Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
, » Vi veta redan, att ingen krigskonst, längre förmår vinna seger utan ett afgörande slag.
Äfven den svagaste motståndare sträcker icke vapnen endast för strategiska kombinationer.
Finner han i dessa ett öfverlägset snille, försöker han dock till slut att slita dess väfnad medelst rått våld för att därigenom återställa den förlorade jämnvikten.
» Den anfallande eftersträfvar slaget; försvararen vet, att han på längden icke kan undvika det, och förbereder sig därpå.
Han väntar det, och han önskar det i ett ögonblick, då biomständigheter göra hans läge gynnsammare än vanligt.
Slaget är i alla fall det enda medel, som kan bringa honom i ett bättre läge och befria honom från att tryckas ned af angriparen.
Slaget skall också städse blifva den medelpunkt, kring hvilken händelsernas kretslopp vänder sig. »
Så var förhållandet redan i forntiden och under medeltiden, då de &amp; åda kämpande härarna gingo hvarandra på lifvet med svärdet i hand och striden icke sällan slutade med ena partens fullkomliga tillintetgörelse, och ännu på i6oo: talet bragtes den slagna hären icke sällan i upplösning, sedan dess fotfolk blifvit nedmejadt, dess kanoner och dess tross tagna af segraren.
Härpå följde dock ett århundrade, som ansåg sig öfver-civiliseradt med afseende på krigföringen, och nu förlorade slaget mycket af sin betydelse.
Till följd af förplägnaden uteslutande ur magasin blefvo rörelserna långsamma.
Man intog ställningar, hvilka motparten fann oan-gripliga, man ansåg krigföringens höjdpunkt vara att söka i manövrering for att afskära fienden från hans förbindelser, och man ödade bort tiden med att belägra fästningar af tvifvelaktigt värde, och kom det någon gång till slag, så sträfvade man här icke heller efter något afgörande och drog
ETT FÄLTSLAG.
föga vinst af segern.
Endast Fredrik II, gjorde i någon mån undantag från den allmänna regeln, men det var Napoleon förunnadt att i detta liksom i så mycket annat bryta stafven öfver I700: talet, och hans snabba krigsrörelser afslutades med drabbningar, i hvilka han icke nöjde sig med mindre än fiendens tillintetgörelse (Austerlitz, Jena, Friedland).
Sedan dess har krigföringen bibehållit sin kraft, och segrarna från 1866 och 1870 — 71 ådagalägga mer än väl sanningen af det ofvan anförda yttrandet.
Slaget är i sjelfva verket krigets knutpunkt.
Krigsrörelserna gå icke ut på annat än att med så starka krafter som möjligt falla öfver motståndaren, om möjligt i ett för honom ogynnsamt ögonblick och att med ett väldigt slag krossa honom eller åtminstone bringa honom i ett sådant tillstånd, att han icke på länge blir i stånd till allvarsamt motstånd.
Det är sålunda icke orätt att säga, att slaget utgör det verkliga målet för krigsrörelserna, för härarnas uppmarsch på krigsskådeplatsen, för deras bringande på krigsfot, ja hvarför icke för deras danande, för hela fredsarbetet.
På slagfältet har mer än en gång staters öde afgjorts.
Här är det emellertid icke vår afsikt att skärskåda slagets betydelse i krigföringen — därtill få vi anledning en annan gång —; här må vi söka erhålla en bild af slaget i och för sig, af de krafter, som verka i det samma, af dess förlopp.
I » das Völkerschlacht » vid Leipzig kämpade 150000 fransmän mot nära dubbelt så många förbundna, vid Königgrätz stodo omkring 220000 man på hvardera sidan, vid Gravelotte (d.
18 aug.
1870) anföllos 130 000 fransmän af 200000 tyskar och striden utkämpades utefter en front af en mils längd.
Man har ansett slika styrkeförhållanden högst betydliga, och man har kallat dessa slag för jätteslag, men de skola med ali säkerhet öfverträffas i framtiden.
Då Europas stormakter sätta hvar sin million krigsmän i rörelse, skola de nog kunna samla några hundra tusental på afgörandets valplats, och dessa skola kräfva en front af ett par mil.
Att ledningen af dylika jätteslag skall vara förenad med stora svårigheter säger sig själft.
