Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att jag var stolt och lycklig öfver den glädje, som jag sålunda beredde min ömma moder, faller af sig sjelft.
Sommarferierna tillbragte jag i hemmet och använde dem hufvudsakligast för att afskrifva och studera anteckningar i pedagogik efter rektor vid seminariet, hvilka anteckningar jag lyckats få låna af en kamrat, som genomgått andra klassen, der studiet af detta för en lärare så vigtiga ämne tager sin början.
Min afsigt var vid skilsmessan att genast efter hemkomsten skrifva till den käre kamraten och vännen Tegnéhr, men det var nu, som om all företagsamhet domnade bort i den stilla friden i hemmet; dag efter dag, ja, en hel vecka och mera förrann i tidens haf, innan jag kunde komma mig före med att gripa verket an.
Slutligen fattade jag dock pennan och skref:
Glimminge d. 14 juni 18 ...
Käraste kamrat, vän och Broder!
Mitt hjertligaste tack för senast!
Vi lofvade ju att skrifva till hvarandra och jag håller äfven, som du ser, mitt löfte.
Låt mig nu se, att du äfven håller ditt!
För att börja ifrån början, d. ä. omedelbart efter vår skilsmessa, så får jag omtala för dig, att min hemresa gick öfver all beskrifning lyckligt.
Det Halländska hafvet, det oroliga Kattegatt, hvars vreda vågor jag en gång pröfvat, så att jag aldrig glömmer den resan (det var min första till Göteborg), krusades endast obetydligt af en svag vestanvind, så att den falska
Ran ej fick någon som helst magt med en enda af passagerarne.
Sedan ångbåtsfärden var slutad, vidtager, såsom jag omnämnt för dig, landtskjuts från Varberg, som är beläget cirka 3 mil ifrån mitt hem, och äfven denna gick raskt, tack vare riklig spendering på skjutsbonden.
Och nu mår jag förträffligt här i det lilla hemmet hos min kära moder, som så gerna vill göra allt för min trefnad.
– Min dag tillbringar jag i allmänhet på ett mycket reglementeradt vis, ty jag är serdeles angelägen om att under ferierna stärka min helsa och friska upp blodet efter det ansträngande själsarbetet och innesittandet under terminen i Göteborg.
Jag stiger upp tidigt om morgnarna, redan kl. 5 f. m., kläder derefter på mig och går ut ner i dalkjusan nedanför mitt hem, hvarest jag i en der befintlig källa, hvars porlande vatten innehåller något jern, dricker 1 à 2 glas vatten på morgonqvisten under promenad ute i friska luften.
Sedan jag derpå vistats ute i 1 à 1 ½ timma, går jag in igen och läser mina morgonböner etc.; derpå dricker jag ett glas spenvarm mjölk omkring kl. ½ 7.
Kl. ½ 8 eller 8 spisar jag frukost och sedan skrifver jag litet pedagogik.
Sedan jag gjort detta, går jag ner till elfven eller Storån, som hon här kallas, och badar, metar etc. och kommer derpå hem och spisar middag kl. 12 ungefär.
Jag förtär under sommaren mycket litet animalisk spis utom mjölk och smör n. b.
Klockan 4 à 5 e. m. går jag åter ut och promenerar ned till ofvannämnda källa samt dricker ur den 2 glas (små) vatten (snart skall jag dricka blott 1, ty jag har kommit under fund med, att det är ej nyttigt att dricka mera, än blodet kan upptaga); 1 à 1 ½ timme efter vattendrickningens slut spisar jag en enkel qvällsmat omkring kl. 7 e. m.
Så tillbringar jag för det mesta mina dagar här hemma och mår förträffligt af detta enkla, men förståndiga lif.
(Jag glömde att tala om, det jag lägger mig kl.
½ 10 till 10 e. m.)
– I morgon är det examen i Glimminge skola, och då skall jag, om jag lefver och har helsan, gå dit och höra på.
