Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den embetsställning jag innehar, såsom medlem af Fångvårdsstyrelsen, sätter mig nemi. i tillfälle att meddela den uplysning, att fängelserna årligen befolkas med 100-tals personer, som äga intet att förlora, och bland hvilka många äro färdiga att begå snart sagdt hvilken handling som helst för en lumpen penning.
Tror Ni verkligen, mine Hrr, att Ryssland, om det ville göra ett anfall på vårt land, skulle dervid tillvägagå på ett mera enfaldigt sätt än någon annan fiende, eller är det icke alldeles påtagligt att Ryssland, då det hyste en sådan anfalls-afsigt, skulle upoffra ett eller annat Tusen Rdr för att söka förmå några bland nyssnämnde fängelse-kandidater att, samma dag Ryssen hos oss landstege, förstöra jernvägarne på särskildte ställen och såmedelst göra all fortskaffning på dem omöjlig.
Detta är åtminstone, min fullkomliga öfvertygelse, och jag måste derföre öppet förklara att, om vi ej kunna försvara oss emot Ryssen utan jernvägar, så är det så godt att vi gifva oss förlorade genast då anfallet göres, enär den trygghet i afseende på försvaret emot denna fiende, som man vill bygga på jernvägarne, enl. hvad jag nu trott mig hafva visat, icke är af stort värde.
Deremot föreställer jag mig, att om Stockholm blefve befästadt, skulle denna befästning, fastän den icke kunde i längden mot en öfverlägsen fiende försvaras, dock uppehålla fienden några veckor, eller så länge, att tillräckligt antal trupper hunne ankomma, utan att behöfva transporteras på jernvägar, som så lätt kunna göras obrukbara.
Jag vill följa upmaningen af en föregående talare, att öppet tillkännagifva mina åsigter, och jag önskar att så väl minoritetens som majoritetens samtlige medlemmar måtte så gå tillväga, på det efterverlden må af de uti prot. förvarade yttrandena kunna se, hvem den har att tacka för följderna af det beslut vi nu gå att fatta.
Det ena partiet har angifvit det andra för att hafva handlat efter inflytelsen af enskilda intressen; det var en aktad representant af ett annat stånd, som framkastade denna beskyllning, under det han Den 9 Juni e. m. 83 lyftade en flik af den slöja, som dittills, åtminstone för mina ögon, dolt mysterierna inom StatsUtsk.; men han lemnade derjemte ett exempel på, huru eljest sansade och förståndiga män kunna låta sig förvillas.
Han yttrade nemi., bland annat, uti en snart sagdt bönfallande ton, att han ej kunde anse det vara möjligt att de rika provinserna Södermanland och Östergöthland skulle blifva styfmoderligt behandlade vid åtnjutandet af jernvägen gratis.
Hittills har man ansett, att de fattiga stundom fått röna missödet af styfmoderlighet, men det är första gången jag hör den större rikedomen åberopas såsom skäl för bistånds erhållande af den fattigare.
Då dessa nu nämnda provinsarna äro de rikare, borde väl de tvärtom kunna hjelpa sig sjelfva eller åtminstone bidraga något till bestridande af kostnaden för de banor, som äro ämnade att genomskära desamma.
Att låta dessa banor bekostas af Staten, är detsamma som att taga från den fattige och gifva åt den rike, Mitt förslag är, att man stad nar der det t vistiga området börjar, och således går allra längst till Hjulö; ty går man längre, så lutar man åt någondera sidan.
Om man iakttager någon återhållsamhet, är det äfven troligt, att vännerna norr och söder om Mälaren blifva mera ifriga, och derigenom kunde man kanske få åtminstone jorden gratis, i hvilket fäll det blefve en möjlighet att få jernväg pä båda sidor om denna sjö.
Jag föreslår således att It. o.
Ad. måtte, i likhet med Utsk:s förslag, besluta för banan från Götheborg genom Westergöthland och förbi Götha kanal 7,010,000, äfvensom för bangård och verk städer i Götheborg 465,000 Edr, eller tillsammans 8,075,000 Edr Ernt; men deremot ingenting för utförande af banan från Stockholm till Kathrineholm.
Efter min tanka är den ställning vi intaga, då vi nu gå att fatta vårt beslut, att förlikna vid domarens.
Det är frågan om en stor skuldsättning.
Genom vårt beslut ålägga vi det skattdragande folket, nu och fortfarande, under en tid af 40 år, att betala den skuld vi ikläda oss.
