Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dess fana är våld, och dess fältlösen, lika osann som orättfärdig, är Napoleons sats, att Gud är alltid med de flesta kanonerna, de starkaste bataljonerna.
Kriget är människan förvandlad till vilddjur.
Kriget är den brutala själfviskheten, som trampar på tallösa offer.
Kriget förnekar alla kulturformer och missbrukar alla vetenskaper.
Kriget är Kain med klubban och genomgår alla tidehvarf som ett vittne om människans fall.
Du, som förherrligar kriget, har du sett ett slagfält under och efter striden?
Känner du fältlasarettet?
Ja, de döda ha ro, men har du räknat krymplingarne och rågat ett mått med de öfvergifnas tårar?
Vet du den kraft som förspillts och det slösade bröd som ryckts från de hungrandes läppar?
Förhärjade fält kunna åter besås, nedbrända städer och byar kunna åter bebyggas, men långt genom det då lefvande släktets glesnade leder inbränner kriget ett bredt brandmärke af förvildning och sedefördärf.
Förherrliga icke kriget, antag det, som Herren antog äktenskapsskillnaden, för människornas hårdhets skull!
Kriget måste ju finnas, så länge den ena människans själfviskhet uppreser sig mot den andras.
Utrota jordens befolkning på två individer när -- ställ den ena på Cordillerernas sluttning, den andra i Himalayas dalar, och kriget skall ännu vara ett faktum i världshistorien.
Afväpning?
Neutralitet?
Afväpna passionerna, utplåna ärelystnaden, maktlystnaden, vinningslystnaden, afunden, ofördragsamheten, öfvermodet, begärelserna; uppfyll de tio budorden enligt kärlekens lag, och tala sedan om neutralitet!
Intill dess kunna folkrätten och fredsligorna möjligen minska, aldrig upphäfva krigets elände.
Sköna drömmar om den eviga freden, längtande suck, som genomgått tidehvarfven alltifrån släktets första barndomssaga, hvarför gäckas de ständigt ånyo, hvarför dränkas de ständigt åter i strömmar af blod?
Därför att profetens hänförande syn af den tid, när engång hjorden skall beta vid lejonets sida och barnet sticka sin hand i en huggorms hål, förutsätter, att »Herrens kunskap uppfyller allt land, såsom vatten betäcker hafvet».
För oss dit, Ande, som styr världen, och den eviga freden skall icke vara en saga mer!
Intill dess, gå, barthuggande svärd, som första gången drogs vid paradisets stängda portar; uppfyll ditt värf som gissel och tuktomästare!
Och när du drages för att försvara en evighetstanke eller en hög idé, som för oss närmare slutändamålet, minns, att du drages som en protest mot kriget, ej som ett intyg för dess berättigande!
Minns, att äfven du bär rostfläckar af oskyldigt gjutet blod, och sänk ödmjuk din udd inför den »frid på jorden», hvilken äfven du mot din vilja i striden förnärmat!
Hästens hofvar förtrampa den gröna jorden, hans näsborrar frusta eld öfver det blå hafvet.
Ständigt är han sadlad och ständigt rustad.
Stundom saktar han sin gång, tyglarna hänga slappa, ryttaren tyckes sofva som hunnen på hästryggen.
Men han sofver icke, han begagnar en liten tids rast till att slipa sitt svärd och spänna fastare sina sadelremmar.
I den stund som är sitter han dag och natt fullrustad mer än någonsin förr och bidar signalen från någon aflägsen punkt i östern.
Hvarför skulle han sitta till häst, om ej för att strida?
En dag, när man minst väntar det, ljuder trumpeten, sporrarna borras i hästens sidor, härjaren nalkas, i ett nu är han öfver oss.
Bort, fagra tal om mänsklighetens framsteg, om civilisationens århundrade, om frihet, jämlikhet, broderskap!
Bort, lätta lek med dagens små nöjen, bekväma njutningar och partiernas halmlågor!
