon förr eller sednare tvungen att, såvida hon icke vill svälta, söka sig arbete, och emellan dessa alternativer tror jag högst få skola tveka i valet.
Hr von Hartmansdorff har vidare yttrat, att genom antagande af mitt förslag snart sagdt hela nationen skulle förfäas.
Jag tror visserligen, att resultatet skulle blifva sådant, i händelse jag åsyftat, att arbetet skulle af samhället anskaffas åt alla utan urskiljning, och att detta arbete skulle betalas lika högt som annan fri arbetare kunde påräkna.
Af ett sådant förfarande skulle liknöjdhet uppstå, ty man visste då, att man skulle förtjena lika mycket ehvad man sjelf sträfvade för sin utkomst och förkofran eller man litade endast på det allmännas omsorger.
Ett sådant förslag har jag dock aldrig framställt, utan endast att de, som saknade arbete, skulle, i ersättning för användandet af deras arbetskrafter, erhålla så mycket, att de kunde lifnära sig, och jag tror icke att någon, 32G Den 22 December f. m. som kunde erhålla arbetsförtjenst på annat sätt, skulle önska alt qvarblifva vid ett sådant arbete längre än den verkliga nöden tvang honom dertill, utan tvertom sträfva efter att så snart som möjligt göra behofvet af en sådan hjelp för sig obehöflig.
Under ett fullkomligt biträdande af premisserne uti Hr Cederschjölds motion, har jag ansett mig, som landtman och ledamot af en kommun, alldeles icke kunna biträda resultaterne af Hr Cederschjölds anförande eller det förslag, som deruti blifvit afgifvet till centralisation af fattigvården.
Jag tror att man haft tillräckligt många anmärkmr emot centralisation i allmänhet inom statsbestyret.
Jag tager mig friheten att inför en samling af praktiska landtman hemställa huruvida J, mine Hrr! ansen fattigvårdens Centralisation möjlig i anseende lill de mångfalldiga kostnader, som deraf för samhället skulle uppstå.
Jag tror att förslaget strider mot den allmänt antagna grundsatsen af arbetets fördelning såsom det fördelaktigaste för vinnande af ett större resultat.
Jag tror att kommunens vård om sina fattige blir mycket mera tillfredsställande, ty kommunen är i tillfälle att vaka deröfver att kostnaderne i främsta rummet icke blifva för dryga och att fattigvården icke må göra förluster.
Förhållandet blir i min tanke helt annorlunda, om hvarje kommun droge försorg om sina fattige i st. f. att hänskjuta dem till det allmänna, ty då de skulle gemensamt betala pro rata parte, vore hvar och en angelägen att till understöd rekommendera sådana, hvilka stöde under kommunens egen vård, och med kännedom af detta kommunens intresse skulle hvarje behöfvande hänföras under denna kategori.
Jag har helt nyligen förvärfvat erfarenhet af de resultater den centraliserade nödhjelpen lemnat, och den har för mig icke varit tillfredsställande, ty jag har varit åsyna vittne till att kommuner blifvit rigtade på bekostnad af andra, som i sjelfva verket varit behöfvande.
Jag tror, alt det skulle förstöra en fattigvård.
I praktiskt hänseende och på grund af erfarenhet skulle jag hafva åtskilliga anmärkmr att göra vid den sednast utkomna fattigvårds-författningen, men då dess tillvaro är helt kort och kan anses såsom nästan nyss börjad, skulle jag anse det såsom ett fel att nu lasta eller klandra den.
Jag kan icke göra mig begripligt huru många millioner r:dr skulle åtgå till en centralisation af fattigvården, och det skulle vara i högsta måtto obilligt för den kommun, som genom ordning och skick inom församlingarna försökt att förminska de fattigas antal, om den genom ett så beskaffadt förslag som det ifrågavar. skulle blifva skattskyldig under en annan kommun, som icke vidtagit samma försigtighetsmått eller bjudit till att förekomma fattigdomen.
Förslaget, som jag anser overkställbar^ är af den omfattande egenskap, alt här svårligen kan framställas några genomgripande anmärkmr deremot, således inskränker jag mig till hvad jag redan yttrat på det att förslaget icke må af landtmän obesvärad! komma vederbör.
Utsk. tillhanda.
Jag hemställer dessutom till eder, mine Hrr! om icke hushällningssållskaperne och länsstyrelserne hafva tillräckligt att Den 22 December f. m. 327 göra utom detta bestyr, hvilket onekligen skulle fordra en särskild styrelse, och utaf collegier och embetsverk hafva vi redan tillräckligt; deras antal bör snarare förminskas än ökas.
