Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åtog sig en stor leverans.
Telegraferade till en bekant åt sig att hvetet steg och denna köpte så mycket som kunde fås och lade i upplag innan andra fingo något.
Småleveranser afslutades för handelshuset för att rädda skenet.
Vinsten på den stora leveransen blef 30,000 kr. som delades lika på de båda ”vännerna”.
”Vin-Brink” i Helsingborg.
Viktor Brink fick 300,000 kr. med sin hustru.
Förstört dem.
Gjorde en gång en stor bal, utmätning hade han låtit göra samma dag, fast han kunnat undvika det.
Han skämtade med sina gäster och pekade på de å somliga möbler fästade lapparne.
”Utmätt”.
Det var så originelt tyckte han, och gästerna tyckte så med, ty festen var splendid.
Han reser i vin och kognac, förtjenar ofta en 30,000 kr. årligen.
Är med i teaterdirektionen.
Uppträder på sällskapsspektakler och har en gång rest upp till Stockholm för att instudera rollen hos Fredriksson.
Mycket lierad med kongl. teaterns personal.
Lättsinnig.
En piga fick ett barn, herrn i huset var den skyldige, men för att rädda skenet för frun skyllades sonen (en 15 årig ungdom) för affären, och denne hade icke renare samvete än att han måste stå för det.
Frun kände ”farmoderliga” känslor för barnet kan jag tro.
Det är en härlig sak med de familjebanden!113
Hur barn lära kristlig fördragsamhet.
En läsares lille pojke står på gatan och säger:
”När jag kommer till himlen får jag ett spel och då skall jag sjunga för Gud.”
”Det skall jag också,” säger en annan liten parfvel.
”Nej du skall kastas i den brinnande sjön, för du är inte Guds barn,” säger den förste lille, som är så väl underrättad.
En gång Anna Ljungberg kom resande med sin lille prins i knät såg hon utanför ett hus en ung moder, som lade ny frisk halm i sin sons lilla vagga.
Det kom en tår i den unga fruns öga och hon såg ned på älsklingen i sitt knä.
”Han sofver lika godt som du,” sade hon sakta.
Jag undrar hvad hon tänkte, hvad hon anade.
Ingar var en gång på dans.
En ung flicka föll till marken och dog.
Det var om vintern och stugan var varm.
Hvilka vildar eller barbarer: den döda lades ut i en s. k. sommarstuga, och – dansen fortsattes.
Då F. O. Nilssons hade sin fruntimmersbjudning, der allt var så elegant och förträffligt, men så dödande tråkigt, kom frun in.
”Tvi hva’ här är mörkt,” sade hon, och den grofva stämman skar så plumpt in i tystnaden.
Mattis sade att det ”riktigt skar i öronen”.
Det är genom sina verk man skall låta menniskor blicka in i sitt själslif, icke genom bref och resonemanger; det blir endast flackhet.
När jag skrifver vill jag derför göra det som om jag talade till honom ensam och detta vore enda sättet.
Så fullt ut vill jag vara mig sjelf.
Jag har minne för tre ting: minspel, tonfall och repliker.114
Utdrag ur mitt bref till A. L. 15.12 1884.
– Ja, jag är ond på mig sjelf att jag nämde det ordet ”vänskap”.
Det är så banalt, har varit etiketten på så mycken faddhet, att det sjelf fått en bismak deraf, och dessutom har man tillagt det en mängd bibestämningar, hvilka jag ej kan tillerkänna giltighet, om ordet skall tillämpas på mig.
Det ger ej intrycket af hvad jag menade, och det fins icke heller något annat ensamt ord som säger det.
Men jag vill klargöra min uppfattning, så att du vet hvad jag ville hafva sagt.
Det jag säger är icke allmänna fraser, jag talar icke om andra, jag talar bara om dig och mig.
Du upprepar mina ord:
”och så att känna sig tillbakastött af en brutal konstform – – – känna sig eländig i den tanken att man ej varit trofast.”