Den vällustiga valsen förstummas, vinet rinner i sanden, valurnan kullstörtas, tribunerna vackla, tryckpressen kedjas, kanonen åtager sig skipa lag.
Ryttaren på den röda hästen är den ende domaren, och hans lag lyder: væ victis!
Kriget, som förtär och förnekar allt, utom styrkan, kan icke umbära bränsle.
Det måste åter organisera, åter så för att åter inbärga nya krafter.
Folken äro spänstiga, de bota refvorna, bygga ånyo och börja ånyo att andas, ifall de ej redan hunnit förblöda.
Ryttaren på den röda hästen rider med slappa tyglar, men fortfar att rusta till nästa kappridt.
Han begagnar den tid, som kallas fred, men som blott är en vapenhvila, för att utsuga folken med de stående härarna.
Han begär folkens blomma, han nöjer sig icke med förbrukade redskap.
Så och så många unge män i lifvets bästa kraft.
Så och så många droppar af arbetarens svett, af mödrars och makars tårar.
Så och så många existenser, bestämda för ändamålet att tillintetgöra andra existenser.
Ryttaren på den röda hästen låtsar förgäta, att om medborgaren är solidarisk i staten, är staten solidarisk i mänskligheten.
Så rider han framåt och framåt i tiden, väl vetande, att hans framsteg för hvarje språng är ett steg mot hans egen tillintetgörelse.
Efter språnget de slappa tyglarna, efter de slappa tyglarna åter språnget.
Mycket nytt och bättre uppspirar måhända under hofvarna af hans häst; äfven stormen har sin mission att rensa luften.
Men stormen tillhör endast de växlingen underkastade lägre regionerna af tillvaron.
Kriget har intet annat förnuftigt mål än att förneka sig själf.
Ryttaren på den röda hästen rider mot tidernas ände, när stridens båge sönderbrytes, allt krig med storm och blodig klädnad uppbrännes i eld och intet folk mer skall lyfta svärd mot det andra.
Vinternatt.
Advigila, Domine!
Läsare, du som står med handen på dörrvredet, beredd att gå ut i den mörka natten, hvarför stannar du ej i ditt varma, ljusa bo?
Ännu är tid.
Ännu brinner lampan, ännu sprakar brasan, ännu utbreder hemmet mot dig sin trygga, kära, förtrogna famn.
Gå icke ut i den okända natten!
Du vet icke hvad eller hvem som möter dig där.
Här är din rot och den korta minut, i hvilken du andas.
Natten där ute är mörker bakom och mörker framför, forntid och framtid, emellan hvilka den flyktiga gnistan af ett människolif glänser och slocknar ...
Du går?
Du vill icke gå långt, du vill stanna vid trappan, du vill ankra din farkost vid samtidens kända kust och låta den svaja endast så långt som fånglinan räcker.
Välan, gå, jag vill följa dig genom det ena mörkret till det förgångna, som ligger bakom oss -- genom det andra mörkret, som ligger framför oss, lede dig Gud med blida stjärnor.
Märk, att man kallat historien om det framfarna »ein rückwärts gekehrter Prophet».
Det första mörkret är öfverväldigande och uppslukar världen.
Vinternatten betäcker allt som en sköld af stål.
Men äfven stålet kan glänsa, och du upptäcker efter hand, när pupillerna vidgas, en rad af konturer mellan himmel och jord.
Framför dig ligga oöfverskådliga isfält, omgifna af skuggor.
Skuggorna antaga bestämdare linier: stränder och skogar omgärda på två sidor det nyss ändlösa isfältet.
Snart kan du upptäcka deras behagfulla bukter, slingrande sig i mjuka, markerade ramar kring den hvita taflan.
Hvar är mörkret?
Det finns icke mer, det är genomskjutet af tallösa, darrande pilar, ljusglimtar, från snön, från luften, från det praktfulla hvalf som omsluter jorden.
O, dessa tysta, lugna, tindrande stjärnor, som vittna om skapelsens storhet och Skaparens allmakt, de troddes ju länge vara till allenast för att upplysa jordens natt!
