Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Icke sällan händer det, att detta silfver, af fruktan för tjufvar, nedgräfves, och att husfadren dör ifrån det, innan han anförtrodt åt någon stället, der det är nedlagdt, och går sålunda förloradt för landet.
Ehuru förarbetadt silfver sålunda finnes, måhända, i förhållande till folkmängden, ymnigare i Sverige, än i de länder, der arbetande klassen nödgas nyttja träskeden, så är dock allt detta silfver förloradt för dagliga utvexlingen, och det är Bankens sedel, som skall ersätta bristen.
Bankens sedel behöfver likväl ett oundgängligt vilkor, för att upfylla sin bestämmelse, och det är, att kunna mot silfver, å vista, inlösa sina sedlar.
Derifrån härleder sig den antagne proportionen af metalliskt mynt, behöfligt i Bankens hvalf, för att alltid förmå upfylla sin förbindelse, och denna proportion lärer grunda sig deruppå, att folket icke kan, om ock de ville, på en gång presentera alla Bankens sedlar till inlösen.
Privata bankers sedlar ersätta icke Riksbankens, så väl derföre, att deras kredit icke kan mäta sig med Riksbankens, utan äfven derföre, att de, tvärtom, äro utställde, att af dem inlösas med Riksbankens sedlar.
Af det här ofvan sagde, finner en och hvar, huru ytterst vigtigt det är, att försäkra Banken emot obehörigt uttagande af silfver.
— Obehörigt kallar jag, då skeppsbromagnaterne uttaga och exporteia Bankens silfver, så ofta kursen på Hamburg utvisar, om ock endast Vt proc. vinst på rdr., — alldenstund handelns natur är att upoffra allt, för att undgå förlust, — och i så måtto gifves ibland desse dagens rika icke någon slags patriotism, som skulle hindra dem att utföra Bankens sista silfver, för att betala öfverskottet af en import, hvarutaf en stor del består af onyttiga och öfverflödiga lyxartiklar, dels för att tillfredsställa våra damers öfver - ■260 Den 19 November e. m. drifna fåfänga, dels för att fröda männernes bords-öfverdåd.— Jag frågar nu: »var detta ändamålet med Riksbankens stiftelse?» — Nej!
— Bankens enda föremål är att hålla pr kassa det silfver, som behöfves för ntvexlingen inom landet, — men alldeles intet att utgöra en ersättning för en öfverdrifven import af onödiga och öfverflödig^a lyxartiklar.
Bankens ändamål med sitt silfver vinnes således endast på ett sätt, och det är, att förbjuda dess utförsel, så ofta det icke gäller sådane, af Konung och Ständer, för Statens räkning, uptagne lån utomlands, ställde i utländsk mynt-valör; — ty då är det Statens skyldighet att, enär vexlar saknas, fylla bristen med sitt silfver.
På detta sätt blir Banken radikalt skiljd vid den för Banken fremmande omsorgen att styra vexelkursen, — en omsorg, för hvilken den icke är stiftad.
Det gifves finans-hufvuden, t. o. m. deribland rätt förtjenstfulla, hvilka upfatta denna fråga ifrån en liberalare synpunkt, och rodna vid tanken af ett silfver-export-förbud.
— Jag ber likväl dessa
Hrr betänka, att sådane förbud hafva, tid efter annan, gifvits af det vida metallrikare Frankrike, — ehuru både i Frankrike och Tyskland massan cirkulerande guld- och silfvermyut äro tio gånger större, än deras banks sedelemissioner.
Må vara, att i längden skulle metallen åter småningom inflyta i landet, men under denna långa pröfvotid skulle vår Svenska Riksbank blifva bankrutt, och förtroendet förloras för blifvande sedelmynt, — och när detta förtroende blifvit bortslösadt på den liberala theoriens dristiga beräkningar, då först blir Sverige ett utfattigt land, i trots af sin rika produktion, så af säd som bergs- och skogsprodukter, och detta just af brist på ett stadigt och säkert sedelmynt, för landets inre behofver.
