Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han lägger icke fingrarne emellan, men han öfverskrider också aldrig det menskligas gräns, han målar aldrig karrikaturer.
Man har sett dem ute i det verkliga lifvet, alla dessa hans » gubbar », som man en gång med ett allmänt gängse slagord kallade dem, det är idel gamla bekanta!
Har herr Hedberg sett Got ?Eller följande innehållsrika karakteristik af Emil Hill-T&gt;erg:
Helgjutnare, fullblodigare skapelser än hans Gerdt, hans Jago, får man sällan skåda.
Det är djerf, hänsynslös, nästan vfildsam natursanning i dessa hans figurer, men de verka välgörande i en tid, då man så gerna vill måla miniatyrer.
Den obändiga kraften vet dock alltid sina gränser, den slår icke öfver i karrikatur, och på botten af Hillbergs konstnärliga skaplynne går en källåder af frisk humor, som bryter fram ibland och kastar präktiga ljusglimtar öfver enskilda situationer.
Samt på ett annat ställe:
» Han » (nemligen herr Hillberg) » visade prof på en realistisk uppfattning och en skärpa i karaktersteckningen, samt ett välde Öfver sina framställningsmedel, som med ens gjorde honom till publikens gunstling och till hvad som är mera än det, till en skådespelare, som de verkliga konstvännerna hoppades och väntade något varaktigt stort och betydande af för vår inhemska skådespelarekonst. »
Genomläser man sorgfälligt alla dessa citat, hvilka jag letat fram, såsom de der ändå säga mera än åtskilliga andra
i samma bok, så skall man snart finna, att de hafva ett gemensamt drag, eller rättare ett gemensamt fel.
De säga nemligen ingenting på sak angående den skådespelare eller skådespelerska, som för tillfället är under behandling.
Kan man i citatet om Torsslow ens ana sig till, hvad som skilde honom från andra skådespelare?
Aro icke de egenskaper, hvilka här omtalas såsom karakteriserande, egenskaper, hvilka passa in lika bra på Johannes Brun, Coquelin, Got eller Levinsky?
Det är ju endast egenskaper, som äro gemensamma för hvaije verklig karaktersskådespelare.
Eller kan man af ofvanstående utlåtande om N.
Y. AJmlöf få klart för sig annat, än att han i allmänhet spelade bra?
Förstår man Emilie Högqvists konst, derför att man får ¿öra anekdoter om henne, får veta, att hon var vacker, att hon hade en så och så beskaffad repertoar, samt att lir H. en gång i sin ungdom mött henne på Gustaf Adolfs torg?
Säger oss citatet om Swartz, hvad som utmärkte just hans Hamlet?
Är det icke tvärtom i sin emfatiska allmängiltighet ett helt enkelt känsloutbrott, hvilket en af dem, som beundra hr Lindbergs Hamlet, kan använda lika bra om honom, eller för resten om hvilken annan Hamlet som helst?
Är det nog, när det gäller en skådespelerska som fru Kinmansson, att få veta, att » hon spelade icke Valborg i öhlenschlägers sorgespel, hon var etc. etc. » En fras, som kan användas om alla lyckade teatraliska prestationer.
Kan man icke bli, låt oss
32säga litet ledsen, öfver att se Knut Almlöf så knapphåndigt afiardad?
Och är det icke rent af löjligt att icke visa ett spår af uppfattning, när det gäller Emil Hillberg, på hvilken hr H. haft ett sådant ypperligt tillfälle att visa, hvad han egentligen menar med sin misstämning gentemot den nya tiden?
Ty Emil Hillberg representerar i hr H: s bok jemte Olga Björkegren denna tid, och det hade bland annat varit intressant att se, om hr Hedberg verkligen haft något i princip emot det spelsätt, som närmast uttrycker, hvad denna stackars tid tänker och känner, denna tid, om hvilken redan Palm aer utropade: » Det ska fan vara tid nu för tiden! »
Men i det fallet är hr H. alltid lätt att handskas med.
Han är rysligt grym mot tiden i böljan af boken.
Men ju mer han kommer den in på lifvet, dess beskedligare och snällare blir han.
Det fins ingen af dess här omnämda representanter, som han känner sig polemisk emot, med undantag af hr Hillberg, hvilken underligt nog af hr H. får uppbära förebråelser för, att han misslyckats som teaterdirektör i Göteborg.
