Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr Landtm, yttrade, att då uppkomme frågan om hvilkendera meningen, antingen återremiss eller anslag, borde utgöra contra-propos.; hemställande lii Landtm, först, om R. o. Ad. behagade till contra-propos. antaga återremiss.
Då Hr Landtm, derefter föreslog att afslag måtte antagas lill contra-propos., ropades äfven ja och nej.
Den 11 Mar». 35g Hr Landtm, förnyade sin propos. till antagande af återremiss till contra-proposition.
Då Hr Landtm, förklarade, det lian trott sig finna alt ja öfverrösta! nej, begärde Hr La gerli j el m votering, frän hvilken begäran lian likväl sedermera, på begäran af Hr Prytz, Lars Adolph, ni. fl. ledamöter, afstod.
I anledn. häraf, upplästes till justering och godkändes följande vo ten s-proposition!
Besvärs- och Ekon.- Utskrns betänk.
N:o 3o, voterar ia» den det ej vill, voterar nej; Vinner nej, anser R. o. Ad. de vid ofvannämnda betänk. gjorda anmärka:!' föranleda dess återremitterande.
Nej — ij.
Lades på bordet nedannämnda från Utsk:n inkomna Utlåt:n, memorialer och betankai, nemi. från S la tsU t sk o t te t: N:o 44^, > anledn. af Hr Bråkenhjelms, P. B., motion om ett årligt arfvode att på allm. indraga.staten utgå till Hr Hofmarskalken Leijonmark för dessvid tabellverket gjorda ijenster; N:o 44®i ang:de återremiss å utlåt.
N:o 4° 3; N:o 4475 nie<^ anleda, af RiksSttns olika beslut i fråga om åtskilliga statsbidrags ingående till Riksg contoret; N:o 44®, i anledn. af väckt fråga om ett låneunderstöd för återuppbyggandet af en genom vådeld förstörd bro öfver Nissa-ån; N.-o 449, angille ny lönereglering för Riksg.contorets tjenslemanna-personal och vaktbetjening ; N:o 4®d, med framställning angide resultatet af statsreglertn, samt beräkning af statslyllnadssumman, jemte dermed sammanhang ägande frågor; N:o 465, i anledn. af Hr Kjellbergs motion, ang!de anslag till uppmuddring af inloppet till Götheboi'gs riviere, m. rn.
Lagutskottet: N:o 178, med förslag lill sammanjemkning af de inom 36o Den ii Mart.
RiksSttn fattade skiljaktiga beslut, vid förehafvande af Utsk:s under N:is 42 och 166 afgifna betänkrn, i anledn. af väckta motioner om förliknings-comite'ers ini'ältande; N:o 17g, öfver gjorda anmärkmr vid TJtsk:s betänk.
IV:o 127, i anledn. af väckta motioner örn ändringar i ansvarighetslagen för Statsrådets ledamöter; N:o 180, i anledn. af återremisser utaf åtskilliga från Utsk. afgifna betänkin; N:o [81, i anledn. af väckt fråga om afgifvande af förslag till de lag förändringar, hvilka, till följd of R.
S t: s å denna riksdag fattade beslut om ett förändradt mynlsysteme, kunna anses behöfliga. H. R. o. Ad. åtskiljdes kl. 11 örn aftonen.
Fredagen den 12 Mars 184 r Plenum kl. 6 e. m.
Justerades 2tne prot.utdr. för den i i dennes.
Gr. af Ugglas, Ludv., anmälte, att han af tjensleåligganden vore förhindrad att längre bibehålla sin plats i Exped.Ulsk., hvarföre han måste sig densamma afsäga, anhållande likväl att blifva vid sin riksdagsmannarätt bibehållen.
Denna begäran blef af R. o. Ad. bifallen, och anmodade Hr Frih. o. Ltfndtm.
Hrr Electorer att, så snart ske kunde, utse en ledamot i Exped.Utsk. efter Gr. af Ugglas.
Besvärs- och Ekon.Ulsk:ns den 17 sisll.
Febr. och den 1 dennes på bordet lagda ytterligare betänk.
N;o 31, angtde lagstiftningen om fattigvården i Riket. R. o. Ad. beslöt att detta mål skulle punktvis pröfvas. 1 §:n.
Jag skulle Den ta Mar». skulle tro att utaf de här förekommande orden —”sorn sakna förmåga och medel att sjelfve sig dermed förse,” borde orden ”och medel” utgå.