Jag skref det der i en vemodig stämning, sådan den ofta kommer öfver mig, jag skref det visst omedvetet för att betäcka ett möjligt återtåg, det sades under förkänningar af kommande samvetsförebråelser, med ett ord: vid tanken på att det kunde vara jag som drog mig tillbaka.
Ty jag är allt för mycket skeptiker för att obetingadt tro, på vare sig mig sjelf eller andra.
Detta var kärnan.
Du tycks ha uppfattat det så som skulle jag redan i förtid känna mig ”skuffet” vid tanken på att du kunde glida undan.
Trots min ”blodhundsförbittring”.
Den kom endast af att jag trodde du misstydt mitt handlingssätt, samt deraf att en brytning är något så helt annat än en upplösning.
Det första mellan dig och mig, det är och blir: frihet.
Ingenting af tvång, af löfte, af förpligtelse.
Om jag kunde tro att du hade en halfdragen tanke på ”pligt” emot mig, skulle jag känna mig olycklig.
Jag skulle säga:
”gå, du har aldrig förstått mig!
Om jag tänkte att du skref ett enda bref eller sade ett enda ord till mig, derför att du menade att jag skulle bli bedröfvad om du ej gjorde det, då skulle jag känna det i luften och draga mig tillbaka.
Ty det är endast i känslan af frihet som själslifvet hemtar fulla och djupa andetag, det är endast det som håller det hela friskt.
För mig är du fri som fågeln i luften; jag skall icke hålla dig qvar med ett finger.
Ja, du är så fri, som min son skulle vara det, om jag varit nog lycklig att ega en sådan – som jag kunnat hålla af.
Det kunde jag naturligtvis inte gjort; och derför är det bättre att vara utan.
(Jag vet att du grinar så der småförsmädligt – bryr mig icke derom.
En kastanjettknäpp till allt hvad du kan säga om den saken!
Jag vill vara mig sjelf och tala som den jag är.)
Om du fattade mitt innersta ”jag” vid håret och drog det fram för en annans blickar, då skulle jag hämnas af outsläckligt agg.
Aldrig annars.
Och allt hvad du säger mig idag ålägger dig ingen pligt att säga liknande i morgon.
Om jag å andra sidan ger dig min tid och mina krafter idag, så är jag icke derför skyldig att upprepa det i morgon.
Om jag upprepar det, så är det emedan det i morgon gör mig samma djupa, innerliga glädje som idag, och då anser jag mig för den vinnande parten.
Endast så kan den ene gifva och den andre taga, utan att det blir ett band.
Och jag skulle icke för allt i verlden vilja att ett enda sådant fäste dig vid mig.
Kan du växa ifrån mig, så gör så!
Har jag någonsin sökt hämma din utveckling?
Har du sett mig visa skymten af en farhåga, annat än i en enda punkt?
Är det icke jag som drifver dig fram, obekymrad om att du kanske går förbi mig?
Och glömmer jag ej mitt eget arbete så fort det gäller dig?
Och fins det ett enda bemödande att tillskansa mig framtida rättigheter öfver dig?
Det är nödvändighetens lag, som fört oss tillhopa – ty det fans alla förutsättningar.
Men om utvecklingens lag skulle skilja oss åt, då får icke du klaga, och icke jag.
Må den ene respektera ärligheten i den andres sträfvan, äfven om deras vägar skulle skiljas!
Jag drog dig till mig, ty sjelfmant hade du aldrig kommit, och jag gjorde det med full afsigt.
Jag ville visa dig hvad en qvinlig kamrat kan vara värd, och på så sätt visa dig af hvilken vigt qvinnofrågan är.
Du hade ju den på ditt program och ville strida för vår likställighet med er.
Men du skulle ha gjort det så som man strider för en teori – med abstraktionens vapen.
Men nu måste det bli annat.
Nu skall det komma lif och kraft i framställningen, ty nu vet du att du icke byggt på ett uppkonstrueradt system, utan på lifvet sjelf.
På egna iakttagelser, egna känslor och stämningar.
På verkliga, lifsvarma intryck.
