Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vilkor för myndigheten, hvilket finnes i nu gällande lag, blef dock faststäldt, ehuru här på detta rum en Konungens rådgifvare varnade för de olägenheter, som deraf skulle blifva en följd och redan nu gifvit sig tillkänna.
Jag röstade således äfven då mot det förslag, som blef antaget, emedan jag ansåg att, när det är fråga om att gifva en »rätto, så bör man icke gå halfva vägen, utan taga steget fullt ut.
Deremot ansåg jag det uti den K. Propos:n framställda förslag vara både tids- och rättsenligt; och gör det ännu.
Man har visserligen äfven nu upprepat dessa så ofta 396
Dea 28 Mars e. m. uppställda jemförelser mellan förståndet och känslan, likasom om förståndet endast skulle finnas till hos det manliga könet.
Jag hemställer dock till eder, Mina Hrr! huruvida icke qvinnan, just i afseende på affärer, oftast ådagalägger ett sundt och praktiskt förstånd.
Hen siste värde talaren har yttrat, att den nu gällande lagen icke vore något öfvergångs-stadgande, enär densamma vore en af Konung och Ständer gemensamt antagen lag.
En annan talare, Frih. Armfelt, här redan upplyst, att denna konventionela lag antogs af de 2:ne första Stånden.
De båda öfriga Stånden antogo deremot den K. Propos:n.
Förutgående talare hafva så fullständigt utvecklat skälen för bifall till Utsk:ts förslag, att jag icke anser behöfligt längre upptaga R. o. Ad:s tid; men vill dock särskildt fästa upmärksamheten på en ytterligare omständighet, den nemi., att genom den nuv:de lagen eller genom det deruti intagna vilkor, qvinnan verkligen befinner sig uti en högst besvärad ställning.
Man har talat om qvinnans tillbakadragenhet; men just häraf är en följd, att hon finnér liksom vidrigt för sig, att offentligen framträda och yrka på sina rättigheter.
Inom familjen kan förhållandet lätt så gestalta sig, att en dylik åtgärd af en qvinna, som vill komma i åtnjutande af denna sin rätt, kan försätta henne uti en ganska obehaglig ställning.
Alla dessa obehag försvinna genom antagandet af den nu föreslagna lagen.
Men ett ord, Mina Hrr!
En gammal regel säger att man bör göra hvar man rätt.
Likså bör man ock göra hvar qvinna rätt.
Flere ledamöter yttrade härtill bifall.
Jag har endast önskat tillägga några ord, med anledning af Frih.
Tersmedens yttrande.
Han sade, att det fruntimmer, som Hr Nordenfalk omförmält hafva först vid Stockholms och sedan vid Carlstads Rådstufvurätt sökt myndighet, måtte hafva varit en lösdrifverska.
Så lärer likväl inga lunda vara förhållandet.
Om nemi. en qvinna är i tjenst t. ex. här i Stockholm, så är hon mantals- och skattskrifven dersammastädes; men om hennes fader dör i t. ex. Wermland, så är det forum, hvarunder hennes fader lydde, äfven hennes forum.
Sedan öfverläggningen förklarats fulländad samt Hr Gr. o. Landtm, upptagit de derunder gjorda yrkanden å dels bifall till och dels afslag å Lag-Utsk:ts förev:de Betänk., framställde Hr Gr. o. Landtm, först propos. på bifall till detsamma och sedermera propos. på afslag derå, hvilka båda propos:r med många ja och nej i blandning besvarades; hvarefter förnyad propos. på bifall till Betänlct gjordes, och då svaren nu utlöllo med talrika och starka ja, blandade med många nej, förklarades ja hafva varit öfvervägande.
Den 28 Mars e. m. 397 Sedan votering påyrkats, upplästes och godkändes följande förslag till voter:s-propos.: »Den som bifaller Lag-Utsk:ts Betänk.
