Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och under det vi se dessa stycken afspegla en stor och glad svensk själ, i midten af ett för Sverige ärorikt tidehvarf, föreställa vi oss tillika lätteligen, hvilket intryck verser, sådana som de följande, skulle göra på den tidens Svenskar och Svenskor; då de, liksom genom ett underverk (och är icke hvarje sann snillebragd detta?), fingo med ens höra sitt råa, barbariserade, af dem sjelfva dittills föraktade tungomål kunna sålunda tilltala eller tillsjunga dem!
UR LÄRODIKTEN HERCULES.
Slutet af Fru Lustas tal; och Dygdens uppträdande.
”Tag dina gåfvor i akt, medan åren och dagarne lida;
Sätt dina krafter i bruk, förr än åldren och gråhåren yppas!
Tänk! här är intet bestånd i verlden, och allt är i loppet.
Såsom en eld, en ström, ett glas, ett gräs och en blomma,
Brinner, och rinner, och skin’, och grönskas och blomstras, om
afton,
Men finns släckt, stilld, bräckt, och torkad och vissnad, om morgon:
Alltså mennisko-lif, som en rök, försvinner i vädret.
Solen bergas, och hvar dag vanskar hon ljuset i mörker,
Men kommer upp och mornar igen, hvar morgon, å skiftes:
Mennisko-lif icke så; när det engång skrider undan,
Kommer det aldrig igen, men blir i det eviga mörka.
Hvad blifver all vår lust, när kropp och själ äro skilda,
Ögat har intet ljus, och örat har intet som höres?
Ack! att ock ingen dröm är uti den eviga sömnen!
Detta betänk, och lef, så länge du lefver i verlden.
Mig följ! träd mig bi, till lust och fröjdiga dagar!
Fröja skall vara dig huld, min allsom-käraste syster;
Fröja, hvars öfvervälde beherrskar jorden och hafvet,
Himmel och all’ element: bland gudar och alla gudinnor
Äldst och den ädlast’ hon är; allt lefvandes moder och amma.
Hon skall blifva din alldaga gäst, ditt ljufliga bi-vist;
Lekar och löje derhos, med skämt och all’ artiga pussar,
Samt sjelfs-viljande, blinde, gull-vingade, nakote, snälle,
Lille, med pilar och bloss och båga beväpnade skytten.
Gör dig allsintet qval; var alltid lustig och sorgfri:
Akt’ icke fåfängt ros, eller last, för skam eller ära;
Ära, så väl som skam, äro vind och namn utan ingäld.
Gör, hvad dig rinner i hug: ty dig, och din-lika funkar27,
Skrifven är ingen lag; för larver löpa små gossar.
Spindelen i sitt garn bestrickar de spinkota myggor;
Getingar snorra sig ut, och slippa de brummande brömsar.
Sådan är allmänna lag: de fattige fastna, besnärjas;
Stolte och store ej så; de trotsige drottar gå fria.
Nu, min Hercule, kom! utan högre betänkande, följ mig!
Vägen är jemn ock bred, bland rosor och ljufliga liljor,
Makliga rinner han hän, genom ängar och fuktiga dälder,
Skogen är lustig, och qvistarne full’ af qvittrande fåglar.
Allsköns fruktbara träd, pomeranser och candiska drufvor,
Allstädes, här och der, vid vägen och häckarne finnas.
Många små menlösa djur man ser der spelande springa,
Källor och lefvande vatten, fördelt’ uti många små bäckar,
Ruska28 så saktliga fram, genom blanka små glittrande stenar.
Den svale vestvind surrar ibland och raskar i löfven,
Spridand’ en ljufvelig lukt, af blommor och helsosam’ örter,
Susar i saktan dön, uti skuggan, och lockar i sömnen.
Allt är täckt, hvad här ögat ser och fötterne träda; –
Kom, kom Hercule! kom! utan högre betänkande, följ mig!
Hercules, öfvertald, som en ung och hetsiger Herre,
Var uppå språng, steg till, och ville nu följa Fru Lusta:
I det en annan kom, i Frus hamn; menskelig ansedd,
Dock icke menniska; men en trofast, ädel Gudinna.
