Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såvida härute kan vara tal om stillhet, så har den nu kommit.
In i husen gar vägen förbi de tomma verandorna och genom dörren på baksidan, frontrummen stå tillslutna, och folk tränger hop sig i en kammare närmast köket och fyrar på i den stora, granna, osande kaminen.
Men om aftnarna kryper man insvept i filtar i säng uppe på iskalla sofgemak.
Äfven i professor Hjelms villa har salongen afstängts.
På den öfvergifna verandan sprita ståltrådarna åt alla håll, de sträcka sig ända upp mot taket, och en och annan vissen bortglömd kvist hänger kvar dallrande.
Hvar lördag kommer Ellida ut och sopar golfvet rent, hon tar en ginväg öfver husets oeldade praktrum, där inne ger det eko af bara ödslighet, fönsterluckorna äro hårdt tillskrufvade och endast när dörren öppnas och tillslutes glimtar fram genom mörkret den grofva messingslampan med sin stickande flamröda skärm.
Men ute i det fria sjunger Ellida åter förnöjdt, med många tremulandi:
Närmare Gud till di-hig
Närmare Gud till di-hig.
Hon skall gifta sig till våren och är på en gång glad och lyftad och allvarlig.
Sedan går hon in och stänger dubbeldörrarna med rigel, och så lemnas verandan under veckan i fred och ro. När
Matilda passerar på sandgången, brukar hon stanna och gå dit upp ett ögonblick.
Under fötterna är skrofligt af grus och vått af tunn snö.
Hon suckar och ser en sekund på spikarna, där hängmattan sutit fastgjord —
Hela dagen höres Malmbergs orgel pinande långsamt och tvekande genom de ofullkomliga trossbottnarna ned i hvardagsrummet.
Ruth hänger näsan öfver alla de böcker hon kan uppleta, och dessemellan gnäller hon med djup olust uttryckt i de bleka ögonen.
Då
Matilda sätter henne att lära fållkonstens hemlighet, vrider hon sig som en mask på stolen vid järnkaminen, sticker oupphörligt nålen i fingrarna, så att de blöda, gäspar och kinkar.
Eller också kan hon jaga omkring med traktens alla okända ungar och komma hem flere timmar försent, smutsig, förfrusen och laddad med slangtermer.
Har hon alltid varit sådan?
Eller ser Matilda henne liksom allt annat i det likgiltighetens sken, hvilket så hiskligt förfular tillvaron?
Hur som hälst — barnet måste bort.
Det skickas också för en tid till den beskedliga professorskan Törnkvist i Morton.
Man behöfver på alla håll komma i jämnvikt.
Men den trista tomheten smyger blott närmare in öfver villan.
Mest hela dagen förekommer
Matilda med ett huckle om hufvudet, och hon föresätter sig, att Ellida icke skall få någon efterträderska.
Hädanefter ämnar hon viga sitt lif åt slaf- och grofarbete, ja arbeta tills hon magrar och faller af och får lungsot och stoppas ned i grafven.
Så är då sagan all.
Men när denna stämning nått sin kulmen, blir hennes leda så stor, att hon som en tjuf listar sig bort från allt och går in till Blue Point.
På de lifliga gatorna vandrar hon omkring som en orolig ande, och därpå kan hon begifva sig ut till Atles graf och stå där långa stunder, böjd öfver den lilla kullen.
Hon försöker sörja, men i hennes ögon kommer ingen tår.
Så skrider hon håglöst hem öfver halkiga bräder, går direkt upp på sitt rum och försjunker där i drömmerier, tomma som den hvita slätten.
Först när spårvagnen i sömnigt mak rullar fram på den hårda marken och stannar vid grinden, vaknar hon, tar af kappan och binder ett förkläde om lifvet.
Litet senare, då hon med soppskålen i hand träder in i matsalen, mötes hon af oföränderligt samma syn:
Malmberg stående stilla bakom sin stol med hopknäpta händer och Erik liggande på chäslongen, redan öfver öronen inne i aftontidningen.
Numera är detta hans hufvudsysselsättning.
