Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sista packorna voro redan i båten, som väntade vid bryggan, besöket hos gamlefar redan aflagdt, barnen, yrvakna och gråtande, hade emottagit den faderliga välsignelsen, lilla Julia Konstantia den längsta blicken ... nu ett sista famntag åt den trogna följeslagerskan – och han stängde sjelf dörren efter sig ...
Det var ett sjömansskråck att det ej ginge väl på resan, om någon annan än den bortfarande sjelf stängde dörren.
Huru som helst med sjelfva saken, så iakttog alltid min far med sträng noggrannhet denna omständighet, och först då han fullgjort sin skyldighet, fick den, som bidade innanföre, skynda efter.
Och nu i dag hade denna besynnerliga ceremoni, som alltid satte en dam för svallande känslor, icke förr slutat än den oroliga hustrun flög efter.
I dag hade hjertängslan gripit henne: någonting dunkelt, men mäktigt gjorde skilsmässan svårare än vanligt.
När hon emellertid såg huru hennes make fullkomligt afkastat den föregående aftonens tunga aningar, när hon såg honom i den friska hurtiga verksamheten, beherrskade hon sig ända tills han satt foten på båtens reling.
”Margreta, hvad i guds namn ... du, qvinna – alltid den starkaste!”
”Käre, käre Rutger!”
”Guds frid öfver dig och barn ...
Se så, för fan, vinden bedarrar snart – han har redan börjat dra sig.
Ingen tid att förlora ...
Sätt ut, piltar ...
Nå, se der, har icke farsgubben kommit ut så tidigt ...
Farväl, far, se väl efter hela egendomen ...
Farväl, min skatt!”
Och svängande hatten i luften och helt stolt öfver att icke hafva fallit i någon synlig svaghet, nickade han leende åt de qvarblifna, medan båten flög af mot fartyget, hvars hvita segel snart spändes af den lätta brisen och färgades af morgonens purpur. – – – – – – –
”Kom, min du”, sade gamlefar, ”nu ha vi icke vidare här att göra!
Låt oss nu gå upp i vindsgluggen och se genom kikarn, när han lättar ankar.
Son är icke som andra att han vill ha sällskapning och vägföljning i sista vändningen, och det gör han rätt i – det der är bara till hinders.”
”Vet far att jag aldrig förr sport sådan ängslan som nu!”
”Det tror du bara, dotter ...
Men i eftermiddag skall du muntra dig och hålla hvila.
Majken, som du så ofta stått till reds åt och tröstat, då Falken skrattat åt hennes tårar och jeremiader, kan nu komma hit och slå upp fruntimmersspråklådan.
Sådant är hon klippt och skuren till, och på det hela är menniskan beskedlig, fast hon icke har din karakter.”
Och på eftermiddagen kom icke blott syster Majken, utan också sju à åtta andra systrar på kaffe.
Så gjorde de goda själarne alltid för att trösta deras kära Margreta, när hon blef gräsenka och tillträdde sin provisoriska envåldsregering öfver boden, der så mången kaffe-, té- och sockerräkning då öppnades och stod obetald till nästa regering, då den stundom ytterligare prolongerades.
Ty ingick en erinran, så blef det moln på vänskapshimmeln, och då hette det, såsom en gång längre fram någon af dessa damer helt stött svarade en bodgosse, hvilken blifvit skickad med räkning: ”Hvad i guds namn skall detta betyda – tror ni icke att jag har angelägnare utgifter för mina stackars pengar än att betala gamla utlefvade skulder!”
Skildringar och karaktersdrag från danska fälttåget i Bohuslän 1788.
Lilla ofreden.
– Jungfrurnas bryderi att bevara sin skönhet för fienden.
Flera månader voro bortsvunna sedan det äkta vifvets skilsmässa.
Det hade kommit goda nyheter från ”främmad land.”
Min far gjorde präktiga affärer och skulle vidare gå på frakter.