Det är detta jag velat gifva dig: vissheten att först då de två gå upp i samma sträfvan, skall arbetet bli så fullständigt som naturen ville, att först då utvecklar själslifvet alla möjligheter.
Och sedan jag lyckats gifva dig denna visshet, sedan må du gå hvart du vill och när du vill.
Icke med ett ord skall jag hålla dig qvar – om du kan gå; – ty saken är allt, och jag är intet.
Men – jag vet hur svår min plats blir att fylla.
Det kan låta egenkärt, (betyder ingenting!) men jag känner qvinnorna.
Ett eko finner du lätt, men en sjelfständigt utvecklad personlighet, som vid anslaget ger samma ton?
Du är således fri.
Men icke allenast du, utan äfven jag.
Märk väl: icke heller jag lofvar någon ”evighet”.
Måhända kan jag glida undan förr än du tror, derom vet jag ingenting.
Du ler?
Men du skall veta att denna ohyggliga sjukdom hänger alltjemt öfver mitt hufvud som ett Damoklessvärd.
Ena timman kan jag vara frisk och kry, i den nästa kan jag känna feberrysningarne och domen vara fäld.
Icke död.
Det vore intet! – ty dö skall man ju i alla fall; men dessa förfärliga plågor, denna smärtans egoism, som bemäktigar sig alla sinnen, och denna årslånga fångenskap, som långsamt marterar en till döds!
Då skulle jag icke längre ega någon själsspänstighet att lägga som ett plus till ditt arbete.
Ack, då skall jag vara så fattig, att jag icke längre eger mer än ett matt leende för allt hvad jag stält högst i verlden!
Men denne min skoningslöse fordringsegare kan ju dröja, kanske dröja många år.
Och jag kan helt enkelt tröttna på att skrifva långa bref.
Den möjligheten ligger nära till hands.
Eller jag kan få något som drager mig åt annat håll.
Jag kan också slå mig på att arbeta, om jag mot förmodan blefve äregirig.
Eller jag kunde känna mig öfverflödig, och då skulle mina intressen utan tvifvel koncentrera sig kring någon ny punkt.
Det fins hundra möjligheter.
Men ett vet jag, och det är, att hur vi ock må skiljas, och när det än kommer att ske, så skall du icke vara samma menniska, som då vi möttes först.
I bådas utveckling skall för alla tider finnas spår af den andres inflytande, spår af samarbetet, och af lyckan att få vara utan mask.
Och jag kan ej tänka mig möjligheten att vi någonsin med bitterhet skulle se tillbaka på denna tid.
Du säger:
”tänkte du ett dugg på om det passade, när du läste min anmärkning?” (Om Selmas bröllop.)
Jag fann inte alls något märkvärdigt i det.
Allt beror på om man tror att den andre tänker någonting ”oanständigt” vid det, jag menar om han säger det i någon dålig afsigt.
På den fot vi stå med hvarandra, skulle du icke kunna säga något, som det skulle genera mig att höra.
Jag finner det sjelf märkvärdigt.
Det är som hade vi kommit in i ett själens oskyldighetstillstånd, så att fikonlöfven blifvit öfverflödiga, liksom de voro från början.
Eller hvad?
Du säger att du aldrig känt ängslan öfver att ha gått för långt.
Det är ju på min sida hela risken ligger.
Du äfventyrar ingenting alls; en karl kan i sådana fall göra och säga hvad han vill.
Men jag!
– Troligtvis har du aldrig tänkt på det.
Men jag har; ty jag vet hvad jag vågar.
Ett af dessa bref i oriktiga händer – – – – öppnadt, läst – – – – !
Och ändå fins det icke ett ord, för hvilket mitt eget medvetande kan förebrå mig!
Ur det samma.
”Vi diktare kunna jaga lifvet af oss efter en stämning.”
