Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror nästan alt Slats-Kont. varit, att jag så må säga, jäfvigt lill yttrande i frågan, enär åtskilliga af dess embets- och tjenstemän voro under Adv.- Fiskalens tilltal, när utlåtandet afgafs.
Denne Kammar-Rins tjensteman har den olyckan, alt, som han måste komma i delo med alla slags embetsman, så får han ock många ovänner, hvilka ej äro alltid nog rättsinnige att försaka tillfället, att låta sin ovilja mot honora bryta ut.
Man torde möjligen säga, alt om äfven Konungen godkänt
Hr Printzenskölds anspråk, så saknades medel att detsamma tillfredsställa.
StatsUlsk. har, i afseende å en annan fråga, ronde frami.
Kanslirådet Valerius, tillstyrkt, att Adv.-Fiskalens ersättning för mistadt aklorats-arfvode mätte utgå af Riksgis-Kontis medel.
Öfver dem eger Konungen icke ali förfoga, men ersättningsbeloppet kunde ganska väl hafva tagits från det förslags-anslag af 10,000
Ridr, som under namn af observations- och upbörds-proc:r är upfördt på 7:de Hufvudtiteln.
Men om Konungen än ausell sig icke böra, för anspråkets godtgörande, anlita della anslag, hvad hindrade honom att i frågan göra en framställning till R.
När detta icke skett, återstod, så vidt jag kan finna, ingen annan utväg för Adv.- Fiskalen, än att hos R.
St. söka få dessa medel till sig ulbetaldta.
Nu hänvisar Statslltsk. honom till laga domstol, enär han endast åberopat sin lagliga rätt.
Men jag frågar eder, Mine Hrr, skulle någon af Eder, efter ali hafva tillerkänt sin tjenare vissa rättigheter, vilja, när han utfordrar beloppet, säga lill honom: ”Jag lofvade dig visserligen hvad du nu begär, men gifver dig _det icke, förr än laga domstol ålagt mig, alt upfylla milt löfte.”
Ar detta svar icke värdigt någon enskild husbonde, så är det ännu mindre värdigt Konung och Ständer, att åt en Statens tjensteman gifva ett sådant svar.
Icke heller är det väl betänkt alt sålunda behandla en tjensteman med så obehaglig befattning, som Kammar-Rins Adv.-Fiskal innehar, ty följden kan blifva, antingen att åtalen varda lamt utförda, eller att skickliga personer skola vägra, alt emottaga ett så otacksamt updrag, som att utföra balans-mål utan ersättning, så vida ej högre lön åtföljer embete!.
Derpå skulle Staten naturligtvis ingenting vinna, utan förlora; ty det år ulan tvifvel bättre, att låta åklagaren få betalning för hvarje utfördt åtal, än alt gifva honom en högre ständig lön.
Denna kan af honom såsom säker inkomstkälla påräknas, antingen han anstränger sig eller icke.
Derföre är hon ej heller en sådan sporre till verksamhet i tjensten, som möjligheten, att genom förökadt tjenstenit jemväl öka sin inkomst. 126 Den 26 Augusti.
På grund af hvad jag sålunda haft äran anföra och då R. o. Ad. återremitterat Statslltsk:s Utlät, i ett med detta likartadt mål, anhåller jag om propos. på förevar:de Betänka återförvisning.
Sora jag med min röst biträdt ifrågavande Utlåt., anhåller jag endast med några ord få angifva skälen dertill.
Hr von Hartmansdorff har uplyst, alt Adv.-Fiskalen Printzensköld år 1851 ingick till K.
M. med underd. anhållan att tilläggas ersättning af statsmedel för det aktorats-arfvode, hvaraf lian, lill följd af K. M:s och R.
St:rs eftergift af det Presidenten af Billbergh ådörade ersättningsbelopp i den s. k.
Finérska balansen, galt i mistning.
Ofver ansökningen hördes så väl KammmarRtn som StatsKont.
, af hvilka embetsverk det förra tillstyrkte men det sednare afstyrkte bifall till ansökningen, ehuru Stats-Kont., på grund af billighetsskäl, derjemte hemställde, huruvida K.
