Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jessiderna, en arabisk stam i Mesopotamien i våra .dagar, har erhållit benämningen djefvulsdyrkare, men med orätt, ' ty de tillbedja ej djefvulen, de vilja ej smäda honom, de anse t. o. m. orätt att.
smäda honom, om han än visat aldrig så stor olydnad mot Gud.
• Tvärtom böra vi önska — säga de — att han åter må komma till nåd hos Gud; det är bättre, att vi alls icke bekymra oss om djefvulen, eller tadla honom, utan hellre se till att vi sjelfva må vinna Guds nåd.
De anse profanerande att nämna djefvulens namn; då de nämna honom, sker det med mystiska omskrifhingar, t. ex. ” den som I kännen ” eller " I veten hvem han är ”, eller " den som $e okunniga och enfaldiga fördöma ”.
Hans verkliga namn dölja de; ingen oinvigd får känna det.
De ha ofta varit utsatta för förföljelser, men de ha hellre låtit döda sig, än de velat underkasta sig att smäda djefvulen .. Deras iära är hvarken af muhamedanskt eller hedniskt ursprung * utan de synas fast mera hafva sin upprinnelse från någon kristen sekt.
Märkligt nog stå de anförda formlerna i öfverensstämmelse med uttryck i Consuelo om lollarderna, sådana som: ” Måtte den som blifvit förorättad (d. v. s. djefvulen) helsa eder! ” Dessa ord skulle blifvit yttrade till Consuelo af en böhmisk bonde, Zdenko, en qvarlefva af lollardernas sekt.
Då begär Consuelo upplysning af en katolsk prest hvad meningen var och får veta att med de anförda orden åsyftas djefvulen.
En närvarande ung flicka anmärker då, att helsningen betyder med andra ord: Drag åt h — el ” 1 sanning en rätt artig komplimang " — tillägger hon —, ” men det är ju dock endast en mycket vanlig svordom ”.
Då yttrar presten: ” Nej, detta tilltal är i den förvillade menniskans mun, som nyttjar det, ingen ond önskan, och just den ligger hädelsen ”.
Dereffcer har Consuelo-det redan anförda samtalet med Albert af Rudolstadt.
Vi vilja nu icke vidare fördjupa oss i de anförda lärorna,, genom hvilkas citerande vi blott önskat att väcka våra läsares intresse för en ny sida af Satansbegreppet.
Vi skola ytterligare endast återgifva ett egendomligt uttryck af en svensk teolog rörande jusfc den afhandling, genom hvilken han blef antagen till teologie docent i Lund.
I ett i k. biblioteket befintligt, hittills otryckt bref till skalden Dahlgren, skrifver Thomander, den blifvande biskopen, angående sin disputation ” De Antichristo primæ Ecclesiæ ” (1826): 0 prest, bort med dina litanior.
Dig hafva våra förfäder anropat under namnet Agramainio, Adone, Astarte; dig * anropade folket i lundarne, då Kristi religion redan var antagen af stadens folk; dig anropade alkemisten, som vågade kasta sina blickar dit, der presten såg ett brott att forska.
Förgäfves sökte Sankt Antonius och Abelard undfly dig: medan de marterade sig med gissel och tagelskjortor, fyllde du deras celler med qvinnobilder.
Det var du, som inspirerade Wicleff, Huss, Savonarola och Martin Luther; du, som är symbolen af striden mot den inskränkta religiösa vidskepelse, hvilken de katolska presterna predika ".
Hymnen slutar sålunda: *
” Jag har for tillfället mycket att göra med Satan.
Den djefvuls-krånglaren fraktar att jag skall komma honom ondt rykte uppå.
Dör jag nu under arbetet, så, upprätta &amp; t mig och honom ett gemensamt epitafium ”.
— Carducci vill icke hafva någon grafskrifb åt Satan, för honom kan Satan icke dö, såsom läsaren nu torde inhemta här ofvan (fr. o. m. sid. 39).
