Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då den förste talaren omtalade att penningen kan produceras lika väl som spannmål, och att i det icke är mera skäl att lägga band på handeln med den förra än på den sednare, så måste man taga i betraktande om penningen produceras med samma frihet och under lika goda konjunkturer som spannmålen; ty annars kan den konkurrens icke inträffa som talaren sade utgöra vilkoret för att den fria räntan skulle medverka till det ändamål man dermed afsett.
— — Den 4 Februari f. m.
För att göra min ställning fullkomligt klar anser jag mig böra börja med att säga att jag icke tillhört majoriteten inom Utsk. men då jag likväl är medlem af detta Utsk. så anser jag mig pligtig att här redogöra för Utsk:s skäl.
Jag återtar nu der jag slutade.
Jag sade att större delen af dem, som yrka på räntans
Digifvande, utgå från den grundsats att derigenom penninge-produklionen skulle ökas på samma sätt sorn, genom Digifvande af näringar i allmänhet, produktionen och derigenom tillgången ökas, men, sade jag, detta förutsätter att i allmänhet sådane förhållanden ega rum som gynna produktionen af penningar.
Hvad föranleder tillgång på penningar?
Den förste värde talaren har sagt att penningar beslå icke allenast i silfver och guld, utan de bestå äfven till en stor del i myntrepresentanter, såsom sedlar hvilka föreställa silfver- och guld valutor, i kreditpapper af mångfaldiga slag, vexlar. privatbanksedlar'eller andra förskrifningar.
Dessa pappers benämning tillkännagifver redan att de äro en produkt af krediten.
Krediten har skapat och underhåller dem. men icke nog dermed, denna kredit inlockar utländska kapilaler i landet, och gör att penningar-inom landet kunna åstadkommas.
När nu denna kredit icke af lagstiftningen skyddas, eller när den i allmänhet icke är så omhägnad att dess produktion af penningar kan fortgå under gynnsamma förhållanden, så motsvarar den icke sitt ändamål,'och då upkommer brist på penningar.
Vi skola tillse, huru det med denna kredit förhåller sig inom vårt land.
Den sönderfaller i två delar, real kredit och personel kredit.
Den förra grundar sig på fast egendom och egentligen på inteckningslagarne.
Meningen med dessa är att göra det möjligt för mig, om jag vill utlåna penningar mot pant i fast egendom, att genom offentliga handlingar vinna visshet örn, huruvida denna egendom kan utgöra tillräcklig säkerhet för min fordran.
För att få vela detta måste jag till en början veta. huruvida andra fordringar möjligen kunna gravera dem, och för att sätta mig i tillfälle härtill är inteckningsväsendet infördt.
Genom rådfrågande af de allmänna handlingarna eller grundböckerna, i hvilka i allmänhet alla egendomar, som hafva någon gravatioh äro uptagna, kan jag vinna fullkomlig uplysning om hvilka gravationer, som vidlåda den egendom som är i fråga.
Detta är fallet i en stor del af Europas stater, der offentlighet i hypotheksväsendel vunnit full tillämpning.
Detta är icke fallet hos oss; det är nogsamt bekant att genom de tysta förmånsrätterna en högst betydlig brist i denna institution förefinnes.
Bland de tysta förmånsrätterna förtjenar i synnerhet att omnämnas den. som tillkommer omyndige, hos deras förmyndare; denna är f. n. af beskaffenhet att i väsendtlig mån rubba den reela säkerheten, och man kan icke begära, att utlänningen skall med förtroende placera sina penningar i Sverige mot hypothek. om han efterfrågar hypothek-institutionen och får veta att denna institution icke fullkomligt motsvarar sitt ändamål.
Med ett ord, så länge de 260 Den 4 Februari f. m. lysta förmånsrätterna existera kan jag icke vara absolut förvissäd att jag ur den intecknade panten skall utfå min fordran.
Om jag nu öfvergår till den personella krediten, så måste vä erkänna, att icke eller den är så gynnad och skyddad sorn vi skulle önska.
Ilen personella krediten grundar sig hufvudsakligen på förtroende, och detta förtroende måste njuta sådant skydd af lagstiftningen att om jag icke af min gäldenär utbekommer min fordran, jag genom lagens arm skyndsamt och med säkerhet skall kunna utfå densamma.
Jag måste erkänna, att äfven detta icke är förhållandet; ty långsarnheten vid våra rättegångar i handelsfrågor och särskildt i konkurser, utgör ett väsendtligt hinder i detta afseende.
