Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
»För alla tider slut med luktkonserterne!» hördes det från ett tredje håll.
»Det där visste vi för flere timmar sedan,» anmärkte en af gästerna i hotellet »Danmarks Wilde», en af dem som från trädgården på det stora tornet njöt af den vidsträckta utsigten.
»Redan i natt,» tillade en annan.
»Till och med i går afton,» förklarade en tredje.
»Något innan olyckan skedde,» sade en fjärde.
»Det är grufligt hvad våra förmiddagstidningar komma sent med sina nyheter.»
»Så ha de nu gjort i flera hundra år.
I norra Skandinavien förkunnas nyheterna nu mer innan de inträffat.
Hvarför skola vi sydskandinaver komma så långt efter?
Och likväl ha vi de af tidningarne oberoende nyhetssäljarne som borde kunna följa med sin tid.»
»Den där Doftman-Ozodes var en stor konstnärinna.
Man måste beklaga hennes sorgliga slut.
Jag minnes mycket väl hennes ododionföreställningar här i Köbenhavn och i Köge.
Hon var då ännu ett barn, men öfverträffade redan då alla andra luktkonstnärer.»
»Jag har också känt dessa föreställningar.»
»Äfven jag!»
Alla närvarande kände till dem och beklagade, att Doftman-Ozodes ej på senare år uppträdt i sydskandinavien.
Alla skulle så ofantligt gärna vilja ännu en gång lukta på de sköna doftackorderne.
Aromasia hörde alla dessa för henne smickrande utrop och önskningar.
Hennes denna dag förut så sorgsna ansigte uppklarnade åter.
Hon vinkade till sig en af nyhetskrämarne, samtalade några ögonblick med honom, tog upp några bankanvisningar och stack dem i hans hand, hvarefter krämaren vände sig till några yrkesbröder och gjorde dem något kort meddelande.
»Stor luktföreställning!» ropade den förste nyhetskrämaren helt plötsligt, och ropet upprepades på flera ställen i trädgården.
Gästerna lyssnade till ropet och sågo på hvar andra med förvånade blickar.
»Stor luktföreställning!» skallade det ännu en gång.
Doftman-Ozodes kommer att uppträda i morgon afton!» tillade roparne.
»Hvad är det för dåligt skämt?» frågade gästerne.
»Det är icke skämt, mina herrar och damer,» förklarade Oxygen hvilken trädde fram och förtäljde, att fröken Doftman-Ozodes ingalunda omkommit, utan att han haft den äran att rädda henne föregående afton.
Man ville i början icke tro på den uppgiften.
Man hade ju från flera håll mottagit de mest bestämda underrättelser om olyckan i Göteborg och om konstnärinnans beklagansvärda död.
»Hvem är den där herrn?» frågade man och betraktade Oxygen med misstroende.
En af de öfriga känd person upplyste, att det vore Warm-Blasius, den öfver hela Skandinavien väl bekante väderlekstillverkaren som försett äfven Sjæland med många uppfriskande regnskurar.
Man kunde fullkomligt lita på hans ord, ty han vore en högst aktningvärd man.
Ett sorl af glad öfverraskning hördes på taket af »Danmarks Wilde».
Alla fröjdade sig öfver den lyckliga händelsen.
Alla ville visa konstnärinnan sitt glädjefulla deltagande.
Alla ville infinna sig på hennes föreställning.
Ingen enda fruktade för att därigenom utsätta sig för någon olycka.
Och från taket steg den glada öfverraskningen ned i alla våningarne af gästhuset, och från huset ned på Blegedamstorv, och från torget rundt omkring i hela det stora Köbenhavn, långt ut på Amager och ända bort åt Roskilde och till Hillerödkvarteret och alla andra utkanter och in i de minsta gränder och de lägsta, tiovåningars hus.
Alla ville känna de ljufliga doftackorderna som skulle framlockas af Skandinaviens största konstnärinna.