N:o 28, i ani. af väckta motioner om ändring i föreskrifterna rörande ogift qvinnas myndighet, röstar vinner nej, afslår R. o. Ad. detta Betänk.» Sedermera företogs voteringen och befunnos vid dess slut rösterna hafva utfallit sålunda:
Ja — 72.
Föredrogs ett från Högv. Preste-St. ankommet prot.-utdr.
N:o 243, innefattande såväl nämnde Riks-Stånds beslut öfver Lag-Utsk:ts Betänk. N:o 31, i ani. af dels K. M:s Nåd.
Propos. om antagande af en författning ang:de allmänt kyrkomöte, dels ock enskild motion i enahanda ämne, som ock inbjudning till de öfriga Riks-Stånden att i samma beslut instämma.
Detta prot.-utdr. begärdes på bordet, hvarjemte anmälte sig och yttrade Frih. af Ugglas:
Jag hemställer att den nu upplästa inbjudningen måtte upptagas näst efter Lag-Utsk:ts Betänk.
N:o 31, samt att detta Betänk, och ifrågavide inbjudning måtte gemensamt föredragas.
Detta förslag ,blef af R. o. Ad. bifallet.
Anmältes och bordlädes: Banko-Utsk:ts Mern.
N:o 31, med hemställan att vexlar å Pund Sterling samt depositioner i London må såsom metallisk kassa anses och beräknas; Utlåt.
N:o 109, i ani. af återremiss till viss del af Utsluts Betänk.
N:o 71; och Betänk.
N:o 110, i ani. af väckt motion ang:de en underd. anhållan hos K.
M. om vissa ministerieiia ärendens meddelande till R.
St:rs kännedom. den det ej vill, röstar samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts R. o. Ad. åtskiljdes kl. 9 e. m.
In fidem, 0. Brakel. 398 Den 30 Mars.
Måndagen den 30 Mars 1S63.
Justerades 2 prot.-utdrag för den 28 dennes.
Föredrogs ånyo Exped.-Utslcts den 26 och 28 dennes bordlagde skrifvelseförslag
N:o 67, ang:de regleringen af utgifterne under riks-statens första hufvudtitel.
Frih. af Ugglas, Gustaf: K. M. hade i Sin Nåd.
Propos. äskat, utom det hittillsvarande anslaget af 12,000 rdr för underhåll af möbler m. m., ett ytterligare belopp för samma ändamål af 44,000 rdr årligen under nästa statsregleringsperiod.
Detta hafva äfven R.
St:r bifallit, men så att summan skulle utgå blott under dessa trenne år, och den borde då äfven blifvit uppförd i tabellen såsom hörande till extra statsregleringen.
Då så icke skett, får jag, för vinnande af rättelse i detta fall, anhålla att skrifvelseförslaget återremitteras till Exped.-Utskit.
Snoilsky, Gust. Fredr.:
I sjelfva saken är jag fullkomligt ense med Frih. af Ugglas, och får äfven äran nämna, att inom Utsk:t framställdes samma anmärkning; men Utsk:t ansåg sig icke befogadt att vidtaga någon annan anordning än Stats-Utsk:t gjort.
Den åsyftade rättelsen kunde väl vinnas genom beslut här, lika bra som genom återremiss; men om detta möter betänkligheter, så vill jag visserligen icke motsätta mig Frih. af Ugglas’ yrkande.
Sedan öfverläggningen förklarats slutad samt propos. på godkännande af skrifvelseförslaget först blifvit framställd, men med nej besvarad, gjordes propos. på återremiss deraf och besvarades med ja.
Föredrogs ånyo och företogs punktvis till afgörande Sammansatta Lag- samt Allm.
Besv- o.
Ekon.-Utsk:ts den 18 och 21 dennes på bordet lagde Betänk.
N:o 5, i ani. af väckta motioner om ändringar i nu gällande föreskrifter rörande vilkoren för afsöndring af jord.