– Jag vill deremot säga att jag formligen hetsas till döds af mina stämningar.115 De gifva mig ibland ingen ro till arbete, de trängas med hvarandra, den ena skuffar undan den andre utan rast och ro; det hjelper ej att jag slår ifrån mig med båda händerna, de jaga mig lika skoningslöst, om jag är än så uppgifven af trötthet.
Så har det varit alltid, det är derför jag hunnit få så stor erfarenhet: jag har lefvat med en otrolig intensitet.
Men ett sådant själslif står icke ens en jättes kropp ut med i längden.
Afskrift af gratulationsbrefvet till Anna Nordquist 28.12 1884.116
Snälla Anna!
Ja nog trodde jag att du i ditt slipade hjerta gick och gömde på ett sådant der litet spratt, att förvåna verlden med, och nog har jag varit i lifliga debatter angående din förmenta osårbarhet för Amors pilar, hvilken jag alltid bestridt.
Hurra, jag fick allt rätt!
”Realismen” kontra ”romantiken” – – – jo, jo; måtte det vara ett godt omen för min kära realism i allt annat med!
Men – bevara mig – glädjen öfver att som realist ha skådat djupare än mina härvarande motståndare förleder mig ju att glömma både lag och förordning.
Eller är detta ett passande gratulationsbref från en gammal fru?
Ja – kära barn – jag ville så hjertinnerligt gerna säga dig några väl valda ord, riktigt vackra – förstås.
Men jag har tyvärr inga sådana på lager, ty jag är bara en ”fattig literatör”.
Men du har väl ett gammalt recept på tocke der i någon vrå, som du kan ta till i fall du skulle känna ett oeftergifligt behof deraf, det lugnar jag mig med och pladdrar på så långt ingifvelsen räcker.
Men käraste, hur gick det med min ”gryende sympati”, som jag så skönt uttryckte mig?
Uppflugen med hönsen, ty den som har fästman har inga andra intressen.
Och jag, som just tänkt taga din medkänsla i anspråk för min nyaste literära förälskelse:
Fru Lange (”Daniel Sten”)!
Jo jag tackar, nu får jag gå med den till hvem jag vill.
Men påminn i alla fall Elise om ”arbetskarlens” bok, ty att gå miste om den vore en sorg, som jag icke tror mig till att bära.117
Men nu måste jag väl sluta och draga till en annan marknad med min ”realism” och hela den andra literära trossen, som det nu blifvit en omöjlighet att lefva förutan.
Svar undanbedes – naturligtvis.
Men vore det också bara för att göra fästmannen en smula jaloux, så måste jag teckna
Din allra nyaste vän
När Chr. gjort sina anmärkningar angående Quillfeldtska brefvet, erbjöd jag mig att skrifva ett nytt sådant.
Han krusade.
Jag brydde mig icke om hvilket, ty sedan jag bara sjungit ut min hjertans mening, känner jag mig lugn, antingen så den blir hörd eller ej.
Jag skref ett kortare stelare bref. Skickade kuvert, bref och alltihop in till Christian med Matti, samt sade att han kunde lägga i hvilket bref han sjelf ville.
En stund derefter, då posten gått, kom Matti in och visade mig det korta brefvet, som hon kastade i kakelugnen.
Christians förnuftiga handlingssätt höjde min aktning för honom.
Men det dröjde ej länge förr än Matti kom och bekände sina synder: hon hade låtit Chr. läsa det korta brefvet och låtsat som om det var det hon afsändt, men i smyg hade hon bytat om.
”Tänk om Quillfeldt svarar, så att pappa märker det!”
Det var hennes farhåga.
Jag brast i ett våldsamt skratt; det hela föreföll mig så tokigt och bekymrade mig så litet, men det skulle bli än värre.
Om qvällen tackade han mig särskildt för det jag skrifvit om mitt bref.
Quillfeldt kunde dö etc.
Lika litet ville jag sätta Matti i sticket som påtaga mig hennes lilla bedrägeri.
Hilding Lundh berättade härförleden att professor Björling som ung icke var det ringaste musikalisk, men så tyckte han om en flicka, som spelade utmärkt bra piano och fann det så tomt att han ej förstod hennes konst.
