Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Nej, Celestine, du får ej stiga upp ännu – ej ännu, goda flicka”, yttrade den unge krigaren, under det en plutonsalfva kyssar smattrade – icke på Celestines mun, icke heller på hennes lockar, men på hennes – – krigarens mustacher hade försvunnit och man såg blott hans ögon framskjuta öfver täckranden – –
”Du har ej fått sofva på hela natten, stackars gosse”, ljöd det från Celestines läppar, kring hvilka ett skälmskt småleende fjärilslikt sväfvade.
”Ack, Celestine! hvarföre drömma sofvande, då man kan drömma vaken!
När jag ser in i dina ögon och betänker, hvilka lidanden du utstått, stackars flicka, är jag färdig att fråga, om du väl kan vara samma Celestine, hvars öden tillvunnit sig en nästan lika så stor ryktbarhet, som din vän Saras.
Hafva sorger speglat sig i dessa ögon, så hafva de likväl ej i dem förmått inlägga en enda skugga.
Att se dem tillslutas, hvilken jordisk salighet! – att se dem öppnas, hvilken himmel!
– Men, Celestine, förhåller sig allt verkligen såsom författaren till det andra
Det går an, hvilken ligger derpå bordet, utmålat?
Du på spinnhuset, Celestine! omöjligt – – en hopspunnen dikt är det – – inte så – svara Celestine – författaren har ljugit – ljugit så snabbt som en häst trafvar.”
”Nej, Gustaf, han har ej ljugit; men om du vill veta, hvem som satte mig dit, så var det han, just han, denne författare, som på detta nedriga sätt sökte blifva af med mig.”
Celestines sköna anletsdrag vanställdes förfärligt, och en högröd färg trängde öfver hals och barm, i det hon utsade dessa ord.
”Och denne var dertill djerf nog att i tryck framställa dina lefnadsomständigheter!
Vore han adelsman eller ägde Kongl. fullmakt, skulle jag utmana honom till strid på lif och död”, ropade löjtnanten, resande sig upp i sängen och utsträckande med en teatralisk gest sin högra arm – ja, jag skulle –”
”Förkyl dig ej, min tappre riddare”, läspade Celestine, slog sina armar om hans hals och drog honom ned till sig på örngåttskudden, ”han är blott magister.”
”Hvilken olycka! jag kan då ej få hämnas dig”, suckade den tappre.
”För öfrigt”, inföll Celestine med högtidligt allvar i sin röst, ”kan jag ej neka till, att det fägnar mig så der få vara ett föremål för en lärds penna.
Sara är omtalt kring hela verlden, såsom varande den enda, hvilken förmått bryta isen och bevisa, att vi, qvinnor, äfven hafva en frihet, fullt ut lika mycket värd som mannens.
Jag har följt troget hennes spår, utan att likväl veta att jag gick i andra än mina egna.
Sara har ej mäktat trotsa allmänna fördomen, utan lutar mot grafven; men jag har bjudit det djupaste förakt spetsen, har varit inom lås och regel för mina grundsatsers skull, och känner mig för hvarje dag friskare och kraftfullare.
Tror du väl, Gustaf, att jag, när jag slösar på dig mina ömhetsbetygelser, gör det som ett lydigt offer under dina begär?
Försök blott lyfta tyrannens spira en tum från jorden, och jag skall utan saknad öfvergifva dig, ja med dolken till och med efterleta det maktspråk, som möjligtvis skulle kunna uppstå i ditt bröst.
– Känner du historien om den olycklige Leonard?”
”Leonard – ja, jag vill påminna mig, att du en och annan gång nämt för mig något om honom”, svarade Gustaf, i det han med ett tvunget smålöje lät sin blick öfverfara den besynnerliga qvinnans ansigte.
”Du har hört hans namn omtalas i Törnrosens Bok, du har sett honom, under benämning af Blåkappan, figurera i min historia.
Han älskade mig redan före min bekantskap med Albert, han älskade mig äfven efter Alberts död – och jag blef hans.