Det har utvecklats till passion.
Likt en opiumätare, som någon tid måst umbära giftet, kan han gå omkring och med oroliga blickar och händer leta efter blad, som förlagts.
Han ligger i ständig fäjd med Ellida om bortslarfvade nummer.
Hans lynne blir dag för dag retligare.
Är han hemma en kväll, går han i timmar af och an och filar nervöst sina naglar.
Dessemellan försvinner han.
Ett bud eller en hoprafsad biljett upplyser om, att han rest in till Chicago »i affärer».
Och hvad som aldrig förr hörts af — han har blifvit snål!
Han snäser Matilda, när hon ber om hushållsmynt.
Svenska siare och skalder
SVENSKA
SIARE OCH SKALDER
GRUNDDRAGEN
SVENSKA VITTERHETENS HÄFDER.
INTILL OCH MED GUSTAF III:s TIDEHVARF
TECKNADE
P. D. A.
ATTERBOM.
FJERDE DELEN.
UPSALA,
HOS BOKHANDLAREN N. W. LUNDEQUIST.
[TRYCKT HOS LEFFLER OCH SEBELL.]
Nehmt dies mein Blumenopfer, heil’ge Manen!
Wie Göttern, biet’ ich euch die eignen Gaben;
Mit Euch zu leben, mit den grossen Ahnen,
Ist, was mir einzig das Gemüth kann laben.
A. W. von Schlegel.
TILL
ERIK GUSTAF GEIJER.
Det vanliga språkbruket hade kanhända fordrat en annan öfverskrift: ”till Skuggan af Geijer”; eller något dylikt.
Men jag skrifver icke så.
Det är just skuggan af Dig, som har försvunnit.
Jag känner, i min innersta själ, din verkliga närvaro; och vet, att jag nu mera, än någonsin, talar till väsendet.
Denna utförliga målning, der alla vigtigare företeelser af den Tredje Gustafs tidsålder blifvit grupperade omkring Thorilds höga siar-gestalt, var från begynnelsen ämnad att tillegnas Dig.
Bland dina otaliga rättigheter till min hela varelses erkänsla, är äfven den, att hafva gifvit mig dess uppdrag med oinskränkt öfverlåtande af allt, hvad efter den Hädangångne ännu fanns qvar i din ägo, och att sedan, bland samtliga mina vänner, trägnast hafva uppmuntrat mig till dess fullbordan.
Ännu vid vårt sista möte, dagen före min hemfärd från Stockholm och blott få veckor före vår längre skilsmessa, betygades din fägnad öfver min helsas började återkomst med tillägg af det hopp, att nu intet vidare hinder skulle fördröja Thorilds uppställande i Svenska Vitterhetens bildsal.
Plötsligen anträddes af Dig en annan resa: till den verld, som är osynlig för dödliga ögon.
Men derigenom är ingenting förändradt af det eviga i vårt förhållande.
Må då mitt beslut fullföljas!
Det visste icke, att det skulle få yttra sig blott i en daggstänkt blomma, kastad på din grift.
Men i hennes darrande perlor ler en stråle, som känner sig genombryta tiden och rymden.
Svaga själar mäkta ej förstå den saknad, som vid en väns graf kan tala både kärlek och sanning.
Sanning, – eller hvad man för sanning håller; ty väl kan i det afseendet, under en så förvirrad tid af hvurandra korsande tänkesätt, mången stundom frestas (ehuru i bättre mening) till Pilati fråga.
Guds tillhörighet är det Sanna; menniskans, är sökandet derefter.
Men hvad i Gud är den rena sanningen, motsvaras i menniskan af den rena öfvertygelsen.
Djupt fattad, rastlöst pröfvad, heligt vårdad, redligt utsagd, innehar hvarje sådan öfvertygelse åtminstone något mått af ett gudomligen Sannt, som deruti, med en himmelsk beröring, åt den forskande själen meddelar sin pant för ernåendet af än större andel.
Din hela bana, så glansrik af en sällsynt snillets och ärans mångfald, har i ingen hänsigt gifvit oss ett herrligare föredöme.