Allt detta var godt och väl, men hemma vid dörrarna började det ljuda annorlunda från ”främmad land”.
Kungen hade gått till Finland med hären – det stod i avisorna, som hvarje postdag väl femton gånger genomtummades och kommenterades på apoteket: eljest kunde ingen ha trott det.
Men fastän
Finland icke var vid dörrarna, och Ryssland än mindre, spökade det ändå ryss i farvattnet, ty ryska kapare roade sig att kryssa vid kusten.
Och icke nog härmed: det spökade också i Danmark på många hemlighetsfulla sätt, hvaraf närmaste följden blef att norskarne kommo på fötter för att vid första order göra öfverherrskarens trupper sällskap, i den händelse att danske kungen, till hennes ryska majestäts höga behag, lemnade i sticket sina fredliga tänkesätt mot Sverge.
Allt detta var icke tjenligt att i längden underhålla det angenäma lugn, som staden njöt, medan den i ro hvilade på sina gamla minnen.
Och ehuru ingenting borde vara vissare än att Danmark, om det allvarsamt måste röra på sig – och hvad kunde man ej tro, sedan det blef bekant att prins Carl af Hessen å danska regeringens vägnar kommit till Norge för att inspektera trupperna – att det då skulle låta sina operationer börja i Skåne, så vore det i alla hänseenden säkrast att tänka sig möjligheten att de ryska kaparne, som plundrade alla handelsfartyg de kunde uppbringa, också komme att beskjuta Strömstad.
Det var icke tid att sofvande afvakta sådana påhelsare, och då icke minsta försvar hördes af från gränsen, beslöt borgerskapet att bilda en frikår, anförd af tvänne i staden boende officerare; och sedan kanoner och ammunition hemtats från Göteborg, sattes kung Carls raserade befästningar på Laholmen någorlunda i stånd.
Härpå befallde man sig i Guds hand, politiserade och väntade och tänkte aldrig på att fienden kunde komma landvägen.
Men de som icke väntade, utan daglig dags från morgon till qväll besköto och piskade både ryssar och norrmän, det var alla stadens pojkar, som på flera ställen vid strandbugten utåt Vattulandet gjort befästningar, till och med fästningar af sten, ler och hafstång.
Här uppfördes sådana grymma fejder att det skulle stå hårdt, om bilden af denna lilla ofred blefve återfunnen i den, som tycktes stunda, ty rapporterna från Norge hördes ständigt lifligare och fullständigare.
Då det emellertid bland de krigande partierna i strandbugten tycktes råda något slags öfverenskommelse att ryssar och norrmän icke kunde mäta sig med svenskarne, hvilka hade något af kung Carl i kroppen, så fingo de, som vissa tider måste spela den fiendtliga afdelningen, så mycket stryk att flere unga vattulands-ättlingar, sönderrifna och blodiga, förklarade att de för sin del icke längre ville vara hvarken norrbaggar eller ryssar.
”Jaså”, ropade svenske anföraren, Andreas Korp vanligen Korpen kallad, ”jaså, j bugtar, era eländiga krukor!
Men svara mej nu då på den frågan:
Om alla ville vara svenskar, hvem skulle då till slut få stryk?”
”Så kunde j då slå menskligt!” förklarade Pelle Kraft, aftorkande grus och blod ur ansigtet.
”Jösses mej, sådan dum torsk du är, Pelle!
Om en skall te att banke ryssen, så skall en väl banke’n så han känner’t – annars är det slättes ingen nötta till.”
”Men jag kan låta dej veta”, ljöd en tredje stämma, ”att bror min Svante, som är aptekslärling – ja ja, så der på spring, förstås – han säger att herrarne på apteket påstå att stor-svenskarna der borte i Finland har lagt vänskapslag med ryssarna mot kungen, och derföre är det inte vidare på modet att piska ryssar.”
”Se der, du eländige Krabbe, en truthuggare, som skall stänga igen mun på dej en stund – och hette du inte Krabbe i ditt rätta namn, så skulle jag kasta dej ditner till bröderna dina, så att du hade kunnat bli oppkallader efter dem.