Man har också flerfaldigt gånger yrkat på att ändring skulle vidtagas i detta afseende och sednast hafva R.
St. derom hos K. 51. anhållit 1848, men det har tyvärr ännu icke skett.
Ett förslag framlades vid sednaste Riksdag, hvilket skulle utgöra sjelfva grundvalen för den nya handels-Jagstiftningen.
Detta förslag bifölls af Ständerna, men något vidare är icke gjordt i den vägen.
Under det att det så står till hos oss, så arbetar man i utlandet med den aldra största ifver på förbättringar af handelsrätten, hvilken del af lagstiftningen i sednare tider blifvit det förnämsta föremålet för lagstiftarnes omsorg.
I detta ögonblick, mine Hrr! år man i Tyskland sysselsatt med att utarbeta förslag till en för Tyskland gemensam handelsrätt.
Dessutom hafva de länder, som i allmänhet i Tyskland gå i spetsen för lagstiftningen, nemi.
Preussen och Österrike, genom åtskilliga lagstiftningsåtgärder sökt gifva framgång och styrka åt krediten.
I Österrike har blifvit ifrågasatt införandet af handelsdomstolar, just i ändamål att bereda större skyndsamhet i handläggningen af tvistemål affärsmän emellan; ty man har i allmänhet antagit den grundsats att dessa mål icke borde behandlas med samma långsamhet,, hvarmed öfriga lagskipningsärenden behandlas.
För en sådan lagstiftning hafva vi i Sverige ännu icke gjort något, utan vi stå på samma punkt som förut.
Då således den reela krediten icke är betryggad och för den personella nästan ingenting gjordt så kan med skäl ifrågasättas om kreditpapperen som utgöra en väsendtlig del af ett lands rörliga kapital skola produceras i den mängd som för rörelsen erfordras, och om sålunda kan motverkas den tendens till höjande af räntefoten som man fruktar kunde bli en följd af räntans Digifvande.
Om således i frågava r:de förslag icke vinner bifall, om man på detta rum liksom på de öfriga afdelningarna af representationen afslår förslaget ehuru till principen riktigt, hvem drabbar då ansvaret derför?
Regeringen!
Och då jag vid remissen af den ifrågavarrde motionen hörde Finansministern på detta rum, med förordande af densamma, säga, att han sjelf skulle väckt denna motion, om den icke blifvit väckt af någon annan, då tyckte jag det vara det gynnsammaste klander och det bittraste hån, som Finansministern kunde uttala mot sig sjelf.
Det är nu mera icko Defi 1 Februari f. m. -61 genom uttalande af allmänna satser som statsmannen förtjenar sina sporrar, äfven om dessa satser i allmänhet ega sin riktighet, såsom förhållandet är med den om räntans frihet.
Den är absolut riklig, men den är del under förutsättning att alla de factorer, som medverka till det med räntans frigifvande afsedda ändamålet, finnas till, ty finnas de ej till, så faller satsen ohjelpligen. och långt från att vinna hvad man afsett med satsens införande, kan den tilläfventyrs verka till motsatsen.
Det kan nemi. icke nekas, att om också den fixa räntan i allmänhet icke kan nedhålla räntefoten, så bidrar den likväl något i detta afseende.
Jag hemställer till hvar och en sorn har pengar att utlåna, om hail icke skulle taga mer än 6 °/0. om han vore dertill berättigad.
Det är således endast konkurrensen, som kan hindra honom derifrån, och denna konkurrens kan icke upkomma om icke krediten blir tryggad.
IMen mine Hrr! då jag nu redogjort för de motiver som 1 i 11 bakahålli t de betänksamma inom Utsk., och tilläfventyrs tillbakaliålla äfven många betänksamma ledamöter af detta Stånd, så är jag likväl långt ifrån att vilja förneka att frågan är af den aldra största vigt, och att man möjligen ännu bör försöka att. bereda framgång åt densamma.
Det är af den förste värde talaren redan omnämndt att inom Preussen, och jag skulle kunna tillägga äfven inom Österrike och Sardinien arbeten pågå i denna syftning.
Så länge räntan i Europas öfriga samhällen icke var fri, var ingen fara förenad med att den inom Sverige var bunden, men i samma ögonblick som den inom öfriga samhällen lemnäs fri, är det klart att det blir vådligt för oss att hafva den bunden.