Grossören och kramhandlaren må upställa sina importer efter ren smak, men blifve det ock deras sak att betala som de kunna, eller i brist deraf blifva bankrutt.
— Det är landet bättre, att se några oförvägne handlande falla i konkurstillstånd, än att se landets silfver utgå för deras, kanske endast kort tid, uprätthållne operationer.
Följden af mitt här utförde system blir, att när ett eller två dussin kramhandlare icke mera finna vexlar, annat än för högt pris, så lära de sig af erfarenheten, att icke utsträcka införskrifningen af lyxartiklar så öfverdådigt, som nu.
Jag vet, att ordet »förbud» klingar illa uti dessa liberala tider, och tror mig derföre böra förvandla det till en tull af 2 proc. på allt utgående guld och silfver, — och jag vet i sanning ej, hvarföre icke tull skulle kunna tagas af ofvannämnde ädla metaller, då man icke tvekar att belägga med afgifter de metaller, vi sjelfve producera, och hvilka utgöra våra förnämste exportartiklar.
Det gifves ännu äfven .ett annat sätt att öka Bankens tillgångar på silfver eller guld, det nemi.: att låta alla, äfvenväl Svenska och Norrska, ifrån utrikes ort inlöpande skepp erlägga hamn-utgälder, uti det lands metalliska mynt, hvarifrån det sednast kommer, beräknandes denna afgift efter den kurs, Banken skulle för hvarje månad utsätta.
Härvid sker ej importören, han vare Svensk eller Den 19 November e. m. 261 utländning, någonting för nära, då alla Svenska, till utrikes hamn gående, farkoster, måste derstädes erlägga deras hamn-utgälder uti fremmande mynt.
— Denna deras utgift verkar emedlertid direkte på vexelhandel, då hvarje skepps befälhafvare måste till detta ändamål förses, vare sig med klingande mynt eller vexel.
— Emellertid kommer derigenom vår Kiksbank i tillfälle att öka sin metalliska fond årligen, och det utan att ingå kostsamma inköp af silfver.
— Jag kan ej heller inse någon olägenhet af denna min föreslagna åtgärd.
Jag resumerar nu de här af mig utvecklade tankarne till följande min motion: l:o) att en utgående tull måtte, till belopp af 2 proc., åläggas all guld- och silfverexport; 2:o) att alla ifrån utrikes ort kommande skepp, såväl Svenska som andra länders, må erlägga alla hamn-utgälder uti det metalliska mynt, som gäller uti det land, hvari från de sednast komma; 3:o) att Tullstyrelsen instrueras, att måriadtligen uti Banken insätta hela beloppet af de ifrån fremmande länder ingående skepps hamn-umgälder, hvaremot det bör åligga Banken, att till vederbörande städers
Styrelser ersätta de af dem dervid påräknade inkomster, men uti Kiksbankens sedlar.
Det beror härvid af Konung och Ständer, der sådant skulle pröfvas ändamålsenligt, att, utöfver nuvande utfästade hamn-umgälder, anbefalla en tillökning för Statskassans räkning af t. ex. 10 proc. af nuv:de tariffer, hvilka böra vara lika gällande för utländ ska som Svenska fartyg.
Denna min motion anhåller jag vördsamt måtte remitteras till vederbörligt Utsk.
Denna motion remitterades till Bevilln.Utskrt.
Det Macedoniska ropet: »kom — och hjelp oss»,— har länge hörts från alla ändar af vårt land.
Detta vittnar om ett behof, som ej afhjelpes genom för handen varande tillgångar för dess tillfredsställande.
Vanligen ådagalägges mycken beredvillighet, då fråga är om den lekamliga nödens lindrande; detta är visserligen redan mycket godt, och bör så vara; men det finnes en annan nöd, som är vida djupare och mäktigare: den andeliga, då menniskan hungrar och törstar efter Guds rike och Hans rättfärdighet.
Det är således ännu mera skäl, att innerligen behjerta denna.
