Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hur djupt och bittert skall icke en människa hafva känt sig själf som en vingklippt fågel, för att de tankar, han vill forma till dikt, i den grad skola få ljudet af förtviflans kväfda ångestrop.
Det är det förgångnas hela tyngd och elände, som ropar inom honom för att få luft, och han kläder icke sagan om sitt eget lifs största smärta i praktfull kostym eller glansen från förgångna sagoperioder.
Så osminkadt, hårdt och lefvande har han känt sitt eget öde hota ur djupet af sitt jag, att han ej finner någon bättre bild för detta öde än den fattige lapp-Svedberg, som föraktad och sjunken lefvat ett förverkligadt drömlif och nu dränker drömmarnas missräkning i bränvin.
Så var han också fäst vid det land, där han var född, att han såg sitt eget öde i samband med hemlandets underliga, trollbundna barn.
Men han kom dock loss från trolldomen, och öfver fjällen tog han sig fram till mera bebodda trakter.
Han drog till Norges nordligaste kust, där hafvet aldrig fryser till, och där midnattssolen månader om året lyser öfver fjällen.
Sedan den unge läkaren återvändt till sina studier i hufvudstaden, lefde Molin i denna trakt hela den återstående delen af sitt lif.
Med den lilla staden Bodö som hufvudsaklig vistelseort besökte han Nordkap och Nordkyn, Lofoten och Hammerfest, och från denna tid datera sig lifliga skildringar, hvilka han sände till Göteborgs Handelstidning, Jämtlands-posten, Göteborgs Aftonblad m. fl.
Det ständiga behofvet af penningar hindrade honom emellertid från en mera samlad författarverksamhet, och det är ytterst rörande att läsa i hans bref, hvilken kamp han stred för att icke andligen duka under.
Ingenting kan vara mera karakteristiskt för ett svenskt författareöde än denna dubbla kamp, där det så att säga gäller att på en gång rädda så väl själen som kroppen — och där man vanligen ej lyckas med mera än att förstöra endera.
Ty det är att märka, att de sträfvanden, hvilka gå ut på att lifnära kroppen, d. v. s. tjäna pengar, de skada själen eller m. a. o. ödelägga författarskapet.
Och de sträfvanden, hvilka å andra sidan gå ut på att hålla författarskapet uppe, måste alltid utföras på bekostnad af det materiela.
Hela vår litteraturhistoria är en historia om denna omöjliga kamp, och aldrig har jag sett den framträda under mera bizarra och förtviflade former, än i hvad som rörde denne glömde äfventyrarenatur, hvilkens lif var lika fullt och helt, som hans diktning blef fragmentarisk.
Nästan hälften af hans stora korrespondens är ett enda nödrop af brist på mynt.
Fattigdomen hos hans få vänner, bristen på fosterlandssinne hos mängden af dem, med hvilka han kom i beröring, och som ej ens kunde skaffa honom ett års lugn, var det som framkallade alla dessa svårigheter, af hvilka Molin i hela sitt lif hölls nere.
Han klagade icke, men han var i en oupphörlig nervös verksamhet för att kunna skaffa sig mynt.
Han gör långa uträkningar, hur mycket han skall kunna tjäna på det och på det.
Han skrifver kolumner med siffror, som om dessa skulle kunna fylla hans tomma börs.
Han berättar om lån på 5 eller 10 kronor, hvilka fylla honom med oro, emedan han icke kan betala dem.
Han har vilda planer, än på att emigrera, än på att skrifva om Lofoten till utlandet, än på att köpa en kutter och segla världen rundt, än på att fara till
Spetsbergen och skildra det världshistoriska ögonblick, då det sista bandet skulle brista mellan Andrée och terra firma.
Som hindret för allt detta stod öfverallt bristen på mynt och som målet begäret att ernå detta »Sesam öppna dig!», hvilket i Molins situation var det samma som själfva lifvet.
