Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han älskar att simma ut i de vredaste vågorna; han seglar helst i storm, när vattnet slår in i båten; han talar mycket högt, är uppbrusande och häftig, föraktar all rädsla, hatar och älskas lidelsefullt, arbetar sjelf i jorden, anser, att det lekamliga arbetet är godt och befriande, och mycket väl kan förlika sig med lärdom och kunskaper, och han uppsöker det farliga på samma sätt som bergvandraren, för mödans och ansträngningens och farans egen skull.
Hans pendant, Ulla Rosenhane, beundrar denna styrka.
Hon älskar det sunda och kraftiga med sympatiens lockelse.
Hon % har aldrig varit sjuk, är frisk och stark och lycklig, vill njuta lifvet så, som.
hennes sunda natur kräfver, och känner sig ej i stånd till någon uppoffring af lifsglädjen.
Hela hennes böjelse, hennes kärlek till Falk sammanhänger oskiljaktigt med begreppet om hans styrka.
Hon ser honom första gången under en farlig simtur på hafvet.
Hon anhåller om simlektioner; hon seglar med honom i storm; han står ute och låter regnet blöta sig af artighet mot henne; han bär henne på sina armar, och hon beundrar det fysiska modet, äfven utan att det gagnar något.
Långt mer, än moraliska egenskaper, älskar hon en skön kroppsbygnad.
Tänker hon på Falk, är det på hans spänstiga jätteskepnad, och hon tycker, att hon är förälskad i &gt;hvaije linie af denna gestalt ».
Då hafvet är nära att sluka honom på hans simtur under utflykten, då Ulla tänker sig in i, att Falk redan är död, ser hon honom blott såsomden härliga gestalten, hvars harmoniska former brukade fröjda hennes öga.
Men det enkla och naturliga kan icke trifvas med det konventionella.
Härmed förstår fru Edgren allt det konstlade, man skapat, all denna societetsmoral, som uppfyller samhället, onaturen bland menniskoma, som de sjelfva satt i naturens ställe, och lögnen, som skyler sig under en aktad och ärad mask.
Hon afslöjar utan medlidande excellensen, serafimerriddaren, — honom, en af de aderton och sitt stånds ypperste, honom, författaren till de vältaliga äreminnena, — blottar utan skonsamhet hans moraliska och ekonomiska ruttenhet, hur han utpressar sina under-hafvande, förskingrar myndlingars medel, förfalskar och ljuger, allt under det morfinsprutan lurar bakom leendet och total ruin smyger sig bakom prakten och storheten.
Hon afslöjar obarmhertigt » societetens » uselhet, all flärd, all lögn, all tomhet och lastbarhet; allt detta, som döljer sig under de granna toiletterna, elakheten, korruptionen, onaturen, oblygheten; Cecilia, den unga flickan, som redan efter tre vintrar, tillbragta i societeten, är passerad och — förstörd; den sminkade koketten, som döljer sina skrynklor, och dottern med sin gula hy, sin sjukdom och sin bitterhet; den gråhåriga amiralinnan, som ligger med rått kött för att bevara halsens hvithet; och slutligen Au-rore Bunge, den blaserade och sköna baldrottningen.
Dylika societetsmenniskor begripa ej naturen.
Aurore t. ex.
När hon vandrar genom skogen, känner hon sig som en främling.
I början springer lion, och allt, hvad hon möter, förskräcker och upprör henne.
Allt gör henne rädd, äfven de egna fotstegen.
Allt är så stort, så högtidligt och imponerande.
Först ser hon en fiende i den
Ur Dagma Krönika, VI.
4ensliga ödemarken.
Småningom lugnar hon sig, men sent kommer hon dit, att hon förstår naturens skönhet.
Duger det att vara naiv i ett så utomordentligt sällskap?
Duger det att der tala naturens och känslans språk?
Nej, tyvärr icke.
Den oskyldiga Arla såras redan första aftonen.
Hon tager en roués hyllning för en uppriktig kärleksförklaring.