De äro öfverflödiga, om de skola förstås i den mening, som jag tror alt Utsktn dem här ncdskrifvit, — de utgöra en verklig pleonasm, ty den sorn saknar förmåga alt skaffa sig försörjning, han saknar ock medel dertill, men å en annan sida äro dessa ord ganska farliga, om man nödvändigt måste sätta dem, som sakna medel, i samma cathegori med medellöse, då genom ett lagstadgande hvar och en medellös får rättighet att fordra fattigförsörjning utan afseende på sin arbetsförmåga.
Till följe af dessa små ord skulle vi komma in på det farliga sysleme, hvarifrån England med så mycken svårighet söker sig befria.
Jag får således, dä dessa ord kunna innefatta en princip af skadligt inflytande, vördsamt anhålla alt de måtte ur §:n borttagas, helst de i ett annat afseende äro alldeles öfverflödiga.
Jag skulle tro att ordet ’’medel,” som Hr von Hohenhausen funnit utgöra en pleonasm, här vore liktydigt med ordet ”utväg,” och då författningen förutsätter i vissa fall, att personer, som äro i vissa slägtskapsförhållanden, böra vara skyldige alt vårda dem af sina anförvandter, som till sin bergning sakna förmåga, skulle jag föreställa mig, att om ordet "medel,” som afser icke blott penningetillgångar, borttoges, så blefve satsen i i §;rt icke så positiv, hvadan jag tror att man alltför väl kan bibehålla §:n sådan Utsk:n den föreslagit, ulan alt behöfva hysa de farhågor, som Hr von Hohenhausen förespegla!.
I afseende på de anmärkta orden är jag af den mening, att man borde säga förmåga eller medel, eller också borttaga ordet medel och i stället sätta förmåga eller utvägar.
Alt alldeles borttaga det sednare eller något motsvarande, tror jag icke vore riktigt.
Det kan hända att en person, som t. ex. är krympling, saknar förmåga att sig försörja, men likväl har utvägar dertill, då han visst icke bör falla fattigvården till last.
•— Men jag vill göra en annan anmärkning.
Här står; ”hvarje socken å landet, och i stad hvarje församling.”
— Det är nästan ogörligt alt i en stad bilda en god fattigvård, med mindre lion är gemensam för hela staden.
Den, som bor i en församling det ena halfåret, flyttar tvertöfver galan till en annan det nästa.
Den cotilroll emot inflyttningar, hvilken å landet kan iakttagas, är i stad, så att säga, ogörlig att handhafva.
Au kommer dertill att i större städer, t. ex. Stockholm och Götheborg, bebos vissa församlingar af det förmögnare folket, hvaremot de fattige hufvudsakligen bo inom vissa andra, eller i dem, som äro sämst bebyggda, 21 H. 46 36a Den iq Mars. emedan hyrorna der äro billigast.
Följden ar, att t. ex. S:t Clara: församling i Stockholm liar jemförelsevis det minsta antalet fattiga, då deremot Catharina:, Adolph Fredriks, Ladugårdslands, Johannis och Kungsholms församlingar hafva desto flera.
Skulle nu de förmögnare församlingarne vara inskränkte till fattigvård för sig, och de fattigare likaledes; så blefve följden, att den ena församlingen klefve utomordentligen betungad och den andra deremot alltför mycket befriad.
Jag säger: alltför mycket befriad; ty de förmögne innevånarne i Clarae och Stockyrkoförsamlingarna, hvilka begagna arbete af de fattiga, som bo i de aflägsnaste församlingarna, skulle då icke komma att bidraga till fattigvården för dem, hvilkas krafter de använda.
1 en stad med flera församlingar uppkomme således ett annat förhållande, än i en landsförsamling, der de förmögne i förhållande till deras egendom bidraga till församlingens fattigvård.
Jag föreslår derföre, att §:n mätte erhålla följande lydelse:
Hvarje soc ken å landet och hvarje stad skall lemna nödtorftig vård och försörjning åt sådana medlemmar, som sakna föi måga eller utvägar att sjelfva sig dermed förse; dock måga socknar på landet, der de så åsämjas, förena sig om en gemensam fattigvård.
Hr von Hohenhausen: De anmärkn:r, som dels af Frih. Sprengtporten och dels af Hr von Hartmansdorff blifvit framställda emot milt förslag alt borttaga orden ”och medel”, hafva icke öfverlygat mig, att jag haft orätt i min framställning.
