Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bittra minnen måtte den striden lemnat efter sig, att döma af den dödsruna af Wallenbergs hand, som vid Dufvas frånfalle stod att läsa i en veckotidning, och som genom sin skärpa vid en * öppen graf var egnad att framkalla minst sagdt blandade känslor.
Huru många tusen gånger den skrala qvickheten varit omtuggad, att Wallenberg var de svenska bankernas A och O, det är ej lätt att säga; men om ej lyckad, hade den åtminstone den förtjensten att vara sann.
En efterverld, som dömer opartiskt, skall alltid med tacksamhet erkänna de oskattbara tjenster, han gjort sitt land genom förenklingar och reformeri penningerörelsen.
Sjelfva riksbanken har, trots den långa striden, skördat icke ringa vinst af hans verksamhet.
Det ståndigt återkommande inkastet mot en enda allt beherskande riksbank är, att den utan medtäflare skulle förfalla till all den slentrian, med ty åtföljande omsvep, trassel och tids-utdrägt, som vanligen pläga känneteckna ett statens ämbeteverk, icke minst i vårt eget kära fädernesland.
Detta inkast fick genom Wallenberg sin mest slående belysning.
Det var just de många och tidsenliga, nyheter, han införde vid skötseln af sin egen bank, som omsider framtvungo de gagneliga reformer inom vår riksbank, hvilka egde rum i synnerhet under Dufvas tid och som ändtligen stält den i full jämnhöjd med affarsverldens och allmänhetens befogade anspråk.
I sin politiska verksamhet var han likaledes först och sist bankman.
Den fria täflan inom bankverlden och de enskilda bankernas intresse låg på botten i allt livad han sade och gjorde inom representationen.
Der har han också dels genomfört, dels inledt mången både nödig och nyttig bankreform, hvars minne skall öfverlefva honom.
Men inom riksdagen förmådde han aldrig öfvervinna den misstanken, att bakom hvaije hans förslag eller yttrande låg en eller annan dold baktanke till de enskilda bankernas gynnande.
Så långt ’ hade det kommit, att icke en tanke, icke ett uppslag, om än fördelen deraf var aldrig så ögonskenlig, kunde utgå från honom, utan att man genast frågade sig: » Pa hvad sätt tänker han komma åt riksbanken med detta? » Ehuru mycket öfverdrifven, var nog denna farhåga icke utan sitt berättigande.
I teorin erkände nog Wallenberg så val som någon annan behofvet och gagnet af en stark stats-bank; men i praktiken glömde han det blott allt för ofta, då det gälde att se sina skötebarn, de enskilda bankerna, till godo.
Äfven i de fall, der han ej hade bankerna i sigte, at-sag hans verksamhet såsom riksdagsman hufvudsakligen vår ekonomiska utveckling; och det vore i hög grad orättvist att förneka, att den varit till mycket gagn derför.
Allt hvad som kunde lända till att främja det fria utbytet och vårt deltagande i den allmänna samfärdseln folken emellan hade i honom en lika nitisk som energisk förkämpe.
Derför var han också på sin tid en af de kraftigaste försva-rarne af det Gripenstedtska frihandelssystemet Men hvaije sträfvan att vidga och lätta den mellanfolkliga beröringenfar med nödvändighet en viss kosmopolitisk karaktär.
Der-for var ock Wallenberg en af de förnämste kämparne inom vsirt fädernesland för de storartade planer till universella sammanslutningar till samfardselns lättande, sonri ångans och elektricitetens tidsålder med oemotståndlig makt breda sig ut öfver verlden.
Länge kämpade han nästan ensam för vår anslutning till ett universielt mått- och vigtsystem, och slutligen lyckades han äfven genomdrifva, att det metriska systemet- genom konungs och riksdags beslut vardt infördt i Sverige.
Mot metersystemet har anmärkts, att dess enheter äro allt för stora och oviga att räkna med och att dess mycket omordade vetenskapliga grundval i sjelfva verket icke är mycket att bygga på.
Men det är nu en gång i bruk bland flera hundra millioner menniskor, och således det enda, som för närvarande har någon utsigt att i sinom tid blifva antaget öfver hela jorden.
Icke fullt så stor framgång hade hans sträfvanden för anslutning till ett allmänt myntsystem: Äfven här önskade han en anslutning till det franska myntet med franc ’ eu såsom räkneenhet, och på samma gång öfvergång till guldmyntfoten.
