Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majit ansett någon ytterligare utveckling af orsakerna till bifall eller förhastande, dels utan ändamål, dels genom ”redan iakttagna former icke påkallad.” Hvarefter
Herr von Qvanten anförde skrifteligen:
Jag ville så gerna härutaf sluta, att ofvannämde uraktlåtenhet å Ridderskapets och Adelns sida egente]igen varit orsaken, hvarföre Kongl. Majit nekat stadfästelse å Deras underdåniga anhållan.
Då Ridderskapet och Adeln alltid ansett för en kär pligt, att gå Kongl. Majits önskningar till mötes, och då Riöderskapet och Adeln aldrig sökt inkräkta hvarken på Statsmagtens område, eller på andra medborgares rättigheter, utan tvärtom alltid utmärkt sig för allvar i uppoffringar, så väl för ett älskadt fosterland, som för aktningsvärde Med - Den 18 November f. m. u3 medStänder, så vågar jag med säkerhet hoppas, att om motiven till de förändringar Ridderskapet och Adeln föreslagit, hvilka motiver igenfinnas i Ridderskajpets och Adelns Protocoll vid iSaS Ars Riksdag, blifva till Kongl. Maj:t framställde, skall Kongl. Maj:t cj längre draga i betänkande att å de föreslagne förändringarne bevilja nådig stadfästelse.
Förliden Riksdag yttrade jag min åsigt öfver dåvarande RiddarhusOrdnings d./\ §., som äfven af Ridderskapet och Afrleln gillades, men jag har erhållit en ökad anledning till förundran, då jag förnimmer, att Ridderskapet och Adeln, i afseende på åtskillige §§. i nuvarande Riddarhusordning, verkeligen sakna de rättigheter, som 28 §. af Riksdagsordningen tilldelar de öfriga Stånden.
Den citerade §. lyder sålunda: ”Ridderskapet och Adeln samt Preste- och ”BorgareStånden välje genom Electorer, ”och BondeStåndet på det sätt Ståndet vid ”hvarje Riksdag tjenligast finner.”
Häraf synes att 3:ne Stånd välja genom Electorer, men att BondeStåndet icke är förbundet att iagttaga denna formalitet; Att Preste- och BorgareStånden välja sina Electorer utan Bänkmän, huru de behaga, bibehålla dem såsom Utskottsledamöter, och äga en afgjord rätt, att häröfver sjelfve besluta; men Ridderskapet och Adeln äger ej 1 H. 8 n4 Den i8 November f. ni. denna rätt, de ensamme måste underkasta sig magtens vilja, enligt 5i §.
RiddarhusOrdningen, hvilken likväl står i rak strid med 12 och 28 §§.
Hvad de öfriga Stånden enligt Grundlagen äga rätt att göra, det hör äfven Ridderskapet och Adeln äga rätt att fordra och erhålla, ty vi hafva icke förverkat några rättigheter.
Jag anser denna fråga ganska vigtig; och vågar derföre ödmjukast föreslå, att Ridderskapet och Adeln på ett värdigt och kraftfullt sätt må framställa sina åsigter uti underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, med anhållan, att Mott få åtnjuta samma rättigheter i afseende på deras inre police, som i Grundlagen äro de öfriga Stånden förbehållne, och jag är öfvertygad, att derå skulle följa antingen stadfästelse på de återstående §§. af den Riddarhusordning, som Ridderskapet och Adeln vid sistledne Riksdag föreslog, eller ock bifall dertill att 1818 års
Riddarhusordning finge tills vidare i allo lända till efterrättelse.
Vidare yttrade Herr v.
Qvanten mundtligen:
Jag instämmer för öfrigt med den värda talaren Grefve Frölich, som så grundligt utvecklat ämnet; men är med honom i så fall skiljaktig, att jag, enär5i §.
