Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För resten skall jag säga er, att den som är så långsamt producerande som jag, måste se sig om att få det lilla han frambringar ordentligt betaldt; och Morgenbladets beräkning, 5 öre pr. rad, med fråndrag af öfversättarhonorar är allt för låg, åtminstone då det gäller att lemna saker i manuskript.
Så länge jag ännu ej var känd, ville jag in öfverallt, om det så inbringade än så litet, ty allmänheten vande sig åtminstone vid mitt namn, men hädanefter låter jag hellre ett manuskript ligga i min låda till evig tid, än låter det vandra ut i verlden mot dålig betalning.
Jag vet med mig sjelf, att jag är för känslig för personliga sympatier, och att jag derför är mindre lämplig när det gäller penningunderhandlingar, jag skall derför så mycket som möjligt lemna denna sida af mitt arbete åt skickligare händer än mina egna.
Geijerstam har lofvat att under den närmaste tiden vara min ekonomiska försyn.
När jag fått någonting färdigt, kommer jag att sända det till honom, med frihet för honom att bestämma vilkoren med respektive förläggare och redaktörer.
Hvad min literära framtid beträffar, om hvilken ni uttrycker er så vänligt, så har jag aldrig trott på den så fast som nu.
Den lifliga beröring i hvilken jag kommit med den literära verlden här, har bättre än något annat visat mig både hvilka resurser jag eger och hvar mitt eget område ligger.
Jag började min literära bana med den ytterligaste misstro till min egen förmåga, men tillfället till jemförelser har nu gifvit mig den sjelftillit jag behöfde.
Låt ni edra vänner fritt prata om att jag icke duger; min tid kommer nog.
Men icke brådstört.
Författarindividualiteter, sådana som min, utvecklas lika långsamt som säkert.
Med personligt intresse
Utdrag ur bref till Esselde 18 Jan. 86.274
– Mitt hem är ju icke sådant att jag egentligen kan längta derefter, så länge jag på någon annan fläck kan lefva någorlunda bekymmersfritt, men jag längtar efter mitt stilla, ensamma arbete.
Jag tycker mig ha lärt så mycket af denna Stockholms-vistelse; det tycks mig som kunde jag se både klarare och mera djupt på åtskilligt.
Jag längtar efter att i arbete märka efter, om det verkligen så är förhållandet, och om formsinnet mognat lika mycket som uppfattningen.
Jag är ännu mer än förr öfvertygad om, att jag icke är polemiskt anlagd, utan att jag uteslutande har förutsättningar att bli en historieförtäljare.
Det är det rent menskliga som intresserar mig, det som känner och lefver; åsigterna dra mig icke med.
Och i alla dessa fordringar, så stridande mot hvarandra, kan jag se en berättigad sida, äfven der det fins nio sådana, som jag icke kan gå in på.
Men den som ser det berättigade hos sina motståndare, måste naturligtvis bli en dålig stridsman.
För en skildrare är det annorlunda: han skildrar sannast när han med sympati betraktar äfven det han ogillar, och då ingen personlig bitterhet drifver honom att bli hätsk i ensidighet.
Stockholm d. 19 Jan. 86.
Jag kan liksom vara rädd för dig långa tider, och så kommer den tid igen, då min ensamhet drifver mig att skrifva till dig, och då jag plockar bort alla taggar ur mitt sinne och gömmer dem mellan dina blad.
Min rädsla kommer af en underlig tankegång, en motsägelse.
Jag känner det som om jag en gång skulle stöta på en menniska, mot hvilken jag kunde vara fullt öppen, och som skulle stå mig så nära att jag kunde räcka fram detta protokoll öfver mina egna dumheter och säga: läs.
Men denna min förkänsla har ingenting af erotik.
Bästa beviset derpå är att jag lika litet kan tro derpå som frigöra mig derifrån, ty den som är underkastad Eros makt, den kan tro.
Jag har aldrig kunnat det.