Den 30 Mars. 309 Utsk:ts ä sid. 3 gjorda hemställan, att Frih. Creutz’ och Per Nilssons motioner, för så vidt dermed afsåges en obegränsad jordafsöndring, icke måtte bifallas.
Hr von Ehrenheim, Per: Utsk:t har, såsom skäl för sitt afstyrkande af dessa motioner, icke anfört något annat än en förmodan, att de farhågor för utsträckt jordafsöndring, som förr voro allmänna, ännu icke undergått den förändring, att en ytterligare utsträckning af rättigheten att afsöndra jord vore rådlig.
Att farhågorna i sednare tider blifvit betydligt modifierade, medgifver likväl Utsk:t, och, såsom ytterligare stöd för detta antagande, torde få erinras, att Bonde-St. i dessa dagar, enhälligt eller åtminstone utan votering, återremitterat detta Betänk., för att vinna bifall till motionerne.
Elter min öfvertygelse äro äfven desse farhågor ogrundade, och om de hafva någon giltighet, gäller den fullkomligt lika mycket den gällande lagstiftningen, som den frihet att för alltid afsöndra huru litet jordstycke som helst, som af motionärerne yrkas och som Gr.
Hamilton i sin reservation förordar.
Den utomordentliga utveckling, som den industriella verksamheten under de sednare åren vunnit, har så mycket ökat behofvet af arbetare, att den brist på arbete, som förr ofta öfverklagades. nu blifvit utbytt emot brist på arbetare.
Det är icke under sådana förhållanden, som jordafsöndringen innebär någon lockelse för den oförsigtige arbetaren att bereda sig möjlighet att gifta sig och bilda familj, genom inköpandet af en ringa jordlott, utan afseende på den ovissa bergning en sådan ställning erbjuder; han har denna möjlighet öppen genom antagandet af stattjenst eller annat arbetstillfälle, som utan svårighet kan erhållas, och faran för kommunen för ökad fattigvårdstunga är vida större i sednare fallen än i det förra, som dock alltid förutsätter något samladt kapital.
Men, äfven med antagande att någon fara finnes, så finnes den lika mycket efter gällande föreskrifter.
Visserligen får ej mindre jordrymd än 3 tnld i rikets nordliga provinser och 2 tnld i det öfriga riket afsöndras för all tid, men för viss tid, högst 50 år, kan ett halft tnld afsöndras, och denna sistnämnde jordrymd är redan så liten, att dess innehafvare, nästan lika mycket som innehafvaren af en ännu mindre, är för sin bergning beroende af andra inkomster än dem, som af jorden kunna hemtas, och icke må man föreställa sig att den mindre omtänksamme afskräckes från förvärfvande! af den ringa jordrymden, deraf att besittningen ej blifver för all tid, ty för honom är 50 år redan en mycket lång framtid.
Om något skäl för bibehållande af ifrågav:de inskränkningar således, efter min tanke, icke finnes, så finnas deremot så många flere för deras borttagande.
Vid den vissa besittningstidens slut, finner sig innehafvaren nödgad att antingen afstå lägenheten eller köpa den tillbaka med betydlig kostnad — en kostnad, större i samma mån som mera arbete och kapital blifvit å lägenheten nedlagdt — och, om man också kan säga 400 Den 30 Mars. att detta icke är något annat än hvad som vid aftalets ingående borde förutses, så lärer väl ej eller kunna nekas, att den arbetare, som brister i ett sådant förutseende, mången gång derför straffas nog hardt, då sjelfva lagen hindrat honom att vinna en säkrare besittning, äfvensom att lägenhetens upparbetande ej vinner på att innehafvaren ständigt måste hafva för sina tankar närvarande, att arbetet måste inom viss kort tid betala sig.
Vidare är det, som Gr.