– – Jag var då ej mer oskyldig, såsom det heter på deras språk, hvilka med kroppsliga mått mäta själens innersta verld.
Han trodde sig kanhända derföre fritt kunna behandla mig som en förtrampad mask; men han anade ej, att masken, en gång förut trampad, hade skinn så fast som jern, och att den brinnande känslan af eget värde hade uppglödgat detsamma.
Leonard ansåg lifvet för ett intet.
Att beröfva honom detsamma, kunde derföre aldrig gälla såsom hämnd.
Jag grep till ett annat medel.
Vill du höra dess namn?
Dock, hvad frågar jag efter din vilja, då jag vill säga dig det!
– Nog af, jag lät– du förvånas öfver det ord jag nämner, ty j männer kunnen icke en gång drömma om någon storhet hos qvinnan – jag lät – Leonard, se mig rakt i ansigtet om du har mod – jag lät – smitta mig af en usling till kroppen, för att hämnas på en usling till själen.”
Gustaf for bestört tillbaka, så att han våldsamt stötte nacken mot sängkarmen.
”Detta har en qvinna kunnat göra, Gustaf.
Tala aldrig hädanefter om qvinnans svaghet eller betrakta henne såsom den der endast hänger fast vid ert medlidande, sedan hon upphört att utgöra en del af ert hjerta.
Karlar! karlar!
ni darren af förtjusning, då ni sen blotta skymten af en vacker qvinna; ni skullen darra af fasa, om ni hade ögon nog skarpa att upptäcka en skymt af drakvingen, som rufvar på botten af hennes hjerta.”
”Och detta storverk känner ej verlden”, sade löjtnanten med en röst, hvaruti flathet och bestörtning kämpade om öfvervåldet.
”Jag har skrifvit till författaren af Törnrosens Bok ett bref derom, styrkt af vederbörligt läkarebetyg.
Han skall nog veta göra något af allt det der och med diamantstilar inrista mitt namn i odödlighetens tempel.”
”Du är en märkvärdig qvinna, Celestine.”
”En lättsinnig, ville du säga kanhända; men du måste medgifva, att det är en lättsinnighet utan lättsinne.
En djefvulsk, torde du äfven hafva på tungan; men neka kan du ej, att en djefvul lika mycket förhöjer Guds majestät, som en engel förmår göra det – ja, kanske ännu mera, och Gud kan ej vara otacksam derför.”
”Som hustru, bästa Celestine, skulle aldrig sådana tankar uppstått i ditt bröst.”
”Hustru – fy! nämn ej detta namn.
Det ligger en hel knippa galerslafvar deruti – men solen står redan högt på himlahvalfvet – en kyss, Gustaf, och sedan farväl.”
”Nej, Celestine, dröj ännu några ögonblick.
Det förefaller mig som du i detta ögonblick vore vida intressantare, än du vanligtvis är.
Hvilken skön rodnad på dina kinder! hvilken mäktig rörelse i din barm!
Låt mig ännu en gång brinna mot de förra och försmälta vid den sednare!” ropade löjtnanten, flätande sina armar kring hennes smala fria lif.
”Nej, min unge, nej”, sade Celestine, sökande göra sig lös ur hans famn.
”Ditt motstånd är förgäfves, förfärliga flicka; förgäfves söker du slita dig från mig – dina smäktande ögon fjettra dig med tusende bojor vid mitt sköte.”
”Du darrar, förtjuserska – triumf! verldens friaste qvinna darrar i mina armar.”
”Nej, min Gustaf, min vän, jag darrar icke.”
”Jo, du darrar – men darrar, liksom en hel verld för den högstes ord.
Se morgonsolen hur skönt hon lyser in på oss genom fönstret.
Hvilken ljufvare syn kunde han väl få, än tvenne själars förening!”
”Skall morgonsolen belysa min svaghet, Gustaf? aldrig, aldrig.”
”Din svaghet – hvad är den annat, än den högsta styrka – en styrka icke derigenom att den besegrar mig, utan derföre att den beherrskar den starkaste qvinna på jorden.”
