Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tillstå, Andrada, att äfven er slägt arbetar derför!
Dom Ignazio studsade, och framstammade några obestämda uttryck.
Det vore å min sida lika fåfängt att neka, fortfor drottningen, att dessa syften äro i hög grad oangenäma för ett konungahus, som i sekler herrskat med oinskränkt makt.
Men ni bör veta, att jag inser, klart begriper, att icke jag, – jag menar Dom Joᾶo och jag –, att icke vi ensame kunna ställa oss i vägen för tidens ström.
Hellre än att förlora allt, ingå vi förlikning: – kanhända skulle min gemål och jag handla annorlunda, om vi blott handlade för oss sjelfva, men vi älska för högt våra söner, för att sätta deras välfärd på ett osäkert spel.
Alltså låtom oss förklara oss med hvarandra!
Ni är rupublikan: – men med eller utan kungadöme?
Drottningen fästade en skarp blick på patrioten, som gaf till svar:
Men antagom, att jag nu uttalar det lilla ordet utan, så låter ni i ögonblicket häkta mig och min yngsta son, och låter min mellersta sons hufvud falla i Olinda.
Nej, Dom Ignazio, jag skulle i detta fall lemna er tre månaders anstånd, att ordna edra angelägenheter, och sedan tillåta er och hela er slägt, fritt och med all er egendom, lemna detta land och begifva eder hvart ni behagar, med undantag af vårt europeiska rike.
Men skulle ni efter detta ögonblick träffas inom det område, der Dom Joᾶo’s spira lydes, så äro vi fiender på lif och död, och svärdet eller dolken skulle icke länge undgå er.
– Dock förmodar jag, att ni ej hyser så dåraktiga tänkesätt.
Ni sjelf älskar för mycket edert fädernesland, för att vilja kasta det i de fasor, som i så många år hemsökt det spanska Amerika; ni vet, lika väl som jag, huru liten lycka dessa upproriska provinser, som kalla sig fristater, skördat af denna förändring; ni och edra söner, i dag ställde vid statsrodrets skepp, skulle i morgon lika lätt störtas, försmäkta i fängelser eller blöda för bödels-yxan, som så många lika ärelystna och kanhända lika kraftfulle presidenter, hvilkas välde i dessa stater sällan varat öfver halfåret.
Ni inser utan tvifvel, att konungadömet är enda medlet att rädda ert fädernesland från anarchi: och inbördes krig, pöbelvälde, blodsutgjutelser utan ändamål – allt detta kan ni icke vilja?
Men skulle dessa Infanter, med deras charakterer, deras uppfostran, deras vanor, åtnöja sig med den inskränkning i makt, som en constitutionel författning nödgas föreskrifva?
Jag vet att ni blott bjuder en skugga, men till och med skuggan är dock ett något, ett bättre än intet.
De måste, äfven de, frivilligt uppoffra hvad de icke kunna försvara: deras moder skall upplysa dem om deras fördelar.
Ni inser likväl, att vi dock icke göra denna uppoffring, förrän den blir alldeles nödvändig: icke förrän vi förvissat oss om, att sådan är nationens allmänna önskan, och att denna önskan är en makt väldigare än vi.
Men när denna öfvertygelse är vunnen, vore det dåraktigt att försöka en kamp, i hvilken vi måste förlora allt.
Förklara eder alltså: med eller utan!
På detta enda ord beror Brasiliens öde för en lång framtid.
Med! – svarade Dom Ignazio med en fast ton.
Jag vill bekräfta detta ord med den dyraste ed på crucifixet.
Det behöfs icke, sade drottningen, med ljusnadt anlete.
Ni är en man af ära, och jag tror eder.
Masken skulle också i annat fall snart ryckas från ert ansigte.
Godt; vi äro alltså ense om bufvudsaken.
Alltså två kronor, två infanter.
Men åt hvilkendera Portugal, och åt hvilkendera Brasilien?
Äfven denna fråga är föga mindre vigtig att bestämma.