Den doppen hade du väl behöft för gemenheten att så smutsa ner dej på svenska herrar och redlige män.
Och nu kan du så flitigt helsa bror din – jag känner nog den pillerbärarn – att om han tar fram sådana nyheter en gång till, så skall jag med den häringe näfven så inpiska honom att han inte i bråbraske sätter ihop hvarken svenska eller finska lögner.”
Den stackars Krabbe nödgades besegrad nedsätta sig på sina nedskjutna fästningsvallar.
Men nu tog Pelle Kraft till ordet och förkunnade att han såsom anförare för norska skaran också hade något att lägga i taleskålen.
”Låt höra”, svarade Korpen majestätiskt, ”om jag kan ta opp’et!”
”Far min sa’ i går att vi varit norrmän allesammans.”
”Sa’ han?” utbrast Korpen med gnistrande ögon.
”Då var han väl inte vid vettet!”
”Jo, det är han alltid”, svarade Kraften lugnt, ”ända tills han börjar mista’t, och det gör han aldrig förrän mot 8 på qvälln, då han sätter sej i rolighet med glaset.
Han menade tro på att hela Bohuslän legat under norska kronan, så att vi i gammal tid varit riktiga norrmän allihop.
Det var en svensk kong till sist som lossa oss, för det lika honom godt att få Bohuslän i sin kronkammare.”
”Fan i det”, svarade Korpen och ref sig bakom örat, ”det var konstigt ...
Men stor sak: det var kanske före syndafloden.”
”Nej då, det var inte så långt tebaks – men far visste inte vidare än att vi blef svenskar.”
”Ja, det är knuten, och jag råder inte någon, som vill ha armar och ben i behåll, att tuta på den ton att jag varit norrman.
Kanske var det i förtimmen med folkena så som med öar och holmar, som jag hört sägas simmade lösa omkring, tills de fick fäste på botten.
För resten kan det vara regalt detsamma: nu ä’ vi svenske män, och det vill jag försvara mot både ryssar och norskar och engelsmän på köpet, när jag nästa år tar hyra på Engeland.”
Krabbe, som nu någorlunda repat sig, slog upp handen till tecken att han hade något mera vigtigt att säga, så framt Korpen täcktes gifva sitt bifall.
”Du har vår nåd!” utlät sig denne magnat med en viss nyfikenhet, ty hur det var, kände ingen flera nyheter än Kalle Krabbe, som hade dem ur apotekets andra hand.
”Kungen” ... yttrade talaren med särdeles vigt på ordet.
”Kungen?” eftersade de öfrige gossarne med en känsla af högtidlighet.
”Om kriget kommer på oss”, återtog Krabbe, ”så säger de att kungen skall fara hitned sjelf och ställa sej rätt utanföre Fredrikshall ackurat på den fläcken, der kong Carl sköts i sank, och der skall han skrifva lag för både norrmän och danskar, för de gå liksom i ett.”
”Nej, säger di det om kungen?” utlät sig Korpen.
”Det var allt hederligt af’ en ...
Men jag ville hellre att han band kong Carls svärd vid sidan och toge alla sina män med sej och gjorde kål på hela Norge eller också la’ det under sej, för då kunde en oppta norrmännen och lägga vänskapslag med dem.
Ser j – vore de en gång blefna svenskar, så skulle en inte hålla dem för fiender.”
”Så friskt du talar om såna högvigtiga ämnen!” återtog Krabbe.
”Om kungen sjelf i egen person komme hit, så vet jag inte om jag tordes gå fram en gång.”
”Det vet jag visst – jag både går fram och jag talar.
Herr kung, skall jag säga till honom, jag vet väl att det är många som vill springa till striden, men ingen skall springa fortare än jag, om hans everldliga majestät ville framledes göra mej till amiral som kong Carl gjorde med en pilt, som kommit sej opp från Stångenäs.