Rid - Den 18 November f. m. ri5 tlarhusOrdnirtgen ännu är gällande, yrkar 2:ne alternativer, nemligen: antingen att Ridderskapet och Adeln mätte erhålla sanction å de §§. af den föreslagna Riddarhusordningen, hvaraf någon granskning å Kongl. Maj:ts sida icke ägt rum, hvilket jag tror vara Ridderskapets och Adelns rättighet, eller ock alt 1818 års Riddarhusordning finge i allo lända till efterrättelser.
Jag anhåller om uppläsning af det Protocoll, som vid RiddarliusOrdningens föredragning i StatsRådet blifvit földt, och som förmodligen varit bifogadt den Nådiga Skrifvelsen.
Hans Excellence Herr Grefven och Landt Marskalken tillkännagaf, att något StatsRåds Protocoll icke varit bifogadt Kongl. Maj:ts till Hans Excellence aflåtne ifrågavarande Nådiga Skrifvelse.
Jag får då blott beklaga, att frågan ej blifvit lika behandlad med frågan om BondeStåndets Notarier, och att ej något Protocoll fanns bifogadt den Nådiga Skrifvelsen, hvarigenom man kunnat få se, hvilka af StatsRådets
Ledamöter deltagit i beslutet.
• Friherre Anckarsvärd> Carl Henric: anförde skrifteligen: 116 Den 18 November f. m.
Då vid sista Riksdag fråga uppstod om dc uti 41 § RiddarhusOrdningen omnämnde ansvarige personers uteslutande ifrån deltagande i val till Utskottsledamöter, behandlades frågan med en olika värme emot nu; jag frågar mig i följd häraf, om jag skall tro, att man utaf tillryggalagde fem år endast vunnit likgiltighet och köld för våra rättigheters helgd; men en blick på denna samling besvarar ovilkorligt nekande en sådan fråga; ty bildningsgraden, ej mera ståndsskilnaden bestämmer känslan för rätt och orätt.
Jag måste således söka mig en annan orsak, till ett förhållande, som jag trott mig märka, och jag finner den snart, uti de större och vigtigare föremålens naturliga egenskap att afvända uppmärksamheten ifrån de underordnade.
Då Bänksmansfrågan vid sista Riksdag förevar, hoppades och trodde man, att den för alltid skulle undanrödjas, genom den nya RiddarhusOrdningen; men vi hafva blifvit svikne i detta hopp, och det är icke underligt, om en allmän förvåning ej mindre öfver den Riddarhusordning, som tvärtemot Ridderskapets och Adelns beslut vid sista Riksdag blifvit utfärdad, än öfver den Kongl. Skrifvelse i ämnet, Vi fått emottaga, till den grad sysselsatt sinnena, att man behöft delta rådrum, för att stadga ett beslut om hvad man uti en så högst oväntad belägenhet har att göra.
Den 18 November f. m. 117 Jag befinner mig vid delta tillfälle skadad emellan känslorne
Jör den constilutionella Konungamakt jag älskar, oell emot den ministerielfa böjelsen för magtinkräktningar och förtryck, jag öfver allt annat hatar; Och i den mohn jag lifligt känner förtrytelsen öfver det handlingssätt, som lemnat anledning till den obehagliga ställning, hvaruti Ridderskapet och Adeln blifvit försatt, genom den, emot Ståndets beslut, utfärdade Riddarhusordning, känner jag också uti farhågan för den misstydning, att jag ej skulle veta gränsen mellan Konungens och dess Ministrars andel i åtgärden, ett, måhända oöfvervinnerligt, återhåll på känslans fullständiga uttalande vid detta tillfälle.
Jag anser mig i följd häraf böra framför allt förklara min öfvertygelse, att det för Konungamakten mäste vara det mäst likgiltiga i verlden, huru ett Stånd finner för godt att stadga ordningen under sina rådplägningar, när denna ordning ej är i strid emot Grundlagarne.
Då det nu icke blifvit föreburet, att den af Ridderskapet och Adeln föreslagna nya redaction af RiddarhusOrdningen i minsta molin är stridande emot Grundlagen, lärer det också vara afgjordt, att Konungamakten icke ägt det ringaste intresse i den nekade sanctionen.
