Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den nu föreslagna ändringen är således att betrakta såsom en komplettering af 1858 års lag.
Man har talat om de praktiska svårigheter, som skulle möta det föreslagna stadgandets tillämpning, samt att man icke särdeles mycket skulle komma att begagna sig af denna rättighet; men en föregide talare, Hr Nordenfelt, har redan ådagalagt behöfligheten af denna förändring, hvad allmogen eller de lägre klasserna beträffar.
Sparre har tor öfrigt sagt, att hvarken han sjelf eller någon annan omr täuksam fader skulle kunna antaga denna reform, emedan han derigenom blottstälde sig för möjligheten att framdeles få se sin dotter uti händerna på en probenreuter eller en spetsbof; men gifves icke det bästa och enda säkra korrektiv häremot uti det moraliska inflytande, hvilket hvarje fader eller moder, som känner sin pligt, alltid utöfvar inom familjen.
Sparre derpå uttalat den öfvertygelsen, att denna reform endast skulle vara att anse såsom en inbjudning till qvinnan att ännu mer än f. n. söka rättighet att blifva myndig, så ådagalägger ett sådant yttrande bäst den fiendtliga sinnesstämning, Grin hyser äfven mot den sednast antagna lagen, och mot hvarje qvinnan medgifven frihet.
Jag hemställer vidare, om, då öfverenskommelsen att ingå äktenskap obestridligen är att anse såsom ett aftal, det också kan vara rättsenligt, som å den ena kontrahentens sida utan full frihet afslutas.
Och ehuru man nu icke vill medgifva qninnan någon frihet vid ingåendet af aftal om äktenskap, så är det dock märkvärdigt, hvilka stora fordringar man Den 25 Ja n ilar i f. m. sedan i allmänhet upstiiller för henne.
Hon skall vara sin roan till hjelp, till råd i allting.
Hon skall kunna viii förestå sitt hus.
Hon skall kunna viii upföda sina barn; men —, med alla dessa fordringar —, huru har man väl stalt till, att den ogifta qvinnan skall kunna utbildas till alla dessa egenskaper.
Man ger henne en falsk, flärdfull och förfelad upfostran; man håller henne i det strängaste beroende, och slutligen, då det blir fråga om det vigtigaste steget uti hennes lif, då säger ruan nej, och våldför på detta sätt, hennes heligaste rättigheter.
Att råda öfver sin person, är dock en oförytterlig frihet, en egendom, som icke bör kunna fråntagas henne; och att låta sådana missförhållanden i afside å qvinnan fortfarande ega rum, är att behandla henne efter den Orientaliska eller den gamla Franska roel hoden.
Flertalet af Svenska qvinnor hafva icke någon annan egendom än sin person, och hvarföre skall man då icke lemna dem frihet att åtminstone deröfver förfoga.
Särskildt hvad allmogen i vårt -land beträffar, så är den ogifta qvinnans ställning inom denna klass vanligen sfi af egennyttiga giltomannaberäkningar insnärjd, att en reform företrädesvis från denna synpunkt högeligen är af behofvet påkallad.
Vi veta, att reformen angille qvinnans myndighet inleddes af vår djupt saknade, sist hädangångne Konung.
Min öfvertygelse är, att denna reform kommer att utgöra ett af de vackraste minnen från hans tidehvarf, och att lagen af d. 15 Juni 1858 skulle icke ens förändras, utan blott fullständigas derigenom, att hans son och efterträdare nu finge fästa slutstenen vid det påbörjade verket.
På dessa skäl röstar jag för antagande af Fiih.
Armfelts reservation.
Det är med anledn. af hvad Gr.
Sparre yttrat, som jag anhållit att återfå ordet.
Gr:n påstår att eli inkonseqvens ligger deruti, att då vid förra Riksdagen K.
M:t föreslog att giftomannariitten skulle qvarstå och R.