Såret, som hon erhåller, riktar hela hennes lif, och denna ödesdigra bailafton blir bestämmande för hennes utveckling.
Dock — lika farlig är den kälkborgerliga inskränktheten.
Elfvan hackas sönder liksom kolibrin i hönshuset.
Skråköpingssocieteten har icke sinne för naturbarn.
De sqvalleraktiga tanterna och de nyfikna småstadsfruarna, alla dessa afundsjuka och elaka menniskor, hela denna samling af genuine kälkborgare, slägtingar och svärmödrar, major-skor och prostinnor, hur kunna förtänka dem, att de icke begripa elfvan!
Elfvan är ju så ren, så oförderfvad och ursprunglig.
Hon älskar skog och mark, älskar att ströfva kring i den omgifvande naturen, har en glödande konstnärssjäl och ett oroligt temperament.
Van som hon har blifvit att ständigt vara på resor, qväfs hon inom fyra väggar och hatar enformighet.
Hon bryter i hvaije ögonblick mot de herskande fördomarne, och sättet, hvarpå hon sköter sina pligter såsom husmor, är just ej det bästa.
Slutligen är hon gift.
Härmed äro vi inne på ett nytt kapitel hos fru Edgren.
Äktenskapet har i henne ingen ifrig beundrarinna.
Aldrig söker hon visa oss ett godt och lyckligt sådant.
Tvertom blifva de, hvilka hon tecknar och analyserar, oftast mycket olyckliga.
Först på de kontraster, som hon sammanför i äktenskapet; vidare på det maktbegär, som alltid fins hos mannen; sist, hvilket är hufvudsaken, på hans gränslösa egoism.
Elfvan är ju motsatsen till den nyktre och förståndige borgmästaren, Ulla med sin konstnärssjäl tillFalks pligttrohet och Ellinor, verldsdamen, till Adrian, Brand-naturen.
Farligare än allt äro dock maktbegäret och sjelfvisk-heten.
Borgmästaren, Elfvans man, gifter sig af egoism.
Han, faderns ungdomsvän, sedermera dotterns förmyndare, han, den gamle ungkarlen med de regelräta åsigterna, han, som i hustrun vill se husmodern och hushållerskan, barnens vårdarinna och hemmets värdinna, han är nog sjelfvisk att tillfredsställa sin böjelse, gifta sig med en ung flicka, som icke vet, hvad kärlek är, och fordra, att detta barn, som i allt är hans motsats, genast skall bli omskapad till en ärevördig borgmästarinna.
Den olyckliga » doktorns hustru », offret för en ärfd last, skulle ej, som fru Edgren visar, alldeles ha tillintetgjorts, om doktorn icke hade varit en så rå och sjelfvisk menniska.
Han är plump, rätt brutal och utan takt eller finkänslighet.
Han var det, som ordinerade, att hustrun skulle stimulera sig; han gaf henne konjak, när hon klagade öfver sjuklighet; han ökade doserna och förbjöd, när det var för sent.
Slutligen röfvade han, med konjaken och sitt råa skämt, hennes oskyldiga barnatro.
I ersättning gaf han henne den krassaste materialism.
Och kärleken, han egnacje henne, var som allt det öfriga.
" Hustrun insåg det.
» Hon hade börjat förstå, att hans kärlek för henne endast hade varit af sjelfvisk och sinlig art — så länge hon var vacker och glad hade han burit henne på händerna; i samma stund hennes sällskap ej längre kunde göra honom något nöje, öfvergaf han henne, och detta då hon mest behöfde honom. »
Äfven Arias far, statsrådet, är despotisk och egenkär.
Det heter om hans hustru, att » den så småningom alltmer skärpta linien kring munnen berättade om ett äktenskap, der hustrun ej kunnat, såsom hon helst skulle velat, underordna sin vilja under mannens, utan der hon tvertom måst kämpa för uppehållandet af sina grundsatser och för bevarandet af sin inre harmoni. » Männen i » Sanna qvinnor » äro brutale egoister och Adrian i » Tvifvel », han, hvilken fanatiskt, i sjelfkärt andligt högmod, plågar och torterar sin stackars döende hustru, han är intet annat än ett nytt led i kedjan.