M. icke funné lämpligt, att i ämnet göra framställning till R.
Vid målets slutliga profning resolverade K. M., att
Han icke funnit skäl att ansökningen bifalla.
På denna punkt stod saken då Hr Printzensköld uti en tili StaisUtsk. remitterad motion vände si till R. St., och, under åberopande af laglig rätt, yrkade, det ersättning för det förlorade aktorats-arfvodet mätte honom tilldelas.
Jag hemställer nu till Eder, Mine Hrr, om Utsk. med skäl kunnat handla annorlunda, än till R.
St. hemställa, ali, då motionären åberopat endast sin lagliga rätt och denna rätt är beroende af tolkningen utaf 23:dje §:n i Instruktionen för K. KammarR:n, om hvars tolkning 2:ne embetsmyndigheler varit af stridiga åsigter, frågan, såsom varande föremål snarare för domstols än för .R. Sins pröfning, icke må i det skick, hvaruti den f. n. sig befinner, till någon åtgärd af R.
St. föranleda.
Jag ber att få fästa upmärksamheten derå, att, genom ett bifall lill detta Utsk:s tillstyrkande, frågan ingalunda för framliden afklippes, enär Hr Printzensköld deri tydligen hänvisas, att göra sitt anspråk inför laga domstol gällande.
Skulle lian vinna rättegången emot K. M. och Kronan, är det naturligt att medlen måste lill honom utbetalas.
Skulle deremot hans rätt dertill blifva underkänd, står det honom ändock öppet, ali ännu en gång vända sig tili R.
St., och af billigheten begära hvad rättvisan ej kunnat honom tilldela.
För min enskilda del är jag öfvertygad, alt andemeningen af den ofta åberopade § i KainrnarRms
Instruktion är sådan, att Hr Printzenskölds anspråk borde godkännas, men då deri endast säges, att de medel, hvarå aktorats-arfvode får beräknas, skola hafva i Kronans kassor influtit, förundrar det mig ingalunda, alt den extensiva tolkning, somliga vilja ål stadgandet gifva, af andra bestrides.
Hade det stått: ”influtit eller inflyta bordt”, då hade saken varit tydlig och klar.
Nu deremot veta vi alla, att tankarne inom representationen i afseende å Hr Printzenskölds lagliga rätt äro ganska delade, och vid sådant förhållande torde det vara lämpligast, att öfverlemna frågan till den lagskipande maktens afgörande.
I nästföljande StatsUlsk:s Betänk.
JVs 243 förekommer ett mål af likartad beskaffenhet.
Det rörer befrielse för frami.
Den 26 Augusti. 127 Valerit sterbhus från ådömdt ersättningsansvar i samma Finérska balans.
Likväl företer sig den skillnad, att sjelfva frågan i sistnämnde mål ännu icke är afgjord, och derföre hav jag i en Betänka bifogad reservation, yttrat den mening, att R.
St. vid eftergifvande! af del ådömda ersättningsbeloppet måtte af egna medel till KammarRtns Adv.-Fiskal utbetala det aktorals-arfvode, hvartill haD, ifall medlen fått indrifvas, skulle vara berättigad.
I nu förevartde fall är deremot hufvudfrågan längesedan afgjord, och på denna grund anser jag det vara kinkigare för R.
St. att tillerkänna
Hr Printzensköld det äskade arfvode!.
Jag har ansett mig pligtig att sålunda uttala de åsigter, som legat lill grund för mitt biträdande af Ullåt.
Skulle R. o. Ad:s majoritet hysa en annan mening, får jag förklara, att det skulle mycket fägna mig, om Hr Printzensköld kunde erhålla någon ytterligare vedergällning för det besvär, sorn utförandet af ifrågavar:de vidlyftiga balansmål honom förorsakat, men att jag icke tilltrott mig kunna med godt samvete afgöra öfver Hr Printzenskölds åberopade laga rätt till arfvode!, enär ett sådant afgörande icke tillkommer R.
St. utan domaremakten.