Han är till och med så vänlig mot de nu lef-vande artisterna, att han samtidigt förklarar Olga Björkegren vara » bland alla unga den enda *, som lofvar att blifva något stort *, och strax förut visar på en gång sin intelligens och sin konseqvens genom att säga om fru Hartman, att hon möjligen skall kunna blifva, » hvad naturen tycks hafva ämnat henne till: nemligen en stor skådespelerska ».
Herr H. säger det visserligen vara sin afsigt att » underkasta de mera framstående personligheteme en något vidlyftigare granskning än hvad de dagliga tidningarne i sin lätt förklarliga brådska kunna medhinna. » Och att hans uppsatser äro något vidlyftigare än tidningarnas, är jag villig att medgifva.
Men då sättet att gå till väga vid bedömandet
i ingen mån skiljer sig från den till följd af sin natur alltid efemera tidningskri tiken, så måste omdömet om hr H: s karakteristiker blifva det samma som om de flesta teateruppsatser
i tidningarna.
Å båda sidor saknas väsentligen en riktig uppfattning af, hvad som menas med kritik.
Herr Hedberg tycks nemligen anse, att kritik är detsamma som förmågan att utan närmare angifvande af grunder omtala, hvad man sjelf tycker vara bra eller dåligt.
* Kors.
af G. af Ö.detta ar precis detsamma, som tidningarna i allmänhet dagligen göra.
Det är icke kritik, utan borde egentligen i tidningarna gå under rubriken: onödigt långa notiser.
Ty att vidlyftigheten i och for sig ej gerna kan vara en förtjenst, om metoden är densamma, det torde väl vara uppenbart.
Fyra nakna påståenden bevisa precis lika litet som ett, och detta kommer af en ganska enkel regel, som säger, att om man har aldrig så många nollor, så kunna de ändå till-sammans aldrig blifva mer än noll.
Att deremot, hvad jag här kallat nakna påståenden, kunna hafva den egenskapen att utan all egen försky lian eller värdighet blifva trodda det är jag den siste att vilja förneka.
Hvad är då kritikens första uppgift?
* Det är att sätta allmänheten in i hvad frågan gäller.
Är det en litterär produkt, som behandlas, bör * kritikern så mycket som möjligt ställa sig på författarens ståndpunkt, draga fram de väsentliga synpunkterna i hans arbete och derigenom söka sätta allmänheten i tillfälle att lättare förstå, hvad författaren åsyftat.
Det är alldeles, som om jag skall visa en person en utsigt.
Då ställer jag honom ej på botten af en brunn eller med näsan mot en vägg för att sedan uppmuntrande kunna slå honom på axeln och säga: Bäh!
Ser du nu, att här fins ingenting.
— Utan jag för honom till den punkt, från hvilken taflan blir bäst, emedan det är derifrån man skall se.
Och är jag klok och verkligen önskar, att personen
i fråga, som kanske ej har så öfvade ögon, skall gå derifrån med någon behållning, så nöjer jag mig ej med att säga: detta är vackert, förtjusande, sublimt, storartadt, eller något annat lika sväfvande och lika innehållsfattigt.
Utan jag påpekar, hvad som är anmärkningsvärdt, hvad som ger den » stämning », hvilken alltid ligger i ett landskap.
Med ett ord
— jag visar på; hvad som der är skönt.
När jag det gjort, kan det vara tid att böija tala om det fula, om notabene ej-upptäckterna, af hvad som var vackert, gifvit så mycket att tänka på, att man ej får tid med resten.
När en person på så sätt blifvit vägledd och fått den rätta synvinkeln, på hvad
* Om våra läsare i det följande skulle finna någon likhet med det bättre af hvad en bekant föreläsare ej länge sedan serverat den svenska allmänheten, så böra vi upplysa derom, att artikeln var till oss inlem-nad redan innan denne böljat sin tourné.
I sjelfva verket kunna ju ock dessa teorier i viss mån ledas tillbaka * så väl till Thorild som till Taine.
anm.som varit att se, då har han vunnit något på mitt sällskap, hvilket jag eljest ej haft den ringaste rätt att påtruga honom.
Att åter böija med att kritisera, innan man sökt upp synpunkten, det är, för att i modererad form begagna Thorilds bekanta uttryck, att icke titta sina skönheter i ansigtet, utan på ett annat ställe.
Och att som hr Hedberg stå och ropa: » Det är bra.
Det är Mycket bra.
Det är utmärkt bra.
Det här är alldeles förbannadt bra » — det är att alltför litet begagna sig af den förmån att på ett nyanseradt sätt uttrycka sina tankar, som ett talspråk i alla fall erbjuder.