Då lärde han sig att spela, och nu är han nästan en virtuos.118
Afskrift af Quensels bref. Dec. 1884.
Herr Postmästare!
Eder skrifvelse af d. 22 d:s har jag emottagit och kan icke underlåta uttrycka mitt beklagande öfver att det lyckats herr Nilsson få Eder att tro det vexeln ej var förfallen förr än d. 31 Dec. Ni säger sjelf att den är diskonterad den 2 Juli; räntan är räknad efter 149 dagar och förfallodagen måste blifva den 1 December, och så har der stått både i vexeldiariet och på sjelfva vexeln, fastän det behagat herr Nilsson att med en fräckhet, som verkligen är förvånansvärd, sedermera framför 1 sätta först en etta och derigenom ändra förfallodagen till den 11, såsom böckerna utvisade vid inspektionen och sedan till den 31.
Innan frågan hos styrelsen blir afgjord (den uppsköts tills Torsdagen den 8de Januari) begär jag följande ytterligare upplysningar:
Finnes den af C.
Persson till omsättning inlemnade vexeln å 475 kr. ännu i Nilssons förvar?
I så fall torde den hitsändas.
Insatte Nilsson på sitt Giro-konto s. d. i Oktober som Sjöstedts vexel å 2000 kronor en summa af 250 kr. och har han ännu något stående på sin Upp- och Afskrifnings räkning?
Hvilken dag diskonterades Sjöstedts accept à 250 kronor?
Den har № 492.
Är vexelskulden nu reglerad?
Med fästadt afseende på Eder uttryckta önskan att fortfarande få behålla herr Nilsson i bankens tjenst, har styrelsen ej i dag velat fatta något definitivt beslut.
Men jag skulle mycket misstaga mig, om icke i detta uppskof låg en önskan att bereda herr Nilsson tillfälle att frivilligt afsäga sig sin plats och slippa förödmjukelsen att genom ett formligt styrelsebeslut blifva skild från sin befattning.
Afträder han frivilligt, kan han ju behålla sin agentur och Ni kan ju, om Ni så önskar, fortfarande behålla honom såsom biträde vid posten och kan han möjligen få sig något annat arbete anförtrodt, hvilket allt skulle blifva omöjligt om han afsattes.
Och detta tror jag blir fallet, ty genom sitt bref har han ytterligare försvårat sitt felsteg genom att försöka slå i mig den ena osanningen efter den andra, i stället för att öppet erkänna sitt fel och afbedja detsamma.
Då Nilsson emellertid nu fortfarande är anstäld vid banken, hoppas jag Ni såsom kontorschef har ett vaksamt öga på hans görande och låtande.
Högaktningsfullt J. U.
Quensel.119
(Utdrag ur mitt svar på A.
L.s bref № 15.)
Om en fästman någonsin gett sin fästmö en ren kyss?
Nej, naturligtvis inte i den bemärkelsen att den skulle vara fullkomligt osinlig.
Men jag anser att den kan vara ren ändå, det beror alldeles på hur man kysser och med hvad känslor, nyanserna äro så många; jag tänker mig det åtminstone.
Och dessutom tror jag att det måste finnas en sinlighet så sund, så naturlig och så harmonisk som en antik staty.
Änglaren är den icke – ty vi äro ju kroppsliga väsen – men kysk kan den vara.
Icke nunne-kysk och konstlad, men enkel, måttfull som naturen sjelf, och jag ser deri ingenting oskönt, ingenting vidrigt.
Ty för mig är naturen ren; det är endast förvrängdhet och onatur som åstadkommer allt det vämjeliga och lastbara.
”Lif är sjelfmedvetande,” säger ju Boström.
Hvarför lär man oss då icke från början att sinlighet är berättigad hos sinliga varelser!
Hvarför predikar man om förqväfvande, der man borde tala om begränsning?
Att förstå sig sjelf är ett säkrare värn än all förment oskuld.
Det är endast okunnigheten, som kommer unga flickor att taga sin smeklystnad för kärlek.