Ännu i dag tycker sig hvarje betraktare af oändliga världar stå i skapelsens medelpunkt.
»Men när jag ser dina himlar, Herre, dina händers verk, månen och stjärnorna, som du har beredt, hvad är människan, att du tänker på henne, och en människas son, att du låter dig vårda om honom?»
Öfver det hvita isfältet buktar sig en fin, knappt märkbar strimma af körvägen.
På denna urskiljes vid reflexen af snön en mörk punkt, som vid närmare granskning befinnes vara en bred åksläde, dragen af två hästar.
Förutom körsvennen inrymmer släden två män, insvepte i fårskinnspälsar.
Kölden är skarp och skulle sannolikt närma sig kvicksilfrets fryspunkt, om termometern vid denna tid varit uppfunnen.
De uppdragna pälskragarna äro, likasom hästarnas manar, betäckta med tät rimfrost.
Snön knarrar under medarna med en hvass klang af stål.
Isfältet tyckes, likasom himmelen, vara besålladt med stjärnor.
Nu stå vi på det förgångnas mark och igenkänna dess grundlinier.
Vi befinna oss i Nyland, Karis socken, och se framför oss en frusen sjö, benämnd Högbensjön.
Tidehvarfvet är Gustaf II Adolfs.
De två männen i släden äro Finlands förste vetenskapsman, den berömde pastorn i Ekenäs Sigfrid Forsius, och tullnären i Helsingfors Lydik Larsson, hvars namn af en slump råkat kvarstå i tideböckerna.
Båda äro stadde på resa från sistnämnda stad till Ekenäs.
Tullnären, en välförfaren, väl ombonad och språksam man om fyrtio år med en ansenlig vårta på hakan, tilldrog fastare sitt långa resbälte och sade till sin långe, magre sjuttioårige följeslagare, som i sin tarfliga päls tycktes darra af köld:
-- Kryp under fällen, mäster Sigfrid, ni fryser ihjäl!
Vi ha ännu en half mil till Nyby gård och aldrig kan jag taga på mitt samvete att skjutsa en så lärd man som ni stelfrusen till Ekenäs.
-- Gör ingenting, var den andres svar.
Fattiga lifsgnistan håller nog ut, så länge Gud blåser på den slocknande glöden.
Jag har bättre sällskap, som det nu är, än under er varma fäll.
-- Detta är en stor heder för mig, mäster Sigfrid, genmälde tullnären; men heder nog, att ni velat dela min släde, efter jag ändå skulle den vägen fram.
Ni är en stor man, ni, och jag är en olärd kronans tjensteman, som förtjenar mitt dagliga bröd på salt och sill, när jag ej råkar få göra ett godt beslag på holländarens lärftspackor.
Lita på, att mig lurar han icke så lätt, och kommer det an på att rusta häst och karl, efter jag har kunglig majestäts bref på Turholm, så har min Anders Hackspet visat moskoviten och polacken hvar David köpte öl.
Men lyd nu mitt råd, kryp under fällen, ty själen fryser till mos i detta hundväder ...
Se, där föll en stjärna!
Folk säger, att detta betyder töväder, men det vet ni bättre.
Den lärde mannen aktade icke nödigt att svara härpå.
Han fortfor att oafvändt och med tänderna skallrande af köld betrakta stjärnhvalfvet, som i den torra, genomskinliga vinterluften tycktes gnistra och spraka.
Utsikten öfver isfältet var så vidsträckt han kunde önska, men vägen gick i bukter och tvang honom att stundom vända sig för att behålla i sikte de konstellationer, som närmast ådragit sig hans spända uppmärksamhet.
Slutligen bröt han tystnaden och utropade nästan med häpnad:
-- Advigila, Domine, hac nocte nascentibus!
-- Hvad är det ni säger? frågade Lydik Larsson nyfiket.
Skam få mitt olärda tullförstånd; jag förstår ej mera latin än en rospiggs hund.