Han lyckades också genomdrifva det senare, och på hans förslag påbjöds ut-myntning af svenska tiofrancs-stycken i guld, de på sin tid så mycket omtalade karolinerna.
Men de wallenbergska karolinernas tid vardt kort; och franc-myntet blef aldrig infördt hos oss.
Dels anmärktes deremot, att det icke utgör någon konseqvent tillämpning af det metriska systemet, enligt hvilket den egentliga räkneenheten borde utgöras af ett mynt, svarande mot en gram i guld eller 3 francs 10 centimer; dels ledo utsigterna till franc-systemets allmänna antagande ett betänkligt afbräck, då det nya tyska riket stalde upp sitt eget sjelfständiga nya myntsystem.
Följden häraf var, att då den skandinaviska myntkonventionen i medlet af 1870-talet genomfördes, antogs en krona som räkneenhet, och karolinen utbyttes mot tio-kronan i guld.
Väl må det väcka forundran, att en finansman af Wal-lenbergs höga rang aldrig blifvit kallad till en plats vid konungens rådsbord.
Nog har det mer än en gång varit fråga derom, men altid strandade förslaget på ett eller annat hinder.
Kanske var det sa, som han sjelf gerna ville låta förstå, att han ansåg sig kunna utöfva större makt och inflytande från direktörspulpeten i Stockholms Enskilda bank än från finansministerns taburett.
Kanske var det också,som malisen ville hålla före, att de lysande röda rönnbären voro så sura, emedan de sutto så högt uppe.
Den ställning Wallenberg intog inom riksdagen var särdeles egendomlig.
Han stod der ensam för sig sjelf och kan icke sägas hafva tillhört något parti, om ej möjligen det wallenbergska.
Hans stora arbetsförmåga kom på senare tider aldrig till användande i utskott, som det påstås, emedan han ej visat sig fullt pålitlig i fråga om ingångna komprotnissaftal.
Synnerligen högt ansedd i ekonomiska frågor, der han med allt skäl gälde som auktoritet, vägde hans ord i vissa andra frågor ej tyngre, än om det kommit från hvilken fantastisk ideolog som hälst Ännu oftare hände det dock att ett förslag förkastades, blott derför att det kom från honom, äfven om det i och för sig var aldrig så godt; och mer än en gång skulle han haft giltig anledning att mot sina riksdagskamrater rikta den maning, som Mirabeau en gång tillropade den första franska nationalförsamlingen, att försöka glömma, om det och det förslaget kom från honom, och behandla det efter dess egen förtjenst.
Men hade Wallenberg en gång fattat en plan i sigte, var han också mannen att genom nederlagens skärseld föra den fram till seger, kosta hvad det ville.
Motgången tycktes endast ingifva honom ny kraft; trots upprepade och för hvar och en annan förkrossande nederlag kom han åter och åter igen med sina förslag, ända till dess den svaga minoritet han från början fått med sig en vacker dag växte till majoritet.
Första kammaren är vanligen, och af de mest naturliga skäl i verlden, känd såsom de belåtnes kammare.
Medan motioner och förslag till afhjelpande af statens refvor, verkliga eller inbillade, i Andra kammaren årligen återkomma i hundratal, räknas de i den första aldrig mer än i några fa tiotal.
Så mycket skarpare framstod Wallenberg midt ibland denna allmänna belåtenhet såsom den ende missnöjde.
Han var ej blott första kammarens, utan hela riksdagens flitigaste motionsskrifvare; och af afla de förslag, som årligen sågo dagen inom vårt öfverhus, var han fader till minst en tredjedel.
Och hans motioner rörde sig om alla möjliga ämnen, visserligen ekonomiska frågor först och sist * men en hel mängd andra derjämte.
Med särskild förkärlek egnade han sig åt reformerande af våra grundlagar; och här trädde hans egendomliga skaplynne klart i dagen.
Den lust attherska, som tålde opposition från nedan lika litet som motstånd från ofvan, kom här tydligt till synes.
I fråga oni statsmakternas inbördes ställning gick all hans sträfvan ut på att främja hvad man skulle kunna kalla tredjestånds-parlamentarismen.
Riksdagen skulle herska öfver regeringen, men inom riksdagen skulle den klass herska, till hvilken han sjelf närmast hörde.