Ditt sökande var en offerflamma, som outtröttligt steg åt höjden, och som förblef sig, hvilka tidsvindar än ville inverka på rigtningen, deri oförändradt lik.
I denna betydelse fanns aldrig en större Philosoph, än Du.
Innerst består i ”vishetskärlek”, enligt sitt namns ursprungliga mening, all verklig Philosophi; och hos Dig var hon det med ett nit, för hvilket alla betänkligheter måste vika.
Äfven sådana, dem ditt godhetsflödande hjerta ej öfvervann utan enskilda – och kanske aldrig fullt utplånade – smärtor, frambar Du tveklöst till segergärd åt ett mål, som för forskning och yttranderätt kräfde den mest obegränsade frihet.
Slätt skulle då ditt minne firas af en vänskap, som dervid, af klenmod, gjorde sig till tolk åt en annan öfvertygelse, än sin; eller skyggade tillbaka för den uppgift, att inför en opartisk efterverld teckna äfven Din bild så, som den förtjenar: det vill säga: till alla delar sådan, som den är.
Just den djupaste saknaden är den ärligaste.
Hon, hvars blickar intränga till sjelfva grundbeskaffenheten af sitt föremål, kan ock derföre, äfven under tårar, bibehålla styrkan att skåda det med oförvillad klarhet.
Hon vet ock bäst, att ditt minne kan uthärda profvet, och att din skepnad, ehvad än från dess förgängliga tillbehör må bortbrännas af granskningens skärseld, qvarstår i Svenska Ärans tempel såsom gjuten af luttradt guld, vördad så länge ännu – i verklighet eller åminnelse – ett Sverige finnes.
Hon, som bittrast beklagar, att ditt stora fosterländska häfdavärf afbröts genom ett hängifvande åt nutids-tydningar, der mången hägring förblandade sig med mången profetisk syn, erkänner ock redebognast det vackra, det rörande, ja heliga i bevekelsegrunderna, och tackar dig varmast för allt, hvad af din verksamhet har evärdlig halt.
Sverige går öden till mötes, hvilkas utveckling döljer sig bortom en alla spaningar gäckande förlåt.
Kanske bringa de omsider öfver våra ättlingar hotet af en natt, som nalkas att insvepa det urgamla Manhem i frost och dimmor.
Då skola, i medelpunkten af den rymd som du fyllde med Skaldens och Tonsättarens tjusningar, dina Häfdaminnen framstå liksom höga, af vallsånger och kämpaqväden mellanklingade bergspetsar, glänsande af qvällsol sedan dälderna sjunkit i skymning.
Strålande af fordna dagars allvar, skola dessa eviga höjder locka sinnen och blickar upp till sig; och nytända, i alla ädlare bröst, det äkta svenska sättet att känna, tänka och handla.
Dock – jag glömmer afsigten med denna helsning.
Den får icke bli lång.
Vore den ett afsked: så kunde det visserligen kallas alltför kort för ett vänskapsband, som intill ålderdomens gräns har fortbestått ifrån gemensamma ungdomsår.
Men hvad jag här talat, är ej afskedsord, – icke ens i jordisk betydelse; ty om det förunnas mig, att till förevarande verk äfven foga en skildring af Svenska Vitterhetens nyaste tidsålder, ämnar jag der åt
Dig inrymma en plats, som tillåter ett fullständigare vårdtecken.
Frestelsen ligger eljest i detta ögonblick nära, att förlänga tilltalandet, liksom i fordna förtroliga stunder; att ur det förflutnas växande afstånd frambesvärja den långa ked af sköna drömbilder, hvartill nu vår samlefnads hågkomster förvandlat sig; att återförsätta oss i ynglingakänslans vexelvis meddelade hänryckningar och sträfvanden, i samfäldt företagna studier och resor, i Amalias tjusring, i de sednare stilla nöjen, som skänktes af en huslig lyckas dagligt hvarandra berörande kretsar.
Allt detta, som nu i minnet omhvärfver mig med lifvets varmaste färgor, är förbi! förbi!
