Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"gamle hedningar vid grafvens rand, frälsen edra själar från fördömmelsen.
Unga qvinna, sex söners mor, fräls dina söners själar, antagen det heliga dopet och den Korsfästes tecken.
Hafven J icke sett huru förbannelsen förföljer eder?
Edra män hafva stupat, endast gubbar och barn återstå; böjen eder inför Herrans straffande hand!"
Då knotade gubbarne vid ugnen, och opp steg Ylpytar och sade:
"Foga dig hädan man! icke malar din trolldom Ylpytars hjerta till mjöl, mäktigare skulle den då vara.
Gå, att ej Saivos små barn bära dig hädan".
Och korsets man gick, men hans ord voro icke mildhetens, de voro vredens och förbannelsens.
Ännu bodde spridda i skogarnes djup, bakom moar och sjöar, män som icke underkastat sig det fremmande väldet.
Stundom, när de icke förmådde mera, då låtsade de vara underkufvade, men reste sig åter, än här, än der.
Men Saivo sade:
"icke rår den ensamme lätt på björnen heller, än mindre på fienden.
Många kunna vinna, der en och en faller".
Och han lemnade hemmet i Ylpytars vård och barnens och gick genom ödemark och skog uppmanande alla, som ännu stodo qvar af Suomifolken, vare sig
Hämeläiset eller Karjalaiset, eller män af hans egen stam, att bryta opp mot den gemensamma fienden.
Men Svenskarne grepo Saivo och sade att han var en förrädare, och dödade honom.
Och Ylpytar utsände sin äldsta son och sade:
"Gå till Svenskarne, lär dig deras konster, att du må kunna öfvervinna dem och fullfölja din faders verk.
Lär dig att blifva ditt fäderneslands befriare och att hämnas din far".
Sonen gick, men ett år förlopp, och han hördes ej af. Och Ylpytar sade till sin andre son:
"Gå till Svenskarne lär dig deras konster, att du må kunna öfvervinna dem och fullfölja din faders verk.
Sonen gick, men ett år förlopp, och han hördes ej af. Och Ylpytar sade till sin tredje son detsamma, som hon sagt åt de andra båda.
Men ett år förgick, och i stugan inträdde korsets man och sade:
"Qvinna, har Herren sökt dig nog: din man och dina båda äldsta söner äro döda, är ditt hjerta nu ödmjukadt?"
Men Ylpytar svarade: "dåre, skulle mitt hjerta ödmjukas derföre, att de käraste, jag egt, lefvat som män och dött för Suomilandet.
Nu först kan jag vara stolt.
Och ännu lefver den, som skall fullborda deras verk!"
"Han lefver, ja", hånade mannen, "en tjenare i Konungens hof, en riddare i siden och guld i Konungens tjenst".
"Lögn talar den falskes tunga", sade Ylpytar.
"Tror du ej mina ord, så se med dina ögon.
Men förkrosselsens dag skall ännu komma öfver dig, du högmodiga", sade mannen och gick.
Men i Ylpytars hjerta brände hans ord.
"Har han, mitt hjertas käraste barn, blifvit en tjenare hos röfvarn af Suomilandet, han som dödar Suomispråket, det sköna, och lägger sitt språks band öfver Suomifolk och Suomihjertan.
Deras trollkonster hafva förvändt ynglingens ögon med rikedomar och guld.
Bröd, om än hårdare, fanns ock i Suomilandet.
Ve den, som säljer fosterlandet för guld eller bröd.
Hafva de förvändt hans ögon med ära och glans?
Den ära, som vinnes i främlingens tjenst, är lik vågens skum, ett glitter utan värde".
Och Ylpytar lemnade sina tre yngre söner hemma, att värna hemmet på Saimaudden, och hon sade:
"Minnens det arf, J fått att vårda; ännu har öfvermannens fot icke beträdt Saimaudden, när mägtig tid fodrar, skall barnet vara man".
