Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det nu gällande stadgandet, att gäldenär är skyldig att hålla sig inom sitt hus till dess första dom i konkursen fallit, innebär en orättvisa mot en person, som icke har annat mot sig, än att han möjligen för tillfället icke varit i stånd att betala sina borgenärer, hvaremot, om han gör sig förfallen till ett vårdslöst eller brottsligt förhållande, lagen alltid står qvar att han kan inmanas i häkte.
Men stadgandet innebär icke blott en orättvisa mot gäldenären, det medför äfven olägenhet och förluster för borgenärerna.
Då nemi. borgenärerna kunna tvinga gäldenären att hålla sig inom hus, och således, i de flesta fall, stängd frän all utväg till lifsbergning, måste de äfven sörja för hans och hans familjs uppehälle
Om deremot gäldenären finge tillåtelse att, sedan han besvurit boupteckningen och öfverlemnat sin egendom till sysslomannen, se sig och sin familj till godo, så skulle, genom hans arbete, borgenärernas underhållsskyldighet till en stor del, eller kanske helt och hållet, försvinna.
Vid konkurser med ringare tillgångar vore detta icke en ringa fördel.
Jag vill äfven fästa upmärksambeten på den orimlighet, som ligger i en lag, som medgifver en rättighet, hvilken aldrig tillämpas.
Det är nästan utan exempel att en gäldenär, som icke handlat bedrägligt eller vårdslöst, och å hvilken ansvar härför yrkas, vägras tillåtelse att vistas utom sitt hus, så vida sådant icke sker af kitslighet eller skadeglädje hos någon borgenär; men då en gäldenär, som varit nog olycklig att råka i konkurstillstånd, likväl icke bör anses vara helt och hållet utom lag, tror jag det vara ett barbariskt stadgande och en qvarlefva från den tid, då lagen var alltför sträng i detta afseende.
Vi hafva i sednare tider, till en väsendtlig del, förmildrat bysättningslagen, och jag tror att man bör göra detsamma med konkurslagen, så vidt nemi. någon anledn. icke förekommer till vårdslöst eller bedrägligt förhållande, hvarföre jag anhåller att LagUtsk. måtte taga motionen, och de dervid nu gjorda anmärkmr, i förnyadt öfvervägande, då jag hoppas att Utsk. skall komma till ett annat resultat, än som nu varit fallet.
Månne vi icke allt för mycket underkänna vår förmåga att yttra oss öfver så beskaffade frågor, som den under öfverläggning varande?
Det är visserligen sannt att både jag, och många med mig, icke ligga särdeles djupt i lagkunskapen, men, mine Hrr, lagfrågor utgöra verkligen bland de vigtigaste för en lagstiftande församling att iakttaga, och att helt och hållet öfverlemna dem blött åt de lagkunnige, anser jag icke vara rätt.
Lagkunskap tillhör de lagkunnige, men lagens tillämpning drabbar oss allesammans; således tror jag att det rena, sunda omdömet äfven bör något uttala sin rätt vid så beskaffade 352 Den 22 April. frågor.
Jag vill icke neka att den af Hr Dalman afgifna motion, som nu är föremål för öfverläggning, äfvensom de motiver han ytterligare uttalat, synas mig ganska talande för en förändring i den n. v. konkurslagen.
Jag tager mig således friheten hänskjuta till LagUtsk:s uplysle Ordf:de, huruvida han icke skulle anse lämpligt att, med anledn. af de gjorda anmärkmne, medgifva en återremiss af Betänk., då LagUtsk. möjligen, vid närmare skärskådande, kan finna anledn. att vidtaga någon förändring i den förkastelsedom, som i Betänk, blifvit afkunnad öfver motionärens förslag.
Jag är den siste talaren tacksam för det del tagande han behagat visa denna fråga.
Det är verkligen i lagfrågor föga upbyggligt att 2:ne jurister ensamme stå och gräla med hvarandra, och om de hade den minsta öfvertygelse om, att R. o. Ad., med något litet intresse, följde dessa synnerligen vigtiga ämnen, skulle så väl sjelfva saken erhålla mera intresse, som också onekligen vinna derpå; ty det är, såsom Gr.
Anckarsvärd ganska riktigt anmärkt, juristerna som tillämpa lagen, men hvar och en, som står under densamma, deltager i dess stiftande och förstår, likaväl som juristen, att bedöma hvad som kan vara lag eller olag.