-- Jag säger, svarade mäster Sigfrid:
Herre, haf vakt om de barn, som födas i denna natten!
De varda stora i gåfvor och skina som ljus, men råka i mycken frestelse och kunna slockna i mörker.
-- Och det kan ni läsa i stjärnorna? frågade tullnären med oförställd undran.
-- Människan spår och Gud rår.
Här se vi endels såsom i ett mörkt tal, men när det kommer, som fullkomligt är, vänder det åter, som endels är.
I samma stund en människa födes till denna världen, är hon världens ordning underlagd, och intet finnes så stort eller så litet, att det icke är i densamma infogadt.
Hvad då världens ordning är i den samma stunden, det är den samma människans rot eller ingenium, som då födes.
Men den roten växer olika under olika jordens väder, som styras af Herren, och så varda af enahanda rot olika träd, dock alle af samma art.
Stjärnorna äro att betrakta som solvisare för världens gång, änskönt solen icke rättar sig efter visaren, utan visaren efter solen.
-- Hvad kan det då vara för märkligt, som nu regerar på himmelen?
-- Denna natt förer Jupiter regementet med så undransvärd makt som sällan tillförene, och detta betyder gemenligen stora gåfvor.
Men bakom honom skönjes Saturnus, som intet är till att tro, och menar jag, att han drager till undergång det som annars till ära stämdt vore.
Det likt är blifver i hans sken olikt, och många farligheter förestå, dock mest i sinnets omskiftelse.
Är nu ock kristmånaden inne, och solen går ur Skyttens tecken in i Stenbockens.
Skyttens barn äro godartade, men Stenbockens barn hafva en sött talande tunga, lofva mycket och hålla där litet af, berömma sig öfver måttan och söka människors pris mera än Guds.
Summa: det som nu födes är stort födt, men intet varaktigt, där som det intet mera hör Skytten än Stenbocken till.
Lägg märke därtill, Lydik, efter ni torde lefva längre än jag.
Tullnären, som delade hela sin samtids tro på stjärnornas inflytande, hade på sina läppar en ny fråga om nattens hemligheter, när vid en krökning af vägen två andra slädar kommo i vild fart åkande mot dem.
I den första tungt lastade släden sågs en ensam, kortvuxen karl i polsk skinnmössa af alla krafter piska de löddriga hästarna.
I andra släden hade en kvinna och en skjutskarl all möda att följa den första.
-- Halfva vägen för kronans tjensteman! ropade tullnären myndigt, i det hans körsven med knapp nöd hann vika åt sidan i drifvorna.
-- Hol' dich der Teufel! svarade karlen, ursinnigt svängande piskan, och var inom få ögonblick försvunnen med sina följeslagare.
-- Hästtjufvar! mumlade tullnären förargad.
Jag vill aldrig salta en strömming, om icke äppeltysken där hade något otaldt med krona och länsman.
Han skulle snart få bevittna ett tydligare bevis på vägarnas osäkerhet.
Släden åkte nu från isen upp till en smal vinterväg, som snart mynnade ut i allmänna kustvägen genom Karis till Pojo och Ekenäs.
På denna senare, af drifvorna hopträngda väg hade uppstått ett väldigt tumult.
Tolf ryttare, kommande från väster, hade mött ungefär dubbelt så många slädar, kommande i en rad från öster, och ingen ville gifva väg för den andra.
Ett otåligt, barskt kommando förnams från ryttarnes led:
-- Vräk de svinen i drifvan, och stjälp kull deras slädar!
I blinken red en af de främste ryttarne kull den främsta slädens hästar, och hans föredöme följdes snabbt af de öfrige.
En vild oreda uppstod.
Slädarnas öfverraskade folk var tre gånger så manstarkt som ryttarne, men fann sig snart öfverändakastadt i snön, hästar, åkdon och människor öfver hvarandra.
Skogen genljöd af rop och hotelser.
Månen, som nyss uppstått och hängde silfverglänsande i granarnas toppar, kastade sitt ovissa sken öfver den hjälplösa villervallan.