Hur våldsamt mitt hjerta än kunde klappa då jag var ung och varm, hur ifrigt jag än kunde önska att träffa en manlig motsvarighet till mig sjelf så hände det mig ändå aldrig ett ögonblick att jag trodde, d.v.s. blef blind.
Det har stannat qvar just så mycket af min ungdoms längtan, att det nu – då jag är gammal – fins den der känslan af att det möjligen kunde finnas någon lika medveten och tvärsäker som jag, en som genom analyser gjort sig så bekant med menniskosinnets lumpenheter, att vi kunde tala fritt utan att stylta upp oss.
Att vi kunde tala fritt, derför att vi båda lärt konsten att tiga.
Det är en dum tanke, det der.
Ty endast två som med alla sin varelses trådar äro knutna vid hvarandra kunna ha någon utsigt att så fullkomligt förstå hvarandra.
Och här skulle ju fattas det som i de flesta fallen är det vigtigaste: kroppen.
D.v.s.
”kärleken”.
Tanken på en nu okänd som kunde bli min närmaste bekant (jag vill icke säga vän, ty ordet är munväder) är icke tro.
Ty hvad skulle det väl kunna finnas, som skulle kunna binda oss två tillhopa?
I de starkaste band som förenar lefvande varelser ingår ju sinligheten.
Man gör orätt i att förakta den, i att anse den skamlig.
Just genom att betraktas som skamlig tror jag att den blir föraktlig.
Först då sinligheten får värma upp ett intelligensförhållande kan detta komma i gång med sin andhemtning och börja ett verkligt lif, ett menskligt lif till utveckling; och först då intelligensförhållandet med sitt utgrenade nervsystem börjar verka på sinligheten, – röra dess lemmar och ge den skiftande känslor, – först då är den mer än det lägsta stadiet af en djurisk existens.
Nå, min tanke på den som skulle läsa, är icke någon tro att han kan finnas.
Men ändå kan jag svårligen få bort tanken på honom.
Och här kommer den löjliga motsägelsen: jag tänker att jag kan bli uppriktig emot någon, och just emedan jag tänker detta, är jag stundom rädd för att skrifva uppriktigt.
Kära du, skrif bara, och behåll stora boken för dig sjelf.
Jag talade nyss om ensamhet.
Det gifs två slag deraf.
Den jag menar, och som käns så tung, det är den ensamhet man känner armbåge emot armbåge med menniskor.
Det andra slaget, – tystnadens, arbetets, de egna tankarnas ensamhet – den är ljuf, den är det ljufvaste jag känt.
Den måste vara i slägt med den känsla man erfar i närheten af någon man håller af.
Jag håller icke af någon.
Icke af någon individ.
Jag håller af allt som lefver.
Men icke riktigt af någon särskildt.
Jag säger att jag håller af Matti; det är icke sant; jag unnar henne godt och jag är tacksam emot henne, jag vill hellre vara i sällskap med henne än med andra kälkborgarfruntimmer.
Men det der är icke att hålla af.
Ty att hålla af bör kännas som någonting varmt, någonting som mjukar upp en, någonting som gör en god och lycklig.
Jag vet så väl hur det käns: nästan lika väl som om jag hållit af någon.
Jag tål icke qvinnor.
Jag känner ingenting af det de kalla blodsband.
Men om jag hade en intelligent son, så skulle jag hålla af honom; icke derför att han vore min son, utan derför att yttre omständigheter gåfve mig frihet att gifva honom min tillgifvenhet (således af konventionalism) men så också emedan han vore intelligent och hvad jag nedlade hos honom skulle växa upp som skörd sedan jag gått bort, och så – allramest – derför att han icke var af mitt eget kön.
Jag vet icke hvarför jag skall känna detta förakt för mitt kön.
Det är som om jag sjelf icke alls hörde dit.
Jag vämjes vid qvinnor.
Jag afskyr att se dem byta kläder, kamma sig och dylikt, lika mycket som då jag såg min man göra det.
Det väcker samma leda och afsmak.
Och det värsta är att de icke ha en aning om att det gör så.