Jag skall således söka att för llrrme redogöra för de skäl, som förmått LagUtsk. till den s. k. förkastelsedomen.
Förhållandet är, att f. n. anses en cessionant, genom cessionen, hafva råkat i anklagelsetilistånd, han är således sub reatu, den allmänna åklagaren kan vara tillstädes vid de allmänna förhören och när som helst mot honom göra påståenden.
Äfven kreditorerna kunna göra detta.
Hans ställning, då han befinner sig i den belägenhet, att icke kunna göra hvar och en rätt, är sådan, att han är till hälften misstänkt för att icke hafva handlat så rättfärdigt, alt icke ansvarspåstående kan mot honom väckas.
Detta har varit grunden, hvarför man ansett att han bör hålla sig inom sitt hus, att han icke må fullkomligt fritt handla och vandla, eller begifva sig hvart han vill, emedan man då kunde befara, att denna frihet kunde begagnas så, att om han märkte, det vid granskningen af höcker och räkenskaper några anmärkningar upstå, han då begaf sig på flykten.
Vi se också ganska ofta, att vid handläggning af konkursmål, då sysslomännen börjat göra sig bekanta med cessionantens räkningar: sådana anmärkn:r göras, och vi hafva i tidningarne sett huruledes en cessionant, långt efter konkursen, inmanades i häkte.
Detta är också skälet hvarföre man, enl. nu gällande lag, icke låter cessionanten vistas hvar han vill; men det finnes äfven ett vigtigare skäl, hvarföre Hr Dalmans förslag icke kan gillas.
Hr Dalman har tillstyrkt att »sedan gäldenären besvurit boupteckningen, och äfven lemnat boet till af borgenärerna utsedde gode män, uphöre den inskränkning i hans personliga frihet, hvarom i 47 § stadgas; dock må han ej vistas längre bort, än att hankan vid Rätten till förhör eller annorstädes inom Rättens domsaga lill uplysnings afgifvande, rörande konkursmassan, personligen inställa sig 8 dagar efter kallelse», men att han skulle likväl hafva rätt att Den 22 April. 353 att vistas till och med utom domsagan.
Vi veta likväl att syssloman eller gode män äro nödsakade att nästan stundligen rådfråga cessionanten om den eller den saken då do icke af hans böcker kunna få fullständiga uplysningar eller då dessa böcker i allmänhet äro ofullständiga.
Det är således för dem högst nödvändigt, att när sorn helst hafva gäldenären till hands, och vi se derföre ganska ofta i gäldbundet bo, der cessionanten är en pålitlig karl, att man just för denna kontinuitet väljer gäldenären sjelf till syssloman.
Finge deremot gäldenären begifva sig icke allenast utom sitt hus, ulan äfven utom domsagan med skyldighet att inom 8 dagar sig infinna, skulle han kallas för hvarje gång som sysslomännen beböfde rådfråga honom, och gäldenären nödgades bestå honom reskostnader till stället för hvarje sådan fråga de önskade göra honom.
Det är naturligt att ett sådant förhållande icke kan vara nyttigt för boets utredande.
Hvad stadganderne i nu gällande KonkursLag angår, så äro de icke så barbariska som Hr Dalman velat antyda.
Det är icke allenast stadgadt, att sedan skriftvexling vid första domstol slutad är, må borgenären vid andra tillfällen än som finnes upräknade i 47 §:n vistas utom sitt hus, utan 54 §:n säger tillika: »Gitter gäldenär genast visa att hans obestånd tillkommit endast af olyckor; då må Rätten tillåta honom att varda å fri fot.
Bevilja samtlige borgenärer gäldenären sådan frihet vare lag samma, der Rätten ej finnér bindande omständigheter och liknelser till vårdslöst förhållande emot honom hafva förekommit.»
Har nu sådana liknelser till ett bedrägligt och vårdslöst förfarande förekommit, då kan väl ingen menniska begära att han skall vara fri och då är det sannolikt att han kommer alt behandlas såsom en vårdslös eller bedräglig gäldenär.
Har det icke så gjort, då kunna samtlige borgenärerna bevilja honom denna frihet, och det är så mycket sannolikare att de medgifva den, som ju större frihet de bevilja honom desto mindre underhåll behöfva de lemna.