Hamilton erinrat, ett oundgängligt vilkor för samhällets ekonomiska utveckling, att naturliga medelpunkter för industrien och rörelsen må uppkomma och utvidga sig, och framstår detta vilkor synnerligen för närv:de i vårt land, då nya kommunikationsleder här oupphörligt uppstå och framkalla nya behof af för industrien afsedda inrättningar.
Så behöfves vid en jernvägsstation magasiner, faktorier m. m., och dessa anläggningar hindras, om ej den ringa jordrymd, som derför fordras, får afsöndras, och om ej afsöndringen får ske för alltid eller för hur lång tid som kontrahenterne vilja aftala.
Af alla dessa skäl får jag yrka, att Betänk:t, för vinnande af bifall till hvad Gr.
Hamilton i sin reservation framställer, eller upphäfvandet af 3:dje §:n 2:dra kap. K.
Förordn. den 19 I)ec.
1827, måtte blifva af R. o. Ad. till Utsk:t återremitteradt.
Jag är af den åsigt, att då K. M. så nyligen som 1858, på grund af framställning från R.
St:r, vidtagit förändring i förut bestående förhållanden, så vöre det icke rätt att så snart derefter ånyo ändra en lagstifning, som så djupt ingriper i alla våra ekonomiska förhållanden.
Erfarenheten har också visat, att förvärfvandet af små jordrymder icke just medfört de bästa följder, ty rättigheten dertill medverkar icke obetydligt att öka fattigvården på landet, och denna erfarenhet torde icke kunna jäfvas af någon, som närmare satt sig in i förhållanderna.
Jag tror således det vore särdeles olyckligt, om man nu skulle taga något ytterligare steg utöfver det som togs genom 1858 års författning.
Jag anhåller således, att R. o. Ad. ville bifalla denna punkt i Utsk:ts Betänk.
Jag får till en början instämma med Hr von Ehrenheim.
Min erfarenhet är h. o. h. motsatt den siste talarens.
Jag har inom de orter, der jag egt jordfastighet, och äfven under mina resor i nästan alla delar af landet, sökt taga reda på förhållandet med fattigvården.
Jag har aldrig förnummit klagan, att sådane personer, som med full eganderätt erhållit från hemman afsöndrade lägenheter, blifvit utarmade och ökat fattigvårdstungan.
Jordtorpare, stattorpare och statkarlar, om de hafva hårda husbönder, eller ofta få nya, äro deremot ofta utfattiga.
Om äfven på ett eller annat ställe det inträffat, att någon egare af lägenhet fallit fattigvården till last, så måste detta ock hafva haft sin grund i annat än att han var egare till jord.
Att små jordbrukare skulle snarare blifva D«n 30 Mari.
401 blifva fattighjon derföre, att de få arbeta på sin egen torfva, synes mig vara en uppenbar orimlighet, och ingen statsekonom har ännu lyckats bevisa, att proletariatet befordras derigenom, att allt (lere komma såsom egare i besittning af fast egendom.
Villfarelserna i detta afseende kommo förr från England eller rättare från Irland.
Men de arma, på potatistäppor boende, lrländarne egde icke dessa täppor.
De arrenderade dem, ofta i 2:dra eller 3:dje hand, på kort, obestämd tid, mot höga vilkor af de utrikes vistande egendomsegarnes blodsugande förvaltares större arrendatorer.
Englands störste statsrättslärde.
John Stuart Mill, ifrar nu för en fullkomlig frihet i detta afseende.
När man, som jag hoppas, snart i öfrigt får en fullkomlig näringsfrihet här i landet, är det också af oberäknelig vigt, att hvarje näringsidkare kan få sig en plats, på hvilken han kan vara säker att få sitta qvar i fred vid utöfvandet af sin näring.
Denna plats bör han ej heller tvingas att köpa större än han jenmt behöfver, och helst utan skuldsättning kan göra.
Eljest afledes både uppmärksamhet, arbete och förlagskapital från hufvudnäringen.
Men, M.
