Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Consistorium kunna anses behörigt att från embetet skilja en civil embetsman eller domare? — ty den ifrågavarande § gäller, såsom anmärkt är, alla, af hvad stånd de äro.
Sålunda hindra så väl det deruti föreskrifna förfaringssättet med religionsmål, som de derför stadgade straffpåföljder, Consistorierna att tillämpa merberörda 1 Kap. 2 § i Kyrkolagen och följaktligen äfven att döma i religionsmål, de må angå prester eller lekmän, Imedlertid åberopar
Domkapitlet 1686 års Kyrkolag och nyssberörda 1687 års Förordning om rättegången i Domkapitlen, — hvilka lagar i hithörande stycken icke skola vara upphäfna, utan tvärtom upphfvade i Kongl. Brefvet den 2\
Augusti 100 1786, — såsom yttersta grunderna för Domkapitlets i delta mål utöfvade domsrätt.
Huruledes nyssnämnda Kongl. Brefs 1 §, hvilken här utan tvifvel åsyftas, deremot' blifvit förändrad och förklarad genom 1787 års Kongl. Bref, är härofvan ådagalagdt.
De särskilda stadganden uti ifrågavarande lagar, på hvilka Domkapitlet stöder nyssberörda påstående äro 15 § i 1687 års Förordning samt 21 Kap. 1 och 2 §§ äfvensom 19 Kap. 13 § i Kyrkolagen Angående 15 § i 1687 års
Förordning åberopar jag hvad här ofvan derom är ytt rädt.
Kyrkolagens 23 Kap. upprepar i § 1 Biskoparnes åligganden, att »sjelfve »predika den rena Läran och gifva grann acht uppå, att de prester sorn äro under »deras vårdnad, i lika måtto Guds ord Idart, rent och oförfalskadt, sine åhörare »föreställa.
Sakramenterne rätteligen utdela, fliteligen drifva barnaläran, hålla folket till »bön och chnsteliga kärleksverk, såsom allmosor till de fattiga, de sjukas skötsel, de »bedröfvades tröst och de dödas begrafning, och i allt sådant föregå dem med goda »exempel och eli oförargeligl lefverne.
De skola ock tillse att Gudsljenslen så för»rättas, som Guds ord bjuder och denna Förordning innehåller». § 2 stadgar: »Tvistiga saker, som lill Kyrkiones
Dom egentligen höra, och härofvan specificeräde äro, skola de (Biskoparne) med all rättrådighet handtera och afgöra».
I denna sistnämnda §. säger Domkapitlet, hänföras till Kyrkonäs dom allt det som i 1 § specificeras, deribland ock att Guds ord oförfalskadt af Presterskapet föreställes.
Denna slutsats följer likväl icke af nyssanförda ordalydelse, hvilken snarare uttrycker, att bland de ofvan specificerade saker skola endast de, som till Kyrkiones dom egentligen höra, — och dit höra icke, såsom redan är visadt, religionsmålen —, af Biskopen handteras och afgöras.
Eljest hade lagbudet utan tvifvel fått ungefärligen denna lydelse: alla ofvan specificerade saker, såsom lill Kurkones dom hörande, skola af Biskoparne handteras o. s. v., i händelse lagstiftaren hyst den af Domkapitlet omfattade åsigt.
Kyrkolagens 49 Kap. 43 § har för ändamål att, i fråga om patronela prestlägenheter. utstaka gränsen imellan Patroni samt Biskopens och Kapitlets rättigheter, och stadgar, bland annat, att »om Predikanten sitt embete försummar eller missbrukar.
»Patronus eller församlingen bör gifva sådant Biskopen och Kapitlet tillkänna: men »att sätta någon Prestman alldeles, eller lill viss lid, ifrån Embetet, der han del för»skyller, äro stycken, som Biskopen och Kapitlet tillhöra, med hvilka Patronus ej »häfver sig att befatta; icke heller med något annat, som läran och Prestembetets »utöfning angår» Härmed anser Domkapitlet en domsrätt vara Biskopen och kapitlet tillagd.