Det är således ett korrektiv att lemna honom den nödiga friheten.
Min öfvertygelse är således, att lagen i detta afseende väger fördelarne och olägenheterna mot hvarandra; att någon förändring icke är nödvändig, och minst en sådan som motionären föreslagit, hvarigenom det skulle tillåtas gäldenären att begifva sig långt bort, och han således nödgas göra en resa hvarje gång gode männen önskade rådfråga honom.
Det är således icke utan en ganska mogen öfverläggning som Dtsk. fattat beslut att afstyrka motionen i denna del.
Jag vill icke vara envis med min begäran om återremiss, ty jag ser att jag icke vinner något understöd.
Jag skall blott uplysa Gr.
Sparre derom att mitt förslag är ordagrannt bemtadt från LagBeredningen.
Gr:n förebrådde mig nyss att jag gjort en afvikelse från LagBeredningens förslag, nu vill Gr:n icke antaga mitt, ehuru det står i fullkomlig öfverensstämmelse med LagBeredningens.
För öfrigt kan jag icke inse att en gäldenär, särdeles om han har större affärer, icke har största intresset af alt vara så nära till hands som möjligt för att tillhandagå syssloV. H. 23 354 Den 22 April. mannen; och att någon uplysning skulle vara så särdeles vigtig, att den ögonblickligen behöfde lemnäs, det betviflar jag ofta kunna vara händelsen.
Ulen i allmänhet skulle jag föreställa mig, att sysslomännen, sedan de första månaderna äro förlidna hafva föga eller intet behof af gåldenärens person, såvida icke borgenärerna hafva för honom det förtroende, hvilket icke är sällsynt, att välja honom sjelf till god man, då det faller af sig sjelf att han skall vistas på stället.
Beklagligen ådagalägga de icke sällan inträffande konkurserne, att ett icke så ringa antal lättsinniga personer finnas inom landet.
Jag tror att det är lagstiftarens pligt att genom de stadganden, som med afseende på cessio nanten meddelas, söka att, så vidt möjligt är, förekomma det lätt sinne hvarmed mången skuldsätter sig i förhoppning att sedan han gjort konkurs, vara qvitt sina skulder.
Ett korrektiv häremot, om också icke af synnerligt tillfredsställande beskaffenhet, är det stadgande, som man nu vill hafva bort utur KonkursLagen.
Men bättre är att i detta hänseende hafva något återhållande medel än alldeles intet, hvilket skulle blifva händelsen genom bifall till Hr Dalmans och LagBeredningens förslag, hvars beskaffenhet tvärtom är sådan, att det snarare innefattar upmuntran till okloka och illa beräknade företag, genom den rätt man äger, att medelst cessionsansökningen kasta sina intrasslade affärers utredning på borgenärerne, för att sedan ånyo beträda samma bana.
Ett sådant förhållande är, efter min öfvertygelse, långt ifrån att vara gagneligt hvarken för individen eller för det allmänna.
De lagbestämmelser som blifvit af Hr Dalman och LagBeredningen föreslagna härflyta från en alltför långt drifven filantropi, och från alltför oriktiga åsigter om det allvar som bör äga rum uti fullmyndige personers transaktioner.
Lagen bör vittna om allvar i sina grundsatser och innefatta en återhållande kraft mot den, som af naturen är böjd för mindre välbetänkta företag.
Det stadgande som man nu vill upbäfva i KonkursLagen, är derföre, enl. min åsigt, af en ganska nyttig och ändamålsenlig beskaffenhet.
Det har icke heller medfört några menliga följder, tvärtom är det sådant, att, såsom Gr.
Sparre antydt, det år ganska lätt för en redlig gäldenär, hvars obestånd tillkommit oförvålladt, att njuta all den frihet till sin person som han någonsin kan önska.
Jag tillstyrker bifall tili LagUtskis Betänk, i denna del.
Efter mitt förmenande är den fråga som här ventileras af tillräckligt stor vigt, att det skulle löna mödan att något närmare utreda densamma.
Den siste talaren har ansett att man icke bör rubba det system som genomgår KonkursLagen, eller åstadkomma något försvagande af de stadganden som afse gäldenärers skyldigheter, och han anför såsom motiv derför den ] ä t tsin nighet som de ofta återkommande konkurserne utvisa.