Det är oss alla bekant, att en stor del af våra affärsmän taga sina penningar från Hamburg; det är klart att om penningekrisen i Europa fortfar och räntan i andra länder stiger öfver 6 proc., så hastar affärsmannen i Hamburg att upsäga sina här stående kapitaler; ty han placerar dem heldre i Tyskland, der han får högre ränta än han kan erhålla här.
Deri ligger onekligen en högst vigtig anledning för representationen att taga denna sak i behjertande, och om man också ej kan bifalla den i dess hela utsträckning, så vore det måhända ändå skäl att försöka vidtaga någon modification, samt i synnerhet att med allt allvar arbeta på förbättrande af våra kredit-anstalter, och derigenom ingifva allmänheten ökadt förtroende.
Det är först sedan dessa motioner blifvit inom Utsk. behandlade, som man fått veta att ett dylikt förslag om räntans frigifvande blifvit väckt i Preussen, och jag t vi fl ar icke att denna omständighet skall för Utsk. utgöra ett bevekande skäl att taga frågan i nytt öfvervägande.
Jag tillstyrker således återremiss af Betänk.
, på det att Utsk. måtte taga i förnyadt öfvervägande hvad som i saken kan göras.
Detta anförande hade blifvit afbrutet genom ankomsten af Hr Stats-Rådet m. m.
Nils Fredrik Wallenstéen, som å K.
M:s 282 Den i F e f>m a: r i f . m. höga vägnar aflemnade 2:ne K. M:s Nåd.
Skrifvelser samt 4 , Dess Nåd.
St. llr Cederschiöld, Roh.
Då denna fråga är en hland deni, sorn genom de allmänna?tidningarne på förhand blifvit så framställd, alt hvar och en som vågar nplräda deremot 1 stämplas såsom trångbröstad, konservatif, eller snart sagt som ett dumhufvud, så är det ingalunda angenämt att upträda mot delta förslag.
.lag vågar likväl göra det, derföre alt saken är af stor vigt, och jag hoppas att den sansade allmänheten inser, alt det i denna likasom i alla andra frågor, endast är i brist, på vetkliga argumenler sorn man tager sin tillflykt till så beskaffade som de jag nyss nämnt.
Allmänheten inser äfven ganska väl att denna fråga är en af dem, der man bäst är i tillfälle att slå ikring sig med allmänna fraser.
För min dePämnar jag icke biträda något» förändring förr än man lemnär fraserna och framställer så beskaffade skäl som kunna begripas af hvarje sundt förstånd.
Låtom oss nu se till hvilka de skäl äro som man framställer för förslaget, och å andra sidan hvilka de skäl äro, som tala deremot.
Såvidt jag af reservationerna kunnat inhämta de vigtigaste skäl man anfört för förslaget vill jag nu uptaga dem till besvarande.
Hr Nordenfelt har i första punkten sagt, alt han anser det norätlvist och obilligt alt i något fall förneka enskilda personer, att sig emellan träffa hvad aftal som helst, så vida det icke rörer tredje mans rätta, och Hr Sparre har i sin reservation sagt, att ringen annan lagstiftning i detta ämne håller stånd, än den, som gör ränte-aftalet, i likhet med hvarje annat sedligt aftal, beroende endast på kontrahenternas fria öfverenskommelse.r
Enligt den naturliga rättvisans fordringar är delta visserligen en obestridlig sanning och om denna i alla öfriga fall kunde vinna tillämpning, skulle jag gerna votera för framgång åt förslaget, men jag hemställer till eder mine Hrr! om denna sats kan vinna full tillämpning sedan vi ingått i samhällsfördrag eller om vi icke derigenom nödgas eftergifva något af de rättigheter nattir-rätten skänker oss.
En talare har sagt: apenningen är en vara på samma sätt som spanmål, och för spanmål har man rätt att fordra hvilket pris som helst.a
Om man fullföljer talarens tankegång så skulle consequensen fordra att vi äfven skulle ega rättighet alt använda våra varor eller produkter som vi behagade, men jag frågar, om vi tillgodonjuta en sådan rättighet.
Jag frågar just med afseende på spanmål, om icke rättvisan i så fall fordrade, att t. ex. llr Bildt såsom egendomsegare skulle hafva rättighet att förvandla hela sitt spanmålsparti till bränvin, eller om han icke skulle kunna ingå ett så beskaffadt kontrakt med sin arrendator.