Men skolan står här i socknen på en ganska låg ståndpunkt, så att det blir nog ej mycket att höra.
Här har nemligen aldrig varit annat än oexaminerade, tillförordnade skollärare och lärarinnor, hvarför barnen, till följe af bristande magt och myndighet hos lärarne och bristande respekt hos dem sjelfva och deras föräldrar och målsmän, aldrig brukat ordentligt begagna sig af skolans välsignelser.
Ett bättre förhållande i detta hänseende egde dock rum under den tid af tre år, som jag tjenstgjorde såsom tillförordnad lärare härstädes, ty då besökte barnen skolan ganska flitigt.
Den största olägenheten för skolan är emellertid, att den alltjemt är ambulatorisk, så att man måste tura om med undervisningen i icke mindre än fyra rotar efter hvarandra, n. b. ifall man är ensam lärare, och derigenom hafva barnen under den långa ledigheten i de serskilda rotarne allt för godt tillfälle till att glömma af hvad de inhemtat under den korta tid, skolan pågick i deras egen rote.
Men jag hoppas, att det härmed skall blifva bättre stäldt i framtiden!
För närvarande är det en äldre student från Lunds akademi, som ehuru utan examen och ej fri från begär efter starka drycker genom prosten Stålboms förbarmande fått öfvertaga det stora ansvaret; hans namn är Hylander och han lär skola stanna här såsom extraordinarie lärare tills vidare.
– Nu vill jag bedja dig vara snäll och ursäkta, att jag skrifver så fasligt tätt och hopgyttradt, men jag har för tillfället ej mera än detta simpla halfva halmpappersark, som jag bekommit af min kära moder, och derföre måste jag taga väl vara på utrymmet; dock lofvar jag dig, att det ej skall blifva en ful vana att skrifva till dig på detta sätt, ty dertill är jag alltför rädd om min stil.
Redan nästa gång, jag skrifver till dig, skall jag skrifva 1000 gånger bättre, på det att du obehindradt må kunna läsa min stil.
Denna gång får du emellertid försöka att tyda mina hieroglyfer sådana som de blifvit.
Jag skall med snaraste köpa linieradt postpapper att skrifva på, ty då behöfver man ej befara, att man skrifver krokigt, och dessutom är sådant papper mycket trefligare att använda.
– Klockan är nu 10 på aftonen, hvarföre jag är färdig att begifva mig till sängs.
I morgon eftermiddag skall jag, då examen är slut, gå ner till postbudet, som bor i kyrkbyn, med brefvet, så att det kommer med till Falkenbergs postkontor i morgon.
Skrif nu snart till din intill döden trogne vän och broder
John Chronschough.
Du må tro, att det för mig var ett serdeles högtidligt ögonblick, då jag för några dagar sedan vid mitt första besök i prestgården hade äran att till prosten framföra biskopens helsning.
(Som du mins, anmodade han mig derom vid examen.)
Prosten var också mycket belåten.
D. S.
Efter omkring en veckas väntan fick jag ifrån Tegnéhr till min stora glädje emottaga följande svar.
Lindåsa d. 20 Juni 18 ...
Hederspascha!
Det var roligt att få bref ifrån dig, gamle hedersgalosch!
Tack skall du ha’!
Det gläder mig att höra, det den falska
Ran ej fick någon magt med en enda af passagerarne och således naturligtvis ej heller med dig under resan på sjön; och jag vet sannerligen ej hvilken feminin varelse, vore det ock en sjögudinna, som skulle kunna få magt med dig, din gamle Halländske »skärihjel», som icke har mer sinne för »de sköna i Spaniens land» än jag för den Hallénska luntan eller Israels barns tåg till och ifrån fångenskaperna.
Ja, du gamle urfagott!
Du beskrifver ditt lugna lif i det stilla hemmet hos din ömma moder, hvilket mycket erinrar mig om den fromme eremitens i den ensliga öknen.
Äfven jag för ett lif, fast icke så precist likt ditt.
