Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade ett gråhyat, något ärrigt ansikte med en smal, mörk mustasch, och han såg flera år äldre ut än han var.
Näsan var skarp, och de stora bruna ögonen hade en flackande blick.
-- Jag hoppas att jag får henne till bords vid Arvidsons middag i nästa vecka, fortsatte Tomas.
Du kommer väl också med?
-- Jag tror det.
Hall hade blivit införd i konsul Arvidsons hus av konsulns äldste son, med vilken han var nära vän.
Eljest hade han föga familjeförbindelser i Stockholm.
Han var född i Bryssel av en svensk dam, som efter ett par år återvände till Sverige, sedan hon först inackorderat barnet hos en välbärgad hantverkare och hans hustru, som var född svenska.
Vid tolv års ålder rymde han från sina fosterföräldrar, och på många år var det ingen som visste hur, var eller om han levde.
Slutligen återfann man honom oförmodat som skådespelare vid en liten svensk landsortstrupp, och ett par år senare dog modern efter att först ha testamenterat honom sin förmögenhet.
Han hade fått många vänner och syntes överallt.
När Tomas frågade honom, vad han fördrev sin tid med, brukade han svara:
-- Jag skriver på ett drama.
När det blir färdigt en gång, skall jag hyra ett band och resa omkring och spela det.
En ruta stod öppen.
Den salta vårluften spelade in och spände ut röken från cigarretterna till ett luftigt nät, vars slingrande och sköra maskor lyste i solstrimman med nästan kejsarblå färg.
Därute glittrade det över vågskvalpet på Strömmen, så att det nästan gjorde ont i ögonen.
Rhenvinet tindrade i glasen.
-- Det är sant, inföll Hall, du kan gärna gå med på operan i kväll.
Jag köpte ett par biljetter åt mig och Jean Arvidson, men han blev hindrad.
-- Ja gärna.
-- Nå, det var bra.
Hall tömde sitt glas långsamt och fyllde det på nytt.
Med ens reste han sig hastigt.
-- Jag tror att jag är tvungen att gå nu, jag skall träffa en bekant klockan tre.
Nå, vi träffas i kväll alltså...
-- Ja, du är väl hemma vid sjutiden, jag kommer upp till dig.
Tomas blev sittande en god stund ännu, tung i huvudet av vårluften och av vinet.
Han hade ånyo kommit att tänka på den unga flickan i handskbutiken.
Medan hon hjälpte honom att draga på handskarna, hade hon ett par gånger betraktat honom förstulet, då hon trodde att han icke märkte det.
Klockorna i Jakob sjöngo och dånade alltjämt.
Från Operabyggnaden ljödo hammarslag och grundläggarsång.
Tomas drev omkring i människoströmmen, sorglös och utan mål.
På Fredsgatan köpte han en knippa violer av en liten nigande och leende flicka.
Därefter gick han in till Holländaren och köpte en stor, mahognybrun cigarr.
Vart han vände sig såg han bekanta ansikten; alla människor voro ute.
Om han ändå kunde möta Märta Brehm...
Naturligtvis måste också hon vara ute en sådan dag som denna, det var ju omöjligt att sitta inne.
Vart skulle han gå för att träffa henne?
Gatorna voro tomma, när icke hon gick fram över dem.
Och så erinrade han sig med ens, att hon nu troligen hade någon ny vårdräkt, som han ännu icke sett.
Han kanske redan hade mött henne och icke känt igen henne...
Vid Röda bodarna mötte han sin far i ivrigt samtal med en liberal politiker.
Weber besvarade tankspritt sin sons hälsning med samma artighet som om han varit en främmande herre.
Ute på Mälaren gick sjön grön och vit.
En roslagsskuta med lappade segel styrde för full medvind ut ur hamnen.
I aktern satt skepparen grensle över rorkulten och styrde med bakdelen.