För miu del har jag icke kun nat finna denna fråga vara af den invecklade beskaffenhet, som den siste värde talaren tyckes förmena.
Frågan synes vara så enkel och klar, att den kan af en hvar bedömas, och del är äfven på sådan grund jag reserverat mig emot Utsk:s Utlåt.
Den förste talaren här så fullständigt redogjort för frågans upkomst, fortgång och nuvar:de ställning, att jag, såsom utgångspunkt för den mening jag deri hyser, endast behöfver nämna, alt det för den motsatta åsigten åberopade faktum, att K.
M. afslagit
Hr Printzenskölds ansökning, icke för mig på något sätt utgör ett hinder att, såsom ledamot af representationen, bifalla densamma. K. M. har nemi. endast1 i administratif väg pröfvat frågan, och dervid funnit, att af de medel, som stodo under hans förfogande, någon ersättning för det förlorade arfvodet icke kunde Hr Printzensköld tillerkännas, helst då af 2:ne i målet hörda embetsmyndigheter, den ena tillstyrkt, men den andra afstyrkt ansökningen, deraf K.
M. med skål kunde finna sig föranlåten, att draga i tvifvelsmål, huruvida han egde'rätt alt använda statsmedel för tillfredsställande af Hr Printzenskölds anspråk.
Detta beslut af den ena Statsmakten hindrar ingalunda den andra att anslå medel för tillfredsställandet af samma anspråk, ifall det af R.
St. billigas.
Hr von Troil har uteslutande sett saken ur juridisk synpunkt, och på sådan grund försvarat StatsUtsk:s förfarande; men jag tror att denna upfattning af frågan är ensidig och oriktig.
Saken torde bäst kunna belysas genom ett exempel från enskildta lifvet.
Om en person löfval en annan att för indrifvaudet af ett fordringsanspråk erhålla vissa proc. af fordringsbeloppet, men, sedan lagsökningen blifvit till hans fullkomliga belåtenhet genomförd, sä alt det stod honom fritt att när som helst lyfta de honom tilldömda medlen, efterskänker fordringen och säger åt sakföraren: ”Sorn jag efter skänkt. den fordran, hvaraf du skulle hafva en viss andel, kan jag 128 Den 26 Augusti. ej utbetala ditt arfvode, så vida jag ej dertill lagligen förpligtas”; om, säger jag, en enskild person handlar sålunda, kan åtminstone icke jag anse honora för hvad man kallar en gentleman.
Då således en enskild person, som vinlägger sig om alt anses vara eu man af sträng heder, icke vill vidkännas ett sådant handlingssätt, skulle han dä, såsom ledamot af en representant-kammare, kunna upträda och försvara ett förfarande, lill hvilket han, såsom enskild person, för ingen del ville göra sig skyldig?
Det är hufvudsakligen af detta skäl, som jag för min del icke biträdt Ulsk:s Utlåt., och nu anhåller om dess återremitterande, på det att Hr Prinlzenskölds rätt, hvilken jag, såsom enskild man, anser honom tillkomma, äfven måtte af R.
St. honom tillerkännas.
Vid föredragningen af StatsUlsk:s Utlåt.
JM 124, och dess deraf föranledda Mern.
J\s 230, har R.o. Ad. 2:ne gånger ogillat Utsk:s yttrande, att aktorats-arfvode för ålskillige KammarRms tjenstemän ej borde ifrågakomma, dä K. M. och R.
St. frikallade någon tjensteman eller hans arfvingar från ingifvande af ådömdt ersättningsbelopp.
Vid sådant förhållande kan jag icke föreställa mig annat, än att R. o. Ad., som alltid med största sorgfällighet vakar öfver följdriktigheten af Ståndets åtgöranden, nu, då fråga är att tillämpa en allmän regel på ett konkret fall, skall vidblifva sin 2:ne gånger förut yttrade åsigt.
Ur denna synpunkt, och med åberopande af hvad 2:ne föregtde talare andragit, anhåller äfven jag om återremiss af detta Utlåt. e Frih.
