Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man klagar i allmänhet deröfver att, enl. taxan, skiften blifva för dyra, och jag har t. o. m. hört af landtmätare, att icke allenast skiften derigenom förekommas, utan äfven att de i framtiden skola blifva ännu färre; och vore det nu egentligen blott sådane landtmätare, hvilka låta ackordera med sig, eller vöre kända för utmärkt skicklighet, som anlitades.
Då jag, min pligt likmätigt, sökt efterforska förhållandet i afs:de på landtmäteri-taxans verkningar, har jag af sakkunnige personer och landtmätare fått den upplysning att 1857 års taxa har Den 19 November. 97 har mindre brister deri att sjelfva taxan i och för sig är för hög, än deri att taxeringssättet är så otydligt, att det är med den största svårighet, som taxeringen kan kontrolleras.
Det har ock befunnits, genom klagomål, anförde öfver landtmätare, att ganska välkända landtmätare, hvilka man icke kan antaga hafva velat uppsåtligen öfverträda taxan, likväl gjort det, förmodligen genom misstag.
Af vigt har jag således trott det vara att, intilldess landtmäteri-taxan hinner att öfverses, några åtgärder vidtagas under tiden, på det att icke några afbrott må komma att ega rum i de, enligt min tanka, för landet särdeles välgörande skiftes-förrättningarne.
Efter att, af en sådan anledning, hafva sökt att få reda på huru en kontroll öfver landtmäteri-inrättningen lättast skulle kunna åstadkommas, har jag icke funnit något bättre sätt än att i hvarje läns- eller provinskontor skulle förordnas en eller två äldre landtmätare, helst sådane, som genom sin helsa hindrades att sjelfve förrätta skiften, att granska de andras räkningar.
Med anledning af hvad jag nu anfört, får jag äran inför Högloft. R. o Ad. föreslå : att R.
St:r ville bevilja ett förslags-anslag, stort 48,000 rdr, för att användas såsom arfvoden åt en eller flere äldre och erfarne, af K.
M. utsedde, landtmätare vid hvarje provins’ landtmäterikontor, hvilka det skulle åligga att granska hvarje utaf landtmätare för förrättning inom länet afgifven arfvodes-räkning; att R.
St:r besluta att arfvodena för berörde granskning skola bestämmas sålunda, att hvar och en till granskningen utsedd person erhåller årligen minst 600 rdr, men högst ett belopp, motsvarande allt hvad, på grund af de utaf honom gjorda anmärkningar, till jordegare, enligt 25:te §:n af K.
Kungörelsen d. 12 Maj 1857, af Landtmätare återbäres eller
Landtmätare finnes hafva jordegare för mycket påfört.
Att den nuvarande landtmäteri-taxan, både genom höga afgifter och den invecklade beräkning, hvarpå de grunda sig, väsendtligen motverkar skiften och den ekonomiska uppmätningen af landet är en känd sak af alla jordbrukare, som varit nödsakade att anlita landtmätare-biträden.
Landet tillskyndas emellertid härigenom en stor skada; ty om det för den enskilde jordegaren är ett vilkor för all förnuftig hushållning att känna sina egor till areal och beskaffenhet, är det ur allmän och statistisk synpunkt icke mindre maktpåliggande att landet blir uppmätt, helst ingen rättvis beskattning af jorden kan uppstå, med mindre den grundar sig på noggranna och fullständiga kartor.
Ifrån uppnåendet af detta mål äro vi, jag befarar det, nu mera aflägsnade än någonsin.
Hvar och en, som intresserar sig för att komma till ett bättre förhållande i dessa vigtiga omständigheter, bör derföre vara Gr.
Anckarsvärd tacksam för den motion, han väckt; och då jag till dess hufvudsakliga syfte understödjer densamma, tillH. I. 7 98 Den J9 November. låter jag mig uttrycka den önskan att den vid denna riksdag måtte erhålla den grundliga behandling, som ämnets vigt förtjenar.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad, yttrade Hr Gr. o. Landtm., att som Gr.
Anckarsvärds ifrågav:de motion var af den beskaffenhet, att den kunde hänvisas till gemensam handläggning af Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:t, ansåge Hr Gr. o. Landtm, sig böra före framställandet af propos. på motionens remitterande för R. o.