Och det är från detta intelligenta sätt att kritisera, som den ofta hörda frågan, när det gäller en kritik, härleder sig:: » Berömmer han? » Eller också: » Skäller han? » Ett tredje gifves icke.
Detta gäller nu kritik i allmänhet Och skulle för tydlighetens skull något tillägg behöfva göras särskildt för karakteristiker af skådespelare, så vore det ungefar följande: Man måste, när man ser för sig det stora materialet af roler,
i hvilka skådespelaren uppträd t, först och främst på något sätt ordna detta, d. v. s. gruppera dem i olika afdelningar för att få materialet öfverskådligt Man finner då lätt, i hvilka uppgifter han lyckats bäst, och för att klargöra bilden söker man så skildra, hur han bar sig åt för att spela denna rol.
En ytterst vigtig och upplysande sak är, om man sett två utmärkta skådespelare utföra samma rol.
Man finner då, att de ofta af denna gjort något helt olika.
Och en framställning af denna olikhet i » sättet att taga rollen » ger lätt ett ytterst vigtigt bidrag till konstnärens karakteristik.
Hr Hedberg, som ej talar om annat än, huruvida det är bra eller dåligt, har heller icke på ett enda ställe vidrört denna sak, som dock innehåller lösningen på gåtan, hvari konstens väsen egentligen ligger.
Här fans dock utmärkta anledningar till hands.
Han kunde t. ex. ha jemfört Fredriksons Stensgård, med hvad Reidiers nyligen här gjorde af denna karakter; eller Thegerströms Stockman med Hillbergs och Reimers ’ olika framställningar; eller Dahlqvists Hamlet med Swartz ’; eller Pierre Delands Gaspard med Almlöfe; eller Almlöfs Daniel Hejre med Bruns; o. s. v. o. s. v. Det der är litet svårare och kräfver mer både studium och talang.
Erkännes.
Men hr H. bör också besinna, att icke blott dygden utan äfaen arbetet har sin belöning med sig, och på den här an-gifna vägen kommer man rätt fram till just det väsentligavid all karakteristik och kritik.
Man kommer fram till men-niskan i konstnären, och det är de menskliga egenskaperna, som ytterst förklara de konstnärliga.
Och har man funnit, hvilka menskliga egenskaper det är, som konstnären behöfver använda i de uppgifter, der han bäst är sig sjelf, då har man också lyckats att förstå honom, och då skall man också kunna tydliggöra denna sin uppfattning för andra.
Herr H. har närmat sig detta sätt att gå till väga, när han skildrade Fredrik Deland.
Men han har icke förmått genomföra metoden.
Ett ännu mera detaljeradt framdragande af enskildheter vore tacksamt, men då skulle denna kritik svälla ut till en hel bok.
Det sagda torde också vara nog.
Endast ännu jen anmärkning.
Må denna uppsats ej genast från böljan, utan att man ens gör sig möda att taga reda på dess egentliga innehåll, endast uppfattas som en stridshandske.
Striden är en god sak och kan ofta ej undvikas.
Men den är och förblir dock alltid ett medel, den kan ' aldrig vara ändamål.
Och särskildt
i detta fall, der det jemte en kritisk undersökning gäller att framställa en uppfattning af den nyare literaturens företeelser, bör man kunna tala utan hätskhet, viss att det önskvärdaste resultatet man kan vinna, är ej att reta eller möjligen krossa en motståödare.
Det, som gör detta till en svårighet med hr Hedberg, är det i förra uppsatsen närmare skildrade förhållandet med » Sängkammarmågen ».
Också är denna punkt den enda, som här kan komma under rubriken » personligheter ».
Men man torde medgifva, att förhållandet härvidlag är, om ej enastående, så dock lyckligtvis sällsynt
Innan jag afslutar denna uppsats, vill jag för att undvika allt missförstånd anmärka ännu en sak: detta sätt att kritisera, hvars teori jag här sökt utveckla, kan till följd af sin natur ej helt och hållet tillämpas inom den vanliga och dagliga tidningskritiken.
Ty den gäller endast konstnärerna, och de stackars tidningskritici få allt för ofta att göra med aktörer, som rätt och slätt äro aktörer.
Det fins framställare # f kungar, hjeltar, skalder och tänkare, hos hvilka man skulle få bra svårt att reda ut, hvad i deras » personlighet » som härskulle kunna hjelpa dem.