De sista slädarna i raden hade emellertid fått rådrum att vändas tvärt öfver vägen och bilda en barrikad, som hindrade ryttarne att bryta igenom.
Flyktingar, som sökte rädda sig ur tumultet, mötte tullnärens släde, hvilken nödtvungen höll stilla ett stycke bakom de stridande.
-- Vänd om, Lydik, vänd om, det är röfvare, utropade den fredälskande mäster Sigfrid.
Tullnären, som rustade häst och karl åt kronan, kände sig mera manhaftig.
-- Hade jag Anders Hackspet här, skulle jag lära alla nattskojare mores, mumlade han åter, inom sig stolt att dock hafva uppsnappat ett ord latin mer än en rospiggs hund. -- Vore icke herr Åke på Gerknäs i färd med polackarne, skulle jag hålla tio mot ett, att det är han och ingen annan som för ett sådant regemente på landsvägen.
Den herrn ger icke väg, han, om det ock vore för kungens farmor.
Knappt var detta sagdt, innan en smärt ung man i galonerad hatt och pälsrock med bäfverskinnskrage kastade sig handlöst i tullnärens släde och sade:
-- Kör, bonde, kör!
-- Hut, karl! röt den manhaftige tullnären.
Hvad är ni för en kruka, som tager till harpasset, när ni hellre skulle försvara er mot stigmän på landsvägen?
Ären
I icke tre mot en?
-- Det är moskoviter, som anfalla oss, två eller trehundra man! jämrade flyktingen.
Hans nåd ståthållaren är på resa till Åbo, och fienden har infallit i landet för att taga honom och allt hans följe till fånga.
-- Moskoviter?
Är han galen?
Sedan nio år ha vi fred från den sidan, och komma de, så icke komma de västerifrån, det borde ett nöt begripa.
Är det hans nåd ståthållaren, så akta er hals, karl, om ni förlöper tjensten.
Jag känner herr Jöns; han är rik nog att kläda alla sina dagdrifvare i bäfverskinn, och i lärdom har han allenast en öfverman här i landet.
Tag hatten af er, här sitter hans öfverman!
Men herr Jöns har varit ryttmästare, karl!
Han låter hänga en rymmare vid sin portstolpe, det är krigsmans sed ...
Det blir tystare nu på vägen; må tro de förlikas i godo?
En oväntad stillhet hade inträdt i det nyss så skriande larmet.
Orsaken var, att ryttarnes anförare plötsligt befunnit sig ansikte mot ansikte med en välkänd man och ståndsvederlike, hvilken det icke var rådligt att stöta för hufvudet -- konungens troman, för detta ryttmästaren vid finska adelsfanan, nyligen utnämnde ståthållaren i Åbo, herr Jöns Knutsson Kurck.
-- Är det ni, frände? utropade ryttarnes förman i en ton mellan vrede och öfverraskning.
Han var en dotterson till kung Erik, det kostade honom möda att dämpa sitt heta Vasablod.
-- Jag var säker därpå, att det ej kunde vara någon annan än Åke Tott, som på detta sätt öfverfaller fredlige resande, genmälde ståthållaren i samma retade ton.
Det var verkligen Gustaf II Adolfs berömda »snöplog», som här for fram mellan vinterdrifvorna.
Hans härvaro förklarades däraf att han hemskickats från vinterkvarteren i Polen för att värfva till hären ett nytt kompani af sina berömde finske ryttare.
-- Hade det varit någon annan än ni, sade herr Åke, skulle han nu stå på hufvudet i snön för att lära sig skillnaden mellan bönder och kavaljerer.
-- Och hade det varit någon annan än ni, svarade herr Jöns, skulle han i morgon fått lära sig i Åbo torn att hålla fred på landsvägen.
Åke strök rimfrosten från sina morska mustascher, svor öfver mörkret och lät slutligen förstå, att trätan kunde förlikas vid ett godt bord på Gerknäs, dit man hade knappt mer än en mil och där hans stallmästare Lars Palikka kunde servera spanskt vin som preservativ mot vinterkylan.