Alla önskade se henne som så underbart räddats från en säker död och som genast skyndat till Sydskandinavien för att visa sin uppmärksamhet mot dess konstälskande folk.
Det var Köbenhavns gamla, oförgängliga estetiska känsla som gjorde sig gällande.
Men hvar fans då den stora konstnärinnan?
Hade hon kanske åter försvunnit?
Var det verkligen sant, att hon infunnit sig i Köbenhavn och tagit in på »Danmarks Wilde»?
Jo, det var verkligen sant, förklarade trovärdiga personer.
De hade, om icke själfva sett henne, dock hört andra trovärdiga personer försäkra, att hon fullt lifslefvande visat sig i trädgården, på gästhusets tak, och, hvad ännu säkrare och ännu mer öfvertygande vore, de bankanvisningar som hon utdelat hade vid förevisandet genast inlösts.
Då vågade ingen längre tvifla.
Då fröjdade sig alla åt den glada vissheten att få öfverlemna sig åt en stor konstnjutning.
Många luktkonstnärer hade visserligen äfven under den senare tiden uppträdt i Köbenhavn, men ingen af dem hade dock ett så stort namn som Aromasia Doftman-Ozodes.
Hvem kunde vara gladare än konstnärinnan själf?
Jo, möjligtvis Oxygen hvilken fröjdade sig åt Aromasias plötsliga beslut att gifva en föreställning i Köbenhavn, hvarigenom han, utan att hon anade något sådant, kunde finna tillfälle till det stora, vetenskapliga rönet.
På hennes konst trodde han ej mera.
Sedan hjärnorgeln börjat visa sin utomordentliga förmåga, vore den konsten en redan öfvervunnen ståndpunkt i den mänskliga utvecklingen, menade Oxygen, men hon skulle likväl nu hjälpa honom att få hans afsigt med viljetvingaren utförd.
Att Aromasia åter försvunnit, oroade honom icke.
Han var säker om, att hon nog funnes i granskapet samt vore sysselsatt med förberedelserna till morgondagens stora ododion-föreställning.
Denna förmodan öfverensstämde med verkligheten.
Aromasia hade genast efter att hafva beslutit gifva en konsert och således stanna ett par dagar i Köbenhavn underrättat tant Vera om sin räddning, men därpå utan dröjsmål satt sig i rörelse för att skaffa sig ett godt luktklaver samt för att finna en skicklig kemist som kunde hjälpa henne med tillverkningen af de nödiga doftmedlen.
Denna gång ville hon själf öfvervaka tillredningen.
Hon var så säker på sin konst, att hon visste, det hennes doftackorder omöjligt kunde orsaka någon olycka eller ens den ringaste olägenhet, blott de voro noggrant tillredda samt att, framför alt, icke något svek haft sin hand med vid beredningen.
Med raska steg gick Aromasia ned åt den stora Blegedamsboulevarden, hvars palats, ehuru två och tre hundra år gamla, ännu bibehöllo sitt stolta utseende, vackra intyg om den smak som rådde i byggnadskonsten i början af det tredje årtusendet, i synnerhet på 2,100- talet.
Konstnärinnan omsvärmades af stora skaror luftvagnsuthyrare hvilka i Köbenhavn funnos i ännu större antal än i Stockholm och Göteborg och som oupphörligt anföllo de personer som till fots färdades på boulevarden.
Dessa luftformän lära hafva varit afkomlingar i rätt nedstigande led af de körsvenner som i forntiden höllo med sina Kapervogne vid Österport och där öfverföllo fredliga vandrare, sleto dem i stycken och kastade styckena på sina Kaffemöller för att under färden fram åt Strandveien, en då ännu tämligen obebodd gata, mala sönder dem till det finaste pulver som blandades med vägdammet och blåste bort, ut åt sundet.
Formännen på 2,300-talet voro visserligen icke så grymma som Österports gamle kapare, men tillräckligt besvärlige för ett lugnt framåtskridande på boulevarden.
