Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anhållande att R. o. Ad., ej tagande exempel ur sin egen krets, måtte, genom hvad jag här haft äran ofullkomligt framföra, finna att samhällets lägre befolkning ännu kan behöfva ett lågt skiljemynt, föreslår jäg bifall till K.
M:s förslag i denna punkt.
Hr Hagströmer, Joli.
Till de öfriga skäl, som blifvit anförda för utpräglingen af ^ Ören, ber jag att få tillägga följande, att så länge vi hafva vår nuvar:de stängselförfattning, sorn förorsakar den mängd af grindar, hvilka afskära våra landsvägar, är det, i min tanke, en fördel att hafva ett småmynt, hvarmed dessa grindars öpnande skäligen kail vedergällas.
Jag talar af egen erfa - Den 22 Februari e. ni. 261 renhet, ly jag måste, för att komma från min bostad till närmaste stad, genomfara icke mindre än 53 grindar.
Det är i anledn. af Hr Adelborgs ytt rande, som jag tagit mig friheten alt åter begära ordet.
Han har sagt att man så mycket som möjligt bör upmnntra folket till sparsamhet och trott att utpräglingen af ^
Ören skulle utgöra ett hufvudsaklig! medel för detta ändamåls vinnande.
Jag delar den värde ledamotens åsigt om sparsamhetens nytta, men, derest den inskränker sig till | Ören, tror jag icke mycket dermed vara vunnet.
Samme talare har äfven sagt, att vi förut haft runstycken utpräg lade.
Detta äger sin riktighet men jag får fästa upmärksamheten deruppå, att ett runstycke å den tiden eller före 1809, i värde motsvarade 4 rst. nu för tiden, så att detta mynt ägde högre värde än det föreslagna \
Öresmyntet.
Dessutom, om man kastar sin blick till andra Stater, så finnér man att de i allmändet icke hafva så små mynt.
I Danmark motsvarar det lägsta myntet 1 sk. rgs hos oss och är således vida större än det af BankoUtsk. föreslagna.
Såsom jag förut nämnt, ansågo Utsk:s medlemmar af BondeSt,, att mindre mynt än ören ej voro behöfliga, och jag tror, att de äro bäst i tillfälle att bedöma hvad i detta fall är af behofvet påkalladt eller icke.
Den under denna discussion ofta omnämnda runstycksgrinden till Kongl.
Djurgården bör väl icke anses upresa ett oöfversligligt hinder emot antagandet af Utsk:s förslag, helst ingen Stockholmare, som nitälskar för förskönandet af Stadens omgifningar, kan hafva något emot att en afgift, som till detta ändamål användes, förhöjes med ett så obetydligt belopp som 1 styfver.
Hr Aminoff: Frih.
Tersmeden har redan yttrat hvad jag tänkt andraga, och jag inskränker mig derföre, att med honom, i denna fråga mig förena.
I anseende till den redan långt framskridna tiden, anhåller jag, alt de Hrr, som anmält sig till erhållandet af ordet ville derifrån benäget afstå, på det vi måtte komma till ett slutligt afgörande.
Dä nu öfverläggningen ansågs slutad, framstälde Hr Gr. o. Landtm, att 2:ne talare yrkat bifall till Utsk:s hemställan att kopparmynt må utpräglas endast å 5, 2 och 1 Öre Riksmynt, och de öfrige yrkat att jemväl ett kopparmynt om \
Öre Riksmynt må utpräglas; hvarjemte Hr Gr. o. Landtm, hemstälde om R. o. Ad. bifölle Utsk:s hemställan i denna punkt.
Denna propos. besvarades med blandade Ja och Nej, och då sedermera Hr Gr. o. Landtm, hemstälde om R. o. Ad. ansåge, att jemte de af Utsk. föreslagne kopparmynt äfven ett om \
Öre Riksmynt bör utpräglas, ropades starka Ja, blandade med Nej, hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det hon ansåg den sednare proposm besvarad med öfvervägande Ja. 14:de punkten, innehållande tillstyrkande, att 3 Öresstycket utmyntas efter 1000, 2 Öres-stycket efter 600, samt 1 Öres-stycket efter 600 R:dr Riksmynt per Skit viklualie-vigl.
