Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men intet tvifvel råder om hans verkliga tillvaro och om att lian grundläde en kyrka, som till sin lära var densamma som Britanniens och Galliens.
Denna kyrka var till sin natur munkartad, och när en familjs hufvud blef kristen, utöfvade många medlemmar af hans hushåll celibatet och alla förenade sig i fastande och bön.
I medeltiden funnos ännu betydliga delar af Irland, der rådjur och vildsvin voro vanliga och vargar ströfvade omkring.
Små byar, bestående af några torfhyddor, funnos i mängd, och här och der var en stad d. v. s. en samling af hyddor, omgifna af en jordvall eller forskansning.
Dessa inhägnade hus tillhörde de frie männen som kallades airig, och husets storlek utmärkte aire ’ ns rikedom.
Om hans
\ tillhörigheter endast utgjordes af lösegendom var han en bo-aire eller cow-aire.
När han egde fädernejord var han en flaith eller herre och hade rätt att utlega sin jord och hålla slafvarl Byns höfding eller ri bodde på ett fäste inom forskansningen, omgifven af de fångar han tagit i krig, men för öfrigt icke innehafvande någon kunglig ställning.
Irlän-ländarne voro ett herdefolk.
Deras näring var enkel, bestående af bröd, mjölk m. m.
Deras drägt var en löst åtsittande skjorta, som gjordes kort för män och lång för qvinnor, en mantel, fastad med ett band, och en väst.
De tillbragte sin tid med åkerbruksgöromål och nöjen af åtskilliga slag samt voro begifna på möten i fria luften såsom t. ex. ocnac \ en marknad, som hade till ändamål kungörandet af lagar, reciterandet af poesi, häst-kapplöpningar samt försäljning af boskap och alla slags varor.
Den gamla irländska konstitutionen bestod af fem stora familjer, som kallades “ de fem llords “; hvardera familjens hufvud varen furste.
De fem furstarne valde en ardigh eller öfverkonung, och med honom sutto de i rådet för nationela angelägenheter i det kejserliga Tara ’ s salar, der öfversuveränen bodde.
Medlemmarne af de fem stora familjerna voro 0 ’ Connors i Connaught, 0 ’ Neills i Ulster?
Mac Louglilins i Meath, 0 ’ Briens i Munster och Murraghis i Leinster.
Dessa fem-hus hade under sig lägre hus och smärre familjer af hvilka hvardera räknade från fem- till sexhundra, ja ända till tusen stridbare män, men som alla — i de olika provinserna
— erkände de fem stora kungliga husens suveränitet och alla buro den familjs namn, till hvilken de hörde.
En familjs höfding eller Tanist sammankallade under sin lifstid en församling af hela stammen för val af hans efterträdare.
Den bäste och starkaste af familjen utsågs till detta embete.
Det fanns ingenting sådant som slafsinne inom en familj; ty de voro alla af samma stam och buro samma namn.
Äfven den ringaste man talade 4erför till sin höfding i ett djerft och fritt språk, och chefen behandlade den fattigaste man såsom en like och broder.
Hvarje furste hade sinegen domare eller brehon, som skipade lag för folket-Bréhons voro lärde män, hvilka .studerat de till landets-bruk faststälda lagarne vid ett för detta ändamål inrättadt läroverk.
Deras utslag voro definitiva, och det fmns i historien icke ett enda exempel på, att någon man satt sig upp mot deras domar.
Landet tillhörde stammen.
Tanisten innehade på grund af sin rang såsom adelsman ett stycke deraf såsom sin egendom; af en annan del uppbar han en lifstidsränta på grund af det embete, hvartill han blifvit vald; han egde domsrätt öfver en tredje del, kommunaljorden, som årligen delades.
Adelsmännen, bland hvilka tanisten valdes, hade egendomsrätt till jord; en annan klass hade egendomsrätt till lösören, som gingo i arf till deras söner medelst gavelkind d. v. s. genom lika delning.
Endast vissa klasser af stammen — saer céile eller frie brukare och daer céile eller lägre brukare — kunde få stadgad åborätt; de andra voro antingen brukare på ett år, frie arbetare eller slafvar.
De årliga brukarnes intressen skyddades genom de kraftigaste bestämmelser, och under loppet af några slägtled var det möjligt att stiga från det lägsta sociala trappsteget till rangen af en fri brukare.
Sålunda var det gamla jordegendomssystemet i Irland.
Det kallades tanistry och var regleradt genom ftreÄowlagen.
En klar föreställning derom är nödvändig, om vi skola riktigt förstå den irländska frågan; ty det är på grund af den Irlands folk kommit till den öfvertygelse, hvilken det städse orubbligt fasthåller, och som ligger på bottnen af mer än hälften af deras agitation, nämligen att det har en oförytterlig rätt till jorden och att engelsmännen äro ingenting annat än inkräktare och tjufvar.
Bestämmelserna för jordbesittning och styrelse i Irland blefvo praktiskt oförändrade ända till engelske konungen Henrik II: s regering.
År 1156 egde en anglo-normannisk invasion rum i Irland under denne monark, som gjorde anspråk på suveränitet öfver landet.
Detta anspråk grundade sig på det faktum, att Nicolas Breakspeare, känd 1historien såsom påfven Hadrianus, den ende engelsman, som bestigit den påfliga stolen, i afsigt att behaga konung Henrik utfardade en bulla, som innehöll följande ställe: “ Det råder intet tvifvel om, och eder adel erkänner det, att Irland och alla öar, på hvilka Kristus, rättfärdighet ens sol, har lyst och som ha mottagit den kristna trons lärdomar, rättmätigt tillhöra den välsignade Petrus och den allraheligaste romerska kyrkan ", och dermed öfverlemnade han Irland åt den engelske konungen, men förbehöll sig sjelf alla kyrkliga rättigheter, och anbefalde, att en penning skulle betalas från hvarje hus till S: t Peter.
Konung Henrik var vid denna tid i Aqvitanien upptagen af fransmännen; men han begagnade den myndighet, påfven gifvit honom, till att återinsätta Dermot Mac Murraugh, konung af Leinster, i hans rike, en konung som hade röfvat en annan mans hustru och som hvarje höfding i Irland ville straffa.
År 1172 gick Henrik sjelf öfver till Irland för att mottaga hyllning af Roderick 0 ’ Connor, landets öfverkonung.
Efter att sedan nominelt ha öfverlemnat hela landet åt tio af sina följeslagare, återvände han till England.
Irländarne gjorde ett tappert motstånd mot sina norrmanniska herskare, och efter mycken strid och blodsutgjutelse kom landet ännu en gång i sina gamla herrars besittning med undantag af ett litet distrikt, som kallades Pale.
Detta Pale utgjorde en koloni och ^nneslöt Dublin, Louth och Kildare samt en del af Meath.
Det styrdes af en af den engelske konungen tillsatt vicekonung, en embetsman, som sträfvade att icke blott sköta Pales angelägenheter utan äfven göra sin myndighet gällande bland de infödda höfdingarne.
Mellan Pale och.
det öfriga Irland uppstod en bitter fiendskap, och under flere århundraden läsa vi om ingenting annat än krig mellan irländarne och engelsmännen och äfven mellan de irländska höfdingarne sjelfva, hvilka engelsmännen för sina egna fördelars skull ständigt uppeggade mot hvarandra.
Under Henrik III pålades " tallage " d. v. s. det system, enligt hvilket en del af en mans lifsförnödenheter betalas såsomtribut eller skatt.
Häröfver grämde sig irländarne mycket, och dertill kom att i Dublin stiftades lagar af ett parlament, valdt af medlemmar i Pale, och i hvilket vicekonungen presiderade.
De båda raserna förblefvo skilda, trots alla ansträngningar som gjordes att sammansmälta dem, och ' deras hat gick så långt, att de engelska klostren t. o. m. vägrade att upptaga irländare och de irländska att upptaga engelsmän.
När Henrik VIII kommit på tronen, skred han till verket att på allvar eröfra Irland.
Han antog titeln konung af Irland och uppmuntrade alla irländare att vända sig till engelska kronan för att få sina klagomål afhjelpta.
Olyckligtvis fordrade han äfven, att de irländska höfdingarne skulle erkänna hans kyrkliga öfverhöghet och afsvärja den Heliga stolens.
Detta väckte deras förbittring mot honom; ty allt sedan S: t Patriks tid hade Irland varit påfven hän-gifvet och en ifrig vän af Rom.
Henrik gjorde sitt bästa för att göra slut på katolicismen; men när han dref ut munkarne ur deras kloster, fortforo de att predika der utanför, och ehuru klosterväsendet för en tid undertrycktes, återvann det hastigt sina gamla fasten.
Protestantismens
• införande var den andra orsaken till hat mellan de båda länderna och uppväckte kanske äfven bittrare känslor än anfallen på den irländska jorden; ty så snart det religiösa elementet var inblandadt i striden, kände sig irländarne rättfärdigade i att till sista man motstå dem, som icke blott sökte frånrycka dem deras land, utan äfven påtvinga dem hvad de ansågo för en falsk tro.
Det var på denna tid som grund lades till detta af Disraeli uttalade axiom: “ Hvad som än må sägas och huru plausibla sakerna än må synas i en irländsk fråga — det står alltid en prest der bakom.
Drottning Elisabeth började regera 1558, och på hennes befallning sammankallades genast ett parlament i Dublin, bestående af omkring sjuttiosex anglo-irländska protestanter.
Mot katolikerna utfärdades stränga lagar, genom hvilka folket tvangs att besöka de protestantiska kyrkorna hvarjesöndag eller ock plikta tolf pence (lika med omkring tolf shillings nu för tiden) och en lekman som befanns bruka någon annan bönbok än den af drottningen anbefalda dömdes till fängelse första gången och till fängelse på lifstid om förbrytelsen förnyades.
Dessa stränga åtgärder ledde till krig och revolutioner, hvilka slutade med att hela landet blef nästan ödelagdt.
Utanför Pale rådde anarki och oreda; ty Thomas, earl af Sussex, ville beteckna perioden af sitt ståthållarskap genom att bringa Irland till ordning och fred, men då Ulster trotsade hela haps makt förslösades hela denna period på bekämpandet af konungen i Ulster.
En af påfven Pius V utfärdad bulla, som afkunnade bannlysning mot drottning Elisabeth och löste hennes undersåter från deras trohetsed, helsades af irländarne med känslor af tillfredsställelse och hopp; ty nu kände de sig ega frihet att kämpa mot de hatade engelsmännen och med förenade krafter drifva ut fienden ur sitt land, så att de ännu en gång kunde få hafva Irlands jord för sig sjelfya och i fred utöfva den katblska religionen.
Fiendtligheterna fortsattes under Elisabeths hela regering, och det slutliga resultatet blef den starkaste partens, nämligen Englands seger.
Elisabeth gjorde hvad Englands föregående konungar ej kunnat göra; hon eröfrade hela Irland; icke endast Pale utan äfven det öfriga landet underkastades nu engelsk styrelse.
Hennes efterträdare, Jakob I, undanröjde det irländska jordegendomssystemet och satte i dess ställe det engelska.
Han gaf stora landsträckor åt engelska kolonister och öfver-lemnade hela provinsen Ulster åt Londons City.
Det under-kufvade folket bibehöll sig vid sidan af nybyggarne.
Hvad som inträffade kunde man tydligt ha förutsett, nämligen att irländarne reste sig igen, så fort de kunde, begagnande såsom förevändning än friheten, än religionen, än båda.
Karl I: s pekuniära behof förmådde hans ministrar att föreslå, att en stor del af Gonnaught skulle förklaras för-verkadt på grund af ofullständiga åtkomsthandlingar och att det skulle koloniseras likasom Ulster.
Konungen uppgaflikväl planen, då han erhöll såsom ersättning en stor penningsumma af det * irländska parlamentet.
Han uppdrog likväl åt lorddeputeraden Strafford att utpressa stora belopp af penningar från de irländske jordegarne och utfärdade stränga lagar mot den irländska handeln.
Ännu en gång reste sig Irland och kämpade i 9 år en förbittrad strid mot England, till dess parlamentets trupper togo Dublin i besittning och Oliver Cromwell började anslå den politik, som, för att bruka Macaulays ord var “ klok, rakt på saken och grym “.
och som gjorde slut på allt motstånd.
Protektorns idé var att göra Irlands befolkning glesare, och för detta ändamål gjorde han sig qvitt 40,000 irländare genom värfning till utlandet, skickade ytterligare omkring 9,000 till Vestindien, i sjelfva verket i slafveri, och förflyttade ett stort antal katolska adelsmän bortom floden Shannon.
Befolkningen reducerades sålunda till 850,000, hvaraf 150,000 voro engelsmän och skottar.
Endast ett fåtal af de kämpande katolikerna återstod, och tog sin tillflykt på kullarne och i skogarne; de kallades tories (en benämning som sedermera öfverflyttades på det politiskt konservativa partiet i England); men dessa nedskötos med lika liten misskund som de vargar, med hvilka man jemförde dem.
Man visade ingen barm-hertighet, icke en gång mot qvinnor och barn.
De båda följande engelska konungarnes regeringar utmärktes som vanligt genom oro i Irland.
I sjelfva verket tror jag mig redan tillräckligt ha visat, att det icke funnits någon tid, då icke i Irland herskat oro och missnöje mot England.
Häraf finna vi, huru orimligt en del nyare politiker resonera, hvilka i stället för att gå tillbaka till källorna i det förflutna, som allena sätter oss i stånd att förstå det närvarande, skjuta hela skulden för de närvarande irländska oroligheterna på någon minister, antingen Gladstone eller Disraeli, allt efter deras synpunkter eller antipatier för det ena eller andra af de stora politiska partier, som dessa män representera.
Då Wilhelm III kom på tronen var det hans önskan att införa en fast och rättvis styrelse i Irland, ochför att få till stånd en sådan, efter den tidens sätt att tolka dessa ord, införde han en undertryckningspolitik och utfärdade stränga lagar mot papister, enligt hvilka ingen katolik fick undervisa i en skola eller ens något af sina egna barn; blandade äktenska,p förbjödos mellan personer med egendom, och barnen måste uppfostras till protestanter; inga katoliker fingo bära vapen, och om en katolik hade en god häst, kunde hvarje protestant fråntaga honom den mot en ersättning af fem pund.
Den irländska industrien stäldes under så ogynsamma vilkor som möjligt, och ull fick icke exporteras till England, på det att icke en sådan export skulle göra intrång i den engelska ylleindustrien.
De kommersiela inskränkningarna ledde till smuggling, ett yrke, som mycket underlättades af den irländska kustens beskaffenhet, och en handel med förbjudna varor drefs med Frankrike, hvilken ledde till i moraliskt hänseende olyckliga resultat.
Om manufakturerna fått fritt utveckla sig, skulle befolkningen ha bevarat något samband med kapitalet; såsom sakerna nu stälde sig, blef jord nästan den enda egendomen, och nödvändigheten att producera ull för smuggling bibehöll landet öfvervägande i tillståndet af betesmark.
Menniskorna, som förbjödos att arbeta, fingo smuggla, och hastigt uppkommo en mängd olagliga sammangaddningar ocli hemliga sällskap, från hvilka dessa agrariska brott och mord kommit, som alltifrån denna tid och intill nu äro Irlands olycka och vanära.
Fattigdom var upphofvet till dessa ting, och resultaten ha blifvit förfärliga; ty nu bidraga snikenhet och skurkaktighet till att framkalla oroligheter, och brottslingar döljas mera af fruktan än af någon allmän sympati för illgerningsmännen.
Medan “ mellanmännen " (the middle men) fullföljde sina smugglings-affärer, drogo sig de fattiga fram så godt de kunde, mottagande en hungerlön och ofta betalande de mest öfver-drifna hyror för sina kojor.
Sir Walter Raleighs gåfva, potatisen, blef för Irland olycksbringande.
En rotväxt, som kan odlas nästan utan någon konst, flit eller kapital, blefett välkommet näringsmedel för ett folk, som af naturen var makligt och hvars lifskraft ytterligare blifvit nedsatt genom en knapp föda.
En man kunde med sitt arbete plantera potatis nog till föda för fyratio personer, och man behöfde ej frukta att detta födoämne skulle förstöras i krig eller fejder, emedan det förblef oskadadt under jorden, till dess det behöfdes.
Det i usla vilkor lefvande folket förökade sig på sina potatistäppor med fullkomlig bekymmers-löshet, glömmande, att ett dåligt år kunde förstöra hela skörden.
Slutligen kom ett sådant och missväxt på potatis, och då hemsöktes de fattiga, emedan de icke hade något annat att lefva på, af en förskräcklig hungersnöd, som bortryckte en femtedel af den irländska befolkningen.
På samma tid försiggick en utvandring af ' katolska irländare till Amerika.
Dessa menniskor togo med sig känslan af lidna oförrätter och äfven den vana att konspirera, som uppvuxit och fostrats genom olaglig handel.
Från dessa källor upprann fenianismen, detta förskräckliga hemliga sällskap, som sysselsätter sig med att framkalla elände och död.
Ett godt resultat hade likväl hungersnöden haft med sig, den hade grundligt väckt England till en känsla af ansvarighet med hänsyn till systerön.
Från denna tid gjordes i sjelfva verket allvarliga ansträngningar af den engelska regeringen och det engelska folket att genomföra förbättringar i Irland och att der inrätta en verkligt vis och rättvis styrelse.
År 1801 hade de båda parlamentens union egt rum.
Detta var en absolut nödvändighet.
Det irländska parlamentet begagnades af de män, hvilka suto deruti, blott såsom ett medel till plundring af det allmänna.
Vanstyrelsen hade gått ända till vilda excesser.
Grymheter, mord, blodsutgjutelse, sköfling herskade oinskränkt och ut-öfvades dagligen.
Ordningen måste återställas.
Pitt föreslog en unionsakt, genom hvilken det irländska parlamentet upphörde, och ingen engelsman kan, efter den gjorda erfarenheten deraf, önska att se det återupplifvas.
Låt irländarne skrika så mycket de vilja i parlamentet.
Detligger någonting i irländarnes sjelfva natur, som gör dem odugliga till sjelfstyrelse, och sjelfva de ledare, som försvara denna sak i Westminster, äro lefvande exempel emot det, som de deklamera.
Sjelfstyrelse förutsätter egenskaper sådana som logik, omdöme, moderation, tålamod, allt egenskaper, i hvilka irländarne såsom nation och såsom de representeras af sina parlamentariska representanter, på ett beklagansvärdt sätt sakna.
Katolikernas emancipation 1829. undanröjde den sista verkliga anledningen till irländskt missnöje.
Dock upphöra de icke derför att agitera och göra uppror och till följd deraf kunde fred och välstånd aldrig råda i landet.
Den irländske landtmannen kunde icke slita sig lös från den tanken, att alla hans olyckor härrörde icke från hans egen okunnighet och lättja utan från det jordförpaktningsystem, som påtvingats dem genom den engelska eröfringen.
Till förmån för sin egen makt höllo agitatorerna denna känsla vid lif.
Hemliga sällskap bildades för förpaktarnes skyddande.
Men det skydd, som gafs dem, var alltför ofta terrorismens och mordets.
Slutligen 1870 framstälde mr Gladstone, full af reformatoriskt nit och med den allvarligaste och uppriktigaste åstundan att afhjelpa de irländska klagomålen samt att gå irländarne till mötes på halfva vägen och om det behöfdes på mer än halfva vägen, i underhuset ett förslag till förbättring af lagen angående ockupation af och eganderätt till jord i Irland.
Detta förslag gick ut på att skaffa förpaktarne säkerhet för innehafvandet af sina lägenheter och ersättning för de förbättringar de på dem gjorde.
Det var ett stycke lagstiftning till förmån för den irländske farmern, som i sjelfva verket gaf denne en fördelaktigare ställning än hans engelske broder.
Hade denna bill fått utföra sitt verk, skulle kanske de fördelar, den hade med sig, ha fallit i ögonen på det irländska folket.
Men detta ingick icke i agitatorernas plan; deras verkliga motiv var och är unionens upplösning, och de sköto framför sig det ena förslaget efter det andra för att slå blå dunster i engels-männens ögon ifråga om deras verkliga syften.
Irländarne äro nästan mer än något annat folk fästade vid och blindt tillgifna sina gamla bruk och traditioner.
Ur stånd att skilja mellan sannt och falskt äro de alltid redo att lyssna till dem, hvilka för dem framställa deras närvarande tillstånd såsom odrägligt.
Inlärde att betrakta alla egare af jord inom landet såsom främlingar och förtryckare, måste de betrakta med misstroende och ovilja allt hvad som är en följd af denna eganderätt.
Man lät derför inga eftergifter tillfredsställa dem; man lät dém se, att hvarje förbättring och hvarje förändring måste vara bygd på stränghet och förtryck.
De lägre klassernas grofva okunnighet, som upprätthålles genom den katolska tron, i förening med den fullständiga bristen på omdöme, är hvad som låter agitatorer skjuta upp som svampar på den irländska jorden.
Men det är denna evinnerliga agitation som hindrar folket att med flit och energi sträfva att uppnå något verkligen praktiskt godt.
De genom landakten af 1870 införda reformerna gjorde derför icke slut på missnöjet eller agitationen.
Den tillfredsställde icke ett folk, som betraktade hela landet såsom en egendom, hvilken orättvist afhändts det.
Ehuru detta otvifvelaktigt skedde för århundraden sedan, gifver detta dem icke, såsom de tro, rättighet att icke betala något arrende till de nuvarande egarne.
Emellertid upplöstes parlamentet, allmänna val egde rum, och den irländske agitatorn, vanligen en man utan samhällsställning, med ingenting att vinna och ingenting att förlora, reste fram och tillbaka i landet, hållande sina brandtal och derigenom vinnande de lägre klassernas gunst, hvilka utgjorde flertalet af valmännen.
Hat och våld mot godsegaren inskärptes såsom den patriotiske förpaktarens första pligt, och ropen om “ bly “, “ lotter af bly “, att “ skjuta ned dem “, att “ döda oh yran “ voro de ekon, som svarade på dessa platform-talares ord.
Ett stort antal af dessa “ patrioter " i sin egen tanke skickades till Westminster och bildade en stark partigrupp inom underhuset.
I spetsen för dem stod mr Parnell,
V. 5en irländsk amerikanare af ärelysten karakter, och som lär tycka om att af sina anhängare blifva benämnd “ Irlands
konung “.
Knappast hade de kommit till Westminster förr än de visade sin verkliga farg, kallade sig “ home-rulers “ (anhängare af inhemsk styrelse) och fordrade återställandet af ett särskildt irländskt parlament.
En del af partiet utvecklade sig till “ obstruktionister “ d. v. s. personer, som ' förslösa sin tid på att söka hindra ärendenas behandling i den förhoppning att kunna göra irländarne så odräglige för engelsmännen, att dessa skola blifva mera beredvilliga att låta dem utträda — ett oroligt, vanryktadt följe, som åfven de respektable irländarne icke kunna fördraga.
Men missväxten och nöden bland landtfolket 1878 — 80 arbetade agitatorerna i händerna och ledde till agrariska våldsgerningar, i det man intalade dessa arma menniskor, att deras godsherrar (landlords) och icke, såsom alltför ofta var fallet, deras egen brist på förutseende voro skuld till deras olyckor.
Icke mindre än 2,590 sådana^ våldsgerningar begingos endast 1880, och medan ett mord i England sysselsätter hela den irländska pressen, egnade de irländska tidningarna knappast någon uppmärksamhet åt mordet på en irländsk godsherre eller förvaltare (bailliff).
Mord blefvo hvardagliga händelser, en dygd i deras ögon, som begått dem; och desse blefvo hjeltar i sina vänners ögon.
Så stor var den terrorism, som utöfvades af landligan och de andra upproriska sällskapen, att icke ens de laglydige bönderna vågade vitna mot dem, som gjort sig skyldige till dessa brott.
att kunna lagföra och hindra sådana brott antog man 1881 en tvångslag (coercion act), som på det parlamentariska språket kallades en bill till bättre skydd för person och egendom i Irland.
Denna bill gaf den irländske vicekonungen makt att utfärda häktningsorder mot hvarje person, som med skäl var misstänkt för att ha gjort sig skyldig till försök att hindra eller störa upprätthållandet af lag och ordning.
Home-rulers i underhuset, hvilka denna bill naturligtvis icke föll i smaken, sökte hindra dess antagande af parlamentetgenom att föreslå betydelselösa och blott på tidsutdrägt beräknade amendementer samt hålla långa tal för att förspilla tid för kammaren.
Slutligen blef en af dem, mr Biggar, som, trots upprepade varningar, hade framhärdat i att tala om ämnen, hvilka talmannen förklarade icke höra till saken, “ nämnd " af honom såsom skyldig till missaktning för talmansstolens auktoritet och suspenderad från sin tjenst-göring i underhuset för återstoden af dagen.
Efter upp-repade försök till förhandlingarnas hindrande antogs billen och blef lag.
I April samma år lade mr Gladstone en ny irländsk land-bill för underhuset.