Tomas ämnade just gå upp till Karolinska institutet för att träffa Gustav Wannberg, den av hans studiekamrater, med vilken han oftast sällskapade, för att underrätta honom om att han var upptagen på aftonen, då han oförmodat stötte på honom i viadukten under järnvägen.
Wannberg var ett par år äldre än Tomas och hade huvudet fullt av allmänmänskliga intressen.
Han var denna dag vid ett mörkt lynne i anledning av den vändning valstriden i Belgien hade tagit.
Tomas följde honom uppåt Vasagatan.
I hörnet av Kungsgatan skildes de; Wannberg åt sina middagar i ett pensionat i närheten.
Tomas stod kvar ett ögonblick och betraktade Vasagatans egendomliga fondtapet med engelska kyrkan, en liten konstfärdigt arbetad leksakskyrka av blekröd sandsten.
Tätt bakom kyrkan reser sig ett jättestort brandgult hus med blå rullgardiner för fönsterna och randat liksom i samma plan av sex mörka, smala popplar.
Det hela liknar en vävnad utan perspektiv, en flat kuliss, uppställd på lek tvärs över gatan, och med det sällsamma japonaiserie i färger och konturer, som genom sin släktskap med bilderbokens naivt färglagda träsnitt tidigt frestar barnets inbillning, när det vid sin moders hand gör de första vandringarna på fädernestadens gator, och som någon gång efter många år går igen i dess drömmar om natten.
En spårvagn förde honom tillbaka till stadens centrum.
Middagstimmens ström av promenerande svällde ut över gator och torg.
Tomas stannade tveksam utanför fönstret till den handskbutik, som han hade besökt ett par timmar tidigare.
Om han skulle köpa ännu ett par handskar?
De gå ju alltid åt så småningom.
Han mottog knuff på knuff av brådskande människor, som längtade efter sin middag, och för vilka han stod i vägen.
Han beredde sig just att stiga in, då i samma ögonblick kungen gick förbi i sällskap med general
Kurck och överhovjägmästaren.
Vårsolen glittrade och lekte i hans skägg.
Tomas tryckte sig vördnadsfullt tätt intill väggen med hatten i hand och steg därefter in i butiken.
Butiken stod tom.
Det var skumt därinne, och Tomas var bländad av soldagern från gatan.
En äldre dam stack fram huvudet bakom en grön gardin och ropade därefter dämpat åt ett inre rum:
-- Ellen!
Kommer Ellen?
Den unga flickan kom raskt ut.
-- Jag skall be om ett par röda handskar, n:r 8.
Hon kände tydligen genast igen honom.
Hennes ansikte uttryckte först förvåning; därefter rodnade hon skarpt.
Hon var tämligen kraftigt byggd, men hade spensliga armar och smal hals.
Håret var tjockt, glänsande, mörkt; de rödbruna ögonen hade en skygg blick.
Hon var icke synnerligt väl klädd.
På vänstra sidan av halsen hade hon en fin rispa, som om en kattunge nyss hade rivit henne.
En liten ljusröd bloddroppe sipprade långsamt fram.
Tomas drack som vanligt kaffe i sitt rum efter middagen.
Till kaffet rökte han sin holländska cigarr.
Hans rum var tämligen litet och möblerat med några av de nötta och gammalmodiga möblerna från de första åren av hans föräldrars äktenskap.
Fönstret låg mot väster, och solen föll rätt in i rummet; den led mot nedgång och hade redan en kopparsprängd skiftning.
På den motsatta väggen rörde sig skuggan av en långsamt svängande skorstensflöjel från taket mitt emot.
Modern gick omkring och ordnade något ute i matsalen.
Ett par minuter blev hon stående i dörren till Tomas rum och betraktade honom med sin ljusa blick.
-- Kommer du hem efter teatern i kväll, Tomas?
Det kan hända att vi går ut och äter något.
Det blev ett ögonblicks skymning i rummet.
Ett tjockt rökmoln från en fabriksskorsten drevs av vinden förbi fönstret.
-- Säg, Tomas -- är det riktigt bra att du är så mycket tillsammans med Johannes Hall?