Jag bor på gästgifvaregården här och har blifvit bevärdigad med det stora förtroendet att tjenstgöra som informator för gästgifvarens tvenne yngste söner, hvilket dock ej är något så synnerligen angenämt nöje för mig, ty gästgifvaresönerna äro af naturen både dumma och lata och jag sjelf är, som du väl vet, af naturen mycket lat.
Men så bryr jag mig heller intet om att göra mig alltför stort hufvudbry med lektionerna.
– Nu skall du få se på min dagordning.
På morgonen så der kl. 8 väckes jag regelbundet af gästgifvaren sjelf med besken, hvilket är en angenäm sed häruppe på bondlandet.
Sedan, då jag väl kommit i kläderna, sätter jag mig omedelbart till bords och inmundigar en styfvare frukost, vid hvilken animalisk spis är allt annat än bannlyst; jag äter nemligen ägg, ost, fläsk och kött så mycket, som jag någonsin orkar proppa i mig.
Derpå hårdrager jag pojklymlarne i ett par timmars tid, alltunder det jag söker plugga i dem en och annan smula från den rikes bord, ur såväl katekesen som bibliska historien.
Sedan går jag in och språkar en stund med kroggästerna och dricker ett och annat glas öl tillsammans med de förnämligaste.
Sedan kommer middagen, vid hvilken jag gör utmärkt skäl för mig både i kött- och soppfaten.
(Inom parentes kan jag tala om, att jag alltid får supen till hvarje måltid, ibland till och med halfvan.)
Till eftermiddagskaffet bjuder gästgifvaren som oftast på en konjak, och det icke i sådana der pytteglas, som en kan peta ut med tumänden, utan i regela supeglas.
Kommer det fremmande, eller också om gästgifvaren känner sig hågad att få sig en dragtolfva på eftermiddagsqvisten, så måste naturligtvis toddyvirket på bordet, och här på landet sitter ingen och räknar »graderna».
Till sist kommer förstås qvällsmaten, äfven den med lagad, varm mat – så att man mår alldeles som en liten kung häruppe.
Dessutom vill jag omnämna, att aftonen tillbringas under muntert glam med flickorna, hvilka visserligen äro åtskilligt dumma och bondaktiga samt fula som stryk, men trefliga ändå, när man ej har några bättre att tillgå.
Ja, vill man inte frodas och trifvas under sådana vilkor, så kan man gerna gå och hoppa i »åna».
Nu hinner jag ej mera för denna gång!
(Gästgifvaren vill ha sin eftermiddagstolfva, och då duger det inte att söla.)
Ursäkta slarfvet, om du kan, men jag har nu hvarken tid eller lust att skrifva om brefvet.
Bättre nästa gång!
Din tillgifne vän och broder
Anders Tegnéhr.
Då jag genomläst detta brefvet, kunde jag ej undgå att ånyo reflektera öfver olikheten i våra karakterer, Tegnéhrs och min: under det han sorglöst hängaf sig åt stundens njutningar och nöjen, hade jag ständigt mina tankar och sträfvanden rigtade på framtiden.
Men denna olikhet hindrade dock ej, att jag ansåg mig alltid kunna hålla af honom såsom en verkligt god och upprigtig kamrat och vän.
Jag hade ju för min egen del ännu ej skäl till annat.
Ett par dagar efter midsommarhögtiden skref jag mitt andra bref till honom.
Men då »kladden» till detsamma tyvärr har förkommit, så kan jag ej här meddela det ordagrant.
Jag kommer dock ihåg, hvad som utgjorde det vesentligaste af dess innehåll, nemligen mina iakttagelser vid examen i Glimminge folkskola, hvilken (examen), såsom jag förutspått, gick ganska klent för både lärjungar och lärare.
Dessutom skildrade jag mitt besök vid midsommardansen i Glimminge, der jag var de unga bondflickornas förklarade gunstling (för min sirliga dans), hvilket emellertid uppväckte ynglingarnes afund och svartsjuka.