Hon var sedig uti sin gång, och vördig af anseend’,
Vigtig i later, full med allvar, och ärlig af uppsyn,
Brun under ögon’ och bränd af solskin, mager af hulle;
Renlig i drägt, snöhvit, af silfverblänkande klädnad,
Slätt, och rätt, och skär; på det ärliga, gamla maneret.
Denna lät upp sin mun, och talte med allvarsam’ ordom:
Hercules, ädel af ätt! till ära boren och korad!
Hvart vill detta?
Se till; statt stilla; gif akt, och betänk dig.
Vetst du ock, ho den är, den med dig snackar i löndom?
Denna, hvars pipa så sött dig flistrar29 och lockar i drömmar?
Lusta ger hon sig namn; Fru Lasta med rätta månd’ heta.
Dock, om laster och skam äro lust; om lust står i odygd:
Billiga, med allt fog, må hon sig kalla Fru Lusta.
Hon! hon leder en väg både jemn och bred utan omak
Gent rätt fram – i förderf; han glider all makelig ut-åt
Lutande; lätt till gångs; men bratt och brattar’ åt ändan,
Intill dess der är intet mer håll; den resande måste
Ränn’ och ränna, till dess han störter och stannar i afgrund;
Der honom ånger och ve, den odödlige matken och elden
Möta med öppna gap, och anamma till eviga plågor.
Vakta, min vän! se till; se, sådan blir änden å fröjden,
Som dig denna så skönt afmålar och bildar i sinnet!
Nej, min son! icke så; till sällhets paradis ingen
Fördes ännu af sömn, och rus, och lekar och löje;
Arbet och omak, lust till ärlighet, allvare visdom,
Leda dig in uppå min’, det är Dygdenes, steniga fotspår.
Min väg – han är uti förstone trång, bland stubbar och stenar,
Muddig och ojemn, djup och beväxt med tistlar och törne,
Bär allt uppföre stelt, mot våndliga klackar och klyftor;
Tills emot ändan der, dig, tröttan och klifvande, möta
Styrka och Tröst: de räcka dig hand, de stödja, de lyfta,
Intill dess, att din fot är fästad och stadgad å banan,
Som, sedan äfven30 och god, dig förer i salighets hallar31.
Dygde-bud.
Gud, han är ärones Gud; Guds ansigte lyser oss äran;
Äran är dygdenes rot, alla dygders grundval är äran.
Dit måttar all Guds lag; den oss allom, i sjelfva naturen
Fast inpräntad, uti vår själ och samvete lyser.
Kåtkarlar32, torpare, trälar och allmänna pack bruka själen
Endast i ställe för salt, att kroppen icke må rottna.
Är då vår själ utan skäl? eller äro vi fänad och bestar?
Släcke vi sjelf’ vår eld, och dämpe det andliga ljuset,
Det, som oss Skaparen i vårt bröst till lysn hafver upptändt,
Vända vårt ansigt ifrån Guds ansigt, och sänk’ oss i mörkret:
Hvad blifver af vår själ, den Gud oss sjelfver har inblåst?
Hvad blifver af Guds belät, af Skaparen tryckt i vår’ hjertan?
Hvad blifver af vår hamn, och mennisko-namnet vi fördom?
Märk då, min son! som dygd sig grundar å Gud och i äron,
Så är ock ingen dygd, som icke beror uppå visdom;
Vett är dygdenes ljus, och visdom är dygdenes öga.
Vett hörer arbete till; vinns ej utan idkeligt omak;
Allt, hvad träffligit är, hvad högt och i kostliga värde,
Allt, hvad prisligit är, hvad lof och rosande värdt är,
Allt gifver oss vår Gud, genom idkesamt arbet och yrkan.
Själen i allom är enahand’ art, utaf himmelisk ädli:
Skillnaden är, att den ena, som glömd, blir liggand’ i stoftet,
Der den andra tags upp; hon vaskas, hon skiras och kratsas,
Glättas, och igrafs allrahand prydliga form’ och figurer;
Sådan är skillnan uppå den själ, som är lärd, emot olärd.
Själen i mennisko-kropp, som en eld förborgad i flinto,
Finner hon ej sitt stål, så gnistrar hon aldrig i blysning.
Själen är hvars mans ägn 33; men blind, och bunden i mörker:
Visdom är själenes sol, som töcknen skingrar och dimman,
Att hon skönliga se kan, hvad henne tjenar och höfver.