Innan masshärarna hinna förenas, ty de måste för att kunna röra sig och för att kunna lefva, sprida sig utöfver ett större område, kunna enskilda delar af dem emellertid stöta på hvarandra, hvarigenom mindre slag uppkomma, och på ' underordnade krigsskådeplatser eller på sådana, där stora styrkor icke kunna användas, skall man fortfarande såsom hittills påträffa dessa slag af mindre måttstock.
Vare sig hären i fråga är stor eller liten, blir dess uppgift i slaget att krossa fiendens stridskrafter för att därigenom tvinga honom att underordna sig vår vilja.
När man når detta mål, så har man vunnit en huf-vuddrabbning, en sådan, af hvilken krigets utgång beror, eller som åtminstone blir bestämmande för ett visst skede af det samma.
Alla slag gå dock icke ut härpå, utan mången gång nödgas man upptaga strid för vinnande af ett underordnadt mål såsom fiendens fasthållande, skydd af en trupprörelse eller ett ortföremål e. à.y och då har striden fyllt sin uppgift, så snart detta mål ernåtts, om ock fiendens stridskraft ingalunda blifvit bruten.35 ETT FÄLTSLAG.
För att krossa fiendens stridskrafter är det nödvändigt att bibringa dem förluster, och vapnen äro ju enkom därtill afsedda.
Genom förlusterna minskas antalet af fiendens krigsmän, men då man icke liksom i forntiden kan hafva för afsikt att utrota hela den fientliga hären, sträfvar man att samla förlusterna på en mera inskränkt del af fiendens front för att därigenom framkalla ett intryck, så öfverväldigande, att de oskadade icke förmå uthärda det samma utan att rymma platsen.
Har man segrat på en punkt, gifver fienden snart efter äfven på öfriga, hvarigenom segern blir allmän.
Ledningen i striden går sålunda hufvudsakligen ut på att sysselsätta fienden utefter en lång front, att med en så ringa styrka som möjligt binda fiendens krafter och förleda honom att fastlåsa så mycket trupper som möjligt, allt under det man behåller hela sitt öfverskott af krafter till förfogande, redo att insättas på den afgörande punkten, då tiden därtill är inne.
Att finna den afgörande punkten är fältherrens sak, och det är just häri, som snillet uppenbarar sig.
Ingen har så som Napoleon I varit mästare här vid lag, och hans vackraste segrar (Rivoli, Austerlitz, Jena, Friedland, Dresden, Ligny) hafva just vunnits genom hans stora förmåga att finna den punkt, där slagets utgång kunde afgöras, och att sätta in hela sin sparade kraft här, sedan fienden redan förbrukat alla sina stridsmedel.
Då tidén sällan medgifver att flytta betydliga stridskrafter utefter en lång front, är det af synnerlig vikt, att den, som framrycker till anfall, på förhand något så när känner sin fiendes ställning, så att grupperingen för striden kan vara på förhand gjord eller utvecklingen till den samma framgå ur marschordningen på det sätt, att de kolonner, som skola sysselsätta fienden i fronten, inträffa framför denna, under det de, som äro afsedda för hufvudstöten, utan vidlyftiga rörelser åt sidan komma fram på den plats, därifrån hufvudanfallet med största fördel kan sättas i gång.
Till följd af svårigheten att nalkas en af nutidens eldvapen försvarad ställning har anfallspunkten blifvit flyttad ut ända till endera af fiendens flyglar, och under senaste krig hafva omfattande anfall också varit de mest förekommande.
Att de erbjuda stora fördelar är en själfklar sak, ty därigenom att man framgår mot ändpunkten af fiendens ställning, kan man omfatta denna med en samlad, korsande eld, utgången från en längre eldlinie.
Nu händer det dock lätt — och sannolikheten härför växer, i samma mån fronten utsträckes — att fiendens flyglar äro så väl dolda, att man icke finner dem, eller längre bort belägna, än man förmodat; man nödgas då söka sig en anfallspunkt i fronten, och en lång ställning torde väl alltid kunna framvisa någon punkt, till hvilken ett närmande gynnas af traktens beskaffenhet.
Om möjligt söker man äfven här att i själfva verket åstadkomma en omfattning af anfallspunkten, om än detta är förenadt med större svårigheter än i föregående fall.