II.I det är icke blott i de fattigas intresse, och för att gifva den yppersta uppmuntran till sparsamhet, utan äfven i de rikares intresse, och isynnerhet i skogshushållningens, som jag önskar en utvidgning i rättigheten alt afsöndra jord.
Utom det, att den nu stora bristen på dugliga arbetare troligen kan fyllas, om större jordegare få afsöndra, under full eganderätt, lägenheter åt sparsamma och flitiga arbetare, behöfver den större jordegaren ofta, för att kunna göra en odling, afdikning, eller för att få lämpligare form å sina egor, en bit af grannens, och kan då betala denne mera än hvad den för honom är värd.
Stängsel, besvärlig och skogödande, kan sålunda ofta sparas.
Men ojemnförligt vigtigast anser jag en utvidgad frihet till jordafsöndring, med full eganderätt, vara för skogarnes vård och bestånd.
Jag skulle visserligen helst vilja hafva en oinskränkt frihet att både klyfva och afsöndra jord, men detta är, med afseende å de natura-prestationer, som ännu utgå af jorden, för närvide omöjligt.
I afseende å hemmansklyfriingen, måste vi tills vidare vara nöjda med hvad vi hafva.
Låtom oss nu endast väl ordna lagstiftningen om jordafsöndringen, så lemnar den redan tillfälle att mycket befordra näringsflit, sparsamhet och industri.
1 afseende å skogshushållningen, är det allmänt erkändt, att den i allmänhet är af den art, att man icke kan väl och med fördel sköta särdeles små lotter, och derföre är det lika angeläget att kunna sammanlägga skog, som att kunna fördela åkerjord.
Ordentliga skogsegendomar kunna då bildas.
De Norrländska sågverks bolagen kunna få eganderätt till de skogar, de nu under 30 eller 50 års afbrukningsrätt devastera.
För öfrigt är jag väl af samma tanka som reservanten, men tror, att Gr.
Hamiltons förslag icke kan bifallas alldeles sådant det är framsläldt, utan alt man i stället bör vid den punkt, der Utsk:t yttrar sig öfver II. lil. 26 402 Den 30 Mars.
Per Nilssons motion, yrka återremiss, för att vinna ungefär ett sädant resultat som Gr. Hamilton afsett.
I stället för högst
T’n bör dock ^ af hemmanets jordrymd kunna afsöndras.
Några redaktionsförändringar i andra §§'.ne erfordras dock, hvarjemte det väl vore lämpligt, att den flera gånger ändrade författningen omskrifves i ett sammanhang.
Förslag härtill skall jag nu lemna, i fall det kan tjena till någon ledning för Utsk:t, som jag betygar min tacksamhet för hvad det medgifvit.
Då man sagt att ett afskiljande af små jordlotter skulle medföra allmän fattigdom, vill jag hänvisa just till en trakt i Gr.
Ha miltons födelseort nära Lidköping, der jag sett små possessioner afsöndrade, hvars egare alla befinna sig väl; likaså är det i närheten af Ystad.
Ensamt Prosten Perlin har der försålt omkring 60 tunnland jord till en stor mängd arbetare, som nu mest betalt sina köpeskillingar, byggt upp sina hus och äro särdeles bra att hafva att tillgå för de stora godsen i närheten.
Om Gr. Arvid Posse uppkommer innan debattens slut, kan han närmare upplysa detta förhållande.
De små afsondringarne, mest till trädgårdar, i grannskapet af Kalmar, är det en njutning att betrakta.
Men det finnes här i landet en provins, der jord afsöndringen, mer på grund af sed än med stöd af lag, är verkligen i flor, nemligen Dalarne.
Der har den ock verkat så, att jag ingenstädes, utom i Belgien och Flandern, sett jorden allmänt så väl odlad som t. ex. i Leksand och Gagnef; det kommer sig deraf, att det flitiga och sparsamma folket använder sina arbetslöner för att köpa en torfva af den kära fädernejorden.