Det fins ju tailor, som ingen dödlig kan retouchera.
Dessutom stöter detta slags kritik inom tidningarnes spalter ofta på den praktiska olägenhet, som kallas för bristande utrymme.
Men då hr Hedbergs bok uppträdde med större anspråk än den efemera tidningslitera-turen, trodde jag mig också ega rätt att på den tillämpa allvarsamma fordringar, helst den endast handlar om konstnärer, hvilka man i karakteristiker ej bör aflarda med vare sig beröm eller klander, som endast eger dogmens tvifvel-aktiga värde.
1 allmänhet är den första fråga, man gör sig, när man ser ett dramatiskt återgifvande af en karakter: har skådespelaren träffat författarens mening?
Och alltefter som man besvarar den frågan med » ja » eller » nej », tror man sig hafva afgjort, huruvida prestationen kan kallas lyckad eller icke.
Först och främst torde det väl i allmänhet kunna vara ganska olika meningar om, huru en karakter verkligen är menad.
Den ene faster sig mera vid ett drag, den andre mera vid ett annat, ' och mången gång kan frågan vara så tvifvelaktig, att man, om man strängt hölle på ofvanstående resonnemang, knappast skulle kunna uppföra ett stycke, der ej förf.
sjelf tjenstgjort som sceninstruktör.
Och det torde hafva sig litet svårt, åtminstone med utländska eller mycket gamla pjeser.
Ty * hur säker hvar och en än må vara på sin egen fullkomliga uppfattning af förf: s mening, så torde det dock medgifvas, att här lean hvem som helst misstaga sig.
Och ofta nog kunna två eller flere uppfattningar mer än väl tänkas bredvid hvarandra.
Klart är naturligtvis, att idealet är, om en rol spelas på en gång intelligent och i enlighet med, hvad författarens tankegång utvisar.
Men om vi noga tänka efter — hur ofta händer det, att man på en teater har en person, som fullkomligt stämmer med, hvad man vanligen tänkt sig, att författaren menat med en rol?
Jag talar ej här om roler sådana som » Faust » eller » Hamlet », hvilka äro så universelt anlagda, att hvarje generation känner igen sina egna drag i deras fysionomier och följaktligen fordrar nya uppfattningar af nya framställare.
Om vi nu kunde få se en af de skådespelare, som på Shakspeares tid spelade — låt oss säga » Hamlet * — fullkomligt i enlighet med hvad författaren tänkt sig, så tror jag, att vi skulle hafva ytterst svårt att njuta af den près ta- » tionen.
Ty det sätt, hvarpå detta århundrades menniskoruttryckte sina känslor, var säkert så olika vårt eget, att vi mer än en gång skulle vara tveksamma om, hvad som vore meningen.
Yi behöfva endast tänka på, hur mycket vi sjelfvb aflägsnat oss, ej blott i tankar och känslor, utan äfven i minspel, åtbörder, vanor och sätt bara från våra mor- eller farföräldrar.
Och tänka vi oss då afståndet tre- eller fyra-dubbelt, kunna vi kanske få en liten aning om, hvad tiden
i detta fall kan åstadkomma.
Men jag vill ej tala om dessa den stora diktens stora undantagsfenomen.
Låt oss tänka på vår egen samtids dramatiska figurer.
Och om vi äro ärliga, måste vi erkäima, att det bra sällan händer, att den person, som far en rol sig öfverlemnad, på en gång spelar den konstnärligt och samtidigt eger de yttre betingelser, som underhjelpa illusionen.
Oftast måste man nöja sig med ett af de två: antingen ett mer eller mindre mekaniskt återgifvande af den åsyftade gestalten, som skådespelaren eller skådespelerskan fått sig anförtrodd, derför att han eller hon till denna uppgift egt en tillfällig eloquentia corporis eller möjligen någon andlig egenskap, som underhjelpt framställningen; eller också en detaljerad, konstnärlig, sjelfständig framställning, der vi dock måste glömma, hvad vi sjelfva tänkt oss för att följa konstnären i hans egendomliga sätt att se och återgifva rolen.
I detta sista fall försvinna alltid mer eller mindre vissa af den ursprungliga karakterens egenskaper, konstnären lägger vigt vid några, under det han försummar andra — med ett ord: han spelar rolen i enlighet med sitt eget egendomliga naturels fordringar.
Och det torde böra medgifvas, att detta sista sätt lemnar mera behållning än det förut antydda, fast det fordrar litet mera besvär och eftertanke för att sätta sig in i och förstå.
