Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag erkänner visserligen att motionären icke helt och hållet saknat skäl för sin framställning, ty det är klart att den utvidgning, läroverken i sednare tider erhållit såväl i afs;de på undervisningens omfång som läroverkens och lärarnes antal, fordrar hos dessa läroverks närmaste styresmän egenskaper, hvilka man icke alltid är i tillfälle att utröna, och att det således ligger gauska lätt inom möjlighetens gräns, att misstag vid rektorers tillsättande kunna till cn början begås.
A andra sidan måste jag dock lägga större vigt på de af reservanten anförde skäl 500 Den 31 Mars. för en motsatt åsigt.
Till dessa ber jag att få lägga några få ord.
St:r hafva bestämt lönerna för rektorer till 4,000 rdr; deremot för lektorer i första lönegraden till 2,000 rdr och sedermera stigande hvart 5:te år med 500 rdr.
Om rektorer skulle tillförordnas, så vore naturligt att de tillförordnades bland ett eller annat läroverks lektorer.
Dessa kunna naturligtvis hafva ett giltigt skäl att söka rektorsplats, då de komma från en tjenst, som högst kan gifva 3,500 rdr till en annau, der lönen genast blir 4,000 rdr.
Men om de deremot befara att efter några års tjenstgöring återgå till lektorsbefattning, så skulle de, enl. 11.
St:rs skrifvelse vid sisth Riksdag angrde löneregleringen, förlora den fördel, dc under tiden vunnit genom att såsom lektorer innehafva en högre lön, ty denna löneförhöjning förutsätter vitsordet om en nitisk och skicklig tjensteutöfning i den befattning, för hvilken lönen är anslagen.
De skulle således icke kunna stiga i lönegrad inom lektorstjensten genom att göra tjenst såsom rektorer, och således genom att hafva under en lång tid innehaft denna ansvarsfulla befattning förlora den lönetur, de såsom lektorer egt.
En annan sak är, att om inom ett läroverk finnes särdeles utmärkte lektorer passande till rektorer, kunde hända att dessa förordnades till rektorer i åtskilliga andra läroverk, och lektionerna vid de förstnämnde finge under tiden bestridas af vikarier, hvilket naturligtvis icke eller är lämpligt.
Slutligen får jag tillägga att vid de flesta af de nyligen organiserade läroverken rektorsplatserna dels redan åro tillsatte icke på förordnande utan med fullmakt, dels äfven anslagna lediga till ansökning, icke för att dervid få ett förordnande, utan verkligen för att erhålla tjenst på stat.
Den fördel, som således genom ett antagande af Utsk:ts förslag skulle vinnas, komme följaktligen att under en lång följd af år icke tillämpas, och det synes således icke vara skäl att ändra en författa., som blott iir ett år gammal; utan torde man böra afvakta till dess någon vidsträcktare erfarenhet verkligen utvisar att den nu föreslague förändringen är nödvändig.
Således hemställer jag, i likhet med den förre talaren, att R. o. Ad. måtte afstå Betänk:t.
Då jag icke inom Utsk:t kunde deltaga i det beslut, som då fattades, var det egentligen 2:ne skäl, som dertill föranledde.
Det första var att, som en värd talare nyss anfört, R.
St:r hos K. M. vid sednaste
Riksdag anhållit att få ständiga rektorer, och då K. M. i ani. häraf utfärdat den nya skolstadgan af d. 29 Jan. 1859, kunde jag icke annat finna lin att det skulle visa stort vankelmod hos R.
St:r att nu inkomma med anhållan om förändring i hvad de sjelfva begärt.
Jag tror att det skulle blifva en slags fingervisning för K.
M. att hädanefter icke rätta sig efter R.
Stirs underd. begäran, utan låta sakerna litet mera mogna.
Det andra skälet hvarföre jag motsatte mig Utsk:ts Betänk, var det, som Gr.