Sjöstjerna blef han kallad i namn.
Mej kan höga majestätet kalla Sjökors, för jag vill krafteligt bära kongakorset, så länge jag lefver och har märg i benen.”
”Jo, det skulle du töras säga!”
”Så du talar, ditt nöt – är jag inte sjelfver kong från Morie land hvarenda julafton, hvarenda nyårsafton och hvarenda trettondagsafton, att inte räkna öfverspelsqvällarna, när jag sitter på min kongastol och j går omkring mitt majestät.
Det är dagsens sanning att jag tycker det rinner kongsblod genom ådrorna på mej, då jag säger så här:
Jag är en konung från Morie land,
Det visar min röda gullkrona för sann,
Och ingen mäktar emot mej strida,
Det skall du, min trogne tjenare, förbida.
Men nock nu ...
Opp till strids, när jag trommar på mi tromma!”
Och så respekterad anförare var Korpen, att utan tvifvel det ånyo blifvit full batalj, om icke ett par pigor, som hemtat vatten ur Vattulandskällan, gråtande och snyftande kommit vägen förbi valplatsen.
”Hvad står på?” frågade Pelle Kraft, som var syskonebarn med borgmästarns Stina.
”Åh, käre småpiltar, det är inte för er att begripa – men j får väl se, stackare!”
”Var så god, jungfru Stina, och utlåt sina tankar!” inföll Korpen med värdighet.
”Här står en, som inte var småpilt i går.
Jag är mellan mitt fjortonde och femtonde och fiskar allt så många tjog fisk som en, den jungfru Stina kanske tycker är stor nog, fast det fins andra som tycker att han är den rätte stackarn!”
”Såna gemena sillpackar-ungar!” Jungfru Stina gjorde en stor sväng på nacken.
”Akta sej, kära jungfru, att jag inte packar henne till sill ...
Men låt nu allt ondt fara och säg i stället beskäftigt hvad det är för stygg ögonsjukdom jungfrurna fått?”
”Nå, om vi ändtligen ska pressas, så ha vi den sjukdomen, som väl snart hela stan får – och du, din lille kanalje, kommer nog att piskas både gul och blå af norrmännen, som straxt stå utanför porten.
Han skall begripa, munsjör snus, att jag torde veta något mer än annat folk, för det är jag som släpper in till borgmästarn alla kurirarna ... ja ja, den som lefver, får allt se!”
Och under ny sorgesång fördes näsduken till tårekällorna.
”Kära Stina”, sade halfhögt hennes medsyster, pastor Ekmans Anna-Märta, ”det lär under krigstid, hvad jag hört, vara värst för sådana flickor som den gode guden gifvit ett fagert skinn – derföre grundar jag på om jag inte borde bestryka mej med skedvatten eller spanskgröna.
Du är lycklig, som inte behöfver ha så stora bekymmer, kära Stina!”
”Nå, det var då ett gement högfärds-tal!
Jag har så visst tjuge gånger som en hört till och med de finurligaste utlandssjömän påstå att det var tu tal om hvem af oss två som är den hvassaste.
Men, gubevars, stryk gerna på både spanskgröna och skedvatten – jag tänker att en flicka, som har sin ärbarhet att stötta sej vid, kan gå genom elden utan färgning, och det tänker jag om mej sjelf också, fast jag ofta får stå vid borgmästarns dörr som sköllervakt.”
”Du ställer dej visst mäkta gerna på den leden – annars är väl stadstjenarn närmaste man till borgmästarn.
Men en del flickor vet inte sin arma råd, om de inte få låta se sej.”
”Asch-ia-mej, sådan föraktlig varelse du är ...
Nej, om det vore du och aptekerskans Lovisa, då vore det annat slag – och vi få väl se, när kriget en gång gått sin väg, om jag behöfver släppa ned ögonlocken.
Jag råder hvarken officerare eller gemene man att tala ett snutfagert ord till mej, för så höga hästar som Stina Alsing kan sätta sej på, när hon blir förgrymmad, tror jag inte är lättfunna!”