262 Den 22 Februari e. m.
Efter det beslut, som R. o. Ad. förut fattat, lärer Ståndet i afseende å denna punkt böra afgöra, att utmyntningen af de \
Örena skall ske efter den grund, Konungen föreslagit, eller efter 500 R:dr Riksmynt af ett Sk& koppar viktualie-vigt.
Det är naturligt att sedan R. o. Ad. beslutat, att ^ Ören skola utpräglas, det äfven måste bestämmas efter hvad grund utmyntningen skall ske.
Jag för min del anser det icke vara lämpligt alt utmyntningen sker efter den grund K. M. föreslagit, utan får hemställa, huruvida icke R. o. Ad. ville besluta, att utmyntningen af j Ören skall verkställas efter samma grund, som i afseende å 1 Örestycket blifvit af Utsk. föreslagen, eller efter 600 R:dr Riksmynt per Skf? viktualievigt.
Hr von Hartmansdorff förklarade sig instämma med Frih. Tersmeden.
Öfverläggningen förklarades härmed vara slutad, hvarefter R. o. Ad. uppå af Hr Gr. o. Landtm, framstälde särskilda propostr, biföll såväl Utsk:s i förevar:de punkt gjorde tillstyrkande som Frih.
Tersmedens förslag att ^ Öres-stycket må, likasom 2 och 1 Öresstyckena utmyntas efter 600 R:dr Riksmynt per Skeppund viktnalie-vigt.
15:de punkten, innehållande förslag, att kopparmyntet må präglas af en legering, bestående af 95 delar koppar, 4 delar lenn och 1 del zink, och 16:de punkten, innehållande tillstyrkande att det nya myntsystemet må tillämpas från och med början af år 1836. R. o. Ad. biföll hvad Utsk. i dessa punkter föreslagit och tillstyrkt.
17:de punkten, innehållande Utsk:s, under förutsättning af bifall lill dess särskilda hemställanden och förslag, sammanfattade förslag till allmänna räknesättet i handel och vandel samt vid bokföring, äfvensom till utmyntning af silfver och koppar.
Hr Gr. o. Landtm, yttrade att R.
Ad. torde finna alt det i denna punkt framlagda förslag måste undergå förändringar i följd af R. o. Ad:s redan fattade beslut, samt började derjemte framställa i hvilka delar en sådan förändring erfordrades; hvarvid Hr von Hartmansdorff anmälde sig och yttrade:
Jag får vördsamt hemställa, huruvida icke det vore lämpligt, att Hr Gr. o. Landtm, framstälde propos. å bifall till Utsk:s hemställan i denna punkt, med iakttagande af de förändringar deri, hvilka af R. o.
Ad:s föreg:de beslut föranledas.
Landtm, yttrade, alt han, i anledn. af de beslut R. o. Ad. fattat hade ämnat och nu finge hemställa om R. o. Ad. behagade bifalla U(sk:s ifrågavar:de beslut med de förändringar och Den 22 Februari e. m. 263 tillägg, som medelst fi. o. Ad:s sedan fatlade beslut blifvit bestämde ; Ropadas Ja. 18:de punkten, innehållande anmälan, att Utsk. icke skall underlåta, att till R.
St. inkomma med förslag till de förändringar i afseende på Bankens sedelsystem, hvilka kunna erfordras såsom följd af det heslut, ang:de mynt- och räkneenhelen samt dess indelning, sorn kan varda af K. M. och R.
St. fattadt. R. o.
Ad. fann denna punkt icke föranleda lill annan åtgärd än alt läggas till handlingarne.
Slutligen uplästes och lades till handlingarne från de öfriga RiksSl:n ankomne prot.utdr. af d. 21, 25 och 28 sisth Jan., samt d. 1, 4, 8, 11, 15, 16 och 18 dennes. H. R. o. Ad. åtskiljdes lil.