De talare, som yrkat återremiss af Utlåt., synas anse den 23:dje §:n i KammarRms
Instruktion vara tydlig och klar, samt ovedersägligen rättfärdiga Hr Prinlzenskölds anspråk på det omtvistade aktorats-arfvodet.
Jag kan icke dela denna föreställning, och hemtar stöd för min mening derutaf, att 2:ne Statens embetsverk haft olika åsigler i afseende å §:ns tolkning.
Hr Bildt har åberopat ett exempel från prival-lifvet lill stöd för sin mening.
Jag medgifver gerna, alt det icke vore gentlemanna-likl att vägra fullgörandet af ett löfte, förr än man dertill lagligen tvingas, men då sjelfva den skriftliga öfverenskommelse, hvarpå anspråket sig grundar, är tvetydig och underkastad olika tolkning, blifver förhållandet annorlunda, och aldra minst anser jag, alt R.
St., som äro förvaltare af Svenska folkets medel, böra dermed tillfredsställa anspråk, hvilkas rättmätighet är tvifvelaktig, och hvilka således böra i laga ordning pröfvas.
Dessutom ber jag att få fästa upmärksamhelen derå, huru olämpligt och om den s. k.
Frihetstiden påminnande det är, att en Statens embetsman, som fått ett anspråk underkändt af den ena Statsmakten, inkommer lill den andra Statsmakten med en klagan deröfver och begär, att den lagliga rätt, som K. M. honom frånkändt, matte af R.
Lämpligare är ulan tvifvel, att domaremakten får xslita tvisten, och jag måste förklara, det jag icke kan inse, hvarförde de talare, som anse Hr Prinlzenskölds rätt vara så obestridlig, med sådan ifver motsätta sig frågans hän - Den 26 Augusti. 129 hansl;jutande till laga domstol, ty jag tror ej, att domare-makten i Sverige så handlialves, att ej en obestridlig räll förmår att hos densamma göra sig gällande.
Den siste värde talaren har förmenat, alt det stadgande, hvarpå Hr Printzensköld stödjer sitt anspråk, skulle vara tvetydigt.
Jag deremot finner stadgandet tydligt och klart.
Hade icke genom KämmarRcns Advokai-Fiskals tillgörande dessa medel blifvit Statens egendom, så kunde Slaten icke bortskänka dem, ty man bortskänker ej något som man icke eger.
Då således medlen voro Statens egendom, och knnde när sorn helst af Slaten lyftas, så hade de ju i Statens kassor influtit, ty icke kan delta ord hafva en så inskränkt betydelse, alt det endast och alleuast utmärker, att medlen i reda penningar skola vara nedlagda i den gröna eller den hvita kassakistan, utan meningen är väl, att medlen blifvit Statens egendom och äro för Staten tillgänglige.
Kan della ej, såsom jag vågar påstå, med fog bestridas, sä qvarstår i sin fulla kraft mitt förra påstående, att det lika litet är Slaten värdigt alt undanhålla Advokat-Fiskalen Printzensköld sitt aktorals-arfvode lill dess domaremakten afgjort saken, som det ej anslår en gentleman ali undandraga sig utgifvandet åt ett ombud af ett betingadt arfvode, till dess han genom laga dom dertill tvingas.
Den siste värde talaren liar jemväl anlydl, alt om R.
St. gillade Advokat-Fiskal Printzenskölds af K.
M. underkända anspråk, så innebure ett sådant förfarande en återgång till frihets-li.dens missbruk.
Förhållandet är likväl helt olika.
Uuder frihets-tiden fällde det s. k.
Hemliga Utsk. domar öfver de åtgärder, som af verkställande makten under tiden emellan Riksdagarne vidtagits; bär åter är det ingalunda fråga om att upbäfva någon regeringsåtgärd, utan helt enkelt att R.
St., hvilka ega att anslå medel till allt hvad dera lämpligt synes, bevilja en tjensteman eli ersättningsbelopp, som K. M., hvilken endast förvaltar de af R.
St. för Statsmachineriets gång beviljade medel, ej ansett sig kunna tjenstemannen tillägga.
Jag kan således icke finna annat än att K.