Detta kan svårligen ske på annat sätt, än derigenom, att man har för ändamålet qvalificerade personer att sända dit, der nöden yppar sig.
Behofvet af respredikanter har länge varit insedt; men tillräckliga medel för dess afhjelpande hafva icke kunnat anskaffas.
För att bevara ibland oss vår evangeliska läras renhet, och med Guds ords kosteliga föda mätta de nådehungrande själar, som längta derefter, är det af aldrastörsta vigt, att K.
St:r nu behjerta den, 282 Oen 19 November e. m, efter detta ord rådande linngren, på det att denna icke må mättas med den kanske ofta nog upblandade och stundom osunda föda, som på annat sätt räckes; och detta så mycket mera, i den mån prestbristen blir kännbar, och då dessutom, på så många ställen, prester finnas, som icke kunna bjuda det, som sökes.
Men, äfven der de kunna det, vexer dem i en sådan väckelsetid, som den närvarande, behofvet öfver bufvudet; synnerligen i våra vidsträckta och glest bebodda pastorater.
Ty, vi få aldrig insöfva oss med den inbillningen, att presten fullgjort sitt ansvarsfulla kall blott med söndagspredikningar och nattvardsgångar, dop, vigsel, sockenbud samt andra förrättningar och göromål; han måste äfven, ibland mycken annan, hittills åsidosatt, rent presterlig verksamhet, kunna räcka lifsens bröd åt nådehungrande själar, när och hvarhelst nöden visar sig, eller någon ropar, beder, suckar, längtar efter detta himmelska manna.
Kan han icke detta, så brister han i upfyllandet af sitt kalls vigtigaste åliggande och skönaste upgift.
Att bristen i detta afseende inom vår kyrka icke hörer till sällsyntheterna, är en bedröflig sanning, som kan ådagaläggas med mångfaldiga sorgliga fakta.
Det behöfves således någon hjelp, vare sig nu derföre, att den ordinarie prestens allt för mycket i anspråk tagna tid och krafter ej motsvara den tillvexande nöden; eller, att andelig liknöjdhet, sömn eller död är orsakeD.
Hvilken orsaken än må vara, det vissa och oemotsägliga är, att stor nöd är för handen, — och snar hjelp nödvändig.
Härtill fordras ovilkorligen respredikanter.
Vår uplysta Regering har redan vidtagit ganska bestämda åtgärder i detta afseende; måtte nu den andra statsmakten, räckande benne handen, ådagalägga, att äfven hon häruti fattat tidens tecken, och vill följa dess vink.
Det är med anledning häraf, som jag får vördsamt föreslå, att R.
St:r, intill nästa Riksdag, då det har visat sig, hvad behofvet derutöfver möjligen kan fordra, ville anslå, om ej mera, åtminstone en summa af 10,001) rdr rmt årligen att ställas till EckleciastikDepartem:ts disposition, för respredikanters utsändande i landet.
Motionen bordlädes.
Vidare afgaf Frih.
Alströmer följande motion:
Det är en känd sak, att intet land bär en sådan skuld för eder i oträngda mål, svordomar oell Guds namns missbruk, som Sverige.
Ju längre Gud, i Sitt outgrundliga tålamod, med Sin nåd förgäfves besöker ett ohörsamt och obotfärdigt folk, desto större skuld samlar det öfver sitt hufvud, och så mycket gräsligare straffdomar hota omsider detsamma.
En sådan samhällets kräftskada, ett sådant rötsår, som detta, måste väcka de djupaste bekymmer.
Den stank, det sprider, är en vämjelse, en styggelse, icke allenast för Christi församling på jorden, icke allenast för Guds englar i himmelen, utan framför allt för Gud Sjelf. — Den egentliga orsaken till ett sådant förfall, en Den 19 November e. m. 265 sadan gudlöshet hos ett helt folk, ligger mycket djupt.
Den är äfven derföre så mycket sorgligare och mera beklagansvärd.