Utan tvifvel skulle dessa känslor tagit sig uttryck i handgripligheter mot min person, ifall min gamle vedersakare Sven Jönsson på Lyngen fått råda, men flickorna och isynnerhet Nilla i Boarp afvärjde genom sin energiska mellankomst det tilltänkta öfvervåldet.
Om innehållet i denna sista punkten nämnde jag naturligtvis ingenting i min skrifvelse.
På detta mitt sista bref fick jag emellertid ej se något svar.
Förmodligen var det den trägna »tjenstgöringen (som informator?) på gästgifvaregården», som icke lemnade Tegnéhr någon tid öfrig för den öfverenskomna flitiga brefvexlingen.
Och så beslöt jag att äfven för min del spara alla vidare meddelanden till vårt sammanträffande i Göteborg.
Emellertid nalkades ferierna sitt slut, och efter ett nytt, rörande afsked med min kära moder, anträdde jag en af de sista dagarna i Augusti månad återfärden till lärdomsskolan, med skjuts af Jöns i Larsgård till Varberg och derifrån per ångbåt till destinationsorten Göteborg.
Tillsammans med Tegnéhr, som per jernväg samtidigt anlände till staden, tog jag nu det nya rummet hos mamsell Ringvall i besittning.
Stämningen vid mitt och Tegnéhrs möte var så innerlig, att den kunnat gifva upphof till ett det älskligaste poem.
Vi föllo i hvarandras famn och tryckte nästan lifvet ur hvarandra.
Sådan skall vänskapen vara!
Ringvall visade sig vara älskvärdheten och omtänksamheten personifierade.
Hon tog sjelf emot oss, som om vi varit gamla vänner, och hade iordningställt vårt rum på det allra omsorgsfullaste.
Väl voro alla möblerna ganska enkla, och tidens tand hade tydligen gnagit på dem.
Men från lapparna på det röda sofföfverdraget till de hvitmenade fogarne på den gula kakelugnen talade allt om den berömvärdaste snygghet och ordning.
Vår uppmärksamhet drogs dock plötsligt ifrån både rummet och mamsellen.
En melodisk, ungdomlig qvinnoröst hördes nemligen ifrån förstugan:
»Nu är kaffet färdigt!»
Tegnéhr och jag vände oss ögonblickligen om för att efterse hvem, som egde denna röst, hvilken ensam för sig kunde väcka den högsta förtjusning.
Och våra blickar möttes i dörröppningen af en så superfin och herrlig uppenbarelse, att vi båda, uppfylda af den högsta beundran, stodo der som statyer, utan nog sinnesnärvaro att ens helsa på den unga flickan.
Hvilka ögon, bruna och blixtrande, i detta rosiga anlete, omgifvet af mörka lockar!
Och så nätt och behaglig hela hennes gestalt, trots den urblekta, slitna klädningen af simpelt bomullstyg, som utgjorde dess omhölje!
Dock, på denna sågo vi minst, ty de tjusande, mörka ögonen drogo till sig med oemotståndlig magt hela vår uppmärksamhet, ja, hela vår själ.
Vi rycktes först ur vår be- och förundran af mamsell Ringvalls ord: »Det är min jungfru, Emelie.
Ja, det vill säga, jag har tagit upp henne som helt liten föräldralös flicka och uppfostrat henne sjelf.
Och,» sade hon till flickan, »detta är de nya herrarna, som du skall passa upp, Emelie!
– Var så goda, mina herrar, och stig nu in och drick en kopp kaffe!»
Vi bugade oss först för den sköna uppenbarelsen i dörren och sedan för mamsell
Ringvall och följde henne så in i hennes eget lilla rum innanför köket.
Möblerna härinne voro äfven af det slag, som köpes på gamla auktioner.
Det enda verkliga lyxföremålet i den lilla kammaren var ett oljefärgsporträtt i en förgyld ram, föreställande mamsell
Ringvalls fader, som, enligt hvad hon straxt förkunnade för oss, i lifstiden varit kamrer i Göteborg.