Det är således tydligt, att det vid detta tillfälle icke varit Konungamaktens, utan Ministrar - Den 18 November f. m. nes enskildta intressen, de der vetat göra sig gällande. . i ' ;..;k •
9 Lika upphöjd, som den förra är öfver hvardagslifvets småaktigheter; lika låga visar historien oftast de ministeriella beräkningarne för maktutöfningens fordringar.
Jag ställer till de äldste ibland Konungens rådgifvare, till dem, hvilka redan 1809 deltogo uti de allmänna ärendernes ledning, den frågan: om Ridderskapet och Adeln vid den första RiddarhusOrdningens uppgörande voro bundne, genom någon lag, att underställa RiddarhusOrdningen Konungens sanction.
Jag söker förgäfves i Riksdagsordningen något sådant stadgande.
Jag ser, huru de andra Stånden fritt och obehindradt ändra sina StåndsOrdningar, utan någon synbar olägenhet för samhällsordningen.
Vi hafva förnummit, att PresteStåndet nyligen ändrat valsättet för sina Electorer.
Det måste då tillåtas att tro, (man kan aldrig nog ofta upprepa det,) att godtycket, eller det ministeriella intresset allena legat till grund för den sednast oss vägrade sanctionen; och den satsen står alltid fast, att man skördar missnöjen, när man utsår obillighet och orättvisa.
Jag tror icke, att det af någon kan bestridas, det ju Ridderskapets och Adelns begäran om sanction å den först utfärdade Riddarhus - k Den iS November 1'. m. "9 Ordningen var en verkan af de menlösa tider, då man ännu ej anade ens möjligheten af en vilja från någondera sidan, att inkräckta på de constitutionella stadgandernes områden.
Om nu förhållandet är sådant, måste man medgifva, att Fädernes godtrohet, vid detta, som vid flera tillfällen, fallit tungt tillbaka på arfvingarne i femte och sjette led.
Jag är öfvertygad, att ingen tänkare i hela Svea Land, utan förundran, bedömmer behandlingen af hela denna fråga.
Jag inskränker mig blott till en undersökning, huruvida det som grundsats kan blifva beståndande, att någondera af de
Lagstiftande makterne äger en så beskaffad oinskränkt pröfnings- och stadfästelserätt, att den andra, utan sitt begifvande, derutaf kan bindas.
Oinskränkta rättigheter äro redan i det constitutionella samhällsskicket någon ting, som icke gerna godkännes; ty allt är der, eller bör åtminstone vara, inskränkt och begränsadt inom Lagen.
Sjelfva ordet oinskränkt förskräcker, särdeles när det utgår ifrån den verkställande makten.
Det kan ej falla mig in, att bestrida Konungens rättighet, att af ett till dess sanction ingifvit lagförslag gilla en eller flere delar; men jag bestrider alldeles slutsatsen, eller att deraf följer, det den del af Lagstiftningen, som haft initiativet, skulle, genom partiella sanctioner, kunna bindas till vissa delar, äfven då det helas bifallande framställ - t aa Den 18 K o v e ni b e r f. m. des såsom vilkor för sjelfva önskan af en lag.
Om så vore, skulle deraf uppkomma, att, till exempel, i den händelse Rikets Ständer någon gång funno sig höjde erbjuda Konungen någon andel i den financiella Lagstiftningen, och uti samma Lagförslag uppställde ett närmare bestämmande af Rikets Ständers andel i den oeconomiska Lagstiftningen, skulle Konungen kunna godkänna den af Rikets Ständer gjorda concessiouen, men, genom afslag å den projecterade motvigten, binda Rikets Ständer under en del af Lagförslaget, då en sådan framställning likväl hade afsedt ett helt; här inträder emellertid en tacksamhetsföi - bindelse till Ministéren, att hafva i tid blottat det äfventyr af vådligare natur, hvaruti Rikets Ständer kunnat falla, och jag föreställer mig, att vi hädanefter ej komma att låta narra oss så lätt.