Emellan oss och en vanlig domare företer sig en skillnad i så måtto, att då den sednare ej kan döma någon att betala en skuld, utan att först låta gäldenären anföra, hvad han till sitt fredande derifrån har att andraga, så upträda vi deremot i den dubbla egenskapen af Svenska folkets ombud och domare.
Det måste då vara så mycket mera af behofvet påkalladt, att vi noga undersöka, om vi besitta den förnämsta af de egenskaper, som bör ägas af domaren, för att vara viss om att kunna fälla ett oväldigt domslut, den nemligen, att vara fullkomligt ojäfvig.
Som jäfsanledning mot domaren antager lagen det fall, då han kan sjelf hafva att vänta synnerlig nytta eller skada af den dom han går att fälla.
Lagstiftaren har ansett äfven den mest redlige man kunna af ett sådant förhållande, mot fri vilja, hänföras till afvikelse från det rätta, och derföre är detta jäf gällande äfven för ledamöterne i Högsta
Domstolen, ehuru sjelfva grundlagen lemnar visshet derom, att endast redlige män kunna blifva medlemmar deraf.
Ingen domare finner sig förnärmad af en sådan jäfsanmärknings framställande, men den behöfver sällan framställas mot en vanlig domare, emedan pligten bjuder honom att sjelfmant träda af ifrån domstolen, då han 84 Den g Jun: e. m. vet att anledning till sådant jäf förefinnes.
I min egenskap af en bland Svenska folkets representanter anser jag det vara min pligt att nu framställa en sådan jäfsanmärkning, som dock ej har annat ändamål, än att hvar och en, då han går att afgifva den för menniskors ögon slutna voteringssedeln, må med handen på hjertat fråga sig sjelf, om det mål, till hvars vinnande han söker bidraga, är endast och uteslutande ett älskadt fäderneslands sanna bästa.
Hr von Kraemer And.
Ko b.:
I afseende å den siste värde talarens anförande, kan jag icke annat än beklaga, att han yttrat en så mörk åsigt om den Svenska nationalkarakteren, att det skulle vara lätt för en inbrytande fiende att besticka Svenskar; och jag frågar honom, hvartill det skulle tjena att befästa Stockholm eller någon annan punkt, om vårt folk vore så beskaffadt.
— Jag har helst önskat att kunna yrka bifall till StatsUtsk:s förslag i denna punkt, likasom i andra, och detta derföre, att man med en blick på historien bör finna, att det
Svenska folkets karakter är sådan, att det har blott ringa kraft, då det slites mellan partier, och då för dess verksamhet erbjuda sig endast obetydliga mål; men att det deremot finnes mycken kraft i vår nations senor, då det är fråga om att vinna ett stort ändamål.
Mig förefaller det mål, som Regeringen och StatsUtsk. här för Svenska folket framställt, att försöka med stormsteg gå framåt, vara en stor och lycklig tanke, äfvensom dess utförande skulle tillika hafva höjt vårt välstånd och lifvat nationalkänslan.
Men det finnes något, hvarunder afven den lifligaste önskan måtte böja sig, och detta är nödvändigheten, hvilken här framstår genom en från alla håll sig yttrande önskan om inskränkningar.
Jag anser då för en pligt att söka rädda hvad räddas kan, och tillse att det som blir genomfördt, står så mycket som möjligt i öfverensstämmelse med den ursprungliga tendensen.
Jag tror detta icke låter sig göra, om man afskär möjligheten för kommande Ständer att bestämma, huruvida den vestra banan skall dragas norr eller söder om Mälaren, utan att detta bör upskjutas till dess passionernas svall hunnit lägga sig, och en stor uplysare, nemi. sanningen, får tillfälle att ohöljd framträda.
Detta skulle icke blifva fallet, om Frih.
Cederströms förslag antoges.
Om banan dragés öfver Svartå till Orebro, och banan från denna stad till Hult fullbordas, så är frågan afgjord.
Jag medgifver att äfven i det fall, att vägen drages genom Hallsberg till Orebro, är en öfvervigt gifven åt norra vägen, men dock icke allt för stor.
Om banan drages denna väg, är äfven ett helt, om dock ej så stort, vunnet, emedan man då får färdig banan Götheborg—Orebro.
Innan jag går vidare, och kommer till mitt förslag, vill jag skingra en fördom, som man hyser mot Södermanland, och torde jag i denna del vara kompetent att yttra mig.