# Dessa och de följande poetiska tolkningame äro åt oss utförda af herr Ed v. Fredin.
Red.Människotanke, o!
Bes dig, materia, segrar att ana!
Ser du, han nalkas dig, ryslig, twe » fager; hän Öfver haf^en han ljungande drager;
snabb, * ow vulkanernas brinnande lava, stormar han, fjällarnes värn att begrafva;
Som för en hvirfvélvind
altarna ramla -- —
Folken i skälfvande undran sig samla.
Kännen I Satan, som - fjättrarne lossar, Satan, förnuftet, som hämnar och krossar!
Pr esternas Jehova du har betvingat !Med denna hemska åkallan slutar sången.
Och hvem har skalden velat förhärliga med denna sång?
“ Jag har skrifvit min hymn till de två guddomligheterna (Naturen och Förnuftet) i min själ, i din själ och i alla goda och ' ädla själar: till de två guddomligheter, som den ödsliga och råa asketismen afskyr under namn af kött och verld, som teokratien bannlyser under namn af Satan.
* Satan är för asketikern skönheten, kärleken, välbefinnandet, lyckan.
En stackars nunna önskar sig en endivieqvist; på den qvisten sitter Satan.
En munk finner behag i en fågel, som sjunger i hans ensliga cell; i den sången dväljes Satan.
Allt detta är sataniskt ...
“ Vi finna Satan i det gamla testamentet.
Hvad sade då denne ädelmodige frestare åt mannens följeslagarinna?
Han visade henne i den tillslutna och enformiga lustgården det hemlighetsfulla träd, som bar kunskapens och lifvets äpple; och han sade: äten af detta och I skolen vara såsom gudar!
“ Jag är ingen skeptiker.
Jag älskar och jag tror. “
Såsom man finner, har Garducci med denna hymn alldeles icke velat förhärliga det ondas princip.
Han tror; han säger det sjelf.
Men på hvad?
Han skulle måhända ej sjelf kunna säga det, derför att gudinnan Natur och gudinnan Förnuft sjelfva äro skapelser af det ändliga och \
derför ej kunna representera det oändliga: vårt förnuft nekar att anse sig sjelft för det eviga absoluta.
Det är snarare benäget att tro på intet.
Hur det än må vara, visst är, att Garduccis gud ej är presternas gud, mot hvilken han hyser ett blindt, okufligt hat.
Religionerna, säger han, hafva alltid ledt till vidskepelse.
De hafva framhållit för menniskan: Ditt fådérnesland är ej af denna verlden.
Rikta dina blickar mot himlen.
Hvad bekymrar det dig, hur du har det här nere.
Du skall ändock dö.
Du lider?
Välsigna Herren, som sänder dig dessa lidanden.
Garducci uppträder mot denna teori.
Jorden är för honom ej en botgörelse- eller frestelseort: den är platsen för vårt arbete på vår förbättring, för vår utveckling mot en högre tillvarelsegrad.
Gud har skapat oss, ej för kontemplation utan för verksamhet; han har ej skapat oss för att sitta med händerna i kors såsom eremiterna, utan han har skapat oss på det att vi må arbeta och i vårt anletes svett söka ernå det högsta goda.
Och den gud, på hvilken skalden tror, vill han föreställa sig i besittning af en evig ungdom såsom Greklands gudar, men på en gång sträng och sorgbunden i sin strålande skönhet.
Med ett svärd i ena handen och en fackla i den andra uppstiger han från höjd till höjd med blickarna riktade mot höjden: excélsior är hans valspråk, såsom det är för Longfellows amerikanske pilgrim.
Satan är sålunda för vår skald ej det ondas genius, utan i dess ställe “ varandets omätliga princip ".