St:r antogo detta förslag, man redan nu är sinnad frånträda ett så nyligen fattad t beslut; och i sammanhang härmed förklarar den ädle Grin sig icke hafva hört någon person, som då ogillade detta förfaringssätt; roen när jag tager mig friheten erinra derom, att jag på detta ruin, vid öfverläggningarue rörande qvinnans rätt till myndighet, förkla rade det jag ansåg nämnde rätt böra åtföljas af giftoinannarättens uphörande, och att den K.
Proposm endast derföre syntes mig böra antagas, att den, ehuru icke så fullständigt erkännande qvinnans rätt. dock vore ett steg i den riktning jag ansåg vara den rätta, så hoppas jag att detta är tillräckligt för alt, hvad mig särskildt beträffar, bemöta Grins förebråelse för inkonseqvens.
På sätt jag uti min reservation omnämnt, anfördes af flere ledamöter uti LagUtskit vid sist).
Riksdag såsom ett hufvudsakligt skäl, hvarföre de icke ansågo sig kunna tillstyrka antagandet af den K.
Proposm, hvilken, angide qvinnans myndighet, till R.
St. afgats, »att den icke tillika »roedgåfve qvinnan rätt att vid valet af make råda öfver sig sjelf»; 1) e n 25 Januari f. m. 187 och torde deruti ligga elt tydligt bevis, att de redan då erkände konseqvensen af giftomannarättens uphörande med inträdandet af qvinnans myndighet, samt att giftomannarättens behandling icke borde skiljas från frågan om myndigheten.
Sfi vidt jag har mig bekant, hysa de af mig omnämnde personer fortfarande ännu samma åsigter, att det vore en inkonseqvens att antaga det elia och alsia det andra.
Då det blifvit sagdt, att giftomannatvånget i Frankrike vore ännu strängare ån här, får jag, till hvad jag förut derom yttrat, tillägga, att hvad jag egentligen påstått, är, icke att trånget i detta afseende är mera eller mindre strängt i Frankrike än i vårt land. utan ntt, derstädes icke finnes den inkonseqvens, som hos oss, nemi. att lemna mannen vid 21 år helt. och hållet fri att följa sin böjelse, men deremot pålägga qvinnan, äfven sedan hon blifvit myndig, band, från hvilka hon icke kan blifva fri annat än genom att anlita domstols åtgärd.
Franska lagen stadgar uttryckligen, att man, som icke upnått 25 år, och qvinna, som icke upnåt.t 21 år, icke få ingå äktenskap utan föräldrars eller ascendenters tillstånd; att man intill fyllda 30 och qvinna intill fyllda 25 år, äro skyldiga, att, innan de ingå äktenskap, begära genom en i bestämd form affattad handling (par un aete respectuetix et formel) föräldrars eller ascendenters råd, samt derest tillstånd dertill af dem då icke lemnäs, förnya denna begäran i enahanda form ytterligare 2 gånger, en månad mellan hvarje gång, hvarefter först en månad sedan den 3:dje så beskaffade begäran blifvit framstäld, äktenskapet får lagligen afslutas; samt att, efter 30 års ålder, det erfordras blott en sådan begäran, och att en månad efter dess framställande äktenskapet må afslutas.
Nu lärer det väl icke kunna nekas, att det är en stor skilnad mellan det Franska förfarandet, att genom en »aete respectueux et formel», ja! till och med genom 3 dylika, begära föräldrars och ascendenters råd och, i händelse deras samtycke nekas, en månad efter framställandet af den sista begäran, ändock ingå äktenskap, dervid dem åligger, att inom nämnde tid vid domstol upgifva och söka göra gällande deras skäl till vägran, så vida å dem skall fästas afseende, — och det i Sverige, i händelse af giftomannens vägran, nödvändiga förfaringssättet att stämma giftomannen Jag för min del får förklara, att jag anser de Franska föreskrifterne icke blott rättvisare, såsom varande likare för man och qvinna, utan äfven mindre stränga och för den finkänsliga qvinnan mindre tryckande än de hos oss gällande.