Man säger, att Eders Majestät af sina båda söner mest älskar
Dom Miguel; – och att ni, af de båda rikena, mest älskar Portugal, deraf har ni aldrig gjort någon hemlighet.
Det torde således bäst öfverensstämma med Ers Majestäts önskningar, att den käraste sonen erhåller det käraste landet.
Billigt är dessutom, att den förstfödde undfår den största lotten.
Ni har rätt, Andrada; sådana äro också mina önskningar, och för min del skulle jag icke tveka, ifall jag skulle välja för mig sjelf, att taga det civiliserade, fast lilla moderlandet framför den större, rikare, men aflägsna och ännu chaotiska colonien.
Dock i denna punkt öfverensstämmer icke Dom Miguel med mig: jag har ej längesedan talat med honom om den framtida möjligheten af ett sådant val.
Han föredrager Brasilien.
Dom Miguel var ännu blott ett barn, då han lemnade Portugal, af hvilket han nu knapt mer har ett enda minne qvar.
Hans uppfostran, hans varor, hans lynne äro helt och hållet amerikanska; hvad som hos Dom Pedro är öfverlagdt, instuderadt, måhända affecteradt är hos Dom Miguel ren natur, oförstäld böjelse.
Eller hvad menar ni och edra vänner?
Jag sjelf är ännu en främling i hufvudstaden, och känner de båda Infanterne för litet, för att hafva fattat ett bestämdt omdöme.
Men patrioterne, nationen äro stämda för Dom Pedro.
Nationen?
ni misstar eder, Dom Ignazio.
Hvad kallar ni nationen?
Detta är ju, enligt den theori, hvartill ni bekänner er, mängden, flertalet.
Att Dom Miguel är folkets afgud, detta torde ni utan tvifvel redan funnit.
Har ni någonsin sett honom visa sig på Rio’s gator, utan att mottagas af allmänhetens jubelskri?
Men hvilken är denna allmänhet? tillåt mig att säga det, Eders Majestät.
Negrer, färgade, sjömän, mulåsne-drifvare, med ett ord pöbel; de förståndigare, de upplysta hysa deremot farhåga för hans häftiga, jag vågar säga, vilda och obändiga lynne.
De förståndige, upplyste!
Huru många sådana finnes det i alla länder, och i synnerhet i detta?
Några lärde, några köpmän, några af de större possessionaterne och bergverksägarne, kanhända en del af adeln; men huru många äro också väl desse?
Utgöra icke de samhällsclasser, ni kallar pöbel, vida mer än tre fjerdedelar af Brasiliens folkmängd, slafvarne oberäknade?
Ni talar i nationens namn, och ni vill införa en styrelse, för hvilken massan är likgilltig, och undantränga en thronarfvinge, hvars böjelser och sympathier äro den stora mängdens.
Ni talar i frihetens namn, och börjar med att påtruga den egentliga nationen någonting, som för henne är likgilltigt, obekant, ja motbjudande.
Men, Ers Majestät, i vår tid är det intelligensen, ideerna, som gå fram med omotståndlig fart; och för dem måste massan i nödfall vika, om den ställer sig i vägen för denna ström.
Men märken J sjelfmotsägelsen i detta system?
Den ena gången åberopar man nationen och massan, hvars önskningar blindt måste lydas, den andra gången heter det, att denna skall vika för ett ideal, en abstract theori, som de såkallade upplyste förklarat för den enda rätta.
Men det är nu inconquensernas tid, och möjligen torde det också här komma att gå till på samma sätt.
Men det är äfven möjligt att ni bedrager er, – ni, som tillbragt större delen af er lefnad på resor, i höfsade länder, hvarifrån ni hämtat en politisk lära, som icke – kanske för sekler – ännu passar för ert fädernesland.
Men antagom att denna lära här vinner framgång; låtom då oss på förhand lugnt undersöka, hvilkendera af dessa prinsar bäst skulle passa Brasilien.