Hamilton nyss nämnde, eller att rektorerne såsom tillsatte på förordnande gå i mistning om de löneförmåner, hvilka dem som lektorer tillkomma; ty en lektor, som är tillsatt med kongl.
Den 31 Mars 501 fullmakt, blir i samma stund han utnämnes till rektor med förordnande för tillfället, skiljd från sin lektorsplats, alldenstund denna icke kan stå ledig och skötas på förordnande hela tiden.
I samma stund således som rektorsförordnandet uphör, är den förre lektorn satt, snart sagdt, på bar backe.
Jag tror icke att mången lektor skulle vilja risquera något sådant.
Jag instämmer följaktligen i reservationen och med de Hrr, som yrkat afslag å Betänka.
Den motion, som nu blifvit väckt, är framställd af en raan, som en längre tid varit rektor vid ett högre elementarläroverk och således har erfarenhet om förhållandena inom dessa.
Särskildt får jag nämna att en annan ganska känd rektor vid ett högre elementarläroverk, der jag halmin hemort, fästat den högsta vigt i och för läroverkens framtid vid den omständigheten att Pastor-Prim.
Fallenii motion måtte af It.
St:r bifallas, emedan han hyser den öfvertygelse att det nuv:de stadgandet om ständiga rektorater kommer att verka till elementarläroverkens förfall.
Här är äfven det förhållande rådande inom vårt land, att i allmänhet chefsplatser, med hvilka jag måste jemföra dessa rektorsbeställningar, icke äro annorlunda beskaffade, än att K.
M. kan skilja deras innehafvare från desamma.
Sådana äro regements- och kårchefer, sådana äro landshöfdingar m. fl. andra befattningar, der innehafvarne äro chefer för verk.
Detta stadgande har tydligen blifvit af grundlagens stiftare vidtagit af den ani., att om ett misstag begås i utnämningen, äfven med den aldra bästa vilja att vara så samvetsgrann som möjligt, misstaget skall kunna rättas, så att icke samhället får lida för ett sådant.
Jag tror detta i allmänhet vara riktigt, men isynnerhet tror jag det vara rätt vid förhållanden sådane som desse, när man öfvergått från ett tillstånd, som förut gällt eller att rektor utnämnts för ett eller flere
Sr och blott genom nya val kunnat komma att med sin befattning fortfara.
Då dertill kommer att åtskilliga nya läroverk blifvit på sednare tider stiftade; att således antalet af de personer, som kunna vara till rektorer passande och möjligtvis i allmänhet till lärare, ännu icke är så stort, att man har att välja bland flera, för dessa tjenstår lämpliga, så hade det, enl. min och mångas öfvertygelse, varit försigtigare af B.
St:r att vid sista Riksdagen ingå på det förslag, som K.
M. då framställde, att rektorer icke skulle blifva med fullmakt försedde.
St:r emellertid ansågo att rektorer borde med fullmakt förses, finner jag ganska väl att annat icke varit för K.
M:s regering möjligt, än att antaga den fram ställning, som R.
St:r då gjorde.
Jag medger visserligen att, sedan R.
St:r vid sista Riksdagen fattat ett sådant beslut, är det mycket betänkligt att lagstifta i en motsatt riktning; men jag tror äfven att, om man begått ett misstag, bör man icke vara rädd att rätta det.
Här kommer en mängd af rektorater att tillsättas, ty då 1856 års författn. föreskrifver att rektorer skulle förordnas för 5 år, är det många rektorer som under åren 1860—61 komma att afgå och som således skola åter tillsättas.
Blifva de då tillsatte med fullmakt, så kommer, om tillräcklig tillgång icke finnes på Den 31 Mars. dugliga personer, eller om man misstagit, sig om deras skicklighet, eller åtminstone vid den tid då ålderdomen gör dem mindre passande, vådor för undervisningen derigenom att upstå.
Hår har blifvit invåndt att åtskillige svårigheter kunde upstå att reglera förhålianderne efter det förslag, som af Ekon.Utskrt blifvit framställdt, men då K.
