Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Icke ens tron på ett menlöst hjärta unnas oss längre, – mumlade han och klättrade upp på en halt häst, hvilken slöt sig till honom i mörkret.
– Gud har öfvergifvit oss.
Detta är domen.
Allt är förbi, och hela världen är mörk.
Han red i två nätter och två dagar, och efterblifna sårade visade vägen.
Han återfann de flyktade svenskarna på en udde mellan Worskla och den blanka Dniepern, hvilken mellan sina med lågskog och buskar och vass bevuxna stränder, bredde sig som en sjö.
Kyssarna voro tätt bakom åt landssidan, men när förposterna sågo Mårten Predikare i hans blodiga skjorta, barbacka på den halta hästen, sprungo de förfärade åt sidan och sköto först efter honom, då han redan var förbi.
Solen brände glödhett, och de blesserade och de, som hade fältsjukan, bäddades under buskarna vid vattnet.
Generalerna stodo i samtal, och Lewenhaupt vände sig svårmodigt till Creutz.
– Blir kungen fången, gå svenskarna man ur huse och lämna sin sista hötapp i lösen.
Ansvaret blir vårt.
Det här kriget är ett parti schack, där alltihop går ut på att taga kungarna.
På mina knän har jag bedt honom att låta ro sig öfver floden, men han stötte mig för bröstet och sade, att han hade allvarligare ting att begrunda.
– Kära bror, du talar till honom som till en podagrisk statsman.
Du skall inte ens tala till honom som till en man utan som till en yngling, hvilken blir stolt öfver att uppfordras till manlighet.
Creutz gick fram till konungens vagn och svängde de afdragna handskarna med en häftighet som hade han tänkt slå honom för pannan, men han förbryllades genast af hans ljusa blick.
– Majestät grubblar?
– Jag fäktar illa med pennstickan, därpå tänker jag.
Jag vill uppsätta mitt testamente och ordna om tronföljden.
Sedan skall det smälla!
Blir jag på fältet, vill jag jordas i min skjorta som en gemen på samma ställe, där jag faller.
Creutz lindade och kramade handskarna, och han kufvades och sänkte sitt hufvud, han som de andra.
– Allernådigste herre, jag är ej bland dem, som ber Gud skona lifvet, ty full väl fattar jag en hjältes högsta åstundan.
Finge ers majestät sin kula ... nå i Jesu namn!
Men ers majestät kan i dag ej länge töfva i sadeln.
Gud förlåte mig mina ord, men ers majestät kommer att bäras ikring som en stackare, och när den sista af oss låtit sitt lif, blir ers majestät ensam öfver – och fången!
– Man skall inte bara stå en mot fem, man skall också kunna stå en mot alla.
– Sant, sant!
Men därtill duga, Hin Håle tage mig, inte vi gemena bussar i krigsliveré.
En mot alla?
Det är en mot hela världen!
Därtill tarfvas män af helt annat slag, ty sådana ömklingar äro vi, att vi inte ha annat att värja oss med än pliten.
Sedan jag nu enfaldeligen relaterat ställningen, bönfaller jag därför ers majestät att stanna hos oss och inte sätta öfver floden, ty då kommer ers majestät att ställa sig en mot hela världen.
Då skulle det heta:
Sicken Alexander, som flydde och lämnade tropparna åt ryssen!
Sicket hjärtans ärans fä!
Titta!
Och bordsilfret och penningetunnorna från Sachsen tog han med i stället att lämna alltihop åt ryssen.
Joho, jahaja!
– Vi redliga fattig’ undersåtare kunna aldrig tilllåta, att ers majestät på det sättet ställer sig en mot hela världen och blottar sin höga person för den smutskastning, som okunnigheten och dumheten icke heller skall bespara hvarken fältmarskalken eller Piper eller Lewenhaupt eller oss andra.
När lärde sig dumheten att förstå olyckan?
Ers majestät vill dö och därför är det intet offer och ingen bragd att dö, det veta vi gamla krigsbussar, men stoltheten, stoltheten, ers majestät, att offra den för undersåtarna, det är ett offer, som undersåtarna icke tillstädja.