Detta antagande lärer dock vara förhastad t.
Lagbudet åsyftar, såsom nämndt är, att utstaka gränsen emellan Patroni samt Biskopens och Kapitlets rättigheter, att bestämma »hvilka stycken dem hvardera tillhörde» och ehvad det stycket, att afsätta en prestman, 401 tillädes den ene eller den andra, följde väl dermed icke någon rätt att på annat sätt, än lag i det äinnet stadgar, verkställa en sådan åtgärd; hvarföre åt berörda stadgande ej får tillmätas annan betydelse, än det på sitt ställe och i sitt sammanhang äger.
Domkapitlet i sitt försvar för åtgärden att uti ifrågavarande mål slutligen döma, hållande före, såsom redan sagdt är, att yttersta grunderna för
Domkapitlets behörighet till nämnda åtgärd voro att finna i nyssberörda stadganden i Kyrkolagen och i 1687 års Förordning
Efter att hafva följt och med anmärkningar i hvarje väsentlig punkt beledsagat
Domkapitlets förklaring, i den ordning, från den närvarande till en förfluten tid, hvilken Domkapitlet i berörda förklaring iakttagit, har jag, i anseende till den vidlyftighet, nämnda förfaringssätt orsakat och det bristande sammanhang i bevisföringen, som deraf blifvit en följd, ansett nödigt att afsluta denna punkt med en i vanlig tidsföljd uppstäid öfversigt af hvad till punkten hörer och under dess behandling blifvit an förd t.
För att åt denna öfversigt bereda än större klarhet, må här åter upptagas den förut uppslälda, på 1787 års Cirkulär-Bref grundade, indelning af de mål, sora angå en prest, nemligen i a) sådana, som röra Prestens förhållande i embelet; b) alla andra brott, större eller mindre, som en Prest tillvitas, och hvilka höra under allmän domstol, samt c) mål, som angå religionen, eller söndring och affall från den rena evangeli ska läran.
De i andra klassen omförmälda brott höra icke till detta ämne, med mindre de förekomma i förening med de till första klassen räknade, då de åter i denna öfversigt kunna i sammanhang med de sistnämnda betraktas. v Vidkommande de i forsla klassen här ofvan upptagna mål, så borde det väl vara i dem som här ofvan af Domkapitlet åberopade 24 Kap. 1 och 2 §§,19 Kap. 13 § Kyrkolagen (om sistnämnda lagrum ens bör i räkningen upptagas) samt 15 § i 1687 års Förordning om rättegången i Domkapitlen skulle gifva sistnämnda myndigheter domsrätt.
Huru begränsad och inskränkt denna domsrätt likväl ansågs vara, bevisar tydligen de härofvan anförda Kongl. Brefven den 12 December 1741 och den 16 Augusti 1749 äfvensom Kongl. Brefvet den 18 December 1746.
Consistorium betraktas der icke såsom Domstol, kunde ej ådöma böter, än mindre embetets förlust.
Till meddelande af allvarsam åtvarning och påläggande af några månaders suspension var Domkapitlets straffrätt, i afseende pä underlydande prester, inskränkt.
Det är först ofvanberörda 1787 års Cirkulärbref, som tillägger
Domkapitlen myndighet alt från embetet döma en Prestman.
Här är naturligtvis ej fråga om de händelser, då
Domkapitlen till verkställande af laga domstols beslut från embetet skiljer en brottslig prestman.
m Hvad slutligen angår den tredje klassen eller mål, som röra religionen eller söndring och affall från den rena evangeliska läran, hafva
Domkapitlen i dessa så kallade religxonsmål, så vidt jag kan förstå, aldrig, enligt lag, ägt någon domsrätt, ehvad målen rört prester eller lekmän.
Denna min åsigt grundas förnämligast på innehållet af 1 kap. 2 § Kyrkolagen.