Ad. tillkännagifva, att i betraktande deraf, att åtskilliga förvecklingar skulle kunna uppkomma, derest motioner af likartad beskaffanhet, väckta inom särskilda Stånd, remitterades till olika Utsk., men att det deremot icke vore med någon svårighet förenadt, att ett Utsk., som fått till sig öfverlemnad en motion af sådan beskaffenhet, att dess handläggning ej tillkom Utsk:t ensamt, för motionens behandling sökte sammanträde med ett eller flere andra Utsk., Talmännen hade sins emellan öfverenskommit, att, i likhet med hvad vid föregående riksdagar iakttagits, i allmänhet föreslå motioners remitterande till endast ett Utsk.; hvarefter Hr Gr. o. Landtm, hemställde, att den förevarande motionen tillika med de i ani. deraf nu afgifne yttranden finge till Stats-Utsk:t remitteras.
Sedermera hemställde Hr Gr. o. Landtm., huruvida R. o. Ad. bifölle Gr.
Anckarsvärds i motionen tillika gjorda anhållan, att densamma finge med Hederv. Bonde-St. kommuniceras; hvartill jemväl svarades ja.
Jag anhåller att mitt särskilda förslag måtte med Hederv.
Bonde-St. blifva kommuniceradt.
Afven denna begäran
Lief, uppå framställd propos., afR. o. Ad. bifallen.
Föredrogs och remitterades till Lag-Utsk:t
Hr Dalmans, Wilh. Fredr., d. 15 dennes på bordet lagde motion M 25, om oäkta barns arfsrätt.
Hr Dalmans d. 15 dennes hordlagde motion M 26, om förändring i bysättnings-Jagarne.
Jag har begärt ordet, icke för att motsätta mig Hr Dalmans motion, utan för att understödja densamma; men det är kändt att hos R.
St:r vid förra riksdagen biel' ett förslag om den omedelbara bysättningens alskaffande väckt, hvilket, slutligen bifallet af alla Stånden (äfven af Preste-St., d. 2 Okt. 1860), biet till K.
M. framställd!, men K. M. ansåg Sig Den 19 November.
99 föranlåten att vägra Sitt bifall till förslaget, såsom jag tror egentligen på grund af de i Högsta
Domstolen deremot gjorda anmärkningar, hvilka hufvudsakligen gingo ut derpå att det skulle vara nödvändigt för vårdandet af vår Svenska kredit att bibehålla den omedelbara bysättningen för utländska vexlar.
Till följe häraf anser jag mig, för att icke riskera hela reformens framgång, för att på en gång vinna allt, böra nu väcka ett alternativt, något modifieradt förslag, ehuru jag bekänner mig hysa en viss faderskärlek för förslaget, sådant det förra riksdagen antogs, då jag ensam, d. 14 Oktober 1850, tillstyrkte en dylik lagförändring, såsom reservant i Lagberedningen, och ehuru jag här å Riddarhuset förra riksdagen fiirklarade hvad jag ännu vidhåller, att jag för min del icke hyser nämnde betänkligheter, med afseende å vår utländska kredit och de utländska vexlarne.
Detta gör jag så mycket mindre, som de vexlar, hvilka man vanligen benämner utrikes vexlar, d. v. s. sådana, som dragas å utrikes ort på Sverige, äro papper, som så sällan förekomma, att många bland våra största affärsmän aldrig sett några dylika.
Ty värr! säljas icke ofta utrikes några vexlar dragna att betalas på Svensk ort.
Jag tror icke heller att det är af nöden påkallade att göra några dylika särskilda undantag till förmån för utlänningar.
I afseende på den civila lagstifningen vill jag i allmänhet gå derhän att jag lemnar utlänningen lika rättigheter med infödda Svenskar, men så långt går jag icke att jag vill lemna honom några civila rättigheter derutöfver, hvilket för öfrigt jag tror vara något, som knappast i något annat civilise radt land än Spanien eger rum.
Då emellertid pluraliteten i Högsta Domstolen yttrat alldeles motsatta åsigter mot mina, så kan jag icke ega synnerligen stort hopp att kunna göra mina enskilda åsigter gällande.
När jag således fruktar, att, då man begär för mycket, åtminstone hvad andra tro vara för mycket, man erhåller intet, så och enär jag föreställt mig, att det vore af särdeles stor vigt att det omedelbara bysättningstvånget afskaffades, anser jag att R.
St:r vid denna riksdag borde till K.
M. ingå med en und. skrifvelse, som innefattade 2:ne alternativer, nemi. det ena begärandet att K.
M. täcktes lemna
Sitt bifall till det förslag, sorn vid förra Riksdagen blifvit af R.