Både äro starka, häftiga, ja halsstarriga naturer, och deras egenheter ha af culturen föga blifvit bortslipade.
Kanhända hade jag, liksom ni, bordt skicka mina söner till Coimbra, för att uppfostras, i stället att förvildras i dessa skogar.
Dom Pedro har visserligen förvärfvat sig en europeisk färnissa, fastän han i grunden är lika mycket Amerikan som sin broder; han är studerad, han har talenter, han spelar flera instrumenter, han componerar musik, han skrifver, tror jag, sonnetter, sequedillas och rondodillas.
Men är det sådana egenskaper, som kunna bereda lycka åt Brasilien?
Dom Pedro är likväl bekant med historien och den nya tidens fordringar: han synes vara af ett saktmodigare lynne, och torde alltså finnas mera benägen att lyssna till omständigheternas kraf och de välsinnades rådslag.
Ja, han har studerat Englands, Frankrikes och Spaniens nyaste constitutioner, han har läst Fru Staels, Benjamin Constants och dylika upproriska ... jag ville säga frisinniga skrifter.
Såsom Arfprins låter han påskina mycken enthusiasm för dessa nya ideer, och kanske är han dem nu verkligen tillgifven.
Men, såsom konung, skall han utan tvifvel hysa andra tänkesätt: han skall då, liksom andra, af sina rättigheter icke vilja eftergifva mer än hvad han jemnt ser sig tvungen till.
I alla fall skall han blifva mycket svårare att styra än Dom Miguel.
Eders Majestäts omdöme förvånar mig: hittills har jag, liksom hela Brasilien, trott motsatsen.
Dom Miguel, sade jag nyss, är uppfödd i ödemarken och har hittills icke älskat någon annan sysselsättning än jagten.
Detta har gjort hans seder något råa, hans förströelser något vilda: han umgås helst med de infödda, de lägre classerna: jag ogillar det, men just detta har gjort honom till allmänhetens – eller, om ni vill, hopens – älskling.
Han har begått några pojkstreck, som satt honom i misscredit hos de bildade.
Men besinna, han är ju ännu knapt sjutton år, och de flesta kraftiga naturer behöfva ju vissa år, för att fritt få rasa ut.
Dom Miguel lofvar blifva en krigare, ochoch Brasilien behöfver en försvarare.
Buenos Ayres skulle redan hafva inkräktat en stor landssträcka af dess lagliga besittningar, om icke denne Artigas, som från herde förvandlat sig till smyghandlare, från smyghandlare till röfvar-anförare, och från röfvare till konung, för egen räkning sjelf tagit detta land i besittning, och trotsar ännu både denna stats och vår egen samfälda makt.
Å en annan sida har Doctor Francia frånröfvat oss en ännu större och dyrbarare besittning, som Spanien till oss afträdt.
Vidare, om Brasilien söndrar sig från moderlandet, skall detta icke utan strid tillåta sådant.
Emot alla dessa fiender skall Dom Miguel strida.
För de borgerliga ärenderna åter har han intet sinne; han skall öfverlemna dem helt och hållet åt sina Ministrar, sin Senat eller sitt Parlament, eller åt hvem J behagen: han skall alltså blifva den förträffligaste roi-fainéant: och det är ju en sådan, som den nymodiga constitutionella theorien anser för konungslighetens ideal?
Svara mig nu, senhor Andrada!
Ehuru det bittra i Eders Majestäts slutanmärkning icke undfallit mig, så var öfvertygad, senhora, att jag lemnat all uppmärksamhet åt edra ord.
Men den tid, hvarpå Ers Majestät täckts syfta, står ännu i fjerran, och de båda unga Infanternes egenskaper äro ännu så litet utvecklade, att jag skulle önska, det Ers Majestät täcktes tillåta mig uppskjuta afgörandet häraf åt framtiden.
Dessutom ....
Andrada blef nu afbruten af Oliveira, Arfprinsens Kammarherre, som kom att anmäla, att allt nu vore färdigt, och att i hans namn fråga om Hennes Majestät tillät, att concerten begynte.