Att manskapet inte kan öfverföras är gifvet.
Vi ha ej pråmar, ej ankaren, ej pikar, ej stockar nog, ej timmerkarlar.
Därför anfordrar jag ers majestät att stanna kvar och inte utmana världen.
– Låt göra i ordning båtarna! – befallde konungen.
Mazepa, den ridderlige godsägaren, hade hopletat sina koffertar och sina två tunnor med dukater och satt redan på sin vagn långt ute i vattnet.
Zaporoger och svärmar af soldater bundo kläderna på ryggen, togo vagnslock och trägrenar under armarna och sprungo i vågorna.
Vid midnatt lyftes också konungens vagn på två sammanbundna båtar, och Gyllenkrok, som stod vid hans fötter, öfverlämnade stum till Lewenhaupt den på ett bräde klistrade fältkartan.
Ingen talade.
Natten var stjärnljus och stilla, och drabanternas årslag dogo bort på den blanka floden.
– Vi två, se honom aldrig åter, – mumlade Creutz till Lewenhaupt.
– Hans ögon voro nyss så underliga.
I den lampan finns ännu olja, men jag stirrar med nyfikenhet mot hans framtid.
Hur skall han bli som besegrad, som utskrattad, som gammal?
Lewenhaupt svarade:
– Kransen, som han flätade åt sig själf, gled i stället ned på hans undersåtar.
Den blir till evigt liggande på de glömda grafvarna där uppe i träskmarkerna.
– Så få vi tacka honom för allt det, hvartill han gjorde oss.
Aflägset hördes genom nattmörkret Mårten Predikares klagande stämma.
– Och mig hafver man gjort till en visa för världen, – säger Job.
– Och till spott är jag vorden, och mitt öga är tändt af grämelse, och mina lemmar äro alla en skugga.
Åt förgängelsen säger jag: du är min fader, åt maskarna: min moder och syster.
Och hvar är då mitt hopp?
Till dödens portar far det ned, när jag och det hvila i mullen.
Det dagades, och i sin blodiga skjorta red Mårten Predikare från flock till flock och förhörde manskapet i katekes och bibelkunskap.
Tysta stodo soldaterna vid det tomma kungstältet, men när ropet höjdes att de måste dagtinga och när den ryske generalen Bauer, brunbränd af solen, kom på kullen för att mottaga troféerna, då nedsteg Mårten Predikare och vred sina händer.
Rundt omkring sutto kosackerna med sina mässingshjälmar och pikar på uttröttade och flämtande hästar, och framför dem nedlades på marken de pukor och trummor och horn och musköter, hvilkas åskor rullat öfver bataljonerna, och de kända fanor, åt hvilka en gång från portar och trappor och fönster mödrar och hustrur vinkat sitt afsked.
Det glittrade och gnistrade i ljungen.
Buttra gamla underofficerare omfamnade hvarandra snyftande.
Somliga sleto upp sina förband och läto blodet rinna, och två krigsbröder släckte hvarandras lif med värjorna i samma stund de kastade dem för segrarna.
Stumma och hotande framtågade krymplingarna.
Där kommo ynglingar med frostskadade kinder och utan näsa och öron, så att de liknade dödmän.
Där stapplade på kryckor den ännu icke fullvuxne fänrik Piper, som förlorat hälarna.
Där gick hofmannen Günterfelt, som mist båda händerna och i stället i Frankrike fått två andra af trä, hvilka blanka och svarta fingrade upp och ned på rocken.
Där slamrade träben och käppar och bårar och sjukvagnar.
Mårten Predikare stod med händerna knäppta.
Det slog gnistor för hans ögon.
Det brusade och kved, och den gamla predikoanden kom så häftigt öfver honom, att han själf hörde, hur stämman ena stunden stockades och vardt hes men den nästa växte sig så stark, att det tycktes honom som hade han själf burits bort på vingarna af sin röst och förvandlats till en eldflamma.