Tomas blåste ut röken från sin cigarr genom näsan.
-- Kära mamma, jag bör väl vara gammal nog att kunna välja mina vänner själv.
-- Ja, ja, du bör väl det...
Hon gick tillbaka ut i salen.
Tomas hörde henne ta ett tag med dammhandduken över tangenterna på pianot.
Tomas tänkte på Märta Brehm.
Han behövde endast sluta ögonen för att känna hennes mjuka flickgestalt glida in i rummet, sjunka ned på soffan vid hans sida och linda armarna om hans hals.
Om några år skulle han vara en berömd läkare med en tjugutusen kronor om året; men han kunde mycket väl gifta sig redan när han hade fyra eller fem tusen.
Vilka kvällar i skymningen, helst på vintern, då snön yrde kring gathörnen!
Han vågade icke ens tänka på bröllopsnatten.
Och vilka middagar de skulle ge...
Märta skulle presidera i violett sammet.
Kanhända skulle han också kasta sig in i det politiska livet, skriva tidningsartiklar, bli riksdagsman, kanske minister.
Det fanns ingen paragraf i grundlagarna, som hindrade att professor Webers son kunde bli statsminister.
Då kunde Wannberg också få någon plats, där hans begåvning och vyer kunde göra sig gällande.
Och Hall... under vilket departement lyda teatrarna?
Ecklesiastikdepartementet?
Hall kunde bli ecklesiastikminister.
Klockan slog sju ute i salen.
Tomas for upp ur sina drömmerier, klädde sig hastigt och var just färdig att gå, då Greta, hans sjuttonåriga syster, klängde sig fast vid honom i tamburen och viskade:
-- Skriver du min kria den här gången också, Tomas?
Greta var en blek, ljus flicka med späda lemmar.
Hon hade gått och läst året förut, men gick ännu i skolan.
-- Vad skall den handla om?
-- Om nådemedlen.
-- Fy tusan, det får du skriva själv.
-- Men om du skriver den åt mig, skall jag ställa till så att du får komma med på Märta Brehms flickbjudning om lördag!
-- Ä, drag på trissor...
Tomas slet sig lös och sprang ner utför trapporna.
Gatan låg stilla och folktom; det var en av de breda och tysta gatorna på Östermalm.
Med ens varseblev han sin fars solida ryggtavla några steg framför sig; han hade alltså gått ut strax före Tomas.
Tomas gick fatt fadern och följde honom till nästa hörn.
-- Vart skall pappa gå?
-- Jag skall gå på en bolagsstämma.
Och sedan är det ett litet spelparti hos Karlbergs.
Hall bebodde en dubblett vid Kommendörsgatan.
Det yttre rummet var mycket stort, med tre fönster, och tämligen glest möblerat.
På skrivbordet låg alltid ett ark rent, vitt papper och en omsorgsfullt formerad blyertspenna.
Hall låg på soffan, färdigklädd.
På en stol vid huvudgärden stod en bricka med ett krus av Wynand Fockinks curaçao och två glas.
Det var drucket ur båda.
Det låg en svag lukt av mysk över rummet.
Ett par narcisser lågo kastade på golvet.
Hall strök sig gång på gång genom håret med ett förstrött uttryck.
-- Ja, så går vi då, sade han slutligen och reste sig med någon ansträngning.
Operan hade nästan fullt hus.
Det klack till i Tomas, då han under en mellanakt upptäckte Märta Brehms fina, drömmande huvud uppe på första raden.
Vem hade hon i sällskap?
En liten knubbig dam med rikt, askblont hår böjde sig just fram och talade med henne, men hon höll solfjädern för ansiktet.
Nu slog hon ihop den -- å, fru Wenschen!
Tomas Weber blev blodröd av förbittring.
Fru Wenschen var icke något sällskap för Märta.
-- God afton, Tomas!
Han kände en kraftig hand på sin axel.
-- Nej, se Gabriel...
Är din fru med?
-- Ja, hon sitter därborta.