”Tack för dessa ord, Gustaf – du har förstått mig – du har läst i djupet af min själ – men släpp mig blott ett enda ögonblick – så – nu är jag fri – och du en slaf, som väntar herrskarinnans vink – denna brinnande bön i dina ögon – hvad den kläder dem väl – jag vill kyssa upp dess andakt – – så – bort med locken från din panna – bort med lockarna från min – nu kunna våra tankars hem fria möta hvarandra – stackars liten, ditt hjerta slår, som ville det arbeta sig ut, för att öppet krympa tillsamman och dö under min hand – men känn, känn hur lugnt mitt är.” – –
”Det slår, Celestine, slår våldsamt.”
”Ja, men blott af ömhet, af deltagande för dig, ljuslockige gosse.”
”Celestine – Celestine” –
”Hvad denna ångest gör dig intagande, min Gustaf – min – förstår du, hvad detta min betyder? – det betyder:
Gustaf är min till sådan grad af slafviskhet, att detta ord:
Celestine är min, icke kan våga smyga sig ut på hans läppar – – nej – nej – låt dina armar hvila – kom ihåg att de bära bojor – bort med din mun – kom ihåg att den ej är nyckeln till dina fjettrars lås – afstånd emellan oss – så – så – nu blir det jag som lyfter dig till mig – min andedrägt, som upptorkar ångestsvetten på din panna – ha, Gustaf! – – – ”
Hennes sköna armar flögo ursinnigt kring hans hals – deras hufvuden sammangjötos, liksom tvenne eldslågor – det ljusa håret dränktes i de yppiga svarta lockarna – och – – – – – i samma ögonblick täcktes solen af ett moln; – men när molnet försvunnit, fållo de befriade strålarna på Celestines sköna gestalt, der hon med hufvudet stödt mot handen satt vid det lilla skrifbordet.
Men qvar på örngåttskudden låg ännu hufvudet med mustacherna, och öfver dess slutna ögonlock tycktes en lätt slummer hafva höjt sina vingar.
Celestines blickar sväfvade medvetslöst igenom rummet; men när de nalkades sängomhänget, antogo de ett uttryck af den outsägligaste ömhet.
Derefter uppsteg hon, framskred tyst och varsamt till sängen och lade sitt öra till den slumrandes mun, liksom väntade hon från den få höra sitt namn framvaggas ur drömmarnas rike.
Ett namn tycktes också verkligen forma sig på hans läppar – hon lade än närmare sitt öra deröfver – lyssnade med nyfikenhetens hela ifver.
– – Hastigt rycker hon upp sitt hufvud.
Himmel! hvad har då händt?
Har den sofvande älskaren bitit henne i örnsnibben?
Nej, värre, rysligt värre – han hade bitit in i den ömtåligaste strängen af hennes själ – han hade framhviskat ett namn – men namnet var ej Celestine – – Carolina, Carolina, så hade hon hört, den arma bedragna.
”Gustaf, Gustaf”, stammade den olyckliga med tårar i ögonen, ”emellan oss är det för alltid förbi; hvarje intimt förhållande oss emellan vore hädanefter osedligt, orent, sedan det ömsesidiga oinskränkta förtroendets band brustit.
Men hvem är då denna Carolina, denna lyckliga, som får lefva i dina drömmar, medan jag – ha! ett ljus uppgår för mina ögon – Carolina – Carolina, källarmästarens piga.
– Farväl, farväl Gustaf!”
Hon nedlutade än en gång sitt hufvud öfver honom och kysste honom på munnen.
Hennes läppar voro kalla som dödens, ty blodet hade helt och hållet sammanträngt kring hennes hjerta.
”En bål Carolina till!” ropade Gustaf högt i drömmen.
Blodet återvände lika hastigt till sina lemnade källor och Celestines kinder flammade ånyo.
”Var det så du mente, min Gustaf!
Förlåt mig, förlåt mig då min orättvisa misstanke.