St:r framställdt; men, för den händelse attjjK. M. skulie finna Sig fortfarande förhindrad, med afseende å de utländska förhållandena, att lemna sanktion till detta förslag, att R.
St:r då ville i unddiet tillkännagifva] sitt beslut att alternativt till K.
M:s pröfning framlägga ett förslag der undantag vore gjordt för skulder, härledande sig från utländska vexlar.
Jag har uppsatt ett särskildt förslag eller motion i detta ämne, emedan jag fruktade att tilläfventyrs Lag-Utsk:t icke skulle finna sig ega tillräcklig anledning af Hr Dalmans motion till en dylik framställning.
Men innan jag uppläser detta mitt förslag, vill jag taga mig friheten att med nådra ord fästa R. o.
Ad:s uppmänksamhet på vigten deraf, att den omedelbara bysättningen här i landet må komma att upphöra.
Dervid behöfver jag 100
Den 19 November. knappast göra mer än anmana R. o. Ad:s
Hrr ledamöter att taga del af de bctänkanden och skrifvelser, som äro afgifna i detta ämne.
Jag tror att hvar och en af Eder, Mine Hrr, har någon kännedom om att bysättningstvång^ icke varit af någon användbarhet för de större affärsmännen.
Det är nästan oerhördt att någon sådan begagnat sig af den omedelbara bysäftningen.
(Med omedelbar bysättning menas en sådan, som kan ega rum utan föregående utmätning för vexlar och skuldsedlar).
Jag har talat med en gammal Ombudsman i Riksbankens Diskontverk, som i många år utöfvat denna befattning, och han säde mig, att han aldrig begagnat omedelbar bysättning.
1 Stockholms enskilda bank, hvilken nu har de största enskilda affärer i riket, rörande sig med öfver en million hvar dag, har hittills under dess femåriga tillvaro aldrig förekommit något fall, der man ansett sig böra yrka på omedelbar bysättning.
Vid den debatt, som egde rum bos Borgare-St. i denna fråga, yttrade sig alla affärsmän för den omedelbara bysättningens afskaffande, och det är endast några jurister, som haft någon betänklighet deremot.
De hafva i synnerhet åberopat utländska förhållanden, och, ehuru dessa, så väl som de utländska lagstadganden, icke äro så lätta att taga reda på, så, emedan jag sett att inom Högsta
Domstolen den förmodan framkastas, att det i andra länder skulle finnas särskilda föreskrifter i afseende å omedelbar bysättning för vexlar, har jag funnit mig böra göra några efterforskningar i detta ämne.
Dessa forskningar halka icke för mig lemnat det resultat att man gjort några undantag i fråga om omedelbar bysättning för vexlar; lika litet har jag funnit, att man gjort någon skillnad på inländska och utländska sådane.
Jag har deremot funnit, att redan så tidigt, som under Wilhelm den 3:djes och Annas regering, har man i England förklarat att utländska och inländska vexlar der skulle sättas på alldeles samma fot.
I afseende på behofvet af bysättning i affärslifvet, så, efter man här har fästat sig vid utländska förhållanden, så, ehuru citater i allmänhet äro för åhörare obehagliga och särskildt, såsom en snillrik ledamot af detta hus anmärkt, »ingenting är tråkigare än att läsa i bok», ber jag dock, att få anföra hvad några af Englands förnämsta jurister yttrat i detta afseende.
Så yttrade Lord Eldon, kanske den utmärktaste af Torypartiets ' Lordkanslerer under detta århundrade och annars känd för ytterlig ovilja mot all lagändring: »att bysättningsiagen gaf tillåtelse att utöfva mera förtryck och omensklighet än man påträffade under sjelfva siafveriet, och att afskaffandet deraf icke skulle medföra någon större olägenhet för landet.»
En annan ej mindre utmärkt bland Whigpartiets iordkanslerer, lord Brougham, har i parlamentet yttrat: »Låt allt hvad gäldenären eger blifva taget och ijvarhållet från honom utan skonsmål, till dess alla hans borgenärer erhållit betalning eller godtgörelse; men låt hans person endast blifva tagen, när han döljer sina tillgångar eller förtjenar straff för bedrägligt förfarande».
En af Englands Den 19 November.