M:s inblandande i frågan är att vilja gå på sidan om sjelfva hufvudsaken.
Jag yrkar fortfarande ålerremiss af Utlåt.
Hr von Troil har klandrat, att Advokat-Fiskalen åberopat sin lagliga rätt och icke begagnat utvägen alt på biIlighets-skäl söka ersättning, då han kunnat lättare erhålla henne, eftersom StatsUtsk. hänvisar på framtiden och den billighet, som då skall ega rum.
Men jag hemställer till en hvar, om det är skäl för någon, som anser sig ega ett lagligen grundadt anspråk, att frångå detsamma för att begära af gunst och nåd hvad honom med rätta tillkommer?
Hr von Troil har äfven sagt, att Ständerna icke kunna befatta sig med saken i det skick, hvari hon sig f. n. befinner.
Saken kommer framdeles icke i något annat skick än det ouvar:de, enär hon är fullständigt utredd och del endast återstår för R.
St. att tillerkänna eller förneka Hr Printzensköld hans lagliga rätt.
Skulle 11 H. 9 130 Den 26 Augusti. del sednare inträffa, säger Hr von Troil, så kan ju Hr Printzensköld vända sig till laga domstol.
Går det honom derstädes emot, återstår alltid utvägen att hos R.
St. af nåd begära hvad han ej kunnat få af rättvisa.
Jag befarar, att denna anvisning på framliden är alltför vansklig, ty om R.
St. nu, då anspråket är färskt, ej vilja fästa afseende derå, hvad kan väl då den sökande hafva alt hoppas i framtiden?
Hr von Troil yttrade, att om i den ofta åberopade §:n stått, att Advokat-Fiskalen skulle få 12 proc. af alla de medel, som, lill följd af hans åtgöranden, influtit eller bordt inflyta i Kronans kassor, så vore saken intet tvifvel underkastad.
Men om §:n egde denna lydelse, så skulle Advokat-Fiskalen få alltför mycket; ty i Kronans kassor hade naturligtvis bordt inflyta allt hvad redogöraren försnillat.
Men Advokat-Fiskalen har hittills icke haft räll till ålalsarfvode för något annat, än hvad af de försnillade medlen kunnat indrifvas.
Man har äfven påstått, att ifrågavande §:s tolkning tillhörde lagstiftande makten.
Det är sanni, att R.
St. kunna förklara, alt stadgandet skall i framtiden så eller så tillämpas.
Men detta gäller ej för den förflutna tiden; ty för den måste aflalet i Instruktionen gälla.
Om den ena kontrahenten, eller R.
St., ej vilja vidkännas dess innehåll, så nödgas den andre, eller t jenstemannen, vända sig till Domaren för alt hos honom söka sin rätt.
Hr von Troil har ytterligare anmärkt, att hufvndfrågao redan vore afgjord och har i denna omständighet velat finna ett stöd för SlatsUlsk:s förfarande.
Det är sannt, att frågan är afgjord i hänseende till Presidenten af Billbergh, men hon är icke afgjord hvad Advokat-Fiskalen Printzensköld beträffar.
St. egde, utan tvifvel, rätt att efterskänka sina 88 proc. af de indrifna medlen.
Men de saknade befogenhet alt derutöfver bortskänka Advokat-Fiskalens 12 proc.
St. likväl så gjort, måste de hålla Advokat-Fiskalen, såsom sistberörde medels rätte egare, skadeslös. O . Frih.
Åkerhjelm har erinrat om olämpligheten deraf, att en embetsman skulle kunna hos R.
St. anföra klagomål öfver en af Konungen vidtagen regeringsåtgärd.
Hr Printzensköld har, så vidt jag vet, icke klagat öfver Konungens utslag på hans underd. ansökning.
Han har endast begärt, alt R.
St, måtte medgifva hvad Konungen ansett
Sig icke kunna bevilja.
Om Hr Printzensköld icke utfår medlen af R.
St. och klagar deröfver hos Domaren, så öfverklaga!’ han ju Konungens beslut likaväl som då han vände sig till R.
När man nu hänvisar honom till domare-makten, så kommer han äfven att klaga öfver R.