Han vacklade fram till de nedkastade vapnen och pekade mot det tomma kungstältet.
– Han är förbrytaren allena!
Du sorgklädda mor eller änka, vänd hans bild afvig på väggen!
Förbjud de små att uttala hans namn!
Du, lilla Dunja, som med dina leksystrar snart plockar blommor på grafvarna, bygg af dödskallar och hästhufvud hans minnesmärke!
Du krympling, bulta med din krycka i den dofva mullen och stäm honom till möte där nere, där de tusen, som han offrat, vänta honom!
– Och ändock vet jag, att vi en gång inför rättfärdighetens domstol alla skola halta fram på våra träben och kryckor och säga:
Tillgif honom, fader, såsom vi förlåtit honom, ty vår kärlek blef både hans seger och hans undergång.
När ingen svarade honom utan alla stodo framåtböjda och stumma som hade de svarat detsamma, då vardt hans förtviflan ännu häftigare.
Han betäckte sitt kantiga ansikte med händerna.
– Säg mig vid Guds nåd, att han lefver! – ropade han.
– Säg att han lefver!
Günterfelt lyfte med sina svarta träfingrar hatten från hufvudet och svarade:
– Hans majestät är räddad!
Då böjde Mårten Predikare sitt knä och darrade och återfick sig själf.
– Lofvad vare härskarornas förste! – stammade han.
– Är konungen räddad, då vill jag draga hvar börda, som ödet lägger uppå.
– Ja, ja, lofvad vare härskarornas förste!
– eftersade svenskarna mumlande, och alla lyfte de långsamt hattarna från sina hufvud.
SI MINA BARN!
Korporalen Anders Gråberg stod med sin vattenflaska på Saracenska heden.
Rundt omkring vacklade och gick den sista skaran af flyende svenskar och zaporoger, och på vagnarna lågo sårade från Poltava.
Hela natten och morgonen hade Anders Gråberg uthärdat törsten för att spara de sista vattendropparna till det yttersta, och plågorna blefvo honom nu öfvermäktiga – men i samma stund han lyfte flaskan till läpparna, sänkte han den åter.
– Min Gud, min Gud, – stammade han, – hvarför skulle jag ensam dricka, när alla de andra törsta!
Om du för oss bort i ödemarken och steppen, då är det för att du en gång skall kunna säga:
Från eder arma snöbygd lät jag eder gå ut i världen med musköten på axeln till att hälsas som hjältar och segrare, men när jag läste i edra hjärtan och såg, att de förblefvo rena, att ni voro mina barn, då ref jag edra kläder i stycken och satte kryckor i edra händer och träben under eder kropp, på det att ni icke längre skulle fika efter makt öfver människor utan samlas bland mina heliga.
Så mycken storhet unnade jag eder.
Anders Gråberg stod ännu en stund med flaskan framför sig.
Så gick han bort och räckte den till konungen, som låg i brinnande feber bland halmpåsarna på sin vagn.
Konungens läppar voro fasttorkade vid tänderna, och de brusto och blödde, när han öppnade dem.
– Nej, nej, – hviskade han.
– Gif vattnet till de sårade.
Jag har nyss fått en bägare.
Anders Gråberg visste godt, att konungen intet vatten hade fått.
Själf var han den enda, som tänkt på morgondagen och gömt, och hvarken brunnar eller kärr funnos inom många mil.
Men när han nu vände sig från vagnen, kommo åter svagheten och frestelsen öfver honom.
Han hängde flaskan tillbaka vid sidan och fortsatte att gå och gå utan att räcka den till de sårade.
Han kramade blecklocket, han stred i sitt sinne, men hvar gång han höjde flaskan till munnen, lät han den åter sjunka och nändes icke dricka af vattnet.
Kanske, tänkte han, skall jag med tryggare sinne kunna vederkvicka mig, om jag i stället ödmjukar mig i annat.
Vid middagstiden, när solen brände hetast, såg han en gråhårig underofficer, som gick nästan naken med oförbundna sår på skuldran.