J till 12 på natten.
Thorstlagen den 23 Februari 1854.
Justerades ett prot.utdr. för gårdagens plenum samt pleni-prot. för d. 4 dennes f. m.
Uplästes ett af Hr Hård, Adam, inlemnadt sålydande mern.:
Ad. får jag vördsamt anhålla, att med bibehållande af min Riksdagsmanna-rätt, blifva befriad från Suppleantplatsen uti Allm.
Ad. lemnade härtill sitt bifall, hvarefter Hr Gr. o. Landtm, anmodade Hrr Elektorer, att sammanträda för att utse en Suppleant i Allm.
Ekon.Utsk. efter Hr Hård.
Föredrogs och bifölls StatsUtsk. d. 22 dennes på f. m. på bordet lagda utlåt.
JVZ 36, i anledn. af K.
Propos. om beviljande af ett särskildt kreditiv. 264 D e n 23 Februari.
Föredrogs ånyo Allna. Besv. o. Ekon.Utsk:s d. 15 o. 16 dennes på bordet lagda Betänk.
M 37, i anledn. af väckte motioner om utvidgande af de rättigheter, som äro Mosaiske trosbekännare i Sverige tillerkände.
Till en början får jag förklara, att jag emot den Mosaiske trosbekännelsen icke hyser den ringaste ovilja.
Den skulle vara så mycket mera obefogad, som vid de tillfällen, jag varit i beröring med desse trosbekännare, jag icke haft den aldra ringaste anledn. lill klagan öfver det sätt, hvarpå de tillvägagålt.
Jag känner ganska väl de stora och herrliga löften, sorn hvila öfver detta folk, men just derföre, att jag känner och erkänner delta, anser jag mig pligtig att motsätta mig en större utvidgning af de rättigheter, Judarne inom delta land åtnjuta.
Utsk. har, säger det, betraktat frågan ur ekonomisk och religiös synpunkt.
Detta är visserligen ganska rigtigt och bör i ett kristligt samhälle ske i hvarje lagstiftningsfråga, och således ännu mera i en fråga sådan som denna, hvilken berör ett tusental af inom landet bosatte menniskor; men enl. min upfattning har Utsk. icke vidrört deu del af den religiösa frågan, som vid detta tillfälle är den egentligen hufvudsakliga, nemi. det domslut den Allsmäktige uttalat öfver delta folk.
Som mig synes är det likväl alldeles nödigt att, för att göra sig ett begrepp om detta folks egna ställning, känna detta domslut och af sådan anledn. tager jag mig friheten att bland de många ställen i den II.
Skrift, sorn beröra denna fråga, upläsa några.
Ilos Profeten Jeremias säges: ”Och jag vill öfverlemna dem åt alla jordens konungarikensförtryck och skall förfölja dem med svärd, hunger och pestiléntia, så att de skola varda till bannor, till under, till hån och spått ibland allt folk, dit jag dem utdrifvande varder.” 1 Nya Testamentet bos Evangelisten Lucas, säges: ”Och de skola falla för svärdsäng och fångne bortförde varda till allehanda folk och Jerusalem skall förtrampadt varda af hedningarne till dess hedningarnes tid fullkomnad varder.” Judarne äro alltså i fångenskap.
Det är obestridligt, och de förblifva der till deras förlossningstid kommer; men det återstår att utreda hvad som menas med denna fångenskap.
Jag bekänner uprikligt, att betydelsen häraf enl. min åsigt är, alt en skillnad emellan dem, och det lands innevånare, der de vistas, alltid måste finnas.
Men jag vill icke inlåta mig i någon Bibelförklaring och antager den betydelse erfarenheten deråt gifvit nemi. att de i alla tider skola förblifva främlingar i de länder, der de vistas.
Delta är åtminstone ett factum, som är bevittnadt af erfarenheten under 1800 år och som följaktligen svårligen lärer kunna jäfvas.
En af reservanterne emot Ulsk:s förslag, Frih.