1 alla händelser är frågan, huruvida en rol är bra spelad eller icke, ingalunda afgjord med att helt lösligt säga: » det är ej alls den figur, skalden har tänkt sig ».
Jag kan i detta afseende berätta en anekdot, som för mig eger stort värde, emedan den på visst sätt gifvit mig klafven till hela min uppfattning af skådespelarekonst.
Yi ha här.
sett två personer spela Daniel Hejre i » De ungas förbund ».
Den ena var Knut Almlöf och den andra Johannes Brun.
Det är ju erkända namn inom konstens verld — eller hur?
— namn som duga.
Almlöf gaf oss en bitter, gallsjuk, elak snyltgäst, en menniska, somkommit på » dekis », som bar agg till dem, h vil ka höllo sig uppe, och som använde sin tunga för att efter bästa förmåga göra dem lifvet surt.
— Brun åter gjorde af samma Daniel Hejre en qvick, spydig, småkitslig goddagspilt, som visserligen var litet elak och gerna stälde till krångel, men som egentligen inte ville någon menniska något ondt, och som gjorde sina puts, drifven af en inre lustighet, der-för att han betraktade sin omgifhing som en lekstuga, der han kunde få roa sig med sina stora dockor fritt och efter behag.
I likhet med de flesta menniskor, tyckte jag också * att Almlöf kommit Ibsens sannolika mening närmare.
Och ändå var det något i Bruns spel, som fängslade mig på ett särskildt sätt, och som jag ej kunde låta bli att fundera på.
Ett år senare träffade jag tillsammans med Brun och fick tillfälle att fråga honom, om ett rykte jag hört, var sant, nemligen att han sjelf sett den modell, som föresväfvat Ibsen, när han skref Hejre, och om han spelade efter sin uppfattning af denna person.
— Jo, det var verkligen fallet. --
Med andra ord — Ibsen, som just ej är så kärleksfull
i sitt sätt att döma menniskor, har sett en person.
Han har af denna person fått Daniel Hejre.
Almlöf, som också i sitt konstnärsnaturel har något af bitter, drastisk skärpa, har fattat Ibsens framställning och gjort sin Hejre derefter.
Men Brun, som hade både Ibsens text och modellen att tillgå, har sett på menniskan med sin naiva, hjertevarma uppfattning, och han har lyckats att taga bort gallan ur replikerna och gifva en annan bild, lika helgjuten som Almlöfs, och som på ett alldeles exceptionelt sätt är hans egen.
Kanske man vill påstå, att ett sådant tillvägagående är oberättigadt, och att Brun var misslyckad, derför att Almlöf var lyckad, och derför att de båda voro så olika?
Nej, konsten är icke ett matematiskt problem, der alla för att finna det rätta nödvändigt måste komma till samma resultat.
Den är en paradisets lustgård, der man får äta efter smak och der inga träd äro förbjudna.
När man då en tid ätit af samma slags frukter, försöka menaiskorna visserligen att bygga stängsel omkring de andra och skrifva med stora bokstäfver: » Oå inte i gräset » eller » frukterotj enliga att äta ».
Då gäller det bara att rifva ned stängslen och skaffa undan plakaten.
* Somliga menniskor tycka om renetter och astrakaner.
Andra föredraga lingon, och andra åter hålla sig helst till drufvor och persikor.
Men att plocka dem sjelf är det roliga, och det är inte fritt, att inte nöjet förhöjes, om man får klättra öfver plank för att komma åt dem och sedan narra andra att äta.Till Redaktionen af “ Dagens Krönika “.
I edert nysa utkomna Mars — April häfte förekommer en anonym uppsats, med märket G. och med titel En akademisk prisfråga (Bref frän en jägare och fogelvän) och dagtecknad Örebro i Mars 1885.
Här häcklas den af Kongl.
Vetenskaps-Akademien med Letterstedtska priset belönade öfversättning, som under titel » Foglames lif » utgifvits af mig på Herr Em. Girons förlag; och om än granskaren förklarar sig » ha ett nöje att erkänna, det åtskilliga partier äro både smakfullt och sakkunnigt återgifna », finner han dock, att » i den nya upplagan såväl som i den första, vimlar det nära nog af fabelaktigheter, inkonseqvenser, bamsligheter och löjligheter, så väl som af rent faktiska oriktigheter ».