Mortimer var en kusin till hans mor; fru Weber var född Mortimer.
Han var en man på närmare fyrtio år och aktuarie i ett ämbetsverk.
Han hade ett par gråblå ögon med en vilande, nästan stickande blick i ett något frostbitet ansikte med stora, markerade drag.
Han var klädd i frack och svart halsduk.
Mortimer hade trots den stora skillnaden i ålder fattat ett slags vänskap för Tomas.
-- God afton, herr aktuarie, god afton, herr Weber, fy fan vad här är hett...
Det var en något skallig herre med ett tenoraktigt utseende.
-- Jag har ätit middag ute med en försäkringsdirektör och en artist, och sedan ha vi suttit i Berns, berättade han utan något försök till motivering.
Tomas såg sig om efter Hall, men han hade nyss gått ut för att röka en cigarrett.
-- Jaså, svarade Mortimer vänligt intresserad.
Ja, i Berns kan man ha rätt trevligt.
När jag var där sist, det är inte så nyligen, sprang det en råtta över foten på mig, och två andra uppträdde på något avstånd.
Den flintskallige herrn skrattade generat.
Tomas avlägsnade sig under förevändning att han skulle hälsa på fru Mortimer.
Han fann henne inbegripen i ett livligt samtal med en äldre svartklädd tant angående intubikaffe, troligen med anledning av annonsen på ridån.
Tomas växlade ett par ord med henne och gick ut för att söka rätt på Hall; han fann honom på trottoaren utanför teatern.
Tomas fattade hans arm, och de gingo några steg uppåt Blasieholmstorg utan att säga något.
Platsen låg tom i skymningen, och kvällshimlen välvde sig kall och grönblå över deras huvuden.
En och annan skugga rörde sig ljudlöst i halvmörkret invid husens murar.
En blek, halvvuxen flicka kom andlös ut ur en port; den slog igen efter henne med en skräll.
Hon sprang flämtande förbi snett över torget.
Hon gömde huvudet i händerna och snyftade högt.
-- Varför grät hon?
-- Ja... varför grät hon?
Hon var redan borta, försvunnen nedåt en gränd -- en smal skugga, uppsugen och slukad av det djupa mörker, som sov invid Frimurarehusets svartgrå vägg.
En liten krokryggig man gick omkring och tände lyktorna, en efter en.
Och högt över husets svartnande massor brann redan Venus, vårkvällens mäktiga bloss.
Man intog ånyo sina platser.
-- Vem var det herr Mortimer talade med? frågade Hall.
-- Det var den herre, mot vilken fru Helga Wenschen förgäves söker hålla sin äktenskapliga trohet, utvecklade Tomas lärt.
-- Så, var det han...
Hall följde grosshandlar
Wenschen med en blick av livligt intresse, där han med några ansträngt viga skutt försvann i parkettrappan.
Intubikaffet gled upp under ett dämpat förspel.
-- Vem är det fru Wenschen sitter med i kväll? viskade en herre till en annan tätt bakom Tomas.
Tomas gjorde våld på sig för att icke vända sig om.
-- Jag vet inte säkert, det skall vara en fröken...
Det skrällde till i orkestern.
Den populäre barytonisten rullade in och började sjunga så mycket han orkade, klädd i sin gredelina kofta med uddar.
Det var packat på Rydberg.
Hall, Weber och Mortimer med fru och tant lyckades slutligen erövra en soffa längst inne i stora matsalen.
Det yttre rummet var upptaget av ett veterinärmöte, som avslutade sina förhandlingar med en supé.
En oavbruten ström av gäster och uppassare rörde sig fram och tillbaka genom salen.
Man ropade, knuffades och svor mellan tänderna.
Då och då hördes kraftiga hurrarop från veterinärmötet.
Jean Arvidson kom in, i frack och vit halsduk; han hade representerat firman vid en fest i handelsvärlden och var i sällskap med några herrar av kommersiellt utseende.