Tror man författarinnan, söker man alldeles fåfängt efter en man, som ej är sjelfvisk.
Qvinnoma äro för undfallande; de böja sig för undergifvet; de smeka hans fåfänga och uppamma hans egenkärlek.
Isynnerhet mödrarna.
För dem är det ju naturligt, att sonen bildar medelpunkten.
Om än aldrig så beskedliga, om än aldrig så goda och hjertliga, blifva de, när det gäller sönerna, allt utom angenäma.
Icke nog dermed att de offra sin egen beqväm-lighet, fordra de af sin onlgifning samma tjenstaktiga ifver.
De sakna ögon och öron för något annat, än den bortskämde.
Alla andra känslor flyga sin kos som genom ett trollslag, och de hjertegoda gummorna blifva rent af outhärdliga.
Derför är Elfvans svärmor ganska ofördragsam mot sonhustrun.
Derför blir fru Rode så besynnerlig vid sonens hemkomst.
Och hvad denne beträffar, är han van att vara despot.
Ehuru modern söker traktera honom mycket bättre, än hon har råd till; fastän Alie långa timmar sitter i köket och väntar, för att icke behöfva störa honom, då hon går genom rummet, märker han det knappast eller låtsar icke märka det, lika litet som han uppskattar de omsorger, man slösar på honom.
Ja, han blir helt uppbragt, då Alie försmår honom.
Han tyckte, att hon bedrog honom, när hon afslog hans frieri.
» Han hade alltid haft den förnimmelsen, att Alie satt hemma och vän tade på honom, höll lyckan liksom i beredskap åt honom, då han kom hem *. »
• » Kvinlighet och Erotik. » Och alla äro sådana.
Alla — äfven älskaren.
Der-for låter hon Berndtsson, i sin djerfvaste äktenskapshisto-ria *, likna hennes andre män.
Hur stolt han än är, hur stortaligt j^an än uppträder, finner man dock slutligen, att motivet, som innerst leder honom, icke är något annat, än en djupt rotad sjelfviskhet.
Allt hvad han säger, då han utvecklar sina åsigter, hela hans bemödande att öfvertyga Arla, allt är blott en täckmantel för hans eget begär att vinna henne.
Midt inne i föredraget, der han ordar om rätt och sanning, inskjuter förf.
denna beska lilla anmärkning: » Han talade med växande lidelse. --- Det hade
först nu blifvit honom klart, att han för intet pris i veraden ville mista henne. » Det heter, att kärleken hade förädlat hans sjelfviskhet, förvandlat den i en ängslan att ej odeladt ega henne.
Sedan, efter återkomsten, förebrår han Arla, att hon uppsökt sina barn och sin sjuke f. d. man.
De enda pligter, hon nu eger, äro de, hon har mot honom.
Hans kärlek borde ersätta henne • allt, hvad hon lemnat, och med undran hade han erfarit, att hon delade sitt hjerta.
» Hvarför *, utbrister han, » kände jag dig icke, inn^n du ännu tillhört någon annan.
Hvarför fick du.
inte då blifva min, utan något förflutet, utan några svikna pligter, som alltid skulle förfölja dig, utan deladt hjerta —
min helt och hållet, såsom du aldrig varit det. ---
Men då du inte kunde bli min på detta sätt, borde du aldrig ha blifvit det. » Derhän har det kommit.
Han, som hade lockat henne, han, som icke skydde något medel för att vinna henne, han är nog lågsinnad att brutalt skymfa henne.
Och detta — hvarför?
Jo, emedan hon vikit, der-för att hon älskat honom högt nog att följa honom, derför att hon blef hans!
* » I krig med samhället » .Vidare angriper hon det konventionella äktenskapet, det, «om man plär ingå i den förnäma societeten, resone-mangspärtiet, förnuftgiftermålet.