Denna ofinhet, jag skulle nästan vilja säga okyskhet, inger mig en ringaktning, som knappt kan uppvägas af verkligt goda egenskaper.275
– Salongen var liten och elegant.
Mjuk hvart man vände sig.
Och hon sjelf var så käckt behaglig i sin ljusa väst och lilla kofta, i sina blåa strumpor öfver fina vrister, och små blanklädersskor, som sjönko ned i pallen.
Och öfver gruppen af palmer, midt in bland bladen, lyste två ljusröda lampor som två jättelika tulpaner, varmt röda, med skiftningar i bladen, glödröda, tropiska, med matt-rödt sken ut öfver rummet.
Ingen krona i taket.
Mjuka skuggor öfver mjuka mattor, öfver långhåriga djurfällar, och i ena hörnet ett ensamt ljussken, doldt bakom en japansk parasoll.
Portierer i tunga vågor; tätt, tjockt draperi för dörrn till sängkammaren, der barnet låg och sof.
Vi två ensamma, öga mot öga.
Hon liflig, nervös; en öppen, intelligent blick ur ögon med mörka, uppåtböjda ögonhår; en fri blick, med något af ett barns naiva tillit; en orädd blick ur klara qvinnoögon, och så ett drag af lifsfrisk sinlighet kring rörliga näsvingar och mjuka läppar; och så öfver allt detta liksom en solrök af skälfvande smärta, af en gåtfull sorg; och så en vacker klang i denna vibrerande röst med sitt främmande uttal.
Öga i öga.
Beundran å ömse sidor.
Minuterna kunde icke bli långa; de andra kunde komma igen hvilket ögonblick som helst.
”Jag har fått en ytterst ledsam underrättelse i dag.”
”Jag har varit hos en mycket klok fru och fått visshet om hvad jag misstänkte:
Olof skall ha en bror eller syster.”
”Är ni så ledsen för det?”
”Jag är förtviflad.”
”Kan ni fråga det!
Att inte vara fri det minsta.
Att nu genast börja på igen.
Betänk att Olof inte är mycket öfver år.”276
– Jag satt och tänkte att så kunde hon nog få hålla i många år ännu.
Jag sade henne att hon kunde vara gladare om hon finge slippa sedan, och att det kunde vara roligast att ha två jemnåriga barn. –
”Jag kan inte förstå sådana qvinnor som år efter år föda barn utan att knota öfver det,” sade hon.
Jag tänkte medlidsamt på den erfarenhet, som skulle lära detta motspänstiga barn att bli lika slött resignerad som andra qvinnor.
”Jag har aldrig kunnat fatta hur man kan underkasta sig en sådan tillvaro, derför är jag alldeles utom mig öfver mitt missöde.”
(Jag, leende.) ”Kallar ni det missöde?”
Det var otur, ser ni.”
(Jag, skrattande.) ”Ja, nog var det otur; en otur som ni delar med de flesta.”
”Ja men jag har försökt att skydda mig.”
(Jag, med uppspärrade ögon, gladt öfverraskad.)
”Har ni försökt?”
Men det jag skulle skydda mig med gick sönder.”
”Ah!” (Min tanke flög blixtsnabbt till ett visst litet ”plagg” af franskt fabrikat.)
Och det harmar mig så obeskrifligt.”
”Kan nog tro det.” (Jag satt i en stilla beundran af den fördomsfrie, han.
Här hade jag ju ett slags mönsteräktenskap.)
”Jag begagnar spruta, och den gick sönder; gick inte, dög inte.
Alldeles vild af förtviflan – vanmäktig, rasande.
Hvad skulle jag taga mig till!
Jag var ju alldeles värnlös, alldeles hjelplös.
Det som jag litat så säkert på, det som hjelpt mig förut, det hade svikit.
Om ni kunde tänka er hvad jag kände!”
”Jag kan det.”
”Härute i mörkret sprang jag som vansinnig, sprang på bara fötterna och vred mina händer.”