Hon bjöd oss nu att taga plats i soffan vid det präktigt dukade kaffebordet och serverade oss kaffe i gamla förgylda koppar, troligen ett arf ifrån föräldrahemmet.
Vi läto oss kaffet väl smaka och doppade af de sköna kringlorna och pepparkakorna.
Vår uppmärksamhet var dock oaflåtligt rigtad mot köket, till hvilket dörren stod öppen, och der den unga flickan sysslade vid köksbordet, och vi svarade nästan förströdt på mamsell Ringvalls mångahanda frågor.
O, hvad hon var fager, denna unga mö!
Att vi ej redan hade fått se henne, då vi ackorderade om rummet!
(Vi fingo sedan veta, att hon vid den tiden, pingsttiden, varit ute på landet för att helsa på aflägsna slägtingar.)
Hon låtsade sig visserligen ej märka, att hon var föremål för vår stora uppmärksamhet; men af de behagfulla rörelser, hon alltjemt utvecklade under sitt sysslande vid bordet, kunde vi dock ganska godt förstå, att hon ej var likgiltig för vår närvaro.
Efter kaffet förfogade vi oss åter in i vårt rum och började under tystnad att packa upp och ordna våra saker.
Oaktadt vi båda voro lika intagna af och endast tänkte på den unga flickan, dröjde det en god stund, innan någondera af oss gaf sina känslor luft och i ord uttryckte desamma.
Det var, som om den ene ej velat låta den andre förstå, hvad som rörde sig inom honom.
Först då den unga flickan i köket med behaglig röst uppstämde en visa, bröt Tegnéhr tystnaden, i det han utbrast:
»Det var sjelfva tusan till grann tös!»
Jag fann det nästan vanvördigt af Tegnéhr att använda sådana simpla ordalag om den sköna flickan.
Men då jag visste, att han var föga poetiskt anlagd, så gitte jag ej tillrättavisa honom för hans brist på smak, utan nöjde mig med att helt enkelt nicka bifall.
Det blef nu ej mera taladt om henne, utan försjönko vi återigen hvar och en i sina tankar, hvilka väl egentligen gingo i samma rigtning.
Då vi packat upp och ordnat våra tillhörigheter, föreslog Tegnéhr, att vi skulle gå ut och se på staden, hvilket vi ock gjorde.
Han ville nu, att vi skulle begifva oss till Trädgårdsföreningen och fira återseendet med en bägare punsch.
Men då vi väl hunnit fram till porten, stannade han helt intresselös för sitt eget förslag – han, som eljest under sin Göteborgstid haft hela sitt intresse koncentreradt på njutningsmedel och förlustelseställen.
Jag anade straxt orsaken till hans sinnesändring och tvekan att gå in i trädgården och fick äfven bekräftelse på rigtigheten af min aning.
»Jag tror, vi ha roligare af att köpa en flaska vin och en påse bakelser och fira vår första qväll hemma,» sade han.
Han tänkte naturligtvis på och längtade redan efter den sköna Emelie!
Jag hade ingenting att invända emot detta hans nya förslag, hvarföre vi ock omedelbart vände om och begåfvo oss in i staden, der vi köpte en butelj godt portvin i Meissners hushållskällare och en större påse bakelser.
Vid passerandet af en musikhandel tycktes en ny idé flyga på min vän Tegnéhr.
»Jag tror, jag skall köpa mig en flöjt och lära mig att blåsa flöjt,» sade han och stannade.
Jag förstod straxt, att han ville göra sig behaglig derhemma genom att kunna traktera ett finare instrument.
Men jag ansåg mig böra varna honom för att offra sin dyrbara tid på dylikt lekverk och tillrådde honom derför att i stället tillsammans med mig hyra en kammarorgel.
Det vore ju både angenämt och framförallt nyttigt, att vi öfvade oss på detta sistnämnda instrument, isynnerhet om vi i framtiden skulle vilja taga organistexamen och sålunda blifva kompetenta att söka förenade skollärare- och klockaretjenster, då tillfälle dertill yppade sig.