Och då han åt denna sin gud gifvit detta namn, som för öfrigt fört många kritiker på villospår, har han gifvit honom det samma såsom en antites mot presternas gud, mot den gud, som för skalden är autodaféernas och inqvisitionens gud, den gud, i hvilkens namn man hängde eller brände Arnoldo da Brescia, Savonarola och Huss, — som dömer Columbus, som torterar Galilei, som (med Gregorius XVI i sjelfva nittonde seklet) förklarar användningen af ångan för endjefvulsk uppfinning.
Hymnen till Satan — skrifver han någonstädes — är lyrisk i dén mening, att det var ett plötsligt utbrott af alldeles individuel a känslor, som gåfvo sig utlopp ur mitt hjerta, ja verkligen ur mitt hjerta, en septembematt 1863.
Min själ hade nu efter flera års forskningar och tvifvel funnit sin lösen och jublade öfver sitt JieureJca.
Då jag lät trycka denna hymn, var jag så långt ifrån att tänka på att göra propaganda, att jag till en början blott drog försorg om några få exemplar, bestämda tiir privat utdelning bland mina vänner.
Inno a Satana har nu (1882) upplefvat 14 upplagor.
Läser man vidare de poem, som bära titeln “ Meminisse horret “, “ Heu pudor “, m.
fl., så finner man, hvilken sarkastisk förmåga författaren besitter och hvilken han använder mot dem, som vanära det italienska namnet, mot fäderneslandets fiender.
Men då dessa: Napoleon, påfven och andra, falla, då friheten aflöser förtrycket, då Italien blifvit ett, försvinner ock skaldens bitterhet såsom nattens dimmor försvinna för solen.
Och derigenom förklaras äfven den inkonseqvens, man förebrått Garducci, såsom då han efter att hafva förbannat den gamle påfven, hvilken låtit strömmar af italienskt blod farga Italiens mark, senare i sin sång “ Canto dell ’ Amore “ har ett medömkans ord för den i Vatikanen inspärrade, “ sin egen fånge “.
Skalden är ej inkonseqvent i sin politiska åskådning.
Så länge Pio IX förmådde motsätta sig Italiens enhet, hade han för honom endast hatets och hämndens ord; men så snart den gamle gjorts oskadlig och det ideal, hvarom skalden och hans folk drömt, var nådt, är hvarje vredes-yttring öfverflödig.
Fosterlandet står der som ett marmorblock: mole sm stat *
* Bland de skaldestycken, som tillhöra Carduccis andra diktslag böra de ihågkommas, som bära titlarne ” Versaglia ” och ” Per ilTill Pio nono skrifver skalden då dessa gripande rader:
O, säg mig gubbe, säg om i ditt sinne, der nu du stapplar, bruten, mot din graf, ej stundom vaknar bleknadt barndomsminne af Siniga glias kust vid soligt haf *?
Slå upp på gafvel Vatikanens bommar!
och jag vill leda dig ur unken sal --
Se ut, medborgare!
kring vår som blommar, och töm för friheten en fyld pokal.
Efter den förfärliga katastrofen i det fransk-tyska kriget förändrade det politiska lifvet i Italien med ens gestalt.
Rom tillhör Italien, Napoleon III försvinner från verldsscenen, påfven är fånge i Vatikanen och-säljer ej längre åt de troende såsom förut aflat, utan i stället den halm, hvarpå han i sitt usla fångelse hvilar; Italien är befriadt från det franska oket och dess folk arbetar allvarligt och medvetet om sin egen kraft på den ekonomiska pånyttfödelsen, sedan det vunnit den politiska.
Då fosterlandet ej längre behöfver vår skalds kraftiga understöd, hängifver han sig åter åt de ideal, om hvilka han såsom yngling drömt och från hvilka politiken slitit honom.
I sitt tredje och sista stadium visar sig skalden såsom en grekisk poet, “ en grekernas lärjunge “.
Han lefver och känner i vårt sekel på samma sätt, som de grekiske klassikerna skulle lefva och känna.
Det ser ut, som om vår författare redan från barndomen inandats Greklands rena luft.