M. eger att i sådana mål som dessa, hvilka äro af administrativ beskaffenhet, förordna i följd af en dylik framställning af R.
Sl:r, som här blifvit föreslagen, sätter jag utom allt tvifvel att det blir möjligt att reglera förhålianderne så, att icke de faror upstå, som här äro omtalade.
På de af motionären och nu af mig anförde skäl, får jag för min del tillstyrka att R. o. Ad., på samma vis som Borgare- o. BondeSbn, måtte Infalla detta Betänk.
TJr af Sillén, Abraham Wilhelm:
Jag vill i denna fråga endast nämna att man i allmänhet anser, och det med rätta, att Statens embetsman böra hafva en fast och oberoende ställning, och detta icke allenast med afs:de på det ekonomiska, utan äfven i det hänseendet att de sitta fast och säkert på sin plats.
Om derföre den princip skulle utbilda sig att Statens tjenstemän böra tillsättas på förordnande eller vissa år, skulle i längden följden blifva den att Staten komme i saknad af tjensteman, ty skälet hvarföre de enskilde måste bereda sina tjenare större fördelar än, Staten, är just den att de platser, sorn de kunna erbjuda, icke äro ständiga och fasta, Man kan således säga att det ur statsekonomisk synpunkt är af oberäknelig nytta att embetsman inom Staten hafva en oberoende ställning.
Skulle nu t. ex. en rektor icke hafva fullmakt på sin tjenst, så kunde han, i följd af antingen tjenstefel eller ålderdom och sjuklighet, skiljas från densamma.
Mert äfven om platsen är permanent, så har man ju alltid, med afside på tjenstefel, lagar och förfalln:r, som kunna näpsa honom; man kan ju suspendera, ja, t. o. m. afsätta honom, om han icke sköter sin tjenst.
I Om det kunde förutsättas, at någon wille upsateligcn wanwärda upfostringswerket, svårligen skulle et mera bertil bidragande medel kunna uptänkas, an at streka barnen utan tilsyn pä en krog at der tilbringa et par dygn i mänaden, öswergifna at lättjan och frestelsen af flera odygder.
Der fäs pä en gäng begrep om och tilfälle til utöfning af fylleri, svordom och bedrägeri.
Arbetsamhet, den första af Samhällsdygderna, sins werkeligen mera hos Swensta Bonden än i andra Ständ: til lycka för desi bibehållande, är den hos husfadren et behof och inplantas hos affödan genom wana: olyckligt det Land, der den icke gar före eflertankan.
Alltför fä, i lättja upfödda Barn, äterföras af egen omtanka ifrän en tilwand och lika som arfd lattja til hug för arbete: nöd och behof hafwa någon gäng werkat detta, men sä ar deras antal wida större, som i sädan belägenhet lätit föra sig af en annan drift til utswäfningar och de grofsta laster.
Intet ämne kan derföre förtjena at med mera deltagande ömhet behandlas än omsorgen för denna husliga dygd, grunden til enstilldas och Staters lycksalighet.
Dä den, äfwen utan at behöfwa upmuntras, stelf föder och stadgar sig hos denna clafi af Medborgare, hwarfdre dä icke motarbeta eller ätmindstone hwarföre gttwa tilfälle til dest utrotande?
Af alla, som strifwit i narwarande Hushalls-amne, har ingen, ost wctterligen, utelemna: detta moralista motivet Wi undre icke pä, ak en felaktig inrättning länge kunnat bibehällas; mycket annat har kanske ansetts tarfwL snarare rättelse, och det är icke alltid sä lätt at rätta et fel, som at se det; men da inrättningens bestånd Hwilar pa et sa hufwildfakeligt vndt, som detta; dä Sedolarans förnämsta grunder wäldföras; och dä k ställö för al med glädje fä ft framåt matt tycker sig sintta dett lägre Folkmasian - denna Statens grundpelare lutande
Lil strstörmgZ pä ärcrwägen frän Någon grad förnuft och fedclighet, til djupt moralist förderf och wkrkellg physist förs siöring/ och dä detta är en följd af Författningars dä är Lilstättdek i fattning bedröfligt»
J lmte detta stora grundfel, äger den ännu et annat, föga mindre, fastän gemensamt med relerveskjmsen, nämligen at n ara gnmdadr Pä en synbar vrättwisa.