Jag kommer, svarade drottningen, och sedan han lemnat balkongen, fortfor hon till Andrada:
Men lofva mig en ting, Dom Ignazio!
Den tid, hvarom vi talat, torde komma förr än ni tror, eller ni låtsar tro.
Låt mellertid, om möjligt, edra minor icke förr springa, än Dom Joᾶo, den gode, lyckt tillsammans sina gamla ögon.
Han har förtjent detta undseende af eder: han älskar Brasilien kanske mer än sitt gamla arfland, och han har qvarblifvit hos eder, emot min och moderlandets egen önskan, äfven sedan de förhatlige Fransmännen blifvit förjagade, och sedan det längesedan
stått honom fritt att återvända.
Låt honom alltså i lugn taga med sig sina båda kronor i likkistan; hans år kunna sannolikt icke blifva många; hans helsa har blifvit försvagad i detta brännande luftstreck.
För min egen del vågar jag icke fordra detta undseende; jag har icke kunnat vänja mig vid edra vanor, och den antipathi, jag i senare åren här funnit uppkomma emot allt portugisiskt, har hos mig framkallat en opposition, hvari jag mera rådfrågat min känsla än statsklokheten.
Jag är således beredd på hvad ske måste: min stolthet skall inskränka sig att blifva tvenne konungars moder; men vet, Dom Ignazio, att om desses rättigheter sättas i fråga, skall jag för dem kämpa med en lejoninnans mod.
Drottningen räckte armen åt Republikanarn och de inträdde i paviljonen, der concerten genast begynte.
Prinsen af Brasilien var sjelf med i orchestern, och spelade ett instrument: – hvilket, kunna vi icke uppgifva.
Dom Pedro hade lyckats i denna composition, veta vi icke heller, emedan vi aldrig haft lyckan att höra någon enda af hans stycken, eller ens sett något partitur deraf.
Men förmodligen måste den hafva varit förträfflig, emedan ett sorl af bifall och förtjusning efter dess slut spridde sig kring hela salen.
Drottningen och Dom Andrada voro de enda, som icke deltogo deruti: också förmoda vi, att de, sysslosatte med helt andra tankar, knapt hört en enda not.
Efter musikens slut tilldrog sig ett uppträde, som är vanligt nog vid sådane tillfällen, och hvilket vi derföre icke beskrifva.
En flock vackra flickor, bland hvilka vi igenkänna Donna Elvira och den lilla Clementina, framträdde till den furstliga tonsättaren, sjöngo verser till hans ära och räckte honom en lagerkrans.
Sedan detta skett, närmade sig Andrada till Infanten, bugade sig och höll till honom ett kort tal, som kanske förtjenar anföras.
Det lydde ordagrannt:
Bland alla Amerikas, alla Europas barn har Eders Kongl.
Höghet varit den förste, som upptäckt att också Brasilien äger lagrar.
Ännu är en upptäckt att göra, den, att detta glömda, obekanta land äfven hyser ekar, hvaraf medborgerliga kronor kunna viras, ehuru dess ekar äro af ett något annat slag än de, hvaraf man hittills i flera af Europas länder binder sådana kransar.
Måtte detta fynd blifva förbehållet åt Eders Kongl.
Höghet, eller åtminstone åt någon annan telning af det gamla och ärorika huset Braganza!
Dom Pedro skulle måhända mycket hafva misstyckt detta fria tal, i fall han hört det.
Men sådan var icke händelsen, ty hela hans uppmärksamhet, alla hans sinnen voro fästade vid Donna Elvira, som framräckt kransen, och öfver hvars sällsynta skönhet han syntes öfverraskad ända till häpnad.
Kort derefter gaf värden tillkänna, att aftonmåltiden var färdig, och man trädde nu ut i parken, der anrättningen för de kongliga och de förnämsta gästerna var serverad under ett öppet tält eller rättare baldachin, men för de öfrige under bar himmel.