Gent emot andra kammaren, der han snart fann att denna klass ej fick mycket att säga, ville han inskränka området för de gemensamma voteringarna.
Gent emot konungamakten åter sökte han och lyckades slutligen att stärka representationens ställning genom införandet af statsministerns ämbete.
I stället för att justitieministern forut äfven måste vara statsminister och utrikesministern var med honom i rang likstäld, kunde nu hvem som hälst af statsråden nämnas till statsminister och dermed äfven till den ansvarige ledaren af konseljens politik.
Härmed kom denne äfven att inom regeringen intaga en fastare ställning gent emot konungen personligen; och den förbindelse med representationen, som var inledd genom statsrådens deltagande i kamrarnas förhandlingar, blef derigenom närmare tillknuten.
Ur denna till det yttre obetydliga förändring, som dock var ett nödvändigt fullständigande af representationsreformen, har sedermera framgått den begynnande utveckling mot ett parlamentariskt styrelsesätt, som gjort sig märkbar under de följande ministärerna.
Sjelfva representationsreformen var en bland hans fa missräkningar, men också en af de allra största.
I likhet med så många andra, trodde äfven den annars så skarpsynte Wallenberg, att den skulle lägga makten i händerna på det gamla borgarståndet i förening med de s. k. ståndspersonerna.
Landtmannapartiets framträdande med anspråk på att öfvcrtaga den politiska makten synes äfven för honom ha varit en fullständig och allt annat än behaglig öfverrask-ning.
Det var honom icke obekant, att de små jordegarné voro föga gynsamt stämde mot privatbankssystemet Med deras stränga kraf på sparsamhet och häfdande af det allmännas rätt gent emot åt enskilde förunnade förmåner var de enskilda bankernas sedelutgifningsrätt dem framför allt en nagel i ögat genom den oskäliga vinst den ansågs bereda ett fätal bankdelegare på hela samhällets bekostnad.
Men direktören för Stockholms Enskilda bank stod alltid slagfärdig till försvar för sina kära skötebarn.
Mången
6hård dust badc han om dem att utkämpa med hemmans-egarne; och dryga hugg föllo der vid å ömse sidor.
När halst ett passande tillfälle yppade sig att på ett eller annat satt komma åt det besvärliga hemmansegareintresset, var han alltid redo; så i fråga om kompromissen, om skjutsväsendets ordnande o. s. v. Landtmännen å sin sida blefvo honom icke svaret skyldige.
Ett allvarsamt och känbart nederlag lyckades de att tillfoga honom, då de i förening # med regeringen genomdrefvo indragningen af privatbankernas femkronesedlar.
Härtill hade han för öfrigt sjelf gifvit anledning genom den allmänna och starka ovilja, som väcktes af hans vägran att mottaga den ramlande V ad stenabankens sedlar.
Gent emot hemmansegarnes växande makt visste han till sist intet annat medel att anlita än ett, som han ej gerna från böljan kan hafva varit böjd för, — den politiska rösträttens utvidgning.
Illa bör det hafva stämt öfver-ens med hans åskådning i öfrigt att gifva rösträtt åt klasser, som en dag kunde varda fiender till kapitalets makt.
Men denna fara syntes mindre nära och mindre hotande än bonderegementet; hvars slut eller inskränkning han hoppades på, om valrätten till andra kammaren utsträcktes till alla dem, som betala skatt till staten för fastighet eller inkomst, hvarigenom han väntade, att en mängd nya element skulle föras in i riksförsamlingen.
Det var ett våldsamt botemedel mot det förmenta onda; men Wallenberg var icke den, som skyggade tillbaka för starka medel, då han fann dem af nöden.
I snörrät motsats härtill står hans uppträdande i fråga om den kommunala rösträtten.
Men denna motsats innebär ingen motsägelse, snarare tvärtom.
Han hade en gång funnit, att penningen vore det förnämsta maktmedlet i vår tid.
Genom egen kraft och duglighet hade han satt sig i besittning af detta maktmedel, och ville ej tåla, att den makt minskades, som det väl en gång lagt i hans och hans likars händer.
Nu rättar sig, som hvar man vet, den kommunala rösträtten efter förmögenhetens storlek.
Det var honom der-for illa till lags, att denna rösträtt skulle undergå någon begränsning.