Du har för öfrigt rätt i hvad du sagt om den saken.120
(Afskrift af Quensels bref.)
Malmö 9 Januari 85.
Herr Postmästare.
Det gick i går som jag fruktade; styrelsen ansåg sig ej böra i sin tjenst behålla en person, som anser sig opåtaldt kunna ändra förfallodagarne å inlemnade vexlar och att i böckerna införa såsom betalta vexlar, som ännu ligga i Herr Nilssons pulpetlåda.
Till Herr Nilssons efterträdare utsågs bokhållare Heimer, som inställer sig i morgon för att öfvertaga tjenstgöringen.
Fjolårets böcker få hitsändas, så kunna vi här uppgöra bokslutet, så att Ni ej från början må blifva på efterkälken.
Det gör mig grufligen ondt om Nilsson, men kunde jag ej förebygga katastrofen.
Med det förtroende Nilsson har i orten bör han väl kunna få sig en plats i sparbanken eller på något kontor, då hans felsteg i banken ej der bör läggas honom till last.
Det synes mig som Herr Postmästaren borde föra någon liten kontrollkassabok, och icke helt och hållet lita på bokförarens uppgifter.
Af vexlarne bör Herr Postmästaren ej utlemna flera än som förfalla för dagen.
För dagen hinner jag ej mera.
Tillgifnast J. U.
Quensel.121
– Jag skref ett slags afskeds och tacksägelsebref till honom (Quillfeldt) hållet i så varma ordalag att myndigheterna (Chr.) höll på att konfiskera det, men oppositionen (flickorna) reste sig som en man, så att icke ens det, att jag sjelf önskade få mitt opus tillbaka, kunde rädda det.
– Det måste anträda resan öfver Atlanten.
(Utdrag ur bref från Anna Rasmusson till Hilda)
– I går bevistade jag goodtemplarmötet i Häggenäs och under loppet af qvällen föreläste ”värdig vice templarn” en berättelse af Ernst Ahlgren, ”Giftermål på besparing”, alla åhörarne lågo dubbla af skratt, de funno den högst rolig – den var införd i Good-templartidningen – föreläsaren hade mycket noga reda både på författaren och hvarifrån denne fått historien, han berättade för sina bröder och systrar att det var en fru Benedictsson i Hörby som skrifvit den och att händelsen förefallit i Morins praktik, samt att Morins söner plägade komma ner till fru B. och berätta alla möjliga lustiga anekdoter, hvilka hon då upptecknade i en stor bok, och denna skulle vara mycket lustig att läsa i.
– Du kan tro jag roade mig öfver att höra deras omdömen om saken.122
(Utdrag ur bref från Margrethe.)
”– Har du läst i Snällposten om Björnstierne Björnsons senaste bok?
Jag menar författarne bli tokiga nu.
Det vore smakligt med så väl bevandrade ungmö’r, som han vill ha.
– ”
Smakligt?
Så säger den lilla ärbara matronan.
Ja, jag vet inte hvad andra skulle kalla det, men jag kallar det omedveten cynism.123
Den offentliga moralen är stark, mycket starkare än vi.
Det är derför jag skulle vilja fjäsa för den som en Delila, och när den tryggt lade sitt hufvud i mitt knä och slumrade, då ville jag rusa upp och ropa mitt ”de Filistéer öfver dig, Simson”, så skrällande skarpt att han skulle gnugga sig i ögonen bara för att se sig öfvermannad.
I öppen fejd skulle jag ingenting uträtta mot denna öfvermakt, men jag ligger och lurar bak hvarje buske, ty ett outtröttligt oförsonligt guerillakrig,124 det är just min sak.
Dig skall man icke döma, om du sjunger ut.
Ty du är en man.
Mig skall man stena, ty jag är en qvinna.
Sluskar och bondknölar komma i bokhandeln och fråga efter ”Giftas”.
Strindberg skola de aldrig lära sig förstå, men de vilja godta sig med råheterna.