At nied twäng och Lagar befalla ett at förtjena har aldrig lyckats och stall, med detta fel i mstkoäe», gc ra det förhatligt, som annars kunde wara gagnan»
Ard någon kännedom af mennie stolynnet, sta.- f m weta, at et alaggdt twäng alltid haft besia följder.
Misibruk af befallningar och förbud hafva i alla stiftelser gjort onvt, och nöjen, fördelar eller hwad menftligt godt man nästan mä nämna, förlora sit warde, da det icke mera är i mennistans frihet at begagna sig deraf efter eget godtycko.
I wisit hänseende äro de til rsierve anflagttö
Bönder uti ännu swärare belägenhet.
Häll-Bonden sinner ätminvstone en wist grans för sit lidande t sedan han pä sina 24 Hälldngn förlorat ända til Z's ökedagswerken, är han ända lycklig, om han wid årets stut äger sina hästar ostadda i behåll; ty detta är werkeligen mera lycka an en rättighet al räkna pa, sa länge den mera af mana an lag stadgade oseden at stillja honom ifrån ciispolltion af sina hästar, får fritt behällas.
Den olyckliga reserven deremot äger ingen dag at räkna pä för sig sjelf.
Som de resandes antal hwarken katt förutses eller stadgas, sä har man päsimnit den gina ut.oägen at för - förordna, det ek wist t antal af de närmast belägna Hemman borde anfläs at fylla den brist, som kunde upkomma, sedan Hältet är utgånget, och dega aro wid wike och hardt answar förpligtade at pä Gästgifwarens bud genast infinna sig, dä behofwet sä kräswer, alltid utan afseende pä huruwida stjut 6- legan deremot är EgvivLlent eller ej; ty den är alltid och pä alla ställen lika.
Intet laga stal kan frikänna honom frän denna skyldighet, til hwilken Huset sär ansvara, om ock bade Bonde och hästar wörö döde.
Antagom för en stund, at vestas fkjutsstysdigHet wore en laglig och dem åliggande Samhällsbörda, det den dock aldrig med någon skymt afrättwisa bör blifwa; sä felar den ju mot den hufwud^ fakeligaste princips af Mana tyngder, nämligen den, at wara jämnt fördelad :
Socknar, igenom hwilka stora sträkwägar arv anlaggda, hafwa, wid Skattläggningen, wisterligen icke fördetta jllocalons onda blifwit mindre stattlagda.
I en del af Rikets ^rovmcer fordras sä liten skjuts, at man der icke behöft päbjuda något Häll; i andra äter gar Hällstyldigheten sä långt, ac hwarje Bonde, om hanock bor flera mil frän Gästgifwaregården, mäste skjutsa twänne dygn i mänaden med 2 hästar hwarje gang, utom den olyckan, at deremellan plägas af större och mindre durch-mar oller och Krono st ju isning ar.
Desta sednare, fotade pa samma grunder, men »vidhäftade en större helgd och utkrafde med LxlooMlons-twälig för hwarje tilfalle, kunna wisterligen jämnföras med de förstuämda: den sä kallade L04 ersättningen af ttvä still, milen är wäl alltför obetydlig/ och har icke alltid kommit den stjutsande til godo.
I stället för at betalas mindre, än den wanliga ffjutfcn, synes wäl ersättningen böra wara större, häldst dä en sä stor handräckning erfordras, at längre ifrän stjutsningsstället boende Allmoge mäste upbadas.