Detta lagrum är här ofvan infördt och skärskådadt samt dervid ådagalagdt, att de i § omförmälda brott, upplänkande och utspridande af villfarande lära, måste af domstol afgöras, emedan det för brottet stadgade straff endast efter ransakning och dom kan åläggas och dessutom straffet, embetes förlust och förvisning ur riket endast af domstol kan ådömas.
Hvilken domstol skulle upptaga dylika mål, är ej i § bestämdt, och under den första tiden efter lagens ingifvande iakttogs sannolikt härutinnan olika bruk Snart tyckes dock det förfarande blifvit vedertaget, som härofvan i Rikets Ständers skrifvelse år 1731 omförmäles, nemligen att, sedan den tilltalade blifvit i Consistorium förhörd — ty en sådan rättighet eller skyldighet att förhöra den, som gjort sig saker till utspridande af villfarande lära synes Consistorium alltid ägt — har Consistorium sin så kallade ransakning och betänkande (ej dom eller utslag) immediate till Kongl.
Maj:ts Justitie-Revision insändt.
Delta förfarande åter har utan tvifvel sin grund i 14 § af 1687 års ofta åberopade Förordning som stadgar: »Kommer något vigligt ärende före, som angår Religionen och Guds»tjens'en, så gifves det Kongl Maj:t tillkänna, som då vill straxt förordna livad sakens beskaffenhet fordrar»
Det är bekant genom andra den tidens handlingar, att Kongl. Majit, i anledning af dylika tillkännagifvanden, ofta i särskilda mål förordnat det slags utomordentliga domstolar, som kallades Kommissioner, och alt dessa varit sammansatta af både prester och lekmän.
Från Kommissionerna gingo sakerna till Kongl. Maj:t och behandlades i Rådet såsom andra Justitiesaker.
Det var för att åt dylika mål bereda ett stadigt forum, som Rikets Ständer uti merberördn skrifvelse begärde, och Kongl Majit genom nådigt Bref den 8 Maj 1731 förordnade, att ifrågavarande mål borde af Consistorierna refereras till Hofrällerna, »som skulle föredraga dem framför alla andra kriminela saker.
Att Hofrätterna allt framgent fortfarit, såsom fora i religionsmål, visa ofvananförda 1751 och 1752 års Kongl. Bref samt 1781 års Kongl. Kungörelse.
Om dessa måls föregående behandling, innan de vid nämda forum upptogos, och hvilken befattning dervid tillkommit Consistorierna, derom lemna 1735 års Stadga och 1751 års
Bref erforderliga föreskrifter, den förra i afseende på lekmän och det sednare rörande prester, som lör villfarande läror gjort sig misstänkta.
På nu beskrifna sätt voro dessa angelägenheter ordnade, innan förut omförmälda Kongl. Förordningarne af den 23 Oktober 1860 utkommo.
Den af dessa Förordningar, som angår främmande trosbekännare och. deras religionsöfning upphäfver visserligen ofvannämnda 1781 års Kungörelse, och den, som rörer ansvar 103 a för trädande till och utspridande af villfarande lära, stadgar väl, att mål angående sislberörda lagöfverträdelser skola upptagas af allmän Under-Rätt, men innehåller tillika att, »om prest, som varder beträdd med utspridande af villfarande lärosats, är särskildt stadgadt», och deraf kan ej annan slutsats dragas, än att, såsom ofvan är anmärkt, religionsmål, som röra Prester, fortfarande böra af Hofrätterne omedelbart upptagas.
För denna åsigt vinnes dessutom ett stöd i senare tiders kyrkolagstiftningar.
Jag åberopar härvid Förslag till Kyrkolag för Storfurstendömet Finland jemte moliver och betänkande, (tryckt i Helsingfors år 1845) deri det heter, sid 205, »och att religionsmål, då de äro af betänkligare art, af Domkapitlen böra öfverlemnas till Hofrätts behandling, afven i fall den villfarande vore prest, är, med ändring af 14 § i Rättegångsordningen för Domkapitlen af år 1687, som ville att de hos Konungen skulle anmälas, stadgadt först i Kongl.