Del bar väl då varit mindre anstötligt, att han klagat blott öfver en Statsmakts åtgärd, än att han hädanefter skulle, enl.
StatsUtsk:s hänvisning, klaga öfver tvenups.
Bref innehåller icke, så vidt jag kunnat finna, något förbud för Hr Printzensköld, alt vända sig lill R.
Eftersom de hafva pungen, kunna de äfven lösa på honom, när de så finna för godt, och detta, hvad ifrågavartde falTbeträffar, utan alt Konungen behöft deröfver tillfrågas.
St. genom bifall lill detta Utlåt, förklara, att Kam - Den 20 Augusti. 131 maiRms Advokat-Fiskal, hvarje gång något åtals-arfvode borde honom tillkomma, skulle inför domstol med Kronan derom tvista, så blottställdes denne tjensteman för dubbla rättegångar.
Först mäste han å tjenstens vägnar utföra balansmålet emot försnillaren och sedan å egna vägnar ersättningstalan mot Kronan.
Hvem vill underkasta sig sådaul?
Flvem vill åtaga sig en dylik tjenst?
Jag beklagar samhället, om en slik grundsats gör sig gällande, ty man skulle derpå förlora, icke blott penningar, utan äfven tid och frid.
Jag fortfar i milt yrkande om älerremiss.
Hr Mont gom m eri e, Rob. Nils Germund:
Den nu förevande frågan kan betraktas ur billighets- och ur rätts-synpunkt.
Hr Printzensköld har sjelf, genom åberopandet af sin lagliga rätt (ill det begärda arfvedel, uttryckligen tillkännagifva!, att han icke vill ali saken skall ur billighets-synpimkt betraktas, och således återstår endast frågan om rättmätigheten af hans väckta anspråk.
För bedömandet häraf, måstp man gå till det oftaberörde stadgandet i Kamm<n'R:ns Instruktion, och då detta stadgande, liksom alla andra lagbud, i första rummel bör efter ordalydelsen tolkas, enär det icke är tillåtet alt vid lagbuds tolkning läsa emellan raderna, torde man utan svårighet finna, alt Hr Printzenskölds lagliga rätt är, minst sagdt, ganska'stridig.
Vid sådant förhållande har Slalsötsk. ansett sig hafva gall en medelväg, då Ulsk. skjutit frågan ifrån sig och hänvisat motionären tiil laga domstol.
Delta förfarande bör icke såra någon, ty dä en sak är tvistig, är det ej något mindre hedrande uti att låta densamma af domare-makten afgöras.
Den vackra och lätt försvarade position, som Hr Bildt intagit, dä han talat om det mest genllemannalika handlingssättet, behöfver således, enl. mitt sätt att se saken, icke anfallas, ocb R. o. Ad. kan derföre, utan att på något sätt kränka sin värdighet såsom RiksStånd, lemna sitt bifall till Utlåt.
Jag befarar att vi genom denna öfverläggning komma 90 §:n Reg.Fiu allt för nära.
Enl. denna § få inga Regeringsbeslut blifva föremål för R.
St:s pröfning, men del är fara värdi att man inlåtit oss i en sådan pröfning, då man vill förmå R.
St. att göra något, som K.
M. förklarat icke böra ske.
Jag anser således StatsUtsk. hafva rätteligen förfarit, då Utsk. skjutit ifrån sig frågan och hänvisat motionären till laga domstol, hvilken ej lärer undanhålla honom hans vätt, om densamma verkligen är laglig.
Hade K.
M. ej yttrat sig i frågan, skulle densamma, enl. milt begrepp, hafva ett helt annat utseende.
Hade Hr Printzensköld direkte vändt sig till R.
St. och, med stöd af billighets-skäl, begärt ersättning för det förlorade arfvodet, skulle jag hafva varit den första att med min röst understödja hans begäran.
Men nu, sedan K, M. afslagit
Hr Printzenskölds ansökan, förefaller mig saken hafva förändrat utseende, ty detta afslag kan icke, enl. mitt upfaltningssätt, grunda sig på flera än 2:ne skäl, det ena, att K.