Han kom fram och hälsade på Hall, Weber och Mortimers; han kände dem alla.
Han var påfallande blek.
-- Du har varit ute och rest? sade Tomas.
-- Ja, jag kommer närmast från Hamburg, fast jag ser ut som döden från Lübeck...
Hans hälsa hade varit dålig en tid.
-- Nå, vi träffas väl något i morgon, sade han åt Hall och gick för att uppsöka sitt sällskap.
I en soffa vid den motsatta väggen satt en godsägare och ledamot av Första kammaren och skrek mitt över salen, att han ville ha en svinkotlett.
Två herrar av militäriskt snitt reste sig från ett bord i närheten för att gå; de skakade hand med Mortimer i förbigående.
Det var Gabel och Grothusen.
Gabel var lång och ljus, med kal panna och en stor, tunn kroknäsa.
Hans byxor väckte nästan skandal genom sin elegans; de voro otroligt vida, grovt harlekinrutiga på snedden i svart och ljusgrått och försedda med breda svarta ränder vid sidorna.
Mortimer nöp i dem med oförställd beundran, lutade sig ned och lyfte upp ett stycke av tyget tätt under ögonen, ty han var närsynt.
-- Var bor din skräddare? frågade han.
-- Det talar jag inte om, svarade Gabel med ett urbant småleende, på en gång smickrad och stött.
Baron Grothusen var utomordentligt ful, men han hade en mycket vacker figur.
Tomas slog i brännvinet; det var Eksjö.
Han slog endast i halva glas.
Mortimer talade om prins Eugens tavlor på senaste utställningen; han var särskilt förtjust i "Det gamla slottet".
Samtidigt följde han med ögonen Tomas' rörelser; så fort denne ställt ifrån sig brännvinsflaskan, fattade han den med en elegant handrörelse, och utan att göra något avbrott i den mening han nyss påbörjat slog han sitt glas så demonstrativt fullt, att det rann över.
En kypare snävade och föll framstupa med en stor bricka, full av glas och buteljer.
Det var en helt ung gosse, han kämpade med gråten.
Hovmästaren skyndade till.
Han hade den stramt korrekta hållning, som betyder, att all bestraffning uppskjutes till ett lämpligare tillfälle.
Veterinärerna hurrade ånyo, denna gång i takt.
Det hade hållits ett tal.
Man hade kommit till kaffet.
Mortimer och Hall drucko visky, Tomas och damerna munk.
Tomas hade fallit i drömmar.
Han hade med ens blivit intagen av en häftig lust att skaffa sig ett par alldeles likadana byxor som Gabels.
Hall stötte till honom:
-- Det är ett par herrar därborta som vill skåla med dig!
Tomas vaknade upp och fattade sitt glas.
Det var två av hans förra lärare, lektor Petersén och d:r Mentzer.
Man utbytte den lilla hälsning med glaset, som antyder, att man tills vidare gillar varandras borgerliga vandel.
Veterinärernas lifsglädje hade nått sin höjdpunkt.
Det hurrades oavbrutet, och man kunde till och med uppfatta ett och annat försök att sjunga "Ur svenska hjärtans djup".
Fru Mortimer började gäspa.
Tomas kände hastigt ett styng i sitt samvete: han hade glömt att säga adjö åt modern innan han gick!
Det var Gretas fel, som hade stått och pratat om sin kria.
Det blev folksamling mitt i salen, och sorlet tystnade för några sekunder.
En äldre herre hade fått ett anfall av illamående och måste föras ut.
Mortimer med fru och tant sade god natt och bröto upp.
Hall och Weber flyttade sig över i soffan.
-- Det var en säker tant, anmärkte Hall.
Hon svepte tre likörer på en kvart.
Gästernas antal hade glesnat.
Veterinärerna borta i fonden hade delat sig på flera i slö ton samtalande grupper.
Uppassarna gingo villrådiga omkring, som skrämda får efter ett oväder, gråbleka och med slaka frackskört.
De båda vännerna sutto tysta.