Brefvet den 8 Maj 1731, ytter»mera i Kongl.
Brefvet den 29 Maj 1751 och Kongl.
Kungörelsen om religions»friheten den 24 Januari 1781 och Kongl. Brefvet till Hofrätterne den 7 Decem»ber 1787.
Reformatorerne sjelfva hade i sådana mål yrkat den verldsljga mag»tens behörighet.» (Se Melanchtons ord, anförda här ofvan.) — Vidare åberopar jag det inom vårt land sednast, eller år 1846, af Kommilterade afgifna Förslag lill Kyrkolag, och särskilda lagar rörande kyrkoväsende m. m„ hvars 7 kap. 69 §. lyder så: »Angifves hos Domkapitel, att prest, som under dess lydno står, »lärer något stridande mot den rena evangeliska läran eller är han annars der»före skäligen misstänkt: har han med den villomening ej förr varit funnen, då »skall Biskop eller Superintendent i Stiftstad, men Prost i prosteri, anmodas att »den prest öfver misstankan först höra.
Finnes prests förklaring ej lilIfylletsgö»rande och rättar han sig ej genast; varde han då kallad att personligen sig hos »Domkapitlet inställa, på det utrönas må, om han sig der undervisa och rätta låter.
»Blifver han ock inför
Domkapitlet vid sin villomening; varde målet Öfverlemnadt »lill Konungens Ombudsman vid Hofrätten.» 1 motiverna till det sålunda föreslagna lagrum anföra Kommitterade, »att de afvikit från f. d.
Lagkommittéens me»ning i den punkt, att Kyrkolagkommittéen antager, det Hofrätt bör omedelbart »upptaga och afdöma åtal emot prest för irrlärighel», tilläggande att »med naturen »och värdigheten af prestens embete att förkunna Guds ord syntes det Kyrko»lagkommiltéen öfverensstämma, att han ej för förment irrlärighet ställes lill
Rätta »inför underrätten i den ort, der han det embete utöfvat, en underrätt, der i den »grannlaga frågans pröfning, åtminstone på landet, endast en domare skulle deltaga, »som dertill kan öfverröstas af en Nämnd, hvilken, huru stor aktning den i andra »hänseenden förtjenar, i detta slags frågor torde få anses allt för öppen för intryck af dagens inom orten herrskande meningar.»
Vid den granskning berörde Lagförslag hos Rikets Consistorier undergått, synes någon anmärkning emot ofvananförda stadgande icke hafva förekommit, utom att Consistorium i Upsala erinrat >104 alt »Domkapitlet borde bibehållas vid sin nu ägande rättighet att icke blott honom »(den för irrläror antastade prestmannen) undervisa och varna, utan äfven, om han befinnes vara ett skadeligt verktyg,honom under ransaknmgen förbjuda tjenst»göring.
» — Således här icke ens något anspråk på »nu ägande» domsrätt i dylika mål af något Domkapitel framstäldf.
Och härmed afslutas anmärkningarne öfver
Domkapitlets försvar för den domsrätt sagde mål i förevarande myndighet ulöfvat.
Beträffande till sist frågan om den af Domkapitlet i detta mål meddelade besvärshänvisning, bör, efter hvad redan är vordet utredt,; densammas formvidrighet numera lätteligen inses.
Domkapitlet åberopar, till stöd för nämnda åtgärd, 21 § uti 1687 års meråberopade Förordning, der det heter: »men skulle eljest saken, hvaruti någon fin»ner sig besvärad, röra och angå vår rätta lära och religion, en prestmans embete »uti lärande, predikande och gudstjenstens förrättande, så vill Kongl. Maj:t straxt »låta saken komma under
Dess egen revision och deröfver sedan förordna, sorn »Kongl.