Den är intet annat, än det allmänna inneboende syndaförderfvet, hvilket uppenbarar sig i otaliga gestalter.
Profeten Osea säger härom: »hörer, J Israels barn, Herrans ord, ty Herren häfver orsak till att straffa dem, sorn i landelia bo: ty der är ingen trohet, ingen kärlek, intet Guds ord i landelia; ulan Guds hädelse, lögn, mord, stöld och hor hafva fått öfverhanden, och den ena blodskulden hommer efter den andra; derföre skall landet stå jämmerliga, och allom inbyggarena illa gå.» — Hvad månne Profeten hade sagt, om han i våra dagar hade sett vårt land?
En af dessa syndens mångfaldiga vederstyggliga gestalter är det, som här blifvit påpekad och sora nu må blifva föremål för den lagstiftande maktens allvarliga behjertande: det svärjes oförsynt, ja gudlöst i Sverige.
— Eder och Guds namn missbrukas på ett gräsligt sätt.
— Detta måste behjertas, så vida man icke vill stillatigande hylla gudlösheten och dermed draga ytterligare blodskulder öfver sig, öfver Konung och folk.
— Man må ej säga: vi hafva lagar häremot; jag vet det med stor bedröfvelse, ty tillståndet är såsom ingen lag funnes häremot.
Ar det en tröst att hafva lagar, som offentligen och enskildt stundligen trotsas, öfverträdas och gäckas?
Det omnämnda allmänna förderfvet höres icke blott på gator och gränder, vägar och stigar, i hus och kamrar, på land och vatten, af hög och låg, prest och lekman; nej — sjelfva sjukbädden är ej fridlyst ifrån dessa hemska afgrundsljud.
— Och — månne dödsbädden är det?
— Menar man, att bönerna, om Guds förbannelse, — om djefvulens annammande, äro tomma ljud, hvilka förklinga lika hastigt, som de af hädiska läppar blifvit uttalade?
Tror man, att denna »tungans eld» icke brännmärker samvetet, om man än skulle hafva den beklagansvärda förmågan att förqväfva förnimmelsen deraf?
— Det står skrifvet: »han ville hafva förbannelse, den skall ock komma honom; han ville icke välsignelse, så skall hon ock vara långt ifrån honom; och han drog förbannelse uppå sig, såsom sin skjorta: hon är ingången i hans inelfvor, såsom vatten, och såsom olja uti hans ben, hon varde honom såsom en klädnad.»
— Det är den konungslige Sångaren och Profeten, som skrifvit dessa ord.
Ingen må invända, att de afse Judas Ischarioth.
Den, som ena dagen, stunden går till H. H. Nattvard, — den andra bär förbannelsen, Guds namns missbruk, djefvulens åkallande på sina läppar, — är han icke en Judas: en förrädare?
Visserligen, och det är gräsligt att bedja om förbannelse.
Här gälla inga ursäkler, blott att med Petrus gå ut ifrån gudförgätenhetens och förbannelsens koleldar; bekänna och begråta sin synd, till dess man, med Petrus, i anda och sanning kan svara: »Herre, Du vet allting, Du vet att jag älskar Dig.»
Huru måste nu denna vigtiga sak af E.
St:r behjertas?
Det måste tillses, om det ej finnes något i Statens institutioner, som, så att säga, gifver luft åt, öpnar dörren för, legaliserar denna för - 264 Den 19 November e. m. farliga osed; och härtill måste man beklagligen svara: ett obetingadt ja.
Herren säger Sjelf: »J skolén allsinlel svärja, — — —men edert tal skall vara: ja, ja; nej, nej; hvad deröfver är, det är af ondo».
Och Jakob säger oss detsamma, å Herrens väignar: »öfver all ling, mine bröder, svärjer icke, hvarken vid himmelen, eller vid jorden, eller någon annan ed: men edra ord skola vara, ja, ja; nej, nej; på det J icke skolén falla under dom».