Det är en föga grundad förewändning, at Kronan skulle förlora/ eller at Statsmedlen icke täla at betungas med en sädan betalning.
Det allmänna bör icke winna pä nägra enstillda, och hwad rätt äger det at lägga en swärare tunga pä dea ena Landsorten, än pä den andra.
I alla andra fall mäste det Allmänna betala lika med enstillda.
Lät det wara stadgadt, at, enär en sadan handräckning bchösives, får ingen undandraga sig den;' men också, at den bör aldrig fordras utan fullgod ersättning.-
Den nu warande ringa legan för K rono skjutsen, jämte den gifna lättheten at pä detta sätt fä behofwet fylldt, hafwa troligen mycket bidragit til de missbruk, som ännu i denna wäg icke äro undanröjda.
At i fredstid föra en trouxe igenom Landet pä kärror och magnar, är wäl tämeligen förundranswärdt; men da säoant kan welkställas för 2 still, milen för hwarje häst, blir nrLtiiockon werkekigen mycket förledande.
Wcherligen är utgiften för den, som härigenom betalar mindre, än om summa manskap skulle taga och således en längre tid underhällas, lil en dryg del besparad; men emedlertid lider werkeligen den del af Landet, genom hivilken en sädan marctte foLcee ster, under det de öfriga Landsorterna icke hafwa någon känning deraf.
Pä samma sätt förhåller det sig med eikecter, hwilka för Kronans räkning tran§- xortLras.
Tyngden faller alltid pä dem, som bo omkring stora wägar och samlingsställen, der dessutom läget tilskapar behof af widlöftig handräckning af den wanliga skjutsen. - Z27
Om en resande i Swerige kan, pä wista tider och orter, med mera skyndsamhet framkomma, an pä de flesta ställen i Tyskland, och wi således, likwäl pä rättwisans bekostnad, kunne stryka af företräde för de Nationer, som aga sämsta inrättningen; sa äger Sverige deremot ostridigt de uflaste Gästgifware-g ard ar.
Denna omständighet ökar mycket olägenheterna af stjutsningen; ty den twingar til nattresor, lika obeqwäma för bade den resande och skjutsande» Nägra fa undantagna, arv de i allmänhet nästen, der brist, elände och osnygghet twingar den »vägfarande til snar fortsättning af resan; men denna olägenhet har wisterligen icke någon grund i naturen af saken: man behöfwer icke upsöla orsakerna i folkbrist, landets läge eller Nationens lynne.
Inrättningen är twartorp sä ställd, at de nödwändigt stola wara och förblifva usta.
Det beständiga förmynderskap Lag- och Förfatcningsstiftare antagit sig ^ öfwer lefwande och döda ting har ledt til det stora mistbruket af taxor, och idesta har merändels ögnamärket warit taget rfrän en enda, och icke alltid frän en rätt sida.
Än i denng stund göras, i en hjertelig »välmening, taxor för allt hwad en Gästgifware bör och kan för resande hafwa i beredskap, och desta taxor upgöras af Hirads-Ratten, det will stiga: nägra Bönder, ntanförestriswen grund.
Således om et Lisp. HH i orten anses wara wardt fyra eller sex stillingar; om maten, noga uträknad efter inköpspriset, kostar ungefärligen detsamma; blir merändels taxan derefter satt.
Man besinnar icke hwad nödwändigt ätgär i förlag för denna swista näring; huru mycken betje-, ning, huru mänga rum, huru stort husgeråd, hwad omtanka och arbete det fordrar pä sädana ställen, hmu be. fwärligden skyldigheten mätte wara at natt och dag
M färdig str en owiH tjenst.
Om man undantager den egen-- religen fattiga, kan i allmänhet antagas som cn joker och gifwen fördel, ar fa omkostnaden för Hushältets föda och härbergerande bestridd med lika st. mycket, som mar och drickswaror kosta i inköp: enär den» na rakning star sa ut, kan ieke i der hela warans warde sördubbladt anses stm full ersättning för en Gästgifware.