Man säger nemi. att
Södermanland en gång erhållit anslag för en stor kommunikationslinie, men icke begagnat detsamma, och att denna provins således saknade den allmänna anda, som gjorde den värdig att i främsta rummet komma i åtanka.
I) en 9 Juni e. m.
Riksdag beviljades nemi. ett anslag at 100,000 Rdr för anläggande af en kanal, som skulle förbinda Storsjön oell Mälaren.
Kostnadsförslaget uptog 240,000 Rdr, och jag hyser intet tvifvel, att ju de felande 140,000 kunnat af provinsen tillskjutas, om icke vissa särskilda hinder mött för verkställandet af denna plan.
Det första var att den föreslagna kanalen utgjorde blott en liten del af ett stort system, ty Storsjön ligger blott 2^ mil från Mälaren, och det var svårt att väcka provinsens intresse för en så liten del deraf.
Det andra hindret var, att just vid den tiden började man tala om att anlägga jernvägar, och ifvern för kanalen förbleknade vid tanken på jernvägar.
Dessutom fruktade man att denna kanal skulle omöjliggöra sänkningen af Hjelmarens stora vattensystem.
Man må således icke framkasta sådana förebråelser, som att Södermanland icke vill tillgodogöra sig sina rikedomar.
Jag har blott velat från denna orts skuldror lyfta den anklagelse man gjort.
Jag anser, såsom jag redan förut tillkännagifvit, att frågan om banans dragande norr eller söder om Mälaren bör lemnäs öppen och detta kan icke ske på annat sätt, än att man drager banan från Hallsberg till Orebro, samt gör noggranna undersökningar för den ifrågatta banan till Kathrineholm.
Under discussionen hafva åtskilliga anmärkn:r blifvit gjorda mot hvad jag vid föreg:de tillfällen haft äran yttra, hvilka äro af den vigt, att de väl kunde anses fordra en vederläggning, och jag har äfven af sådan anlcdn. deröfver gjort anteckningar; men jag är öfvertygad, att jag mera går R. o. Ad:s önskan till mötes, om jag underlåter att härom ingå i något vidlyftigt svaromål, och i stället endast håller mig till hvad som mera direkt står i sammanhang med den nu under öfverläggning varande tillämpnings-fråga.
Först är jag då skyldig, att uptaga den anmärkn., som af en värd talare blifvit framkastad, att Regeringens åsigt om den lämpligaste planen för jernvägars anläggande i vårt land icke skulle vara bestämdt uttryckt i det förslag, som från Regeringen utgått.
Man har som grund för en sådan förmodan åberopat dels den korta tid, som förflutit mellan ingifvandet till Regeringen af JernvägsKomiténs förslag och afgörandet af frågan i konseljen; dels äfven att jag under de förberedande öfverläggningarne iakttagit tystnad rörande detta ämne.
Hvad den första af dessa anmärkmr beträffar, får jag erinra att, om också förslaget blef afgjordt temligen kort tid efter sedan det inkommit till Regeringen, så var dock den af Jernvägskomitén utstakade plan redan länge på förhand känd, samt hade varit föremål för långa och lifliga öfverläggningar.
Sedan Ofverste Ericson, vid detta komiténs förslag, gjort sina anmärkmr, har detta ärende, efter hvad jag kan bestämdt försäkra, icke, såsom här blifvit upgifvet, blott en förmiddag, utan flera dagar utgjort föremål för dels mera enskilda, dels samfälda öfverläggningar mellan Regeringens ledamöter.
Då det härvid befanns, att allas meningar voro med hvarandra öfverensstämmande, och då K. M., äfven i 86 D en 6 J uni e, m. detta afseende byste samma åsigt som konseljen, så frågas, huruvida det bör synas underligt, att en hel förmiddag var tillräcklig för att slutligen genomgå förslaget och fatta beslut.
Jag tror det icke, och vet knappt huru det, under sådana förhållanden, skall vara möjligt eller nödigt att vidare fortsätta öfverläggningen i ett ämne, hvarom alla voro ense.