(Uti svenska öfvers.-n står: »falla uti skrymteri», men de flesta oell bästa bibeltolkare hafva: »under dom»; detta verkar i hufvudsaken ingen förändring, men den sednare öfversm framställer meningen klarare, hvarföre den här blifvit begagnad).
Sannerligen: »Gud låter icke gäcka Sig; hvad menniskan sår, det skall hon ock upskära».
— De här anförda Bibel-ställena måtte betyda något.
Åtminstone måste det kunna sättas i fråga, huruvida det kan tillåtas att alls svärja, då Herren Sjelf säger:
J skolén alls intet svärja; och låter ytterligare påminna oss: att vi icke skola svärja, hvarken den ena, eller andra eden, utan låta vårt ja, vara ja, och nej, nej. — Ja, att det är emot Guds vilja att svärja, på hvad sätt som heldst, derom kan, eller borde näppeligen kunna vara mera, än en tanka.
Men, hvarföre finnas då eder, som kallas tillåtliga, hvilka hafva funnits i alla tider, och kunna, om ej positivt i Nya Testamentet, dock med utseende af verklig sanning, försvaras med Bibeln.
Att äfven den uppenbara lögnen brukar
Bibeln till sitt försvar, det gäller icke här, ty denna sak är af helt annan beskaffenhet.
— Herren har en gång sagt ett ord, som, om det rätt behjertas, är förfärligt: — Han tillät Moses att tillstädja det, som var emot Hans gode, behaglige och fullkomlige vilje: för vår ondskas skull.
Kunna nu de af Statsmakterna påbudna ederna räknas hit, som de efter all sannolikhet måste, då blifva de således en gradmätare på vår ondska.
Måtte då, genom Guds nåd, ett bättre tillstånd ibland oss upkomma, så att dessa eder åtminstone kunna förminskas, och denna sorgliga termometer på vår ogudaktighet småningom höja sig öfver fryspunkten, och, med den kristliga sanningens ja, ja och nej, nej, antyda, att
Guds andas nådes-flägt mera allmänt spridt sin vårvärma öfver vårt kyliga land och gjort oss till den eviga sanningens barn.
Det offentliga lifvet visar oss, hvad vigt man fäster vid aflagda eder: aldrig ‘bestraffas ett embetsfel såsom mened, det må vara begånget af huru mycken försummelse, vårdslöshet, eller t. o. m. upsåt, sorn heldst; tjenstefelet bestraffas, såsom sådant, men den brutna eden tages ej i betraktande.
Efter längre eller kortare tid kan en sådan person vinna befordran, få ett annat embete; utan betank:de afliiggas nu nya eder, nya tjenstefel kunna begås, bestraffas, glömmas, och samma cirkelgång fortsättas, hvem kan säga huru länge: hvad skall man kalla sådant?
Är det en lek, ett gäckeri, eller hvad?
Då våra lagar, så väl i kyrkliga, som andra förhållanden, ålägga oss att, vid hvarje embete och nästan hvarje befordran aflägga en ed, som egentligen blott innehåller ett uprepande af den, Den 19 November e. m. 265 sorn redan en eller flera gånger förut blifvit aflagd, är det klart och ligger i sakens natur, att sådant skall nedsätta begreppet om och förslappa samvetets känslighet för vigten och betydelsen af den första.
Men, har denna förlorat i betydelse, så skola de följande göra det ännu mera; och deraf skall omsider föga mera återstå, än en blott formell iakttagelse, för att vinna den, med eden förknippade förmånen.
Protocoll, hållna lios II ö g 1 o f 1 i g e Ridderskapet och Ådcln, vid Lagtima Riksdagen i Stockholm, Åren 1828 och 1829» Tjugonde sjette Häftet.
STOCKHOLM» Tryckta lios Johan Hurberg) i83i» Fredagen den 22 Maji 1829.
Plenum klockan 5 Eftermiddagen» Förelogos lill pröfning i ett sammanhang följande StalsUlskottets den 16 sisllidne Aplil afgifne, och den 7 dennes e. m. på bordel lagde, Utlåtanden: N:o 133.