Och Ylpytar antog till sitt yttre ett ödmjukt skick och gick ut ibland folket, och hon sökte sin son, och hon fick veta, att han fanns bland krigarne, som stridde vid Sverges andra gräns, och hon gick och sökte honom ända der.
Men vid det hon gick från den ena skaran till den andra, sökande sin son, då trädde till henne åter korsets man, densamme, som hotat henne i hemmets stuga, och han sade:
"qvinna, böj ditt hjerta i ödmjukhet; din gård är bränd, dina tre söner hafva fallit alla vid dess försvar, och af hela din ätt återstår ingen mera än din son, som tjenar i Konungens hof, och som ödmjukat sitt hjerta inför korset".
"De hafva stupat alla?
Den yngste ock?
-- Dock smält icke ännu, hjerta, veknen icke senor, ännu måste lifvet lefva.
En står kanske ännu att rädda".
Och bort hastade hon.
På ett slagfält mellan döda och döende återfann, Ylpytar sin son.
Hennes vård väckte den döende till sansning.
"Min mor, du här?" sade han.
"Haf tack, se jag dör ung, men min död är skön, jag dör ju för fosterlandet!" och hans blick slöts och han dog; men Ylpytar sjönk tillsamman.
"Ha, arme bedragne! du dog i din villa, du dog fången i lögnen.
Hade du fallit i ädel kamp mot dessa, med hvilka du nu framgick, då hade din död varit skön.
Dö Ylpytar, ditt lif är slut!"
Men än en gång nalkades korsets man, och han såg den i stoftet nedfallna, och han sade:
"Nu, Ylpytar, är du krossad, kom att af min hand mottaga upprättelse!"
Men Ylpytar sade:
"Vik hädan onde trollkarl, och kom ej vid den åt döden vigda".
Men öfver de dödas fält sväfvade sagta fram en späd gestalt.
Det var en ung flicka i hvit drägt med svart kors på bröstet.
Hon hade i sitt hjerta varit ynglingens brud, men var af sin moders löfte helgad åt korset.
Hon gick fram till den döde ynglingen, knäböjde vid hans sida och bad med sagta röst, men af hjertats djup.
Och innerligare och innerligare ljöd hennes bön, hela hennes själ syntes i den uppgå till Gud i försakelse.
Och hon varsnade den i stoftet nedsjunkna modren och i hjertats ord utgöt sig hennes bön öfver den förkrossade, om tröst och klarhet för henne, som ännu ej sett ljuset, om tålamod och ett försakande hjerta.
Och Ylpytars hjerta veknade, hon gret.
"Haf tack, o flicka, du det främmande landets barn, för dagg på Ylpytars afton.
Till Suomis gamla folk går Ylpytar; låt din milda, vackra bön ljuda öfver den döende".
Blommornas nytta.
Det var en gård; och vid den gården var en helt liten kulle eller backhympel; och på den vexte just ej mycket gräs utom högst uppe på toppen; der stod en liten fläck rikt bevext med gräs och örter.
Der vexte liljeconvalljer och gullvifvor, kamillblommor och millefolium, men de stodo nu endast i knopp.
Och när solen såg varmt och vänligt på dem, så tänkte de, att hon gerna skulle se dem slå ut; och den ena och den andra började smått öppna på knoppen, och på somliga tittade redan ett litet gult, eller rödt, eller hvitt blad fram ur höljet.
Kom så en snigel krypande:
"Usch, ni dumma blommor, hur kan ni tro att solen vill ha er att blomstra.
Nytta, nytta ska ni göra, och håll man vackert inne med all grannlåt och fåfänga".
Och blommorna bjödo till, allt hvad de förmådde, att krympa ihop sina knoppar, och vågade ej låta sin fägring sticka fram af fruktan att det skulle vara orätt.
Så kom gårdens husbonde och sade:
"Matts, tag din lia och slå ned den der lilla grästappen der så kommer den till nytta".
Och det blef hö af den lilla grästappen, och det räckte nästan till en hel munsbit åt en ko; och så blef det rigtigt nytta af de lappris blommorna.