Hennes brännande lidelsefulla ögon fästades på mitt ansigte, och näsvingarna skälfde.
Jag tänkte mig denna späda qvinnogestalt i sitt hvita nattlinne, på sina bara små fötter, ursinnig, förtviflad; bestormande honom med sin klagan; och allt i den snöiga vinternattens dunkla halfdager.
Hans lugna, vänliga röst och hennes passionerade utrop, han i sängkammaren, och hon ensam derute i mörkret.
”Hvad jag var ursinnig på denna spruta, som stänkte vattnet öfverallt utom på mig!
Åh, hvad jag förbannade henne!”
(Det kändes som om en sten lyfts ifrån mitt hjerta.
Jag bara satt och såg på detta modiga lilla ansigte.)
”Räck mig handen,” sade jag och sträckte fram min labb.
Och hon gaf mig sin hand, i det hon förvånad såg på mig.
”Ni är den första qvinna jag träffat, som – – – ni förstår?
Ni är duktig.
Jag tycker om er.”
Känner ni ingen, som – – – ?”
”Nej, ni är den första.”
”Jag afskyr att ha många barn.”
”Bravo!”
”Man blir förslöad till kropp och själ, och man får ju aldrig veta hvad det vill säga att vara ung.”
”Ja, och tänk på de ekonomiska bekymmer, som följa med en stor familj,” erinrade materialisten Ernst, ”all hemmets trefnad förstörs.”
Hon satt tyst ett ögonblick.
”Jag har en kusin, som när hon var förlofvad sade åt sin fästman att hon inte ville ha några barn alls.”
”De gjorde en öfverenskommelse.”
”Hur?”
”Att det skulle finnas en skiljemur mellan dem ända till dess hon af fri vilja ville ge sig åt honom, – att vigseln inte skulle göra någon skilnad.”
”Jo, det varade ett och ett halft år.
Hon var alldeles obeveklig, hon sade att han kunde få göra hur han ville, gå till hvem han ville, men inte till henne.
Och tänk en sådan karl så snäll!
Han knotade aldrig.
Hon hade sin frihet, sade han.
Och de voro så kära i hvarandra.
Men det ville hon inte.”
”Jo – ett och ett halft år.
Men nu ha de en liten dotter.
Hon skrifver bref på bref att hon är i sjunde himlen, att hon inte för allt i verlden vill vara af med sin lilla tös.
– – – Ja; men så skulle jag icke velat göra.
Om han icke ville gå till någon annan än mig, – – – ja, jag vet att de kunna ha ondt deraf – – – och så tycker jag att detta andra är bättre.
Men jag anser inte barn som Guds skickelse.”
”Inte heller jag.”
(Hon böjde sig framåt och hviskade till mig.)
”Tänk er att det blef genast.
Just den dagen, just för den gången.
Var det inte otur?”
”Jo, det medgifves.
Jag tänker att för framtiden skaffar ni er nog en reservspruta, så att ni inte står redlös om den ena går sönder.”
”Var säker på det!”
”Och var nu inte så ledsen.
Två jemnåriga är ju icke stort mer besvär än med en ensam, och sen kan ni ju vara fri.”
”Ja, ja, ja.
Jag får försöka att bära mitt öde.
Men denna tid af ovisshet har varit förskräcklig.
Jag har icke sofvit om nätterna, bara legat och kastat mig; – jag kunde rifva upp himmel och jord, jag kunde gråta ögonen ur mig, och ingenting skulle hjelpa, ingenting!
Allt skulle gå sin gilla gång.
Åh, det var så att – – – !
Och sjuk var jag.
Buh, hvad jag känt mig sjuk!
Men nu är det bättre; och nu skall jag bara sköta mig riktigt bra, ta rörelse i friska luften och vara duktig, så att allt kan gå väl – – – men sen, sen!
Ja, nog skall jag ha två sprutor.”
Stockholm d. 21 Jan. 86.
Jag gick och funderade på hvad det allt var jag hade på hjertat emot Meijer, alla de karaktärsfel som göra att jag icke kan hålla af eller tro på honom som på en duktig kamrat.