Profven är’ konstrik; skönjs oft flärd uti glimmande gullglans.
Vill du nu säga, min Hercule! mången är lärd, men en åsna,
Toker i allt det han talar och gör, en tölper i gästbud,
Dock är han lärd: nej, Hercule, nej!
En sådan är olärd,
Fast honom flödde latin öfver öronen ned uppå skägget.
Än är ock ett, som märkligit är:
Om än allhanda lärdom,
Allsköns dygder och himmlisk vett ditt hjerta bekröna,
Och den ädela Mildhet allen hon fattas i kronan:
Så är’ all’ öfriga dygder af intet ljus, utan anseend’.
Ty, hvad är Gud? om ej god, och sjelfva godhetens ursprung?
Der icke röns ett godt, der är ingen Gud, eller Ära.
Dygd utan dådlig mildhet, en dunst är, en målning i vatten,
Skugg’ utan kropp; en fyllning af vind; ett ljom 34, och ett
nordblys.
Födder är ingen man för sin skull allen hit i verlden;
För sin omätliga lust eller all-stund-torstiga svalg skull,
Fått hafver ingen lif.
Ty, såsom plantor och örter,
Fänad och fågel och djur i skogen och fiskar i vattnet,
Alle till meunisko-tjenst äro skapad’, och ärnad’ af Herran:
Så är ock mannenom man till fromma, den ene den androm,
Ordnad af Guds försyn; den lägre skall tjena den högre,
Store befrämja de små . . . . . . . . .
Derföre lef ock du så, att andre må prisa sig sälle,
Af dina mildhets frukt: var allom nyttig i verlden.
Tänk ock, Hercule, på din ätt, och adelig härkomst!
Mången af nedträdd rot, af oaktade fnöskota stubbar,
Spritter här ut, skjuter upp, får löf och kommer i blomma;
Mången af fattigt blod, utkommen ur taklösa kåtor,
Stiger allt opp åt och opp, genom dygd och berömliga dater,
Till det yppersta mål . . . . . . . .
Finns deremot ock den, som, högt opp i rika palatser,
Boren i silkes-säng, af Gud välsignad i vaggan,
Fjerran af bedenhös vet leda sin adel och anor:
Men så klagligit dock dem nyttjar, att snart han sig vinner
Hån och spott i ställe för ros, af alla begabbas,
Allom en öfverlast, och jorden en afrapi-börda35.
Icke så du, min son! din pligt du tage å vara!
Såsom en lampa sin eld förkofrar och lyser i mörkret,
Alltmedan hon sin spädsel och näring njuter af oljo:
Så vill ock adels stånd, med öfning af adliga dygder,
Hållas uti sin glans.
Tryter här af närande oljan,
Släckt blifver adels-glans, och lampan hon tynes i mörker.
Snöd är en Ädelman, den sjelf-sina dygder ej adla;
Snöd är en Ädelman, den mors-qvedet adlar allena!
Ålderdomen.
Sist du ville betrakta den aldrig hvilande tiden!
Ungdomens år uti brunst rasa fort, som en ilande hvirfvel:
Åldren i mjugg, omärkt, sakt-smilaude, smyger i stället.
Hvarföre gif god akt uppå glaset, att tiden i hvimsko 36
Ej löper hän: men lär och gör, hvad godt är, i tida.
Tänk, hvad ett osnyggt djur en gammal och dygdelös man är!
Ålderen har sin vank.
När stöd och stolparna bugna,
Gaflarne luta fram-ut, och väggarna slå sig i remnor,
Taket gistnar i dropp och huset begynner att braka;
Qvarnen har ingen gång eller gny, och fensterne mörkna;
Malört utur hvar knut, döfva nässlor i springorna växa;
Hanen å gyllene brand37 springer inte mer om, lokar halsen,
Lyder allsingen vind, men hänger och hotar att falla;
Harpan hon är förstämd, ljuder illa; strängarne snarra:
Då är i samma palats slätt lust mer; fröjden är ute;
Gästabud, harpor och dans höra upp; både tjensthjon och husbond
Tänka sig om, huru de må huset och härberget rymma.
Sådan är mennisko-kropp, när åldren kommer, och åren
Kröka din hals och rygg; både händer och hufvudet darra,
Knän blifva styf’, din fot han vacklar; och måst’ du på siston’
Trefotad hjelpa dig hän, som barnen, i början, å fyra.