Och härvid skildes de båda skönheterna med fullt uppsåt att, i hvad fall som helst, alltid sins emellan hålla ofred – – – – – – – – – – – – – – – – – –
”Min käre Krabbe du”, yttrade Korpen, i det han reste sig från skansverket, ”du kan just springa opp till bror din på apteket – kanske blir här allvar af förr än vi tro.
Nå, en har inte mer än en lifhank att släppa till ... jag är färdig ...
Hvad säger du, Pelle Kraft?”
”Jag säger kör för det – men jag ser inte till någon fiende ännu.”
”Och du, Kalle Krabbe?”
”Åh, jag gör som bror min: jag tar tjenst på apteket.
Och som j och mänga till er kanske blir sönderskjutna, så faller det sej ganska lägligt att jag stannar på den platsen: då kan jag skaffa er frisalver och fribindlar att sätta ihop lemmarna med.”
”Din fege stackare”, utbrast Korpen, ”du är rädd – tillstå det på stund!”
”Nå ja, det håller jag inte på.
Jag tycker inte det är något vidare roligt att bli hvarken spetsad eller stekt eller rätt och slätt sönderpiskad.”
”Det sista skall du teminstingen ha till godo, din kruka, när vi andre ha gjort slut på kriget ...
Men gå nu och minna dej på att, om jag blir sårad, du inte understår dej att lägga hvarken bindel eller salva på mej, för det skulle jag rifva af med tänderna, om jag inte kunde nyttja händerna.”
”Sådan är min talan också!” förklarade Pelle Kraft ...
”Och vill du, Korpen du, så gå vi ner till mi gummor, stadstjenarns köttsliga moster – hon plär veta allting före andra.”
”Det var inte så illa ... J kan nu gå hvar för er, piltar!” förkunnade anföraren det öfriga sällskapet.
”Jag följer
Kraften – ajöss med er!”
Då de voro borta, knöt Kalle Krabbe handen och hotade i luften.
”Ack, vänta, vänta, j stortalare, j skräflare, j gemena öfverdängare – jag skall inte ge er så stor salva eller plåstersmula som j kan lägga på ögat, och förr än jag åt er stjäl en enda linnelapp, skall jag låta skafva opp mej sjelf till linne.”
”Akta dej, Kalle!” varnade en af de underordnade.
”Om jag tänkte mej till den tanken att någon sladdrade för Korpen, så behöfde du visst inte göra dej det besväret att sjelf skafva opp dej.”
”Akta dej du, surfvel, att tala näsvisheter med mej – om jag inte är hvarken Kraften eller Korpen, så är jag den jag är, och er lägger jag opp, så många j ä’, om j knystar ...
Har j förstått mej, småfnask?”
En fiendtlig demonstration från det ganska modiga ”småfnasket” kom Krabbe på bättre tankar.
Han vände kosan åt apoteket, der han ärnade erbjuda sig som provisionelt biträde i laboratoriet.
Der borde en vara bäst skyddad för kulorna, om de komme.
Allting upp- och nedvändt i staden.
– Fruarna taga politiken och de krigiska försvarstillgångarne i skärskådande.
”Greta, kusin Greta”, ropade borgmästarinnan, tappande midt i tröskeln den på gult sidensars broderade ridikylen, och det utan att ens ge akt på huru den gigantiska förgätmigejs-kransen, inneslutande Gustafva Grundells aktade namn, sopade mot granriset ... ”kusin Greta, de komma att rycka in på vår sida.
Har du gräft ner ditt silfver?
Jag skall i denna dag gräfva ner mitt.”
”Huru”, utbrast min mor, ”är faran så öfverhängande?”
”Jag säger dig, kusin, att man kan vänta allting.
Min man, som är stadens styresman, vet något litet mer än andra, och de underrättelser, som i dag på morgonen inlupit, äro högst oroande: kanske ha vi dem öfver oss innan vi få en suck för oss ...