Natur rätten medgifver det, men sedan vi ingått i ett samhälle måste vi underkasta oss de lagar, som fordras för samhällets bestånd.
Den naturliga rättvisan fordrar äfven att vi få använda våra skogar som vi behaga, men jag tror, att det snart skall blifva nödvändigt att lägga band på misshushållningen med skogarne och måhända skall hvarken Hr Den i Februari f. m. 163 Bildt eller någon annan af delta lius sätta sig deremot.
De värde reservanterne hafva dessutom sjelfva i slutet af sina reservationer visat alt deras premisser icke voro rigtiga; ty om de ville tillämpa de grundsatser hvarmed de började, nemi. att man hade rätt att skalla sig den högsta ränta man kunde för sina penningar, hvarföre hafva de dä lagt vilkor och inskränkningar vid sitt förslag mot slutet, der de säga, att för skuldsedlar på 6 eller 9 månader får man taga hur hög ränta som helst, men alt sä ej får ske på skuldsedlar som äro utfärdade på ett år eller längre tid.
Med ett ord de frångå sjelfva den princip, hvarpå de stödde sitt resonement.
Oin principen voie riglig att vi äfven i samhället skulle ega rätt att ingå hvilket aftal och betinga oss hvilka förmåner som helst, så skulle äfven jag medverka för framgång af det framställda förslaget.
Del andra skälet, sorn Hr Nordenfelt framställt för förslaget är:
Att räntans Ingifvande skulle medföra den stora nyttan att dess stigande, vid de tillfällen då penningelillgängen började blifva knapp, skulle tjena lill varning för industri- och näringsidkare samt för åkerbrukare, att ej vidare utsträcka sina, pä kredit grundade företag, utan snarare draga in på dem; hvaremot räntans fall gåfve tillkänna en växande penningetillgång, sorn medgåfve, att utan fara företaga hvad som eljest måhända vöre vådligt.»
Jag deremot vågar påstå, alt del skulle leda icke till jordbrukarens nytta, utan tvertom till hans stora skada, ty om nu räntan stöde 1 eller 2 % sä skulle det blifva en lockelse för jordbrukaren att företaga stora och vidlyftiga odlingsförelag.
Han skulle uplåna penningar under goda konjunkturer, men efter hvad erfarenheten uplyst, så kan det hända i länder, der räntan är fri, att den ena dagen är 2 % den andra deremot 10 °/0.
Om det nu skulle inträda att räntan på så sätt steg några månader eller sedan länet var gjordt, då åkerbrukaren redan satt de uplånta penningarne i rörelsen och gjort början lill alla dessa företag, och han då blefve upsagd, så skulle han blifva tvungen alt anskaffa penningar, lill kanske 10 å 12 °/0 för att betala de lån han uptagit lill 2 %.
Jag frågar om det kan vara skäl att inleda jordbrukaren i så beskaffade företag, eller om det icke snarare skulle leda till hans undergång.
Vidare säger Hr Nordenfelt: »alt den fruktan, sorn flertalet af Utsk:s-ledamöterne hyst, att räntans
Digifvande skulle verka till dess höjande i allmänhet, är alldeles så vidt jag kan fatta öfverflödig, efter det visat sig. att räntan under någon längre tid, ja flera af de sednare åren, icke kunnat hållas uppe så högt, sora lagen tillåter, utan ofta slått lägre, dä fullgod säkerhet blifvit lemnad.» Jag hemställer lill Hr Nordenfelt, hvartill det i så fall skall tjena att lemna räntan fri; ty att sänka den hur lågt som helst, derför lägga nuvarande lagar intet hinder i vägen.
Vidare säger Hr Nordenfelt: »att det ocker som nu bedrifves sannolikt skulle minskas om räntan blefve fri. emedan nödställda lånsökande då troligen skulle erhålla låneunderstöd mot vida billigare vilkor än nu af mången, hvars heder och samvete nu förbjuda honom att emot lagens förbud, mot högre ränta än 6 °/o. lemna lån till 264 Den 4 Februari f. m. hvilkas förmodade eller kända oförmåga att betala ordentligt gör det nästan nödvändigt för lånegifvaren att utöfver den egentliga räntan betinga sig några proc., såsom premium för vådan af kapital-förlust.
” Jag kan icke föreställa mig annat än att den, som , vill hjelpa en nödställd eller behöfvande, han hjelper honom äfven mot den lagliga ränta som nu eger ruin, och han afhälles alldeles icke från att hjelpa den nödställde, derföre att han icke kan taga en eller par proc. högre ränta.