Solen hade redan nedgått och natten, nästan utan all skymning, genast derpå inbrutit, såsom vanligt är i de tropiska länderna.
I träden voro otaliga färgade lampor i pittoresk gruppering anbragta, hvilka, jemte de i den stilla natten brinnande marechaller och flambeauer fläckvis utbredde en ocean af ljus, under det att vissa ställen med flit voro lemnade i en hemlighetsfull skymning.
Detta magiska ljus, som bröt sig mellan de mångfaldiga, till en del fruktbetyngda träden, blommornas doft, den sköna atmosphæren som nu återtagit sin spänstighet, den ljufva svalkan, oaktadt att sjövinden redan börjat dö ut, den osynliga musiken, och under dess pauser hafvets aflägsna och tysta sorl, de i granna, mångfaldiga drägter hvimlande gästerne, de med alla verldsdelars läckerheter belastade borden: allt detta gaf denna fest något feiskt, något förtrollande, som vår af nordisk frost stela pensel, förgäfves skulle försöka måla.
Sjelfva drottning
Carlina syntes hafva glömt sitt europeiska Hesperien, och framkastade icke den ringaste anmärkning emot Brasiliens luftstreck eller dess invånare.
Sedan, efter intagen måltid, som i det hela var af en temligen lätt beskaffenhet, man en stund lustvandrat i parken, föreslog värden sällskapet att inträda i paviljonen och taga sig några dansar.
Balen öppnades af ett solo-par: det var den unga Villaflor och lilla Clementina, som utförde en cachuca med en lätthet, en eld, en gratie, som äfven i dessa länder måste varit sällsynt, emedan det unga paret, efter slutad dans, öfverhopades med loford, bland hvilka Drottningens icke voro de sparsamaste.
Hela salen skallade af ljuden: agradavel! delicioso! encantador!
Ni är i sanning en lycklig fader, Dom Ignazio, anmärkte hon.
Denna flicka är verkligen det täckaste barn jag någonsin sett i denna hemisphær: jag förundrar mig äfven öfver hennes blonda hår och hennes ljusa ansigte, alldeles såsom vore hon en nordens dotter.
Hon är det också till hälften, svarade Andrada, ty hennes moder var från Nya England.
Denna förbindelse förklarar mycket af edra politiska åsigter, genmälte drottningen med en betydande blick.
Hon drog sig derefter, sedan hon åskådat ännu en dans, åtföljd af några äldre herrar, till ett sidorum, der ett spel-bord var i beredskap.
I paviljonen blef efter hennes bortgång dansen mera fri och glädjen mera lösbunden.
Dom Pedro uppbjöd Donna Elvira och dansade med henne flera både spanska, engelska och franska dansar.
Slutligen, när han tröttnat, gick han in i ett sidorum.
Kort derefter blef balen, som mer och mer lifvade sig, plötsligt afbruten af ett oväsende utanföre, som öfverljudade sjelfva den högskallande orchestern.
Man förnam en mängd bloss, hörde hästars gnäggande, hundars skällande, högljudda menniskoröster blandade med vilda skratt.
Jesus Maria!
Vi blifva öfverfallne!
– Det är ett röfvarband!
– Man vill mörda oss!
– Nej, det är Indianer! – ropades från alla sidor.
– Omöjligt, omöjligt, inföll Dom Ignazio; det är någon oreda, kanske något slagsmål, som utbrustit bland betjeningen, hvilken måhända plägat sig för mycket.
Jag vill gå, och ställa detta oväsende till rätta.
Men knapt hade han, följd af någre andre med blottade värjor, gått ut, förrän i samma ögonblick hufvudingången fylldes af en flock män, alla beväpnade med bössor, svärd, spjut och knifvar.
En af dem var insvept i en stor kappa, någre halfnakne, andre klädde i indiansk drägt och rysligt tätuerade.