Då slet han upp sin skjorta och förband hans sår och gaf honom sin rock, men så snart han åter slöt handen om sin flaska, vaknade på nytt samvetets oro.
Då gaf han sina stöflar åt en sjuk trossgosse, som haltade fram med bara och blödande fötter, men när han ändå icke med lugnt sinne kunde svälja vattnet midt bland alla de andra törstande, blef han förbittrad och hård.
Han pekade svärjande och gäckande mot de medförda penningtunnorna, som fulla af guld och silfver slamrade på två af vagnarna utan att ens kunna förskaffa de olyckliga ett skedblad unket träskvatten.
– Slå hästarna! – ropade han.
– Slå hästarna, så att penningtunnorna inte bli efter.
Slå karlarna också!
Soldaterna svarade ingenting, ty de kände nu igen honom sådan han fordom brukade vara, när han i medgångens år, kärf och otidig, gick framför ledet.
De märkte icke, att han knappast hörde sin egen röst innan han böjde hufvudet och åter begynte grubbla och hviska för sig själf.
– Måste jag då nödvändigt offra just det enda, som för mig nu har något värde? – tänkte han.
Måtte vi också en dag vältra penningtunnorna i gräset och aldrig mer vidröra dem med våra fingrar!
Min Gud, min Gud!
Jag hörde en gång vid Weperik den döende ryttaren Bengt Geting med afund tala om de stupade, som fått en snygg hvit skjorta.
Så högt vågar inte min önskan stiga.
Jag begär så litet ...
Ack, bara det, att inte bli liggande efter de andra på heden, bara det att bli nedlagd i jorden, att få mull och gräs öfver mig ... och ett par ord i rullorna.
Nu skall där stå:
Anders Gråberg, hans öde okändt.
Mot skymningen gjordes halt för att begrafva dem, som dött under dagen, och ett par zaporoger stötte redan spadarna i marken.
I det hvassa gräset växte några låga buskar med körsbär, hvilka officerare och soldater under tiden plockade och delade mellan sig som en sold, utbetalad ur Guds egna händer.
Då smög sig Anders Gråberg bakom buskarna för att dricka vattnet osedd af de andra.
Men genast hegynte trumpetarna blåsa till tecken att de förföljande ryssarna åter blifvit synliga mot himmelen på den förbrända gräsöknens bortersta vågor.
Anders Gråberg öppnade blecklocket, men ju längre han inandades den fuktiga lukten, dess häftigare slog hans hjärta, och i den närmsta vagnen reste sig den döende silfverknekten Börje Köve och stirrade på honom.
Anders Gråberg försökte möta hans blick men förmådde det icke, och ännu en gång sköt han vederkvickelsen ifrån sig.
– Saliga äro de som hungra och törsta efter rättfärdighet, – sade han.
Som en kyrkans tjänare, hvilken gifver sakramentet, bar han flaskan framför sig och förde den till silfverknektens mun, och den döende utdrack vattnet ända till sista droppen.
Anders Gråberg höll sig fast vid vagnskarmen, men då hjulen åter rullade framåt, gled handen undan och han vacklade ned på knä i gräset.
– Det finns ingen plats för mig på vagnarna, – sade han och ryckte till sig den ena spaden.
– Fast jag bara är trettio år, är jag utmattad och orkeslös som en nittioåring.
Men lämna mig en af spadarna, så att jag om mina krafter stå bi, åtminstone själf kan öppna jorden och lägga mig neder på mitt sista rum.
All min oro har nu ljufligt somnat in, och en röst ropar för mitt öra: si mina barn!
Åter begynte soldaterna sin vandring kring de skakande vagnarna, och trumpetarna vände sig i sadeln.
Flockar af storkar sväfvade med utbredda vingar i skymningen öfver de mörknade vidderna, och ute på steppen knäböjde ännu Anders Gråberg med spaden i händerna.
Ingen har sedan förnummit något om hans öde.
VID RÅDSBORDET.