Vinterblommor uppå din kind, som saftlösa plantor,
Gro och gråna med hast; och hösten i hufvudet hyser38;
Håren flyta dig af, som vissnade löf utaf aspen,
Skallen snöd bliker ut, der nu spela krusade lockar;
Tänderne fall’ och falna derhän; de qvarlefda stumpar
Vinn’ inte mala sin mäld, men målet de märkliga stympa;
Öronen döfna sin kos, och hörselen tappar och tyner,
Ögonen dunkla sin kos, och synen molnar i mörkret;
Rosen har ingen lukt, och vinet vill intet mer lika;
Vett och sinne gå bort, fördvälmas i dvas och i glömsko,
Krafter, och allt, fiker hän; och döden kikar ur ögon’:
Döden – är yttersta målet, hvari vi samkas och ändas!
Detta är det melankoliska slutet af ett skaldeverk som föröfrigt, alltigenom, andas ett ej mindre gladt, än djupt allvar.
Man kunde häri tycka sig finna en flägt af den sorgsenhet, som i flera berömda lärodikter, förr eller sednare, frambryter liksom genom en ovillkorlig öfverrumpling; alltifrån Hesiodi, der den genomtränger Skaldens hela verldsåsigt.
Också förekommer hvarken hos Xenophon, eller hos Silius, någon antydning till denna skildring af Ålderdomen, med denna slut-hänvisning på Döden.
Förträffligare målning af sitt ämne, än den förra, finnes troligtvis ej på något språk; dock får man dervid ej glömma sista Capitlet af Salomos Predikare, hvarifrån han, synbarligen, hämtat första anledningen.
Skalden har med denna tafla velat säga: det dystra tillstånd, som här skildrats, förestår menniskan såsom åldrig, hurudan än hennes lefnad varit; betänke man då, huru olycksalig annalkningen till jordlifvets gräns måste kännas för den, som förspillt det i snöda lustars rus, för idel förgängliga och lumpna ändamål, med sitt Sjelf till afgud!
Men det sorgliga häraf upplöses i den högre glädje, hvilken, såsom det helas usus practicus, skulle uppfylla hjelte-ynglingens själ, i den mån han med afgjord kärlek och oförtröttlig verksamhet beträdde Dygdens bana.
Hade han icke nyss hört henne yttra:
Dygd står i manna-mod, sig låter af ingo förfära;
Motgång, sorg, fejd, vatten- och elds-nöd, dunder och dödar,
Aktar hon allt för lek: hon vinner, och segrar i döden . . .
Ser du, min Hercule, nu den gudomliga Dygdenes höghet?
Någon ytterligare vink behöfves icke.
Blom räknar bland felen, att Skalden låter Hercules blott afhöra de båda Gudinnornas tal, men icke bestämma sitt val emellan dem; hvilket således sker utanför poemet, eller öfverlemnas åt läsarens omdöme.
Men just detta ville Stjernhjelm.
Huru den grekiske Hercules valde, kan icke vara någon okändt, som har äfven blott den allmännaste mythiskt-historiska kunskapen om hjeltens lynne och bedrifter.
Men för Stjernhjelm var Hercules just, hvad Perses var för Hesiodus: nämligen – den i allegorisk figur för sig sjelf visade åhöraren eller läsaren; hvilken det allena tillkommer, att göra sitt val, och dermed praktiskt fullända poemets innehåll.
Också skulle, omedelbart efter den nyss anförda målningen, någon bifogad underrättelse om det af Hercules fattade beslutet endast förekomma matt, och onödigt störa läsaren i den djupa besinning, hvari just denna afslutning är enkom egnad att fasthålla honom.
Äfven den förste uppfinnaren, hos Xenophon, har icke brytt sig om ett slikt tillkännagifvande.
Silius deremot tillägger, sedan Dygden upphört tala och försvunnit ur synkretsen, dessa bägge rader:
Men i ynglingens bröst, af den visliga varningen uppfyldt,
Tändes kärlekens eld, till Dygden, som stått för hans ögon.
Läsaren må nu afgöra, hvad Stjernhjelms poem derigenom förlorat, att han icke afskref detta verspar, eller påfann ett annat dylikt
Här åligger oss, att framförallt visa den upphöjning i anda, språk och vers, hvarigenom Stjernhjelms sångmö väckte hos sin samtid en ljuft häpnande öfvertygelse om möjligheten af inhemsk skaldekonst.