Det är gifvet alt den, sorn har egna medel, också äger förmåga att bekosta sin försörjning, äfven om han vore lam eller hade hvad lyte som helst.
Sprengtporten anmärkt i afseende å slägtskapsförhållanden, så får jag svara, att då barn kunna försörja sina föräldrar, böra desse sednare ingalunda falla fattigförsörjningen till last; men huruvida föräldrarne derföre böra gå i barnens dagliga arbete, det tror jag icke att man kan i en fattigvåfdssfadga utsätta, huruvida de det skola göra eller icke, och delta är icke heller sagdt.
När nu det är fråga om att försörja sig, så beror det ju på förmågan att kunna göra det; men står här ’’sakna medel,’’ så kan ju hvar och en säga att han saknar medel.
Hvarföre insätta ett ord, som ger en rättighet åt den, som icke har medel alt kunna försörja sig, ätt blifva försörjd, då han möjligen endast af lättja icke vill förvärfva något till sitt uppehälle.
Jag anhåller om propos. på förutnämnda begge ords borttagande, hvilket icke i något afseende skadar meningen eller den verkan, som är afsedd att med denna § vinnas.
Jag skall visserligen icke mycket utbreda mig för alt bevisa nödvändigheten af att ordet ”medel” qvarstår.
Det må gerna kunna anses som en ple - Den ta Mars. 363 näsin, sä snart man gifver en så omfattande tydning åt ordet förmåga, att dermed förstås icke blott arbetsförmåga utan äfven andra utvägar; men oskadligt är det väl anda, om detta ord qvarstår, synnerligast om det utbytes emot ordet ”utvägar,” på sätt flr von Hartmansdorff föreslagit.
Hvad åter angår den af nämnde ledamot uppgifna redaction till §, med afseende å nödvändigheten, efter hans tanke, att af alla församlingar inom en stad, der flera sådana finnas, bilda ett enda fattigvårdssamhälle i stället för att splittras i flera, så instämmer jag visserligen deruti, att den satsen är ganska riktig, alt hvarje stad bör bilda ett sådant fattig— vårdssamhälle; men deremot kunna sådana förhållanden inträffa, att fattigvården i vissa hänseenden är territorial, som i Slockholm, och omständigheter kunna förefinnas, hvilka hindra en sådan förening som Hr von Hartmansdorff önskat; hvartill kommer, att §:n redan förut innehåller, att församlingar af samma starl, om de åsämjas, kunna förena sig om en gemensam fattigvård och således utgöra ett eget fattigvårdssamhälle; jag kan då ej finna någon ändring i redactionen af J:n vara nödig i detta afseende, utan inskränker mig till att begära alt ordet ”medel” måtte utbytas emot ordet utvägar.
Det är mera än v i g t i g t i fråga om lagstiftning för fattigvård, att ställa så till, att den icke blir föremål för rättegångar emellan dem som äga och dem som icke äga något.
Vi hafva exempel derpå ifrån andra länder, som intyga att individer funnits, som, tillföljd af det felaktiga i samma länders falligvårdslagstiftning, yrkat att få ett understöd, hvarpå de ej under andra förhållanden skulle hafva tänkt.
För min del får jag förklara, det jag ej kan gilla denna i § och anser densammas uppställning oriktig.
Föremål för fattigförsörjning måtte i främsta rummet vara de som genom fysisk oförmåga att kunna sig försörja äro i verkligt behof af underhåll.
En krympling, som icke kan gå eller röra sig, måste af samhället underhållas, men en person, som något kan bidraga till sitt underhåll, är icke i samma calhegori som den nyssnämnde olycklige, utan måste i en annan ställas.
Del hade således varit väl, om CJlsk:n icke framkommit med ett förslag, sådant som det hvilket i i §:n innefattas och som ovillkorligen skall föranleda till rättegångar, communerna och enskilda emellan, angrde de förres underhållsskyldighet om de sednare.
Jag skulle tro, att det enda rätta och kloka i en fattigvårdslagstiftning, som för fäderneslandet medförde lyckliga resultater och hvarigenom de vådor undvekos, hvarpå förhållandet i andra hindel' gifver oss exempel, vore, att classilicera dem som komme att utgöra föremål för fattigförsörjningens vårdande hägn.
Den första classen har jag redan nämnt; den andra classen består af sådane som, ehuru icke utan ali arbetsför - 364 De u 13 Ma i s. måga, icke äga den tillräcklig för att kunna förvärfva sig födan, och den tredje utgöres af dem, som kunna vara i ett större eller mindre behof utaf ett tillfälligt understöd.