Jag bestrider äfven, att något vigtigt constitutioneit förslag från någondera af de Lagstiftande makterne undergått en sådan behandling, som RiddarhusOrdningen.
— Den är ännu egen i sitt slag. —■
Mig vetterligen har hittills ingendera af de begge Slatsmaklerne blifvit blott genom den andra bunden till någon Lag.
Maktutöfuingens hela hemlighet, Mine Heirar! består uti att göra lydnaden så litel lung, sorn möjligt.
Folken äro icke mera barn i anseende till Styrel - Den 18 November f. m. 12 1 serna.
Samhällenas raska framgång på bildningens bana bar jämnat alla fordna afstånd folkklasserne emellan.
Det gifves snart icke mera något menniskovett, som hos Styrelserna erkänner en högre grad af insigt eller förmåga, än hos oss sjelfve, att bedömma våra behof, ehuru Styrelserna genom uppdraget, att för ett gemensamt väl utöfva makten, äga många utvägar, att tillfredsställa dessa behof.
Tiden, mine Ilerrar! har äfven bos oss sina tecken.
För dem, som märka och bedömma dessa tecken, blir det icke svårt, att finna de stora förändringar, som sedan 1801) föregått i Ministerens sätt att behandla Rikets Ständer.
Tryckfriheten, grundlagsvidrigt aflockad, under ouppfylda löften om dess återställande; vägrad redovisning för allmänna medel; protester emot sådane Rikets Ständers beslut, der deras ensamma beslutaade rätt är obestridlig; verkställighet åsidosatt, då besluten någongång ej vunnit .Styrelsens tycke; den offentliga åklagaremaktens tystnad, då Rikets Ständer eller någon af deras fördelningar blifvit i Allmänna Blad på det gr-ymmaste smädade, under indragningsmakteus altför godtyckliga ömtålighet, vid yttrandet af det minsta tvifvel om Styrelsens egen ofelbarhet; föga eller intet afseende ofta fäsladt vid Rikets Ständers önskningar; en egenmäktig grundlagstolkning, i anseende till 122 Den 18 November f. m.
RiksStåndens mäst omisskänneliga rättigheter: sådane äro hos oss tidens tecken, mine Herrar! och under dessa innefattas äfven den af Styrelsen, tvärt emot Ridderskapets och Adelns heslut, oss påtrugade Riddarhusordning.
Man vill som ett fel tillägga sista Riksdagens Riddarhus, att ej hafva till Kongl. Maj:t uppgifvit skälen för en fullkomlig omarbetning af en utaf Kongl. Maj:t, vid slutet af 1818 års Riksdag, gillad och med
Dess höga underskrift utfärdad Riddarhusordning.
För dem, som eftersinna, att Konungens Conseill var fullsatt af idel Riddarhusets Ledamöter, hvilka deltogo, ej mindre i de allmänna, än i de mera inskränkta öfverläggningarne, försvinner denna anledning, och den följd man derutaf velat draga, eller det föregifna skälet till afslag å den begärda sanctionen på förslaget i sin helhet.
När jagläser 87 §.
RegeringsFormen, finner jag väl tillfällen, då Rikets Ständer äga, att afhöra Konungens skäl till vägrad sanction, äfvensom 81 §. bestämmer de fall, då Rikets Ständer på samma sätt böra tillkännagifva sina skäl för vägradt bifall till lagförslag, som ifrån Konungen framställas. 5i §.
Riksdagsordningen är lika tydlig.
Jag anser mig icke mycket fela i mitt omdöme, då jag tror, att ej andra skäl till den vägrade sanctionen gerna kunnat framställas, än Ministerens farhågor, att, genom antagandet af Ridderskapet och Adelns för - Den i8 November f. m. 123 slag till ett ändamålsenligare sätt att välja sina Electorer, kunna förlora ett älskad t inflytande på Utskottssättningen.