Beträffande motsägelserna emellan 8 Kap. G.B. och K.
Förordn. angille qvinnans myndighet, nödgas jag medgifva, att det af den ädle Grin upgifna sättet att dem sammanjemka, icke kunnat öfvertyga mig om möjligheten att de förnuftigtvis kunna bestå tillsammans, hvilket jag således fortfarande anser såsom ett ganska kraftigt argument för uphäfvande af giftomannarätt öfver myndig qvinna.
Hr Grin har för öfrigt yttrat, att det vore svårt nog att motstå en dotters tårar och böner.
Det kan vara ganska möjligt; men jag tillstår, att jag skulle för min del bedja just att få slippa 188 Den 25 Januari f. m. se dessa tårar och höra dessa böner, då fråga är icke om att begära tillgift för något orätt, som man gjort, utan derom, att få utöfva en af de heligaste rättigheter, — den att förfoga öfver sig sjelf och följa sitt hjertås känslor i en sak, der dessa, om någonsin, böra få hafva rätt att fälla utslaget.
Vidare har så väl Gr.
Sparre, som andra talare, ordat om mormonismen, m. m. dylikt; och dertill hemtat anledning icke egentligen af Utsk:ts Betänk, eller min derifrån skiljaktiga åsigt, utan af ett under diskussionen fäldt yttrande.
Något svar härå torde fördenskull icke vara behöfligt; och jag lärer väl icke skäligen böra uptaga förhållanden, som icke med det förslag jag framställt, hafva det ringaste sammanhang.
Om slutligen det Högloft.
Ståndet, med gillande i öfrigt af mitt förslag i ämnet, skulle finna nödigt, att frågan, för affattande af ett bestämt Lagförslag, till Utsk:t återremitteras, så anser jag mig icke böra motsätta mig ett sådant beslut.
Det kan anses djerft af mig, att efter de lagkloka män, som förut yttrat sig i ämnet, upträda i en lagfråga; men som jag med dessa
Hrr är af olika åsigt rörande denna så kallade familjerätt, så anhåller jag att med några ord få taga It. o. A:ns upmärksamhet i anspråk.
Jag har hört att man åberopat hvad man kallar familjerätt eller rättigheten för en person, att med eller mot en annans vilja bestämma öfver dess väl och ve.
Denna familjerätt måste jag bestrida.
Det är familjeband, gruridadt på ömsesidig kärlek och tillgifvenhet, som sammanhåller familjen.
Om jag befarade, att familjebaudet skulle på något sätt uplösas genom förev:de förslag, så skulle jag lika ifrigt som någon annan bekämpa detsamma; men jag är tvertom fast öfvertygad, att det band familjemedlemmarne emellan, som Hr Olivecrona beklagade skulle komma att mer och mer lösas, för den händelse förslaget antoges, deremot skall säkrare och innerligare än tillförene tillknytas.
Ty, hvad är egentligen föräldrarättigheten öfver barnen, samt barnens skyldighet i afseende på sina föräldrar?
Jag har upfattat familjen sålunda, att det är föräldrars skyldighet att så upfostra sina barn, att de naturliga anlagen, som hos dem blifvit nedlagde, komma att utvecklas; men icke att, så att säga, köra in dem i några bestämda hjulspår.
Jag tror fördenskull icke att föräldrarne hafva någon rättighet att bestämma öfver sina barns öde.
De hafva en ovilkorlig skyldighet att så leda deras ungdom, att när de en gång sjelfva kunna bestämma öfver sina handlingar, de må kunna välja sin väg och i öfrigt skilja mellan godt och ondt, men icke att från barndomen leda dem till ett visst håll.
Likaledes är det ock barnens skyldighet att mottaga denna föräldraledning, men om föräldrarne deruti på ett eller an nat onaturligt sätt ingripa, så kan jag icke fatta, hvarföre icke denna skyldighet skulle uphöra.