Ack! vårt förhållande till hvarandra är således, tack vare den evige Guden, icke rubbadt, utan qvarstår lika äkta sedligt, som det varit – så oskyldigt, att englarna skulle kunna fröjda sig deråt.”
Hon utsträckte än en gång sina armar öfver honom och ilade ur rummet.
En timma derefter stod löjtnant Gustaf på kammargolfvet och gjorde, under ett genomträngande gäspskrik, en morgonsträckning som famnade nästan halfva kammartaket.
Sedan han med en viss tillfredsställelse, medelst ögonen, mönstrat sin egen långa gestalt, som fullt ut höll sina 6 fot och 2 tum, lät han sina blickar falla på den lilla toilettspegeln.
Han tycktes icke rätt nöjd med den syn han derifrån mötte, ithy han runkade på hufvudet, fattade med en viss ifver i hårborsten och återförde, medelst några kraftfulla tag, de kringspridda hårtestarna på deras gamla förenade bana.
Ett svart skäggvax sorgklädde derefter de tunna mustacherna.
Löjtnanten såg sig än en gång med kritisk blick i spegeln.
Han var visserligen något nöjdare med sig, men for likväl med högra handen öfver sina kinder, liksom ville han känna efter, om de förlorat något af sin fyllighet.
Han syntes nu igen något orolig öfver deras magerhet och blekstrimmiga färg, tog munnen full med luft, tillslöt derefter läpparna, utspände kinderna och cirklade med hufvudet i spegeln, för att riktigt undersöka, i hvad mån konsten öfverträffade naturen.
Hastigt öppnade han munnen, utsläppte den insamlade luften och lät kinderna återtaga sitt naturliga läge.
Ett sjelfförnöjdt småleende krusade sig kring hans läppar och ett: ”Gud vare lof”, som från dem utgick, bevisade, att han var fullkomligt belåten med hvad naturen gifvit honom.
Detta enkla experiment bevisade, att löjtnant Gustaf, mer än mången skulle tro, var en lefnadsvis man som kände, att det är genom kontraster menniskan försonar sig med missbelåtenheten, denna må nu komma från henne sjelf eller ifrån andra.
Låt det fulaste ansigte, t. ex. ett på en gång koppärrigt, vindögt och näslöst titta i en spegel.
I början skall detta ansigte, med det djupaste lidande i sina drag, förbanna ett styfmoderligt öde; men låt det nu göra några grofva grimacer, t. ex. draga munnen upp till öronen och vinda åt motsatta sidor, samt derefter återtaga sin vanliga position – och du skall från djupet af hvarje koppärr se en förnöjelsens ljusalf uppdyka, och i hvarje vindande blick en glädjens sol sprida sina strålar.
Löjtnanten klädde sig nu och stod snart på gården för att begifva sig ut i staden.
På samma gång han satte foten ut genom porten, satte fanjunkaren näsan genom farstufvudörren till Saras trappa.
Fanjunkaren blottade med taktmessig höflighet sitt hufvud, hvilken helsning med en förnäm liflighet af löjtnanten besvarades.
”Hm, hm, ditt pundhufvud”, mumlade för sig sjelf löjtnanten.
”Hm, hm, ditt spindelben”, mumlade för sig sjelf fanjunkaren.
VI KAP.
”– – – – – namn, amen.”
Himmelens skyar nedstego och blandade sina ymniga tårar med Lidas; regnet sammanpressade våldsamt jorden kring gatstenarna; luften var tjock ock ingen stråle från eftermiddagssolen förmådde genombryta densamma.
Sara och Celestine sutto vid sitt kaffebord och språkade om ett och annat.
Deras samtal rörde sig hufvudsakligast kring dem sjelfva och hvad verlden nu möjligtvis skulle hafva att säga om dem och de yngre förhållanden, hvaruti de nu lefde.
Det var dem ej obekant, att
Lidköping harmades svårliga på dem och att denna harm glödde icke blott i stadens qvinliga hjertan, utan äfven i de manliga.
Och hur kunde det väl annorlunda vara?