Jag motsätter mig förslaget, såsom, enligt min åsigt, alldeles overkslällbart.
O Atskillige ledamöter yttrade härtill bifall. Hr Cederschjöld:
Jag hade visserligen icke hoppats, alt mitt förslag skulle vid uppläsningen kunnat uppfattas så, som det borde, och jag tror äfven, alt det är denna omständighet jag bör tillskrifva det motstånd, som förslaget af Gr.
Anckarsvärd rönt.
Hr Grefven har nemi. trott, att, med antagande af mitt förslag, fatligvårds-afgifterne skulle uppgå till millioner; min öfvertygelse är likväl, att desse afgifter ingalunda skulle ökas, utan tvertom förminskas.
Skillnaden är, att, i st. f. att de nu utgå socknevis, de hädanefter utginge till Staten.
Jag har alldeles icke åsyftat, att de särskilda kommunerne skulle upphöra alt förvalta fattigvården, men deremot, att utgifterne derför skulle blifva jemnare fördelade mellan de skattdragande.
Enligt nu gällande författningar utgå afgiflerne lill fattigvården ojemn!, så att innevånarne i de mera förmögna socknare äro från dylika afgifter nästan helt och hållet frie, då andre deremot blifva dermed öfverhöfvan betungade.
Genom bifall till milt förslag skulle de mest betungade fattige jordbrukarnes utgifter för fattigförsörjningen komma att minskas, men deremot tillökning deruti äga rum för de rikare och med skatter mindre betungade, samt den af Hr Grefven ofta omtalade orättvisan af jordbrukets ojemna beskattning i någon mån undanrödjas.
Anckarsvärds yttrande, att landsh.-embetena skulle för mycket betungas genom bestyret med fattigvården, så att särskilda länsstyrelser för detta ändamål skulle erfordras, visar blott att Grefven missförstått mitt förslag.
Hvilka ökade bestyr kan det väl medföra att helt enkelt pröfva inkomna bevis från läkare och prester, att den och den person är behöfvande af fattigunderstöd och är oförmögen till arbete.
Landshms bestyr blir sålunda icke annat, än att pröfva sökandens behof och att bestämma det belopp han skall åtnjuta; dertill fordras hvarken synnerlig tid eller omdömesförmåga, då arbetet består blott deri att efterse om alla former äro iakttagna.
Deremot skola, enligt den nu gällande författningen, landsh.-embetena komma att så öfverhopas med göromål, alt Gr.
Anckarsvärds yttrade farhåga måhända snart nog blifver verklig.
De skola nu undersöka om den fattige tillhör den eller den socknen, och afdöma tvisten härom; de skola utröna om personen är född i den eller den socknen, huruvida han är döpt i Skåne eller i Lappmarken och huruvida den fattiges moder njutit fattigunderhåll uti socken belägen i den ena eller andra ändan af riket.
Genom mitt förslag skulle landsh.-embetena deremot befrias från en ganska tidsödande korrespondens med vederbör, embetsmyndigheter, och tvister socknarne emellan om skyldigheten alt emottaga fattiga undvikas; och jag är öfverlygad, att hvarje landsh. bör medgifva, att frågan skulle få ett mycket 328 Den 22 December f. m. enklare skick.
I afseende på sjelfva hufvudsaken i sin enkelhet betraktad, torde det tillåtas mig att i minnet återkalla, alt hvarje straff har det dubbla ändamålet, dels att näpsa förbrytaren för den begångna lagöfverträdelsen och dels att åstadkomma hans förbättring, så att han i framliden må afhålla sig från lagarnes öfverträdande.
Om man 1111 tänker sig en person, som saknar föda och som förgäfves söker arbetsförtjenst, men slutligen, i brist deraf, stjäl för att uppehålla lifvet, har denne verkligen gjort sig förtjent af näpst?
Han har ju icke begått något uppsåtlig! brott, och straffet innefattar då en orättvisa.
Efter undergången bestraffning lösgifver man lagöfverträdaren från fängelset och tillsäger honom: nu malle du väl fält en så allvarsam varning att du icke hädanefter begår brott.
Han svarar härtill: om jag blott kunnat erhålla arbetsförtjenst, så skulle jag aldrig hafva beträdt brottets bana, men om icke heller hädanefter sådant mig anvises, så förutser jag den oundvikliga nödvändigheten för mig att snart till fängelset återkomma.
Straffet innefattar således en motsägelse, dä del drabbar den, som deraf icke varit förtjent.
Det är fruktlöst att vilja afhålla någon från beträdande af brottets bana, så länge man icke försatt honom i den ställning, att han för sitt uppehälle icke behöfver beträda den.