Medan andra försvarade den nuvarande rosträtten ur politiska skäl, för att icke rubba grundvalen till första kammaren, men i öfrigt gerna medgåfvo röstskalans orimlighet, höll han strängt på den senares principiella rättvisa.
Förmögenheten vore arbetets frukt, och den, som tor-värfvat den, borde äfVen fa njuta den.
Men den, som hade lågt röstetal, finge se sig för, om han ej visste att skaffa sig bättre inkomst
I humanitetsfrågor var han deremot afgjordt frisinnad.
Sarskildt hafva Sveriges qvinnor anledning att bevara i tacksamt minne hvad han verkat för att utvidga deras rättigheter och bättra deras vilkor.
I förening med frih.
Stac-kelberg genomdref han år 1884 nedflyttningen af qvinnans myndighetsålder från tjugofem till tjugoett år.
Redan tidigt hade han böijat i stor utsträckning använda qvinnor i Enskilda bankens tjenst; och det goda resultatet häraf torde ej minst ha bidragit att befasta hans åsigter i qvinnofrågan.
Och då en gång historien skrifves om kvinnans frigörelse i vårt land, bör det ej förgätas, att det föredöme, han gaf genom denna åtgärd kanske mer än något annat bidrog att i vida kretsar bryta fördomen mot en utsträckt användning af qvinnans arbetskraft.
Under hans sista år var det hufvudsakligen två frågor, som togo hans uppmärksamhet i anspråk: — införande af galdbundet bos afveckling genom administration och upp-hafvande af fideikommissen.
Till det ideliga förkastandet af det förra förslaget sökte han skulden i juristernas hunger efter sportler.
Kanske hade han icke så alldeles orätt häruti; ty Wallenberg var nog den som kände sitt folk.
En annan sak är, om borgerlige administratörer äro mindre hungrige efter arvoden än juridiska konkursutredare efter sportler.
Hans i och för sig så högst befogade angrepp mot fideikommissen står i full samklang med hans ekonomiska fttåndpnnkt i öfrigt.
Under det andra slag af jordegendom onder trycket af skulder och skattar i förening glida öfver i storkapitalets händer, utgör fideikommiss-inrättningen i all sin ytterliga absurditet dock ett medel att bevara en del jord åt dess gamle egare.
Men för kapitalisten är jorden, liksom hvaije annan vara, blott ett köpeobjekt, som kan fis för pengar; och fideikommissens upphäfvande är då blott ett medel att påskynda den stova jordegendomens redan förut raskt fortskridande öfvergång från bördens aristokrati till börsens.
Allt ifrån begynnelsen ledamot af Stockholms stads fullmäktige, fann han äfven på det kommunala området ett rikt och verksamt falt för sin aldrig hvilande verksamhet.
Stadsfullmäktige insatte honom tre gånger i första kamma-ren; och allt sedan det nya riksdagsskickets början har intet riksdagsval föregått för Stockholms stad, vare sig till första eller andra kammaren, utan att han varit med bland de främste och agiterat.
En tid, då högerns makt stod på sin höjdpunkt, tycktes * han nästan ega privilegium på att oktro-jera riksdagsmän för liufvudstaden.
Detta sågs ej med blida ögon af de liberale valmännen, och än mindre af dem som stodo under strecket och som en gång för alla fatt klart för sig, ått Wallenberg var den förklarade representanten för det arbetsficndtliga storkapitalet Derför möttes han ofta på valmötena med hyssjningar; och det var vid ett dylikt tillfälle, som han med sin vanliga torra sjömanshumor förklarade, att » den, som trotsat tusen stormar på hafvet, känner sig icke störd af ett sakta sus från en ärad församling. »
Ett maktmedel, som han förstod att till dess fulla värde uppskatta och till dess fulla utsträckning begagna sig af, var pressen.
Bedan i yngre år hade han jemte några literära vänner satt upp tidningen Bore, som dock snart upphörde.
På 1860-talet skref han under flera år de så mycket omtalade ekonomiska artiklarne i Aftonbladet Då tidningens affärsställning mot årtiondets slut syntes hotad, sökte han helt och hållet komma i besittning deraf; men då detta ej lyckades, grundade han på hösten 1868 i förening med C. F. Bergstedt och C. F. Wsern tidningen Stockholm s-Posten.
Äfven detta företag upphörde dock snart, sedan det likväl fått vara med om att störta den första De Geerska ministären.