Majit finner rättvist och sakens beskaffenhet fordrar. — —»
Detta stadgande sammanhänger med det ur samma Förordnings 14 § härofvan anförda, att om något vigligt ärende i Domkapitlet kommer före, som angår Religionen och Gudsljensten, det skulle Kongl. Majit tillkännagifva.?, och i förening hafva dessa lagbud föranledt det i Rikets Ständers .Skrifvelse år 1731 omförmälda refererande af religionsmål från Consistorierna immediate till Kongl.
Alaj:ls Justitie-revision — ty att dessa mål någonsin kunnat eller kunna inkomma till Kongl. Majit i administrativ väg genom Kongl Ecklesiastik-departementet, såsom i förevarande fall, till följd af Domkapitlets besvärshänvisning, inträffat, dertill gifver icke något lagbud anledning.
— När nu, på sätt här ofvan är visadt, berörde refererande skall göras till Ho/rätterna, i stället för till Kongl.
Majit, enligt föreskriften i 1731 års
Bref, så följer deraf otvifvelaktig!, att förrberörda stadgande i 2\ § af 1687, års Förordning upphört att vara gällande i samma stund 1731 års
Bref trädde i verksamhet.
Vid detta förhållande lärer
Domkapitlets likaledes förfäktade åsigt, att de i 6 § af 1787 års Kongl.
Cirkulärbref omförmälda mål äro undantagna från besvärshänvisningen i 8 § af samma nådiga Bref vinna föga på ett medgifvande från min sida.
Ar nemligen förhållandet sådant, som jag framställt det, eller att de i nämnda 6 § undantagna religionsinålen skola, då de röra prester, omedelbarligen upptagas af Hofrätt, så lärer besvärshänvisning till Hofrätt icke i fråga komma.
Det är endast för det fall, att
Domkapitlen i dylika mål skulle anses äga domsrätt, som en slik besvärshänvisning blifver af nöden, och så vida som en slik domsrätt vill grundas på 1787 års Kongl.
Cirkulärbref, den första författning, som gifver
Domkapitlet behörighet att i något fall döma prestman till embetets förlust, lärer den i 8 § af samma Cirkulärbref iemnade besvärshänvisning ostridigt lända till efterrättelse, så snart 105 snart prest af Domkapitlet pä grund af samma Cirkulär dömes till ansvar, ehvad mälet är af understäliningsegenskap eller icke.
Det stöd för sitt förfarande, så i afseende på slutliga handläggningen af ifråga varaude åtal emot Kyrkoherden Hallin, som i afseende på den honom meddelade besvärshänvisning, Domkapitlet velat hämta från samma Domkapitels af Kongl. Majit gillade behandling af ett, enligt uppgift, lika beskaffadt, för mer än fyratio år sedan anhängigt, åtal emot Prestmannen Tybeck, synes ej tillfyllestgörade.
Åberopandet deraf kan på sin höjd tjena att förklara, ej att försvara Domkapitlets förfarande.
Den Svenska domaren får för sina domslut ej åberopa annan grund, än »Guds och Sveriges lag.»
Ett prejudikat är icke annat än en rättsåsigt, som i särskildt fall gjort sig gällande.
Om också två rättsfall kunna tänkas alldeles lika, ehuru en sådan likhet i sjelfva verket sällan inträffar, och i förevarande fall åtminstone icke tyckes i allo hafva inträffat, upphäfver likväl ett sådant sammanträffande ingalunda domarens skyldighet att i hvarje sak sjelf göra sig reda för lagens grund och mening, derefter döma och för sitt domslut ansvara *).
Efter de anmärkningar, jag här framställt emot
Domkapitlets förfaringssätt i denna sak, emot Kyrkoherden Hallin, kunde måhända med skäl väntas, att åtal från min sida skolat följa.
Detta var äfven min första tanka.
De skäl, som sedermera förmådde mig att öfvergifva denna tanka och i stället välja utvägen att att på detta sätt framlägga saken, bör jag korteligen anföra.