Lockade af Saras ganska bergade hus och tillgångar, icke så obetydliga i en liten stad, och uppmuntrade derjemte af hennes sjuklighet, som födde hoppet om snart utgående giftorätt, hade icke mindre än en skräddare, en klensmed och en garfvare, under loppet af ett år, friat till Sara.
Visserligen hade de vänligen blifvit emottagna, och för dem hade Saras blänkande kaffepanna i systerlig förening med den i grönt skiftande brännvinsflaskan, så förföriskt prunkat på det lilla vackra bordet; men när de gingo sin väg, hade de alltid med sig en korg, för att deruti gömma sina misslyckade beräkningar och sina lyckade kötteder.
Celestine, hvars ovanliga skönhet var en prisma, hvaruti hela stadens förenade afundsjuka och förtal bröto sig, hade äfven haft sina tillbud.
Den gamla källarmästaren, hvars hustru för ett år sedan aflidit och hvars kunder börjat dela sig i partier, sedan en ny källarmästare midt öfver gatan kastat en plump stridshandske åt hans kök och källare, hade tillbjudit henne sin hand, i tanka, att, om han ej hade något annat, hvarpå han företrädesvis kunde bjuda sina gäster, åtminstone hafva god lockmat, och sålunda draga reveny af hornen, när detta ej mer lät sig göra af glasen; men, liksom Sara, hade Celestine utdelat en korg – och den hedersmannen lät i sin förtviflan samma afton kärleksruset försvinna i ett dito af ”riktigt äkta” madeira, och dermed var den saken slut.
Dock underlät han icke att på sitt sätt hämnas, i det han, på samma gång han fullproppade sina gästers öron med historien om det ”riktigt äkta” i hans källarelager, äfven fyllde dem med berättelsen om det ”riktigt oäkta”, som hade sin lägerstad i glasmästaredotterns hus.
Ej under således, att Sara och Celestine ofta hade anledning till anmärkningar mot den verld, hvaruti de lefde; men i hvarje tadel de uppsnappade, i hvarje skymf de hörde ljunga, sågo de stolta qvinnorna ett nytt blad förvärfvadt åt den martyrkrona de buro för sina grundsatser, och i hvarje ny försänkning af deras goda namn och rykte, ett nytt trappsteg till odödlighetens tempel.
De höllo just nu på att reflektera öfver det nedströmmande regnet, som förgäfves smattrade på fönsterrutorna, liknande detsamma vid verldens oro, som, så våldsamt den än trängde sig kring deras boning, likväl ej mäktade störa friden i deras inre hem – då dörren sakta öppnas och en äldre prestman inträder med gravitetiska steg.
De begge fruntimren uppstego skyndsamt, helsade vördnadsfullt på gudsmannen, hjelpte den genomvåta öfverrocken från hans skuldror, satte en stol bakom honom och en kaffekopp i hans hand.
Sedan presten tömt sitt kaffe, började han med en viss högtidlighet tumma på sina prestkragar och hosta några repriser, hvarefter han öppnade sin mun, talade och sade:
”Mina vänner, jag har, med anledning dels af min känsla för menniskorätt och menniskovärde, dels också af mitt presterliga kall, funnit mig föranlåten att ånyo upptaga det samtal jag så många gånger förut haft med er båda, och isynnerhet med mamsell Sara.
Jag kan ej underlåta nämna för eder, huru obehagligt, ja, huru ogudaktigt det lefnadssätt är, som j här fören, icke blott i och för sig sjelft himmelsskriande, utan äfven för det olycksaliga exempel j derigenom gifven era grannar och alla andra menniskor, som känna till era lefnadsförhållanden.
Mamsell Sara, ni lefver i klandervärdt förhållande med fanjunkar Tandgren, oaktadt dennes verkligt berömvärda försök att genom kyrkans band detta förhållande försona.
Gif honom er hand, blif hans hustru, på det den Försyn, som snart skall kalla er hädan – och detta kan ej länge dröja – icke måtte gå miste om er odödliga själ.
Skänk era arma barn en far och låt dem ej utan stöd gå ut i verlden, då ni icke mera är till.