Det förstnämnda påståendet, att han haft grundadt skäl till nöje af boken, behöfver naturligtvis icke granskaren bevisa för sin allmänhet, det andra deremot har han trott sig bevisa på ungefär åtta sidor genom anmärkningar, om hvilka jag nu anhåller få visa, att de vimla just af de fel, hvilka han trott sig spåra i min öfversättning.
» Våra dagars landtbruk och skogsskötsel », säger Brehm i öfversättning, » tillfoga just de foglar, som för oss äro af särdeles stort värde, den största skadan, emedan de beröfvas eller erfara en inskränkning i sina vistelseorter » etc. Granskaren gör en inskränkning till objekt åt beröfvas i&gt; st f., hvad väl hvaije svensk lär förstå, till erfara, och utropar: » Att beröfvas en inskränkning är ju detsamma som att få större utrymme? » Herr
G. är qvick, — mycket, mycket qvick.
Att strömstarames » rörelser på vattnets botten åstadkommas med vingarne », får granskaren svårt att bevisa; men att denna fogel tager vingarne till hjelp, när han simmar, kan granskaren läsa på sidan 21 i öfversättningen; och om han ej vill tro Brehm, att fogeln verkligen löper på bottnen, kan han läsa iSundevalls » Svenska foglame *, att strö röstaren » springer utmed botten att söka näring ».
Att Brehm kunnat utropa: Skydd ät foglame!
men derför ej velat förneka » fogelvännens », ännu mindre naturforskarens ratt att hålla foglar i bur under god och ändamålsenlig vård, är enligt granskaren, som också vill vara fogelvän, en förfärlig inkonseqvens.
Denna tycks dock icke ens genera foglame sjelfva, då man ser dem, der de ha litet hemtrefligt, sjelfmant flyga in i sin bur.
Kommer så en anmärkning mot första upplagan af öfversättningen utaf Brehms arbete.
Härmed liar jag naturligtvis ingenting att skaffa; men rättskänslan hos en hvar må- förvåna * sig öfver att granskaren åberoper så många anmärkningar mot den upplagan utan att erinra sig eller med ett ord omnämna de svar, dessa artmärkningar fått
Huru granskaren kan affarda Brehms på iakttagelser stödda berättelse om Rotgelns hjelpsamhet mot föräldralösa småfoglar helt enkelt med epitetet hjertnupet yttrande, må stå för hans egen räkning.
Likaså, att busksqvätta är en » gammal svensk benämning ».
Sundevall skrifver: » Namnet Buskärla, som användes här och der för åtskilliga småfoglar, hvilka lefva bland buskar, tyckes mig särdeles väl passande för Saxicola rubetra, hvarföre det torde vara att föredraga framför Busksqvätta, som är tungt att uttala och ej brukas uti folkspråket ».
Att krustacéer skulle vara » ett bland Strömstarens vigti-gare födoämnen », har icke bearbetaren uteglömt.
Brehm har i originalet ett temligen långt stycke i ämnet, hvarvid han citerar sin faders, Glogers och Girtanners direkta iakttagelser härom, vid hvilka inga krustacéer kunnat upptäckas såsom dylikt födoämne.
Nu sammandrager bearbetaren det långa • stycket och säger, att denna föda består » nästan uteslutande af insekter och deras larver. » Sådan är historien om denna förfärliga glömska.
Granskaren finner en öfverdrift i Brehms erinran om sadesärlans mod och snabbhet vid förföljandet af en roffogel.
Andra skola helt säkert icke finna någon öfverdrift häri.
Huru granskaren vet, att bearbetaren » märkvärdigt nog » icke känner orsaken, hvarför hökar och falkar begifva sig af, då de blifva utsatta för sädesärlans förföljelser, tycks mig oförklarligt, då Brehm i öfversättningen fått säga, att sädesärloma » varna härigenom alla andra foglar och nödga sålunda mången sparfhök attafstå frän sin jagt », en säkerligen bra mycket bättre naturförklaring än granskarens antagande af » skrämsel öfver att de blifva uppdagade ».
Måhända har granskaren sjelf en alldeles öfverflödig känsla af denna skrämsel.
När Brehm anför falken såsom antaglig skrämselinbillning i talgoxens föreställning, då denne ser en hatt kastad i luften eller hör ett livinande ljud, och detta på den grund, att han sett talgoxar då bete sig på samma sätt som, när de sett en falk, eller hört det brusande ljudet från dennes vingar, utropar granskaren: » Här uppträder bearbetaren såsom en riktigt öfver-dådig tankeläsare. » Stackars bearbetare!