Det händer nemi., att personer, fullkomligen arbetsföre och ägande tillfälle att kunna draga försorg om sitt uppehälle, likväl för någon kortare period behöfva en ögonblicklig hjelp, — och då böra fattiganstalterne vara så ordnade, att en ögonblicklig hjelp också må kunna meddelas, mot skyldighet att densamma med arbete återgälda.
Om man ej gaf annat än generella bestämmelser om de cathegorier, hvarunder hjelp borde meddelas, och sedan fastställde den ordning, hvarunder afgifterne till fattigvården skulle utgå, d. v. s. att husbönder, som hafva egendom eller äro naringsidkande, skola bidraga directe, men alla andra indirecte, genom insättning af vissa skil lingar i månaden eller runstycken af dagsverket i inom fattigsamhället inrättade sparbanker, så vore allt gjordt, som behöfde göras; ty att utkräfva i fattigförsörjningsafgift vissa skillingar per capita leder oss till det olyckliga förhållande, som i afseende härå äger rum i England Om deremot den stora massan af arbetsfolk, som efter 1811 års förordning borde till fattigförsörjningen bidraga, directe finge i stället lemna detta bidrag indirecte på sätt nämndt är: månne icke det skulle befinnas så kraftigt verka på deras enskildta intressen, att de ej skulle komma att blifva föremål för fattigförsörjningen, der icke olyckshändelser kunde vålla att någon bland dem blefve vanför, och för dem, som blefvo det, funnos då capitaler redan insamlade, sorn kommo socknarna till godo för alt till behofvet användas.
Detta vore det stora steget, som kunde göra Sverige gagn; det här föreslagna kati ej annat än af mig ogillas.
Emedlertid, och i händelse R. o.
Ad. skulle vara af motsatt tanke med mig och vilja bibehålla denna speciella lagstiftning, skall jag deltaga i öfverlaggningarna om detta förslag och yttra mig om redactionen vid hvarje §; och under sådan förutsättning måste jag instämma med Hr von Hohenhausen deruti, att ordet ”medel’’ bör utgå, e~ medan det här leder till förvillelse och tjenar till alldeles ingenting.
Äfvenså instämmer jag deruti, att i en stad (leie fattigvårdsdistricter ej böra finnas; ty de olika beslut, som i de olika districten kunna fattas, komma att väcka split, omgångar och besvär, samt de största svårigheter för controllerna, hvaremot, om alla församlingar i en stad utgöra ett fattig vårdssamhälle, så faller af sig sjelft, att allt hvad dess angelägenheter angår kommer att af statsmyndigheterna afgöras och icke blifva föremål för stormande sockenstämmors stridiga beslut.
För min del skulle jag önska, att Hr Frih. o. Landtm, ville framställa propos., huruvida icke, i stället för detta förslag, Ståndet ville stadga och fastställa några enkla grundsatser för fattigförsörjningen och åberopa den afhandling i detta ämne, som åtföljde återremissen Den la Mars. 365 af Utsk:ns första betänkande.
Denna afhandling innehöll sparbanksinrättningar för de indirecta bidragen till fattigförsörjningen samt bestämmelser för hvilka sorn directe skulle dertill bidraga, utan att bestämma huru dessa skulle utgå, hvilket borde öfverlemnas åt communerna sjelfva att bestämma.
Sprengtporten yttrande om nödvändigheten att bibehålla skilnad mellan fattigvården inom flera församlingar i en stad, får jag anföra, att enär förhållandet är sådant som jag nyss nämnde, och det nästan alltid måste i städer inträffa, att den ena församlingen är förmögnare och mindre besvärad af fattiga än den andra; så är fara värdt, alt den förmögnare församlingen icke vill förena sig om gemensam fattigvård med den som har flera faltiga.
Följden deraf blifver, att sådana gemensamma föreningar, som i §:n omförmälas, sällan lära komma att ingås.
Författningen måste derföre bestämdt säga, att det skall så vara.
En rättelse i det ori k tiga förhållandet alt hvarje församling i Stockholm bar sin särskilda fattigvård, har man gjort genom en fond, som kallas allmänna cassan, reservcassan eller något dylikt, hvilken är en supplementarcassa, för att fylla bristen i den ena eller andra församlingens förmåga att underhålla sina fattiga.
Jag anser mig alltså böra vidblifva mitt tillstyrkande, att i hvarje stad fattigvården må vara gemensam för alla dithörande församlingar.