Hur den mannen slitit ondt, och hur han kände sig till mods, har han bättre än någon målat i ett långt bref — nästan ett manuskript — där han skildrar, hur han hållit ut ensam i ett tält i 2½ dygn under snöstorm på Sulitelma.
Sulitelmabolaget skulle nämligen anordna en expedition dit upp för kartläggning af glaciererna, och Molin följde med för att måla.
Medan han sitter ensam i tältet och väntar på bättre väder, skrifver han, som följer:
»Min verksamhet skulle vara halfvägs upp på Stortoppen.
H. skulle mäta glacierdelen inom Sverige.
(Nu stormar det, så jag tror, att tältet skall ryka i väg.)
Han hade begränsad tid, och då han såg, att vädret blef allt värre, beslöt han att afstå.
Men jag var envisare och tänkte: än komma gyllene dagar.
Jag telefonerade till kontoret, tog hela stassen, tältet och all maten (beräknad för tio dar till 3 man) och allt brännvin förstås.
H. resonerade icke.
Bra pojk.
Unnade mig brännvinet.
Vi slogo till sist upp mitt hem, drucko kaffe, och så kom skilsmässans högtidliga ögonblick.
Då fotograferade H. mig och karlarna, tältet och klöfjehästarna och foten af Kjeurajokke (toppen i moln såsom ock Stortoppen).
»Och så blef jag allena.
Jag stökade litet med bädden — en viktig sak — och så såg jag på, hur tältet var förtöjdt.
Men det gjorde jag dåligt och så dåligt, att jag aldrig skall glömma den natt, som gått.
— Fy fan!
— Den var intressant, men ledsam i längden.
Det blef en rykande storm med hällrägn, snöblandadt.
Jag måste ut i kolsvarta mörkret och söka stora stenar att lägga på tältlinorna och nedikring.
Men det gjorde liten mån.
— Tältpinnarna voro så vårdslöst nedslagna och anbragta, att tältets duk icke var spänd.
Så måste jag vaka och ligga vid den mest hotade punkten, där hvarje sekund vinden ville lyfta hela skräpet — och hålla fast så godt jag kunde.
Tältduken var kall som is.
Jag har i natt hållit den i nyporna, så att jag är öm i naglarna.
Tordes icke lägga mig att sofva.
Stod och låg så hela natten.
Blef hungrig.
Måste i hast på alla fyra söka mig några skorpor och något kallt.
Lefde och uppehöll vakenhet och intresse genom att dricka hälften af en stor flaska whisky.
Fram mot kl. 5 bedarrade vinden.
Snön föll mera tjock och tung.
Snart bågnade tältsidorna och styfnade.
Då somnade jag.
Opp igen kl. 7.
Jag frös ohyggligt.
Snön hade lagt mest på, där jag hade hufvudgärden, och så blef där dropp, så att jag frös om axlarna.
Här sitter jag nu och skrifver på mitt färgskrin.»
Brefvets fortsättning är daterad annorstädes den 4 september.
Det börjar sålunda:
»Ja, det gick icke i tältet där uppe vid isbræen.
Stormen tilltog och varade.
Jag var där 21 dygn — fick och kunde icke sofva.
Höll nästan på att falla samman af trötthet och sömnlust.
Så tyckte jag icke, det var idé att vara där längre, ty snön låg så djup, att den steg mig till knäna, utom i lä, där snövallen stod till armarna.
Kl. 4 om morgon satte jag mig i ordning till hemfärd.
Packade ihop, så godt jag kunde, och tog nästan Gud i hågen.
Du skall tänka dig att gå ett par mil i ett oländigt fjäll och icke ha mer att rätta dig efter än motvinden, som här icke alltid går så rak.
Jag kunde då jag startade, kl.
½7 på morgonen, icke se tio eller femton steg framför.
Snön gjorde som alltid under dessa dagar — jagade fram i horizontalplanet.