Först och främst *)
Det här i fråga varande praejudikatet, nemligen Kongl. Maj:ts dom den 30 Juli 1818 rörande prestmannen Johan Tybeck, företer åtskilliga märkvärdigheter, i afseende på sakens behandling.
Bemälde Tybeck tilltalades år 1817 vid Stockholms dåvarande Kämnersrätt af allmän åklagare för två af trycket utgifna skrifter, som förmentes vara af irrlärigt innehåll.
Tryckfrihetsjuryn förklarade skrifterna icke vara brottsliga, och Kämnersrätten frikände Tybeck från åtalet samt pliktfälde allmänna åklagaren för namnsedelns obehöriga brytande.
Hofrätten frikände åklagaren, men faststälde i öfrigt Käranersrättens utslag.
Derefter lärer målet blifvit anmäldt hos Kongl. Maj:t och sedermera öfverlemnadt till Justitiekansleren, som i skrifvelse till
Domkapitlet i Strengnäs öfversände Tybecks skrifter, »på det att Domkapitlet måtte i anledning deraf vidtaga de åtgärder, som med lag och kyrkoordning instämde.»
Domkapitlet vidtog den åtgärd att inkalla Tybeck och med honom anställa förhör rörande de ämnen, som i de åtalade skrifterna vidrördes.
Tybeck vidhöll sina i nämnda skrifter uttalade åsigter.
Omedelbart derpå, utan förutgången varning eller föreläggande af betänketid, dömde Domkapitlet Tybeck, genom utslag den 15 April 1818, prestembete och åtföljande rättigheter förlustig.
Utslaget understäldes Kongl. Maj:ts nådiga revision och förordnande, med åberopande af den 24 S i Kongl. Förordningen om rättegångar i Domkapitlen, den 11 Februari 1087, hvilken §. icke nämner ett ord om slik underställning.
Tybeck anförde jemväl underdåniga besvär.
Domstolen meddelade utlåtande den 23 Juli 1818 och tillstyrkte fastställelse af Domkapitlets utslag.
Den 30 i samma månad anmäldes och afgjordes saken i Statsrådet, utan att nåd var sökt.
St, Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1862 års Riksdag. 14 i 06 undanröjde Kyrkoherden Hallins under tiden inträffade död verkställigheten af det öfver honora fälda utslaget.
Denna tillfällighet kunde dock endast på sin höjd upphäfva
Domkapitlets ersättningsskyldighet, derigenom att den förebygde någon egentlig skada.
Ansvarigheten, för hvad som redan var gjordt, qvarstod icke destomindre.
Under fortsatt undersökning af ämnet kom jag dock mer och mer till den öfvertygelse, att, huru mycket än vore att anmärka emot
Domkapitlets förfarande och synnerligast emot det försvar för samma förfarande, hvilket innefattas i dess här ofvan granskade utlåtande, åtskilligt likväl återstod att önska i den hithörande lagstiftningens fullständighet och tydlighet.
Förnämsta otydligheten bestod deruti, att sedan Kongl. Förordningen den 23 Oktober 1860, angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning, uti ingressen upphäfvit Kongl. Kungörelsen den 24 Januari 1781, så heter det i den likaledes den 23 Oktober 1860 utgifna Kongl.
Förordning, angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till och utsprider villfarande lära. »att om prest, som varder beträdd med utspridande af villfarande lärosats, är särskildt stadgadt».
Söker man nu detta särskilda stadgande, så träffas det i här ofvan ofta nämnda 1787 års bref, hvilket åter i sin ordning åberopar »förra författningar», och bland dem är 1781 års Kungörelse den första i ordningen.
Antages nu denna sistnämnda vara i allo upphäfven, — hvilket antagande dock måste betraktas såsom förhastadt, enär samma Kungörelse lagstiftar jemväl i ett ämne, hvilket 1860 års Kongl. Förordning icke vidrörer, och som här är det vigtigaste, nemligen frågan om forum för religionsprocesser,— så förekomma i äldre författningar, visserligen goda an tydningar derom, att flofrätterna hafva att handlägga religionsmål; men icke något lika klart och bestämdt lagbud i delämnet, som det i 1781 års Kongl. Kungörelse intagna.