Angående regleringen af Utgifterne under PiiksStatens fjerde HufvudTitel.
N:o i34- Angående väckt Motion om tillök t anslag för Upsala Piidskola.
N:o 135- Angående ett Lunds Kongl. Akademi år 7810 frånhändt penningeanslag, N:o 136- I anledning af väckte Motioner, angående anslag till löner för visse Lärare-befattningar vid Gymnasier och Universiteter, samt förökadt anslag för detGymnastiska Centralinstitutet i Ilufvudstaden.
Angående hegardt fortfarande löneanslag åt Lärarne vid Stockholms Stads Undervisningsverk.
N:o 138.
I anledning af väckt Motion om publikt understöd åt Författaren af 4 Den aa Maji.
Svenska Folkets Historia under Konungarne af Wasa-Ätten.
N:o i3g.
I anledning af väckt Motion örn anslag af Statsmedel för författandet af en fullständig Historia om Konung Carl XJ:s Regering, samt den så kallade Frihetstiden.
I anledning af väckt Motion om Statsanslag för utgifvandet af nyttige böcker åt de fattigare Folkelasserne.
N:o 141 - Angående hegardt fortfarande anslag för Elementar- eller ProfSkolan i Stockholm.
N:o i4s.
I anledning af väckte Motioner om förökade anslag för vissa LäroInrättningar m. m.
Herr Crusenstolpe, Magnus Jacob: Sedan StatsUtskottet afstyrkt en belöning åt
Författaren till det förtjenstfu11n arbetet: Svenska Folkets Historia under Konungarne af Wasa-Ätten, hvarom Herr Netherwood väckt Motion; liar Utskottet, i anledning af Hans Excellence Grefve Flemings Motion dels på RiksgäldsContoret anvist en summa af 2000
R:dr till den, som framlemnar en sådan Historia om FörmyndareRegeringen under Konung Carl XI:s omyndiga år samt bans egen regeringstid, hvilken, behörigen granskad, af Kongl. Maj:t kan finnas värdig en sådan belöning; dels afslagit den del af Motionen, som afser bidrag till fortsatt ut - Den 22 Maji. 5 gifvande af RiksdagsHandlingarne efter år 1719.
Jag åsyftar visserligen icke ändring uti det första Utlåtandet, ehuru jag skulle önskat, att Utskottet yttrat sig alldeles tvertom.
Det är nemligen problematiskt, oin Herr Strinnholm velat underkasta sin afhandling det enskilda omdömet, då saken betraktas ur synpunkten af en prisfråga.
Deremot hade jag önskat, att StatsUtskottet tillstyrkt utgifvande på allmän bekostnad af RiksdagsHandlingarne, så mycket hellre, som Herr Cederschjölds förtjeustfulla arbete i denna väg nogsamt visar, hvad nytta för det historiska studium deraf kan hemtas.
Att åter uppdraga Regeringen belöna den okände, kanske lill och med ännu ofödde, Författaren af en Historia om Carl XI, anser jag vara alldeles oriktigt, då man icke sett något prof på beskaffenheten af denna Historia, och då Ständerna kanske, i sitt bedömande af bokens halt, möjligen äro af alldeles motsatt mening med Regeringen.
Jag anser vara bättre, att afbida, det en sådan afhandling blifvit allmängjord, innan man belönar den, hvarigenom man ock sparar Regeringen obehaget, att i detta afseende blifva klandrad af kommande Ständer.
Då tillståndet med vårt StatsVerk är sådant, att den icke obetydliga besparingen af aooo
R:dr kan komma väl till pass., anser jag dem jemväl böra besparas.
Jag anhåller således om återremiss af Utlåtandet N:o 139.
6 Den 22 Maji.
Jag finner det också besynnerligt, att Utskottet afstyrkt all uppmuntran för ett arbete, som blifvit påbörjadt och eger, åtski 1 lige föi’- tjenster, men tillstyrkt belöning för ett, som man blott önskat och ännu ej sett i dagsljuset.