Men hans hellenism öfverströminar af känsla; han är innerligt förtrogen med antikens form, men
LXXVIII anniversario della proclamazione della Republica francese ”.
Dessa dikter ärö beundransvärda för sitt känslodjup och sin kraftfulla diktion och i dera skönj es mer än i andra det mönster, Carducci gerna följer, Heine.
* Pio nonos födelseort.uttrycker med den sina egna känslor.
I “ Odi Barbare * finna vi skaldens själ i dess helhet och själen af en skald, som lefver bland oss, men tänker och känner med andra tankar och känslor än våra.
Carduccis hellenism framträder redan i tredje boken af “ Nuove poesie " och i synnerhet i “ Primavere Elleniche " (Grekiska vårar), bland hvilka särskildt det första poemet är af en beundransvärd skärhet.
Må våra läsare sjelfva döma:
Hellenisk vår.
niot öde pol den kulna vintern flyr och blomstren gå den flyktade i spåren; och i mitt hjerta ock, o Nina!
gryr
ånyo vårm.
I rosensken jag ser Olympos * topp från fjärran lyfta sina hvita drifvor.
Castalia sorlar, glittrande, sitt lopp
bland dalens vifvor.
Och lockad, ljuft, af näktergalens sång, till Delphis lund, der fagra nymfer skalkas, sin gyllne altartrefot än en gång
Apollo nalkas.
Mot helgad nejd, der i förgångna dar af lagrar skuggad restes tempelmuren, i solsken länkar han sin gyllne char,
af svanor buren.
Kronions bindel glänser i hans hår, guddomlig fägring strålar ifrån kinden och älskogsqväden på hans strängar slår
den ljusta vinden.
Omkring Cykladerna, hans fosterland, i rytmisk dans de klara böljor gunga och blida vindarne på Cyperns strand
sin helsning sjunga.
\ Utöfver blånande egeisk våg jag ser en farkost efter guden styra:
Alkaios stämmer der med sångrik håg
sjusträngad lyra
Och ljumma fläktar smeka Sapphos barm, der hon i purpurseglets skugga blundar och sjunger, trånande och älskog sv arm,
om fröjd som stundar.
Min Nina t kom!
De vinka oss, o se:
ett ögonblick de lätta åror hvila --
Kom — och mot stränderna som fjärran le
vi skola ila.
Till Hellas --!
Rodret ligger i min hand,
och plektron klingar, silfvertoner strömma!
Vi fly från blodbesudladt vesterland:
o, låt oss glömma!
' Garducci, som är så fulländad i sin uppfattning af den klassiska antikens skönheter, har ej nöjt sig sig med detta försök, hur väl det än utfallit.
Ghenier och Foscolo, hvilka studerade den grekiska antiken, hafva endast i sina respektive språks versmått gifvit de grekiska skaldernas skapelser den form, som de tyckte bäst anslå dem.
Car-ducci har velat drifva efterbildningen af de antika mönstren så långt, som det är möjligt.
Med sina “ Odi Barbare “ har han infört något nytt.
Han har öfvergifvit det alltifrån Dantes tid använda italienska versmåttet, han har uppgifvit rimmet och antagit, så vidt vårt öra det tillåter, den antika metriken, såsom Klopstock gjort i sin “ Messias “, Goethe i sin “ Hermann och Dorothea " och Longfellow i sin “ £vangelina “.
En följd af denna nyhet är ock, att Garducci antagit en mängd antika vändningar.
Måhända har han i detta hänseende någon gång gått för långt och blifvit oklar.
Detta är ock ett af skälen, hyarför hans “ Odi Barbare “ ej genast slå an.
Men för den, som läser dem flera gånger, skola de fina drag, h var af dessa sånger öfverflöda, säkerligen framträda.Vi återgifva här endast några verser ur den vackra sången, som behandlar den unge kejsarprinsen Napoleons död:
Du dystre imperator, Hortensias son, du trodde q} och anade slik en lott ■ då du, inför Paris och verlden, döpte en konung af Bom ånyo.