Jag tror således att hela denna gamla idé om familjerätten icke håller stånd för en opartisk granskning, samt att man allt mer och mer öfvertygas om riktigheten af den upfostran, som grundar sig på den fria viljan och öfverty - Den 2f> J an u a vi f. m. 182 gelsen om det rätta.
Det är icke såsom viljelösa verktyg för deras egen vilja, som föräldrarne skola upfostra sina barn, utan till fria menniskor.
Qvinnan bör i detta hänseende icke vara sämre lottad än mannen.
Då man talat om känslan hos qvinnan, har man ordat derom såsom det varit ett misstag af Skaparen, då han gaf henne denna känsla.
Man tror att denna känsla alltid skall leda qvin nan på afvägar; och att detta någon gång är händelsen vill jag ej neka; men anser dermed icke vara bevisadt, att qvinnans kiinsla är dålig, utan att hennes upfostran då blifvit förfelad.
Det till kommer således föräldrarne att tillse, att den planta, som är nedlagd i qvinnans hjerta, så vårdas, att den må utbildas till en härlig blomma och bära rika frukter.
Märkligt är, huru, då man hos qvinnan synes förutsätta tillvaro endast af känsla, man likväl nästan i samma ögonblick vill tillerkänna henne ett förstånd, vida öfverlägset de fordringar, man i samma hänseende yör sig på mannen; ty man vill kunna våldföra denna känsla, man vill kunna säga till en qvinna, som älskar: »Du måste qväfva denna känsla»; och derefter — då hon jordat sitt lifs lycka, då hon äktat en man, som hon kanske afskyr —, anser man sig hafva rättighet att säga till henne: »Du måste dock upfylla dina pligter som maka oell moder.»
Man förutsätter hos qvinnan så mycket förstånd, att hon först och främst skall qväfva den känsla af afsky, hennes man möjligen ingifver henne, då han blifvit henne påtvingad, och ytterligare fördrar man, att hennes förstånd skall bjuda henne att skapa icke allenast sin egen, utan äfven andras lycka; samt att denna sednare skall blifva belöningen för hennes omsorger och sträfvauden.
Då man förutsätter hos henne detta allt försakande förstånd, så hemställer jag till eder, M.
Hrr, om man icke jemväl kan och måste antaga, att hos henne finnes nog förstånd att leda sin känsla till dess rätta mål.
För öfrigt har jag till följd af min bekantskap med åtskilliga familjeförhållanden — och denna min erfarenhet, tror jag mig våga säga, är icke så alldeles ringa — visserligen sett qvinnor, hvilka, ledda af sin känsla, ingått förbindelser, som i verldens ögon varit olycksbringande.
Mannen har förstört hennes förhoppningar och låtit alla hennes illusioner ramla.
Det har varit för henne en omöjlighet att bibehålla sin känsla för denne man, som icke varit henne värdig.
Men jag har ock sett många andra qvinnor, hvilka knutit likartade förbindelser, och som slutligen kufvat denna dåliga natur, samt efter åratal återfört honom till samhället som en förbättrad menniska, och jag har funnit, att dessa qvinnor, ehuru de stundom lefvat i fattigdom, dock derefter åtnjutit en lycka och en glädje, vida Öfverlägsen hvarje annan, och som aldrig kan köpas för penningar, egde hon ock millioner.
Sparre har, såsom ett varnande exempel, yttrat att, om han hade endotter, öfver hvilken han icke egde den nödvändiga faderliga rättigheten, möjligen fara vore, det hon kunde komma att ingå förbindelse med en man af den afskyvärdaste karakter.
Jagför min del tror icke, att hvarken Gr.