Min öfvertygelse är, att inga andra skäl kunna af ministrarne förebäras, än att den af Ridderskapet och Adeln föreslagne Riddarhusordningen baft för afsigt, att återföra öfverensstäramelsen emellan RiddarliusOrdningen och 4i §.
Riksdagsordningen, och att sålunda undanrödja scandalen af en hel Ministere, handlande emot lagens klara bud.
Styrelsen har uti dess nekande af skälen till ogillande af den Riddarhus-Ordning Ridderskapet och Adeln till antagande framstält, å bane bragt ett represalie-systeme, som jag ej trodt böra komma ifråga emellan andra, än för hvarandra främmande makter.
Lärdomen torde dock icke blifva utanverkan, och Rikets Ständer, vande att som oftast önska, utan tillfredsställelsen af någon påföljd, torde må hända hädanefter komma, att med något mera återhåll biträda fordringarne, från en Ministere, hvars bemödande synes åsyfta ett systematiskt nedsättande af Rikets Ständers värdighet och anseende, under föreställning, att likväl altid få bibehålla dem, såsom trogne tjensteandar, till bästa utväg, att inbringa de möjligaste högsta skatter.
För Ridderskapet och Adeln kan det ej annat än vara förödmjukande, att, under medvetande att i sitt förslag till en ny Riddarhusordning, ej hafva i minsta mohn öfverskrida 124 Den 18 Novtmbcr f. m. grundlagarne, och ej trädt hvarken verkställande eller Konungamakten för nära, likväl finna sin andel i lagstiftningen för den inre ordningen inom sitt eget Hus kränkt, genom ett maktspråk, utan att i denna åtgärd någon annan nytta är synlig, än de Stånds-medlemmars tillfredsställelse, hvilka, i egenskap af Konungens Rådgifvare, ägt tillfälle, att göra sin egen minoritet till lag, tvärt emot Ståndets yttrade vilja.
Då RiddarhusOrdningen discuterades, och fråga uppstod om yrkad rättighet för Ridderskapet och Adeln, att bevilja eller afslå introduction, bestred jag en sådan rättighet, såsom i min öfvertygelse stridande mot 37 §.
RegeringsFormen och såsom inträngande uti Konungamaktens prerogativer.
Min öfvertygelse var då i strid med många af mina vänners inom detta Hus.
Min opinion skiljde sig vid delta tillfälle från personers, med hvilka jag i öfrigt gör mig en ära att dela tänkesätt; och mitt samvete säger mig, att jag vid intet tillfälle visat den ringaste benägenhet, att inkräckta på Konungamaktens område.
Men jag är också i samma mohn besluten, att använda alla mina krafter, till motande af maktens försök, att sammantränga Folkrättigheternas ej altför vidsträckta gränsor.
Händelsen är här, som annorstädes, att folken hasta sin fart å bildningens ba - Den 18 November f. m. ia5 n«i, under det Styrelserna stillastående föreställa sig, att det är omöjligt upphinna dem.
Derifrån, denna bristande uppmärksamhet å Folkens fordringar och behof.
Derifrån, detta maktens förlitande på sina egna krafter.
Derifrån, detta höga språk, som påkallar och fordrar lydnaden, såsom följd af blotta viljan, utan afseende på, om denna vilja stödjer sig å lagenliga och erkända former, eller icke.
— I följd af den olika bana, som af Styrelse och Folk beträdes, torde det vara en möjlighet, att de maktägande föreställa sig, att 1789 års tactiqve ännu är användbar: alt söndra, för alt regera, ännu är den styrelsegrundsats, hvarigenom maktens afsigter kunna ernås.
Man skulle nu förgäfves bjuda till att resa det ena Ståndet emot det andra.
Jag är tvärtom öfvertygad, att hvad, som vid detta tillfälle vederfarits Ridderskapet och Adeln skall med liflighet af de andra Stånden uppfattas och behjertas.
Det kan icke ett ögonblick falla mig in, att vilja behandla denna sak såsom en enskild Ståndsfråga.