Jag ville tänka efter hvad allt det var jag skulle kunna säga honom, om jag ville sjunga ut vid vårt långa samtal.
Och jag fick följande lista:
Halfhet, som talar om frisinthet, men sjelf aldrig vågar vara fri.
Småsint ytlighet, som faster sig vid alla yttre förmåner; en ställning i societeten, rikedom, skönhet etc.
Utspriddhet, som aldrig kan omfatta något med samlad kraft och derför aldrig litar på sig sjelf.
Fadd erotik, som alltid pladdrar om kärlek, men sjelf hvarken har kraft eller värme.
Håglöshet, som skyr alla ansträngningar.
Denna flackhet, som ligger der enformig, derför att den ingenting är genom sig sjelf.
Den skyr att gå på djupet, derför skyr den också att vara ensam med sig sjelf.
För den är den stora, ensamma tystnaden icke någonting helsobringande, ingenting gifvande, rikt, som det strida, lugna vårregnet.
Denna klemighet med sig sjelf, som aldrig näns säga en obehaglig sanning åt egna jaget.
En löjlig liten fåfänga, som i hvarje qvinnas blick tror sig läsa förälskelse.
Det slags högmod, som skulle draga sig för en gammal vän, om han saknade anseende i sällskapsverlden.
Ja, detta är allt hvad jag tycker mig se, men jag ser det icke lugnt, jag ser det med en så akut smärta att det närmar sig till tortyr.
Mitt förstånd säger mig att han eger de karaktärsbrister jag uppräknat, men på samma gång vill min fantasi tillerkänna honom företräden, dem jag icke ens sjelf vågar tro att han eger.
I mitt inre strider det värre än om två advokater kämpade om en anklagad.
Trots allt hvad jag uppräknat vill jag tro honom om originalitet, om en ursprunglig djerfhet, om möjligheter, hvilka skulle ligga begrafda under allt det andra.
Det är kring dessa begrafda möjligheter min fantasi springer omkring och tjuter, lik en hund som vädrar en menniska i olycka.
Åh, sådan är jag!
Jag är ursinnig deröfver.
Jag har ett väderkorn, som snokar upp (icke det som kan räddas; det vore ju en lycklig gåfva) utan allt det som gått förloradt.
Och jag saknar både omdöme och förstånd; jag ledes icke af min fria vilja, utan af en medfödd naturdrift, hvilken icke vet af något ”hvarför”.
Och jag känner hvarken rast eller ro, jag kan icke drifvas undan med hugg och slag.
Den arma osjäliga hunden i mitt inre bara tjuter mera klagande, höjer sin nos emot himlen som för att bedja om hjelp, där all räddning för länge sen är omöjlig.
Hvad är det då jag funnit hos honom?
En fantasiens rörlighet, som aldrig blifvit samlad; ånga, som i stället för att drifva ett verk, fått sprida sig i luften; arbetskraft, som gagnlös och formlös som ett moln, rullar fram hvart vinden blåser, fängslar ens blick i skiftande dagrar, tunnas och försvinner.
Sjelfva hans romantiska benägenhet att se förälskelser i hvarje vrå tycks mig vara en qvarlefva af fantasirikedom.
Och ändå skriar det inom mig i ångest öfver att jag icke sjelf tror på den begåfning jag söker ljuga fram hos honom.
För allt detta slites jag af tvifvel.
Vanvett!
Hvarför kan jag icke nöjas med mig sjelf?
Hvad rör mig allt detta?
Hör jag till någon räddningskorps?
Har jag någon ansvarighet?
”Skall jag taga vara på min broder?”
Och så är det alltid när jag upptäcker något hos en människa, hvilket skulle kunna komma mig att känna sympati.
Jag säger alltid till mig sjelf: vet du om icke allt detta till slut fins endast hos dig sjelf?
Om det icke är en hallucination, framkallad af ditt eget begär att finna en motsvarighet, en varelse med puls som bultar i samma takt som din, med lungor som andas lika djupt som dina.