Sparre eller någon annan Hi» Den 2S Ja n u a r i f. m. uti hans ställning hafva något att uti detta afseende frukta; ty jag är öfvertyg;»!, att lian ger sin dotter en sådan upfostrau, att hon icke gör sig skyldig till något sådant felsteg; och antagas kan, att, om en sådan händelse inträffar med en qvinna af de mer bildade klasserna, så är den htifvudsakliga anledningen dertill att söka uti en felaktig upfostrau.
Men det gifves en annan klass uti vårt laud, nemi. allmogens, der förhållandet är mer behjertansvärdt.
Bland dem är en gifven regel, att en rik bondes dotter aldrig kan få ingå förbindelse med en fattig bondes son, om ock i öfrigt en hederlig och braf karl.
Detta skulle vara en mesaliance, som då ansåges mer himmelsskriande än till och med om den ädle Grins dotter inginge en sådan.
Hvad detta skall hafva för ett moraliskt inflytande på befolkningen, lemnar jag åt hvar och en att bedöma.
Lagutskottet har uti slutet af dess Betänkide uttalat följande sats: »Denna känslans öfvervigt, som just gör qvinna» till qvin »na, försvinner icke med åren, fastän den kan uppenbara sig under »olika former — i den lörsta ungdomen såsom svärmeri, i en mog»nare ålder såsom passion; och under denna sistnämnda form lärer »den väl icke vara minst vilseledande.»
Det skulle verkligen för mig vara serdeles intressant, att få veta, hvarpå Utskit stöder denna sin åsigt.
Jag har hvarken denna erfarenhet från allmänna lifvet, ej heller känner jag någon författare, från hvilken man kan hemta stöd härför.
Jag torde fä emira, att man nu för tiden icke nöjer sig med tomma fraser, utan man vill hafva statistiska upgifter, för att erkänna någon bevisning vara åvägabragd uti frågor af denna art.
Denna och likartade satser uti Ut.skits Betänk, äro således blott toma fraser, hvilka, liksom granna såpbubblor, försvinna för minsta vindfläkt, hvaremot qvinnans menskliga rättigheter iiro eviga och oföränderliga liksom mannens, och det tillkommer männen att så lagstifta, att dessa rättigheter icke trampas i stoftet.
Uppå de skäl, jag anlört, skulle jag helst vilja instämma uti motionen i dess helhet; men anser dock för denna frågas möjliga genomförande lämpligare att förena mig med de Hrr, som röstat för bifall till Frih.
Arrnfelts reservation.
Uti öfverensstämmelse med mina, vid remissen af Frih.
Creutz’ förevarande motion, tillförene yttrade åsigter uti detta ämne, anser jag äfven nu fortfarande denna motion, tagen uti hela dess ursprungliga omfattning, vara ytterst vådlig, och vill fördenskull till Lagutskottet hembära den tacksamhet, jag tror oss vara nämnde Utsk. skyldige, för den utredning af frågan och de giltiga skäl, hvarpå Utsk:t, i hänsigt till dess afsedda omfång, grundat sitt afstyrkande.
Skulle jag således varit stäld uti valet mellan att antingen antaga ett förslag af lydelse, att en oerfaren qvinna om 15 års ålder egde att, mot sina föräldrars mening och vilja, bestämma öfver sitt öde, eller ett afslag å hela frågan, så tvekade jag icke att rösta för det sednare alternativet, på det att föräldrars giftomannarätt öfver qvinnan under de år, då hon ännu icke hunnit någon erfarenhet rörande verl - ]>en 2ft Januari f. m. 1!
M (len och menniskorna, måtte fortfara.
Men lyckligtvis liro vi lör närvarande icke stälde uti detta dilemma, då här den åsigten uttalats, det förordnas må, att, »med ändring af hvad i Lag finnes »stadgadt angide giftomannarätt, ogift qvinna, som fyllt 25 år och »i laga ordning anmält, att hon myndigheten sjelf utöfva vill, icke »längre står under giftornans inseende» m. m., som uti Frih.
Armfelts reservation omförmäles.