Såsom hatare af allt, hvil-ket är tomt och konventionelt, anser hon det onaturligt, oförenligt med sanningskrafvet.
Ja, hon går så långt, att hon fördömer institutionen.
Man bedrifver humbug med denna ed, detta äktenskapslöfte.
Hvem kan genom ett löfte binda sig för ett helt lif?
Hvem är nog stabil, att han ej undergår förändringar?
Menniskans hela natur är ju ett talande motbevis, denna natur, som underkastas de rikaste vexlingar, jemt är stadd i utveckling och sent sätter sig.
Antag, att en hustru icke älskar sin man längre, men förälskar sig i en annan, ' såsom Arla i Berndtsson.
Är det då rätt, att hon fortsätter äktenskapet, bör icke en sådan förbindelse brytas och upplösas?
Jo, ty den är osann; bättre att bryta ett löfte än att fortlefva i synd; hufvudvilkor för allt sedligt lif är sanning, ingenting annat, och synd blir - synd, äfven om det för verlden går och gäller såsom pligter *.
Detta är nog godt och väl, men barnen, hvar är barnens plats?
Kärleken till barnen kommer.
aldrig att gifva sig, och der, kring den frågan, rör sig nu problemet.
Arla, som låter blända sig af Berndtssons vältalighet, skiljer sig visserligen, mén Örn behåller barnen, och när ruset förgått, det första döfvande kärleksruset, vaknar hon och känner, att hennes jag är söndradt, att modern tager försteget framför makan och älskarinnan.
Hela hennes tillvaro är delt liksom i två hälfter, alla hennes känslor söka sig väg åt två håll, och ju äldre hon blir, ju mer konflikten tillväxer mellan Berndtsson och barnen, desto klarare inser hon, att delningen är omöjlig.
Svårt är att utfundera fru Edgrens egen tanke.
Visserligen ordar hon mycket varmt för hjertats rätt, men
* Dessa » moderna » och i sitt slag äfven å qvinnans sida sjelfviska åsigter diskuteras i berättelsen » I krig med samhället » .Jika varmt uppträder hon till förmån för de öfvergifna.
Orubbligt visar hon endast handlingens konseqvens, den jernhårda nödvändighet, som intet i verlden utestänger.
Sådant det nu är, så som det är inrättadt, hela detta äktenskap, måste man vara beredd på, att dylika fall inträffa.
Just den omständigheten, detta, att så skall ske, visar oss en ny brist, ett fel i institutionen.
Redan sjelfva äktenskapslöftet innebar något onaturligt.
Ännu värre blir det, om man betraktar den olika ställning, orättvisan i det förhållande, som herskar mellan makarne.
Han offrar intet af de intressen, som upptaga honom; han är icke skyldig att lägga åsido sin lifsgerning.
Han deremot är nästan nödsakad * att göra det; hon * måste öfvergifva, hvad hon verkat för som ogift; hon far icke bibehålla de intressen, hon omfattat, sträfva dit hon önskade, lefva för sina ideer.
Samtidigt som hon gifter sig, lemnar hon alltsammans, för att plötsligt och med ett slag nästan begrafva sig i hemmet, föda mannen barn och liksom uppgå i hans arbete.
Vore det icke löjligt, om en man gjorde detsamma, om Meissonnier eller Munkacsy skulle öfvergifva sin konst, bosätta sig på landet och sköta hustruns egendom?
Dock är det icke löjligare, än att qvin-nan måste det.
Men då blir det en pligt, en omständighet, lika naturlig, som motsatsen vore tadelvärd.
Här är nu frågan om en konstnärsnatur som Ulla — det är hennes reflexioner, hvilka jag nyss återgifvit —; dock finnes intet hinder för en allmännare utsträckning.
Så, som det nu är, bör ett dylikt äktenskap undvikas.
Slitningen skall inträda, äfven om den låter vänta på sig.