Som jag sa’: har du gräft ner dyrbarheterna?
Du har många sådana.”
”Kära kusin Gustafva, jag har ännu icke ens tänkt derpå.
Närmaste olyckan för mig är att min mans ögonsten, som han rekommenderade i sista stund, lilla Julia Konstantia, tynar af och blir allt sjukare och sjukare.
Doktorn säger att mycket beror på att hon ses väl efter – men Gud hjelpe mig för tid jag har dertill, ensam som jag står för allt.
Menniskorna äro ju alldeles förryckta.
En del vill proviantera och begrafva sig inom sina hus, en del vill sälja eller byta bort allting och ge sig in i fjällbygderna.
Det är ett spring fram och åter: köpa, sälja, borga, packa in, rifva upp, föra fram, föra tillbaka – det är så tröttande att jag om aftonen icke orkar sofva, om jag än vågade tillsluta ögonen för den lillas skull.”
”Min kusin”, svarade borgmästarinnan med en viss filosofisk kärfhet, ”i allmän nöd viker den enskilta.
Jag beklagar kusin, det vet Gud, men också tror jag att det icke år många hustrur gifvet att sköta mannens värf – och hvad förvirringen angår, så är den oundviklig.”
”Men, kära kusin, Strömstad har väl varit i krigsfärd förr en gång, och så länge man kan hålla dörrarna igen, så ...”
”Och huru länge håller man dörrarna igen?
Vänta lite – du får nog liksom vi andra öppna dem på vid gafvel, när inqvarteringarne börja att hagla, såvida icke fienden rent af inqvarterar sig sjelf: sådan våldgästning har man sett en gång förr.”
”Men har borgmästarn då inga underrättelser om försvar – ska inga trupper dragas hit?”
”Trupper – jag undrar just hvar de skulle komma ifrån, om icke den gode guden skickade ned dem från månen.
Ligga icke bohuslänningarne på Marstrand och elfsborgarne på Varberg, och generalbefälhafvarn öfver kusten ligger gud vet hvar.
Nej nej, hans maj:t har sopat med sig trupperna till Finland, der de uträtta ingenting, medan de kunde vara till nytta här hemma.
De små resurserna vid Laholmen kunna nu aldrig komma i fråga.”
”Ja, utsigten är mörk, kusin Gustafva, men hur öfverhängande faran än syns, kan det ändå vara möjligt att det är ett skrämskott.
Stå icke Sverge och Danmark i god vänskap!”
”Hvem Sverge står i vänskap med, kusin Greta, kan vara sak samma, då ryska kejsarrinnan skickar ut sina budkaflar; och nog vet kusin, som har apotekarn till svåger, så mycket om politiken att kusin känner det danskarne icke för egen del skulle falla Sverge i ryggen.”
”Vi lefva i tider, då ingen man eller qvinna kan vara okunnig.
Jag har hört att danske kungen lofvat ryska kejsarinnan hjelp, men då svenskarne i Finland icke göra mycket väsen af sig, skulle hon väl icke behöfva att skicka danskar och norrmän på oss – har hon icke krigsfolk nog ändå.”
”Hon har turken att sköta, min kusin, och jag säger att vi få sköta oss sjelfva.
Jag har mina källor, som kanske icke stå hvar och en till buds, och jag har hört en fågel sjunga en ful korpsång, som går på den melodien att de höga herrarne i Finland hålla på att lägga onda rådslag mot kungen ....
Nu kom någon hastigt från kökssidan.
”Frun, frun”, ropade Malena med andan uppe i halsgropen, ”här är en bonde från Högdals socken, som varit inne i byn (Fredrikshall), och han sätter själen i pant på att han hört att hela fiendeskaran skall komma öfver med två riktiga prinsar, en för och en bakefter, och de ska ha fanor och pipare och sablar, som gå på tre alnar, hvassa i ändan som stickspjut!