101 förnämsta statsekonomer, M’Culloch skrifver derom: »För att tillförsäkra kreditens fördelar åt allmänheten utan de ofantliga missbruk, som härleda sig från kreditens missbruk, är af yttersta vigt; och få medel, tro vi, skulle så mycket bidraga dertill, som att borttaga från borgenärer rättigheten att bysätta gäldenärer;» och vidare: »Bysättnings-lagen är i sjelfva verket icke fördelaktig för andra än skälmar och bedragare (knaves and swindlers, kanske rättare återgifvet med procentare och industri-riddare) jemte den sämsta klassen af advokater.» — — — »Om bysättningen afskaflädes, skulle kredit endast lemnäs dem, som förtjena det; ty i allmänhet skulle köpmannen, om han ej hade annat att lita på än sitt eget omdöme, ej lemna kredit till den, om hvars karakter och ställning han egde fullständig kännedom.»
Afven här i landet torde det vara bekant huru en särskild industri uppstått, som hufvudsakligen drifver sin rörelse med sådane låntagare, som icke hafva något annat att sätta i pant än sin framtid och sina förhoppningar derom att deras fäder, bröder eller vänner icke skola tillåta att de komma på gäldstugan.
För denna industris förintande tror jag det vore väl, om bysättningstvånget afskaffades.
Bysättningen här föranleder dessutom till sädane förföljelser att man knappast kan göra sig en föreställning derom.
Fastän jag redan var öfvertygad om bvsättningens orättvisa och bedröfliga följder, hade jag dock aldrig tänkt mig att den skulle så kunna missbrukas, som jag såg under en af mina embetsresor i somras.
Jag länn nemligen en 72 års gammal man i bysättningshäkte!, dit han blifvit satt, icke för egen skuld, utan för sin aflidne sons, efter hvilken han försummat att göra sig urarfva.
Det förslag, som jag skulle vilja framställa, vore följande:
Jag föreslår att B.
St:r för sin del åter behagade besluta antagandet af en lag ang:de hysättning, alldeles lika med den, som vid sednaste riksdagen antogs och som återfinnes uti R, St:rs underd. skrifvelse den 20 Oktober 1860 (M 176.)
Men då, på grund af betänkligheter förnämligast afseende på »utländsk vexel» grundad fordran och till följd deraf uti Högsta Domstolen gjorda anmärkningar, K.
M. vägrat nådigt bifall till nämnde förslag, vågar jag tillika föreslå att R.
St:r uti underdånig skrifvelse tillkännagifva, att för den händelsen, att K.
M. fortfarande skulle anse sig förhindrad bifalla nämnde förslag, R.
St:r då för sin del vilja antaga samma förslag, med den förändring, att bysättning för skuld, grundad på utländsk vexel, får ega rum hädanefter som hittills.
Då jag för min del icke varit och ännu icke är af den tanka att dylikt undantag rätteligen bör ega rum, har jag icke velat framlägga förslag till detta alternativs redaktion, utan hoppas, att någon, söm anser undantaget nödigt, åtager sig att formulera detsamma. 102 Den 19 November.
Jag tror deremot det vara af så stor vigt att den omedelbara bysättningen i allmänhet varder afskafiad, att jag gerna, för att vinna framgång deråt, vill medgifva dess qvarstående för skuld, grundad på utländsk vexel, i synnerhet som jag är innerligt öfvertygad att sådan bysättning lika litet hädanefter, som hittills, skall ifrågakomma.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framstäld propos., blef motionen jemte yttrandet remitterad till Lag-Utsk:t.
Mörners, Carl Stellan, d. 15 dennes bordlagde motion M 27, ang:de pensionering af ännu qvarlefvande Landtvärnsmän.
Hr Nordenfelt, Enar Wilhelm: flen nu framställda motionen är till sitt syfte så ädel, den talar så varmt till känslan, den appellerar till nödvändigheten att visa nationel tacksamhet mot de män, som deltagit i det olyckliga kriget 1808 och 1809.
Denna sak är dessutom så belyst, att dagern faller i ögonen på dem, som betrakta den, och gör en opartisk förvillelse nästan oundviklig.
Man kommer hastigt och lätt till den tanken att vi till denna motion måste säga ett obetingadt ja; men få saker finnas, som icke åtminstone hafva tvenne sidor, och så har förhållandet förefallit mig med denna sak.
Jag har derföre ansett det vara min pligt att bifoga några anmärkningar vid remitterandet af denna fråga till Stats-Utsk:t.
Jag kan icke finna alt känslan är den rätta grunden för bestämmande af statens utgifter, hvarken för Stats-Utsk:t eller för R.
St:r, och i detta fall är det dock känslan, som talar hufvufvudsakligen.