Aromasia lyckades likväl undkomma dem.
Hon föredrog stundom att färdas till fots och hade denna dag valt detta forskaffningsmedel.
Det var visserligen gammalmodigt, i synnerhet i denna del af Skandinavien, men konstnärinnan frågade icke efter sådant, och det bekymrade henne föga, att hon gjorde uppseende och med förvåning betraktades af de luftfarare som upptäckte henne.
Sedan hon kommit till östra ändan af Blegedamsboulevarden, vek hon in i de många smågatorna som sedan äldre tider korsade hvar andra i den stadsdel hvilken var bygd på den i forntiden uttorkade Sortedams sjö, föga vackra kvarter, men där de förnämste ododiontillverkarne hade sina stora magasin.
Där bodde också den vidt bekanta ododion-firman Sörensen, Sörensen &
Sörensen, från början ett bolag af tre personer, nu mera en vidsträckt förening af flera hundra arbetare.
Denna förening ej blott tillverkade och sålde förträffliga luktklaver som hade ett stort anseende i Europa och Afrika, utan anordnade äfven luktkonserter för de konstnärer som önskade uppträda i Köbenhavn och besörjde anskaffande af alt som kunde höra till en sådan konsert, till och med af en uppmärksam och lifvad publik.
Aromasia fann detta förträffligt och öfverlät åt föreningen att sörja för alla förberedelser, med undantag af luktsatsernas tillredning, vid hvilken hon själf ovilkorligt ville vara närvarande.
Föreningens daghafvande föreståndare ansåg den försigtigheten helt och hållet öfverflödig och gick i borgen för att icke någon olägenhet skulle uppstå, äfven om konstnärinnan icke öfvervakade kemisten, samt att fram för alt icke någon sådan olycka kunde inträffa som vid senaste konserten i Göteborg.
Aromasia stod likväl fast vid sin föresats och lät gifva sig anvisning på den bäste kemisten hvilken hade sitt laboratorium vid Erikböghsgatan, en urgammal gata som fordom kallades Fredericiagatan eller Blancogatan, men på 2,300:talet var en af stadens förnämsta.
Det var för den i fråga varande kemisten icke likgiltigt hvar han hade sin verkstad, ty tilloppet af dem som sökte hans råd och hjälp samt hos honom gjorde beställningar var utomordentligt stort.
Hos Hydrogenius, så var kemistens namn, träffade Aromasia icke blott slöjdidkare som infunnit sig för att rådgöra med vetenskapsmannen, utan äfven andra vetenskapsmän och för öfrigt folk af alla yrken.
På 2,300- talet samlades man ofta på lediga stunder i kemisternas laboratorier, liksom man i forntiden gick till konstnärernes arbetsrum.
Förr beundrade man eller gjorde sina anmärkningar öfver konstverken, nu öfver de kemiska rönen.
Man visade i allmänhet ett stort deltagande för dessa rön och tycktes aldrig tröttna på att vistas i kemisters sällskap.
Hydrogenius såg omkring sig en stor skara beundrare hvilka ständigt sjöngo hans lof och som till mellanspel sysselsatte sig med att förtälja och förklara dagens tilldragelser inom och utom Skandinavien.
Denna dag talade man om riksdagsvalet i Göteborg, om Warm-Blasius, om fröken Doftman-Ozodes’ räddning, om de senaste maskinstyckena på en af de många skådebanorna på Kristianshavn, om de nyaste bokutdragen och om mycket annat som kan finna deltagande hos en politiskt och ästetiskt bildad samling af herrar och damer.
»Vi ha fått ett nytt utdrag ur professor Digermans bok, De fem senaste århundradenas historia,» yttrade en af sällskapet, »och det utdraget öfverträffar alla föregående, ty det innehåller i sammanprässad form på sexton sidor alt hvad professorn meddelat i tio stora band på femtusen sidor.