Tomas drömde sig vandra med Märta i den sommarstilla luften under gobelängmålningarnas blågröna träd.
Det led mot aftonen, och almarnas bleka, stiliserade kronor susade svalt över deras huvuden.
Framme i den tomma förgrunden stod en bänk av sten, ensamhetens och de långa meditationernas kalla bänk.
Den hade Tomas och Märta längesedan nått förbi.
Och långt inne i skogen, där vägens bukter sinade ut i ett grönt dunkel, lockade en fågel med späda, utdragna toner.
Plötsligt släcktes det elektriska ljuset.
Ett par gaslågor tändes.
Skuggorna uppförde spöklika brottningsscener kring väggarna, och bakom glasrutorna till det stora gröna kaféet, där det ännu var ljust, rörde sig ett våldsamt skuggspel av sträckta halsar och av armar, fäktande i luften med glas i hand.
Hall satt tyst bakom sitt höga, slipade whiskyglas och betraktade sceneriet.
Hans ansikte var sig alltid likt.
Genomvakade nätter lämnade icke längre några spår efter sig i denna härdade hy.
-- Alltså ännu en dag, sade han och kastade bort sin cigarrett.
Tomas blundade.
Ellen, flickan i handskbutiken, hade runnit honom i minnet.
Han kunde icke låta bli att tänka på hennes armar.
Det var Märta han älskade, och likväl föreföll det honom som om han hade gått miste om något väsentligt av livets lycka, om han aldrig finge se dessa armar blottade och vita sträckas emot honom från någon mörk vrå av ett rum med fällda gardiner.
Han vred sig oroligt på soffan.
-- Är du inte trött, skall vi betala?
-- Ja, det är sent.
De bröto upp, Tomas gick förut.
Djurläkarnas tummelplats liknade en marknad, som härjats av någon nattlig orkan.
På en stol nere vid dörren satt en uppassare, en ung gosse, hopsjunken som en trasa och sov.
Det var densamme, som hade fallit omkull med brickan.
Hall klappade honom varsamt på axeln och stack till honom en tiokrona.
Gossen for upp, förskräckt, förvirrad, med övergångsålderns ständiga onda samvete i blicken.
-- Det är litet hjälp för att reparera olyckan med brickan, förklarade Hall lågmält.
-- Nå kommer du, jag är färdig...
En kall gryningsdager slog emot dem utifrån torget.
I fonden reste sig slottsfasaden askgrå, spöklikt stor, denna underbara norra fasad, vars färg är skiftande som havets.
Den ljusnande nordöstra horisonten tände i den översta fönsterraden en ramp av blekt grönskimrande opaler.
Tomas hade funnit en nattvandrerska och följde henne långt uppåt Regeringsgatan.
Hon var stor och fet och gjorde ett redbart, men väl manhaftigt intryck; man såg genast, att hon icke förstod skämt.
Sedan inledningsreplikerna växlats, hade de ingenting vidare att säga varandra.
Tomas sneglade på henne då och då med en skygg blick.
Plötsligt gjorde han en tvär vändning kring ett hörn och stack av som en pil nedåt en sidogata.
Han beslöt att gå närmaste vägen hem.
Han var trött.
En skräddare med ett par byxor över armen kom ut ur ett litet ärtgrönt trähus med gula fönsterluckor.
Drömde han?
Bruka skräddarna gå med byxor över armen om natten också?
Tomas växlade en hastig hälsning med vice häradshövding Abel Ratsman, som just kom ut från samma ställe.
Han hade träffat honom ett par gånger hos Brehms.
Ratsman påstods ha utmärkta framtidsutsikter.
På Stureplan råkade han mitt in i en flock uppsluppna nattsvärmare, av vilka han kände ett par.
Han måste nästan med våld slita sig lös för att slippa följa med upp i en främmande herres våning och dricka konjak.
Det dagades mer och mer.
Ett svagt morgonskimmer darrade redan över de yrvakna vinghästarna på det Bångska husets tak.