Hvad beträffar min tystnad vid föregående tillfälle, ang:de det nu ifrågav:de systemet, eller jernvägarnes riktning, så har jag redan förut antydt skälen, hvarföre jag ansåg mig då icke böra deruti ingå; nemi. dels att den del af frågan, hvilken jag särskildt företog mig att granska, var af så stor vigt och omfattning, att om densamma skulle något fullständigare behandlas, dertill erfordrades all den tid, som jag skäligen kunde begära att få taga i anspråk, dels äfven att i detta ämne så många utredningar redan blifvit gjorda, så många skrifter utgifna, och så många sakrika anföranden vore att förvänta, att jag ej blott af min upfattning om det lämpliga och nyttiga, utan äfven af grannlagenhet ansåg mig böra afstå ifrån att dermed sysselsätta B. o. Ad.
Men då detta utelemnande nu blifvit åberopadt såsom ett bevis på någon förment obestämdhet i åsigter hos mig eller Begeringen, ber jag att derom få yttra några ord, och får då förklara, att jag af upriktigaste öfvertygelse till fullo delar den åsigt, som af K. M., i Dess Nåd. Propos., och sedermera af StatsUtskis majoritet blifvit uttalad
Jag gör detta derföre, att, enligt min förmening, sjelfva grunden och målet för de Svenska jernvägs-anläggningarne, i väsendtlig mån äro olika mot hvad som utgör grunden och målet för dylika anläggningar i andra länder.
Ty efter min öfvertygelse böra jernvägarne här icke, såsom förhållandet är i andra länder, hufvudsakligen afse att uptaga en redan befintlig rörelse, utan deras syfte måste härstädes i främsta rummet vara att lifva och tillskapa en ökad produktion, d. v. s. gifva tillfälle till verksamhet för olika näringsgrenar, hvartill här finnes anledning i ymnighet, men som hittills ieke kunnat upkomma i anseende till de långa afstånden och bristen på kommunikations-anslalter.
Och om man ur denna, såsom mig synes, enda riktiga synpunkt betraktar frågan, torde det vara svårt att förneka K.
M:s förslag ett bestämdt företräde framför alla de öfriga; och denna grundåsigt är för mig ett hufvudskäl, hvarföre jag anser den norra Mälarestranden icke hafva samma behof och följaktligen icke heller bör kunna hysa samma anspråk att få en jernväg, som de inre delarne af landet, hvilka den södra banan är ämnad att genomskära.
Ett ytterligare skäl för mig att föredraga denna sträckning har äfven varit, att
Statens jernvägar ej måtte komma i någon sammanblandning med KöpingHult-vägen, hvilken, sedan bolaget lemnat sina förbindelser oupfyllda och derigenom blifvit fullkomligt skiljdt från Staten, numera utgör en helt och hållet enskild bana.
Dessutom, då mången tviflat på att jernvägarne här skulle komma att bära sig, derföre att vårt land är mindre folkrikt än andra, så vill jag påminna derom, att det är icke folkrikheten allena, som betingar möjligheten för jernvägar att bära sig och göra nytta.
Ty om man tänker sig ett land med stor folkmängd, men som för öfrigt vore af alldeles enahanda natur, 1)en 8 Juni e. m. 87 och hvars näringar och produkter allestädes liknade hvarandra, så iir det visserligen sannt att man här kunde påräkna en större personal-trafik, men deremot finnes ingen anledn., hvarföre någon betydligare varutransport (hvilket likväl är det vigtigaste) i ett sådant land skulle upkomma.
Denna slags rörelse beror naturligtvis i främsta rummet på olikheten af de särskilda orternas produktioner och det utbyte, som häraf betingas; och i detta afseende erbjuder vårt land otvifvelaktig! en större omvexling, och deraf följande utsigt till betydligare varutrafik än många andra länder med en tätare befolkning.
Man har yttrat, att man önskade något bevis på, att jernvägars anläggande skulle medföra en- stegrad produktion.
Jag vet icke huru något bättre eller starkare bevis härpå skulle kunna lemnäs, än det som kan hemtas från jemförelser med utlandet i detta hänseende; och hvar och en som besökt främmande länder, och härom tagit någon kännedom, lärer säkert kunna intyga, att knappast något exempel torde kunna anföras på att icke produktionen stigit, och vanligen i förvånande grad, i den ort, der en jernväg blifvit anlagd.
Och i vårt eget land, om vi heldre derifrån vilja söka våra bevis, finnes också ett storartadt faktura, som med största skäl kan tagas till utgångspunkt för en sådan beräkning — jag menar ångbåtsfarten; och, mine Hrr, kan icke enhvar, som ser våra ångbåtsflottor vid Ihiddarholmen och Skeppsbron, och annorstädes, hafva rättighet att af denna företeelse draga den slutsats, att jernvägarne skola komma att, likasom ångbåtsfarten gjort, och i ännu högre mån, lifva produktionen?