Derföre medgifver utrymmet ej, att öka dessa profstycken med något af de komiska drag och skilderier, dem han, äfven såsom undervisande, ej försmått använda.
De utmärka sig i allmänhet genom naiv natursanning och mycken karakteristik (så t. ex. beskrifningen på Dryckesgillet, en den trognaste och lifligaste tids-bild); ehuru visst icke alltid utan att gifva skäl, åt en nyare smak, till en och annan obelåtenhet eller ouppfylld önskan.
– Lätt kunde föröfrigt ådagaläggas, att detta skaldeverk är behäftadt med åtskilliga brister: några, kanske, redan i sjelfva conceptionen och compositionen; säkerligen dock ännu flera i utförandet.
Så i ena, som andra fallet hade låtit sig göra med fördel, att sorgfälligare begagna de båda föregångarne, och det utan ringaste intrång på den svenska behandlingens sjelfständighet, Äfvenså hade större nytta kunnat dragas af allegoriens flerfaldigade personification.
Denna är just Stjernhjelms egen uppfinning; och taflan af Fru Lustas sällskap, liksom af henne sjelf, till utseende, skick och uppträdande, är en af poemets mest lyckade delar.
Men döttrarna och sonen, i stället för att stå bakom eller bredvid sin förföriska moder såsom sysslolösa figuranter, hade bort sjelfva i samtalet, hvar efter sitt lynne, deltaga.
Nekom ej heller, att man vid det helas genomläsning understundom träffar på sträckor, der sedebuden, tänkespråken, satiren, förmaningen dels fallit ner till prosaisk yttring, dels med afsigt – eller af falsk smak (ofta jemväl af öfvermäktig lust för språk-rön) – gifvit sig ett uttryckssätt, hvari den eljest så ädelt antik-artade hållningen är bortglömd.
Likafullt, och huru än den vittra kritikens fordringar må skärpas, kan denne ”Hercules”, ur behörig synpunkt betraktad, aldrig förlora sitt rättmätigt förvärfvade hedersrum.
UR BALLETTEN: DEN FÅNGNE CUPIDO.
(Dansad Drottning Maria Eleonora till ära, på
Stockholms slott den 1 Novemb. 1649.)
Venus till sin Son.
Kan du besinna, hvad harm, min Son! den stolta Diana
Månde bevisa så ditt, som mitt gudomliga välde?
Skall man längre se till, och lid’ hin odrägliga smälek?
Allt det å jorden bor, och allt hvad i luften och hafvet
Kräller och kryper och har sin svang och simmande, måste
Tillbedja vårt majestät.
Vår spiras makt öfver alla
Vyrkliga sig breder ut.
Ja, Himmel och Helvete måste
Lyd’ och luta för oss!
Den mäktige Himla-Regenten,
Jupiter, i hvars hand gror ljungeld, dunder och åska:
När min son sticker an sitt bloss, och börjar att hota, –
Då måst’ Jupiter hämma sin eld, sitt dunder, sin åska;
När som han allvare ser, lägger han sin scepter och krona
Min son å fot, och gör sig blidan i älskog och ödmjuk.
Än Neptun den hissjote, salt-sjö-skummig i skägget?
Aldrig är han så vild bland storm och rasande böljor,
Aldrig är han så vred, – när Amor täcks vinka med öga,
Måste han sänka sin arm med sin tre-tandiga gaffel;
Skummen vringar han då ur sitt skägg och saltet ur håren,
Läpparna lämpar i lag, sin blida Salacia kysser;
Lyktar så vreden, att han Salacia somnar i famnen.
Triton och all hans hjord, hans fenade-fjellota boskap,
Delphin, tumlande marsvin, glittrande, slipprige skälar,
Jemte de hvälfvande berg, de skubbiga, skilpota hvalar:
Alla befinna de min sons eld, i de grundlösa djupen;
Alla så brinna de, midt uti vattnet och kölden, af älskog.
Det hafver rönt den stridsamme Mars, så väl som all’ andra
Gudar, och ädla gudinnor.
Men hon, den spotska Diana,
Hon är allen, som lek gör af oss, vårt rike föraktar.