Harpspelerskans Dotter.
"Hon skall ju vara död, den der stackars Clara", sade fru ***.
"Ja hon har gått till hvila", sade Helena, med betoning på ordet hvila.
"Ja du må visst säga hvila", inföll Charlotte, "hon var en af de der oroliga själarna, kan jag tänka, hvilka alltid sakna hvila.
Hvad kunde man ock begära af flickan stackare, uppfostrad, som hon var, af en kringvandrande Tysk musikantska".
"Hennes mor dog, då hon var tio år gammal, tidigt var då hennes uppfostran gjord", menade Helena, med ett sorgligt småleende.
"Jag känner nästan ingenting om henne", sade fru ***, "huru kom hon till Lingdahls?"
Helena svarade:
"Hennes mor hade som harpspelerska samlat sig en liten obetydlig förmögenhet, och trött vid sitt kringvandrande lefnadssätt, nedsatte hon sig i en af våra småstäder, der hon hörde af för huru oändligt litet många fruntimmer lifnärde sig.
Men den stackars harpspelerskan hade under sitt kringirrande lif aldrig lärt sig hushålla med penningar, och än mindre denna massa af småkunskaper, som fordras för att hushålla på vårt lands sätt.
Hennes lilla besparing försvann mellan hennes fingrar, tyckte hon, och inom några år var allt slut.
Under yttersta nöd framsläpade hon ännu ett par år af sin lefnad och lemnade vid sin död sin lilla tioåriga Clara alldeles värnlös.
Lingdahls, som då bodde i samma stad, togo den lilla värnlösa flickan till sig.
Det är allt, hvad jag känner af hennes tidigare historia.
Jag såg henne sedan ofta nog i huset, en ytterst arbetsam flicka!
Ofta roade det mig att betrakta henne, då hon trodde sig obemärkt; jag såg huru en verklig feberglöd brann på hennes kind, hennes öga glänste, hennes händer darrade af ifvern.
Hon äflades, jag kunde nästan säga, både natt och dag.
Intet nöje, ej ens en promenad tillät hon sig, och var alltid i verksamhet med de mest olikartade sysselsättningar.
Fru Lingdahl ville någon gång förmå henne att taga sig någon ledighet:
"Ånej, söta tante, i morgon då skall jag promenera, då är det här arbetet färdigt; men nu behöfver Sophie sin klädning eller behöfva bönorna skäras, eller kragorna strykas, eller strumporna stoppas, eller hvad arbete hon än för händer hade, göras färdigt".
Jag var bortrest en tid och fann vid min återkomst en sorglig förändring.
"Stig in till min stackars Clara", bad fru Lingdahl, "så gick det med min flinka hjelperska!"
Jag gick in till Clara.
Hon satt på golfvet med en hop sönderklipta lappar framför sig och spritade och spritade med samma ifver, hvarmed jag förr sett henne arbeta.
Hon helsade mig vänligt och uttalade sitt nöje af att se mig.
"Men förlåt, goda Helena", sade hon, "ser du, jag har så brådt om, jag hinner ej stiga upp för dig, sitt ner så länge, bara jag får slut på mitt arbete skall jag spela för dig".
Härmed visade hon på harpan, som hon ärft af sin mor.
"Rättnu blir mitt arbete slut, då får jag spela så mycket jag vill, och ingen klandrar min mors minne, fast hon var en harpspelerska; ty ser du, jag har så gjort unnan allt arbete, att ingenting mer finnes att göra, och då kan jag spela utan att synda.
Ser du det måtte väl ej vara mera illa att spela, än att rakt sitta med händerna i famnen och göra ingenting, som jag ju ändå skulle måsta göra, när allt arbete är slut".
Jag satt hos stackars Clara tills det blef afton.
Hon spritade och spritade.
Hon hade ej sofvit på många dygn, hon hade spritat hela nätterna, hon hade ej tid att sofva, sade hon.