Den financiella utredning, som jag under de föregående sammanträdena sökt lemna, har, såsom enhvar, hvilken med någorlunda upmärksamhet följt densamma, torde inse, haft till ändamål att visa, det vi utan oförsigtighet böra kunna ingå i det stora och omfattande företag, hvarom fråga nu är, då dermed afses ett för hela landets framtid och utveckling så utomordentligt betydelsefullt ändamål, Jag ber dock att nu tillika få förklara, att jag för den känsla af varsamhet och betänksamhet, som så onödigt af många här blifvit förordad, hyser den upriktigaate aktning och sympathi, och att således, om det anses vara för vinnande af en större trygghet rådligast, att nu icke gå alldeles så långt, som förslaget innefattar, så vill jag ingalunda motsätta mig en dylik mening.
Deremot anser jag af största vigt, att man icke i någon väsendtlig mån förrycker den framlagda planen, och isynnerhet ej en så ytterst vigtig puukt i densamma, som den hvilken flera talare här velat borttaga, då de föreslagit att man skulle ännu ytterligare, underen obestämd tid, utesluta hufvudstaden från de fördelar, som en jernväg till densamma skulle medföra.
Både i egenskap af hufvudstad, och såsom vår förnämsta handelsplats, och i militäriskt afseende torde det vara af yttersta vigt att Stockholm snart får en jernväg, och flera andra talare hafva redan med öfvertygande skicklighet utvecklat de närmare skälen härför.
Jag anser, för min del, icke blott oklokt, utan rent af förnärmande för hufvudstaden, som dock utgör landets hjerta, om hon skulle uteslutas ur den plan 88 l)en 9 Juni e. m. som E.
St:r nu gå att i detta afseende fastställa, och jag får således äfven af denna anledn. med fullaste öfvertygelse tillstyrka E. o. Ad. att godkänna det förslag, som StatsUtsk. i förevar:de fråga framställt.
Ett stort antal ledamöter hördes härtill yttra bifall.
Det måtte i sanning vara svårt att med sans behandla denna fråga, då det inträffat att en talare förklarat, att han ville hålla sig endast till Pinjasjön och dock hamnat på orätt ställe, en annan försäkrar sig skola tala blott en qvart, och håller på i en halftimme, och då man säger sig älska sitt fosterland, men dock säger att ett mord kan begås för en tolfskilling, på samma gång som man säger att lättsinnet hos representationen är så stort, som om de köpslagade om en gammal häst.
Pör egen del får jag bekänna, att jag till alla delar gillar Utsk:s förslag, oell mina grunder derför äro, att det står i öfverensstämmelse med Eegeringens förslag, som hvilar på noggranna och under lång tid fortsatta undersökningar, att Utsk. under 3 å 4 månader grundligt behandlat frågan, då icke allenast dess ledamöters åsigter, utan säkerligen äfven alla de meningar, som nu här framträda, gjort sig gällande.
Det är icke rätt att klandra Utsk. blott derföre att man så tycker.
Egentligen är det tre skäl, som tala i detta fall.
Det första är omsorgen om vårt lands försvar, och detta måste först komma i vår åtanke.
Jag anser det befordras långt bättre genom lättande af kommunikationerna, än genom befästande af Stockholm, då vi betrakta vår armés ringa numerär och våra vidsträckta gränsor.
Det är af vigt för oss att få jernvägar, då vi besinna att vår östra granne gör sitt jernvägssystem färdigt på 10 år.
Vidare anser jag af vigt att sammanbinda våra båda största städer.
Att man icke börjat vid hufvudstaden, var ett stort fel, men det är detta som bör rättas, genom att ir.an nu utgår derifrån och later banorna sedan krypa tillsamman.
Man har be stridt detta och sagt att man borde arbeta blott på få ställen.
Det skulle göra, att den öfverklagade bristen på arbetare bielke dubbelt känbar, ty man finge dä lof att sammanhopa stora massor af menniskor på en punkt, hvarigenom arbetslönerna komrne att stiga omättligt.
Den vinst, som arbetet skulle lemna landet, bör äfven rättvisligen fördelas på olika delar deraf.
Man har sagt att arbetet borde fortgå i riktning åt Orebro, men också der stadna.
I strategiskt hänseende är detta högst oriktigt.