Raab, har såsom exempel på, huru man i andra länder tillvägagått med de Mosaiske trosbekännarne, omnämnt Frankrike och den tid de der blefvo emanciperade nemi. 1789.
Man mäste medgifva, att Frilen varit lycklig i valet af både land och lid.
Då man framställer något såsom efterdöme för oss, är det i sanning lyckligt, att man valt ett land, Den 23 Februari.
.205 sorn vid den upgifna tiden var i fullkomligt uplösningstillstånd och hvarest man få år efter 1789 förklarade, att i verlden icke fins någon Gud.
Afven Holland och Belgien hafva såsom exempel blifvit åf Frih:n omnämnda, men Frih:n förglömde, alt båda dessa länder ännu i detta sekel stodo linder Frankrikes spira, och att de i hufvudsaken måste rätta sig efler de lagar, som voro i detta land gällande.
Det, som för visso synes mig klart, är att om äfven i s. k. kristna samhällen kristendomen verkligen vore lef vande, man väl icke skulle i strid med Skriftens uttryckliga bud äflas med fruktlösa försök att pä dessa samhällen inympa ett folk, som hvarken kan eller bör inympas på andra, och säkert är, alt, om Judarne uti denna fråga hade en röst, de icke heller skulle vara måne, alt inympas med andra folk, hvilket de nogsamt känna är dem omöjligt.
Så mycket heldre måste jag afgifva denna förklaring, som Judarne icke kunna påslå, att de af den Allsmäktige blifvit förgätne, ty otvifvelaktig! finnes intet folk i verlden, som i förhållande till sitt ringa antal är ulmstedt med så ofantliga verldsliga rikedomar som Judarne såväl inom Sverige som i andra länder.
Man behöfver icke omnämna serskilda personer, emedan förhållandet är gemensamt för alla länder.
De hafva således icke något att klaga öfver.
De hafva fått hvad de i alla tider visat sig företrädesvis önska.
Vänder jag mig äter till den bprgerliga delen af frågan, så måste jag till en början göra mig det spörsmålet: kunna Judarne införlifvas med andra folk?
Den frågan har jag redan vidrört och vill nu tillägga, att om man lemnar medborgerliga rättigheter åt någon individ, som önskar blifva upiagen bland ett folk, så sker det under förutsättning, att denne individ så för egen person som för sina barn skall ingå bland ett folk, af hvilket han emoltagit borgerliga rättigheter.
Delta kan icke blifva fråga om här, och det är klart, att sådant icke är möjligt; men om ett folk är så beskedligt, att det säger:
J skolén få utvidgade rättigheter men J skolén förblifva hvad J ären nemi.
Judar, så voro dessa bra enfaldiga om de icke emottogo detta erbjudande.
Delta finner jag ganska naturligt, och alt de påyrka del finner jag också ganska begripligt.
Derförutan bör man tillse, huru förhållandet är inom andra länder, och hvad Frankrike, Holland och Belgien beträffa!', har jag sökt utreda huru med emancipationen der sig förhållit.
Gå vi till Tyskland, så veta vi, att emancipationen der tillkom under det föga lugna året 1848, och alt de inom detta Iand vistande Judar ingalunda voro främmande för de politiska rörelserne.
Såvidt kändt är och jag har mig bekant, finnes med undantag af England intet land i Europa, der Judarnes emancipation tillkommit under full sans och besinning.
I England åtnjuta Judarne visserligen icke fullt medborgerliga rättigheter, ty de kunna icke vara representanter.
Vi känna, att de varit valde och att för London valts en representant ibland Judarne, men att han icke intog säte och stämma i Underhuset derföre, att han icke kunde aflägga den erforderliga eden.
Såsom jag nämnt är England ensamt det land, som under full besinning lemnat
Judarne medborgerliga rättigheter, men förhållanderne inom detta land kan icke jemföras med den inom Sverige.
Den stora delen 2 66
Den 23 Februari. af Englands befolkning bor i ofantliga städer.