Dessa satser synas mig sä enkla, att de icke bordt finua motsägelser hos någon.
Hr Gr. 0. Land tm. tillkännagaf alt plenum komme att fortsättas kl. 6 e. m.
Hr Ma nnerskantz, Carl
Det torde vara svårt att i allo instämma uti Hr Cederschjölds motion, hvilken jag anser röra den mest vigtiga samhällsfråga.
Jag nödgas derföre inskränka mig till en begäran, att motionen måtte få hvila pä bordet; men då man liar anledn. förmoda att plenum kommer att hällas i morgon, sä torde tiden blifva alltför kort, hvarunder tillfälle att taga närmare kännedom om motionen kan vinnas, och af sådan anledn. hemställer jag, om icke motionen kunde få hvila på bordet till plenum näst efter morgondagens.
Jag har begärt ordet för att yttra mig öfver Hr Cederscbjölds motion, roen dä den blifvit begärd på bordet, inskränker jag mig till att instämma med Hr Mannerskantz.
FIr Gr. 0. Landtm, tillkännagaf, att då motionen blifvit begärd pä bordet, densamma enligt 49 § Riksd.Ordningen komme att hvila och i nästa plenum måste remitteras till vederbör.
Utsk., samt alt således propos. om längre uppskof med motionens remitterande ej kunde framställas.
Ilr Gethe, Sten Porse: uppläste följande motioner: 1.
Uti 21 § af 10 cap.
Rälteg.balken i allmänna lagen finnes stadgadt: ”Häfver någor å flera ställen gjort enahanda missgerning, ransake och pröfve domaren ä hvarje ort om han till gerningen Den 22 December f. m. 32!) saker är, men varde dömd för alltsammans af den rätt, der han sist lagföres.
Häfver, lian flera slags missgerningar å särskilde orter gjort, som svåra äro, eller å lif gå, då skall om livartdera ransakas der det skett, och gånge sedan dom öfver den brottslige der det timat som grofvast är.
Aro alla brotten ringa, dömes för livartdera der det skett, och varde der dom i fullbordan ställd”.
K. krigs-artiklarne d. 31 Mars 1798 i 14 cap. 16 § innehålla deremot, alt om rymmare under rymningstiden gjort annat brott, derom borde ransakas der gerningen skett oell domaren pröfva, om den anklagade dertill vöre saker, Ulen lian borde dömas för alltsammans af krigs-rält vid det reg:te eller corps, derifrån lian först afvikit.
Ginge rymmarens brott å lif, skulle domaren gifva sådant befälhafvare!! tillkänna, oell borde missgerningsmannen dömas och till straff befordras i den ort, hvarest det brott timat som grofvast är.
Ej långt efter det krigs-artiklarne utkommit, ansågs likväl nödigt, alt närmare stadga och jemnka gränsbrna emellan de ordinarie- oell krigs-domstolarnes domsrätt vid de tillfällen, då af en och samma person olika brott begås, som till hvardera af dessa domstolars pröfning höra, så att förhållandet härvid måtte instämma med 10 cap. 21 § rätteg.balken i fråga derom, alt ett mindre brott alltid bör åtfölja det gröfre till den domstol, dit detta sistnämnda hörer, och i sådant hänseende förklarade K. M., genom nåd. skrifvelse d. 19 Dec: 1798, kungjord genom krigs-hofrättens circulär d. 29 i samma månad, att krigsartiklarnes ofvanberörde stadgande, ”att, om rymmare i landsorterne föröfvade brott, som å lif ginge, han borde varda dömd och till straff befordrad i den ort, hvarest det brott timat som grofvast är”, äfven finge lämpas till sådane händelser, dä det till ordinarie domarens ransakning och pröfning hörande brottet borde öfverdomaren hemställas, sä att sedan om den mindre militära förbrytelsen vid krigs-rätt är behörigen undersökt, och krigs-rätten sitt yttrande deruti afgifvit, det sednare jemte det förra skulle af ordinarie domaren i orten afdömas och utslaget derefter insändas till vederbör, hof-rätt, som sitt utlåtande öfver alltsammans meddelar och derom reg:ts befälhafvaren underrättar; och om åter det så hända skulle, att ej mindre det till krigs-rätten, än del till ordinarie domaren hörande brott innefattade ett underställningsmål, borde, derest begge brotten voro lika, de slutligen afdömas af krigs-under-rätten och krigs-hofrälten, men eljest af den underdomstol och den hofrätt, i hvars jurisdiction det timat som grofvast är, hvilket efter det å livartdera brottet i lag- och krigs-arliklar utsatta straff komme att mätas.