I rådskammarens förmak stod redan sekreteraren Schmedeman med den skrifvelse till landshöfdingarna, hvilken nu skulle undertecknas och i hvilken nya gärder kräfdes af det utarmade Sverige.
Herrarna begynte församlas, och den gamla Frölich, som med korslagda händer stönade och snarkade i ett hörn bredvid den sjuke Falkenberg, tvärvaknade.
– Vi få lämna kungen hela banken med penningar och patenter, – sade han utan att lyfta de rödsprängda ögonlocken.
Då störtade Arvid
Horn fram med sådan häftighet, att hans stol föll baklänges i golfvet, och han ropade med armarna höjda mot taket:
– Håll han sig till sina himmelska uppenbarelser och sina bönestunder med syster Eva Greta och gör oss inte till tjufvar af pur välmening för kungliga majestät!
– Satan, satan! – svarade Falkenberg och knackade med sina färglösa fingrar på stolskarmen.
– Här bakadantas och anklagas från dag till dag.
Ingen svensk aktar längre den andras heder, men ingen vågar ett rättskaffens ord mot den, som ensamt har hela skulden.
Ja, sätt dig inte ned igen, du Horn, för allra mest gör man sig elak öfver din mälarjakt och påstår, att du i krutröken från dina salutkanoner vill eröfra samma galanta älskogsplats hos prinsessan Ulrika Eleonora, som Creutzen hade hos högstsalig prinsessan Hedvig Sofia ...
Ja, ja, ja, tala inte mer om kungens person ...
Läs i stället hans bref! Gör det!
Finns där en enda rad, som är ett olyckligt folks ledare värdig?
– Bah!
Tala inte heller om brefven! – svarade Horn samt ställde åter sin stol tillrätta och satte sig.
– Litet joller för fruntimren, undflykter och likgiltigheter!
Begär inte att en person, som aldrig blottar sig i ett samtal, skall sätta sig ned i tältet och utgjuta sitt sinne på en papperslapp!
Men väl må jag medgifva, att en gång skall efterräkningen följa på all denna jämmer.
– En gång, säger du! – fortfor den sjuka Falkenberg och reste sig på darrande armar.
– En gång!
Ha då de svenske blifvit krypare och hymlare?
Hvarken Kristian Tyrann eller Erik den fjortonde har gjort oss så mycket ondt som denne, och därför hör han fanen till.
Sedan våra män stupat i fält, lefva bara käringsjälarna kvar, och det är de som nu börja fortplanta det svenska folket.
Ärevördig stod Fabian Wrede mellan de talande, och hans röst blef underligt vek och stilla.
– Sammanträdet begynner, – sade han och pekade mot de öppnade dörrarna.
– Jag är ingen krypare.
Jag var inte med bland dem, som knuffades kring den unga herren för att få honom myndig, och jag är i onåd.
Fosterland det är för mig allt ... far och mor, hem, minnen, allt, allt!
Jag vet att mitt fosterland nu förblöder.
Jag vet också, att en gång följer vedergällningen.
Men nu är icke stunden att därpå öda tankar.
När Gud sätter törnekronan uppå, är icke den mannen störst, som bekvämligast makar henne undan, utan den, som själf trycker henne allt hårdare fast och säger: fader, här står jag till att tjäna dig!
– Och jag säger er, att aldrig, aldrig bland segerfanorna i forna år har vårt lilla folk trädt ovansklig storhet så nära som i dag.
Horn gick mot rådssalen, men han vände sig under vägen med sänkt stämma till Falkenberg:
– Min mor hade fler söner än mig.
De ha fått sin kula.
Skulle jag vara sämre än de?
Du talar om kungen ...
Om en enda kan locka ett helt folk till så många offer, måste icke den mannen vara för mer än andra män!
Wrede tog
Falkenberg sakta om skuldrorna samt tillade lika lågmäldt:
– Och det folket, som tålt så mycket ... vill du förmena det folket att i dag trycka fast martyriets krona?