Herr Jöns hade ock sina skäl att icke räkna så noga ett snedsprång af konungens gunstling och lät förstå, att det vore nu för sent på kvällen att resa till Gerknäs.
Han hade beställt nattläger i Nyby gård ej långt härifrån, och om herr
Åke ville hedra honom med sitt sällskap där öfver natten, kunde han försäkra, att hans hofmästare Antonius Pape skulle servera ett ungerskt vin, som ej gaf det spanska efter i värmande egenskaper.
Fred afslöts, och stryk var behållna gåfvor.
Hästar och slädar vältrades till rätta med förenad armstyrka; på knuffar och skällsord var ingen brist.
Flyktingarne återvände; hofmästaren Antonius Pape kröp skamflat ur tullnärens släde och fick befallning att tillreda ett gästabud efter tidens lägenhet.
Snart befann sig det talrika sällskapet inlogeradt i Nyby gård, herrarne med sin adliga svit vid vinbägaren i stugan, ryttare och tjenare vid sina ölkrus i den rymliga, för tillfället eldade rian.
Allt var på fältfot; fruar eller kvinnlig betjening sågos icke i karavanerna.
För tullnären och hans följeslagare återstod intet annat val än att söka sig nattkvarter i ett närbeläget torp, benämndt Kaskas.
Äfven detta hade redan som nattgäst mottagit en kringvandrande tiggerska.
Halmen på golfvet erbjöd åt alla ett gästfritt läger, medan enda sängen afstods åt den öfverallt kände och vördade pastorn från Ekenäs.
Men icke ens trötthet och köld kunde för den gamle mästaren fördunkla hans kära stjärnor.
Ännu länge satt han vid det fladdrande skenet af ett pärtbloss fördjupad i studium af den urblekta stjärnkarta, som han alltid bar hos sig och där han nu med ett cirkelmått utmärkte de planeters underbara lägen, hvilka han denna natt iakttagit på himmelen.
I ljudet af de sofvandes andedräkt blandade sig ännu hans hviskande bön:
Och nederst vid kartans rand hade han, sig till minne, antecknat datum:
Den 7-8 December 1626.
Nattens barn.
Så som du gått, hafva dina barn kommit.
Sigfrids hvila stördes af ett nytt pärtbloss, som upptändes i stugan.
I hans drömmar förbytte sig detta till Jupiters glans, och han somnade åter vid den hänförande tanken på planeternas konung.
När han vaknade före daggryningen, såg han till sin förvåning torparehustrun upptagen af vården om två nyfödda barn, hvilka hon badat, lindat och omsorgsfullt inbäddat i en gammal korg, uppfylld med ull.
Den unga hustrun hade varit ett af hans skriftskolebarn och ett af de bästa.
Hon kunde sin katekes som ingen annan, och vete himlen hvar hon lärt sig den då bland hennes gelikar så ytterst sällsynta konsten att skrifva.
Hon stod så hurtig och rådig där i sin hemväfda grå tröja och sin randiga yllekjol; han såg henne, sedan hon skött om barnen, uppgöra eld i spiseln och ställa på elden en gryta med rofvor åt mannen, som redan var ute i skogen att köra hem ved.
Sigfrid läste sin morgonbön, uppstod och betraktade barnen i korgen, såsom en gubbe vid gränsen af lifvet betraktar lifvets början.
Det var ett par vackra, välbildade barn, men så eländigt små, att de nästan kunnat få plats i torparens träskor, som stodo vid sängkanten.
-- Hvar har Dordej fått de rara gudsgåfvorna? frågade pastorn.
Aldrig kunna de vara egna?
-- Har inte råd, lydde svaret.
Jag har två förut.
Tommu är nu på tredje året och Sigfrida sju veckor.
Hon har ju fått namn efter eder, mästare, och får dela sin mat med dessa uslingarna.
Hvad skulle jag göra med flera, och därtill två på en gång?
-- Är det tvillingar i korgen?