– Dock endast för ett inskränkt tidsförlopp; innehållet fortlefver, och har ännu nya utvecklingar att förvänta.
Du har gått förut.
Den njutning, som Platos Sokrates anar, när han gläder sig att snart på de Saliges öar få umgås med Orpheus, och Musäus, och Hesiodus, och Homerus, och Ajax Telamons son, är Dig nu beskärd; i gillet af de med vår ungdom samtidiga stora snillen och hjeltar, genom hvilka jorden då var så rik på föremål att beundra.
Äfven hufvudpersonerna på den tafla jag nu framburit, Thorild och Gustaf, lefva der i skärad verklighet, skifta olympiska samspråk, och förstå fullkomligt hvarandra.
– Eller fortfar, jemväl inom denna högre tingens ordning, i någon mån en åsigternas skiljaktighet?
– Utan tvifvel är lifvet der en musik, i hvilken blott sådana dissonanser förekomma, som äro nödvändiga just för frambringandet af det rikaste välljud.
Om de andar, som bebo klarhetens och fridens verld, någongång skåda tillbaka på den jord, hvar vi andra ännu möda oss i så mången fåfänglig vexling af arbeten, önskningar, förhoppningar och förhinder: huru måste icke då all vår sträfvan efter ett mål, som städse undanviker, framstå i hela sin egenskap af ett barnspel, hvaröfver de Odödlige småle!
Och likväl förhöjes, måhända, stundom detta smålöjes glans af någonting som liknar en tår, när de se, huru äfven allt det, som i menniskans personlighet är det högsta, omslutes af denna lek inom en rymd så knapp, att vi näppligen vid dess ena gräns hunnit känna ”stugan för trång” och ur ”skogen” längta ut på ”hafvet”, än vi redan befinna oss vid den andra och på ”den stilla sjö”, öfver hvilken aftonbönens klocka börjar klinga.
Må, vid denna klang, min helsning uppstiga till Dig, och till kretsen af gemensamma Vänner!
Jag är viss, att Du, liksom tillförne här, skall äfven der möta mig med en glad blick, ett hjertligt handslag, en omfamning som inviger för evigheten.
FÖRORD.
Flerfaldiga hinder, till större delen omedelbart föranledda af min tjenstbefattning såsom akademisk lärare, hafva vållat det långvariga uppskofvet i denna fortsättnings längesedan började, men gång efter gång afbrutna, utgifvande.
Då den nu ändtligen framträder, hyser jag blott en enda önskan: att ingen må tycka den vara blifven längre eller vidlyftigare, än den borde.
Kan den likväl i slik hänsyn ej sjelf rättfärdiga sig, så skulle äfven det vältaligaste förespråk endast tjena till att förvärra olyckan.
De materialier, med hvilka jag blifvit utrustad dels af Thorilds vördnadsvärda, ännu i hög ålder qvarlefvande Enka, genom hans Måg, Professorn vid Greifswalds universitet Florello, dels af min bortgångne vän Geijer, dels af åtskilliga andra Thorilds beundrare och för svenska minnen nitälskande samlare, äro så ymniga, att jag hvarken kunnat eller ansett mig böra öfvervinna frestelsen till den utförliga bearbetning, hvilken mina läsare härmed emotlaga.
Vid tecknandet af den märkvärdiga personlighet, som på denna nya tafla är hufvudgestalten, blef jag alltså oemotståndligt dragen till det mål, att framställa lika mycket en tidsbild, som en personbild; att, med detsamma, gifva en fullständigare – och, såsom jag smickrar mig, objectivare – litterär-historisk skildring af hans och den Tredje Gustafs tidsålder, än hittills någonsin varit gjord; och detta på ett sätt, hvarigenom äfven allt det, som af den tidens häfder är i politiskt afseende vigtigast, skulle framstå i mången ny belysnings dager.
Deraf åter har den följd uppkommit, att denna fjerde del, som ämnades att vid uppfyllandet af det på titelbladet gifna löftet bli den sista, nu gör en femte nödvändig; der, tillika med afslutandet af den Thorildska målningen, Lidners och Bellmans bilder, jemte några tillägg om Kellgren och Leopold, skola inrymmas.
Särskildt hoppas jag, att det sammandrag af Thorilds lära, som der kommer att intaga ett rum, skall hugnas af ett allmänt och lifligt bifall.
Om lif och krafter tillåtas fortfara, skall denna femte del utgifvas under nästa års förlopp.
Der torde ock tillfälle skänkas mig, att i ett något mindre fåordigt företal redogöra, så för de bidrag jag till Thorilds tecknande erhållit, som för mitt sätt att behandla dem; och fullständigare, med skyldig tacksamhet, angifva hvarifrån de kommit mig tillhanda.
Allmän öfversigt af Thorilds författarskap och plats i Svenska Vitterhetens häfder Sid. 3.
Thorilds Lefnads-öden
1) Thorilds Ungdom (1759–1782) – 20.
Barndom och första ynglings-händelser – –
Tal om det Ädla och Sköna i Vetenskaperna – 37.
Saknande kärlek och poetisk tröst – 50.
Bref till Heurlin – 58.
Bref till Hylander – 112.
2) Thorild såsom Svensk Författare (1782–1793) – 122.
Inledande anmärkningar – –
Svenska Litteraturens allmänna ställning, näst före och vid Thorilds offentliga framträdande – 126.
Den äldsta Kellgrenska Stockholms-Posten – 129.
Bager och Bjugg – 148.
Striden mellan Kellgren och Leopold – 153.
Den öfriga Svenska Tidnings-litteraturen – 163.
Lunds ”Välsignade Tryckfriheten” – 166.
Thorilds första uppträdande och stridigheter med Kellgren – 177.
Thorilds vänskap och brefvexling med Leopold – 208.
Tidningsbladet ”Den Nye Granskaren” – 222.
Öfversättningar af Ossian och Tacitus.
Memorialer till Konungen och till Folket.
Riksdagen 1786 – 227.
Gustafs III:s besök i Upsala.
Thorilds vistande der; och bref till Tham – 241.
Thorilds resa till England, vistelse derstädes, och i England utgifna skrifter – 282.
Återkomsten till Sverige.
Fransyska
Revolutionen.
Finska kriget – 297.
Litterära ställningen vid Thorilds hemkomst.
Den sednare Kellgrenska Stockholms-Posten. – 312.
Sällskapets Pro Sensu Communi strid mot Swedenborgianismen, Magnetismen m. m. – 327.
Thorilds nya planer.
Bref till Tham och Rosenstein – 339.
Gustaf III:s förehafvanden till Ludvig XVI:s och Fransyska Monarkiens räddning – 349.
Fortsatt brefvexling med Tham, intill tidpunkten af Thorilds landsförvisning – 355.
THORILD.
‗‗‗‗‗‗‗‗‗‗
O alle hohen Dichter! das philosophische Jahrhundert war zu albern: lasset uns das poetische Jahrhundert anfangen.
Poesie aber, – nicht der Sage, sondern der Wahrheit; nicht des Orakeltempels, sondern der Natur.
Und auf dies Thema: Göttlichkeit in That und Freude.
Nicht gaukelnde Leyerjungen, sondern
Engel des Himmels, singet: alles Wohl aller.
Stürmet so himmlisch an und entzücket, bis die Menschen aus ihrer Schmach errettet sind und wir endlich einmal, ohne Erblassen und ohne Erröthen, das Licht des Himmels und die Blumen der Erde anblicken können!
Thorild.
THOMAS THORILDS
Lefnad, Diktning och Lära.
Jag söker ett Publicum; och till Er egentligen, mine unge Medborgare, vänder jag mig.
Jag tillbjuder mig att vara Er auctor.
Om tjugu år ägen och styren J detta landet.
Må det då hafva ett bättre skick!
Må de gamla halfgud-spåren af frihet, mognad och manlighet återsynas!
– Men huru börjar man denna stora och ärofulla vägen?
Med Vett.
Den nye Granskaren.
Redan under de sednare åren af Dalins lefnad började Swedenborg1 utgifva de underbara skrifter, i hvilka vi, oaktadt deras sorglöshet om alla enkom ästhetiska syften, mött så mången djup blick inåt det allraheligaste af Skönhet och Poesi. När Kellgren uppsteg i sin vittra öfverdomstol, voro de samtligen utkomna; och Siaren sjelf, i sin ungdom en varm älskare af skaldekonst, i sin höga ålderdom ännu en lika varm af blommor, angenämt fruntimmers-sällskap, musik och sång, hade för alltid vandrat öfver till den rena andeverld, der han långt dessförinnan gjort bekantskap med alla rena nöjens urbilder.
Men det förhållande, hvari han står till både Vishetslära och Konstlära, var i Kellgrens dagar det okändaste af allt okändt.
Mängden, svärjande just på Kellgrens ord, såg i de nyssnämnda skrifterna blott vidlyftiga uppteckningar af en ”fånes” drömmar.
De annorlunda tänkande åter funno der blott en ny art af theologisk dogmatik: af motståndarne afskydd såsom kättersk; af anhängarne hyllad såsom den enda sannt christliga; af några mellanmän prisad åtminstone framför hvarje föregående, såsom en mera förnuft-enlig och mera sedligt fruktbar.
Fördröjandet af en grundligare och rigtigt opartisk kännedom härrörde, tvifvelsutan, dels från den obenägenhet för alla på djupet gående speculativa och religiösa forskningar, i hvilken – fastän af olika skäl – tidens mode-philosophi och tidens orthodoxi öfverensstämde; dels från en oförmåga hos Swedenborgs anhängare, att af hans lära framhålla annat, än just det, hvarigenom hon hade skapat en sect i kyrkohistorisk mening.
Dock får man härvid ej glömma, hvad yttermera, hos både fritänkare och fromma, syntes rättfärdiga deras ovilja för denna lära: nämligen vissa tvetydiga personers äflan, att sammanbinda och sammangjuta henne med Frimurar-mystik, Andebesvärjelser och åtskillig annan Magi; hvartill jemväl den af Mesmer nyupptäckta animala Magnetismen blef missbrukad.
Hvarken vänner eller fiender tycktes veta, huru skarpt en slik behandling stridde mot hennes innersta grundsatser, ja, hennes uttryckliga varningar.
Mellertid var det endast i följd af den, som ett slags välbehag för Swedenborg banade sig – om än flygtigt – väg upp till Konungathronen och dess närmaste grannskap.
Hvadan det ock ingalunda ökte förtroendet, att i det Swedenborgar-samfund, som kallade sig det ”Exegetiska och Philanthropiska Sällskapet”, Konungens egen Broder – Hertig Carl – ingick såsom ledamot och beskyddare.
Ehrensvärd2 var Kellgrens samtiding.
Honom ansåg man visserligen för ett snille.
Men af hans lära förstod man ungefär lika mycket, som af Swedenborgs.
I sjelfva verket afvek hennes naturphilosophiskt-artistiska lynne, med sin antik-artade höghet och stränghet, föga mindre från tidsandans tänkesätt och smak, än den theosophiskt-religiösa förkunnelsen om ett Nytt Jerusalem.
Också lät hon – icke af försigtighet, utan af stolthet – hvila inom sig, tillslutet, obemärkt, hvad i henne var fiendtligt mot äfven de inhemska oraklerne af denna anda.
Lyckligtvis kunde hon undgå, att för dem i något drag förråda lärarens egen traktan efter mystisk och magisk vishet; ehuru han redan under sin italienska resa, och likaså under de första åren efter sin hemkomst, var med dithörande studier ifrigt sysselsatt.
Att genomtränga henne sjelf, att intränga till hennes egentliga väsen – dertill förslog ej en och annan enskild väns (t. ex.
Adlerbeths) visserligen välvilliga omdömesgåfva.
Bland då lefvande svenska författare fanns blott en, som uppfattade henne med hänryckning och helsade henne med offentligt aktningsbevis.
Hans recension öfver ”de Fria Konsternas Philosophi” har samma egenskap, som den sjelf tillerkänner boken: ”den sätter i förundran och rörelse”.
Märkvärdigt nog var denne ende man ock densamme, som först bland Sveriges snillen vågade nämna Swedenborg med vördnad, och i en särskildt deråt egnad skrift framställa grundbegreppen af hans theosophi.
Och hvem var denne ende?
– Thorild.
Men åt honom allena förbehölls ock det krigiska kall, att i öppen fejd uppträda mot de åsigter, som beherrskade hans samtid.
Onekligen ägde dessa sin gemensamma grund i en alltför ensidigt ifrån Frankrike hämtad bildning; hvars oarter syntes honom, oaktadt dess hufvudmäns lika onekliga talenter, vara på väg att kufva den anborna svenska sinnes-högheten under ett välde af ytlig förståndighet, småaktig qvickhet, täck lättfärdighet, sminkad moral och en skrifkonst, i vers och prosa lika tom som glittrande, lika kall som glattadt felfri.
Han befarade en allmän andans träldom, som skulle, spridande sig från vitterheten till äfven hvarje annan medborgerlighet, allt längre och längre bortföra från det verkliga i saker, det manliga, det egendomliga, det sjelfständiga i tänkesätt och handlingar.
Naturens sanning!
Snillets frihet! det högsta af Känsla och det högsta af Förstånd! så ljudade hans lösen; och med detta fältrop samlade sig en icke ringa här under hans fanor.
Han sökte rigta dess håg företrädesvis på det i snille och skönhet Nya, Starka, Dristiga.
Han tyckte sig se, att bland fosterlandets vittre saknades både behörig uppmärksamhet och behörigt skydd för just det kraftigaste af tanke, det innerligaste af själsstämning, det varmaste af intryck, det omedelbaraste af uttryck, det kärleksrikaste och ädlaste af syftning.
Hemligheten, helgedomen af allt detta var för honom, likasom för Heloises Rousseau och Werthers Goethe, en öfverfull lifskänslas natur-mysterium, för alla profana varelser oafslöjeligt, men i sig sjelft uppenbart och sådant, att utan invigningen deri bli äfven de utvändigt naturtrognaste skildringar blotta lekverk af artigt bildgyckel.
Han ville väcka de tongifvandes smak och kritik till ett begrepp om det ursprungligt Poetiska i lifvet, i tingen, i menniskohjertat, i diktsången, uppifrån det siar-visaste ode-allvars och den tår-mildaste elegi-klagans ingifvelser ned till det humoristiska skämtets och den bacchiskt jublande glädjens.
Derför fostrade han Lidner (så långt, som denne lät sig fostras); derför såg man samme gransknings-lagstiftare, som öfver alla skalder upphöjde Ossian, Shakspeare, Young och Klopstock, prisa jemväl Bellman och Hallman med en aktning, som i den tiden, der dessa bägge ännu gällde för något föga bättre än ett par qvicka Hanswurstar, var oerhörd.
Med honom – och, till en betydlig del, genom honom – upplåter sig derför nu en helt annan sida, än den hittills betraktade, af Gustaf den Tredjes tidsålder; en sida, i hvilken dock månget ifrån den förra återkommande eller igenkännligt drag påminner, att gestalterna lefva och röra sig på samma historiska botten.
Thorilds lott kan i få ord så beskrifvas: kort hjeltefärd, tidig död och lång seger.
Sjelf togs han bort, innan ett yngre lärjunga-slägtes förbund, ehuru då redan i tysthet stiftadt, hann till mästaren öfverbringa segrens budskap.
En tidpunkt var dock förut, då han ansåg den för inemot vunnen.
De i Sverige makthafvande, när de förvisade honom till ett främmande land, ryckte den, tilläfventyrs, ur hans händer.
Väl ville han der fortsätta striden, i förstorad vidd af omfång och slagfält; men hans timglas utrann ungefär i det ögonblick, då han hade fullbordat de första tillrustningarna.