Sebastopols-saluten den vaggsång var, som lullade den lille i fridfull dröm;
och som en fyrbåk kring Europa strålade härligt Vendo me-kolonnen.
Men, ve!
decemberkölden är svekfullt grym och ärans lager vissnar i fryskall natt och blomstren blekna eller knyta ofärdsbringande frukt och giftig.
Och sörjande i mörkret vid lifvets port står brutna ättemodern, står Niobe, och sträcker, gråtande, förtviflad, skälfvande armar mot öde hafvet;
och ropar öfver svallen till britisk strand och till den heta öknen i Afrika, längtande i modersarmar sluta den siste af ätteläggar.
Bland Garduccis skönaste sånger kunna de räknas, som bära titlarne: In una chiesa gotica (“ I en götisk kyrka "), Nella piazza di San Petronio (“ Å San Petronio-platsen "), Alla stazione (“ Vid stationen "), Ruit hora (“ Tiden flyktar "), Dinanzi alle terme di Caracalla (“ Vid Caracallas bad "), Alla regina d !ltalia (“ Till Italiens drottning “), ha Madre (“ Modern "), Per le nozze di mia figlia (“ Vid min dotters bröllop “) och A. Guiseppe Garibaldi (" Till GL Garibaldi ").
Dessa oden förtjenade vara kända i Sverige.
Garducci åtnjuter, såsom han ock förtjenar, stort rykte, i Italien, men enligt min åsigt öfvergå hans förtjenster detta rykte.
Måhända ligger orsaken härtill i det dunkel,
4genom historiska och mytologiska anspelningar, hvarmed han omgifver sig.
Men den läsare, som öfvervinner detta lilla motstånd, måste gripas af beundran för den store skalden.
Att dennes rykte ej motsvarar hans höga värde, kan hafva sin grund äfven deri, att menniskorna äro såsom de fördömde hos Dante, hvilka ej sågo det, som låg dem nära i tiden, men i stället uppfattade det, som föreföll dem vara mer aflägset: vi förstå ej efter fortjenst hedra våra stora män, förrän tiden och döden helgat deras minne.
E. Harkness.
från förf: s engelska handskrift af A. F.
Åkerberg.
Redan så långt tillbaka som 1849 förklarade lord Beaconsfield i ett tal i engelska underhuset, att Irland befann sig i ett tillstånd af social upplösning.
Sedan den tiden har ställningen icke förbättrats; hon kan i sjelfva verket sägas ha blifvit värre och värre.
Irland är ännu, såsom det alltid varit, en tömtagg i Englands sida.
Det innevarande årets tilldragelser ha åter lyckats i hög grad rikta allmänhetens uppmärksamhet på Irland.
För de fleste engelsmän har detta land börjat blifva det vigtigaste samtalsämnet och ett ämne, som man är böjd för att betrakta från ytterliga synpunkter, olika allt efter den betraktandes politiska fördomar.
Förkastelsedomar öfver den eller den samhällsklassen i dess - helhet omvexla med uttalanden af den icke onaturliga önskan, att sjelfva ön kunde i allsköns lugn förflyttas till den aflägsnaste och mest otillgängliga del af jorden.
Men då dess tillvaro och de deraf följande svårigheterna icke kunna på ett så summariskt sätt utplånas,
* Genom Miss Helen Zimmern, den för våra läsare väl bekanta engelska skriftställarinnan, hafva vi erhållit ofvanstående nppsats, hvars författarinna, Miss Harkness, sjelf egentligen irländska, anförvandt ' till Lord Macaulay, den store häfdatecknaren, gjort sig känd genom bidrag till den framstående engelska tidskriften ” Nineteenth Century ”.
och då så mycket missförstånd rörande hela frågan råder i utlandet, måste jag framställa några anmärkningar i ämnet och göra en så fördomsfri återblick som möjligt på de äldre tiderna.