Jag gick in i hennes idéer och sade, att hon nu snart hade slut på allt arbete, så att hon ju bara hade helt litet qvar till i morgon, bara hon nu skulle sofva litet först.
"Ja, men vet Helena, jag har så ofta, när jag lagt mig om qvällen, tyckt att allt skulle vara nära bortgjordt, men när jag vaknat om morgonen, då hade åter så rysligt mycket arbete vuxit upp under natten.
Jag törs ej sofva".
Slutligen lyckades jag dock förmå henne att lägga sig.
"God natt, Helena", sade hon och nickade vänligt åt mig, "i morgon, Helena, i morgon!"
Jag gömde hennes lappar, jag gömde allt, som kunde påminna om arbete, och inträdde helgdagsklädd hos henne följande morgon, som var söndag, och då hon frågade efter sitt arbete, sade jag henne, att det vore synd, att arbeta om söndagen.
"Tror du det är synd?
Vet du, jag har syndat mycket, jag har arbetat mycket om söndagarna.
Nej, nej, icke kan jag hålla söndag, jag måste arbeta".
Sedan hon oroligt sökt sina lappar, började hon rifva sönder allt, hvad hon kom åt, och satte sig att sprita de sålunda erhållna tygflikarna.
Jag måste slutligen åter låta henne få sina undangömda lappar.
Nu var hon glad och vänlig åter, nickade åt mig och sade:
"i morgon, Helena, i morgon.
Ack du vet ej hur roligt det blir?"
Hon gick nu hvarje qväll ordentligt till hvila, och sade blott meningsfullt nickande: "i morgon, i morgon!"
I går ville vi ännu slutligen göra ett försök; många hade förut blifvit gjorda.
Medan hon sof utburos hennes lappar och allt, hvad som påminte derom.
På det ställe, der hennes arbetskorg brukade stå, ställde jag en stor korg full af blommor, och harpan prydd med blommor derinvid.
Hela golfvet var tätt beströdt med blommor, äfven så hennes säng, och vid sängkanten, på den vanliga stolen för hennes kläder, lades en hvit musslinsklädning i stället för hennes hvardagsdrägt.
Nu vågade jag väcka henne.
"God morgon, goda Clara", sade jag gladt, "nu är det så fridsamt och festligt sedan du slutat allt arbete.
Allt är gjordt, intet finnes mera att arbeta på länge, bara spela.
Låt mig nu kläda på dig och kom sedan och spela".
"Helena, Helena, talar du sanning", utbrast Clara, med en blick så himmelskt glad, att det skar mig i hjertat.
Hon hastade opp ur sängen, så att jag endast hann löst kasta öfver henne klädningen.
I samma ögonblick stod hon vid harpan och omfattade den med båda armarna; men hennes händer föllo ned utefter strängarna och framkallade en sakta dallrande susning, under det hon sjelf nedsjönk i knäböjande ställning, med hufvudet mot harpan.
Hon var så stilla, ej en suck, ej ett ljud.
Jag gick till henne, hon var död.
Facetter af qvinnans lif.
"Min far var fruntimmersskräddare i Åbo, den siste af det skrået som der qvarstod.
Handtverket hade varit skäligen inbringande, och min far hade dels ärft, dels sjelf sammanlagt någon förmögenhet, så att vi stodo oss ganska bra och hade ett trefligt hem.
Men andra seder kommo och det blef knappt om arbete på verkstaden.
Stadens medellösa fruntimmer började mer och mer befatta sig med fruntimmersskrädderi, de lemnade sitt arbete till en tredjedel af skräddarepriset, och kunderna gingo till dem.
Allt mindre arbete inlemnades på vår verkstad, allt flere arbetare måste afskedas, och slutligen återstod för min far sjelf knappt något annat arbete än att jaga "bönhasarne", såsom han benämnde dessa sina qvinnliga fiender.
Allt bittrare blef hans lynne, och allt otrefligare hemmet, i den mån "bönhasarne" inkräktade på hans område.
Ordet "qvinnfolk", med en föraktlig betoning på "qvinn", var hans enda benämning för allt hvad fruntimmer hette.