Herrarna inträdde i salen, men stödd mot sin käpp fortfor Falkenberg att i förmaket vandra fram och åter.
När han slutligen satte sig vid rådsbordet, hade sekreteraren redan uppläst den långa skrifvelsen, och namnens undertecknande begärdes.
Ingen anhöll om ordet.
Falkenberg satt hopsjunken i sin karmstol.
Hans ögen voro fuktiga och skumma.
Glömsk af åldersrang sträckte han famlande sin hand åt alla sidor och hviskade:
– Pennan!
Pennan!
PÅ KYRKOVALLEN.
Den bredskuldrade Jöns Snare i Mora spisade gröt med sina grannbönder Måns och Mathias.
Han var så snål, att han hela vintern låg och sof i lucksängen för att spara på lyse.
Hans platta stora ansikte utan skägg glödde i dagern från vindögat, fulare och rynkigare än trollets, och han talade trögt med dof och mullrande stämma.
– Jag spår, – sade han och slog handen i bordsbrädet, – att här stunda barkbrödsdagar.
I morgon sticker jag min sista ko.
Hvart år kommer med nya gärder och utskrifningar, och nu vill man taga från oss både kyrkklockan och penningen till nattvardsvinet och spannmålen i kyrkohärberget.
– Det är sant taladt det, – sade Måns.
Han ref sina grå kinder och tog ännu en nypa salt i sin grötsked, ty det var sabbat.
Annars var
Måns så snål, att han gick omkring hos grannarna och räknade saltnyporna till gröten och vedpinnarna under grytan.
Mathias däremot lade sig fram öfver bordet, skrumpen och elak med svarta tänder och två små gråblanka äspingar till ögon.
Han var ändå den snålaste af dem alla tre.
En girigare bonde hade aldrig lefvat i socknen.
Han var så snål, att han gick in i sakristian till prästen och befallde honom att i söcken gå med träskor liksom menigheten.
– Enfaldeligen håller jag före, – gnällde han, – att Gud satt oss allmoge att klämma tummen om riksens pung.
Inte en plåt lägger jag fogden i näfven.
– Men stjäla mina löjgarn, – svarade Jöns Snare, – det kunde du.
Mathias grinade och knäckte brödkakan med yxhammaren.
– Hvad skall en göra, när en svälter!
Jöns Snare riste sitt långa och stripiga linhår och steg upp, och hans tal hördes långt utanför stugan.
– Jo, mase, då skall du taga far dins gamla muskedunder från väggen och knäppa fogden och uppbördskrifvaren och gömma dem i höstabben.
Och innan du själf får sätta pipen till eller spela under galgen, skall du sedan gå med mig till Stockholm för att lära de breda herrarna bondevett.
Fred fordra vi, och fred skall det bli!
– Det är sant taladt det.
Vi gå med dig, – sade Måns samt reste sig och gungade i knäna.
Äfven Mathias steg upp och han gaf Jöns Snare ett handslag.
– Att begynna med gå vi fram till kyrkan och tala vid menigheten, – sade han med sin klagande röst.
– Hålla skola vi på våra fri- och rättigheter!
– Jag skall nog tala, jag, – svarade Jöns Snare, – och fred skall det bli.
Det fordra vi.
De gingo ut ur stugan och språkade under vägen med hustrur och pigor och gubbar och piltar.
När de kommo på kyrkovallen, hade de väl tjugu eller trettio med sig i följe.
Höstsolen lyste kall och klar öfver skogsåsarna och sjön och den långa hvita kyrkan.
På vallen framför stallbodarna sorlade folket mellan vagnarna och kärrorna, men skriftbarnen, som suttit uppe vid altaret, hade ännu icke hunnit längre än till vapenhusets tröskel.
De lurfvigaste gubbarna, som kommit ned från skogarna och som redan påtagit sina pälsar, begynte skria och bullra, när de igenkände Jöns Snare, ty alla aktade de honom för den mest hårdnackade och mäktiga bonde i socknen.