Det synes dcck vara en gifven regel, att först förbättra det, som finnes, och i andra rummet vårda det, som skall få en tillvarelse.
Jag tror således, att Historien om Konungarne af Wasa-ätten borde, under samma vilkor, som uppgifvas för Carl XI:s historia, eller så vida Konungen, efter vederbörandes hörande, finner den förtjena uppmuntran och understöd, företrädesvis komma i åtnjutande deraf.
I afseende på Utlåtandet N:o i36, der Utskottet tillstyrker iooo R:dr till Gymnastika Centralinstitutet, att från f.de Hufvudtiteln utgå; vill jag ej göra någon anmärkning hvad summan beträffar, men önskade, att man fästade uppmärksamheten vid fördelningen emellan Föreståndaren och Lärarne; samt droge försorg om, att detta Institut måtte varda stäldt under någon uppsigt, så att Rikets Ständer kunde vara förvissade, att medlen till ändamålet användas.
Om Directionen öfver Stockholms Undervisningsverk äfven finge uppsigten öfver detta, så skulle man säkrare kunna hoppas, att se något varaktigt gagn för framtiden deraf härflyta.
Den 22 Maji. 7 Herr Cederschjöld, Pehr Gustaf:
Gymnastikens nytta anser jag vara af erfarenheten så bekräftad, att jag skulle önska, att Staten ville kraftigt bidraga lill fullkomnande af inrättningen bär i Stockholm.
Den är ett af de säkraste medel ej allenast att stärka svaga kroppar, utan äfven till botande af många krämpor ock kroniska sjukdomar.
Erfarenheten härom är så allmän, att den af ingen lär kunna betviflas, Jag får derföre till StatsUtskottet hemställa, om medel ej skulle finnas, att på ett kraftigare sätt nu understödja denna inrättning, på det man mätte kunna draga nytta af den förtjenstfulle
Stiftarens ännu återstående verksamhet, hvilken hans redan framskridna ålder nekar att kunna blifva serdeles långvarig.
Grefve Horn, Claes Fredrih:
Jag anser mig pliktig understöd ja det förslag, som Herr Cederschjöld framställt.
Jag kan af egen erfarenhet intyga Gymnastikens stora nytta, och tror ej, att man på bättre sätt kan gifva sin aktning tillkänna för en person, sorn lemnat så många prof på sakeus förträfflighet, än att understödja en inrättning, hvilken är den enda i sitt slag.
Jag anser det vara Rikets Ständer värdigt att söka understödja en förtjenst, som väckt för liten uppmärksamhet hos Styrelsen, hvarföre jag instämmer med Herr Cederschjöld, och tror, att StatsUtskottet mätte finna lill - 8 Den 23 Maji. fälle att fördubbla summan; hvilket på det liela obetydliga anslag mäste af en motsvarande nytta för Samhället fullt uppvägas.
Friherre Palmstjerna, Bror Knut, uppläste följande: Stats-Utskottet bär i Utlåtandet N:o i36 tillkännagifvit, "att redan vid sista ”Riksdag af Rikets Ständer erkändes, det "den allmänna fördelen af Gymnastiska Institutet blifvit af erfarenheten vitsordad, ”hvarföre Institutet borde af Staten åtnju”ta ett erforderligt understöd för inrättningens framtida bestånd.” Utskottet har nu funnit, ”att Institutet kommit i stör"re behof af flere Lärare, i anseende till "Gymnastikens mera allmänna begagnande ”vid Läroinrättningarne och Regementerne," och som Utskottet äfven anser ”det vara ”af vigt, att ifrågavarande inrättning icke "saknar nödige tillgångar för dess underhållande nu och framdeles i det skick och ”i den utvidgning, som erfordras för att ”kunna åt alla delar af Riket bereda skick”lige Lärare;” inser jag icke, huru Utskottet, med en så välgrundad öfvertygelse om Institutets nytta för det allmänna, kunnat inskränka sig till att endast föreslå en förhöjning af iooo R:dr B:co.