Engelsmännen äro ett speculativt folk, som i förmågan att förvärfva kunna mäta sig med Judarne.
Åkerbruket inom England har nått den höjd, att, som bekant är, ingen der kan befatta sig dermed, sorn icke har en grundlig kännedom i yrket och icke vill underkasta sig de försakelser, som med åkerbruket äro förenade.
Det är icke troligt och erfarenheten har icke heller vitsordat, att åkerhruksbestyret inom England öfverensstämmer med Judarnes själsanlag och jag känner bestämdt, att i England icke finnes många om än några jordbruksidkande Judar, ehuru de der hafva rättighet att bosätta sig på landet.
Det enda land, hvarigenom Judarne erhållit oinskränkt rättighet att bosätta sig på landet är Ungern, der till följd af de händelser, som vi alla känna, Judarne erhöllo rättigheten att köpa gods.
Af denna rättighet, till hvars utöfvande tillfälle icke saknades, hafva de så begagnat sig, att, enl. hvad en diplomat i dessa dagar sagt mig, Regeringen för några månader sedan måst förbjuda Judarne att vidare köpa jord på landet.
Vidare torde man böra taga i betraktande, huruvida i vårt land brist på utrymme finnes för Judarne att bosätta sig på de ställen, der de hafva rätt till en sådan bosättning.
Skäl till denna förmodau gifver icke Ulsk:s Betänk.
Tvertom har en af reservanterne emot Utsk:s förslag visat ett motsatt förhållande, då han omförmält, hurusom af 5 serskilda till Regeringen ingifna ansökningar af Judar att få bosätta sig annorstädes, än i allmänhet är medgifvet, 3:ne blifvit bifallne och 2 afslagna.
Skälen känner jag ej, men hade utrymme saknats i de städer, der de nu få bo och vistas, hade väl alla ansökningar blifvit bifallna.
Der de nu få bosätta sig, åtnjuta de samma rättigheter som vi i afseende på tillfälle att försörja sig.
De kunna idka hvilken handel och borgerlig näring som helst.
Således äro de icke heller förtryckte och deras hållning antyder lika litet som deras sarahällsbelägenhet något dylikt lidande.
Både förut och äfven i denna stund har man såsom svepskäl åberopat den omständigheten, att här vore endast fråga om de i landet födde och bosatte Judar.
Om jag än skulle vara böjd att bevilja dessa Judar medborgerliga rättigheter, är likväl min öfvertygelse, att landet skulle öfversvämmas af Judar, hvilka under hvarjehanda invändningar skulle från andra länder inflytta.
Man måste då få en serskild lagstiftning för nu befintlige
Judar och en annan för dem sora härefter inflytta, hvilket är en uppenbar orimlighet.
Af allt detta tvingas jag att vidhålla den åsigt jag vid sista Riksdagen uttalat, nemi. att de, som ifra för utsträckta rättigheter för Judarne, gjorde vida bättre om de aldrig befattade sig dermed.
Judarne äro i denna stund verkligen lyckliga här i landet.
De äro icke afundade eller lida orätt.
De äro välbergade och aktade, och jag frågar om en lagstiftning, som framkallat så lyckliga resultater både för oss sjelfve och dem, som skola beskyddas, bör förändras, och om det icke är mera skäl att bibehålla den.
St. skola hafva stor anledn. att gratulera sig, om alla deras lagstiftningsåtgärder framkalla samma lyckliga resultater.
Det förundrar mig i sanning, att de som ifra för utvidgade rättigheter
Den 23 Februari. 267 för Judarne, icke fästat sig vid en omständighet, som enl. min åsigt innebär en orättvisa, nemi. att de icke äga något tillfälle, att tillgodogöra sina andliga krafter.
Detta folk besitter stora sjalsförmögenheter, mycken skarpsinnighet, men något tillfälle att låta dem komma till fäderneslandets båtnad saknas.