Under det jag med honom instämmer deruti, att konkurser ofta göras med lättsinnighet eller, rättare sagdt, att affärer bedrifvas med nell 22 April.
355 sådant lättsinne att det måste leda til! konkurs, tror jag likväl att man bör skilja mellan de särskilda stadganden i KonkursLagen, som med skäl böra skärpas och dem som deremot böra lindras, och till de sednare tror jag, att utan fara, frågan om förbud för gäldenär att gå ut, kan räknas.
Jag tror å andra sidan att KonkursLagen kan vara alltför mild i vissa fall.
Det skulle t. ex. vara ganska nyttigt, om konkursdomaren icke beböfde hålla sig vid den formalitet, huruvida vissa föreskrifter äro af gäldenären iakttagna under loppet af 30 dagar före konkursen, men att konkursdomaren deremot med mora allvar och stränghet eftersåg om gäldenärens obestånd ägt rum redan någon längre tid före konkursen, och derefter lämpade den behandling som gäldenären hade att undergå.
Det anser jag vara en ganska lämplig, skärpande reform, men som mycket väl låter förena sig med den lindring, att om inga andra omständigheter gifva anledn:gar till påstående mot gäldenären, han då kan få vistas på fri fot.
Sparre har såsom skäl mot motionen och Utslos afstyrkande deraf framställt den sats, att hvarje gäldenär, som är under konkurs, är »sub reatu», eller att genom det faktum att han ingifvit sin cessionsansökan, är han verkligen misstänkt för att hafva begått en sådan handling, som icke är fullkomligt rättfärdig.
Jag hemställer, om det icke blifver något långdraget »longé petilum», att häraf draga den slutsats, att gäldenären icke bör vistas på fri fot, och om den sats som Gr:n framställt icke innebär ungefärligen detsamma, som man under franska revolutionen betecknade med »soupconné d’étre suspect»; ty om en handling ingifver en verklig misstanke om att en person möjligen begått något, som måhända kan föranleda till ansvar, så är det sak samma som att misstänkas för att vara misstänkt.
En sådan half misstanke bör likväl icke kunna leda till något redan på förhand ålagdt ansvar, och detta ligger dock i förbudet att gå ut.
Om Hr Dalmans motion i denna del bifalles, så hindrar det ingalunda att särskilda försigtighetsmått kunna för särskilda tillfällen göras gällande mot gäldenären och bifallas af Eätten.
Det är blott när sådana särskilda anledningar icke äro för handen som de i Hr
Dalmans motion föreslagna stadganden borde träda i verksamhet.
Att i IIr Dalmans förslag ligger någon för långt sträckt ömsinthet mot lättsinniga kreditorer kan jag således icke finna.
Jag skulle äfvenledes tro det vara vida bättre, om lagstiftaren genom billiga stadganden uti KonkursLagen snarare befordrade det ändamål, att gäldenären i god tid upgifver sin egendom till borgenärernas förnöjande, än att, genom att sätta en slags prägel af skam på denna handling, afskräcka gäldenären derifrån och åstadkomma att skuldsatte personer dröja så länge som möjligt med en åtgärd, som i sig sjelf måste anses såsom en hederlig och redbar handling.
Det är på denna grund jag tror att Hr Dalmans motion förtjenar afseende och förenar jag mig derföre med honom i anhållan om återremiss.
Jag ber blott att få med några ord bemöta den siste talarens anmärkn.
Han har fästat sig vid mitt uttryck, Den 22 April. dä jag säde: »att den omständigheten, att en person försatt sig r det tillstånd att han icke kan göra alla personer rätt utan mäste afträda sin egendom till deras förnöjande, ger anledn. till misstanke att han icke liar alldeles rätt förfarit», och påstått att detta mitt yttrande skulle innebära detsamma som det under franska revolutionen begagnade uttrycket: »soupconné d’etre suspcct.»
Jag får fästa den värde talarens upmärksämhet derpå, att förhållandet är något olika.
Då en person icke kan betala sina skulder så blir han insatt i bysättningshäkte.
Om han då gör konkurs, så utsläppes han ur bysällningshäktet, men får i stället en förpligtelse att hålla sig inom sina rum.
Konkursansökningen hindrar således i någon mån den stränghet hvarmed lagen förut behandlar den som icke gör sina borgenärer rätt.