Är det inte så godt att springa löckt i sjön som att låta förgöra sej med sådan redskap.”
”Nå, min kusin”, utbrast borgmästarinnan med en röst sväfvande mellan fasa och triumf, ”nu bli kanske mina nyheter trodda ...
Men jag måste på stund hem och höra hvad min man säger.”
”Mina fruntimmer, mina kära vänner”, ropade en annan nu inrusande dam, hustru åt chefen för den upprättade fri kåren, ”Gud straffa mig, om här blir fråga om barnlek!
Ni vet att de komma landvägen, och hvad ger kungen oss till försvar mot så många tusen man?
Några fattiga soldater under öfverste Tranefeldts befäl hålla sig i närheten – är det något att bevaka nyckeln till Bohuslän med!
Vår ammunition och våra kanoner tjena till ingenting.
Också nedgräfva vi alltsammans.”
”Men, mina fruar”, invände min mor, ”om nu vi lemnas till spillo, så måste väl längre inåt Bohuslän hjelp komma.
Fins det icke en general, som ...”
”General Hjerta”, svarade den kunskapsrika militärfrun, ”ja, hvad han får ihop att skydda oss med, det vete gud!
Men att sitta här och vänta på det skyddet blir långväntan – det är långt till Wenersborgs-trakten.”
Nya besök och nya rapporter ...
Ändtligen måste min mor tillsluta dörrarne åt den sidan, der hon hettes bo, och kasta sig tillbaka in i de husliga bekymren och de yttre göromålen, hvilka jemt ökades.
”Ensam, ensam!” suckade hon, lutad öfver det sjuka barnets bädd.
Men hon önskade likväl icke sin man på hemvägen, ty han skulle då säkerligen blifva uppsnappad af de ryska kaparne.
Belägenheten kändes ständigt svårare.
Och att föreställa sig det syster Majken nu i sin tur skulle trösta och hjelpa, var otänkbart.
Majken hade göra nog med att skifta de näsdukar, som oupphörligt vättes af hennes tårar.
Denna goda, men ömtåliga och klemande qvinna, med kammaren fylld af barn, kunde ej tänka på något annat än att jemra sig öfver dem, sin man och sig sjelf.
Hon hade glömt till och med sin svartsjuka och lyssnade ej på annat än jobsposterna från de nedre regionerna.
Den jovialiske apotekaren hade ännu aldrig fällt modet, men nog var han trött vid att natt och dag tillaga droppar, ty sådana köptes qvarterstals af alla fruntimmer från stad, land och strand, och hans hustru konsumerade, enligt hans eget påstående, mer än menskligt i veckan.
”Hvad fan skall jag ta mig till, bror?” sade han en dag till sin vän provinsialläkaren.
”Qvinnfolken dränka både mig och sig i nervdroppar!”
”Låt pojken laga till en åm kanelvatten med lite sprit i!” svarade doktorn helt flegmatiskt.
”Förbannadt bra, bror – med etikett: ”Nya utomordentliga droppar, ordinerade af doktor &c. &c. Tack ... nu bör jag kunna hinna med något mer.”
Och hvad hade han icke allt att hinna med, den förjagade mannen!
Huru stora expeditioner åt alla kloka gubbar och gummor i bygden – dit gick rigabalsam kanntals och häftplåster i små vedstaplar.
Och fastän han så arbetade i sin anletes svett, upphörde han ej ändå att vara ett slags ledande organ i förmiddagssessionen, då stadens honoratiores kommo att taga sin dubbelbesk.
Den märkvärdige mannen lagade spanska flugor, skref etiketter, slog i beskar, framtrollade morseller och diskuterade statens förhållande till kriget med en färdighet i hand och tunga, som knappt en konstmakare ex professo kunnat visa maken till.
Också sade man:
”Det är en satans karl, den Falken!”
”Kom ihåg, mina herrar”, talade han med sin starka, men något spruckna röst, ”kom ihåg att Strömstad haft den äran att kallas Carl XII:s öga!