Dä nu härkil kommer, at Gästgifware» förstudsighet ekler försummelse i Skjutsens »stegrade skaffande och hällande i ordning kan mista sm egendom, om dek ock were dest egen fkattcjord, fastän med återfående af skatteffillinge» ; blir det wist icke underligt, ac ingen bemedlad man kan eller wagar inga i en kpsoul^rion, stm wi'ar förlusten glfwen, och derifrån harleder sig, at pa de siesta stallen, och häldst »vid stora wägar, inge andre atagit fig denLS näring, än fadane, som af nöd och behof, Lriswäs til hwilket nödfallsyrke stin häldst.
I allmänhet böra Taxor äga rum endast för monopolist-, eller för jadalia personer, som hofwa uteflutande rättigheter för sin handtering.
Egenteligen kan et Gästgifweri hänföras cil bada siagcn; ty a den ena sidan kai, wal den resande »välja hwilket ställe han will; men ocksä kan han a den andra osta wara försatt urom möjligheten af walet.
Om derföre Ta» xorpröswaS oumgängeliga, för ar förekomma et möjeligt präjande, böra de upgöras pa rimliga grunder och efter noga öfwerwägande af alla til ämnet hörande omständigheter.
Huru denna nu i korrthet bcstrisna samt pä felaktiga grunder och ester oriktig werkoä inrättade skjutsning upfyller ändamalet, wisar dageliga erfarenheten^ den är en pläga för Landet, utan at den resan? rre,, gt lala i allmännhct, är wäl betjena^ Werka» ak denna äfwen som af aila dylika lagar har troget swarak emot principen; cy den har i alla rider åstadkommit bedrägerier, slagsmål och ända til dråp.
Man reser ritan bcgwämlighet, man skjutsar med förlust och missnöje, och det är just dessa riva swarighecer, som böra och kunna genom cn klok författning undanrödjas.
Man jnwande icke emot hwad wi har i sammandrag ansörc om selen i den nmvarande SksuigInrättninge», ar wi hasme tilräcklb l manga författningar för berra ändamål, och al, om dessa handhafmaö, skall man winna hwad man söker.
Wi medge, ar mi äge redan öfwerflöö af jagar i detta ämne; men när owanljgr manga gifwas för cl och samma ändamål, wittnar merändels hwar och en de före. gående» ofullkomlighet.
Huru andamalet för det närmarande »vinnes, derom aberoye wi de säkraste Domare, nämligen: Resande, Skjur sande och Gästgifware I rättelsen af de här anförda fel ligger wal egenteligen boremedlcr; men lar oss ock, jämte det wi godkänne och anlage de sramlaggda grunderna för i sraga warande författning, försöka ar undanrödja cn eller annan nog läkt antagen och nog enwist förfäktad fördom i fåken.
Alla i berra ämne hirstiö widtagna steg wittna om er alltför stort alseende pa den Resandes fördel och et allt för litet pa den Skjutsandes*).
Om nu SrjutSlegans storlek, skulle sättas un
Dä wi i det fkregäende, som en stags grundsatts antagit, at Skjutslega» borde blifwa den möjeligcrh lägsta, lärer öwar och en finna, at wi warit ttvungne, ej mindre af sakens närwarande ställning»
An af den Opinion, hwilkcn sä mpckct härdare är 8;s der en noggran och pä säkra grunder upgjord pros? ning, och om i anledning deraf det skulle finnas, as densamma widhaftad, som sa mängas egen winst derunder beror at följa et §)'llsme, hwars sanning är längt ifrän at wara fulleligen afgjord.
Är en läg Skjutslega i Landes nyttig?
Til et närmare utredande af detta amne, fordras at se ffjursens ändamäl först rätteligen bestämdt, At dest hufwudsakcliga föremäl stulle wara, at befrämja Handelsrörelsen genom waru-nsnspore inom landet, kan icke medgifwaS, dä man ser och tvet, at en alltför liten del af Landets yrostuLki-r pä detta sätt fortflaffas.