Det är icke nämndt om de följder, som bifall till densamma och verkställighet af förslaget hafva, men dessa följder äro likväl af den natur, att någon tvekan om ett obetingadt bifall bör kunna uppstå, om man tänker på rättsgrunden för att gifva pension, och en betydlig pension, åt personer, som, så vidt jag icke bedrager mig, blott 2 år stått i arméens leder.
Att en så kort tjenstetid, då den icke varit förenad med blessyr eller några vidare utmärkta handlingar för tillfället, ej är någon lämplig rättsgrund, är temligen klart i ögonen fallande på hvar och en.
Om detta förslag skulle bifallas och en pension, af 48 rdr årligen utdelas till en f. d. landtvärnskarl, som aldrig varit så nära striden att en blessyr kunnat komma i fråga, så skall det ofelbart väcka harm och afund hos alla de afskedade militärer, som efter 10, 15 kanske 20 års trägen tjenstgöring, utsatta för faror af mångahanda slag, icke fått någon pension, då de ej hafva uppnått de i förfaltningarne bestämda tjenstearen; — eller, om en båtsman, som seglat verlden rundt samt kämpat om sitt lif mot elementerne, tycker det vara obilligt att se en inom samma distrikt boende f. d. landtvärnsman, om hvilken han kan - Den 19 November.
103 hända vet att han gjort sitt fälttåg som officersuppassare eller handtlangare vid något förråd, der han hvarken lidit nöd eller varit utsatt för faror, vara i besittning af en pension, så må det ursäktas honom.
Hvad sjelfva saken vidkommer att landtvärnet i allmänhet slitit mycket ondt, behandlats illa och att staten kunde hafva en tacksamhetsförbindelse till dem, det vill jag så mycket mindre bestrida, som jag redan vid den tiden var så gammal, att jag mycket väl minnes hvad då passerade; att kanonjollar kommo hem med personer fastfrusna på sina bänkar o. s. v.; och jag vet att många landtvärnstrupper bade brist både på kläder och föda vid dessa tillfällen; men jag vet också att sådant icke var förhållandet öfverallt; jag såg i Christinehamn landtvärnskompanier exercera, som voro nöjaktigt klädda, visserligen icke ur militärisk synpunkt välklädda, ty de hade jackor af mycket olika färger och föga passande till personerna.
Men detta kan dock icke i allmänhet berättiga att gifva pension åt alla dem af landtvärnet, som 50 år efter denna tid äro nödställde.
Man kan icke rimligtvis anse att de af iandtvärnsmanskapet, som nu lefva, äro de som slitit mest ondt; det vore åtminstone ett besynnerligt undantagsfall, om man efter i fält erhållna skador kunde lefva ännu 53 år derefter.
Hvad åter sjelfva manskapet beträffar och inverkan på dem af en sådan pension, så fruktar jag att på många ställen detta understöd endast skulle komma att utgöra en lättnad för fattigvården inom socknen.
Det är nemligen icke utan exempel, att, när en person, som lefver på fattigvårdens bekostnad, får en tillgång af hvad slag den vara må, fattigvården anser sig icke behöfva bidraga vidare till hans uppehälle, utan knappar in på det understöd han förr haft.
Detta vore väl icke något ondt, om fattigvården ökade underhållet för andra fattiga, som hittills varit i saknad deraf, men så tror jag icke förhållandet skulle blifva, utan den nya pensionen blef blott en besparing för dem, som äro skyldige att underhålla de fattige.
Denna pension skulle dessutom blifva ett prejudikat, som för en framtid vore farligt; för det närvarande är ingenting deraf aft befara, men vi kunna få krig ännu en gång, och om då alla beväringskarlar, skarpskyttar och alla andra, som under en kort tid deri deltagit, skulle åberopa detta prejudikat och säga: »vi äro lika så väl förtjenta af pension, som det förra landtvärnsmanskapet»; så skulle man snart deri finna en ganska stor olägenhet
Motionären bar anfört att en enskild förening bildat sig för att gifva åt dessa fattiga en skärf.
Detta är en vacker handling af dem, som deri hafva deltagit, och denna sak gillar jag på det högsta, ty de hafva intet annat att rådfråga än sin vilja och förmåga att lemna bidrag och sin känsla, och för dem är känslan ett tillräckligt motiv.
Kommer någon med den anmärkningen att de lättsinnigt gifva ut dessa penningar, så kunna de alltid besvara honom med den kända satsen: »jag har rättighet att använda mina tillgångar så som jag vill.»