Ja, jag vet ingenting, vet endast att jag aldrig träffat en menniska som varit lik mig sjelf.
Genom hela min ungdom har jag sökt efter detta enda, och ännu då jag är gammal tycker jag att detta enda skulle kunna gifva mig ro i mitt sinne.
Det förefaller mig som om döden då skulle komma på ett helt annat sätt.
Men hvad mister jag egentligen genom det att mitt sökande är fruktlöst?
Intet af mina möjligheter.
Det är kanske just detta som drifver upp dem.
Hvarför vrider jag mig då, som om jag blödde af hundrade styng?
Hvarför skall jag lida genom andra och för andra, – jag, som är så ensam!
Hvarför skall jag taga lidande ur händer som aldrig skänka mig någon glädje?
Jag finner det så orättfärdigt, att jag måste uppresa mig deremot.
Och ändå känner jag midt under mina protester att det just är detta som gör mig rik.
Jag går barfota på alldaglighetens stora stråkväg, men just det som gör att jag mer än mina välskodda medvandrare känner alla stenar och taggar, gör också att jag bättre än de kan njuta af att känna hur mjukt och svalt gräset är på de gropkanter, der ingen trampat.
Och midt under min jemmer tycks det mig som hörde jag en smekande stämma:
”intet för dig; allt för ditt arbete.”
Du tysta, ensamma arbete, min stora, varma kärlek!
Är du mig då icke nog?
Är du mig då icke mer än menniska, – mer än ord att tro på, mer än röst att lyssna till?
Blygs jag då icke att klaga?
Jag, som sett med öppna ögon; jag som andats och left!
– Rika, välsignade tillvaro, låt mig luta mitt hufvud mot ditt bröst, – sluta ögonen och hvila mig stark igen!
Eller hvad begär jag?
Hade jag som ung haft rätt att älska, och hade det kommit någon i min väg, som jag kunnat sluta mig till, då skulle jag nog ha sett alla hans fel, allt det lumpna, lilla; och kanske skulle jag våndats och vridit mig, derför att jag väl kunde älska, men icke tro honom.
Tviflare! – – – med en narrs varma hjerta.
Skarpsyntheten kan icke göra mig kall, och sympatien kan icke göra mig blind, derför måste värme och köld alltid strida i mitt sinne.
Hörby d. 3 Feb. 86.
Jag vankar omkring i dessa rum, der jag alltid känt mig som en främling.
Min sorg är så djup, som om någon jag haft kär nyss burits bort i sin svarta kista, så att hela hemmet förvandlats till en enda gapande tomhet.
Allting är öde, och ändå måste jag släpa på lifvets tunga länkar; ensam – ensam!
Brännande tårar bända sig fram under mina ögonlock, medan jag skrifver, jag skulle vilja gråta stormande stridt som ett åskregn, men jag kan icke, i denna dödsfrusna tystnad.
Jag skulle vilja ega en menniska att tala till.
Icke ett barn, likt
Matti – som endast gifver mig igen af mitt eget – utan en som egde större rikedom än jag, en som vore lik mig, endast större, bättre.
Och jag sörjer öfver att aldrig ha träffat någon sådan.
Ty jag kan icke dela på min tillgifvenhet, jag kan icke ge bort en del af den, när jag icke får ge bort hela.
Att vara lycklig, det är att kunna glömma död, sjukdom och armod.
Af allt detta tror jag att armodet är det värsta.
Eller jag menar egentligen fruktan för armod.
Denna fruktan är för mig som ett spöke, en fix idé.
Här tycks den rent af ligga i luften.
Den rider som en mara öfver mitt hopklämda bröst, och jag kan icke afkasta den.
Jag kan icke röra mig, ty jag är som förlamad; jag kan icke andas, ty min strupe är sammansnörd; jag kan icke ropa, ty mitt rop skulle dö ohördt; jag kan icke hoppas, ty jag känner ej längre kraft att lefva.