Det är hela Representationens sak, om makten bjuder till, att göra intrång i något Stånds lagstiftningsrättigheter, och jag anser oss inför bela Representationen och, hvad mera är, inför hela Svenska folket, ansvarige för den ringaste eftergift i denna del.
Jag kan ej godvilligt begifva mig att hylla <?tt stadgande, vore del än af den Den 18 November f. m. bästa syftning i verlden, sä framt det ej innebär det första vilkoret för ali till lydnad bindande lag, nemligen att vara tillkommit i laglig väg och efter i lag stadgade former.
Den sednaste utfärdade RiddarhusOrdningen har, jemte annat, äfven den olyckan, att uti ingressen innebära en alltför talande osanning, då der läses, att det är på Ridderskapets och Adelns underdåniga anhållan Kongl. Maj:t gillat och stadfästat denna Riddarhusordning, sådan den nu är utfärdad.
Hvilken är nu nyttan på det hela af denna tillställning?
Jo, att Ministeren fått visa sin böjelse att förödmjuka sitt eget stånd, för att derefter så mycket lättare kunna förfara sammaledes med de öfrige; att Ministeren, under en Konung, om hvilken Historien en gång kanhända kommer att säga, att han snarare var för mycket, än för litet böjd, att tillfredsställa allas begär, en Konung, om hvilken man, utan smicker, bestämdt kan yttra, att han älskar att se nöjda menniskor; att Ministeren under en sådan Konung för blotta kärleken till en maktyttring, förstått att stämma åtminstone många sinnen inom detta Stånd till förtrytelse och barm.
Det vöre att litet känna menniskohjertat, om man förestälde sig, att icke Ridderskapet ock Adeln skulle finna sig sårade, då anfallet riktades emot dess ära, som är alt lyda lagen, icke godtycket; då detta Stånd utsågs till profstycke för Den i8 November f. ra. 137 den nya rigtning, Ministeren behagat uttänka åt den constitutionella Lagstiftningen i Sverige.
Sådan har nyttan varit af denna åtgärd och följden, att man blifvit satt i nödvändighet att protestera emot en lag, som, utan Ståndets förutgångna begifvande, aldrig kan äga en sådan egenskap.
Jag anser 1818 års Riddarhusordning, i följd af Ridderskapets och Adelns vid sista Riksdag fattade beslut, vara den enda gällande, och anhåller om proposition härå, till utrönande af Ridderskapets och Adelns tanka i detta ämne.
Grefve Hamilton, John: förenade sig med Friherre AnckarSwärd.
Då jag yttrar mig i detta ämne, behöfver jag ett förord, och jag ställer det till den rättskaffenhet, som alltid haft sitt hemvist inom dessa murar.
Vissheten att Ridderskpet och Adeln älskar högst all sanning, erinrar också talaren om sin pligt, att framställa den; icke blott den sanning, som ligger för dagens mening, utan äfven den, som ligger emot.
Hvarefter Friherre Boye, uppläste följande :
De allmänna begrepp, efter hvilka förevarande ämne bör pröfvas, synes mig vara: 1:0
Att den Lagstiftande Magt, som bar att gifva en Riddarhusordning, utöfvas gemensamt af Konungen, samt Ridderskapet och Adeln; men icke ensamt af någondera; 2:0 Att, till hvarje RiddarhusOrdnings Constilutionella qvalification af Lag, fordras ovillkorligen, alt den skall, så i sin hela sammansättning, som i hvarje bud, gifva en fullkomlig öfverensstämmelse af båda Lagstiflningsdelarnes vilja; och 3:o
Att då, i något afseende, denna öfverensstämmelse saknas, författningen icke kan tillerkännas den Gonstitutionella egenskapen af Lag.
Antagas dessa grunder, så är pröfningen lätt att verkställa; ty frågan är då helt enkelt denna :
Innebär väl också denna Riddarhusordning, i alla afseenden, en fullkomlig sammanstämmelse af både Regeringens samt Ridderskapets och Adelns vilja?