Jag kan icke finna, att det för samhället vore vådligt, att tillåta dem blifva t. ex. lärare vid Akademier o. s. v. Vöre nu tid att väcka en sådan fråga, skulle jag visserligen icke underlåta det, och jag recommenderar till deras åtanke, hvilka hafva bättre tid dertill än jag, att vid en kommande Riksdag göra framställning härom.
På grund af dessa skäl och dem, Hr Bergenstråle i sin reservation anfört, kan jag icke antaga detta förslag, hvilket om än oskyldigt likväl måste betraktas såsom ett nytt steg på banan att bereda Judarne utvidgade rättigheter, och derföre anhåller jag om afslag å Betänk.
Jag har hitintils lefvat i den tro, att religiositet och sedlighet ni. m. vore att söka mera på landsbygden och i de mindre städerne än i de större.
JVs 37 har likväl uplyst mig om motsatsen.
Utsk. har nemi. lill en början sagt: ”Utsk. tror derföre att, såvida kristendomen och kristligt lif höra bibehållas orubbade i sin renhet inom Svenske nationen, man framför allt mäste akta sig att åt elementer, som äro mot kristendomen stridande, inrymma ett förderfligt inflytande.
Della skäl vore för Utsk. ensamt tillräckligt att afstyrka motionärernes begäran om de här ofvan nämnde vidsträcktare förmåner för Judarne” eller med andra ord det vore farligt att inlåta Judarne i landet; men emot slutet i Betänk, säger Utsk.: ”Derför har Utsk. ej tvekat att tillstyrka rättighet för Judarne att obehindradt nedsätta sig i landets större stapelstäder, hvarest deras inflytande ej kan vara af någon våda.
Detta vill således säga, att kristendomen i stapelstäderne är så stor, att det icke är någon våda, att låta Judarne der bo och vistas, men deremot står kristendomen och sedligheten på landet på så klena fotter, att man ej vågar släppa Judarne dit.
Så är dock icke förhållandet, ty enl. mitt omdöme är kristendomen lika stark om ej starkare i de mindre som i de större städerne, och min öfvertygelse är, att de satser, som utvecklas eller göra sig gällande i de större städerne, lättligen uttränger på landet i allmänhet, samt följaktligen att hvad, som rör sig inom hufvudstädernes kretsar, vinner gehör på landet.
I detta afseende är Utsk. jemväl af olika tankar.
Det säger nemi.: ”Alt låta Judarne obehindradt bosätta sig öfver allt i Sveriges städer och på landet, samt derstädes fritt köpa och förvärfva fast egendom, skulle efter Utsk:s tanke sätta dem i en beröring med Svenska folket, hvilken först och främst i religiöst hänseende skulle åstadkomma stora olägenheter och vådor.”
Härmed lärer meningen vara, att om Judarne endast få bo och vistas i de större städerne, kunna de der icke utbringa sina idéer, men väl i de mindre.
Delta är för mig något nytt.
Jag har nemi. föreställt mig, att det skulle vara lättare att utbringa sina idéer från de större än de mindre städerne.
Afven har jag trott, att det vore nyttigt, om kapitaler kunde samlas i ett land, men äfven härutinnan har Utsk. sin serskilda tanke, uttryckt i föl - 268 Den 23 Februari. jande ord: ”Häraf har den benägenhet upkommit hos Judarne att, under den tid de vistas i främlingslandet, genom handel, hvilken näring är mest öfverensstämmande med deras främlingsskap, förskaffa sig så mycket som möjligt af de främmandes jordiska gods, bland hvilka de vistas.
Erfarenheten har ock nogsamt bestyrkt delta förhållande; och det skulle derföre vara för landsbygden ganska skadligt äfven i Ekonomiskt hänseende, om
Judarne finge fritt och obehindradt derstädes bosätta sig.”
Det är således skadligt för landet, att här samla kapitaler och derföre äfven skadligt att Judarne här bosätta sig.
Denna af Utsk. framställda nya Statsekonomiska grundsats kan jag icke underskrifva.