Som ledamot af Ekon.Utsk. omfattade jag denna fråga med särdeles intresse och afgaf äfven vid det första betänk., som Utskrn i ämnet allemnade, min särskilda reservation, hvilken måhända blifvit bemärkt utaf någon af R. o. Ad:s ledamöter.
Jag har visserligen, ehuru med oförändrade åsigter, öfvergifvit all förhoppning, att den mening, som jag hyser, skulle kunna göra sig gällande; men jag vill söka att modifiera de bestämmelser, som här äro rådande och som stå i öfverensstämmelse med principen i 1788 års författning.
Ibland dessa bestämmelser är den, som utlryckes med dessa ord : ''dock måge socknar af samma pastorat och församlingar af samma stad, der de så åsämjas, förena sig om gemensam fattigvård.”
Jag är för min del åtminstone öfvertygad, att det vore en ren välgerning, om de communer, som inom sig skola besörja fattigvården, äro stora, och ju större, desto bättre.
Della kan jag bevisa med exempel , hemtadt från den landsort, der jag är boende.
Socknarne der hafva varit indelade i s. k. fattigrotar; dessa rotar, j, 5 a 6 inom hvarje socken, hafva stridt inom sig och sins emellan lika ifrigt om de fattiges underhåll, som vanligtvis socknarne göra.
Striderna hafva varit häftiga, ju mindre communen varit, och inseende alla olägenheter häraf, hafva 2tne sock - 365 D e 11 12 Mars. nar, nemi.
Åby och Ryssby, ehuru icke tillhörande samma pastorat, men gränsande till hvarandra, sins emellan afhandlat en förening om gemensam fattigvård.
Nu skulle det, efter min öfvertygelse, vara en verklig välgerning för det fattiga folket, som skall försörjas, om communen, inom hvilken de hade rättighet att vara, blefve utvidgad.
Detta skulle deremot förhindras, om den r §:n antogs.
Jag åberopar äfven Gr.
Mörners och Hr Lagergrens reservationer, som utgå ifrån den synpunkt, att man ej bör förmena ulan tvertom befrämja det flera socknar förena sig om gemensam fattigvård.
På dessa grunder får jag föreslå den förändring i sednare perioden af förevar. §, att den måtte komma att erhålla följande lydelse: ”dock må flera angränsande socknar äfvensom församlingar af samma stad, der de åsämjas, förena sig om gemensam fattigvård.”
Jag har i min reservation yrkat samma sats, som Frih.
Raab förfäktat, och instämmer således med honom, att den förändring i §:n måste medgifvas, som han begärt.
Lika mycket som det skulle kunna vara en orättvisa alt söka tvinga socknar att förena sig om gemensam fattigvård, likaså orättvist tyckes det vara att lägga hinder i vägen för en sådan förening.
Mig synes det klart, att sådana föreningar mellan mindre pastorater åtminstone, som gränsade till hvarandra, skulle medföra fördelar, och ibland andra den, att den fattigare delen af innevånarne icke skulle hafva så svårt efter arbetsförtjenst som nu, då de äro inskränkte inom en trängre krets, der de må söka sitt uppehälle; de angränsande pastoraten skulle icke vara rädda att mottaga en person, som ej tillhörde den socken, dit han ankom, ty han tillhörde alla dessa angränsande socknar, som gjort en sådan förening, och på detta sätt skulle äfven större arbeten kunna tillvägabringas.
Jag vill väl ej säga sorn Frih.
Raab, att ju större communerne, sorn skola bekosta fattigförsörjningen, äro, dess bättre vöre det; men nog anser jag mig kunna begära, att flere mindre pastorater borde äga rätt att för detta ändamål ingå föreningar.
Ed en hjelm, Gillis: Jag, för min del, anser det vara högst nödvändigt, att släderne, åtminstone de större, må hafva en gemensam fattigvård.
Uti Götheborg har denna ordning varit införd i alla tider; staden består af 4 församlingar, 3 stora och en liten, och det skulle göra en rubbning i bela dess ekonomi, om häri skulle ske någon förändring.
Jag yrkar denna gemensamhet så mycket mera, som de personer, hvilka tillböra den ena eller andra församlingen, icke äro tvungne att bo hvar inom sin församlings territorium, utan kunna hafva sina bostäder hvar de behaga öfver hela staden, emedan församlingarne äro hvad man kallar fri-församlingar.