M. icke funnit
Hr Printzensköld hafva laglig rätt till arfvodet, och det an 9* - 132 Den 26 Augusti. dra, alt K.
M. fann sig icke ega några medel, hvarifrån den begärda ersättningen kunde utgå.
I det sednare fallet hade K.
M. haft en ganska lätt utväg, nemi. att aflåta Nåd.
St. om ersättningens beviljande, men då K. M. icke vidtagit denna, af Stats-Kont. jemväl förordade åtgärd, anser jag det första skälet ligga till grund för det Nåd.
Utslaget och, under förutsättning häraf, anser jag R.
St. icke ega befogenhet att ingå i pröfning, huruvida K.
M:s beslut är rättvist eller icke, ulan torde frågan härom lämpligast böra af domare-makten afgöras.
Detta är mitt. begrepp örn saken och derföre bifaller jag för min del Utsk:s Utlåt.
Hr Printzensköld har så väl juridisk som moralisk rätt alt utfå del ifrågakomna arfvode!, hoppas jag, alt de fleste af R. o. Ad:s ledamöter finna.
I formelt hänseende torde icke heller något hinder för ett bifall till Hr Printzenskölds motion möta.
Man har visserligen invändt, att det icke skulle anstå R.
St. att bifalla en begäran, som K. M. afslagit; men denna invändning torde icke förtjena något synnerligt afseende, då roan besinnar, all K.
M. endast i administrativ väg behandlat frågan och dervid förklarat sig icke kunna tillägga Hr Printzensköld den begärda ersättningen.
M:s förklarande hindrar ingalunda R.
St. att låta utanordna det begärda ersättningsbeloppet, om de finna Hr Printzenskölds anspråk välgrundadt.
Om anspråket underkännes, så stämmer Hr Printzensköld utan tvifvel K. M. och Kronan.
Hvilken är K. M:s och Kronans målsman?
Jo R.
Således, måste R.
St. anses såsom part i saken och förhållandet blifver följaktligen alldeles detsamma, som ifall en enskild person kräfves för en skuldfordran.
Finner den enskilde krafvel vara behörigt, så bör han äfven godtgöra detsamma, utau att låta saken komma derhän,' att den instämmes, och då R.
St. i delta fall icke kunna betraktas annorlunda än såsom part i saken, böra de förhålla sig på samma sätt som den enskilde.
Jag anser det vara obehöflig!, att i frågan vidlyftigt orda, utan inskränker mig till att instämma i föregtde talares begäran om återremiss.
Om denna fråga skulle be dömas endast efter billighets-grunder, tror jag att åtskilligt skulle kunna anföras såväl för som emot Hr Printzenskölds anspråk på det ifrågavartde arfvode!.
Men då motionären sjelf begärt, att frågan skall uteslutande efter rättsgrund afgöras, anser jag det icke vara tvetydigt, huruvida rätten är på motionärens sida eller icke.
I detta afseende har man redan förut på detta rum uttryckt den mening, att Hr Printzensköld icke har någon bestämd juridisk rått lill aklorats-arfvodet och i denna mening instämmer äfven jag.
Frågan är nemi. att tillämpa ordalydelsen af den Instruktion, som gäller för KammarRms Advokat-Fiskal.
Denna Instruktion säger, att Adv.-Fiskalen skall åtnjuta aktorats-proc. af de summor, hvilka, till följd af hans embetsåtgärder, i Kronans kassor inflyta.
Har nu den summa, hvaraf Hr Printzensköld vill hafva aktorats-proc., Den 26 Augusti. 13S i Kronans kassor influtit?
Nej, den har det icke; och således har icke heller, efter stadgandets ordalydelse, Hr Printzensköld rätt att utbekomma aktorats-andelen deraf.
Man invänder visserligen, ali summan skulle hafva influtit, så vida ej Konung och Ständer efterskänkt fordrings-anspråket.
Men här .är det icke fråga om någon förklaring ahg:de orsaken, hvarföre medlen ej influtit, utan om det enkla faktum, att de icke influtit.