I en sådan återblick ligger nyckeln till en riktig uppfattning af svårigheterna så till vida, som det till en del var i dessa tider som det väldiga utsäde af irländskt hat till.
England såddes, hvilket nu bär frukt hundrafaldt.
Detta olyckliga land tyckes i sanning, likasom ett Ryssland i smått, vara uppfyldt af hemliga sällskap och upprördt af revolutionära idéer.
Orsaken till allt detta, säga de irländska agitatorerna, är vanstyrelse å Englands sida, och de fordra högljudt en inhemsk styrelse (home rule) för Irland, d. v. s. antingen fullkomlig sjelfständighet eller åtminstone en särskild styrelse, hvilken blott skall erkänna den engelska drottningens länshöghet (suzeränitet).
England förkastar blotta tanken på en sådan inhemsk styrelse och förklarar, att irländarne äro alltför hetsiga för att styra sig sjelfva, och att en ytterlig anarki och oreda skulle komma att råda efter skils-messan likasom före de båda rikenas förening.
Det står illa nog till nu, mena engelsmännen, det skulle blifva tio gånger värre om Irland blefve sjelfständigt.
Vi veta, hvad det irländska parlamentet, som man nu så högljudt ropar på, liknade, då det ännu existerade, en korrumperad, bullersam, ologisk och icke alldeles respektabel församling, som ej var långt ifrån att förverkliga den irländska folksagan om kattorna i Kilkenny, hvilka slogos till dess ingenting fanns qvar af de båda kämparne mer än svansen.
Dess medlemmar grälade och stredo sins emellan och lem-nade landets angelägenheter vind för våg.
Erfarenheten har gifvit England rätt att påstå, att Irland aldrig skulle kunna styra sig sjelft, och att frukta, att om vi upphörde att taga vård om detsamma, någon annan nation skulle taga det i besittning och vi sålunda få en fiende nära våra kuster.
I allt annat äro engelsmännen oense med hänsyn till Irlands styrelse; men ' i en punkt mötas de alla, nämligen att det förenade konungariket Storbritannien måste förblifvaodeladt, hvad än må hända, och att om irländarne ej tycka om detta, måste de tvingas att lyda.
Sådan är, kort och godt, den irländska frågans närvarande ståndpunkt, mycket nedslående för alla, som tänka allvarligt öfver detta ämne, emedan svårigheternas lösning synes vara så aflägsen och hopplös som någonsin.
Nästan förgäfves upptages det engelska parlamentets tid — ända till försummande af nästan alla andra göromål — af att diskutera ' irländska problem och behandla lagförslag for Irlands pacificerande och försonande.
Bland de senast vidtagna åtgärderna voro en till förekommande, af förbrytelser och en till förmån för brukarne (tenants).
De irländske medlemmar, som representera sitt olyckliga land i underhuset, förspilla sin tid med hindrandet (obstruction) af göromålen, obekymrade om allt annat än sina egna intressen.
Ehuru jag uppriktigt tror, att några af dem verkligen vilja sitt lands bästa, spela de en rol, som kommer verlden att tro annorlunda; ty utan att uppställa någon förnuftig operationsplan för sig sjelfva, hindra de, så långt de kunna, alla slags försök till lagstiftning för Irland.
De endast upphetsa sina landsmäns sinnen och uppmuntra till revolution samt rättfärdiga sålunda engelsmännens öfvet-tygelse.
att ett Irland, styrdt af irländare, oundvikligen måste sluta med upplösning och förstörelse.
I denna kritiska period af Irlands historia är det icke blott intressant utan nödvändigt att blicka tillbaka på landets förflutna historia och försöka uppdaga ursprunget till de nuvarande svårigheterna och förvecklingarna.
Källorna till många af dessa ting förlora sig i mörker; men några af dem kunna upptäckas, och af alla tillsammans kan man bilda sig en mycket
\ * riktig föreställning om, huru sakernas närvarande ställning uppkommit.