(Lundegårds bref till S-e.) Hörby d. 8 Aug. 1884.125
Herr Doktor!
Ni har väl, hoppas jag, icke ett ögonblick trott, att jag skulle lemna ert bref obesvaradt.
När man har så ofta som jag blifvit mött med köld, der man hoppats finna sympati, och så en gång för omvexlings skull mötes med sympati der man ingenting hoppats – jag hoppas numera sällan något; jag nöjer mig med att tro på fakta – så låter man icke ett sådant tillfälle till andligt utbyte gå sig ur händerna.
Men jag har väntat, emedan jag inser, att ni i längden skulle tröttna på mig i fall jag för ofta läte höra af mig.
Och så derför, att jag på samma gång ville skicka er något i stället för ”molnet”.126 Blif nu inte förargad öfver att jag denna gång skickar
Er två historier.
Jag lofvar, att nästa gång åtminstone icke skicka fyra.
– Jag är, som Ni ser en praktisk man, som förstår att draga nytta af ert literära intresse.
Och så är jag en smula jaloux öfver ert beröm af Ernst Ahlgrens ”Fruntimmer”.127 Ja – skulle ni kunna skaffa användning åt någon af dem, vore det bra.
I alla fall räknar jag på ert omdöme; och jag ber Er en gång för alla att sjunga ut.
Det fins ingenting, som jag värderar högre, än uppriktighet.
Tack för era råd och förslager!
Samma dag jag fick ert bref, skref jag till redaktör Wall och anmälde mig som kolerakorrespondent.128 I Tisdags fick jag svar.
”Koleran tycks, dessbättre, vara på retur.
Dessutom vimlar det med dylika offerter”.
Det lacks således icke.
Hvad beträffar ert andra förslag, så ämnar jag verkligen realisera det så fort som möjligt.
Men förr än till våren låter det sig nog icke göra.
Man måste först och främst skaffa sig en ordinarie tidning att skrifva till.
Ty att ”murfla” på måfå – det lönar sig inte alls.
Till våren ämnar jag emellertid skicka ut mitt förstlingsarbete (i bokform.)
Innehållet skall bli bättre valdt än i den jag hade färdig i våras (inom parentes sagdt är jag rätt nöjd, att jag ej fick förläggare då.
Der fans åtskilligt grönfoder i ”Brodd” – Boktiteln tror jag aldrig ni kan ha sett förut.
Jag var i Stockholm en af de ”stille Eksistencer”129 och ingen mer än jag sjelf visste att ”brodden” ville i dagen.)
De pengar jag kan få för boken räcka väl till respengar; och för öfrigt skall jag murfla mig fram.
Ty på den väg jag nu går, kan jag ej påräkna ringaste hjelp af min far; och jag skulle ej vilja det.
Literatörlifvet i Stockholm ja.
Ni må tro att det är ett ”hundgöra”.
Men det är friskt i alla fall.
Den der dagliga striden med nöden innebär något spännande, något som tilltalar fantasien.
Och så höjer det ens sjelfkänsla.
Och så kommer man i förhållanden, som en lugn existens på landet ej erbjuder, men som jag tror vara ovärderliga för ett författareämne.
Och så är man med i lifvet, i centralpunkten för de literära strömningarne, de friska idéerna, de nya strömningarne.
Å andra sidan ligger naturligtvis faran nära till hands, att ens produktion blir feberaktig, att man ej får tid att använda så stor sjelfkritik, som man borde, att man ofta får skrifva bara för brödet.
Jag håller just på med ett proverb nu, som jag ämnar lemna in till Dramatiska teatern.
Skulle ni kunna upplysa mig om, till hvem man bör adressera sig?
Och nu skall jag skvallra (Ni lär mig bestämdt att bli nystafvare i längden; mina sympatier ha länge legat åt det hållet, men jag har skytt besväret och den mellanliggande förbistringstiden) – litet om Ernst Ahlgren.
Han är en lång, något skranglig fruntimmersfigur, som praktiserar sig fram i verlden med tillhjelp af två långa kryckor.