Sedan dess har han varit med i alla möjliga och omöjliga tidningar; — de senare icke minst, — och £1 af pressens frivillige medarbetare ha väl varit så outtröttlige som Wallenberg.
Han förmådde ej hindra indragningen af privatbankernas femkronesedlar.
Efter dem följa väl snart nog tiokronorna och kanske hela sedelutgifningsrätten; men detta andra nederlag förskonades han från att upplefva.
Ofver hans graf skall väl bankernas tretioåriga krig slutas med en ny westfalisk fred, sedan &lt;dla äro trötte och der ingen blir nöjd.
Men dagens strider skola en gång förgätas och svedan läkas efter såren, som de gåfvo.
Under det Mälarens vågor sjunga sin vaggsång för den trötte sjömannen der ute på Loföns strand, skall då minnet af hans lifs gerning stå fram i klarare dager, och de stora felen förgätas för de ännu större förtjensterna.Antropologiska och penitentiär-kongressen i Rom.
Bref till Dagens Krönika af
Juris D: r Alfredo Mazza.
frän italienskan af H.
Sandström.
Tredje antropologiska och penitentiär-kongressen, som nyligen egde rum i Rom, var af en ovanligt stor betydelse, ej sa mycket for de beslut, som der fattades och hvilka till större delen voro af underordnad vigt, som fastmer på grund af den klara ställning, den sä kallade Scuola penale positiva * dervid for första gången intog, samt i följd af den nya riktning, hvari studierna i straffrätt hädanefter komma att bedrifvas.
En vetenskap, och särskildt straffrätten, som till sitt ursprung är helt ung, kan ej annat än hafva ett stort utbyte af en öfverläggning, der samma grundsatser forfaktas, hvarpå hon sjelf stöder sig.
Den straffrättskola, som är allmänt gällande, leder sitt ursprung, särskildt i Italien, från Beccarias arbete » Brott och straff » (Dei delitti e delli pene).
Hvarken romarne, som äro så framstående å det civil rattsliga området, eller medeltidens erfarne män hade förstått höja kriminalrätten till värdighet af filosofiskt system.
Beccaria var den förste, som, om äfven mer ledd af sin känsla än af vetenskaplig ifver, gaf en utomordentlig fart åt denna lärogren genom att, sammanföra de idéer och
* Anhingarne af ett positivt straffsystem.känslor, som på hans tid voro gängse bland filosoferna och i allmänna opinionen.
På grundvalen af dessa doktriner uppstodo åtskilliga skolor inom kriminalrätten.
Den förnämsta bland dessa var den klassiska.
En annan skola, hvilken hade många anhängare, var den Roederska som höll före, att straffet framför allt borde vara förbättrande.
Men ehuru denna skola samlade kring sig många nitiska läijungar i Tyskland, Frankrike och i synnerhet i Spanien, minst i Italien, kunde den dock ej blifva af längre varaktighet såsom sjelfständig skola.
Dess grundprincip om den brottsliges förbättring infördes visserligen i de europeiska staternas lagstiftning men förblef allestädes utan frukt: äldre och nyare antropologiska och psykologiska iakttagelser hafva visat, att med hvilket som helst, äfven det mildaste straff-förfarande, och hvilket system man än användt för den brottsliges förbättring, dock alltid finnas förbrytare och dessa mycket talrika, som det är omöjligt eller ytterst svårt att förbättra, derför att deras organiska och psykiska konstitution är abnorm och derför att (enär brottet leder sitt ursprung ej blott från den brottslige individen utan äfven, och till stor del, från hans fysiska och sociala omgifning) endast brottslingens förbättring ej är tillräcklig för att hindra honom från återfall, såvida ej den sfer, hvari han dväljes, förut förbättrats, till den grad detta är möjligt Brottstatistiken ådagalägger detta med full klarhet; den visar att i allmänhet och i hvaije land brottsligheten är stadd i en ständig ökning, enär de straff, som nu användas, ej äro tillräckliga att skydda de rättrådiga inom samhället, utan allt mer bidraga till att förderfva de illvilliga.
Detta sakernas tillstånd är till bekymmer för alla, och några yngre idkare af rättsvetenskapen föl lo derför på den idén att tillämpa den positiva metoden i den straffrättsliga vetenskapen, i det de togo till grundval för sina forskningar brottslingen och ej straffet i och för sig.