Derför har fru Edgren, i skådespelerskan Ester Larsson, visat oss en qvinna, som är stark nog att offra sig.
Hellre än att framlefva ett lif utan sin konst; hellre än att åtaga sig en pligt, hon ej kan fylla; hellre försakar hon den man, hon utkorat.
Dessutom är hustruns ställning underordnad mannens.
I » Barnet » har förf.
lemnat en typ för många äktenskap.Hon är alldeles omyndig, en docka, som man leker med, ett barn, som man styr ut och som man roar med vackra kläder.
Han är en god man, men detta kan ej hindra honom att missuppfatta hustruns ställning.
Sådan han vill hafva henne, blir hon icke en menniska, en vän, som han förtror sig till, en sjelfständig individ.
Nej, hon blir en leksak, en möbel, en lyxartikel.
Äktenskapet försätter henne i ett tillstånd af andlig omyndighet, och hvarthän detta leder med en man sådan som Bark, en person, mindre finkänslig än » Barnets » käre doktor, visar oss » Sanna qvinnor ».
För att undanrödja detta, för att afhjelpa det missförhållande, som.
råder mellan makarne, lemnar oss förf.
ingen direkt fingervisning.
Det enda, hon vill införa, är större personlig frihet.
Hon vill, att individen skall ha rätt att vara sig sjelf, att tala, handla, kläda och röra sig så, som han finner för godt, och hon önskar, att det umgänge, som herskar mellan könen, blefve mera fritt, mer naturligt och otvunget.
Derigenom lades grunden till ett sannare betraktelsesätt.
Hon skulle ej i mannen se en fiende att värna sig för; han skulle ej i qvinnan se ett byte att eröfra.
Ständigt är det alltså det konventionella, som bekämpas.
Fru Edgren hatar det med sin naturs hela styrka.
Hon hatar det i äktenskapet, i umgänget mellan könen, i moralen, i sederna, i kärleken och sällskapslifvet.
Hon visar oss Ulla och Falk på en segeltur under sommarnatten.
Dess trolska och ljufva drömlif öfverväldigar dem båda.
Omedvetet kommer Ulla att lägga sin hand i Falks; hon trycker den innerligt, hon lutar sig emot honom, och hon glömmer hela verlden för den stämning, som beherskar henne.
Plötsligt kommer en vindstöt och sopar bort dröm-
\ synen.
Ulla vaknar upp ur det rus, # hon befunnit sig i.
Hvad skulle han tänka om den förtrolighet, hon visat honörn!
Hon är ju en ung dam och han en ungman / Der-för blir det nödvändigt, att de ömsesidigt bevaka hvar-.
» De voro icke längre i sagans och sångens land, der älskog var lika naturlig som skogens sus.
De voro i en konventionel, tråkig, prosaisk verld, der man icke älskade hvarandra, men der man antingen förförde och blef förförd samt kallades fallen eller friade och lät sig tillfrias och satte bo och kallades aktningsvärd. »
Högre än alla dogmer, religiösa eller moraliska, skattar hon hjertats finkänslighet och ädelhet i sinnet.
Ja, hon till och med anser, att en villfarelse, ett felsteg ofta kan vara ädlare än en korrekt, men småsinnad pligtkänsla.
Derför är den afsky, det banala inger henne, djupare, än man väntat sig.
» Hellre ohöflig », heter det, » än banalt artig.
Hellre härd och frånstötande än banalt känslofull, hellre klädd i afstickande färger och i tyger, som alls icke passa till årstiden, än i en banalt vårdad modedrägt. »
Denna afsky för det banala sträcker sig ock till menni-skoma.
Hon kan icke begripa dessa glada, harmoniska hvardagsmenniskor, dessa, hvilka beständigt äro förnöjda och vid godt lynne, alltid se unga ut och ofta kunna fram-lefva ett helt, långt lif, utan att man upptäcker en rynka ^på derate panna.
» Då jag ser ett ansigte med skarpa linier och grå hår », säger Elfvan, » väcker det alltid mina sympatier.