För detta ändamål vill jag taga en tillbaka-skådande öfverblick af Irland, uppehålla mig vid de förnämsta fakta i dess föregående tillvaro så utförligt som utrymmet medgifver och behandla saker som föreföllo i de tidigaste perioderna af dess historia, men äfven de senastehändelser, som tilldragit sig på dess jord.
Endast på detta sätt, ' tror jag, kunna vi bilda oss en riktig idé om den irländska frågan och döma rättvist öfver de mycket olika åsigter angående depsamma som omfattas af irländare och engelsmän.
Endast på detta sätt kunna vi förstå, hvarför Englands regering finner det nästan omöjligt att följa en politik, som kan tillfredsställa Irland, och hvarför irländarne äro så missnöjda med det engelska väldet.
Irlands äldsta historia består af etniska legender.
Sedan de äldsta tider fanns i landet en klass, hvilkens särskilda uppgift det var att bevara de förnämsta irländska familjernas slägttaflor, bibehålla minnet af förfädren, och sålunda hafva långa stamträd och berättelser om “ frays " och “ bakles " hunnit ända till våra dagar.
När irländarne voro omvända till kristendomen och blifvit bekanta med berättelserna om syndafloden, tungomålens förbistring och menniskoslägtets enhet, försökte suiderna (de vise) fylla svalget mellan sina stamfäder och Noach.
Man började nu att i skrift uppteckna stamträden, och då de sålunda för första gången kunde jemföras med hvarandra, var ett vidsträckt fält öppnadt för de skriftlärdes uppfinningsförmåga.
Resultatet blef konstruerandet af en den utomordentligaste legendhistoria, hvilken i suidernas händer uppnådde en underbar fullständighet, rikedom och följdriktighet.
Från dessa legender kan man utdraga den äldsta irländska historiens förnämsta fakta; ty ehuru de icke få betraktas såsom absolut sanna, uttrycka de dock, när man afkläder dem de genomförda detaljerna och de bibliska och klassiska lånen, den irländska historiens stora drag och stå i öfverensstämmelse med den arkeologiska forskningens resultat.
Dessa legender säga oss, att under den äldre perioden landet var starkt skog-beväxt och det inre deraf fyldt af träsk och sjöar.
Det var upptaget af en gles befolkning, kallad “ skogsstammar “, hvilken utan tvifvel var af vestra och södra Europas britiska (iberiska) ras.
Sedan kommo celterna, och dessa jemte * skogsstammarnau bildade hufvudstammen af den irländskabefolkningen under den äldre bronsåldern.
Den närvarande irländska dialekten är celtisk, och irländarne tala ännu i dag det tungomål, som utan öfverdrift kan sägas ha varit organet för den första vetenskapliga bildning, s«m grydde för Europa.
Ierne, såsom Irland då kallades, led af invasion af många nationer och stammar efter celternas ankomst; men dessa celter bibehöllo sig i landet och blefvo med tiden dess verkliga invånare.
Öppnandet af den historiska perioden utmärktes genom en stor strid mellan stammar, hvilken egde rum omkring början af den kristna tidräkningen.
Romarne hade kommit till Britannien, och de många stammar, som drefvos ut ur detta land inför den eröfrande fienden, togo sin tillflykt till Irland.
Romarne inträngde aldrig på Ierne; men många brittiska infödingar öfvergingo dit, när de förtrycktes af det romerska herraväldet, och bosatte sig på östra sidan af ön så nära sitt land som möjligt.
Detta var i fjerde århundradet och kort före S: t Patriks ankomst, medan landet ännu befann sig i ett tillstånd af hedendom, med undantag af några kristna församlingar i södra delen af landet.
S: t Patrik antages hafva börjat sin missionsverksamhet 432; men vår kunskap om den irländske aposteln är mycket motsägande och otillfredsställande, och man kan icke sätta någon tillit till de data, som med honom stå i samband.