•Till en början finner jag mig alltså kunna helt och hållet förbigå, att inlåta mig uti någon vederläggning af de många besynnerliga satser ang:de behörigheten och nyttan af naturdrifternas ohejdade framfart, samt äktenskapets baserande på fullkomligen oinskränkt frihet, med hvilka satser den värde motionären, uti sitt välmenande föredrag nyss, till förment stöd för sitt motionsvis afgifna förslag, underhållit Ii. o. Ad.
LagUtskits vederläggning är på förhand härutinnan tillräcklig.
Deremot går jag i sak ej så långt som nämnde Utsk., och anser mig, jemväl i enlighet med hvad af mig vid remissen yttrades, böra förena mig med de ledamöter, hvilka äro af den åsigt, att traditionens magt, ehuru vördnadsvärd, dock måste vidkännas vissa gränser, samt här ej bör förmå oss till ett så oinskränkt vidhållande af hittills gällande lagar, att vi icke låta förändrade förhållanden i någon mån inverka på vår lagstiftning; och kommer jag fördenskull att sluta mig till dem af mina Ståndsbrö der, hvilka förordat, att (likväl som jag hoppas först efter skeende återremiss) Frih.
Armfelts reservation bör, vid detta ärendes definitiva afgörande, hufvudsakligen läggas till grund för 11.
Obestridligt är, att upfostringsmethod och de dervid ledande grundsatser måste ega inverkan på lagstiftningen, och att äfven lagstiftningen i sin män har inflytande på upfostran.
Detta är för mig ett ytterligare skäl, att instämma uti reservantens mening, emedan jag tror, att man möjligen hädanefter skall, derest hans förslag blitver gällande, vida mer än hittills skett, lägga vigt uppå qvinuaus upfostran, att den må blifva mera flersidigt odlad och mera grundlig, och icke allenast åtnöja sig med att hon är vänlig och god i umgänget, och dernäst att odla hennes talanger, utan äfven i främsta rummet — näst bjertats odling likväl — vårda och utbilda hennes omdöme och förstånd; ty onekligen blir det beroende uppå den mer eller mindre omsorgsfulla utveckling, hennes anlag erhållit, och uppå den stadga, hennes omdömesförmåga bibringats, huru hon vid mognare ålder kommer att, i händelse af giftermålsanbud, bestämma sin framtid.
Denna omständighet finner jag vara af den synnerliga vigt och med frågan ega det oskiljaktiga sammanhang, att jag tillåter mig deruppå fästa R. o. Adis särskilda upmärksamhet
Man måste jemväl ihågkomma, att gammal och allmän sed, grundad på qvinlig ärbarhet och blygsamhet, alltid skall förhindra qvinnan att sjelf söka sin make; att således för qyinnan hela hennes lifs lycka kan vara förspild, ifall ett för henne yppadt tillfälle att inträda uti äktenskap omintetgöres genom målsmäns möjligen Den 2f> Januari f. m. förhastade eller på misstagna föreställningar om hennes verkliga välfärd hviiaude vägran.
Efter de sakrika anföranden, som blifvit i ämnet afgifne uti denna syftning, bör jag icke längre upt.aga R. o. Adis tid med utförligare ordande i denna sak.
Likväl och då reservanten icke upgifvit de paragrafer och momenter uti vår lag, hvilka, för den händelse R. o. Ad. hufvudsakligen förenar sig om hans åsigter, ofelbart behöfva förändras, anser jag mig, med afseende jemväl derå, att hittills, mig veterligen, icke något förslag från It.
M:t inkommit uti detta ofullständiga skick, böra hemställa, huruledes ofvan angifne förhållanden utgöra tillräcklig orsak att föredraga en återremiss framför det af åtskilliga ledamöter förordade, nu genast skeende antagandet af Frih.
Godkännandet af R.
St:rs skrifvelse beror på K. M:t; men icke lärer man skäligen kunna updraga åt K. M:t, att nr lagen urplocka de §§, som böra förändras.