»Jag tänkte att taga brännvin med mig för att värma upp mig på vägen, men återigen lät jag bli, då jag ju måste tänka mig möjligheten att omkomma och icke ville, att man skulle finna en halftömd brännvinsflaska hos liket!
Efter en förhållandevis snabb marsch kom jag lyckligen till Furulund, där man just skulle utrusta en expedition för att söka upp mig och hjälpa mig.
Hyggligt folk de här styrande i Sulitjelma! — — — »
När man läser en sådan skildring, förstår man en god del af Molins karakter.
Hvem mer än han skulle fallit på den idén att låta lämna sig ensam i fjällen för att få måla, tänka och dikta i fred!
Sådant var naturligt för honom, liksom för oss att stänga oss inne i ett arbetsrum.
Men vi måste också komma ihåg, att Molin var en man, hvilken för sitt nöje dagligen under lång tid badade i motströmmen omedelbart ofvanför Nämforsen i Ångermanland, ensam besteg Sulitjelmas topp, åkte skidor som en lapp, lät sig glida utför bärgshällar nästan med fallhastighet och njöt af nöjen som att bland glaciererna hoppa öfver afgrunder på 1,000 fot.
Hur djupt han kände sitt eget lifs underliga enstöringsöde visar midt i den karga, torrt humoristiska skildringen en passus sådan som den om brännvinsflaskan och liket.
Hela tiden fanns hos honom en underström af den känslan, att han var en paria, men en paria, som förfogade öfver hela skatter af den rikaste poesi.
Det är karakteristiskt, att han i sina bref så sällan kommer sig för att tala om sina litterära planer.
Det är, som om tanken på allt annat knappast lämnade honom tid.
Men man får en inblick i, hur mycket som sysselsatte honom, när man läser följande i bref till en af Molins konstnärskamrater och vänner.
Detta bref visar hela vidden af det stoff, med hvilket denne rike fattigman satt inne.
Det visar också enstöringens försagdhet och bristande tilltro till framtiden och de möjligheter, hvilka lifvet plägar skänka, just när allt hopp synes ute.
I detta bref, som är dateradt Bodö den 26 mars 1896 — alltså ungefär en månad före sin död — skrifver han:
»En sådan gosse som jag slår sig aldrig i världen igenom — och, hör det!
Därtill behöfves ungdom och tro på sig själf — och en obändig arbetshåg, tillsatt med hänförelse.
— Jag arbetar ibland — för att icke svälta ihjäl.
Jag har ingenting att säga folk, hvarken med penna eller pensel och skall aldrig i lifvet få något häller.
Äregirig är jag icke mer än en dillströmare.
Det finns ingenting som sporrar åsnan framåt.
En eller annan gång dra’r henne hungern i hennes långa öron — och då går hon ett par steg.
— Jag trodde en gång, att jag skulle bli tillräckligt kär för att sporras framåt för att få äga den älskade.
Kär är jag, men därmed stannar det, troligen och visserligen.
Medan jag låg i Näsåker och var halft vansinnig af svält och skam, fanns ännu hopp på framtiden.
Ser du — man lär icke känna sin begränsning, förr än man kommer upp till 30-åren.
Men då blir det en plågsam uppgörelse med ungdomsdrömmarna.
De puttas en för en i en påse för att dränkas.
Jag har dränkt mina.
Där fanns en af de där små kära valparna, som var rosenröd och fin, men han lefde icke längre än de andra.
— Har du icke dränkt dina drömvalpar, så gå ut och gör det!
Annars blir du en Ibsen-figur!
Och det är det dummaste, jag vet.
De äro som bläckfiskar — sakna kropp — materie.
Gå och ljuga för sig själfva — lefva och dö själfkuggade.
En af mina vackraste valpar var «Forna dagars Ångermanland».
Jag arbetade på den ungen i flere år, men då den skulle födas, var lifskraften otillräcklig.
Ångermanland är ett historieland — sagoland — berättelseland.
Alla de gamla skatterna af allmogediktning och verklig historia var min mening att rädda.
Förtjänsten hade varit liten i pekuniärt hänseende, men jag var förälskad i uppgiften.
— Nej, folk ville icke hjälpa till, och det behöfdes pengar.
Nu får den där skatten multna ned.
I dragspelets tid dö gamla melodejor.
Om du läste en förvirrad bit i Nornan, som hette »Historien om Gunnel», kan du kanske få en idé om åtskilligt af det egendomliga i denna landsända, ehuru jag i den begränsade ramen icke orkade återge det.
— Dessutom kan det lända till min ursäkt, att historien skrefs under lifsfara — snöstorm vid Sulitjelmaglacieren.
Där ensam i ett svagt tält — vakade 2 dygn — dissekerade min dödsfruktan, som f. ö. icke fanns.
För slö, gamle, att vara rädd!
Dessutom: den som skall hängas, dör icke för en snöstorm.
Det finns mycket af min egen mor i Gunnel.
Hon var så där.
Och där finns ännu sådant folk.
Diktareflickor i höga furuskogar.
Min andra dröm, medan jag var i Näsåker, var ett härskri för lapparna.
— En bit i »Julkvällen» 1891 var ett af kapitlen i den tilltänkta boken.
De lefva under förtryck, stackrarna, och där behöfdes ett nödrop och ett härskri.
Jag tänkte skrika i den vildaste och originelaste bok, som varit skrifven på svenska.
Skulle bli lapproman.
Tänkte stegra verkan genom tidningsartiklar.
Ämnade göra nytta, min far.
Ämnade bli lappfar.
Ämnade slå mig litterärt igenom på den.
— Och där var ett ämne, som icke blifvit uttröskadt af dåliga skribenter.
Jag arbetade och svalt.
Frös i min usla stuga, så att jag blef nästan hälsolös.
Så kunde norrmannen i Ljusnedal (Härjedalen) icke hålla sig i skinnet.
— Renstölderna blefvo allt tätare, våldet allt större.
Det blef offentligt bekant.
Aftonbladet sände dit en korrespondent.
En lapplags-komité nedsattes.
— De ha’ nu gjort en dålig lapplag.
En här af usla skribenter skref sentimentala lappskisser — fastän de ingenting visste om lappar — och därmed hade de brutit äfven min lappska rosenknopp! — — —
Jag var ledsen i 8 da’r och så tog jag i igen, medan jag drog spänntampen i byxorna strängare för magaknorret!
Min tredje dröm var också ett härskri.
Norrlands bönder äro utplundrade af sågverksägarne.
Norrland skall icke gå framåt, som det står att läsa i avisorna.
— Norrland är icke något framtidsland.
Där skall bli ödemark.
Jag skref på en bok.
Det var mycket egendomligt i den.
Gammalt och nytt stötte ihop.
Det egendomliga sagofolket — berättarefolket — diktarefolket — med dragspel i händerna och växelblanketter i bakfickan!
Det numera fattiga, banaliserade folkets dödssång, men på samma gång ett kraftigt: » Ned med vampyrerna!»
— — Well!
För sent nu! X. kom hit upp, skref en lång serie om skogssköflingarna och allt det andra, som var mitt.
Jag tog det med ro.
För öfrigt är det svårt att skrifva, gut.
Där skall vara rödkindad bondnatur och den finaste korsettkonst.
Publiken skall vara ett viljelöst ting i skribentens hand, ett ting, som han handlöst skall kunna kasta in i hvad stämning han vill.
Språket skall vara raffineradt och — okonstladt.
Du skall icke kunna sätta ditt finger på ett enda ord och säga, att det var onödigt.
Det är känslan af vanmakt inför dylika fordringar, som gör mig skrifvandet af mina små bitar så svårt.»
Den, som något förstår konsten att bakom orden gissa sig till meningen, ser lätt, att i dessa till utseendet så förtviflade uttryck om sig själf har brefskrifvaren, kanske utan att veta det, på samma gång gifvit uttryck åt en inre rikedom, hvilken är hans bästa eftermäle.
Han har arbetat — för att få tid att arbeta, något som är den medellöse konstnärens hårda öde.
Han har sett åren gå under svält och umbäranden, han känner, att han under detta besynnerliga lif, hvars mening och mål han tycker vara hans egen önskan så spöklikt främmande, hunnit öfver 30 år, utan att han fäst i blifvande ord något af allt, hvad han i drömsyner sett glida förbi sin själs öga.
Han ser detta så bittert, att han känner behof af att försvara sig själf.
Och han gör det genom att nämna ett par serier af tidskriftsartiklar, hvilka i själfva verket icke skulle betydt det minsta, i fall de verk, Molin här nämner som sin egen oskrifna lifsgärning, hade blifvit till och färdiga kommit på papperet.
Molin var en eldnatur, och allt hvad han företar sig bär pregeln däraf.
Hans kärlekshistorier, af hvilka brefven bära många spår, visa ett temperament, som i vildhet och kraft gör intryck af något helt annat än den i allmänhet tama eller raffinerade tid, i hvilken vi lefva.
På det erotiska området uppenbarar han en underlig motsats mellan den mest lidelsefulla ömhet och en fatalistisk köld, hvilken verkar med något af det ödesdigra i en naturmakt.
Allt igenom får man intryck af en person, hvilken äger naturlig öfverlägsenhet, utan att synas medveten därom.
Han är obekant med lifvets små lagar, och i sitt förhållande till dem är han ej sällan naiv.
Men alla de stora krafterna i lifvet leda honom, liksom de synas lyda honom med den egendomliga villighet, hvarmed yttre förhållanden i allmänhet pläga mottaga sin prägel af de naturer, hvilka ej låta kufva sig.
Denna egenskap synes vid första påseendet stå i motsats mot den ytterliga nedstämdhet, hvilken betviflar till och med möjligheten af en slutlig seger.
Men här är det enstöringen som talar.
Det är enstöringen, hvilken ej är i tillfälle att genom jämförelse på nära håll reducera svårigheterna till deras rätta valör.
För en sådan enstöring blir lätt sandkornet ett berg, och för honom blir det möjligt att i sin ensamhet tro, att några tidningsartiklar om lapparne gjort den lapproman, om hvilken han själf drömt, till en omöjlighet.
Man kan nu säga: är det då så säkert, att Molin verkligen förmått att utföra de planer, hvarom han drömde?
Jag svarar härpå, att väl ingen någonsin utför ens halfparten af det, som han en gång drömt.
Men sedan jag sagt detta, ber jag att få hänvisa till de bref, jag redan citerat, till utkastet till en lapproman (Julkvällen 1891), novellen i Nornan (1895) samt berättelserna i Ord och bild samma år.
Tillsammans visa dessa fragment en diktarbegåfning, som är säker på sig själf, en originalitet så djup och rik, att vår litteratur lidit en större förlust genom denne okände unge mans död än genom många af de förluster, som begråtits i massor af samtida nekrologer.
Ytterligare stärkes denna öfvertygelse genom kännedomen af författarens efterlämnade papper, hvilka i ett land, som är månt om sin litteratur, ej lära sakna förläggare.
Molin hade en ny insats att göra i vår vitterhet, och jag vågar påstå, att det lilla vi sett af hans hand visat, att denna insats hade han också varit mannen att göra.
Han skulle hafva infört Norrland, det obekanta jättelandet, med sina skatter af nytt lif och ny poesi, i vår litteratur, och härpå har litteraturen länge nog väntat.
Sverige är ett underligt land, därigenom att det är så mångskiftande och vidsträckt.
Det rymmer inom sin vida yta ej blott de mellersta landskapens lynne, som företrädesvis kallas svenskt.
Det rymmer vestkustens hårda och på samma gång lätta karaktär.
Det har äfven plats för norrländingens sagolynne, som
Molin karakteriserat i de vackra orden om dess kvinna: »Diktareflickor i höga furuskogar».
Det svenska lynnet rymmer öfverhufvud en mängd af motsatser, som aldrig enas hos en diktare, och ingen har heller haft större blick för dessa motsatsers kamp än den diktare, hvilken efter hvarandra skref »Kapellet», »Drottningens juvelsmycke», »Det går an» och »Svenska fattigdomens betydelse» — C. J. L.
Almqvist, den diktare, hvilken själf var rikast på motsatser.
Ur dessa motsatsers kamp och utveckling är det emellertid som den största framtid för svensk dikt en gång skall träda fram.
Har man rättighet att om denna diktnings utveckling hysa stora förhoppningar, är det just emedan denna motsatsernas rikedom är så omätlig, som landet är stort och bygderna olika.
Men på Norrland vänta vi ännu, och om jag vågat upptaga läsarens tid så länge med ett obekant namn, är det bland annat därför att den karaktär, han redan i hvad han gifvit oss ställer inför våra ögon, har detta nordlandets, midvinterns och midnattssolens särdrag, så som ingen svensk diktare före honom ägt.
Om Molin klagade, att han ej skulle »slå sig igenom», så fick han, förr än han anade, rätt.
Ty döden bröt tidigt hans bana, och hvad han efterlämnat, är blott fragmenten af ett författarskap.
Han dog i Bodö.
Norska kvinnor bundo kransar till hans bår, och norska tidningar skrefvo de första runorna öfver hans öde.
Hans sista hälsning till hans bäste vän var en försäkran, att han ej fruktade döden och icke sökte tillbaka till en gammal tro i sina sista stunder.
Detta var den sista yttringen af ett trots, som aldrig lämnade honom, och det erinrar om slutorden i Gunnels historia:
»Han liknade en ung viking, när han gick».
Ja, man kan väl säga, att mången har skäl att se på detta lif så som den korrekte hufvudstadsbon, hvilken i samma novell skådar efter den bortgående fjällvandraren.
Där står nämligen, att han »såg efter honom med en tiggares blick».
Gustaf af Geijerstam.
Efterlämnade skrifter
PELLE MOLIN.
Skisser och Berättelser.
Gamla Ådalen.
NU är det så, att där ödemarker brytas till gifvande jord, och tegar slätas i vildskogen, där är alltid någonting, som lockat i förstone mera än jorden.
Därför stiger svedjefallets första rök mot himmelen, där ett fiskevatten eller villebrådsskogar äro nära.
En lapp, som satte försåt för öring i Nämforsfallen i Ångermanälfven, såg en solvarm sommardag lustigt klädda karlar af märkelig längd klifva på klapperstenarne vid Svarfedan.
Han förstack sin lilla kropp och dröjde icke.
Den bruna slätbarkade skinnkolten kunde knappt skiljas från mossan uppe i nipan.
Såg gjorde han därifrån med skälfvande knän hvad de togo sig till, de som kommit.
Detta skedde fordom, men år kan ingen säga.
Sägnen berättar märkeliga ting om denna dag i den aflägsna tiden.
Hvad icke sägnen vet, ha ristningarne på de svarta hällarna i forsen nyligen berättat, ehuru icke allt.
Men tiden kallas enigt bronsåldern.
Ypperligt inhuggna figurer i hällarne berätta detta:
»Hit kommo segelkunniga män, sedan de lämnat sina drakar vid spakvattnets slut.
Här fingo de mycket lax och hit drefvo de älgar, som sögos ned i forsen och föllo ett lätt byte under och nedanför fallen.
För den, som kan teckna själf, eller med kärlek ser djuren i deras former, honom är en annan historia gifven därjämte: ingen klen artist var den bronsålder-man, som gjort figurerna.
Af de hundratal, som ännu — somliga tum djupa — finnas kvar, förråder ingen klåparen, utan alla samma mästarehand.
Älgens långa mule och höga manke, hans rörelser och hela staturen äro ypperliga, ehuru intet af djuren har mer än ett framben och ett bakben.
Efter dessa första tiders folk funnos i fjor stensatta grafvar.
Om man ville aldrig så litet författa, skulle man af den följande stridfyllda tiden kunna göra en vacker kolorerad plansch, då man får sätta sina tacksamt dimmiga figurer i den violetta, sagofyllda stämning, som den trollska Ådalen äger ännu.
Ack, hvad vackert än många trakter äga, intet griper, kastar en in i sagor och sägner som detta land med sina mörka klyftor och steniga strömmar, som gå svarta och hvita på djupet.
Det är Ådalen, Guds verk, då han på samma gång log och vredgades!
Detta är Ådalen, stämningarnes ådal, laxens ådal, sagornas lund, sommardagens ådal med kärfhet i färgen, sommarnattens väna skönhet, då södra bergen äro violetta i gult och de norra i grönt och svart; högvattnets land med vatten i virflar och edor, lågvattnets, med slipade stenars hjässor i ljuset, vinterdagens dimmiga ådal — då forsen fräser som en jättekatt invid ditt öra.
— Den hviskar om mycket ännu, denna jordremsa vid det mörka, rinnande vattnet.
Jag säger: det är en mor, som berättar sagor så länge du vill höra.
Vinden tjuter öfver ditt öra och kommer från norr.
Då vet du att köld skall bli, när Åkvislans fräs stiger öfver nejden och innesluter dig i en hotfull kupa af brus från fjällsidan.
En len vind kommer från Golfströmmen.
Då ger Kilforsen ett orgelackord, som du kan höra en mil.
Vattniga södervindar segla fram.
Ur sin djupa sänka af 200 fot berättar dig
Nämforsen detta, om ock vinden är så svag, att ditt uppsträckta våta finger icke kan känna kyla på någon sida.
Här bor du i en kupa af forsars brus från alla håll.
Höstvinden far genom kornhässjorna, som du väl många gånger som barn hört med skräck; vid ladulängan går tröskmaskinen till sent in på lördagskvällen; slutflyttet går med brak och dunder af lossnade bröter vid fallhufven, där timmerkaret står.
Locklåtar komma från skogen.
I de branta sluttningarna vid älfven gå fläckiga kor upp och ned och beta på hösten.
Skällorna gå i alla tonarter.
Vid en liten eld sitta vallhjonen och deras gälla stämmor gå fram och tillbaka med skärpa öfver vattnet.
Röken stiger uppåt.
Ser du i vattnet, går den nedåt, och alla dina kor och får och getter röra sig upp och ned, och myrens sida speglas i en färgvalör, som, hvad färg den äger, ger intryck af sammet.
En båt ror öfver.
Då den är uti det ljusa, som speglar luft, ser du en fin linje efter båten; i den sitter gädd-draget.
Strax därpå taggas allt sönder: dina kor vagga upp och ned i vattnet, gårdar och ängar röra sig därnere, och slutligen hör du kölen af en båt skrapa mot grus.
Rösterna tala till hvarandra, och du kan höra mannens grofva mörka och gossarnes höga och ljusa.
Högt uppe vid bergets fot ha röda gårdar trängt sig tillsammans.
Fält äro nedanför, och höga hässjor bära ljust korn och på sina nedersta stänger svart fruset potatisris.
Förbi och genom lägdorna går en slingrande väg och på den en fjällbogumma, som varit hos handlanden.
Hon bär en näfverkont och stickar på en grå långstrumpa under marschen, utan att stappla.
Följer du henne med blicken, skall du se hur hon slutligen kommer till byns »tå», två paralella hagar med 3 alnars mellanrum för okynnes fä, då det drifves till och från sommarföngset vid åkerhagen.