Jag var nu redan stora flickan och bad i mitt oförstånd att min far ville lära mig sy kläder.
Nu blef gubben utom sig:
"Du, mitt eget kött och blod, du, bli en af dessa förb. bönhasar!
Nehej.
Se så pass makt har jag dock att, åtminstone ur mitt eget hus, intet qvinnfolk skall komma och tränga sig i karlagöromål.
Håll du dig till qvinnfolks seder och qvinnfolks arbete, snärta.
Sy du din slätsöm, ja, du skall slippa till fru Danet i pension, till och med, och lära dig fransyska och schattersöm och hvad sånt der qvinnfolks skräp allt heter, men håll hon sig från karlagöromål, mamsell".
Mycket försagd vågade jag ändå anmärka, att med den der pensionslärdomen skulle jag ej kunna förvärfva mitt bröd.
"Hvasa, förvärfva ditt bröd?
Det skall du väl, så för hin, också låta bli.
Du skall gifta dig och bli en ärlig hustru och sköta hushåll och barn och inte förvärfva bröd".
"Men min far, tänk om ingen vill ha mig?"
"Låt bli att resonera, mamsell; kan hon ej ställa sig så, att hon får en man som försörjer henne, så är hon lagom att svälta".
Nu var ej vidare att säga.
Jag kom i pension, kunde säga "oui madame", och "Dieu vous benisse", sydde hela året, som jag gick der, på en schattersömstafla, der det stod en mamsell som skolfrun sade hette Lotta, och hon gret vid en graf som skulle vara hennes älskares, Werther hade han hetat, och hon torkade sig i ögonen med ett kläde, som visst var ett lakan, ty det räckte ned till hennes fötter, och dessutom stodo på taflan några djur på fyra fötter, men hvad de skulle föreställa vet jag ej.
Kanske hade jag med mina pensionsfullkomligheter och det arf jag hade att vänta, kunnat få mig man, men till min olycka hade far, vid den tid jag slutade min skolgång, med särdeles ifver förföljt tre systrar, hvilka hos damerna i Åbo förvärfvade allt mera förtroende som skrädderskor.
Slutligen, för att undgå ledsamheter, hade de lagt in till Senaten och anhållit om, att af gunst och nåde, dem måtte meddelas tillstånd att försörja sig genom förfärdigande af fruntimmerskläder, och de fingo verkligen den begärda tillåtelsen.
Min fars vrede gränsade till raseri.
"Skall qvinnfolk tränga ut oss, så skall jag väl ock visa dem att ännu finnes lag och rätt i landet".
Jag såg snart hvad han menade härmed.
Han köpte sig nemligen en egendom, på det att hans barn skulle ärfva efter landslag och mina tre bröder sålunda af hans förmögenhet få sex delar och jag den sjunde.
Ack, hvad skulle han sagt om han lefvat nu för tiden, när endast fruntimmer besörja fruntimmersskrädderiet och verlden ändå står.
Nog skulle han förr trott den förgås, än ett sådant oskick kunna äga bestånd.
Den häftiga vrede, hvari han mest lefvat de sednaste tiderna, förkortade hans lif, han dog snart derefter.
Min mor hade länge varit död.
Bröderna hade alla studerat och kostat min far mycket stora summor, äfven genom resor, och slutligen bosättning.
Mycket fanns derför ej nu mera att ärfva.
Bröderna behöfde det ej eller, de voro redan alla tjenstemän, men jag med mina 800 riksdaler kunde svårligen lefva deraf.
Mina ögon voro svaga och stodo ej ut med det för ögonen ansträngande arbetet att sy slätsöm, som fordrar en så oupphörlig flit om man skall förtjena något dermed.
Med min fransyska och min schattersöm stod ännu mindre att förtjena något.
Icke heller hade jag rätt krafter att tjena som piga, ehuru jag nu, i denna egenskap, var hos min förmyndare.