Allt är mörker och tomhet, endast då och då blixtrar tanken på sjelfmord fram som den sista utvägen.
Jag grubblar endast på ett: skall jag ha mod att göra det?
Jag menar egentligen stå risken att misslyckas och så endast åsamka sig nya lidanden.
Men samtidigt tycker jag det vore oklokt att tillgripa det nu.
Jag bör väl åtminstone försöka mig på mina ämnen först.
Sedan återstår mig ju alltid det andra.
Det enda jag är rädd för är att då hafva mindre mod än nu att göra det.
Onödig fruktan!
Olyckan eger allt en brodd skarp nog att tvinga mig till det, trots min fruktan; och eger den icke det, då är det ju heller ingen ohjelplig olycka, och då fins det heller intet skäl att dö.
Jag vill icke ha blommor på min kista, icke en enda.
Det är icke för det jag tycker illa om bruket, tvärtom, det är vackert; och jag skulle önska att mitt sista hvilorum vore höljdt af blomster, icke sorgens enfärgadt hvita och gröna, utan lifvets yppiga färgprakt, ty allt, som lefver i sol och ljus, är lika skönt fast jag lemnar det.
Jag skulle önska mig blommor, som en sista försäkran om att någon höll mig kär, om än aldrig så litet; jag skulle önska mig dem som en sista helsning från det som ungt och lefnadsgladt mött mig på min väg; jag skulle önska mig dem som tecken till att någon med ett ögonblicks saknad tänkte på att min plats blifvit tom.
Och ändå ville jag icke ha dem, ty de skulle endast vara ett hån öfver mitt lif.
Menniskor som aldrig gifvit mig för ett öres värde när fattigdomen tryckte mig, de skulle lägga ut penningar till kransar; nu, då all verldens goda icke längre kunde göra mig någon nytta!
De som stått mig nära i lifvet, utan att räcka mig en hjelpsam hand, de skulle tro sig ha godtgjort allt genom blommor och snyftningar.
De som svärtat mitt rykte skulle vilja hedra mitt minne.
Personer, som jag hållit ifrån mig så länge jag mäktat, skulle närma sig nu, derför att min döda kropp icke kunde rysa tillbaka för deras falskhet och lögn.
Nej, jag vill icke ha blommor på min kista!
Icke en enda.277
Utdrag ur mitt bref till Bernhard M. d. 15 Febr. 86.
– Nu undrar jag så mycket om det fins någon likhet mellan ditt sinnestillstånd och mitt.
När jag har gått här och bitit tänderna samman öfver den ångest jag känner när arbetsförmågan är borta och när jag tviflar på mig sjelf, då har jag så ofta tänkt på dig och känt sådan lust att räcka ut handen som man räcker den åt en gammal vän.
Och jag undrar om du icke trots mina kantigheter kan tro mig vara sann.
Och jag undrar om vi icke kunde komma derhän, att du kunde tala till mig – icke som till en qvinna, hvars pratsjuka man fruktar – utan lugnt, som en man talar till en man, hvilken han vet kan tiga med en mans ord.
Nu tror du att jag säger detta af begär att utforska dig.
Hå, alla mina författarinstinkter äro liksom döda, och jag är så nykter, som jag tror endast penningbekymmer kunna göra en.
Men ensamheten och tystnaden här ha kallat fram allt det bättre hos mig; och det misstrogna, oroliga, som fins i mitt sinne, och som du nog märkte, är åter liksom bortstruket.
Jag vet att man aldrig kan bli en verkligt god menniska med denna eviga misstro emot allt och emot alla.
Tvärtom, det fins ingenting som så rikt utvecklar det sanna och sunda i ens själslif, som just förmågan att känna tillit och att vara tillit värd.
Om du granskar ditt eget lif, skall du se att jag har rätt.
Aldrig var du i verkligheten så god och sann, som då du liksom kunde spegla dig i en annans tillit och icke behöfde för hvarje ord, du ville yttra, först slå ifrån dig dina egna tvifvel mot den du talade med.