Om vi blefve vintertiden anfallna af vår östra granne, så vore det då för oss omöjligt att till hufvudstadens försvar framkomma medj de trupper, som i annat fall lätt kunde på jernväg ditföras.
Jag skulle tro att, om en förmedling här skall åstadkommas, den bör göras med jemkningar å båda sidor; men derigenom har man likväl brutit den egentliga grunden för ett sammanhängande ystem i landet.
Sprengporten:
Jag beklagar att tiden är så långt framskriden, eljest vore här anledn. att anställa en ganska intres - D en 9 Juni e. m. 89 sant betraktelse öfver huru långt representantens omsorger och åtgärder böra sträckas, då en föreg:de talare anmärkt olägenheten af att man fattar beslut, som kunde lända en sjelf till fromma eller skada.
Man borde på samma grund icke handlägga en mängd lagstiftningsfrågor, t.
ex. om förändringar i arfslagarne eller testamentsrätten, emedan sådana kunna hafva inflytande på enskildas ställning.
Icke finge man heller lägga sig i sådana frågor, som röra tull-lagstiftningen, der beslut kunna fattas, som blifva gynsamma för den ene och skadliga för den andre.
Afven kommunala frågor finge då ej behandlas af den, som tillhörde den ort, hvarom frågan vore.
Men då sådant i alla andra afseenden varit brukligt, torde det endast vara i jernvägsfrågor, som en dylik grannlagenhet bör iakttagas.
Dessutom hvilar hela detta resonnemang på en oriktig förutsättning, ty för en ort kan det vara fördelaktigt att blifva genomskuren af jernvägar, för en enskild jordägare i denna trakt kan det deremot ofta medföra ekonomisk förlust; och jag kan till den kraft och verkan det må medföra, försäkra att många i Södermanland skulle vilja betala ganska mycket, om de sluppe att se jernvägar dragna öfver sina ägor, ehuru de icke derföre tveka att med värma omfatta denna sak.
Så måste äfven den offentlige mannen handla, och denna egenskap tillkommer oss alla, då vi afgifva våra vota.
Man äger då ej rätt att, för att undvika en orättvis misstänka, undandraga sig att verka för hvad man anser rätt och nyttigt vara.
Det var för öfrigt icke härom jag ville yttra mig, då jag anmälde mig att få ordet, utan för att framställa den anhållan, att denna punkt icke måtte på en gång algöras i sin helhet, då Utsk:s förslag innehåller 3 olika mom.
Det är, att döma efter discussionen, icke möjligt att fatta sitt beslut öfver alla dessa frågor på en gång, hvarföre jag anhåller att E. o.
Ad. måtte särskildt besluta öfver hvarje särskildt mom.
Ilr Lefrén, Joli.
Jag besvärar icke ofta It. o. Ad., men i denna fråga anhåller jag om några ögonblicks upmärksamhet.
I likhet med Hr Fåhraeus tror jag vi icke hafva skäl att beklaga oss öfver det förslag K. M. afgifvit.
Det beror på enhvar att förstå hvad det innebär.
Jag har begärt ordet för att yttra något om de så ofta begagnade uttrycken »strategi», »strategisk fördel», och åtskilligt annat, som har gemenskap med frågans militära sida.
Att jag vill yttra några ord i detta ämne bör icke förvåna, då jag egnat hela mitt lif åt det militära ståndet.
Att jernvägar skola försvara en ort, och att de af denna anledn. böra läggas mera på en ort än på en annan, är en lära, som jag icke förstår mig på.
Jernvägarnes inflytande på försvaret kan endast bestå i lättheten att transportera trupper och proviant under krigstid, men något strategiskt ingår icke deri.
Man bör således se till, att vestern och östern, Götheborg och Stockholm, må blifva förenade så hastigt som möjligt.
Har man i de gjorda förslagen sökt vinna detta mål?
Jag vågar svara Nej.
Om man fortsätter arbetena i Skåne, så skall man, om man räknar efter kost - 90 Den 9 Juni c. lii. naderna, nfstånden, m. m., på grund af Öfverste Ericsons upgifter, komma till det resultat, att man för samma pris kunnat innan nästa Eiksdag få färdig jernvägen ÖrebroStockliolm.
Jag är, såsom t»0 detta kan synas, af samma åsigt som de, hvilka yrka på en kommunikation från Stockholm så fort om möjligt, men jag har icke hört någon yttra denna åsigt, som jag nyss nämnde.