Jag var oförnöjsam och fann mig icke i mitt öde och klagade i min själ, och när jag fick en friare så gifte jag mig, fast jag visst inte tyckte om honom.
Men jag hade lärt mig att man nödvändigt borde bli gift.
Min man var glasmästare i en af våra minsta städer.
Så länge mina 800 riksdaler räckte, för hvilkas skull han ock hade tagit mig, så stodo vi oss bra nog.
Min man var ej så svartsjuk om handtverket som far, och snart kunde jag det rätt bra.
Jag skötte nu glasmästeriet och ibland satte min man äfven in någon ruta: men småningom öfverlemnade han sig åt sin lust för starka drycker och bredde ej mer kitt på en enda ruta.
Jag var då så mycket flitigare och nog hade allt ändå gått, blott han ej så ofta skulle slagit sönder rutor, när han kom hem och var oredig i hufvudet.
Detta var mycket svårt.
Jag var ej heller så undergifven i mitt sinne som jag bordt vara, jag gret ofta i tysthet, och då såg han att mina ögon voro röda och blef än mera uppretad.
Mitt arf var längesen slut, barnen började vexa opp och deras behofver vexte äfven.
Min man låg numera nästan endast i sin säng, men min flicka kunde redan hjelpa mig både i verkstaden och att sköta de mindre barnen, och vi hade allt vårt tarfliga bröd, fast min mans utgifter medtogo en något stor del af vår inkomst.
Men han dog, och då först blef det svårt.
Som qvinna kunde jag ej få fortsätta med glasmästeriet utan verkgesäll, och ingen sådan ville åtaga sig verkstaden mot mindre betalning än hvad den nätt och jemnt kunde inbringa i vår lilla stad.
Då var jag åter oförståndig och misströstade och hade velat dö, blott jag fått barnen med mig.
Men Gud hade ännu ej öfvergifvit mig.
En barmhertig menniska gaf mig anvisning på en gammal, liderlig glasmästar-gesäll, som släntrade kring, tiggande på landsbyggden.
Honom vidtalte jag, och han var nöjd att stå för verkstaden, blott emot det han fick mat, litet simpla kläder och par supar om dan.
Och så fick han gå och släntra och göra ingenting som förr, men han bar namn af verkgesäll och jag fick opåtalt sköta yrket som förr.
Men ännu en pröfvotid kom.
Gesällen dog, och nu visste jag mig intet råd.
Min äldste gosse var ren 12 år gammal och kunde visst sätta bra in rutor, isynnerhet när jag hjelpte honom, men han var ändå inte gesäll.
Men, vet fruarna, så genomgoda och rara voro borgmästarn och rådmännerna, att de tilläto honom ändå att få stå för verkstan som verkgesäll, då ingen annan glasmästare fanns i stan som kunnat klaga deröfver, och han var, gud signe gossen, så riktigt beskedlig emot mig och sina syskon, att han lät oss alla lefva på hvad vi förtjenade i verkstan, och nu hade vi så mycket arbete då stan byggdes opp efter branden, så vi alla hade fullt opp att göra.
Som fruarna vet, ärfde jag härom året litet efter min bror, som dog barnlös.
En ensam menniska behöfver så litet, barnen äro alla försörjda, och jag jemkar mig bra fram, fast jag ser så illa.
Fruarna hafva varit så goda emot mig, en ringa handtverkarhustru, och jag ville ej neka att visa min erkänsla genom att omtala mina obetydliga öden, efter fruarna så önskade.
De ha varit helt enkla och vanliga, som fruarna nu hört, fast det stundom kunnat vara tungt nog, då man ej haft att ge barnen hvad de behöft".
Den gamla frun bugade sig för de närvarande fruntimmerna och beredde sig att gå bort.
Efter några vänliga ord, vexlade mellan henne och de andra fruntimren, tog hon afsked och gick.
"Nå Cecilia", sade Helena, värdinnan i huset, "kommer du ihåg att också du lofvade berätta oss något, som du sade äga någon slags slägtskap med glasmästarfruns öde?