För min del tror jag visserligen att det skulle kunna verka derhän att en eller annan ockrare icke skulle komma att skörda så stor vinst som han nu gör, men der- 1 emot, skulle otvifvelagtigt ockrarnes antal förökas.
Jag tror, att f. n. alla ockrare anses med förakt, och att det icke är många som begagna sig af del yrket.
I allmänhet kan man skalla sig de penningar som erfordras utan att vända sig till ockrare, och inånga som nu vända sig dit komma äfven att göra det hädanefter. llr Wallenberg har i sin reservation lemnat en ganska lef vande målning på huru affärslifvet nu lredrifves och har sorn jag tror ganska rigtigt upgifvit orsakerna till den kris man fruktar, han säger nemi.: »Anlagom att några ogynnsamma år lemna jordbrukaren i mistning af den höga inkomst fastigheterna under den sednast förflutna goda tiden afkastat. och hvilken inkomst, i förening med den under samma tid befintliga ymniga penningetillgången och många andra omständigheter, updrifvit fastighetsvärdet lill en inom vårt land förut okänd höjd; antagom vidare att denna ymnigare penningetillgång småningom blir allt knappare och slutligen visar sig otillräcklig för verkställande af de enorma liquider, som 1 den stegrade affärsverksamheten i alla riktningar framkallat, hvad , är naturligare, än alt ett prisfall, icke blott på fastigheter, utan och på handels- och konjunkturvaror al alla slag måste inträffa.»
Häri instämmer jag fullkomligt.
Äfven lemnar han en så beskaffad teckning på affärslifvet.
»Man köper fast egendom, mindre i afsigt att bruka den och öka landets produktion, än i hopp att finna > en ny ifrig köpare.
Man importerar utan all hänsyn till konsumtionen i landet, man spekulerar och florerar — åtminstone skenbart.
Men under allt detta har man icke allenast, som sig hör, ökat verkan af sitt egande kapital genom att anlita krediten, utan rent af, gjort allt på kredit, d. v. s. satt krediten i st. f. kapitalet, hvilket sällan bär sig i längden.»
Derefter yttrar han »om nu, såsom vanligen är fallet, all öfverdrift leder till förlamande, torde en kris i våra nuvarande affärsförhållanden förr eller sednare svårligen kunna undvikas.»
Jag instämmer fullkomligt i detta yttrande, men jag kommer till ett alldeles motsatt resultat mot den värde reservanten.
Sedan han sagt att en kris måste förestå till följe ! af den öfverdrifna spekulationen, så säger han sig tro att denna kris kan förekommas genom införande af fri ränta.
Enligt milt omdöme skulle det just leda till motsatsen; ty om räntan klefve fri, så är det påtagligt att alla dessa hufvudlösa spekulanter skulle kunna fortsätta sin rörelse så länge de kunde mot allt högre och högre ränta skaffa sig lån.
Jag tror, att om icke räntan höjdes, Den 4 Februari f. m. 2fi5 så skulle rle tvingas att förr inställa sina spekulationer.
Men om man lemnar räntan fri, och låter deni fortsätta alt upläna pen ningar och införa ytterligare varu-quantiter, så kunna de uppehålla sig ännu några månader, kanske år, men följden blir naturligen deri, alt i st. f. att en och annan nu kunnat göra en bankrutt pä 30 a 40 tusen R:dr, så skall han komma alt göra den på några hundra tusen R:dr, oell hvad vinst deraf kan upsla för det allmänna, det kan jag icke inse.
Vådan blir större, för det allmänna och för alla Samhällets redhare medlemmar, men en stor fördel heredes deremot åt vinglaren, ty i vårt land är förhållandet sådant att den stackare sorn gör en konkurs pä några tusen R:dr, ofta blir satt på fästning, men sällan, eller aldrig trallar man der någon som gjort konkurs pä hundra tusentals R:dr; ty då säger man: adel är ett brillant hufvud, det är en verklig allärs-man, det skulle vara synd att störta honom»; men den som gör konkurs på några tusen R:dr, och som således ej förstått att vingla i till räckligt stor skala, honom skänker man sitt förakt och betraktar som en stackare.
.lag har vid genomläsningen af prot:ne för förra Riksdagen funnit att denna fråga äfven då förevar, och att försöket att få räntan frigjord äfven då strandade mot opinionen, nemi. den opinion som då fanns.