I samma ögonblick framrusade, midt i salen, framskuffadt af mannen i kappan, som syntes vara troppens anförare, ett stort, spräckligt villdjur.
Gud och alla helgon, en tiger! en tiger! ropade hundrade qvinliga och manliga röster, och alla störtade ut genom rummets sidodörrar.
Det var en trängsel, en oreda, en förskräckelse, som icke låter sig beskrifva.
Vid detta uppträde upphof anföraren ett så häftigt skratt, att kappan öppnade sig och den djupt nedtryckta hatten föll i golfvet.
Några, som icke hunnit utkomma, och som ägde nog mod att se sig om, ropade: det är Infanten! det är Dom Miguel.
Det var blott en, i hela detta sällskap, som icke flytt, och detta var den unge Villaflor.
Han hade dragit sin lilla värja, och nalkades långsamt villdjuret, som dock just icke syntes begärligt till strid, utan stod stilla och såg sig med lågande ögon rundt omkring, liksom det väntade ett anfall.
De häftiga slagen af dess svans syntes dock bevittna, att dess sinnesstämning icke var så alldeles lugn.
Mellertid nalkades
Villaflor djuret och syntes på allvar vilja anfalla det.
Då ilade Dom Miguel hastigt fram och fattade kraftigt hans arm.
– Är du galen, pojke, som vill inlåta dig i kamp med detta djur?
Du ensam, och det med en cavaljersvärja?
Vill du dock ändteligen bestå denna kamp, så vill jag låna dig ett ordentligt svärd och en jagtknif, men jag svarar dig inte för utgången.
Prins, utbrast gossen med gnistrande ögon, ni har på ett ovärdigt sätt förolämpat detta sällskap, och ni är skyldig oss upprättelse.
Det är emot er och icke mot detta oförnuftiga djur jag nu vänder mig.
Jag utmanar er till envig:
Drag ert svärd!
Jag är adelsman.
Bravo, gosse, du har courage!
Vore du blott fyra eller fem år äldre, så skulle jag ej neka dig den äran, att emotta ett blodigt märke af en Infant af Portugal, Brasilien och Algarbierne.
Men nu kan Dom Miguel, finner du, icke söla sin hand i menlösa barns blod.
Villaflor, numera icke mer mäktig sina sinnen, trängde närmare inpå honom, och ropade, skummande af raseri: försvara er, infant, eller jag genombårar er!
Ur vägen, byting, eller jag förkrossar dig! utfor Dom Miguel, och vek ett par steg till sidan.
Men då han i det samma blef varse, att djuret lagade sig till, att med ett språng kasta sig på gossen, röt han till: ligg stilla, Jaggù, jag behöfver inte din hjelp! – vek sedan undan, grep hastigt från sidan Villaflors arm, ryckte värjan från hans hand, sönderbröt den och kastade bitarna på golfvet.
Allt detta var blott ett par ögonblicks verk.
Se så, hvad vill du nu göra, min son? utbröt Dom Miguel med ett hånlöje.
Villaflor skalf af vrede, ropande: fega, lömska usling!
Vi veta icke, huru
Miguel skulle upptagit detta tillmäle; men han blef i det samma afbruten af drottningen, som, följd af Dom Pedro och åtskillige andre, hade störtat in i rummet.
Utan fruktan för villdjuret, ställde hon sig midt emot sin son, med häftighet och förbittring utfarande:
Hvad betyder detta uppträde, Dom Miguel!
Du vill väl icke mörda oss, förmodar jag; men tänker du då skrämma oss alla till döds?
Och du, yngling, hvad är du för en rebellisk undersåte, som mordiskt vågar angripa en Infant af Portugal och derjemte smäda honom?
– Min son, skaffa detta villdjur i ögonblicket ur salen!
Dom Miguel besinnade sig något litet, sedan ropade han:
Topayoso!