Också de andra dalkarlarna med ljusa, öppna drag och hvita skjortor, som lyste fram mellan skinnbyxorna och västen, vände sig mot honom, ty det syntes dem, att ingenting i världen vägde tyngre än hans tröga och tredskande ord.
– Ni äro fasligt kyrksamma, ni, – ropade han till dem.
– Det är lell för att lära den nya kyrkobönen om undersåtligt tålamod.
Ingen gaf sig lugn att svara.
– Kungen är fången! – ropade de.
– Kungen är fången!
Kungen är fången!
– Är kungen fången?
Jöns Snare stod med händerna knutna och såg frågande från den ena till den andra.
Arvid Kurck och hans samtida
ARVID KURCK OCH HANS SAMTIDA.
Skildringar från Finlands medeltid
LINDMAN.
K. E.
Holm, Helsingfors, 1893.
Hufvudstadsbladets Nya Tryckeri.
INNEHÅLL:
Kurckska ätten. II.
På sotsäng och bår.
Ränker.
I knektstugan.
V. Klas Kurck håller ting.
Försmådd.
Bröllop.
Varningar.
Dramat utspelas. X.
Epilogen. XI.
I Åbo skola. XII.
Affärslif på 1500-talet. -- Arvid Kurck på väg till Paris. -- Sjöröfvare. XIII.
En gammal bekant. XIV.
I Paris. XV.
Domkapitlet håller sessioner. XVI.
Otto Rud brandskatter Åbo stad och Nådendals kloster. XVII.
Arvid
Kurck blir biskop. -- Kristian Tyrann.
Syskonen sammanträffa. XIX.
Kyrklig ståt. XX.
Kristian II vinner styret i norden. XXI.
Fosterlandsvän och fosterlandsfiende. -- Arvid Kurck vacklar. -- Gamla vänner mötas. XXII.
Arvid Kurcks fosterländska sinnelag. -- En afton på Kuustö slott. XXIII.
List och blodsdåd. XXIV.
Nils Giabbe och hans fribytare. -- Kuustö slott kapitulerar. -- Arvid Kurck flyr. XXV.
Slutet.
Kurckska ätten.
Laukko gård ligger i Vesilaks socken.
Stället hvilket i Finlands historia utmärkes såsom stamsätet för den så beryktade Kurckska ätten, skall jämväl till en början utgöra den förnämsta anknytningspunkten för händelserna i denna skildring.
Nämda ätts anor gå tillbaka nära nog ända in i den grå forntiden.
Vi låta till en början sägnen redogöra för hvad som ej finnes bevaradt på häfdens blad om densamma.
Bland de på sin tid så mäktige Birkarlarne lefde, berättas det, en inflytelserik man vid namn Mathias.
Under sina härfärder dels mot lapparne, dels, såsom svenske konungens bundsförvandt mot hedniska landsmän och ryssar hade han utfört berömda krigsbragder, genom hvilka hans namn och ryktet om hans tapperhet och otroliga kroppsstyrka nått vida omkring.
Hände sig så, att ryssarnes anförare fick i sin tjänst en jätte vid namn Potko, som ägde oerhörda mänskliga krafter.
Honom sände denne nu öfvermodigt till Sverige med order att där utmana landets tappraste man till envig.
Ingen vågade emellertid upptaga kampen och den svenske konungen emotsåg redan med ledsnad den skymf, som skulle vederfaras riket, då jätten hemkom med underrättelsen härom till ryssarne.
Men då rann honom i hågen Mathias, hvarför han uppmanade Potko att resa öfver till Finland.
Här skulle han finna den efterfikade.
Samtidigt lät konungen underrätta sin man om hvad som förestod.
Mathias var ingalunda litet stolt öfver det honom visade förtroendet, men kunde tillika ej skingra den oro, tanken på den förestående kampen åsamkade.
Och denna oro växte dess mera, då han hos de trollkunniga lapparne, dem han besökt för att fråga sig till råds i denna brydsamma angelägenhet, erfor, att jätten genom en förtrollning gjorts osårbar.