Slagen vid Solferino 1859 och vid Custozza 1866 vunnos medelst genombrytning, en stridsform, som i framtiden säkerligen åter kommer till heder.36
Man har mycket tvistat om, hvilketdera kan vara fördelaktigare att gå till anfall mot fienden eller att börja striden försvarsvis, och särskildt tyckas de nyaste förbättringarna i vapentekniken gifvet bereda försvaret stora fördelar, Och så är det äfven.
I sin på förhand valda och med konstens tillhjälp förbättrade ställning invänta både infanteri och artilleri den utan synnerligt skydd framryckande motståndaren för att, då denne kommer på lämpligt håll — afstånden äro kända eller uppmätta —, öfverhopa honom med säkert träffande skott, hvilkas utgångspunkter det föga rökgifvande krutet icke ens förråder, under det försvararen själf fortfarande är skyddad.
Häraf torde väl framgå, att angriparen vore dömd till en säker undergång.
Så illa förhåller det sig emellertid icke.
Hvarje förbättring af eldvapnen har stärkt försvarets aktier, men så har kriget kommit och afgjorts till förmån för den anfallande af det enkla skälet, att anfallet mot försvarets nyssnämnda stora förmåner kan ställa andra, hvilka delvis härflyta ur samma källa.
Först och främst är valet mellan anfall eller försvar sällan fritt, utan vanligen framgår den ena eller andra stridsformen bjudande ur det krigsläge, i hvilket man befinner sig.
Den, som för kriget anfallsvis, afstår, då han träffar på fienden, icke gärna från sitt öfvertag utan söker ett afgörande i striden, och detta kan icke vinnas genom ett uteslutande undvikande, genom ett afvärjande, hvartill den fysiskt eller andligt underlägsna vanligen ser sig nödsakad.
Såsom vi redan funnit, förutsätter försvaret en ställning.
Dennas läge och egenskaper kan den anfallande vanligen på förhand göra klart för sig, hvarigenom han kan studera sätten att anfalla den samma.
På grund af den handlingsfrihet han eger, kan han bestämma tidpunkten för anfallet, och kan han förbereda detta med en mot en enda punkt riktad väldig mängd artilleri, hvars storlek endast utrymmet begränsar, ett utrymme, som växt, i samma mån skottvidderna ökats.
Här komma de nya vapnen den anfallande väl till pass, och saknaden af rök gynnar honom minst- lika mycket som den försvarande.
Det är först på de kortare hållen, som den försvarande kan draga ali fördel af de fulländade vapnen mot den blottade angriparen, men det är ingalunda omöjligt, att han dessförinnan dukat under, ty inskränker utrymmet icke den anfallande under stridens första skede, så skaffar han sig här lätt öfvervikten.
Stridens materiella vilkor äro dock underordnade de andliga, och det är i själfva verket dessa, som trots eldvapnens oerhörda förbättring och försvarets materiella fördelar vanligen skaffar den beslutsamme angriparen seger.
Genom den handlingsfrihet, som utmärker anfallet, genom den omständigheten, att man rör sig, att man kommer framåt, att man sträfvar att upphinna fienden, lifvas de anfallande truppernas anda, under det motsatsen inträffar hos försvararen, som stillastående måste uthärda förluster, se fienden uppträda från sidor, där man icke väntat honom, och trots ali eld ändock finner honom fortsätta sin framryckning.
Ut-37 ETT FÄLTSLAG.
bildningen går också öfver allt ut på att väcka och - underhålla lusten att gå till anfall, ty den trupp, som anfaller väl, den har också utsikt att kunna uthärda försvarets pröfningar.
Låtom oss nu följa slaget under dess vanliga förlopp.
Träffa båda härarna under rörelse på hvarandra, uppstår ett s. k. oförberedt slag, ett renkonterslag.
Inväntar den ena den andra, under det denna går till striden med full afsikt att utkämpa ett slag, kallar man detta planlagdt.
Det är ett sådant vi här förutsätta, enär dettas drag äfven göra sig gällande i det oförberedda slaget.
Den anfallande skrider framåt på flera kolonner, vare sig att dessa följa vägarna i långa marschkolonner, eller att de taga sig fram öfver fälten i mera hopslutna formeringar.
Det framför kolonnerna ströfvande kavalleriet är i oupphörlig beröring med fiendens kavalleri och lyckas sannolikt förr eller senare kasta detta tillbaka, hvarefter det söker få redaT på utsträckningen och ändpunkterna af fiendens ställning, en uppgift som betydligt försvåras, när de osynliga gevärsskotten träffa ryttarne redan - på långt håll.
Desse måste på grund häraf fä hjälp från infanteriet i kolonnernas avantgarden, hvilka småningom hinna fram t&gt;ch inleda striden genom att utveckla sig på bred front tillräckligt långt från försvararens ställningar och under mindre strider med enskilda afdelningar, som här och hvar skjutits framför själfva ställningen.
Möjligen deltager något artilleri på långt håll här och hvar i dessa strider, men det mesta hålles ännu tillbaka för att icke blottställas eller förråda ens afsikter.
Under avantgardenas skydd uppmarschera angriparens hufvudkrafter, medan försvararen samlar sina trupper till striden under skydd af de mindre afdelningar, som utgöra säkerhetsvakt i ställningen.
Då den anfallande kommit tillräckligt under fund med ställningen, är tiden inne för honom att draga fram sitt artilleri till anfallets förberedelse.
Så omärkligt som möjligt smyga sig de långa artiilerikolonnerna fram till de väl undersökta platser, där de skola utvecklas, och om möjligt böra de icke låta fienden ana sin närvaro, förr än deras ljudliga skott förkunna, hvad som inträffat.
Sammanhållning och samarbete är artilleriets lösen.
Dess första ställning torde vara belägen mellan 2 och 3 tusen meter från motståndaren.
I fronten och på flankerna skyddas de långa artillerilinierna af framskjutna infanteriafdelningar, som sätta sig väl fast i marken och mången gång nödgas gräfva ned sig.
Artilleriet riktar nu hela sin samlade eld mot försvararens artilleri, ty innan dettas kraft är bruten, är ett vidare fullföljande af anfallet naturligtvis otänkbart.
Den försvarande låter sitt artilleri besvara denna eld, dels för att nedsätta anfallsartilleriets kraft och om möjligt göra hela anfallet om intet, dels för att hålla anfallsartilleriet på afstånd och hindra det oroa försvararens öfriga trupper.
Endast under den förutsättningen, att försvarsartilleriët skulle ligga så gifvet under, att ett fortsättande af dess strid måste vara liktydigt med dess undergång, endast under denna förutsättning bör det draga sig ur duellen för att spara sig till mötande38
af infanterianfallet, men det är nu föga utsikt, att de öfriga trupperna, som blifva anfallsartilleriets säkra byte, skola kunna hålla ut till dess.
Förmår artilleriet icke ensamt lösa sin uppgift, kan det påkalla infanteriets biträde, och enskilda infanteriafdelningar, som här och hvar arbeta sig fram i terrängen, förmå med de långskjutande gevären säkerligen träffa artillerimålen, under det de själfva blifva osedda.
Att de kunna föranleda enskilda infanteristrider mellan artillerilinierna, säger sig själft.
Stridens fortsättning beror nu helt och hållet af artilleristridens utgång, och häraf ser man tydligt, huru viktigt det är, att icke vara sin motståndare underlägsen i artilleri — den svenska terrängen ändrar intet i detta afseende — och att äga ett i skjutning synnerligen förfaret artilleri.
Vinner den anfallande icke öfvertaget, är anfallets fortsättning denna gång eller på det började sättet otänkbar — detta visade mer än väl händelserna vid Plevna —, och det kan nu hända, att rollerna växla.
Ligger den anfallande däremot öfver, kan han öfvergå till stridens andra akt, anfallets omedelbara förberedelse.
Kvarstående i sin ställning eller efter att hafva låtit vissa grupper ombyta plats för att erhålla förmånligare skottriktningar vänder nu större delen af artilleriet sina kanonmynningar mot anfallspunkten eller mot de delar af fiendens ställning, som kunna understödja försvaret af den samma, under det en mindre del fortfarande beskjuter, hans ännu lifskraftiga artilleri.
Framskjutna och väl placerade grupper af infanteriet deltaga efter sina krafter i denna eld, med hvilken man afser att så öfverhölja anfallspunkten, att ingen trupp vidare kan hålla sig därstädes, och att förbindelsen mellan den samma och öfriga delar af ställningen omöjliggöres.
Försvararen fortsätter om möjligt sin eld liksom under föregående skede af striden men kan nu draga sitt artilleri delvis ur den samma för att ersätta förluster och möjligen intaga nya ställningar till mötande af infanterianfallet, hvars riktning nu synes ganska gifven.
Under det anfallsartilleriets eld fortgår, och särskildt under dess senare skede utvecklar sig infanteriet och insättes delvis i striden.
Därigenom att försvarsartilleriet är upptaget, utsättes det härvid icke för så stor fara.
Främsta linien förtätas, och talrika reserver samlas på de platser, därifrån hufvudanfallet skall utgå, så att detta icke kan blifva afbrutet till följd af bristande tillgång på friska krafter.
Skulle den anfallande kunna alldeles tysta fienden vid anfallspunkten, blefve det en enkel sak för honom att låta sitt infanteri rycka hastigt fram och sätta sig i besittning af den samma, men så lätt torde det sällan gå.
Infanteriet nödgas allt i de flesta fall tillkämpa sig hvarje steg framåt, äfven om fiendens motstånd synes brutet.
Nu inträda de största svårigheterna för detsamma, ty nu kommer det att befinna sig inom de fördelaktigaste hållen för försvararens långt och hastigt skjutande gevär, och nu måste det framrycka alldeles blottadt utan att ens såsom hittills finna skydd bakom sin egen rök.
Ett utan tillräcklig omtanke lössläppt anfall misslyckas enligt ali sannolikhet, såsom det gjorde redan 1870.39 ETT FÄLTSLAG.
För att anfallet skall lyckas, fordras ovilkorligen, att det skall vara väl planlagdt, att det skall utföras med öfverlägsenhet, hvilken måste göra sig gällande genom utbredning på en stor och omfattande front, stödt af tillräckliga reserver för åstadkommande af en alltjämnt stegrad öfverlägsenhet, samt först och sist att det är ledningens orubbliga beslut att med ali kraft genomkämpa anfallet.
Under artilleriets fortsatta medverkan — enskilda delar däraf hafva flyttat sig längre fram, och nästan öfver allt skjuter det öfver infanteriet och samlar liksom förut elden mot anfallspunkten — skrider infanteriet framåt utefter hela linien.
Gevärskulornas stora anslagskraft och flacka banor nödgar det till antagande af tunna formeringar, och i ettlediga linier, som följa hvarandra med 200 — 300 meters afstånd, rör det sig rastlöst framåt.
Det gäller att komma fienden så nära som möjligt, innan elden öppnas, ty sker detta för tidigt, blir elden utan verkan, på samma gång som rörelsens fortsättning sättes i fråga.
Men den försvarande, som krupit väl ned bakom sina bröstvärn, och som sannolikt känner afstånden, lär icke underlåta att mottaga de anfallande med eld på ganska långt håll, kanske redan på tusen meter, just för att förmå honom att stanna, och förr eller senare måste han också göra detta.
Han öppnar då eld dels för att oroa fienden, dels för att sysselsätta och uppmuntra eget folk.
Länge bör han dock icke ligga stilla.
Framåt måste man och det med språng ett stycke i sänder.
De kompanier, som hafva lättast att taga sig fram, göra ett språng, under det de öfriga skjuta, och på dylikt sätt skrider det hela småningom framåt.
För att fylla de luckor, som fiendens kulor öppna, och för att gifva främsta linien impuls till vidare framryckning måste denna oupphörligt påspädas med friska afdelningar, som kastas in i den samma.
Sålunda arbetar den sig fram tillräckligt långt för att kunna tillgodogöra sig gevärens hela skjutförmåga, hvilket med de moderna vapnen inträffar redan på 400 m. från fienden.
Nu uppnår elden hela sin kraft; nu rycka de större reserverna fram, om möjligt på någon flygel, för att göra slag i saken.
Nu kan det hända, att fiendens motstånd gifver efter på någon punkt, och att närmast denna varande^ del af främsta linien genast begagnar sig häraf för att sätta sig fast därstädes, och då böra vidstående trupper följa med och reserver genast finnas till hands att gripa in för att vidga den i fiendens främsta linie gräfda klyftan.
Eljest torde väl regeln blifva, att främsta linien sliter så ut sig, att den icke förmår utföra stormlöpningen, utan att denna måste utgå från reserven, som sliter allt med sig.
Under fortsatt eld från gevär och kanoner skrider allt samman rastlöst framåt, och trumslag och hornstötar bidraga att öka farten.
Man går nu fram för att med bajonetten drifva fienden ur hans ställning, om än kulan ännu icke sagt sitt sista ord.
Då den anfallandes infanteri sätter sig i rörelse till anfallets utförande, måste den försvarande bringa alla sina tjänstbara kanoner i verksamhet och bör söka att genom öfverraskning hejda angriparen, hvilket48
lämpligen sker genom intagande af flankerande, ställningar,., till och med framåt.
Hans infanteri träder småningom äfvenledes i verksamhet och förstärkes, allt eftersom ökad kraft erfordras.
Kan den försvarande hålla ut under angriparens hastiga eld, blir det hans tur att med en öfverväldigande eld helsa den senares vidare framryckning.
Nu är äfven tidén inne för ett motanfall, utfördt af den till hands varande reserven.
I de flesta fall viker endera af de stridande, innan det kommer till bajonettanfall, men skulle striden verkligen gå så långt, söka båda parterna att bringa segern på sin sida genom framförande af nya reserver helst i motståndarens flank.
Så regelrätt, som här blifvit förutsatt, förlöper dock ingen strid, utan bakslag och motstötar inträffa än här, än där, och striden drager därigenom ut på längden.
På det stora slagfältet uppehälles striden timtals af artilleriet, medan de rörelser utföras, som skola leda till hufvud-anfallet, och på stora delar af fronten kommer man aldrig längre än till skenstrid.
Ja, i framtiden kan det nog äfven inträffa, att hela dagsarbetet måste inskränkas till ar1; illeristrid och uppmarsch, hvarefter den afgörande striden kommer först dagen därpå.
Fastän man vid Gravelotte började kl. 5 på morgonen, var det fara värdt, att hufvudanfallet icke medhunnits under dagen.
Striden har emellertid nått sin kulminationspunkt.
På båda sidor äro trupperna mer eller mindre upplösta, blandade om hvarandra, uttröttade och beröfvade sitt befäl.
Reservens ingripande, där en sådan ännu finnes till hands, afgör mången gång ■ utslåget,.
och nu är tidpunkten inne för kavalleriet att upplifva sina minnen från Fredrik II: s slagfält genom att, sedan det kastat fiendens kavalleri ur fältet, bringa den andlöse motståndaren att vika.
Upplösningen och utmattningen blifva kännetecknande för framtidens strider, hvilka kräfva en stor skicklighet hos ledningen — hvars arbete blifvit försvåradt genom rökliniernas bortfallande och frontens utstäck-ning —, stor färdighet i vapnens handterande hos manskapet i förening med öfverlägsna andliga egenskaper hos detta, ty endast dessa göra det möjligt för det samma att uthärda stridens slitande inflytanden, endast dessa-gifva den fasthet och säkerhet, som .fordras, då striden blifvit liflig, och då maskineriet måste arbeta, äfven om de ledande kuggarna falla bort.
Att försvaret ingalunda ställer mindre fordringar på soldaten än anfallet, är alldeles gifvet, och hvem skulle väl för öfrigt vilja afsäga sig förmågan att gå till anfall, äfven om detta anfall skulle antaga formen af en från försvarsställningen utgången motstöt?
Ty utan anfall ingen seger!
Man må väl afvisa fienden gång på gång, men anfaller man icke och besegrar honom, kommer han igen och slutar med att gå såsom segrare ur striden.
Det bästa beviset härpå lemna turkarne, som trots det mest sega och framgångsrika försvar dock till slut dukade under.
Det är dock icke nog med att vinna seger.
Genom förfölj ning skall den segrande i grunden spränga den slagnes oordnade delar, och dennes41 ETT FÄLTSLAG.
återtåg är ingen lätt sak, men vanligen är utmattningen efter slaget så stor, att båda parterna, ofta under skydd af natten, rätt snart komma åtskils, under det endast kavalleriet från ömse håll bevarar känningen med motståndaren.
Gäller striden besittningen af en starkt befäst ställning, öfvergången öfver ett vattendrag e. d., så betingas dess förlopp till viss grad af dessa egenskaper, och möjligen föranledes den anfallände härvid att taga nattens mörker till hjälp för att utan förluster genomgå det bälte, som under de för den försvarande gynnsammaste omständigheterna be-herskas af hans eld.
Möjligen få vi någon gång tillfälle att återkomma, till dessa särskilda men allra helst för oss synnerligen viktiga strider.
ooooo-
Till mörkret.
Det är så mörkt om vinternatten i mitt rum.