Såsom sådant kan nemligen icke betraktas föreskriften i Kongl. Brefvet den 8 Maj 1731, att »när ett Consistorium finner sig föranlåtet, någon sak att referera, relationen då till Hofrätten försändes, och att den anstalt göres, det slika relationer framför alla andra criminalsaker föredragas».
Det är först genom att jemföra denna föreskrift med dess motiver i Rådsprotokollet för samma dag, — hvilket våra Författningssamlingar icke innehålla, — sorn man kommer till full insigt om rätta me ningen med nämnda föreskrift, hvilken, rätt fattad, införer en för sin tid ny, eller åtminstone först då bestämd, rättegångsordning för religionsmål, hvarvid sedermera förblifvit, intilldess 1860 års Kongl. Förordning deruti gjorde förändring, dock icke för prester, som beträdas med villfarande lärosatsers spridande.
Vid detta förhållande, och då Domkapitlet derjemte hade att beropa sig på ofvanberörda prejudikat, som i sin mån gaf sken af stöd både åt
Domkapitlets domsrätt och åt den meddelade besvärshänvisningen till Kongl. Majit, i ett religionsmål, som rörde en prestman, förutsåg jag att, i händelse jag anstält åtal emot Domkapitlet, Domstolarne icke skulle hafva betraktat de fel, jag tillvitat Domkapitlet, såsom förrådande »uppenbar vådslöshet eiler oförstånd», såsom det heter i 1 Kap 12 § 107 Rättegångs-balken, det i dylika mål vanligast tillämpade lagrum, och förthy icke ådömt Domkapitlet ansvar.
Måhända hade jag ej heller vunnit ett uttryckligt förklarande af Domstolarne, att Domkapitlet oriktigt förfarit, helst om Domstolarne följt den åsigt, alt dem icke tillkommer att uttala ett så beskaffadt omdöme, utan endast att yttra, huruvida den åtalade förseelsen medförer ansvar eller icke.
Med ett sådant yttrande, att Domkapitlets förfarande icke föranledde ansvarspåföljd, hvilket yttrande dessutom icke varit att förvänta från högsta instansen förr, än om två till tre år, hade för sakens utredning föga varit vunnet, enär ett förfarande kan vara oriktigt, men likväl icke till den grad att ansvar, särdeles under mildrande omständigheter, anses böra följa.
Detta ändamål ansåg jag då snarare och lämpligare kunna ernås genom en utförligare framställning af lagstiftningen i ämnet, hvilken framställning på samma gång den tjenade till att stadga åsigterna om hvad som är lag i dessa stycken, tillika skulle förekomma i dylika mål förnyandet af sådana åtgärder, som dem Domkapitlet i Strengnäs vidtagit.
Dessa mina betänkligheter i förening med dem, jag här ofvan vidrört, äfvensom åtskilliga på senare tider inträffade tilldragelser skola, hoppas jag, leda lagstiftarens uppmärksamhet på de kyrkliga förhållandena.
För närmare halftannat sekel tillbaka erkändes redan behofvet af den ännu gällande Kyrkolagens omarbetande, och åtgärder för detta ändamål vidtogos, ja till och med ett fullständigt förslag uppsattes och bragtes under Rikets Ständers pröfning, vid 1731 års riksdag.
Ärendet undanskjöts då och sedermera, vid kommande riksdagar, för bristande tid till detsammas pröfvande hos Ständerna, för förslagets tryckande och spridande, för vederbörandes hörande och så vidare.
I våra dagar har det åter förevarit, nya förslag blifvit författade, det sednaste af år 1846, hvaröfver vederbörande äfvenväl varit hörda och anmärkningar afgifvit; men härvid har saken stadnat.