Det är det nyare bokmakeriets triumf.»
På 2,300-talet skref man visserligen ännu stora böcker eller sammansatte dem med tillhjälp af den literära mekaniken, men ingen hade tid att läsa dem.
Kampen för tillvaron medgaf visserligen då och då ett litet nöje, såsom en luktkonsert, en hjärnorgelföreställning, ett skådespel, ett besök i kemisternas laboratorier, ett enskildt samkväm eller något dylikt; men att läsa stora böcker hade man funnit alt för tidsödande och således icke öfverensstämmande med den nyare tidens stats- och folkhushållning.
Det var därför som företagsamme literaturmaskinister hade funnit på att af de stora böckerna göra små utdrag eller rättare små sammanprässningar i minsta möjliga form, men med bibehållande af ursprungsverkets egentliga kärna.
Sådana små böcker hade man tid att läsa och de funno god afsättning.
De voro tidsenliga, och det gälde endast att kunna få dem så sammanprässade, att de kunde läsas på några minuter, hälst på några sekunder.
De fem senaste århundradenas historia på sexton sidor upptog med lika mycken noggranhet som nätthet hela gången af verldshändelserna, så väl i politiskt som kulturhistoriskt afseende, och redogjorde fullständigt för i synnerhet de skandinaviska landens utveckling, alt stödt på de noggrannaste källforskningar och de mest samvetsgranna undersökningar.
»De nyaste forskningarne hafva nu uppdagat,» sade en af gästerne hos Hydrogenius, »att striden mellan vänstermän och högermän, de två oförsonliga folkraseriie här i Danmark för fem hundra år sedan, utkämpades, icke såsom man hittills trott, på Nörre Fälled, utan på den gamla Slotsholmen.
Man vet nu också, att våra förfäder ännu på den tiden voro människoätare, samt att de ben som påträffas i »kjökkenmöddingarne» från 1800- talet hafva tillhört högermän eller vänstermän hvilka uppätits af sina motståndare, alt eftersom den ena eller den andra flocken hade öfvertaget, till dess slutligen, efter ohyggliga blodbad, den siste öfverlefvande – han lär hafva varit vänsterman – dog af en genom slukande af feta och ohälsosamma högermän ohjälpligt fördärfvad matsmältning.»
»Ja, det var de striderna och deras utgång,» anmärkte en annan, »som lockade tyskarne att i slutet af 1800-talet ännu en gång anfalla Danmark.»
»Men det anfallet gaf anledning till den praktiska skandinavismens fulländning,» sade en tredje, »och därmed till de skandinaviska landens räddning.»
»Således hafva vi de danska människoätarne på 1800-talet att tacka för de skandinaviska landens förening, för Sönderjyllands återvinnande åt det gemensamma fäderneslandet och för hela nordens styrka och trygghet.»
»Så kan det verkligen tyckas, men de vilda kanibalerne lära väl icke hafva tänkt på något sådant under det de söndersleto och uppåto hvar andra.
Det var en faslig tid.»
»Huru kunde det vara annorlunda?» sporde ett fruntimmer som nyss förut hjälpt Hydrogenius med ett mycket svårt kemiskt rön.
»Kvinnan hade ju icke då ännu något att säga i folkförsamlingen.»
»Det är sant.
Hon hade ej häller tillträde till statens ämbeten.
Det tålde länge innan man i Danmark ville medgifva, att kvinnan dugde till offentliga värfs utförande.»
»Men kan det vara sant, att det funnits en tid, då en kvinna nekades att taga en akademisk grad, då hon t. ex. icke fick ägna sig åt läkarekonsten?»
»Så uppgifves det, ehuru man i vår tid har svårt att tro på ett sådant barbari.»
Aromasia deltog i samtalet och kunde glädja sig öfver den aktningsfulla uppmärksamhet som hon väckte.