Och har genom 3 mom. i K. kungörelsen d. 18 Dec. 1823 blifvit stadgadt, ”alt den, som för olika brott vid flera domstolar undergått ransakning, må slutligen dömas af den rätt, der han sist lagföres, utan afseende å brottens mer eller mindre grofva beskaffenhet”.
Nu finnas olika meningar ang:de tillämpningen af3:djemom. i K. kungörelsen d. 18 Dec. 1823, i thy att en del domstolar anse samma mom. endast innefatta ändring i 10 cap. 21 § rätleg.- balken, men icke uti krigs-artiklarne, jemförde med K. brefvet d. 330 Den 22 December f. m. 19 Dec. 1798; och då ämnet är af vigt, får jag vördsamt fästa uppmärksamheten på detta förhållande, och på de flerfaldiga olågenheter, såsom fångars onödiga forslande och deraf föranledda kostnad för slaten, och tillfälle för fängen att söka komma på flykten, hvilka förete sig om ifrågavar. stadganden i 14 cap. 16 § krigs-arliklarne och K. brefvet d. 19 Dec. 1798 skola än vidare följas; samt i sådant afseende föreslå, att, till undanrödjande af de olika begreppen om 1823 års ofvanberörde kungörelse, hvilken visserligen icke talar om krigs-domstolar, denna kungörelse måtte förklaras tillämplig äfven då någon person, jemte det han skall begått förbrytelse, hörande till allmän domstol, blifvit ställd under tilltal för brott, som bör vid krigs-domstol upptagas.
Vördsamt anhålles om remiss af denna motion lill vederbör.
Utsk. 2.
Genom K. brefvet d. 6 Nov. 1712 finnes stadgadt, alt, uti det exemplar af dombok, som lill hofrätten ingifves, under-domare kunna utelemna de brottmålsransakningar och utslag, som förut blifvit hofrätten underställde, och endast med en kort mening uti prot. anteckna dagen när sådane handlingar blifvit insände.
Denna under-domares rättighet utsträcktes genom K. förordmn d. 18 Dec. 1823 lill tillåtelse, att, jemte ransakningar och utslag i underställda mål, äfven undersökningar i alla andra brottmål
(Ingo vid utskrifvandet af under-rätts allmänna sak-prot. och dombok uteslutas, med föreskrift likväl alt utslag i dessa mål, jemte en kort rubrik för hvarje, alltid borde ulskrifvas.
Då i betraktande af de trägna göromål, som med en underdomares befattning äro oskiljaktiga, deras arbete synes böra i möjligaste måtto lindras, så att det vigtiga och nödvändiga icke må stå tillbaka eller uppehållas för det umbärliga eller mindre väsentliga, tror jag att den under-domare åliggande skyldighet i afsende på domboks renoverande ännu ytterligare både kan och bör inskränkas; och föreslår jag derföre vördsamt, att, i öfverensstämmelse med hvad jemväl lag-comiteens projekt till ny civil-lag innehåller, utur under-rätts allmänna sak-prot. och dombok skola utskrifvas endast de mål, som angå ägande-rätt till fast egendom, eller ock ägoskillnad, eller delning af jord eller annan fastighet.
Dock som, efter hvad hittills är brukligt, testamentshandlingar, som till under-rätt ingifvas, upptagas i allmänna sak-prot., men det är af vigt, alt äfven dessa handlingar, såsom i allmänhet nödvändiga för många personers väl i framtiden, förvaras på mer än ett ställe, hvarföre ock lagcomiteen föreslagit, att testamenten skola inflyta i det särskildta s. k. inskrifnings-prot., som, i likhet med nu varande äktenskaps-förords-, intecknings-, lagfartsoch förmynderskaps-prot., bör till hofrätt ingå, hemställer jag tillika, att intill dess nya civil-lagen varder gällande testamenten må inflyta i det exemplar af allmänna sak-prot., som utskrifves för att till hofrätten insändas.
Till ofvan anförda skäl för delta mitt vördsamma förslag anser jag mig böra ytterligare lägga, att det, enligt hvad af 15 punk - Den 22 December f. m. 331 ten af K. Guslaf II Adolfs år 1614 utfärdade rättegångs-ordinantie m. fl. äldre författningar inliemtas, med insändandet lill hofrätten af under-domares domböcker åsyftade och jemväl såsom grund för stadgandet härom i 1734 års lag bibehållne ändamål, att nemi. öfver-rätten skulle domböckerne öfverse, nu mera omöjligen kan vinnas, och äfven längesedan upphört att ernås, alldenstund så väl öfver-rätten sjelf, som dess advokat-fiskal, har mer än tillräcklig sysselsättning med handläggningen af derstädes anhängiggjorda och dit fullföljda saker.