Mamsell Celestine, eller fröken, hvilket just kan göra detsamma, ni lefver i ett likartadt förhållande med – med än den ena, än den andra.
Hvad tror ni väl detta skall taga vägen?
Har ni då ej kunnat blifva förstånddiggjord af de icke så obetydliga lärdomar, en olycklig erfarenhet redan erbjudit er?
Tänker ni förspilla era mest blomstrande lefnadsår i ett Herranom vämjeligt och fördömligt lefnadssätt?
Försynen har gifvit er en vacker kropp, som borde vara ett herrligt åt den Helige Ande helgadt tempel; hvarföre hafver ni gjort den till en röfvarekula? hvarföre låter ni djefvulen husera derinne?
Tror ni väl, att äpplet är godt derföre att dess skal ser så skinande ut?
Nej, mamsell, masken, masken, som finnes derinne, undergräfver den glänsande frukten och sätter sin bäska i tänderna på dem, som deruti bita.
Omvänd er derföre, mamsell Celestine; gack och gör sammaledes, mamsell Sara, och tecknen ej sjelfva er dödsdom i räkenskapsboken, som en gång för eder skall varda upplåtandes.
Mina vänner, mina barn, hören eder själasörjares röst och låten icke längre köttet hafva öfverhand med eder.”
Fruntimren, som under hela föreläsningen kastat betydelsefulla blickar på hvarandra, tycktes icke vara särdeles hågade för att svara.
”Icke sannt, mina vänner”, fortfor den andlige, ”icke sannt, mina barn, ni hafven fattat mina ord i djupet af era hjertan? det är ju så, eller huru?”
”Ja”, svarade Sara.
”Ja”, instämde Celestine.
”Nå, i Guds namn då, bättren och omvänden eder och varen icke såsom de allmänna landsvägar, hvarpå intet gräs växer!
Ni lofven mig då att afkläda den gamla menniskan och ikläda eder den der ny är?
Ni lofven mig ju att gifta eder, ni Sara med fanjunkar Tandgren, och ni Celestine med – med – med hvem ni behagar? det är ju så eller huru?”
”Nej”, svarade Sara.
”Nej”, instämde Celestine.
Den andlige mannen for upp från stolen, men hämtade sig dock snart, hvarefter han fortfor:
”Betänken hvad j sägen, olyckliga varelser, betänken att det kommer ett lif efter detta, och ve eder då om j hafven låtit de goda kornen falla på hälleberget!”
”Herr pastor”, började nu Sara med en mild men säker röst, ”herr pastor, jag har många, många gånger eftertänkt de varningar ni haft den godheten gifva mig.
De bära alla uttrycket af ert varma nit för det kall ni så värdigt bekläder; men, jag bekänner öppet, de hafva icke mäktat föra mig en hårsmån från den plan, för hvilken jag lefvat och för hvilken jag dör.
Ni har sagt mig, att äktenskapets band föder många nya fröjder och utestänger många bittra sorger och lidanden.
Herr pastor!
ni har sett brudens och brudgummens hänryckande glädje bindas af en bullrande brudskaras närvaro; ni har sett föräldrars glädjetårar falla öfver den nyfödda älsklingens vagga; ni har äfven sett smärtans och saknadens gjutas vid barns och makars grafvar.
Men har ni då aldrig sett dessa tårar strömma, som pressas af den misshandlade maken, aldrig hört svordomar och förbannelser höja sina segerrop öfver den mördade husfriden?
Jag, herr pastor, har smakat en bruds förtjusning, utan att vara ett offerlam för druckna bröllopsgästers besvärliga miner och framflinade lyckönskningsord; jag har gjutit glädjetårar öfver mina barns vaggor; jag har äfven känt saknadens och smärtans törnen i mitt hjerta.
Men, herr pastor, en våldsam misshandlande makes röst har aldrig ljudit under detta tak – och detta lidande har jag undvarit, på samma gång jag njutit alla menskliga fröjder.”