Hydrogenius åtog sig att till samman med henne bereda de doftsatser som fordrades för morgondagens konsert och bad henne, att i det afseendet vara fullkomligt lugn.
Osynliga kroppar.
Aftonen före konserten var Aromasia inbjuden till ett aftonsällskap hos en af Köbenhavns förnämsta slöjdidkare.
I det sällskapet införde Hydrogenius ett ungt fruntimmer som upptäckt ett nytt ämne, diafot, genom hvilket organiska, fasta kroppar gjordes fullkomligt genomskinliga och färglösa samt slutligen vordo helt och hållet osynliga.
Man hade redan förut hört talas om den nya upptäckten, men icke sett några försök som kunnat visa dennas verkliga användbarhet.
Några sådana försök skulle nu göras för att roa sällskapet och på samma gång tjäna vetenskapen.
På den tiden utgjordes sällskapsnöjena i Köbenhavn, liksom i större delen af hela den öfriga verlden, af vetenskapliga rön, såsom kemiska och mekaniska försök, matematiska beräkningar o. s. v.
Att man under njutandet af sådana sällskapsnöjen icke häller glömde sysselsätta sig med dagens krönika, hafva vi redan funnit.
Diafot-upptäckarinnan hade låtit framföra ett par kaniner som skulle tjena till försöksföremål.
Ännu i det tjugufjärde århundradet hade sällskapet för kaninernas skydd icke kunnat hindra, att de små djuren fingo offra sitt lif för vetenskapen.
Många hundra tusen francs användes hvarje år af nyss nämda sällskap till kaniners friköpning från vetenskapsmännens grymhet, men djuren saknades likväl aldrig, när det var fråga om att anställa något försök till vetenskapens främjande.
Det första af dessa försöksföremål matades med diafot som tycktes smaka det lilla djuret särdeles godt.
Därpå ingneds det med samma ämne och tilläts sedan att springa omkring i rummet.
Det smektes af herrar och damer och syntes visserligen något blygt i stort sällskap, men visade inga tecken till illamående.
»Såsom ni finner,» sade diafot-upptäckarinnan, »så utöfvar kuren icke något menligt inflytande på hälsotillståndet.»
Det medgafs, men man väntade att få se ämnets uppgifna ägenskaper utveckla sig, och man började finna denna väntan något lång.
Plötsligt hade kaninens hufvud försvunnit, tycktes det.
När man riktigt ansträngde ögonen, kunde man se en svag ytterlinie af hufvudets form, men den var mycket sväfvande och vardt för hvarje minut mindre märkbar.
Sällskapet uttryckte sin förvåning, och förvåningen stegrades, då djurets öfriga delar äfven småningom öfvergingo till en otydlig skugga eller snarare till en genomskinlig, dimlik massa, i hvilken endast bensystemet framstod tydligt.
Slutligen syntes ej mer än skelettet som skuttade omkring i rummet.
»Det är bra,» förklarade Hydrogenius, »men för att göra en kropp fullkomligt osynlig, behöfves dock något mer.
Den som vill uppträda helt och hållet incognito bör kanske ej visa sig som benrangel.»
»Nå ja,» inföll föreviserskan, »jag har ännu icke uttömt mina tillgångar.
Låt oss försöka på en annan kanin.»
Försöksföremålet nummer två framfördes och undfägnades med en ny sats diafot, ökad med tre hundradelar homorhachion.
Detta hade en ännu underbarare verkan.
På betydligt kortare tid än vid det första försöket började den andre kaninens kropp öfvergå till det osynligas område.
Benbyggnaden syntes äfven på detta djur en god stund längre än huden och musklerna, men försvann sedan småningom, och efter ett par timmar var det omöjligt att kunna med ögonen upptäcka kaninen, ehuru man mycket väl kunde känna honom med händerna och finna att kroppen verkligen funnes.
»Det är utmärkt!» ropade sällskapet med hänryckning.
»Ett ganska vackert rön,» förklarade Hydrogenius.