Hon gör utaf vårt våld ett spott, ett kitslande löje;
Hvarföre du, min son, som en hurtigan hjelte bete dig!
Tag dina vapen, ditt bloss, din båga, din’ ängstande pilar,
Se ditt ramm; törs du, så träd henne käck under ögon;
Vill du, så statt uppå lur; se till, att du drabbar i bröstet;
List och kraft vare dig lika god’, att fälla din ovän!
Den af Diana afväpnade, och sjelf i henne föräl-
skade Cupido, till hennes beläte, som han låtit
afmåla i sin skölds silfverfält.
Sköna, hjertans-tröstliga bild, mins ögons
Enda lust och rosamma fägnad; du, som
Väcker i mitt sinne så kyska, goda,
Heliga tankar!
Jag bekänner mig hafva gjort ett lyckligt
Byte.
Eld och brand äro släckt’ och slitna;
Ära, dygd och blygd i mitt unga hjerta
Plantad’ i stället.
Klara sköld, och du! deruti jag finner
Skrifven all min lycka: du äst mig kommen
Af en kär, kjert-älskelig hand; den jag skall
Vyrd’ utan ända.
UR BALLETTEN:
PARNASSUS TRIUMPHANS.
(Dansad Drottning Christina ”till ära och tjenst,
uti högtförnäma Prinsars och Prinsessors,
Herrars och Fruars bivist, i stora spel-salen
på Stockholms slott, till en fröjdefull Nyårs-
ingång”, den 1 Jan. 1651).
Orpheus, med luta i hand, sittande vid Eurydice i
en båt, förd af Charon.
Si! hvad kan en söt musik förmå!
Det, som ingen kan, kan hon begå!
Nu min själs-lust har jag frälst ur Plutons haft39,
Medelst blott min sång och lutas ljufva kraft.
Eurydice.
Ack ädla ljus! o lif! jag ser en önskad hamn;
Men fruktar dock, jag dör igen i Orphei famn.
Charon.
Ditt spel, o Orpheus! och din Kärstas söta sång
Har gjort mig vägen kort, som dock är mörk och lång.
Sång af Kärleken, Freden och Dygden.
Efter en rasande storm, slagg, hagel och iliga hvirflar,
Skiner oss solen igen; mörker och dimma gå bort.
Den gullhårige Phoebus klar uppstiger i höjden,
Ljuflig och uppenbar, glimmand’ i gyllene vagn.
Hafvet och brusande flod sig sakta; de berghöga böljor
Lägga sitt ifriga ras, bullra nu icke som förr.
Örlog, omenskliga krig, rof, brand, lands-ödande, fängslan,
Jemmer och ynkelighet, gräslig’ ohörliga mord,
Nu äro nederlagd’; allt ondt, all fejd har en ända;
Mars är i bojor satt; Fred håller örlog i band.
Seger är i förbund med Fred: båda, krönta med ära;
Fred hafver hämtat igen Dygd, som i elände var.
Dygd var i landsflykt; trängd, förföljd, förjagad af kriget.
Kärlek är funnen igen, frusen och illa beklädd.
Denne låg, hel förglömd, uti köld; försmäktad af hunger;
Nu är ock han uppqvickt, fägnad af all’ i gemen.
Ej, du högälskliga ro! huru ljuft, huru täckligit är, der
Kärlek och Dygd och Fred hålla hvarandra i famn!
O Svea Drottning!
Dygdfulla, kärliga, frida Furstinna!
Dig bära vi (näst Gud) tack, för hin önskade fred.
En Siren eller Hafsfru, mellan två Dryader.
Hjertans lust! si hafvet, huru stilla
Det ligger, som en glittrand’ spegel,
Så blankt, som silfver smält i degel;
Allt är blidt, och höres ingen villa.
Marken står i flor och fullan grödna,
Och skogen här sitt löf i fägring;
På bergen, djuren ha sin lägring,
Intill dess, att dagen synes rödna.
Kyle vestvind saktlig börjar susa,
Små fåglar leka, pittra, springa;
Fru Näktergal man hörer klinga!
Allt fröjdar sig; ty här bo Pax och Musa.
De nio Muserna och de tre Gratierna, infarande i
en försilfrad vagn, blomsterbeströdd, dragen
af två Lejon, som köras af Amor.