Men han ville alls icke lyssna till mina kloka råd, utan drog mig med sig in i musikhandeln och köpte der en buxbomsflöjt för 10 riksdaler jemte en flöjtskola för 2.
Detta var i mina ögon en betydlig onödig utgift.
Men med den kännedom, som jag hade om hans lättsinniga sätt att handskas med penningar, ansåg jag det till intet tjena att göra honom några vänliga föreställningar derom.
Dock kunde jag vid vårt utträde på gatan ej afhålla mig ifrån att gifva honom en liten tillrättavisning: jag frågade honom nemligen, om han fortfarande fick alla de penningar, som han behöfde, af den rike gästgifvaren, som, enligt hvad folk påstod, skulle blifva hans svärfader.
Jag glömmer väl aldrig verkan af denna, jag erkänner det, kanske något närgångna fråga.
Han tvärstannade, och i hans ansigte vexlade den högsta rodnad med den ytterligaste blekhet i flera omgångar.
»Svärfar!» utropade han förgrymmad.
»Svärfar i h-te!
Jag struntar i svärfar!
Skall inte en rik bondbasse kunna hjelpa en bildningssökande yngling framåt, utan att det genast skall behöfva vara frågan om någon blifvande slägtskap som ersättning för hjelpen?
Kom aldrig mer med det talet, om du vill, att vi skola vara vänner!»
Jag bad honom lugna sig och försäkrade honom, att det ej varit min aflägsnaste mening att på något sätt såra honom.
Af mig skulle han då slippa att höra det talet vidare.
Vi vexlade emellertid ej ett ord mera på hemvägen.
Då vi hemkommit, ställde han vinbuteljen och bakelsepåsen ifrån sig på bordet och, utan att visa något intresse för de sköna håfvorna, började han i stället att med trumpen min ihopsätta sin flöjt och studera greppen efter flöjtskolan.
Jag ansåg mig ej behöfva göra några ytterligare ursäkter, utan tog en bok och satte mig tyst i soffan att läsa.
Men det syntes mig vara ett dåligt förebud, att misstämning uppkommit redan första dagen, vi bodde tillsammans.
Först då dörren öppnades och den sköna Emelie inträdde med förklaring, att hon önskade bädda åt oss, först då for en ljusning åter öfver hans ansigte.
Han kastade straxt bort flöjten och började på sitt lediga manér att konversera med den unga flickan och frågade, om han ej fick bjuda på ett glas vin och ett bakelse.
Hon tackade och gaf honom ett leende, så soligt, att det nästan väckte min afundsjuka.
Hvarföre kunde icke jag lika väl som han uppträdt som kavaljer, jag låg ju honom i intet efter, hvarken i allmänt vett eller i bokliga kunskaper, hvilka ju dock äro hufvudsak för en studerande.
Han slog upp vin och persvaderade och klingade och bjöd på bakelser samt glömde nu ej heller bort mig, utan skålade sjelf och uppmanade äfven Emelie att skåla med mig.
Hon log och lydde, men hennes ögon sökte ej mig, utan hängde alltjemt fast vid honom, hvarföre jag ock kände mig tillbakasatt och tafatt, så att jag ej något vidare kunde deltaga i glammet.
Men så gjorde jag också ett hastigt slut på hela denna glada tillställning, i det jag förklarade, att nu skulle vi gå ut och spisa aftonmål, medan Emelie bäddade och ställde rummet i ordning.
Tegnéhr gaf mig en arg blick, som bättre än ord tolkade hans missnöje med mitt förslag, men för skams skull kunde han ju ej motsäga min lika artiga som billiga uppmärksamhet emot den unga flickan.
Emelie syntes ej heller så särdeles tacksam för mitt prof på fin takt, men hon låtsade naturligtvis om ingenting, utan rustade sig i ordning till sitt värf.