At den i nägon belydelig man skulle bidraga, eller wara at rakna pä, kil Handelns lättande, kan äfwen sa mycket mindre yrkas, som wi hasme en nägorlunda god Poststnrättning, igenom hwilkcn de flesta, ätmindstone betydligaste Handels - 8peculation«i- kunna bestridas.
Öm desiutom deffa bäda angelägenheter warit föremäl för inrättningen, männe den dä fä länge och med sä mycken ifwer warit förfäktad til fördel för den mindre, och til skada för den största delen af Medborgare-Clasicn?
— Wi torde derföre fä antaga ffjutsinrättningens ändamäl wara at fortskaffa dem, hwilke i enstillda eller allmänna ärender behöfwg flytta sig isrän den ena orten til dcn andra, samt för dem som för hälsa, för nöje eller för krpppsrörelse wilsta färdas pä landswägcn och ombyta luft, I detta hänseende kan Inrättningen wisierligen anses bade nyttig och nödig och bör, som förr sagdt ar^ i et wäl inrattadt Samhälle, ej allenast icke saknas', utan och rätteligen befrämjas.
För Msta nysinämnda resande är säkerhet, beqwämlighet och stundom skyndsamhet hwad rgentcligiN sökes; men besia fördelar kunna wisierligen icke ernns genom cn lag ffjutslega och läga taxor för hwad defl resande behöfwcr pä Gästgifware-gärdarna.
Efter den hittils fastställda ordningen har det wäl gät^ 8zr'
L6 skiss, milen för cn hast more ek ratt Lcjuivsisnt emot Skjutsnjngs beswäret; are wi säkre, ar en ganska stor del af alla andra, an Skjutsande, skulle studsa wid en fädan tilökning, och genast höja sin röst emot en sadan skadelig nyhet.
Sä mycket gör wanan at njuta, och ivanan at i allt endast se sm an at komma fram; men utan de ofwannämnda förmänerna, med de Skjutsaydes allmänna misinöje, och med ct otroligt beswär för Länens Styresmän/ hwilke haft at kämpa emot följderna af en antagen origtig princip-.
Et annu starkart och blott politiskt stal glswes för Skjutslegans förhöjande.
Är icke Swenste Bonden sä högt stattlagd, som möjligheten at utgös ra denna statt det nägonsin kunnat tillära?
Är det icke hant som med mängfalldfga Ln,nridurion--r och Personliga biträden, egenteligen katt sagas mara ben, som bär Stats-bördan?
Wore dct dä icke en sund Politiks at i allt hwad nivjcligt ar söka underlätta hans börda, och genom nya öpnade utwagar til pcnningc-förtjenst öka hans förmåga at kunna rigtigk betala hwad Statens allmänna behof icke kan umbära?
Om, igenom en förhöjd skjutslega, hundrads resande komma at bidraga hwar sin' stilling til den Summa, som Skjuts-Bonden pä nasta upbördsstämma stall frambära til Fäderneslandets tjenst, hwad känbart ondt more detta för besia »vägfarande, af hwilka största delen mcrändels äger full frihet at pä detta sätt cnntrilnierL eller icke?
Staten, i det hela, förlorar intet derwid, utan winner ocmotsageligen genom dn erhällen större säkerhet för utstyldernas rigtiga utgörande.
Landets manga segelbara Sjöar och Floder gifÄa twifwelsutan ypperliga tilfällen til resandes fortffafsning genom Post-jagter; men en för läg'.
Skjutslega har hitinlils hindrat och stall, sä långes -den warar, framgent hindra alla gagnelig^ itträtrs'
NilMr af detta stag, egen fördel, ar det wifierligen fordrades någon std," äfwen för de,i bestrdeligt tankande, ar hinna fansa sig och lugnt afhöra hwad förnuftet kan säga mest begripligt.
Men lät oj; trösta ost: