Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
PresteSl:s beslut har gjort, sig gällande, nemi. att privalbankerne skulle 1'ii assignera på Riksbanken, skulle kunna verka derhän, att privatbankerne lill följd af detta beslut skulle komma att trycka mera på Riksbanken, än de nu göra; förutsatt nemi., att den värde talaren baft rätt uli silt första påstående, Hr von Hartmansdorff har vidare sagt, att man icke varit i tillfälle att taga någon närmare kännedom om PresteSt:s förslag.
Jag ber likväl att dervid fä genmäla, att detta förslag bar en riktning, som varit oss alla länge bekant; ty redan 1839 utkom en brochur i denna syftning i Östergöthland, hvilken i lidningarne gaf anledning till vidlyftiga discussioner, och här vid riksdagen har det varit en hufvudfråga, antingen privatbankerne skulle fä fortfara att utgifva egna sedlar, eller dem skulle tillerkännas rättighet alt till ett visst belopp? assignera pä R.
Delta sätt att fortsätta pri vulhan kernes rörelse är således icke någon ny, utan tvertom en ganska gammal ide', öfver hvilken man länge baft tid att tänka och stadga sina åsigier.
Den värde talaren bar vidare framställt den frågan: hvar skall man fä en motsvarande fond ?
.lag får då erinra derom, ali R. o. Ad. för sin del beslutat, att en summa af 7 millioner r:dr skall afsältas för alt supplera privatbankerne, och att Preste- och BoudeSt:n hafva beslutat, det förra Ståndet att 5, det sednare att 4 millioner r:dr skola dertill anviindas.
Der hafva vi ju således den fond, som sökes för att kunna få assignera på Riksbanken.
Dervid är likväl den stora skillnad, att om
Riksbanken skall på detta sätt supplera privatbanken, så bar Riksbanken ingen emot nyssnämnde belopp svarande reel valuta, hvaremot om Riksbanken af privatbanken erhåller säkerbetshandlingar derför, den då bar en fond, på hvilken den kan grunda sedelemissionen.
Afven har man velat fästa uppmärksamheten pä den förlust, som skulle drabba Riksbanken genom denna för privatbankerna emot 2:ne procent tillåtna assiguationsrätt.
Detta är en förvillelse; ty om Hr von IlarlmansdorHs första uppgift är riktig, den nemi., alt privatbankernes sedlar trycka lika myckel på Bankens silfvercassa, som dess egna, så måste det alltid vara en vinst för Riksbanken att fä de 2 procenten.
Slutligen bar jag icke kunnat underlåta att fästa mig vid den förmodan, att det vore ca pit n I i sterne i landsorterue, som ifrade för privalbankerues bestånd, för att, såsom det heter, på sina penningar få 15 å 20 proc.
Jag är icke någon capitalist, men likväl privatbanksdelägare, och jag försäkrar, att om man genomgår listorne på aclieägarne i privalbanksbolagen, så skall man finna, att desse personer, långt ifrån att vara capitalister, nästan uteslutande utgöras af possessionater elier sådane, som i städerne äga fastigheter.
De mäste vara det, om de skola hafva någon nytta af sina insatser, ty en insats af en viss summa penningar kräfver en mångdubbel insats af hypolheker.
I allt fall är den uppgift, att de förtjena 15 å 20 proc. på sina penningar, i så målto oriktig, ali den vinst de deraf dragit pä sednare åren icke på långt Deu 23 April f. m. 13 när har uppgått lill denna summa.
Man måste dessutom taga i betraktande, att jag väl måste hafva några slags grundade anspråk på ersättning derföre, att jag släpper till mine hypotheker.
Frågan i sin helhet hlifver väl den, antingen man skall afslå Utskms betänk, eller antaga detsamma med eller utan modificationer i den riktning, som de förenade Utsk:n föreslagit, eller också ingå pä PresteSl:s förslag.
Jag ber Herrarne förlåta att jag nödgas begära Herrarnes tålamod att litet redogöra för del förslag i sin helhet, som jag nu går alt tillstyrka K. o. Ad. att, i öfverensstämmelse med det beslut, hvaruti PresteStåndet stannat, antaga.
Enligt della förslag skulle den 1 § i Utsk:ns betänk, med undantag af den förändring, som Frih.
Palmstjerna i 1 niom. föreslagit, komma alt qvarstå oförändrad.
Uti 2 § hafva Utsk:n föreslagit, alt till bankholags stillande skulle erfordras minst 50 namngifne delägare, med en tcckningssumma af minst 1,000,000 r:dr b:co.
Detta kunde vara riktigt under den synpunkt, att privathankerne lingö utgifva egna sedlar, ty dä hehöfdes en större summa såsom grundfond och llere aetieägare för att gifva tillräcklig säkerhet; men för den händelse, ali R.
St. skulle besluta att tillerkänna privathankerne rättighet att assignera pä Riksbanken, så kan jag icke annat än anse, alt det skulle vara alldeles orimligt alt fordra en så stor teckningssumma och en sådan mängd aetieägare, hvarföre jag skulle vilja föreslå alt, i denna § stadgades, att till stiftande af bankbolag erfordras minst 20 namngifne delägare, med en teckningssumma af minst 500,000 r:dr r:gs. 3, 4, 5 och 6 §§, äfvensom deu 7, hvaruti blott ordställningen behöfver något förändras, äro af PresteSl. antagna sådane, som de befinnas uti de förenade Utsk:ns förslag, och fordra ganska få modeficalioner.
Jag vill derföre icke uppehålla mig vid dem.
Men i 8 § har PrcsteSt. fattat ett helt annat beslut, än det, hvartill de förenade Utskm kommit.
Del är ungefärligen af följande lydelse: ”Ej må af enskild hank utfärdas andre tryckte eller graverade förbindelser, än invisningnr på R.
Sl:s Rank, i enlighet med derom gällande föreskrifter, eller ock depositionsbevis, ställde på viss person eller ordres” etc.
Detta är den hufvudsakligaste skiljaktigheten.
Vidare komma vi till den 9 §, hvaruti Utskm stadgat till huru stort belopp creditsedlar och invisningnr å Riksbanken kunde få ulgifvas, och PresteSt. åter föreskrifvit till huru stort belopp assiguationer a Riksbanken skulle fä utfärdas jemte villkoren dervid.
Den 9 § skulle, efter det förslag jag autvdt, få följande lydelse:
Enskild hank äger att till sin lånerörelses bedrifvande på R.
St:s Bank utfärda invisningnr å 500, 100, 50 och 10 r:dr b:eo, hvartill R.
Sl:s Bank skall lemna assignaliousblanquetler på följande sätt och villkor: 14 Den 23 April f. m. a) Att enskild bank erhåller assignation lill ett sammanlagdt belopp af l:o Sädane bolagets odisponerade tillgångar i guld och silfver samt hypothek, som i 6 § nämnas; bankens egna länehandlingar härvid icke inberäknade. 2:o Innehafvande säkerhetshandliugar för lemnade eassacreditiv i den man dessa anlitas, likväl aldrig lill större belopp, än 25 proc. af teckningssuinman. 3:o Behållning å ägande depositioner i R.
St:s Bank. b) Alt R.
St:s Rank uiånadtligen erhåller en af Konungens Bef:h:de påtecknad och styrkt uppgift på grundfonds- och credilivhypothekerne, hvilka äro under Kouungens Bef:h:des vård deponerade. c) Alt R.
Sl:s Bank likaledes månadlligen, eller om så skulle anses erforderligt, erhåller en efter hvarje direelions sammanträde upprättad, samt efter en genom nummerföljd veritieerad förteckning öfver de af hvarje valeur, vid slutet af månaden eller sammanträdet utelöpande assignationer; hvaremot från R.
Sl:s Bank likaledes, i mån som assiguatiouerna derstädes inlösas, derå öfversäudes förteckning till enskilde banker för ömsesidig notering och räuleberäkning. d) Alt för den summa sedlar R.
St:s Bank sålunda förskjuter till rörelsens bedrifvande, skall enskild Bank erlägga årlig ränta ä 2 proc., sä vida den beviljat cassaerediiiver till sammauräknadt belopp af minst halfva dess leckningssumma; men i annat fall 3 proc. e) Att enskilde banker, i mån af rörelsens gång, insänder Riksmynt lill R.
Sl:s Bank, som för del insända Riksmynlet lemnar motsvarande blanquelter och vid hvarje hallars slut uppgör räuleliquid med enskild bank för de summor, hvarmed den utöfver insända beloppet Riksmynt inlöst dess assignalioner; räntan beräknad i män af den tid, som förskottet varit lemuadt. dag tillåter mig i sammanhang härmed uppläsa förslag till den 10 §:
Annan upplåning — — — — än hälften af den tecknade grundfonden.
Utom depositionsbevis skola alla andra fordringsbevis, hvilka ulgifvas för upplåning på creditiv eller annan försträckning, ställas lill viss person eller visst verk, samt. innehålla att öfverlåtelse deraf må ske endast lill vissman och efter föregången anmälan i Banken.
Depositionsbevis skola vara ställde lill viss person eller ordres och må ej lyda ä mindre belopp än 50 r:dr, och skall derå räntan vara förskrifven till minst 2 pä 100.
Ja»- bar tillåtit mig denna vidlyftighet, på del alt R. o. Ad. deraf skulle linna, ali det förslag, som jag och de, hvilka med mig i denna fråga länka lika, tagit oss friheten här framställa, ingalunda är ögonblickets verk, ulan en följd af föregående dagars öfverlägguiugar om sältet, pä hvilket nian skul - Den 23 A priI f. ni. 15 le tillgodogöra det beslut, som PresleSt. fattat; och då nu verkligen icke i min tanka någon annan utsigt finnes att komma till en lycklig lösning af detina vigtiga fråga, än att antaga den åsigt, sorn legat till grund för nämnde beslut, så kan jag icke annat än tillstyrka R. o. Ad. att öfvergå till denna mening.
Jag lemnar för öfrigt derhän, huruvida, sedan R. o., Ad. en gång beslutat att betänk, skall punktvis föredragas, grunderne nu kunna särskildt discuteras.
Kunde detta ske, skulle jag önska, alt beslut i afseende på desamma först bleffattadt; hvaremot, om det ieke låter sig göra, jag mäste inskränka mig till anhållan om bifall å 1 §, i öfverensstämmelse med Frih.
Palmsljernas redaclion deraf. H. Ex. II r Gr. o. Landtm., yttrade, att då R. o. Ad. redan beslutat, att Utsk:ns utlåt, borde §-vis föredragas till afgörande, det naturligtvis icke kunde komma i fråga att föredraga lagförslaget i dess helhet, men att H. Ex. icke fann nå got binder för R. o. Ad:s ledamöter att i sina yttranden öfver en särskild § sträcka framställningarne äfven lill andra §§, då de kunde anse det nödigt för alt utveckla sina åsigter.
Jag anser mig icke behöfva taga i beräkning hvarken enskilda capitalisters eller aclieägares uti enskilda banker intressen, då fråga är alt öfverlägga om en lag för enskilda banker ulan håller jag mig endast lill det stora samhällsintresset, på sidan om alla enskilda intressen.
Af samma skäl anser jag också, alt man icke bchöfver frukta hvarken för uppskof eller för ett direct afgörande af den hufvudstrid, huruvida nemi. privatbankeruc skola få utgifva creditsedlar vid anfordran, inlösningsbara mot Riksmynt, eller icke.
Det är ett uppskof af denna strid, för hvilket Hr von HartmansdorlT tyckes hafva varit rädd, hvarföre han också önskat, alt den nu genast mätte varda utkämpad.
Jag har ingenting deremot, och skall försöka att med några ord utreda, hurusom, enligt min förmening, allt kunde hjelpas derigenom, alt man i 1 §:s 1 mom. efter orden; ”tryckte eller graverade creditsedlar” insatte följande mening: ”ställde lill innehafvaren att viii anfordran utan ränta med Riksmynt inlösas, och hvilka icke må få lyda å mindre belopp, än 6 r:dr 32 sk. b:co.” Hvad stadgandet i 8 § beträffar, som rörer invisningar på R.
St:s Bank, sä är detsamma, enär bancoreglem. medgifver denna rättighet åt hvarje Svensk man, alldeles öfverflödigt, och kan således ulan våda ur § uteslutas.
Jag har ingenting emot alt vi genom sammanslående af 1 och 8 §§ nu mätte komma till bebeslut i denna hufvudfråga.
Hvad åter den frågan angår, huruvida det kan för samhället vara nyttigt, att fråntaga privathankerne rättigheten att utgifva egna sedlar, emot beviljande af den rättighet, alt på R.
St:s Bank utfärda en annan slags invisningar, än dem hvarom bancoreglm. talar, så är det en annan sak.
Såsom Svensk medborgare äger jag rättighet att deponera medel i Banken och att derpå gifva anvisningar.
Hvar och 10 I)en 23 April f. m. en, sorn begagnar sig af en sådan anvisningsrält, måste likväl vara betänkt på att, i män hans cassa i Banken nedsjunker, fylla den ånyo, såvida han icke skall blifva sin anvisningsrält förlustig.
Alt nu låta privatbankerna, pä sidan om denna ända från ltitiS iakttagna regel, fä rällighel alt utfärda invisningar på B.
St:s Bank ända till ett belopp af 7 millioner, sorn Frih.
Raab behagat yttra, och detta emot 2 proc. i män af inlösningarne i Banken, det skulle i sanning blifva ett besynnerligt premium för inrättande af sådane der banker, och della i ren vingleriform.
Hvar finnes viii någon garanti derför, att icke möjligen ett dubbelt antal af sådane der invisniugar, emot hvad creditivet innehåller, af privathaukcruc äro ulstiillde?
Oin de inkomma, och bankerne stoppa för deras inlösning, hvar slår man då?
Jo, vid en allmän oreda, sådan som den, uti hvilken Malmö och Götheborgs
Disconter år 1818 försatte hela landet.
Man kan icke gerna, med hänsigt till samhällets fordringar af ordning och säkerhet, tillstädja en dylik invisningsrätt på Banken; man gör nog, då man tillåter enskilda associationer att utgifva sedlar på 6 t':dr 32 sk. valeur, inlösningsbara å vista med riksmynt.
Kunna icke privatbanker med iakttagande af desse villkor uppkomma eller fortgå, så är ingenting som hindrar att R.
St:s Bank öfverlagd' deras rörelse; landet skulle deraf icke hafva den ringaste olägenhet.
Jag anhåller, på grund af hvad jag nu haft äran anföra, att vi mätte få propus, på, alt 1 och 8 §§, på sätt jag ofvan uppgifvit, sammanslås, i hvilket fall den stora striden, såsom Hr von Hartmansdorff det önskat, kunde anses utkämpad på en gång.
Det är mig ganska kärt, att den började simulacreu har upphört, och alt man derifrån kommit in i verklig alfar eller, med andra ord, kommit sig alt företaga sjelfva hufvudfrägan, som är den, huruvida privatbanker skola fä existera, som utgifva egna sedlar, eller om de blott skola fä röra sig med Rikets mynt, Detta synes frän början hafva varit sjelfva hufvudfrägan, hvilken dock nu, genom det af Högvörd.
PresteSt. fattade beslut, blifvit något modifierad, sä att, om detta beslut antages, privatbankerue, under sken af alt röra sig med Rikets mynt, likväl skola fä sitt eget mynt i omlopp, och sålunda den allmänna önskan inom Sverige tillintetgöras, ali mau mätte slippa den mångfald af sedlar, som nu finnas.
Denna fråga måste med yttersta varsamhet behandlas och allvarligt undersökas, pä det att icke R. o. Ad. måtte öfver densamma fatta ett förhastadt beslut, ty sådant skulle med skill kunna läggas 11. o. Ad. till last.
Jag får af sådan anledning hos 11.
Ex. IIr Gr. o. Landtm, anhålla, att PresteSt:s beslut till och med § 10 måtte varda uppläst, och att jag derefter mätte återfå ordet.
Till följd häraf upplästes nedanstående del af Högv.
PresleSl:s prot.utdrag d. 18 dennes: S. D. ‘Den 23 April f. m. 17 S.
D. föredrogs ånyo Banco- och LagUtskms utlåt.
N:o 2, i anleda, af gjorde anmärkn:r vid Utsk:ns betänk.
N:o 1, med förslag till lag för enskilda banker samt villkoren för dessas rörelse.
Ståndet beslöt i afseende härpå som följer: l:o Hemställan pag. 6, att enskilde banker fortfarande måtte tillerkännas rättighet att bedrifva sin rörelse med egna tryckta eller graverade credilsedlar.
I följd hvaraf 2:o
Vid granskning af förslaget, enligt utlåt.
N:o 2, till lag för enskilda banker, Ståndet afslog 1 § 1 mom. deraf samt anlog i stället ett stadgande af följande lydelse: ”Bankrörelse, dock utan rättighet att utfärda egna, tryckta eller graverade crcditsedlar, må utaf enskilde personer, endast i förening till bolag, bedrifvas, efter dertill af K.
M. meddeladt tillstånd.”
Hvarjemte i öfverensstämmelse med detta beslut ifrågavarande lagförslag ändrades i följande delar sålunda:
I 7 § uteslötos de delar, som afse rörelse med creditsedlar, till följd hvaraf momenterne c) och d) samt sista punkten frän och med ordet: äfvensom och lill §:s slut borde utgå. 8 § ändrades till följande lydelse: ”Ej må af enskild bank utfärdas andre tryckte eller graverade förbindelser, än invisningar på R.
Bank i enlighet med derom gällande föreskrifter; eller ock depositionsbevis ställde på viss person eller ordres.” Bankafdelning — — — å hnfvudcontoret. 9 § skulle erhålla fiiljande förändrade lydelse: ’’R.
St:s Bank må i creditiv eller enligt ett, inom bestämda gränsor föränderligt, låneeontract, förskjuta enskild banks behof af myntrepresentativ, till rörelsens bedrifvande, i assignationer å 500, 200, 100, 50 och 20 r:dr; dock må detta creditiv ej gifvas lill större sammanlagdt belopp, än som motsvaras af l:o behållningen i enskild banks egna cassör af Rikets gångbara mynt i silfver eller sedlar; 2:o återstoden af depositionen i R.
St:s Bauk; 3:o sådane bolagets odisponerade tillgångar i guld och silfver samt hypothek, som i 6 § nämnas; Bankens egna lånehaudlingar sålunda härvid icke inberäknade; och 4:o innehafvande säkerhetshandlingar för lemnade cassacreditiv, i den mån dessa anlitats, likväl aldrig lill större belopp än tjugufem (25) procent af teckningssumman.” ”Creditiv beviljas dock endast under villkor: a) att R.
St:s Bank erhåller månadtlig uppgift på beloppet af de i taka händer stående grundfonds- och creditivhypollieker, påtecknad och styrkt af Konungens Bef:h:de, i hvars vård de äro deponerade, och b) en likaledes månadtligen, eller om så skulle erforderligt anses, en efter hvarje direclions sammanträde upprättad 10 H. 3 18 Den 23 April f. m. samt efter och genom nummerföljd verificerad förteckning öfver de af hvarje valeur, vid slutet af månaden eller sammanträdet utelöpande assignationer, hvaremot R.
Sl:s Bank likaledes, i män som assignationerna derstädes inlösas, öfversänder desamma till enskilde banken, för ömsesidig notering och ränteberäkning. e) att privatbanken erliiggcr 2 proc. årlig ränta eller ’ proc. i månaden för den sornina sedlar, R.
St:s Bank sålunda förskjuter till rörelsens bedrifvande, samt d) att enskilde banken, i män af rörelsens gång, insänder riksmynt till R.
Sl:s Bank och får sig derföre 2 proc. årlig ränta likaledes crediterad.” 10 § 1 mom. skulle begynna och affattas som följer:
Annan upplåning, vare sig på creditiv eller genom försträckning och deposition, må ej af enskild bank göras till högre sammanräknadt belopp, än hälften af hvad ä tecknad grundfond finnes i banken insatt. 2) mom. förändrades sålunda: ”Alla fordringsbevis, hvilka utgifvas för upplåning på creditiv eller genom försträckning, skola ställas till viss person eller visst verk samt innehålla, att öfverlåtelse deraf må ske endast till viss man och efter föregången anmälan i banken.
Depositiosbcvis, stäldt till viss person eller ordres, må ej lyda å mindre belopp än femtio r:dr, och skall derå ränta vara förskrifven minst till två för hundradel.”
Hr von Hohenhausen anförde vidare:
Raab nämnde i sitt förra anförande, att det förslag, hvarmed han då framkom, icke var något hastverk, utan resultatet af flere föregående dagars öfverläggningar om Högv. PresteSt:s beslut.
Vi hafva nu hört hvartill desse öfverläggningar hafva ledt, och om jag icke oriktigt uppfattat de förändringar i nämnde beslut, som sålunda af Hr Frilen blifvit föreslagna, bestodo de hufvudsakligen uti följande: först och främst att i stället för att privatbanker, enligt Utsk:ns förslag i 2 §, icke kunna stiftas med mindre än att 50 delägare, med en teckningssumma af minst 1,000,000 r:dr sig dertill anmäla, skulle, enligt Hr Frihms förslag, små privatbanksungar kunna uppkomma, hvilka ägde en grundfond af 500,000 r:dr, och hvaruti antalet af delägarne skulle blifva betydligt förminskadt.
Mig synes likväl, att det faller sig temligen klart, alt en stor privatbank kan, genom sine låneafdelningar, uträtta precist detsamma, som en mängd sådane der små inrättningar, hvilka blott skulle komma att ännu mera öka coutrollerne i Banken; synnerligast pä det sätt, som de uti Hr Frihms förslag linnas föreslagna.
Den väsendtligaste skillnad, som jag dernäst förmärkte emellan Hr Frihms förslag och del af Högv PresteSt, fattade beslut, bestod deruti, att då, enligt detta sednare, Banken skulle utgifva assignationer, dem privatbankerue ägde att begagna och för hvilka de skulle erlägga 2 proc. ränta, så skulle deremot, i öfver - Den 23 April f. m. 19 enssliimmelse med Frih. llaabs förslag, privalbankerne från Riksbanken erhålla blanquetter lill invisningars utfärdande, för hvilka, först dä, uhr de blifvit inlöste, privalbankerne skulle erlägga den der räntan af 2 proc.
Dessa invisningar skulle således gå så länge de kunde utan att vålla privatbaukerne någon tryckande ränta, inen med den ytterligare förmån för desse banker, att de finge blauquetterne från Riksbanken, och sålunda sluppo att sjelfve bekosta tryckningen deraf.
Afven om jag icke hörde orätt, bade Hr Frilun föreslagit alt nämnde invisningar, som enligt PresteSltns beslut icke skulle få vara på mindre valeurer än 20 r:dr, borde nedgå ända lill 10 r:drs valeur; förmodligen för alt hålla dem så mycket lättare i hviften, och derjemte borde depositionsbevis få utfärdas, så att under det man säger sig vilja förekomma de öfverklagade olägenheterne
,af de nuvarande privatbankssedlarne, 2:ue slags privatbankssediar skulle tillåtas.
Jag får lof att erkänna, att jag i början icke mycket fästade mig vid det Högv.
Ståndets beslut, emedan jag trodde, alt de öfrige RiksSttn nu, såsom vid föregtde riksdagar, skulle antaga den af de sammansatta Utsk:n föreslagne lag för enskilde banker.
Först i går sent pä middagen fick jag höra talas derom, att här på Riddarhuset personer funnos, som tänkte särdeles understödja PresteSt:s i frågan fattade beslut.
Jag tog då som hastigast en afskrift af de förnämsta punkterne, d. v. s. del finauciella i detta beslut, och sent på aftonen i går läste jag igenom dem, hvarvid min uppmärksamhet kom att fästas på åtskilliga saker, som förmodligen skulle böra till de reglementariska stadganderne, men som dock äro af sådan vigt, att deras utelemnande i min tanka gör det svårt att antaga förslaget.
Sä t. ex. finnes ingenting nämndt om till hvad belopp, som 11.
Sl:s Rank kan meddela crediliv.
Att detta likväl icke skall ske till obegränsadt belopp, lärer väl icke af någon kunna dragas i tvifvelsmål.
Skall K.
M. först meddela octrojer och fastställa reglementen etc. innan Fullmäktige i R.
St:s Bank meddela crediliv, eller skola privatbankbolagen först hafva hos R.
Bank anhållit om att få invisningsrält till ett visst utsatt belopp, innan de hos K.
M. begära att få octrojer och reglementen fastställde?
Detta synes icke af förslaget.
Skola desse bolag först vända sig till Riksbanken, så måste det väl vara en limiterad tid, inom hvilken de skola börja sin rörelse; gå de åter först till K. M. och K.
M. utfärdar deras octrojer och fastställer deras reglementen, men de sedermera, då de komma till R.
Sl:s Bank, icke få någre creditiver, så betyder R.
M:s reglcmenterande i detta afseende ingenting stort.
Skall nu ett sådant creditiv, som meddelas en enskild bank, kunna beviljas för hela octrojliden, eller skall det vara förändringar underkastadt för hvarje år efter Fullmäktiges godtfinnande, eller för hvarje riksdag, efter R.
Sits beslut?
Om en privatbanksoctroj skulle vara på 10 år och banken det ena året blifva nekad ett creditiv, som den förut fält, så skulle icke blott banken 20 Den 23 April f. m. sjelf utan äfven den ort, sora varit i beroende af dess rörelse, i högsta grad blifva derpå lidande.
Hvarthän kommer man då på denna väg?
Skulle nian underordna R.
St:s Bank desse nya inrättningar, så att hvad som för deni vore för en gång bestämdt, det skulle stå qvar för de 10 åren?
Det torde nästan komma alt fordra en grundlagsförändring innan någonting sådant kan tilivägabringas; ty R.
St. äga ovillkorligen räll att vid hvarje riksdag öfver Bankens styrelse och förvaltning besluta.
Uti PresteSl:s beslut står äfven taladt derom, att de assignationer, som af Riksbanken blifvit inlöste, skulle privatbankerne tillsändas.
Jag frågar om nämnde papper dä skulle vara öfverkorsade, eller om de skulle få gå sä länge de kunde hålla?
Skulle någon tid vara, inom hvilken creditivet skulle vara till sitt belopp regleradt emellan Riksbanken och privatbankerne?
Privatbankerne skola, heter det, i mån af rörelsens fortgång, insätta penningar i Riksbanken, hvarföre de få sig 2 procents ränta crediterad.
Ar det endast för de 2 procenten, som deremot skola betalas, eller sker insättningen för assignationerne sädinge de gä, eller hvad har den reglementariska tanken i delta afseende varit?
Om en viss summa vid denna riksdag varder bestämd till creditiv för den nya sorlens privatbanker, så bIifver då den andra frågan: huru denna summa skall utminuteras?
Den kan icke blifva större, än att den uteslutande kommer att gifvas åt de banker, som redan linnas.
Ett särskildt departement i Banken mäste af R.
St. bekostas för att hålla conlrollerne med alla de särskilde bankerne, och denna kostnad skulle väl också bestridas af de der 2 procenten, som Riksbanken skut - le vinna?