På dess förbättrande nedlägga de sedan sin svett, möda och omtanka.
Hvad är det värdt, eller rättare, kan man nog uppskatta det motiv, en menniska har, som sträfvar att behålla, återförvärfva eller förbättra och försköna den torfva, på hvilken hon är född.
Bör icke lagstiftaren göra allt och åtminstone undanrödja alla hinder för sådane sträfvanden?
Jag anhåller om återremiss af ofvannämnde punkt.
Till försvar för Utsk:ts Betänk, har blifvit anfördt, att en förändring i lagstiftningen orri jordafsöndring så nyligen blifvit vidtagen, att ytterligare förändring, blott af detta skäl, nu icke borde ega rum.
Detta är ett skäl, som ofta åberopas, men som sällan, i och för sig, vinner Ståndets afseende, ty det gäller väl mycket för den som af andra skäl är förändringen obenägen, men föga för den som derför intresserar sig.
Vidare har en talare åberopat sin erfarenhet om de olägenheter för fattigvården, som genom jordafsöndringen uppstå, men emot denna erfarenhet har en annan talare satt en arman erfarenhet, och för min del får jag blott hem ställa, om det ej är en stor fördel för kommunen, då fråga om fattigvård uppstår, alt den behöfvande åtminstone har eget tak öfver hufvudet?
Visst är att många andra klasser af arbetare äro för fattigvården vida farligare än de s. k. backstugusittarne, och att egandet af en bebyggd jordlapp förutsätter ett kapital, Den 30 Mere.
403 sorn andra arbetare ofta sakna, samt sporrar till arbetsamhet och omtanka.
Då min motion icke sträcker sig längre än till att begära frihet inom mils afstånd från stad, så kunde det synas, som jag icke hade att göra med den nu pågående diskussionen.
Jag stannade dock dervid endast af det skäl att jag, som väckte den första motionen i detta ämne, icke vågade sträcka mina förhoppningar längre, väl vetande att en förändring så nyligen blifvit i den ifrågav:de författningen vidtagen; men då nu andra motionärer gått längre, och de äfven vunnit understöd, så kan jag icke underlåta att uttala mig för samma åsigter.
Jag saknar också icke erfarenhet i detta afseende.
Inom Blekinge län finnes en ganska vidsträckt trakt, hvars innevånare nästan uteslutande lefva ål fiske.
Dessa personer behöfva icke något vidsträckt område, utan betinga sig ofta genom enskildt kontrakt en tillräcklig plats för att bygga sin stuga och hänga upp sina nät.
Men sådana kontrakter uppgöras blott på kontrahentens lifstid.
Hans första omsorg är då att skaffa sig en hamn för sin båt, och han lägger ut ett par stenarmar, mellan hvilka denna vinner skydd mot hafvets vågor och mot stormens raseri.
Nu tyckes väl, att när han dör, hans arfvinge finge tillgodonjuta det arbete, han nedlagt på platsen; men så är icke förhållandet.
Tvertom, hemmansegaren finner, att platsen nu fått ett större värde än förut, och han stegrar då den årliga städjepenningen, som måste erläggas förhöjd, af sönerna till den, som gifvit platsen dess egentliga värde.
Om deremot de nuv:de inskränkningarne ej funnes, så köpte han sin torfva och egde visshet, att hans barn finge fördel af det arbete, hail derpå nedlägger.
I fordna tider kunde dessa noggranna bestämmelser om besutenhet möjligen gå för sig; men nu torde väl äfven svårligen någon kunna föreställa sig, att en familj kan lefva på så liten jordlapp som derför är stadgad, och det synes mig då vara det enda rätta och förnuftiga att öfverlåta till köparen att bedöma hvad han anser sig behöfva, samt till säljaren att afgöra hvad han kan vara af med.
Frågan om hemmansklyfningen är en sak för sig; men jag finner för min del icke något skäl, som kan tala emot rättigheten att afsöndra jord, och jag instämmer derföre med dem, hvilka här yrkat återremiss på Utsk:ts Betänk.