Till stöd härför har Utsk. anfört. ”Om han (Juden) ock derför i flera hänseenden kan befordra det lands väl, i hvilket han befinner sig, så kan han dock icke betrakta detta land såsom sitt egentliga fädernesland, och han kan derföre icke i den fulla mening blifva medborgare i ett samhälle som en icke Jude kan blifva del.” Meningen härmed lärer väl vara, att de skatter Juden samlar, samlar han egentligen icke för det land, der han vistas, utan för att gömma dem annorstädes, förmodligen i Palajstina.
Der måtte finnas den skattkammare, hvari de förvara sina skatter.
Jag föreställer mig, att ingen kan tro, att Judarne låta sina skatter ligga räntelösa.
De äro i allmänhet icke kände såsom benägne dertill, och denne Ulsk:s tanke saknar alltså grund, hvarföre jag med säkerhet påstår, att de skatter Judarne samla qvarblifva i landet.
Slutligen anslår Utsk. en profetisk lon och säger, att Utsk. icke kunnat glömma, det Judarnes nuvande motsats emot kristendomen en gång enl.
Skriftens utsago skall öfvervinnas, och att intet kristet land derför bör alldeles stöta dem ifrån sig eller sätta sig emot Guds plan med delta folk.”
För att nu kristendomen skall vinna seger öfver Judendomen, föreslår Utsk., att Judarne må tillåtas att bosätta sig i städer med 4,000 innevånare, d. v. s. Westervik och Calmar m. fl. Således skall uti dessa släder kristendomen fira sin seger öfver Judendomen.
Detta måtte vara Ulsk:s mening.
Jag måste bekänna, att jag icke kan fatta, hvarföre de skola få bosätta sig endast i släder med 4,000 innevånare.
Det kan ju möjligen hända, att om de flytta till någon af desse städer, och farsoten cholera morbus borttager 300 af stadens befolkning, så måste de åter öfvergifva denne stad.
I sanning vore det icke högst besynnerligt.
Utsk:s upgifna skäl för sitt tillstyrkande har på intet sätt öfvertygat mig, och jag finner dem bevisa just motsatsen till del resultat, hvartill Utsk. kommit, hvarföre jag anhåller, att 11. o. Ad. ville antaga Hr Silfverslolpes i dess reservation uttalade mening, ”att R.
St. böra genom underd. skrifvelse bos K. M. anhålla, alt åt de i landet nu bosatte Judar mätte beredas rättighet att, utan K.
M:s serskilda tillstånd få bosätta sig i alla Rikets städer.”
Inom landet finnas 1,100 Judar.
Om nu desse bo i Stockholm eller i småstäderne, så äro här likväl 1,100 Judar hvarken mera eller mindre, och jag kan icke se, att detta antal ökas mera derigenom, att Judarne förflyttas till småstäderne, eller alt sådant är förenadt med någon våda.
Men för att följa Utsk:s tankegång tror jag, att ur både religiös och stalsckon. syn - Den 23 Februari.
209 punkt det är en verklig fördel för landet, att Judarne obehindradt fä bosätta sig i alla Rikets städer, ty det är naturligt, att, när de finnas i landet, men äro inskränkte icke endast i valet af bostad utan äfven i näringsfång, de tillåta sig sådant, hvarför de i allmänhet be skyllas, ty de likasom vi måste ju lefva, hvaremot, om de få spridas allestädes i landet, de kunna blifva nyttiga medlemmar i samhället.
De i landet befintliga Judar och deras företag äro icke af beskaffenhet, att man har någon grundad anledn. till farhåga för beviljandet af utvidgade rättigheter åt dem.
Hvad åter angår den religiösa delen af frågan, så skulle det i sanning stå bra illa till med religiositeten här i landet, om en omflyttning, märken väl, Mine Hrr, en blott omflyttning af 1,100 Judar skulle kunna skada läran i Sverige.
Jag hyser högre tankar derom och tror, såsom jag redan nämnt, att ur både religiös och stats-ekon. synpunkt betrakladt ganska ringa farhågor i detta hänseende äro för handen.