Nu måste du berätta".
"Det var i hastighet jag kom att säga så; nå må gå, jag skall berätta hvad jag tänkte, ehuru ni väl föga kommer att finna någon likhet mellan våra öden.
Emellertid måste jag nu röja en hel hemlighet.
Goda vänner, ni hafva ofta undrat öfver att jag, en gammal flicka utan erfarenhet i hushåll och kokkonst, kunnat ge eder, erfarna fruar, goda råd i dessa grenar.
Skälet är det att jag studerat chemi, men tyst dermed, jag vill ej bli till ett åtlöje.
Min far var, som ni torde påminna er, en ansedd chemist.
Det roade mig obeskrifligt att studera hans vetenskap och att sysselsätta mig jemte honom i hans laboratorium.
Och han, som tyckte att det ena köket kunde vara så godt som det andra, antog ganska gerna mitt biträde; ty mina fruntimmersfingrar voro ändå en mån händigare och smidigare än studenternas vid fint handarbete ovana tassar.
Emellertid hade jag utfunderat något som jag ej rätt visste om jag skulle våga meddela min far.
Jag fruktade att det möjligen vore alldeles dåraktigt, men ändå kunde jag ej underlåta att derpå grubbla hvarje ledig stund, och saken blef mig allt klarare.
Slutligen satte jag mina funderingar till papper och gaf det åt min far.
Den största glädje jag ägt i lifvet gaf mig den blick som strålade ur gubbens öga, då han läste min uppsatts.
Men snart fördunklades blicken, han kysste mig på pannan och tryckte mig till sitt hjerta i det han sade:
"ack hvarför är du dock icke en gosse!"
Dessa ord gjorde mig ondt.
Jag tror dock nu att jag då missförstod dem.
Från den dagen var han om möjligt ännu mera god och öm emot mig än förr.
Några dagar sednare sade han:
"Cecilia, du behöfver komma i pension, jag kan ej uppfostra dig rätt, sedan din mor gick bort".
I pension kom jag, men icke vet jag om jag just blef så mycket klokare eller bättre der.
Sedan kom jag åter hem.
Min far afböjde nu hvarje hjelp af mig i sitt laboratorium och sade:
"Nu, min flicka måste du lära dig att laga gröt".
Ja, snart lärde jag mig den talangen att koka mat, som, åtminstone då förtiden ännu, påstods erfordra en hel menniskolefnad för att rätt kunna läras.
Men hur god mat jag än lagade, och hur duglig hushållerska jag än bemödade mig att vara, så förblef jag ändå ogift.
Min ungdoms roman förde mig icke till lycka, och ett resonnemangsparti kunde jag ej förmå mig att göra.
Jag hade nästan glömt min lilla chemiska uppsatts, då min far dog, och man hittade den ibland hans papper.
Man var icke ovan att finna min stil i hans anteckningar, jag hade renskrifvit flera af hans uppsattser, och man ansåg derför äfven denna för hans arbete.
Den trycktes, och min upptäckt väckte något uppseende på sin tid, ni mins det kanske".
"Ja, jag minnes det visst", sade Helene.
"Den omtaltes såsom gifvande glans åt den saknade chemistens minne.
En recensent, erinrar jag mig, beundrade den underbart klara blicken i naturens hjerta, det, liksom af en hemlig sympati med naturens vetenskap, divinerande sinnet, och anmärkte att det måtte varit ett verk af den bortgångnes sednaste dagar, då kanske redan själen kände en närmare frändskap med anden i naturen.
Också sjelfva stilen i uppsattsen var olika den aflidnes lugna, manliga framställningssätt, mera inspirerad och mera enthusiastisk, dock mindre jemn än vanligt.
Men af det nya arbetet såge man klart att fäderneslandet och vetenskapen gjort en stor förlust genom författarens bortgång".
"Nå ja", fortfor åter Cecilia, "mångahanda sådant sades, och det var bra roligt for mig, att jag dock hade gjort någon nytta med min stora kärlek för chemin.