På Sturegatan upphann Tomas skräddaren med byxorna.
Då han kommit förbi honom, vände han sig om och såg med förvåning, att det icke var någon skräddare, utan baron Grothusen.
Det var Gabels byxor han hade över armen.
Var hade han kommit över Gabels byxor?
Han gick fullkomligt stadigt, och hans bleka grodansikte hade samma självsäkert korrekta uttryck som vanligt.
Han stod tydligen under inflytande av den föreställningen, att han var ute och promenerade med sin egen vårrock på armen.
Det ena byxbenet släpade i rännstenen.
Då Tomas kommit inom tamburdörren, stannade han häpen, förskräckt.
Hans mor satt på vedlåren och sov, i nattröja och med en schal över axlarna.
Bredvid henne stod en stake med ett rött flämtande ljus, som just höll på att brinna i pipan.
Hon for hastigt upp ur sin slummer, då hon hörde Tomas stänga dörren.
-- Å Tomas, är du äntligen hemma!
Jag har satt mig härute för att jag skulle höra när du kom.
Var har du varit hela tiden?
Tomas blev förargad.
Han var ju icke något barn längre.
Skulle han aldrig slippa ifrån dessa dumheter?
-- På Rydberg, svarade han kort.
Han märkte att hon hade gråtit och tillade strax i blidare ton:
-- Vi kom att sitta litet länge.
Vi hade Mortimers i sällskap.
Modern blev lugnare, då hon hörde att Mortimers varit med.
Hon beredde sig att gå in.
-- Är pappa hemma? frågade Tomas.
-- Ja, nej, han är inte hemkommen ännu, men jag går in och lägger mig ändå, det är bara för dig jag har varit orolig.
Å Tomas, du är för ung att vara så mycket ute!
Hon strök honom förvirrat, nästan förläget över kinden med den lediga vänstra handen och gick in.
Tomas var utan pengar.
Han hade gjort ett något för raskt slut på dem han fått av fadern efter sin examen, och han vågade icke genast bedja honom om mera.
Fadern hade dessutom på sista tiden låtit en smula reserverad, när det blev tal om pengar.
Han spelade mycket och förlorade oftast, ehuru han icke ville erkänna det; hans slätrakade, barnafromma ansikte lyste alltid av den vinnande partens stilla lycka.
Om han skulle vända sig till modern?
Det vore endast att göra henne onödiga bekymmer.
Icke kunde man heller gå med tom portmonnä under dessa skimrande vårdagar.
Tomas lånade trettio kronor av Hall.
Ja, våren...
Skutorna nere i Nybrohamnen vaggade sakta som i en dröm, med de mörka grå seglen utspända, ty det hade regnat på natten.
Klockan slog nio i Östermalmskyrkan.
Tomas var redan ute.
I en frukthandel vid
Hamngatan köpte han några tyska päron i en påse; han hade för avsikt att äta upp dem i skuggan av någon mycket gammal ek ute på Djurgården.
En tom spårvagn rullade förbi; Tomas hoppade upp.
En ung flicka i en enkel grå vårkappa kom hastigt springande.
Hon ämnade tydligen sätta sig på något av sätena närmast framför Tomas, men vagnens fart, som hon glömt att beräkna, förde henne i stället till sätet närmast bakom honom.
Det var Ellen; Tomas hade genast känt igen henne.
Skulle han hela vägen sitta som ett nöt och vända henne ryggen?
Han såg sig omkring med en hastig blick: konduktören var sysselsatt på annat håll.
Därefter reste han sig lugnt, vände om det svängbara ryggstödet på sin soffa, gick över till andra sidan och satte sig mittemot henne.
-- Behagar fröken ett tyskt päron? frågade han blygt och aktningsfullt.
I början vägrade den unga flickan med stora, förvånade ögon att alls taga någon befattning med hans päron, men efter en liten stund hade hon ätit upp två stycken.
Tomas räckte henne vördnadsfullt sitt visitkort; det stod "Med. fil. kand." under namnet.