Jag tänker: der är en menniska, som känt något, som tänkt något, som lidit. »
Ytterst är det dock qvinnan, hennes befrielseverk gäller.
Det är hon, som mest är klafbunden af den herskande konventional ismen; det är hon, som mest far lida under trycket af alla fördomar.
Mycket i den sociala frågan är en fråga,som rör qvinnorna, och dit, till den punkten, vill fru Edgren reducera den.
Skådespelet » Hur man gör godt » är ett socialt sensationsdrama; dock är det lika mycket en social qvinnodram.
Här är handlingen öfverflyttad till de fattige, folkets döttrar, till dem, som man förför och hvil -- kas barn man ej vill erkänna, dem, hvilka herrarne, sedan de en gång skämt dem, återlemna åt gatan eller till hustrur jkt arbetaren.
Derför säger Blanka, då man öppnat hennes ögon: » Kan den man tala om gudsfruktan, som lockar en fattig flicka med pengar och sedan kastar henne ifrån sig och tror, att han uppfylt alla sina skyldigheter mot henne, då han ger henne en sparbanksbok med några hundra kronor?
Oéh om jämlikhet!
Kan man göra så mot en flicka af sin egen klass?
Och fins det jämlikhet, när fadern kan bära sitt hufvud högt och aktas af alla, medan
dottern — --.
Och de fattiga ha det bra och borde
vara nöjda och tacka gud och de högre klasserna for deras godhet. »
När man, såsom fru Edgren, ordar så mycket om qvinnan, torde man kunna fråga, hvad hon älskar för slags qvinnotyp.
Kärleksfullt dröjer hon vid det enkla och naturliga, vid skära öch ljufva bilder af den oskyldiga unga flickan, men hon visar tillika, såsom framställningen lärt öss, att en qvinna, så beskaffad, icke passar i samhället.
Hvad blir af Arla — eller af Elfvan t. ex.?
och hjeltinnan.
i » Ett bröllop », är hon icke ett godt bevis för oskuldens tragik?
Uppfostrad * på landet och i skydd för allt orent, växer hon som liljan, lika skär och oskuldsfull.
Sådan blir hon förenad med en lidelsefull man.
Det är en djupt rörande skildring, och den tyder på ett missförhållande.
Skrams » Gertrude Coldbjörnsen » af handlar samma ämne; dock har ej fru Edgren gått så långt i dess utveckling.
Alltså: den qvinnotyp, förf.
skapat sig, liknar ej den, hvilken jag nyss omnämt.
Hon är mer praktisk; hon tänker på verkligheten och det lif, som väntar qvinnan.
Dettaär, som sagdt, icke heller något ideallif.
Det är snarare en kamp, en strid för mat och oberoende, en farlig bergvandring, der det gäller att vara väl rustad.
Derför är fru Edgrens qvinna stark och djerf.
Hon är Bertha, hon är Alie och senast Ulla Rosenhane.
Hon arbetar och kan arbeta; hon nöjer sig ej med halfheter; kompromisser föraktar hon och det banala afskyr hon.
Äktenskapet är för henne antingen allt eller intet.
Allt, om hon för maken är absolut allt; intet med en man, som icke helt blir hennes.
Ja, hon går så långt, att hon fruktar kärleken.
Den medför » en inre ofrihet », och Ulla är för egenmäktig att binda sin existens.
För henne måste kärleken vara utan pligter och utan rättigheter.
Vildfogel har hvarken bo eller vif,
Vildfogel har dock ett herrligt lif.
Slutligen är hon sjelfständig, hatar det konventionella, är öppen och naturlig och sträfvar att vara sann.
Låtom oss nu se, hvad en qvinna af detta slag, en sjelfständig, emanciperad konstnärsnatur, antager för gestalt, då hon binder sig i äktenskapet.
Hittills har förf.
icke tecknat något sådant, men nu har hon vågat det, nu har hon, i » En sommarsaga », inlåtit sig på ämnet.