Så är dock icke 104 Den 19 November. förhållandet med dem, som äro förvaltare af statsinkomsterne, ty det är icke deras egna medel, som de förvalta, utan andras, och dessa medel, ehuru visserligen små, gå dock stundom ur fickor der det icke finnes mycket att taga.
Af dessa skäl och af flere andra, som jag för närvarande anser tjena till ingenting att anföra, skulle jag vilja tillstyrka att motionen icke måtte komma att föranleda till några åtgärder; men jag vet att opinionen är så stämd, att det icke är att tänka på ett sådant resultat, ty det blåser en stark känslovind genom nationen, som uttrycker sig i sammanskott till minnesvårdar af alla slag, i sammanskott till fanor åt skarpskyttekorpser, så små, att jk eller T\y af hela styrkan erfordras till en ordentlig fahnpluton, i Garibaldi-sammanträden och Garibaldi-adresser etc.
Derföre vill jag inskränka mig till att yrka, det Stats-Utsk:t, i händelse det finner skäligt att förorda motionen till dess hufvudsakliga mening, måtte bestämma att de individer, som skola komma i åtnjutande af ifrågavarande pension, skola hafva ådagalagt under hela sin lefnad, icke allenast ett uppförande, som kunde medföra betyg om god frejd, utan äfven ett nyktert och sedligt, samt att de derjemte icke genom sitt eget förvållande och sin egen misshushållning må hafva sjelfva varit skuld till det betryck, hvari de för närvarande befinna sig.
Jag är innerligt tacksam för att Hr Nordenfelt erkänner det ädla motivet i motionen, men han har gjort den anmärkningen att den icke hvilar på rättvisa grunder.
Jag tror att man åtminstone kan uppspåra några sådana i motiverna till min motion.
Bland annat har jag der redogjort så väl hvarföre jag ansett en pension till landtvärnskarl rättvis och billig, som ock hvarföre jag föreslagit pensionsbeloppet till 48 rdr, d. v. s. samma belopp, som utgår till afskedadt manskap af den indelta och värfvade arméen.
Vidare torde jag här få tillägga, att enligt gällande författningar är bestämdt, att soldat, som från början erhållit lägre pensionsbelopp, t. ex. 15 eller 24 rdr, uppflyttas efter viss ernådd ålder till närmast högre pension, samt att landtvärnskarlen, derest han redan från början erhållit blott det lägsta understödet, hvilket väl hade varit det minsta man från rättvisans synpunkt kunnat fordra, nu skulle, enär de yngsta landtvärnsmännen äro 72 eller 73 år gamla, och de flesta sålunda ändå äldre, derest nemi. samma grunder vid hans pensionering följdes som vid soldatens af stående arméen, i de aldra flesta fall i alla händelser erhålla 48 rdr i pension.
Redan detta förhållande torde vara tillräckligt att förtaga den af Hr Nordenfelt befarade afunden hos soldaten, derest landtvärnskarl skulle tillerkännas pension, och får jag derjemte mot Hr Nordenfelts inkast, att det skulle vara orättvist, om landtvärnskarlen för endast knappa 2 års tjenstgöring erhölle kanske högre pension än en soldat, som oförvitligt tjenat i 20 till 30 år, anmärka, att för - Ben 19 November.
105 fattningarna icke bestämma någon viss tjenstetid för soldatens pensionering, derest han under tjenstgöring ådragit sig skada eller sjuklighet; kortare eller längre tjenstetid inverka härtill intet.
Hr Nordenfelt har vidare anfört att iandtvärnet icke skulle hafva verksamt deltagit i kriget, utan att det skulle hafva användts till mera underordnade göromål.
Jag delar visserligen i någon mån denna åsigt, men af ansökningar och dervid fogade intyg, som inkommit till komitén för understödjande af 1808 års landtvärnsmän, framgår tydligen, att Iandtvärnet mera, än man kanske hittills i allmänhet trott, deltagit i strider, särdeles i skärgårdsträffningar, samt att af de ännu qvarlefvande landtvärnsmännen icke få bevisligen under och genom kriget ådragit sig sjuklighet och skada.
För öfrigt får jag bemöta Hr Nordenfelts anmärkning att, derest man nu beviljade landtvärnskarl pension, skulle det för framtiden blifva ett farligt prejudikat, att beväring eller skarpskytt, i händelse af krig, skulle genast göra anspråk på pension.