De kunde härvid draga nytta af de antropologiska undersökningar af brottslingar, som anstalts i Tyskland och Italien.
Liksom man numer i medicinen ej såsom förut tillämpar metoden att läka sjukdomarnc, såsom abstrakta eller oberoende af den sjuke, utan i dess ställe botar de sjuke genom att studera desses karaktär, lefnadssätt, organiska förhållanden o. 8. v., på samma sätt ansågo sig anhängarne af den nya positiva skolan i kriminalrätten kunna ernå vigtiga resultat genom undersok-ning af brottslingen i stallet för af straffet, inom kort räknade den nya skolan mänga och framstående proselyter, bland hvilka inom Italien Lombroso, Ferri, Garofolo, Sergi och Puglia, hvilka voro de första och ifrigaste befordrarne af de nya teorierna.
I Frankrike slöto sig till skolan La-cassagne, Tarde och Bertillon; i Tyskland Krepelin, Bene-dictz och Albrecht; i Ryssland Drill, o. s. v.
För att bekräfta den nya skolans tillvaro och li&amp;ktig-het och for att lära känna livarandra begagnade dess anhängare tillfallet vid tredje penitentiär-kongressens samlande i Rom för att äfven de hålla en kongress.
Man beslöt förena de båda kongresserna till en enda och benämna den samma den tredje, med tanken fast på de båda föregående peniten-tiärkongresserna; men med hänsyn till de antropologiska och kriminela undersökningarna är den egentligen den första.
* • *
Innan vi öfvergå till redogörelsen för de båda kon-gress-sektionernas arbeten, torde det vara lämpligt att anföra namnen på de förnämste deltagarne i kongressen.
Utom de förut omnämnde förkämparne för den positiva skolan må då följande nämnas: Från Italien hade infunnit sig förut varande mmistrarne Mancini och Pessina, professorerna Bel-trami-Scalia, Biffi, Gabelli, Drusa, Righi, Costa, Locatelli, Morselli och Tamburini.
Frankrike var väl representeradt, så väl hvad deltagarnes antal som hvad deras lärdom beträffar.
Af högre embetsmän märktes direktören för fångvården Herbette, statsrådet Jacquin, chefen för rättsstatistiken Yverness, professor Alglave, senatorn Roussel.
Belgien hade sändt inrikes- och undervisningsministern Thonissen och professor Brins.
- Tyskland var representeradt af pastor Sturs-berg, den framstående professorn Holtzendorff och professor Kirchenheim.
Österrike var foreträdt af statsöfverprokura-torn i Triest doktor Schrott Från Spanien hade infunnit sig senatorn Manuel Sil vela och från Ryssland bland andra professor Moldenhauwer.Penitentiärkongressen sysselsatte sig först med följande vigtiga öfverläggningsämne:
» Kan beröfvandet för någon tid af vissa medborgerliga och politiska rättigheter låta förena sig med ett reformatoriskt straffsystem?
I öfverläggningen härom deltogo italienarne Pessina, Drusa, Nocito, Mecacci samt utländingarne Holtzendorff, Laszlo, Jacquin m. fl.
Öfverläggningen rörde sig om, huruvida detta straff borde ådömas enbart eller såsom ett accessorium till ett annat straff.
Pessipa, Drusa, Jacquin och Holtzendorff hyllade den åsigten, att det borde kunna vara så väl enbart som ett accessorium.
Resolutionen utföll äfven i öfverensstämmelse härmed.
Vidare behandlades frågan, om fängelsestraff kunna utbytas mot andra friheten inskränkande straff, såsom arbete å allmän inrättning; diskussionen var dock ej nog uttömmande med hänsyn till frågans omfång och vigt.
Frågan om lämpligheten af att till föräldrar och förmyndare utsträcka ansvarsskyldigheten för af deras barn eller myndlingar begångna förseelser besvarades jakande, ehuru många voro af annan åsigt och höllo före, att den civila påföljden för dem vore tillräcklig.
Kongressen gillade förslaget att utvidga domarenas rätt att sända unga brottslingar till allmänna förbättringsanstalter, så väl i de fall, då de frikännas, emedan de handlat utan öfverläggning, som då de böra dömas till något frihetsstraff.
Kongressen antog vidare följande resolution med hänsyn till brottslingars uppfostran: