Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Oå jag icke kan inso att detta af mig framställda förslag i någon mån är otjenligt eller obefogadt, så frågar jag:
Hvad var det då som vållade att min motion så tvärt afklipptes och afslogs?
Var det emedan den var stridande emot grundlagens tydliga stadganden?
Nej, ty då hade någon propos. på bifall eller afslag deraf ej kunnat utaf Hr Landtm, framställas, — blef den af mig föreslagna reorganisationen af någon af mina motståndare ansedd elier förklarad obehöflig eller skadlig?
Nej, tvertom var en sådan partielt föreslagen af en bland dem sjelfva, och flera andra dylika förslag i andra grenar af förvaltn:n väckta af andra ledamöter.
Hvilka skäl för afslaget var det då som anfördes?
Jo, att förslagst var opraktiskt och formvidrigt, att frågan var af den vidlyftighet att dess afgörande icke skulle kunna medhinnas på halfannat år, att StatsUtsk. skulle under tiden blifva hämmadt i sin verksamhet, att en stor del af de mål, som bordt tillhöra detta Utsk:s behandling, redan blifvit remitterade till andra Utsk., och det nu begärda således skulle blifva utan göromål, helst detta Utsk. icke kunde tillerkännas någon motionsrätt.
Till besvarande häraf hemställer jag om det kan vara mera opraktiskt att tillsätta ett serskildt Utsk. för organisations-frågans behandling, än att hänskjuta sådana frågor till de Utsk. som redan finnas?
Örn det kan vara mindre möjligt för ett Utsk., som icke har andra göromål än dessa organisations-frågor, att medhinna dem alla, än för de andra Utsk:n att medhinna vidlyftiga delar deraf, oaktadt de äro mer eller mindre öfverhopade af andra frågors afgörande?
— 536 Den 10 December f. m.
Om StatsUtsk. icke Sfven hämmas i sin verksamhet af de partiella omorganisations-frågorna, som af den generella, enär en fullständig statsreglering väl lika litet på förhand kan upgöras i ena fallet som i det andra, så vida det icke skall föreslå anslag till förhöjda löner för tjenster som kunna blifva förklarade vara obehöfliga och således böra indragas.
Om icke den omständigheten, att flera af de motioner, som bordt tillhöra det serskildta till andra Utsk. remitterade, i st. f. att, såsom det påstods, lemna Utsk. utan sysselsättning, blott gjort denna mindre öfverhopande, enär det väl icke är endast Arméen, KrigsColl.-m och Förvaltn:n af Sjöärendena, hvilkas organisation erfordrar granskning och omarbetning, utan Utsk. således kunnat få fullt upp att göra med de öfriga embetsverkens reformerande, äfven i det fall att det skulle varit alldeles formvidrigt, att de motioner i organisationsfrågan, hvilka redan blifvit remitterade, skulle kunna återförvisas till det serskilda Utsk., hvilket jag vågar tro mycket väl kunnat låta sig göra, och slutligen att jag ej kan inse att något Utsk. kan behöfva serskild s. k. motionsrätt för att kunna behandla en till detsamma remitterad motion.
Jag vågar således tro att det af mig väckta förslaget icke var så opraktiskt och oformligt, sorn man lyckats förespegla, och att om nu så skulle inträffa, hvilket det efter mitt förmenande bör, att K.
St:r finna sig förhindrade att bevillja de begärda löneförhöjningarne för alla de embetsverk, hvilkas organisation icke blifvit granskad och omarbetad, så kunna de embets- och tjenstemän, sorn härvid blifva lidande, icke derföre skjuta skulden på E.
St:r utan få tillskrifva det vederbörandes uraktlåtenhet, att icke innan de framlemnat ett i så stor skala upgjordt lönereglerings-förslag först afslutat den längesedan begärda reorganisationen, samt deras motstånd som förhindrat R.
St:r att sjelfva upgöra en sådan plan.
Då Frih. Stael von Holstein nu afgifvit sin reservation, så och ehuru jag ämnat att afgifva min reservation vid prot:s justering, anser jag mig äfven, nu böra göra det då en ledamot redan reserverat sig.
Det är visserligen icke i allo eller i bufvudsaken jag förenar mig med Fribm, utan endast i fråga om det grundlagsenliga i ärendets behandling.
1 mom. af 56 g Reg.Fm lyder sålunda: »allmänna frågor, som uti R.
St:rs plena väckas, må ej till ett omedelbart afgörande der uptagas, utan skola öfverlemnas till behörigt Utsk.» etc.
Den nu förevar:de måste ovilkorligen hafva varit en så beskaffad allmän fråga, emedan sedermera uti 49 § Riksd.Ordn. förekommer: »Hvar och en allmän fråga, som första gången i något
Stånd förekommer, skall, såvida ej Ståndet enhälligt genast densamma till vederbörligt Utsk. förvisar, ligga på bordet till nästa plenum, då remiss bör ske; dock stånde hvarje ledamot öppet att öfver samma mål sig yttra, hvilket hans yttrande äfven skall lill Utsk. remitteras.
Om en genom mundtligt anförande gjord framställning lägges på bordet, bör anförandet till prolrt dikteras och afskrift deraf senast i Den 10 December t. m. 537 nästa plenum till bordet aflemnas.
Upslår fråga om eller hvart remitteras bör, kan denna fråga blott för den plenidagen läggas på bordet, men i nästa plenum skall beslut ovägerligen fattas.»
Af allt detta kan jag icke draga annan slutsats, än att denna fråga är af den beskaffenhet, att hon icke kunnat afgöras på annat sätt än att hon till vederbörligt Utsk. bordt ovilkorligen remitteras.
Det är visserligen sannt, att i sist åberopade grundlags g förekomma orden: »om eller hvart remitteras bör», och hvaraf man dragit den slutsats, att R. och Ad:n skulle kunna vägra remiss af en motion; men jag hemställer, huruvida ej den, som icke läser grundlagarne på samma sätt än som barn läsa Katechesen, d. v. s. utan begrepp om hvad meningen är, måste finna att sednare § hufvudsakligen har afseende på sådana ärenden, hvilka såsom grundlagsvidriga icke få remitteras.
På dessa grunder får jag nedlägga min reservation emot det sätt, hvarpå ifrågavar:de motion blifvit behandlad.
Uplästes till justering och godkändes ett från Exped.Utsk. under N:o 1 inkommet förslag till R.
Stms underd. skrifvelse till K. M.; ang:de Riksdagskostnadernes bestridande genom Riksg.Kont. Föredrogs
Hr von /Emmers, Anders Robert, d. 4 dennes f. m. på bordet lagda motion om införande af ett medelporto för telegrafdepescher inom
Riket samt förändring af åtskilliga andra sådane depescher rörande stadganden.
Hr von Heland, Isak Fredr.:
Det är visserligen en sanning, att i olika länder begagnas lägre taxor för telegraf-korrespondensen, men jag tror, att dessa länder upgjort sina taxor efter den grund, att korrespondensen der icke är så stor som i Sverige.
I Danmark, Schweitz och England äro dessa taxor lägre, men i dessa länder är också afsändningen icke hälften emot i Sverige, och under sådana förhållanden hafva äfven taxorna der kunnat nedsättas.
Emot den nu för Sverige fastställda taxan har mycket blifvit anmärkt i thy, att somliga säga, att den är för hög, andra åter att den är för låg.
Inom vårt vidsträckta land torde det vara svårt att utfinna det rätta så att man å ena sidan icke undertrycker telegraf-korrespondensen, och å den andra bereder Staten en skälig inkomst, åtminstone så, att den betäcker kostnaden för anläggningen och underhållet.
Motionären har föreslagit ett medelporto af 1 R:dr.
Jag frågar, om, då engång en telegraflinie kommer att sträckas ända upp till Haparanda och den Ryska telegraf-korrespondensen uptager hela tiden, man med något skäl kan tro, att våra egna korrespondenter blifva dermed belåtne.
Möjligen skulle ett medelporto kunna så inrättas, att man tager ett medium emellan de kortare och längre afstånden, men då skulle, enl. min åsigt, ett medelporto af 3 R:dr blifva alltför betungande för dem, som vilja telegrafera på kortare afstånd.
Kostnaden bör under alla förhållanden vara högre för 538 Den 10 December t. m. den, som Ögonblickligen afsänder sina tankar på 100 mils afstånd, än för den, som sådant gör på ett afstånd af endast 10 mil.
Också är portot i de flesta länder jag känner olika, och landet är i fråga om telegraferingen så indeladt, att afgiften ökas med afståndet.
Om jag skulle föreställa mig, att motionärens förslag skulle komma att antagas, skulle äfven statsinkomsten af telegrafverket komma att nedsättas till hälften af hvad den nu är.
Jag tror visserligen, att hvad Staten förlorar i inkomst genom motionärens förslag, kommer allmänheten till godo, men jag tror äfven, att om ett förhöjdt porto för kortare afstånd skulle fastställas, allmänheten dermed ingalunda finner sig belåten.
Dessa mina anmärkntr anhåller jag måtte få åtfölja remissen till Utsk.
Utan att inlåta mig i något utförligt försvar för min motion och mera i detalj gående redogörelse för de åsigter, som legat till grund för min framställning, hvarmed jag upskjuter intilldess motionen till afgörande från Utsk. återkommer, har jag velat med några ord möta den siste talarens anmärkn:r.
Med glad förvåning har jag hört, att han, ehuru bestridande min motion, dock hyllat min idée om ett medelporto för telegraf-korrespondens i Sverige.
Endast i fråga om siffran äro vi af skiljaktiga tankar.
Hr von Heland har nemi. ansett detsamma böra bestämmas till 3 men jag endast till 1 R:dr.
Detta är en fråga, hvarom Utsk. kommer att bestämma, och skulle den af mig föreslagna medelsatsen icke befinnas vara till sitt belopp den rätta, skall det icke falla mig in, att derom tvista, utan underkastar jag mig villigt
Men jemnkning härutinnan, den pröfvande auktoriteten kan anse lämplig; dock vill jag icke gå så långt som siste talaren föreslagit eller till ett medelporto af 3 R:dr, hvilket synes mig för högt.
Samma talare har äfven befarat, att om ett medelporto i enlighet med mitt förslag infördes, skulle de längre distancerne uptaga hela korrespondensen och specielt den Ryska transito-korrespondensen helt och hållet uttränga den Svenska.
Mig synes, att man i anledn. af dessa anmärkn:r tryggt kan påstå, att ett dylikt fall, af embarras de richesse, vore snarare att önska än att beklaga.
Skulle de på längre afstånd gående telegraf-depescher genom sin mängd förhindra afsändandet af de på kortare afstånd, så kan detta ganska lätt afhjelpas derigenom, att telegraftrådarna förökas.
Hvad som är nytt förefaller gemenligen alltid svårt, men att likväl merändels vid verkställigheten af dessa, såsom oöfvervinnerliga, förespeglade svårigheter, lätt nog undanrödjas och besegras bevisar bäst utgången af införandet af det likformiga postportot och går det nog lika så med det likformiga telegraf-portot om det införes.
Visserligen skulle den stränga rättvisan egentl. fordra att portot förhöjdes i mån af vägens längd, men då borde för hvarje bref och telegraf-depesch portot äfven ökas för hvarje mil.
Denna princip har emellertid den sednast utfärdade taxan för telegraf-depescher redan helt och hållet kastat öfver bord, i thy att i förevar.de taxa en portosats är bestämd för 25 mil, en för 50 mil och en för 100 mil; men de mellanliggande större eller Den 10 December f. m. 630 mindre afstånden göra ingen skillnad.
Det är följaktligen klart, att ehuru om man velat vara strängt rättvis, taxorna bordt bestämmas olika för hvarje station, detta dock ej funnits verkställbart och alldeles icke blifvit förhållandet med den nya telegraf-taxan.
Principen om olika porto för teleerafdepescher är således icke konseqvent utförbar, alldenstund man icke kunnat taga steget fullt ut.
Vidare har Hr von Heland sagt, att hvad Staten förlorar på telegrafverket, skulle komma allmänheten till godo.
Denna erinran gör vidare tillägg af mig öfverflödiga, emedan den innebär det starkaste bevis för riktigheten af mitt förslag.
Jag anhåller att få göra ett tillägg till mitt förra yttrande, nemi. att efter utfärdandet af den nya telegraftaxan, har korrespondensen stundom varit så liflig, alt man långt in på nätterne varit sysselsatt med fortskaffandet af de under dagen inlemnade telegraf-depescher, och, om taxan nedsättes, skulle ännu mera ökade göromål deraf blifva en följd.
Man säger visserligen, att detta kan afhjelpas genom tillökning i trådarnes antal, men detta måste ske småningom och i bredd med de större anläggningarna samt fordrar ökade kostnader och ökad betjening.
Hr Mannerskantz’, Carl Axel, d. 4 dennes e. m. på bordet lagda motion, ang:de ordnandet af Sveriges försvarsverk.
Hr Mannerskaotz’s förslag, som afser ordnandet af ett starkt national-försvar, synes mig vara af den vigt, att åtminstone någon röst bör höjas för att beledsaga det med ett förord från detta Stånd till Utsk.
Jag vill icke ingå i de af honom upgjorda detaljer och icke heller följa utvecklingen af de strategiska skäl han anfört.
Sådant skulle endast föranleda vidlyftiga discussioner, enär tankarna i detta fall kunna vara ganska delade och ofta sväfvande.
Icke heller vill jag yttra mig om de flere punkter i hvilka han sammanfattar sin motion.
Jag vill dock nämna att den deruti uttalade farhåga för, att Sveriges försvar skulle grundas uteslutande på ett sjöförsvar, synes sakna skäl, emedan jag tror, att en sådan sangvinisk förhoppning icke ens af sjöförsvarets i fr igaste anhängare någonsin varit hyst.
Vi känna nogsamt, att England är det - enda land, som hufvudsakligen eller nästan uteslutande byggt sitt försvar på en stark Flotta; men till och med England har en gång funnit otillräckligheten häraf och derföre ock sedermera ökat sina stridskrafter till lands.
Då nu detta land, med sin obestridda öfver lägsenhet på alla haf, insett nödvändigheten af ett starkt försvarsverk inom sig, lär det väl icke komma i fråga att andra länder, åtminstone icke Sverige, som icke kan göra anspråk på att ensamt beherrska ens det haf som omger dess stränder, skulle lägga hela sin styrka i Flottan.
Detta har jag velat säga, på det att mitt biträdande af motionens hufvudsyfte, icke måtte anses såsom en 510
Den 10 December f. m. utkastad stridshandske mot sjöförsvaret, hvilket jag anser vara en nödvändig del af landets försvarsväsende.
Hvad i öfrigt angår motionens innehåll, så säger Hr Mannerskantz, att »Sveriges landtförsvar skall stödja sig främst på folkbeväpning och icke främst på stående Här.»
Detta förklarar han straxt derefter, sålunda: att hela den stridbara befolkningen bör genom tillräcklig öfning blifva verkligen stridsfärdig, och han erkänner ock nyttan af en stam, Men ban önskar en stark folkbeväpning, för att e.fter behof kunna fylla stammens leder icke med mer eller mindre exercerade rekryter utan med soldater, sorn verkligen kunna värna landet, och det är häruti jag med honom instämmer.
Vid 1812 års Riksdag fattade R.
St:r ett stort och värdigt beslut, nemi. det om allmänna beväringen.
Detta beslut var så mycket högsintare, som det skedde med det ännu friska minnet af landtvärnet; men den känsla, som dikterade samma beslut, har efter en långvarig fred blifvit mycket försvagad.
Vi hafva sett, att sedermera Riksdag efter Iliksdag blifvit af Regeringen framställda förslag, åsyftande en utveckling af detta beväringssystem på olika sätt, allt efter det ansetts lattast antaget, men de hafva alla blifvit afslagna med undantag af några mindre förändringar år 1849.
Inom representationen hafva deremot väckts motioner dels om inskränkning i stammens styrka, dels om uphörandet af beväringens vapenöfningar.
Förslag hafva ock framträdt åsyftande, jag medger det, att inom bestående anslag ordna försvaret till vinnande af ökad styrka och öfverbesparing, men jag tror, att alla dessa »godlliöpsförslag» gjort mera or.dt än godt, enär de insöft många i den beklagliga föreställningen, att ett starkt försvar kan vinnas utan kostnad och utan betydliga upoffringar.
Dessa upoffringar äro likväl icke större än att de ganska väl kunna bäras, och äro i alla fall oundgänglige, såvida vi vilja bibehålla vårt oberoende.
Den satsen, att hvarje
Svensk är skyldig att försvara sitt land, är ett axiom och bestrides af ingen; men man slår bort ifrån sig dess nödvändiga konseqvens; man vill icke erkänna för sig sjelf, man vill icke antaga, att upoffringar verkligen fordras, såvida icke vår sjelfständighet skall blifva äfventyrad. K.
M. har nu begärt utsträckning i Bevärings-manskapets vapenöfning och förändring i tiden för densamma.
Jag önskar all framgång åt detta förslag, men jag önskar ännu mera, jag önskar att R.
St:rs vid denna Riksdag vidtagande åtgärder i ämnet, matte blifva i fullkomlig konseqvens med den år 1812 uttalade grundsats.
Jag ville, att de skulle sätta Regeringen i tillfälle att genomföra ett verkligt n a t ion el t försvar.
Man säger alt tyngden af ett sådant försvar icke kan af nationen bäras; man säger att nutiden icke får jemföras med forntiden, då hvarje man kunde inträda i Härens leder och då Härens icke utgjorde annat än den manliga befolkningen.
Den liden var den fysiska kraften och förmågan att föra vapen ett nödvändigt vilkor för att vara en fri man.
Han beböfde den såväl tili eget sjelfförsvar, som för värnande af sitt fosterland.
Gerna erkänner jag, att allt sådant icke är så lätt numera, sedan såväl vapen som krigskonst förlorat sin första enkelhet, men rätt ordnadt är tyngden af ett starkt Deri 10 December f m.
541 nationalförsvar icke större än att jag tror den ganska väl kan bäras.
Jag önskar visserligen se landet upfy 1 !dt af herrliga skördar, genomskuret af kanaler och jernvägar i alla rigtningar, men hvartill gagna alla dessa herrligbeter, all denna välmåga, om vi icke kunna försvara vårt land.
Ingen Svensk lärer väl vilja böja sitt hufvud under utländskt ok, och således mina Hrr! i sambredd med alla beslut, åsyftande ekonomiska förbättringar, böra ock R.
St:r åtaga sig hvad som ovilkorligen fordras för stärkandet af vårt försvar.
Vi hafva sett oss förelagdt ett stort förslag i fråga om våra jernvägar, enl. hvilket ett helt nät skulle öfverdragas landet.
Ett så omfattande förslag har kanske ingen annan nation varit i tillfälle alt på en gång antaga, och jag önskar detta förslag all möjlig framgång, men, . såsom jag nyss nämnt, att samtidigt dermed R.
St:r måtte åtaga sig de upoffringar landets försvar kräfver.
Tvänne sådane beslut skulle blifva värdiga minnesvårdar öfver 1856 års Ständer.
Den fosterländska motion, som nu är föremål för R. o. Ad:s öfverläggning, har redan framkallat ett varmt ord från den siste talaren.
De tankar, som i motionen yttras om vårt sjeifförsvar och det sätt, hvarpå det bäst kan utföras, tyckas också hafva varit Regeringens, men den del af 11.
St:r, som befinnes å detta rum, har i sina förslag i afseende på fästningars förbättrande gått längre än K. M. Sjelf i Dess Nåd.
Propos. om Statsverkets behof och synes nu äfven vara på väg att göra så i fråga om Beväringens försättande i tjenstbart skick.
Motionären har väl icke bestämdt uttryckt, hvari han skiljer sig från Regeringen, men vi finna af SlatsRådsProt:t, att Konungens Rådgifvare också önskat att få beväringsmanskapets öfnings-skyldighet utsträckt till 2 år och således utöfver hvad Konungens Propos. innehåller, som är att hvarje klass excercis-skyldighet skall blifva 30 dagar i st. f. hitintills blott 14, jemte det att för andra året kyrkoparader skulle införas för att påminna de beväringsskyldige om deras pligt, och för att något underhålla den skicklighet de kunnat förvärfva under de 30 dagarnes öfning.
Meningen ang:de sjöförsvaret synes enahanda, eller så, att då Regeringen inskränkt sig till att begära anslag för iståndsättande af hvad som finnes, R. och Ad. vill gå längre.
Skulle dessa tänkesätt äfven vara de öfriga RiksStms, så är blott att önska, dels att tillgångarne måtte räcka, dels att folkets nit och upoffringar måtte ledas och användas till de för vårt sjeifförsvar vigtigaste föremål.
Då motionären lärer hafva för afsigt att vidare utveckla sitt förslag, får man då se hvaruti det egentligen kommer att skilja sig från Regeringens; i afvaktan hvarpå jag nu blott förenar mig med motionären och äfven med den siste talaren i hvad de yttrat om nödvändigheten att på bästa sätt ordna våra försvars-anstalter.
De af Hr Rosensvärd uti ifrågav:de ämne uttalade ord, hafva, åtminstone för mig, varit serdeles tillfredsställande.
Jag kan icke nog hembära honom min Ö42 Den 10 December 1. m. tacksamhet för det han så fullständigt utvecklat satser och åsigter, hvilka i högsta måtto äro värda att behjertas af hvarje vän utaf Fosterlandets samtida sjelfbestånd.
Vårt land, med en så glest befolkad vidsträckt yta, så knappa penninge-tillgångar och så vidsträckta gränsor att försvara, kan icke med nuvaride ringa försvarskrafter, i händelse af ett fiendtligt anfall, hafva nog i dessa till skydd för sin frihet och ännu mindre till uprätthållande af den vigt, såsom en Statsmakt af andra rangen, det i bredd med Europas öfriga länder bör hafva.
Vårt försvarsväsende är dessutom illa och utan plan ordnadt, med otillräckligt befäl, dåligt öfvad gemenskap samt en fullkomlig brist på materiel icke en gång i stånd, att, i händelse af hastigt påkommande krig, erbjuda den styrka, som man efter dess nuvande numerär borde hafva rätt att förvänta.
Lika illa beredda till sjös som till lands, äro vi i närv:de stund nära nog totalt beroende af utländska makters förhållande till hvarandra och den politiska garanti för fredens bibehållande, som Europeiska jemnvigten kan erbjuda.
Med en Armée af något öfver 400,000 man stående trupper och en lika illa öfvad högst obetydlig Flotta, samt en Beväring, sådan som den vi nu äga, hvad kunna vi i bebofvets stund göra, utan hjelp af andra?
Och dessa andra, hvad är som garanterar oss för deras stöd då en verklig fara hotar?
Visserligen gifver den ingångna traktaten med Vestmakterna för ögonblicket någon trygghet; men dylika traktater, upgjorda af länders regeringar, skola de också hållas då dessa regeringar icke mera finnas till? gifva de verkligen någon grundad säkerhet under en tid, då ständigt vexlande folkrörelser tillskapa täta förändringar i politiska åsigter och inga beräkningar för en oviss framtid kunna göras?
Nej, den som tryggar sin säkerhet på dylika löften, han bygger sitt hus på losan sand.
Stora bemödanden göras nu för att i materielt hänseende utveckla våra krafter och de mest vackra resultater äro deraf redan vunna och skola utan tvifvel under kommande år än vidare skördas resultater af en sådan beskaffenhet att vårt lands ekonomiska historia aldrig förut haft något likartadt med dessa att upvisa.
Jordbruk, bergshandtering, handel och näringar, allt fortgår under en jemt stigande förkofran, och otroliga summor äro nu på väg att upoffras för att genom jernvägars införande gifva ett förnyadt lif åt vår rörelse och sätta hvarje kraft inom vårt samhälle i tillfälle att utveckla den verksamhet den bör kunna åstadkomma.
Med detta bör den inre välmågan stiga och med denna, på samma gång, samhällsmedlemmens kärlek för en jord som bereder honom så många fördelar; men detta oaktadt är ännu icke något allvarligt steg tagit för att betrygga den frihet och oafhängighet som är hufvudvilkoret för ett framtida lungt njutande af alla dessa fördelar.
Skapa vi något godt så måste vi ju äfven vara betänkta på dess bibehållande och detta kan ju ej ske utan att vi kunna försvara hvad vi äga och hafva förvärfvat?
En Armée måste vi således hafva fullt tillräcklig i alla afseenden och'detta är således, enl. min tanke, dagens aldra vigtigaste fråga.
Men vår fattigdom på folk och penningar kommer äfven här emellan och förbjuder
Deu 10 December f. m. oss att likt rikare länder hälla tillräckligt med stående trupper.
Jo, ej annat än hvad Hr Mannerskantz så riktigt i sin motion framställt, vi måste hafva folkbeväpning!
Må man i tid med allvar betänka sig på detta och må en gång den af R.
St:r år 1812 uttalade åsigt i afseende på beväringsskyldighetens utvidgning en gång göra sig gällande.
För att försvara den frihet vi så högt värdera, bör, om det gäller, man kunna gå ur huse och allt ställas så, att detta vigtiga mål kan vinnas
Ifrån gossen i skolan till ynglingen och mannen i hans offentliga värf, bör en militärisk anda befordras, och känslan af att för det heiss bestånd, om det så behöfves offra lif och blod, bör genom förändrade institutioner i nationen inplantas.
Då Sverige på detta sätt icke blott med det ringa antal af krigare det nu äger, utan en gång med 3 ä 400,000 af fosterlandskärlek lifvade män kan möta sin östra granne, då först men icke förr, är dess dyrbara sjelfständighet och frihet betryggad.
Må man ej säga att ett dylikt försvar är omöjligt att tillvägabringa; andra länder hafva ju visat möjligheten deraf och inom våra egna gränsor hafva vi ju i den ständiga beväringspligten på ön Gottland ett bevis på, att vår befolkning kan vänjas dervid.
Jag kan således