Det vore åtminstone en alldeles ny procedur, och jag betviflar, att K.
M. af egen drift lärer anse sig befogad att verkställa den af R.
8t:r uraktlåtna urplockningen.
Sker åter detta icke, utan K.
M:t tilläfventyrs antoge en skrifvelse, affattad i ordagrann enlighet med Frih.
Armfelts reservation, så kunde häraf möjligen alstras ett eller annat förbiseende vid lagskipningen, eller olika tolkning af lagen, hvilket visserligen vore en ganska skadlig påföljd, den R.
St:r bordt förebygga.
An mer, det låter tänka sig, att K.
M. för denna formella bristfällighet i upställningen funne sig förhindrad att R.
St:rs beslut godkänna; denna risk böra väl vännerne af Frih.
Armfelts reservation icke ådraga den sak, de gilla och förfäkta?
1 öfrigt anser jag, att LagUtsk:t mot motionens förslag i denna speciella del framställt en anmärkning, som jemväl drabbar Frih.
Armfelts och som ej torde sakna befogenhet.
Jemlikt nämnde förslag skulle nemligen giftomannarätten för qvinnan inträda så snart hon, vid 25 års ålder, anmält vid behörig domstol sin afsigt att förklaras myndig.
Utsk:t har erinrat om obilligheten utaf att ålägga presterskapet pröfningen, huruvida den domstol varit behörig, vid hvilken qvinnan, för myndighets erhållande, sig anmält.
I stället för vilkor af »skedd anmälan» borde man fördenskull intaga 1 förslaget den bestämmelse, att qvinnan först skulle vara af domstol myndig förklarad, innan giftomannarätt henne tillerkändes.
All tvekan hos presterskapet vore häfd, då på ett sådant förklarande af domstolen rättigheten grundade sig; och såvidt jag kunnat finna, har äfven detta i grunden varit de ledamöters åsigt, hvilka i ämnet yttrat sig i enahanda syftning med mig.
Såsom i öfrigt uti denna fråga liktänkande, böra vi vara lika angelägna, att åt detta ärendes behandling gifva all den omsorg, som må kunna betrygga dess framgång.
Jag håller reservanten räkning för det förbehåll, i afs. å 6 Kap. 2 §-.s G. B. bibehållande i lagen, hvilket uti slutet af förslaget blifvit framstäldt, hvarmedelst varda förebygda de missbruk af rättigheten, som i annat fall lätteligen, för att icke säga otvifvelaktigt, ifråga - Den J5 Januari f. m. ifrågakommit.
— Detta förbehåll bör således nödvändigt bibehålla* i det förslag, hvarmed Utsk:t framdeles inkommer; jag läster allenast Utsk:ts upmärksamhet derå, att §:s redaktion måste undergå någon jemkning i följd af föregående §:s föreslagna nphörande att gälla.
Utaf hvad jag nu i ämnet anfört, torde en hvar finna, att jag, ehuru tacksam för afstyrkandet å Frih.
Creuts’ ursprungliga idé i dess vidd, anser Frill.
Almfelts förslag ega stort företräde framför Utsk-.ts hemställan, samt att det icke är af ohåga för förslaget eller för detsammas undanskjutande, som jag biträder återremiss, utan just på det att det måtte erhålla den form-enlighet, att K.
M:ts nåd. sanktion derå må kunna vinnas.
Jag hvser för öfrigt den öfvertygelse, att man genom frågans undanskjutande till en obestämd framtid kan befara verkligen vådliga resultater; tv det är medelst tidsenliga och höfsa nima åtgärder, man aflägsnar och afväpnar de till ytterligheter syftande fordringar, som genom motståndet mot äfven de förstnämnda endast vinna i styrka och våldsamhet; hvaremot en önskvärd förändring, nu rätt behandlad, kan, hoppas jag, tillfredsställa billiga önskningar och i en framtid bära gagneliga frukter.