Jag vet, att man, med skäl, kan säga, alt Ridderskapet och Adeln dröjde alltför länge med förslagets underdåniga insändande, då; vid en Riksdag, som räckt nära ett helt år, så liten tiel återstod för Regeringens pröfning, att den, må hända, icke medgaf de förtroliga explicationer, som kunnat förekomma alt missförstånd, Jag vet, Den 18 November f. m. 129 vet, att, å Ridderskapets och Adelns sida, har ej allenast den underlåtenhet ägt rum, att då förslaget till ny Riddarhusordning insändes, åtföljdes det icke af Motiverne, hvilkas meddelande likväl varit af så mycket större vigt, som öfverlygelsen om beliofvet och nyttan af den begärda förändringen skolat der hämtas; utan äfven den, att vid förslagets ingifvande, gjordes icke förbehållet af antingen bifall till allt, eller afslag å allt; ett förbehåll, som, då det icke förr framställdes, än sedan Regeringen redan gifvit sitt svar, till äfventyrs kunde anses äga en viss ömtålighet med sig; och jag medgifver sluteligen också, att mig förefaller, som har man, i grannlagenhet, icke heller gått särdeles långt, då man, utan att hafva förut uppgifvit sina egna motiver, likväl yttrade en saknad af att icke äga Regeringens; jag vet allt detta; och jag är långt ifrån att förneka det ju dessa omständigheter också ägt något, som kunnat ofördelagtigt verka på den håg, som ämnet begärde; men jag frågar ändå: ligger väl deri något bevis, eller gifves Väl, i öfrigt, någon anledning dertill, att Ridderskapet och Adeln någonsin beslutat, eller samtyckt, att den nya RiddarhusOrdningen skulle så sammansättas, som den blifvit?
Det är sann t, att de §§., uti hvilka ändringen icke var af Regeringen bifallen, qvarstodo i all deras förra gällande kraft; men då svårligen kan motsägas, att, x. H. 9 i3o Den 18 November f. m. genom deras sammanfogning till de ändrade §§:ne> ett helt uppkom, af stor afvikelse ifrån hvad Ridderskapet och Adeln hade begärt, och man torde äfven kunna säga, från allt hvad Ridderskapet och Adeln förmodade, så frågar jag: var detta sammanstående, var denna så skil jag tiga redaction icke en så hufvudsaklig omständighet, att, tilldess fastställande, äfven Ståndets beslut och bifall erfordrades?
Och jag frågar: har det någonsin blifvit lemnadt?
— Med en lika helgd åt håda Lagstiftningsdelarnes rätt, bestrider man icke, att ju Regeringen ägde, att, af ändringsförslaget, bifalla vissa delar och afslå andra; men man hör då icke heller bestrida, att, när Regeringen hade af denna rätt sig begagnat, så återstod ännu den motsvarande rätt för Ridderskapet och Adeln, som just derigenom uppkom, nemi. att derefter tillse, huruvida ändamålet, den sökta förbättringen, på sådant sätt erhållits; eller ej; samt att, i sednare fallet, återgå till hvad Ståndet förut ägde; men, jag frågar, har väl Ridderskapet och Adeln här fått begagna sig af denna rätt?
Jag tror mig icke begå ett misstag, då jag tager mig friheten, alt till Ministérens egen lojeatet hänskjuta dessa frågor; men viss är jag, att — svaret må nu blifva hvilket som hälst — så skall dock alltid, så hos Ridderskapet och Adeln, som hos hela allmänheten, en viss tvetydighet
Den 18 November f. m. vidlåda, och ett visst missnöje åtfölja denna Riddarhusordning; och på öfvertygelsen derom grundar jag den förhoppning, att Ministeren skall snart, äfvenså gärna, som vi, bidraga till missnöjets försvinnande, derigenom, att en ny och med Ridderskapets och Adelns rätt och önskningar mera öfverensstämmande Riddarhusordning meddelas.