Troligen har det föresväfvat henne länge, mycket länge, ty Elfvan är en konstnärssjäl, klafbunden i äktenskapet, ehuru hon, ganska omotiveradt, slutar med att bli lycklig, och skådespelerskan Ester Larsson uppställer på nytt problemet.
Der är lösningen den, att äktenskapet ej blir af; här blir det både af, både skildradt och debatteradt.
Visserligen återfinner man de flesta af hennes anklagelser, skälen, hvar-för ett äktenskap ej är eller blir lyckligt, men jag undrar, om experimentet skulle erhållit denna utgång, i händelseatt mannen varit en annan än Rolf Falk.
Ty Falk är en ideal-natur, en sällsynt präktig menniska.
Han tänker och känner stort; i allt älskar han sanningen, och hans blick är så ofördunklad, att han alltid håller fast vid den, äfven om han personligen måste lida af dess fordringar.
Han kan vredgas och brusa upp; han kan t. o. m. förgå sig, men sjelf är han den förste att ställa till rätta, hvad han brutit.
Han erkänner det öppet, fritt och utan tvekan, och han vinner oss odeladt.
Här se vi sålunda, för första gången hos fru Edgren, en verkligt ädel man.
Men Falk är ingen konstnär; han är snarare en pligtmenniska; han offrar sig för en idé, ett stort och härligt mål; han kräfver mycket af andra, men så äro också hans fordringar på sig sjelf nästan öfverdrifna.
Denne man förenas nu med en qvinna som Ulla Rosenhane, en konstnär, en målarinna, som aldrig känt en hämsko, en person, som icke böjer sig för någon annan vilja än sin egen, en fördomsfri dam, som icke tål något tryck, som är van att följa sitt hugskott, van att lefvä ett fritt lif, van att mäta allt med det estetiska skönhetsmåttet, dertill en egoist, som är ur stånd till någon uppoffring.
Här råka vi sålunda författarinnans vanliga motsatser.
Dessa båda sammanträffa vid en badort på vestkusten.
Länge söker hon väija sig för sin kärlek till Falk, men slutligen ger hon vika.
Hon följer honom till Norge, till hans hem i fjällbygden, och der, i Jökelheim, med folkhögskolan som bakgrund, utspelas tragedin.
Ulla blir ia-ordnad i en helt ny verld.
Hon tvingas nästan att afstå från.sina egna infall och önskningar; hon råkar i kollision med sin omgifning och dess vanor.
Man har fordringar på henne, och hon saknar sin förra frihet.
» Man skulle äta på klockslag, sitta på sina bestämda platser vid bordet, tala om vissa bestämda ämnen, som kunde lämpa sig för eleverna, läsa vissa böcker.
Allt för andra — intet för sig sjelf.
* Vidare måste hon afstå från sin konst och dess ut-öfning, uppgå i mannens lifsgerning, deltaga i h^ns arbete.
Först söker hon göra det.
Hon sträfvar att intressera sig för skolan och dess verksamhet.
Men snart är det förbi med det intresse, hon lyckats frammana.
Tomheten blir allt större och klyftan allt djupare.
» Falk hade behöft en hustru, hvilken liksom hans mor helt hade uppgått i hans lifsgerning.
Men en hustru, som framförallt, önskade lefva ett personligt samlif med honom — som för att få göra detta sjelf hade offrat sin egen verksamhet — för henne hade han ingen tid. »
Dertill kommer saknaden, längtan efter konsten, längtan efter, det lif, ' som hon lemnat och som hon älskade.
Hon finner det så meningslöst, sa eget, att hon gick här, gick och förspilde tiden — » nu, då hon var på höjden af sin talang och då hennes stora tafla, den som skulle bli hennes lifs hufvudverk, stod oäfslutad i Rom!
Gick här utan att uträtta någonting och utan att egentligen behöfvasU Icke ens moderslyckan åstadkommer någon ändring.
Tvärtom * är det med afsky, som hon minnes, hvad hon genomgått.