Vi grepo nu våra mössor och efter att hafva sagt godnatt till Emelie, begåfvo vi oss ut till gamla Gustafvas spisningslokal vid Husargatan, hvarest vi beslutat intaga våra måltider, n. b. middagen företrädesvis, ty såväl
Tegnéhr som jag voro rikligt utrustade med proviant från hembygden för såväl frukost- som aftonspisning, fast vi ej den första aftonen ville besvära vår värdinna och hennes sköna medhjelparinna med någon matanordning.
Om denna vår »supé» hos gamla Gustafva är ej mycket att säga.
Tegnéhr yttrade ej ett ord till mig hvarken under ditvägen, därvaron eller hemvägen.
Han spisade hastigt upp sin portion köttbullar och blickade ilsket på mig, då han täcktes bevärdiga mig med ett ögonkast; han var tydligen alltjemt förargad öfver såväl min insinuation om svärfadern som mitt hastiga afbrytande af det glada samqvämet med den sköna Emelie.
Då vi hemkommit, gingo vi straxt till sängs i den för oss båda afsedda bädden.
Tegnéhr vände sig mot väggen och låtsade genom snarkningar, som om han omedelbart insomnat, tydligen för att slippa resonnera med mig; men af hans oregelbundna andhemtning förnam jag tydligen, att han allsicke kunde vara fallen i Morphei armar, utan fastmer ännu alltjemt utgjorde ett rof för skilda känslor emot den sköna Emelie och emot mig.
Jag, som kom att ligga ytterst, släckte nu lampan och tänkte öfverlemna mig åt en vederqvickande sömn efter dagens alla kroppsansträngningar och själsrörelser.
Men sömnens hulda engel ville denna gång ej infinna sig vid mitt läger.
Tvertom, ju längre jag låg, desto lifligare korsade mina tankar och känslor hvarandra.
Jag tänkte på min ömma moder i den kära, landtliga hyddan, som jag så nyss lemnat, och jag kände mig härvid så varm om hjertat.
Men tanken på henne fick dock snart vika för tanken på kamraten vid min sida.
Ack, huru hade jag icke längtat efter denna dag, då jag skulle flytta tillsammans med honom min bäste kamrat och vän.
Jag hade ju tänkt mig två hela studieår af idel samförstånd och inbördes glädje.
Men huru hade det artat sig?
Jo, redan efter några timmars samvaro, sedan vi flyttat under gemensamt tak, hade en spänning inträdt, som, om den icke hotade att alldeles afslita vårt vänskapsband, likväl gjorde vårt rumskamratskap föga angenämt.
Det var ju det gamla:
Ja, grundorsaken var, det måste jag ju erkänna, att vi båda helt plötsligt fattat tycke för den unga, vackra mö, som vi i dag för första gången skådat.
Hvem skulle blifva den lycklige, som vann den skönas hand? frågade jag mig gång på gång.
Visserligen hade Tegnéhr, som det syntes, preference nu till att börja med, tack vare naturligtvis hans större vana att umgås med fruntimmer eller i kanske ännu högre grad hans alltid hänsynslösa dristighet, ja jag kunde nästan våga säga oförskämdhet; men mina goda egenskaper, min aldrig svigtande hänsynsfullhet, mina större kunskaper och min flit, som ju lofvade bättre utsigter för framtiden, skulle nog till slut taga ut sin rätt äfven hos henne och vinna både hennes förstånd och hjerta.
Så trodde, så hoppades jag och i den tron och i det hoppet insomnade jag, men först långt efter det jag af Tegnéhrs veritabla snarkningar kunnat höra, att han verkligen insomnat.
Han hade säkerligen ej besvärat sig med att göra så djupgående reflexioner öfver detta förhållande som jag.
Följande morgon väcktes vi med kaffe på sängen af Emelie.
Nu var jag henne närmast, alldenstund jag ju låg ytterst, något som Tegnéhr naturligtvis i hastigheten och förargelsen den föregående aftonen ej beräknat, när han lade sig invid väggen.