Nu framträdde en Cafuso, det vill säga, en afkomling af en Neger och en Indian, igenkänlig genom sin kaffebruna färg, sin starka muskelbyggnad, sina små fötter, och allramest genom sitt vidunderliga, utomordentligt ömniga hufvudhår, som, lik en naturlig peruk, uppsteg halfannan fot öfver hufvudet, vid hårfästet alldeles slätt, liksom på Amerikanarne, men ytterst ull-likt krusigt, och på ett högst fult och ohyggligt sätt sammansnodt, liksom i den polska martofvan.
Led ut Jaggù! befallte prinsen.
Mannen fattade djuret vid halsbandet, som syntes följa honom med nöje, liksom gladt, att få lemna detta lysande sällskap.
Mellertid hade drottningen kastat en blick på sin äldsta sons ansigte, i hvilket hon trodde sig läsa ett drag af skadeglädje och ett doldt löje.
Sedan vände hon sig till den yngre, mera förlägen än ond, sägande: förklara dig nu, Dom Miguel!
Jag hoppas, att du icke menat så illa med detta upptåg, så opassande det än är.
I förväg ber jag, å min unga sons vägnar, er, senhor Andrada, och hans gäster om ursäkt för detta misslyckade skämt.
Min förklaring är snart gjord, senhora.
Jag återkom, sedan natten redan inbrutit, med mitt följe från en jagt ur skogen.
Min väg gick nära förbi detta ställe.
Då jag såg så mycket ljus och hörde musik, trädde jag in i parken, och erfor af betjeningen att senhor Andrada firade en banket och att hofvet vore der.
Jag ansåg mig då också höra till sällskapet, ehuru värden förgätit att bjuda mig, och beslöt att deltaga i sällskapet, ehuru jag just icke hade någon bal-costume och ehuru jag föröfrigt inte särdeles älskar sådana slags nöjen.
På vägen fick jag det infallet att bereda damerna en liten förströelse i denna enformiga lustbarhet, visserligen förknippad med ett ögonblicks alteration, men sedan så mycket angenämare att minnas.
Men besinnade du då icke, då du så obetänksamt lössläppte tigern, att han kunnat klösa sönder, bita ihjäl oss allesammans? frågade drottningen.
Bita ihjäl? upprepade Dom Miguel skrattande.
Detta djur, som min kongliga moder och det öfriga sällskapet behagat upphöja till namn, heder och värdighet af en tiger, är dock egentligen till sin natur helt simpelt en Jagguar, till sin charakter en pultron, och till sin profession för närvarande en betjent, ty han har nedlåtit sig, att tills vidare tjena mig såsom hund.
Jag har sjelf fångat honom som unge, tamt och dresserat honom.
Han har föga mera mod än en slagtarhund, angriper sällan någon, som ej retar honom, och han var sjelf dessutom så litet angelägen om den äran att blifva presenterad vid hofvet, att jag förut måste reta honom och med våld kasta fram honom i salen.
Till ytterligare nästan öfverflödig säkerhet äro klorna och framtänderna på honom afsågade.
Herrskapet behagar alltså benäget inse, att här omöjligen kunde komma i fråga den minsta fara, på sin höjd några lindriga, alldeles oskadliga klösningar.
Det fägnar mig, min son, att du icke menat något illa med detta besynnerliga upptåg.
Men finner du då icke det obetänksama, det opassande deruti?
Må vara, senhora, men jag skulle för allt i verlden icke velat mista detta nöje.
Ni borde sjelf ha varit närvarande, moder, ni borde hafva sett, huru hundrade cavalierer med dragna värjor rusade på dörren, och höllo i trängseln på att ränna dem igenom ryggen på damerna, i stället för att vända dem mot jagguaren, som sjelf skalf af räddsla.
Ha! ha! hvilket oförlikneligt spektakel!
– Men dig, gosse, måste jag undantaga: du är den ende, som har mod i bröstet.
Var nu icke längre ond!
Du är för god, att längre vistas i dessa kretsar: du skall få blifva page hos mig: jag skall uppfostra dig, jag skall bilda dig till en förträfflig jägare och sedan till krigsman.