»Upptäckten kan medföra betydliga fördelar och torde ej böra betraktas såsom blott ett sällskapsnöje.»
Däruti instämde alla närvarande.
Oxygen, som också var inbjuden, hade med den strängaste uppmärksamhet och det lifligaste deltagande följt försöket från början till slut.
Hydrogenius frågade, om någon af sällskapet ville våga att erbjuda sig som nytt försöksföremål.
Man såg på hvar andra med någon tvekan.
Efter en stunds eftersinnande föreslog Oxygen, att man tils vidare skulle nöja sig med att dränka en rock i diafot och erbjöd sin fina sällskapsrock.
Förslaget antogs, men som man för tillfället ej kunde åstadkomma tillräcklig mängd af det nya ämnet, kunde ej mer än halfva rocken undergå den nödiga behandlingen.
Följden vardt, att Oxygen visade sig på ett besynnerligt sätt halfklädd, i det han tycktes på ena sidan sakna annan betäckning än skjortärmarne och underkläderna, medan den andra sidan var klädd som vanligt.
Försökets utgång uppväckte mycken munterhet i sällskapet, men Oxygen tycktes finna sig särdeles nöjd.
»När kan min rock åter framstå i sin helhet?» sporde han.
»Först om åtta eller tio dagar,» lydde svaret.
Sällskapet skrattade med full hals.
»Så lång tid räcker således kraften hos detta ämne?» sade Oxygen.
»Ungefär så, men då kan också behandlingen förnyas, och om man vågar underkasta sig samma behandling som användts på kaninerna här, så kan hela människokroppen göras osynlig under lika lång tid.»
»Förträffligt!» sade Oxygen för sig själf.
»Nu kan jag, utan att vara sedd, börja mina försök med viljetvingaren.
Nu måste det lyckas.»
Han var hela aftonen i ett ypperligt lynne, och alla närvarande kommo öfver ens, att den där svenske väderlekstillverkaren vore en högst älskvärd sällskapsman.
Till Aromasia närmade han sig likväl icke.
Hon följde honom ofta med sina blickar, men det låg ett sorgset uttryck i dem.
Konstnärinnan lemnade sällskapet tidigt för att, som hon sade, tänka på sin konsert till följande dag.
När Oxygen kom till sitt härbärge på »Danmarks Wilde», lät han genast föra sig till hotelets telefonbyrå och skickade därifrån sin afsägelse af riksdagsmanskapet.
Han ansåg sig icke kunna vänta till påföljande morgon.
Ämbets- och tjänstemännen i hotelet betraktade med lindrande blickar hans besynnerliga klädsel, men tilläto sig naturligtvis icke några anmärkningar.
»Han är från det öfra landet,» hviskade de.
»En gammalsvensk kanske,» och med den förklaringen funno de sig nöjda.
Oxygen betraktade sig i spegelväggarne och log med synnerlig tillfredsställelse åt sin halfva rock.
»Ett ypperligt ämne, det här diafot,» sade han; »och förträffligt var det, att luftströmmen förde oss hit till Köbenhavn.»
Dagen därpå stod han tidigt upp, klädde sig i en annan rock, men fann till sin stora belåtenhet, att gårdagsrocken ännu såg lika half ut.
Han lät hissa upp sig på gästhusets tak, där de finaste fordon ständigt funnos att tillgå, tog sig en luftdroska och ville genast göra ett besök i det laboratorium, där fröken Fotorup tillverkade det af henne uppfunna nya förvandlingsämnet.
Det vore kanske likväl alt för tidigt på morgonen, tänkte han.
Han hade ännu icke hört morgonväkten ljuda.
Morgonväkten i Köbenhavn 2378 var något helt annat än forntidens nattväktarerop.
Då solen hunnit till en viss höjd på morgonen, och hennes strålar träffade observatoriepalatsets högsta torn på den backe, där Frederiksbergs slott låg i forntiden, sattes genom en fotokemisk tillbakaverkan en mekanik i rörelse, och denna mekanik löste på en gång alla tonerna i ett jätteorkestrion.