När jag nu i dag hört tvenne talare här gifva oss en Statistisk ekonomisk föreläsning, kan jag icke annat än glädja mig öfver den ståndpunkt, hvartill detta stånd har höjt sig sedan den tiden då jag deltog i öfverläggningarne om sådana ämnen.
Redan i Aug. 1844 då jag hade ordet instämde jag i principen om räntans frihet.
Det skall således blifva fåfängt mine
Hrr 1 att vilja kasta mig tillhaka bland de s. k. obscurantisterna, då jag åberopar, att jag så länge varit öfvertygad om principrigtighelen deraf.
Men mine Hrr! det är icke nog att man söker förvärfva sig statsekonomisk kunskap, man måste också bär ådagalägga alt man har, hvad jag skulle vilja kalla statsmanna-upfaltning af lidsomståndigheter och dertill fordras att man icke så tillämpar rigtiga statsekonomiska satser att man derigenom möjligen störtar en del af den lefvande generationen i förlägenhet om icke i olycka.
Det förhåller sig med denna statsekonomiska sats, på samma sätt som med många andra, ali nyttan af dess införande i lagstiftningen beror på en väl vald tidpunkt för dess införande.
Här har blifvit af en talare yttradt att man icke borde lagstifta i en sådan fråga som denna utan att hafva opionen i landet för sig; men jag frågar den ädle Gr:n, som framställt detta, och som redan under föregående Riksdagar haft tillfälle att vara verksam, hvarföre man icke då och äfven nu gjort allt hvad man kunnat för att uplysa opinionen.
Jag skulle kunna fråga, hvarföre man icke sökte genomdrifva den fria räntan vid förra Riksdsgen då penningetillgångarna voro i allo tillräckliga om ej öfverflödiga och ställningen blomstrande, då tillgången på län var så stor, att ingen tvekade att kunna förskaffa sig nytt lån om han blefve upsagd af 206 Oen 4 Februari f. m. sina fordringsegare.
Hvarföre gjorde man del icke då?
var del då omöjligt atl vända opinionen lill förmån för denna fråga, hvilken nu framkastas i elt ögonblick, då vi onekligen gro i en allvarsam pennmgekris, fast här finnas många sorn gro öfvertygade om att en sådan icke tinnes.
Jag för min del har icke varit bland dem, jag har sagt, alt en sådan redan har inlrädt; fast dess maximum ännu icke visat sig.
Detta kan anses såsom en olycksalig spådom, och jag vill icke fortsätta debatten längre derom, men jag vill endast säga att man borde hafva undersökt huru härmed förhåller sig innan man velat frigöra räntan.
Jag frågar alla dem som vilja hafva den fria räntan, hvarför de icke begagnat sig af tillfället att sammankalla alla stånden pä detta rum och der gifva dem del af dessa vackra och vältaliga yttranden i statseko nomien, hvilka vi i dag hafva hört.
När man vill öfvertyga sina medmennisknr om en sak, hvaröfver de hafva rättighet att besluta, och de sitta på fyra rum så vore väl det enklaste i verlden att medelst den utväg som formerna tillåta tala till dem pä en gång innan de hvar för sig besluta, så att alla kunde få höra, hvad en inspirerad talare yttrar.
Det tar vida mera än att läsa de återremisser, som från det ena eller andra ståndet gå tillbaka til) Utsk. der de oftast begrafvas.
Man har icke gjort så, utan man har sökt alt få detta till en fråga, hvilken man icke får disputera emot, utan att anses abzurd, och man boi iblandar den icke obetydliga skilnaden mellan en princip, som i sig sjelf är riklig och lämpligheten för denna princips tillämpning.
Denna fråga rörer egentligen penningar, och när det är fråga om pengar och pengars värde är det af stor vigt atl tillse från hvilket häll en sådan fråga väckes och om bär icke finns åtminstone tvenne interessen. som söka genomdrifva denna fråga »coute qui coute» och alt, med ett ord sagdt, ifren för denna fråga har upstått, för det att en annan fråga till stor del hänger på utgången deraf.
Beträdande dem som hafva penningar att utlåna inser man alt motivet knappt tar i beräkning annat än enskilt intresse, och det skulle blifva en mer eller mindre svår sak atl visa pä hvilka platser ett sådant intresse hufvudsakligen kunde göra sig gällande och på hvilka platser ett sådant motiv icke kan anses förekomma.