Don i a Mars. 367 FIr von Ho hen lin n sen:
Jag instämmer visserligen i hvad Hr von Hartmansdorff yttrat och i de skäl han anfört för nödvändigheten af en gemensam fattigvård i städer, der liera församlingar finnas, och der förhållandet är att de förmögnare personerne bo i enviss eller vissa församlingar, och de fattige, hvilkas arbete de förmögnare behöfva, bo i andra, är det de sednare, som draga förmån af de förres arbetsbiträde och äfven tungan af desses underhåll i afseende på fattigförsörjning; men jag ber att få fästa uppmärksamheten derpå, alt donationer och testamenten ofta förekomma lill förmän för någon viss församling, och desse lära icke genom allmän lag kunna förintas, utan måste fortfarande utgå till sina bestämda ändamål.
Men det gifves ett annat medel för bildandet af denna gemensamhet, nemi. att föreskrifva att den fattigförsörjning, som skall utgå genom allmänna bidrag, skall gemensamt vårdas för hela staden och användas, utan att till gemensamma behof använda hvad som är anslaget till någon viss församling.
1 afseende på att flera pastorat å landet måtte sig förena om en fattigvård, så kan möjligtvis någonstädes ett sådant förhållande komma att äga rum, men detta strider då mot det allmänna folklynnet, som just åsyftar att, allt hvad möjligt är, kunna inskränka sig inom en trång krets.
Vi hafva icke sockenstyrelser, som kunna en sådan fattigvård öfvertaga, ty den, som af li. o. Ad. blifvit beslutad, anser jag ej vara så qvalificerad.
Jag tviflar alltså på alt det kan i lag utsättas, ty det är svårt att förutse en sak, när inga elementer till hvad som skall besörjas finnas, utan allt är stäldt på ett annat vis, och det blir vanskligt att för något enda undantag, sorn möjligen gifves, kunna skrifva en lag som allmänt gällande.
Skall något härom förekomma, så bör det stå i ett särskildt mom. af denna §, och att de pastorater, som vilja ingå en slik förening, derom böra göra tind. hemställan hos Konungen för att få reglemente.
För öfrigt fortsätter jag min anhållan om borttagande af orden "och medel,” och tror att utbytet af desamma till ordet "utvägar" ickegagnar till någonting.
Jag har begärt ordet, egentli gen i anledn. af Hr Lagergrens tillstyrkande att flera pastorater skulle äga rätt att få förena sig till ett fatligvårdssamhälle.
Den erfarenhet jag har om svårigheten att sämjas inom ett pastorat, sorn består af flera församlingar, och de rättegångar, som uppkommit till följe deraf att flere församlingar kommit under en styrelse, har öfvertyga! mig derom, alt långt ifrån ’att !vinna hvad man åsyftar, så har man skapat en massa af tvister och rättegångar, som blifva utan all ända.
Pastorerne sjelfve blifva sakförare hvar för sina pastorater, och i stället för frid och sämja uppväxa stridigheter, split och osämja i landet.
Pa - 368 Den ta Mars. storatet bör vara gränsen på landet för faltigvårdssamhället likasom staden i sin helhet måste utgöra ett samhälle, äfven om flera församlingar finnas i densamma.
Jag har nu här ett exemplar af det förslag till allmän författning om fattigvården i Riket, som jag utgifvit, öfverlemnande detsamma till R. o. Ad., för att deraf, och vid jemförelsen med det af Utsk:n framställda förslaget, finna, att enkelhet är rådande i det ena och ett compliceradt förhållande i det andra.
På ena sidan finnes vårt statsskick iakttaget enligt 16 §:n Reg.F:n, hvarigenom ingen Svensk medborgare kan hindras att inom Sverige flytta till den ort han behagar; men denna 16 § medgifver icke tillämpning af 1788 års författning.
Det förslag lill lag, som Utsk:n afgifvit, är sammanhängande med 1788 års författning, hvilken de jure är upphäfd genom 16 §:n R.eg.F:n, fastän samma författning de facto ännu är lefvande.
Jag biträder den meningen, alt hvarje stad bör hafva sin fattigförsörjning gemensam.
Piaabs framställning om nyttan af att flera angränsande socknar kunde förena sig till ett fattigvårdssamhälle, så får jag säga, att detta säkerligen vore bra.
Jag utgår ifrån den synpunkt, alt man bör inrätta fattigförsörjningen så, att tvisterna om personers inoch utflyttning från den ena församlingen till den andra icke skulle blifva så täta som nu.