Jag hade knappt kunnat tro, att den nu föredragna punkten skulle föranleda någon diskussion, och ändå mindre att denna skulle komma att föras med så mycken värma, som här skett. K. M. har så nyligen|i" detta ämne utfärdat en författn., hvilken man då tyckte gick så långt man möjligen kunde önska, men nu ser det dock ut, som om vi i denna del af lagstiftningen aldeles icke följt med vår tid, utan måste ytterligare taga ett stort steg.
Isynnerhet den siste talaren synes benägen att gå in på allting.
Han tyckes alldeles 404 Den 30 Mars. hafva glömt, att hemman här i landet äro beslastade med åtskilliga onera, som det torde blifva ganska svårt alt få ut, när de blifva sönderplockade i kapplandsdelar.
Man har sagt, att den åsyftade förändringen vore i de större jordegarnes intresse, emedan de derigenom kunde lå arbetare för godt köp.
Jag hade knappt väntat en så stor uppriktighet, ehuru jag hört att t. o. m. bland de Högvördige skola finnas personer, som lyckliggöra sina församlingar med en lös befolkning på små jordlappar.
Jag tror, för min del, att den nuv:de författn. undanröjt de olägenheter, som öfverklagats, och att man nu kan ganska väl se tiden an.
Man bör icke stycka sönder jorden i så små delar, att egaren icke kan föda sig derpå, eller så att hvarje lapp måste brukas blott med hacka och spade.
Icke heller kan jag fatta, att den åsyftade förändringen skulle, som man velat påstå, befordra skogshushållningen.
Väl har jag sett, att när man blir omgifven af en större mängd backstugor, skogen icke kommer att sakna rensning, men denna sker just icke på ett sätt, hvarmed egaren i allmänhet finner sig särdeles belåten, eller som kan lå namn af skogs-htishåIlning.
Att tro, alt personer, som sitta på en jordlapp af några kapplands areal, skulle egna sig åt vårdande af skogen, synes mig sannerligen vara att drifva sina sanguiniska förhoppningar något lör långt.
Jag vill nu icke längre upptaga tiden, utan anhåller blott om bifall till den föredragna punkten.
Jag tillhör icke deras antal, som hysa en synnerlig farhåga för utvidgning af den ifrågav:de rätten, men jag anser dock, att dermed icke så särdeles brådskar.
1827 års hemmansklyfningsförfattning uppväckte inom landet ett ganska starkt missnöje, och redan 1834 nedsattes inom de särskilta länen komiléer, inom de flesta al hvilka opinionen uttalade sig emot jordafsöndringar.
I öfverensstämmelse dermed utfärdades dock först 1853 en författning, som i någon mån inskränkte rättigheten dertill.
Men äfven då uppstod missnöje, och detta hade till följd 1858 års författn , som åter gjorde ett stort medgifvande och nedsatte minimun till blott 3 å 2 tunnland.
Just med afseende derpå, att inom vårt land ganska stora betänkligheter ännu finnas i detta afseende, tror jag att man ännu någon tid kan dröja, innan man upphäfver denna, blott 5 år gamla författning.
Svårigheterna vid denna frågas lösning härröra till stor del deraf, att vårt land har så stor utsträckning.
Förhållandena måste nemi. vara väsendtligen olika t. ex. i Skåne mot i rnedlersta och isynnerhet i norra Sverige.
Jag är fullt öfvertygad, att i den förstnämnda provinsen t. o. rn. en obegränsad jordafsöndring skulle kunna bära sig, och opinionen är der också mera stämd derför, hvaremot man i öfriga provinser hyser stora farhågor för något sådant; och under dylika förhållanden anser jag att lagstiftningen gör klokast uti att icke göra några skutt, utan så småningom söker närma sig det mål, Den 30 Mars.
405 man anser eftersträfvansvärflt.