Vårt rikes fromma
Står nu i blomma,
Bragt i högsta flor;
Parnassi höjder,
I lust och fröjder,
Firas af vår chor.
Aganippes källa
Begynner hälla
Christalline-flod:
Hon, som tillförne,
Torr, ibland törne,
Öfvergifven stod.
Den halft begrafne,
Död-bleka Daphne,
Har fått löf och lif:
Hon gror, och grönskar;
I Svea, önskar
Hon sig sitt förblif.
De nakna Gratier,
Amors Amasier,
Löje, Skämt och Lek,
Gå städs i dansar,
Bekrönt’ med kransar;
Vet’ af intet svek.
All sinnrik tunga
Nu höres sjunga,
På mångfaldigt vis,
Christinæ dater;
Ja, Turk och Tater40
Bära Henne pris.
Poesiens upprättare Homerus, Pindarus, Virgi-
lius och Horatius.
Ehvar Parnassus grönskar, grönskas ock Poeter;
Hvar Phoebus är, med Muser, är ock deras ätt.
I Grekland man numer förgäf’s Parnassum leter,
Som finns i Svea-land, med allt sitt folk, försätt.
Aurora och Muserna
nedstigande från himmelen41, till den stora slut-
balletten, ”hvarunder hela Parnassen blifver
glänsande, och upplyst i prakt och härlighet”.
En purpur-liflig, fin Aurora
Dig stiger upp, o Svea kär!
Lycksalighetens horn hon bär,
I följe med den blomstrand’ Flora.
Den länge önskad’, ofta spådde,
Den första verldens Gyllne Tid,
Dig yppas, Svea, ljuf och blid;
Christinæ hand dig det förmådde.
Gustavi arm, Christinæ hand är
Den Gud, igenom himmelsk kraft,
Har gjort så stark och segerhaft 42,
Att still’t är örlog, krig och klander.
I landet blomstras pris och heder,
Af allt, hvad som man lära må,
Af allt, hvad mans-vett kan förstå,
Af allsköns dygd och ädla seder.
Den Gud, som i vårt land så fogar,
Att åkerman af ingo vet,
Som annat är än rolighet,
Att svärden smidts till rist och plogar;
Den regn och solsken har i händer,
Och råder öfver Jupiter,
Den Phoebi klarhets mästar’ är:
Vår brist i ymnighet han vänder.
Den samme Gud, han låte skina
Sin’ blida ögons nåde-sol,
På Svea Drottnings rikes stol,
Och fröjd’ oss länge med Christina!
Eljest är denne Parnassus Triumphans, oaktadt sina vackra ställen, svagare än de öfriga, så till sammansättning som utförande.
Utan tvifvel måste, bland Stjernhjelms compositioner af detta slag, företrädet tillerkännas ”Den Fångne Cupido”: i uppfinning, i dramatisk samlänkning och utveckling (så långt sådan här kan ingå); öfverhufvud i poetisk halt.
Dernäst står Balletten ”Freds-Afl”, som dansades på Stockholms slott, till firande af Drottning Christinas födelsedag och den återvunna freden, den 8 Decemb. 1649.
– Vid betraktandet af dessa Divertissementers mångskiftande versarter, – på svenska språket då ännu alldeles ovanliga, till en stor del ganska konstfulla, och till störsla delen antika, – vet man i sanning ej, hvad af de tvenne är mest beundransvärdt: färdigheten hos de uppförande ”högtförnäma” Herrarne och Damerna, att vederbörligt recitera dem; eller färdigheten och tålamodet hos Stjernhjelm, att inöfva dem deri.
Vi hafva, för vår tids läsare, med flit valt våra prof ur de enklaste, de till utseende och inrättning minst lärda.
– I förbigående må påminnas, att hans behandling af den sapphiska versen visar, jemnförd med Kellgrens, Oxenstjernas och andres, huru öfverlägsen han var dem i prosodisk kunskap.
Stjernhjelm utgaf sina Balletter, enligt Drottningens önskan, äfven på Fransyska och Tyska.
Dessa öfversättningar bära icke hans namn, och kalla sig icke öfversatta från Svenskan.
Någon villrådighet, huruvida ej öfversättningarna äro just originalerna, och de svenska texterna deremot öfversättningar, borde likväl aldrig kunnat uppkomma.