”Men, mamsell, skulle ej en god makes röst hafva kunnat ljuda under ert tak? hvarföre just en ond?”
”Det goda eller onda hos en man”, svarade Sara, ”kan vigseln ej bestämma.
Bandet har visserligen ofta varit ett rosenband, men ännu oftare en jernboja, och hvarföre skulle jag underkasta mig en lag, som hvarken försäkrar mig om det förra, eller befriar mig från det sednare?”
”Och för öfrigt, herr pastor”, började Celestine, ”hvarpå grundar sig väl vigseln?
Den har i alla tider funnits såsom den enda sanna och goda för mensklig lycka och sällhet på jorden, svarar ni förmodligen.
Nå välan!
Hvar voro menniskorna lyckligare och sällare än i Paradiset?
Hvem vigde Adam och Eva med hvarandra?
Någon prest kanhända?
Nej, herr pastor! och när detta kunde försiggå i Paradiset, så kan det äfven duga i denna syndiga verld.”
”Och för öfrigt”, inföll Sara, ”hvilken grund är vackrare och lofvar mer för framtiden, än den som utgör den inre ömsesidiga kärleken en man och qvinna emellan, starkare just genom sjelfmedvetandet af att vara allt genom sig sjelf, och att för dess bestånd intet derutom behöfves!”
”Och för öfrigt”, inföll Celestine, ”om det är formen eller det yttre för verlden synliga som gör allt, så måste det äfven, för att taga ett exempel, vara den svarta koftanen, som egentligen gör presten, och alldeles icke den inre kallelsen, som bestämmer honom dertill.”
”Och för öfrigt”, inföll Sara, ”hvilken dygd är större, den som lyser för verldens ögon, eller den som i tysthet och utan anspråk på dess uppmärksamhet lefver och verkar, som, till och med misskänd och orättvist föraktad, vågar trotsa verldens fördomar, förlitande sig på sig sjelf?”
”Och för öfrigt”, inföll Celestine, ”hvilka brott äro större och syndigare än äktenskapsbrotten?
Huru afundsvärd, huru outsägligt vigtig måste ej då för samhället den sammanlefnad vara, hvaruti sådana brott icke kunna förekomma?”
”Måste ej derföre herr pastorn medgifva”, inföll återigen Sara, ”att det är en sedlig, ren idé, som ligger till grund för min och Celestines handel och vandel här på jorden?”
”Sedlig, ren – ja renare än till och med ett odöpt barns hufvud”, inföll återigen Celestine.
”Kallar ni er oanständiga lefnad, qvinnor, för en sedlig, ren idé!” ropade presten, förlorande tålamodet.
”Ja, herr pastor”, yttrade Sara och Celestine med en mun och fyra tårade ögon.
”Tvi så’nt sällskap jag har råkat ut för!” ropade presten och skyndade på dörren.
Sara och Celestine sågo efter honom, utan att säga ett enda ord.
Ett doft buller hördes genom regnet framrulla öfver gatan.
Celestine sprang till fönstret och blef varse en lång rad vagnar, som körde förbi huset.
”Sara”, sade hon, ”nu kommer teatertruppen, som vi så länge väntat.”
Knappt hade hon yttrat dessa ord, förrän en dödlig blekhet öfvertäckte hennes ansigte och hon sjönk ned på en stol.
”Celestine, hvad fattas dig?” ropade Sara, skyndande fram med ett glas vatten.
”Sara, Sara! ser du vagnen der?
Se – se – derifrån såg nyss ett ansigte upp till detta fönster – förfärligt! – blodet stelnar i mina ådror när jag – – ”
”Celestine, du kommer mig att rysa – ett ansigte, sade du – hvilkens?”
”Ja, Sara, ett förfärligt ansigte.” – –
”Hvems? hvems?”
VII KAP.
”Åh vet hut, komediant – – – tror ni er vara på spektaklet ni?”
Oaktadt det ymnigt nedstörtande regnet, var likväl ganska mycket folk samladt vid gästgifvaregården, gapande på den nyss anlända teatertruppen.