Genom alla hus i den store staden skallade då ljudet af väldiga pukslag och basunstötar.
Det var blott till detta ändamål som den för öfrigt aflagda och bortglömda musiken nytjades i Köbenhavn.
Äfven då himmelen var molntäckt, verkade solen likväl bak om skyarne så starkt på observatoriets mekanik, att morgonväkten med nästan samma kraft lät höra sitt skrällande och dundrande maningsrop att börja dagens arbete.
Många började sitt dagsverke före morgonväkten, men den vanliga arbetstiden räknades från denna, och den som i åtnjutande af fullkomlig hälsa icke brukade lemna hvilobädden vid ljudet af orkestnon kunde ej gärna räkna på sina medborgares fulla aktning.
Det hände aldrig, att en sådan person valdes till någon förtroendesyssla i kommunens eller statens tjänst.
Visserligen kunde allmänheten ej alltid veta, när en enskild medborgare lemnade sängen, men ofta vardt detta dock kändt, synnerligen därigenom att förrättningsbesöken vanligtvis gjordes om morgnarne, strax efter väckaretonernas slut.
Oxygen sväfvade långsamt fram öfver hustaken.
Rörelsen var redan ganska liflig.
Köbenhavn gnuggade sömnen ur ögonen, och så snart morgonväkten ljudit, tilltogo bullret och brådskan med nästan besvärande hastighet.
»Här är nästan lika så mycken rörelse som i själfva Göteborg,» sade Oxygen till en af sina köbenhavnsvänner som han träffat ofvan för den urgamla byggnad hvilken uppgafs vara den som i forntiden kallades Rosenborgs slott.
»Ni har rätt,» svarade vännen, »och vår rörelse är dess utom mer estetisk, visar större konstbildning och mer sinne för det sköna.»
»Hm!» yttrade Oxygen.
»Ni talar i något åldrade uttryck ...
Hvad nytt för öfrigt här i staden?»
»Å, ganska mycket.
Först och främst hafva vi det här nya ämnet, diafot, tror jag det kallas, som kan göra hela verlden osynlig.»
»Så, ni känner också till den upptäckten?»
»Hela staden talar därom, och hela staden börjar redan försöka dess verkningar.
Det är en fröken Fotorup som hittat på det.
Hon är redan ryktbar, mottager ofantligt många beställningar och förtjänar oerhördt mycket pengar.
Lefde vi i forntiden, skulle hon redan hafva fått dussintals friare.
Hon har en vacker framtid.»
Oxygen tycktes ej vara riktigt nöjd med att höra, det kännedomen af diafot redan hunnit en sådan utsträckning.
Han ville hälst begagna sig däraf, innan det vore allmänt kändt.
Tanken därpå ökade hans åstundan att snart hinna till fröken Fotorups laboratorium.
Han vinkade ett farväl åt vännen som styrde kurs öster ut, under det han själf fortsatte sin färd ned åt Dragörkvarteret på det forna Amager.
När han for öfver det lilla torg som i gamla dagar kallades Kongens Nytorv, hindrades han i sin fria flygt af en skockning af luftfordon hvilka samlat sig på denna punkt.
De åkande skådade alla ned åt platsen, där man var sysselsatt med gräfningar för grunden till en ny byggnad.
Gräfningsmaskinerna hade stött på några underjordiska hvalf, och kommunens fornforskare voro nu sysselsatta med undersökningar i de gamla lemningarne.
»Det är utan tvifvel en återstod af den gamla nationalteatern,» hade några forskare yttrat.
»Omöjligt,» hade andra invändt.
»Den teatern kan ej hafva lemnat några spår efter sig.
Han sattes på svältkur af »venstern» och dog slutligen af tvinsot.
Det var redan för fyra eller fem hundra år sedan.