Och huru har Dordej fått dem?
Jag såg icke till dem i går.
-- Ja, stackare hon där borta, hvad skulle hon hit att dö i den kalla vinternatten?
Men det var Guds vägar, kan jag förstå, och så får jag väl taga vård om ungarna, till dess att någon förbarmar sig öfver dem.
Vördig mästaren kom nu som efterskickad att kristna barnen.
-- Hvad säger Dordej?
-- Gud tröste, ja.
Här ligger hon.
Och därvid pekade Dordej, lysande med blosset, på ett undanskymdt hörn bakom väfstolen.
Sigfrid trädde närmare och såg vid eldskenet gestalten af en kvinna, utsträckt på halmen.
Det var tiggerskan, som fått härberge i torpet.
Den gamle pastorn var en lika anlitad läkare som själaherde och spåman.
Han fattade kvinnans hand, undersökte pulsarna, lyfte något litet de slutna ögonlocken och öfvertygade sig, att detta lif hade flytt från jordens elände för att icke mer vända dit tillbaka.
Så tyst, så ensligt hade det flytt, att af sju som sofvo i stugan hade värdinnan ensam förnummit dess sista suck.
Det måste hafva skett för knappt en timme sedan, ty den döda var ännu varm.
-- Men hvarför blef jag ej väckt, medan det ännu var tid? frågade nu den gamle läkaren, upprörd öfver en sådan likgiltighet.
-- Vördig mästaren förstår, att detta är kvinnfolks göra.
Så fort gick det; jag måste ju taga vård om barnen, och när jag åter såg till henne, hade Gud fått sitt.
-- Hvem var hon?
-- Fråga den vind som blåser om natten på sveden, hvadan han kommer och hvart han går!
Utsockne var hon, så mycket vet jag, och bröt på utrikes tungomål.
Tiggare ha vi sett Gudi nog; nödigt går här en dag förbi utan en eller flera.
Hon, stackare, var ej som de andra, utom att hon var eländigare än någon af dem.
Hon klappade på vår dörr en stund förrän mästaren kom.
Det var en rädd klappning; jag trodde det var ett barns.
Så kom hon in som i drömmen, tog några stapplande steg på halmen och sjönk ned vid väfstolen.
Icke åt hon, och icke var det vån om att fråga henne.
Det enda jag förstod var att hon i mörkret blifvit kullriden af ryttare på landsvägen.
Tullnären Lydik Larsson, hvilken omsider vaknat, hörde de sista orden och anmärkte sömnigt, att detta var herr Åkes ryttare likt.
Torparen inträdde, stampande snön af sina tunga själskinnsstöflar.
Som nästan alla vuxne män i Finland vid denna tid hade Thomas Kask tjenat i fält och därtill mist en arm under Evert Horns befäl emot moskoviten.
Lyckligtvis var det den vänstra.
Han kom med underrättelsen att herrarne i Nyby gård rustade sig till aftåg.
Rådplägning hölls, och mäster Sigfrid förklarade sig villig att döpa de nyfödda.
-- Detta, menade han, är min kristliga pligt, men något kommer ock herrarne vid.
De hafva vållat den fattiga moderns ofärd, och hvad de ej mer kunna återgälda åt henne, det skola de återgälda åt hennes barn.
Jag går till Nyby att bjuda dem hit till faddrar.
Sagdt.
Och upprörd af våldsbragden begaf sig den gamle genast på väg.
Dagen grydde, men stugan var ännu mörk, af det enkla skäl, att dess enda lilla fönsterruta befanns söndrig och tillstoppad med blår.
Dordej hade med nöd hunnit undanstöka det mesta af halmen och putsa sin lille Tommus sotiga näsa, när herrarne inträdde med ett par af sina tjenare, som mottogo deras kappor och handskar.
Tullnären och mäster
Sigfrid kunde nu vid skenet från spiseln närmare betrakta desse myndige män, hvilka på sin tid räknades bland landets ypperste, den ene i fred, den andre i krig.