Men deraf följer icke nödvändigt att han skall hafva den fullkomliga friheten alt vistas hvar som helst.
Detta stadgandet att han skall vistas i sitt hus står således i någon öfverensstämmelse med stadgandet om bysättning; och vi veta, mine Hrr, att lagstiftningen icke ansett sig kunna gå så långt att den borttagit detsamma.
Det är således icke endast på grund af denna misstanke, utan det är äfven derföre att det band som lagen redan förut lagt på gäldenären, derigenom blir lindrigare, som detta stadgande finnes, och det är kanske icke skäl att göra det alltför lindi igl, för att derigenom sätta gäldenären i frestelse att missbruka sin frihet till flykt.
Delta har varit orsaken hvarföre Ulsk. ansett sig böra bibehålla detta stadgande.
Hvad för öfrigt angår Hr Hjertås yrkande att andra ansvarsbestämmelser borde införas i lagen, för den händelse att gäldenärens obestånd ägt rum någon tid förrän konkursen börjades, så tror jag att 3 Kap. KonkursLagen innehåller sådana ansvarsbestämmelser.
Anlednin hvarföre de icke tillämpas, är den, att borgenärerne icke påyrka det och att det i allmänhet är en viss kommiseration med gäldenären.
Jag tror att om stadgandet i detta afseende med fullt allvar tillämpades, så skulle det vara tillräckligt strängt.
Hvad beträffar Hr Hjertås anmärkn. att man icke bör afskräcka en person från att göra konkurs, så tror jag icke heller att man bör upmuntra dertill.
Om en liten ignominia eller skam hvilar på cessionanten i opinionen och således äfven i lagstiftningen, ty denna sednare bör vara bygd på den förra, så ligger deri icke något ondt, och hvad angår den ringa olägenhet gäldenären har deraf, så får man taga i betraktande alt denna drabbar en person ensam, hvaremot han genom sin cession åstadkommer olägenhet för kanske flera hundrade personer, som äro hans borgenärer och som genom hans konkurs kunna försättas i elände.
Jag tror således att någon anledn. till ändring icke förefinnes.
Då härefter propos. till bifall å förevide punkt af Utslcs Betänk, framställdes, ropades starka Ja, jemte åtskilliga Nej, hvarpå Hr Frib:n o. Ordf:n förklarade, att han ansåg
De öfriga punkterne af förevide Betänk, blefvo utan discussion af R. o. Ad. bifallne.
Deri 22 April. 357 Föredrogs, men bordlädes ånyo, på begäran af flera ledamöler, Sammansatta Stats- samt Allm. Besv.- o. Elron.Utslcs d. 15 dennes på bordet lagda Utlåt.
N:o 12, i ani. af väckte motioner derom, att kronobrefbäringen dels måtte öfvertagas af postverket och bestridas på Statens bekostnad, dels verkställas af enskilde, men kostnaden derför ersättas af Staten efter bestämmande af HäradsRätt och K.
Befhide, dels att all i mantal satt jord måtte efter hemmantalet lika deltaga i kronobrefbärrngs-skyldighetens utgörande, dels ock slutligen, att ett förslagsanslag måtte anvisas och ställas till K.
M:s disposition, för att användas till bestridande af kronobrefbäringen.
Äfvenledes föredrogs och bordlädes ånyo Const.Utslos d. 18 dennes e. m. på bordet lagda Wern. N:o 9, i ani. af två Stånds ålerremiss å Mern.
N:o 8, innehållande grundlagsändringsförslag rörrde RiksStyrelsens förande i vissa fall m. m.
Föredrogs Gr. Frulichs, David, d. 18 dennes e. m. på bordet lagda motion med förslag till stadganden, hvarigenom de kommuner, som komma alt genomstrykas af jernvägar, förbindas att på ett eller annat sätt deltaga i anläggningskostnaden.
Min upmärksamliet har blifvit fästad derpå, alt jag i slutmeningen af den nu föredragna motionen framställt en önskan om dess remiss lill StatsUtsk.
Min mening var att StatsUtsk. sedermera kunde öfverlägga gemensamt med de andra Utslcn.
Jag har likvisst nu funnit, att motion egentligen afser en lagfråga, och jag lår derföre vördsammast göra den ändring i sagde mening, att jag önskar remiss endast till LagUtsk. R. o. Ad. biföll, att förevide motion finge remitteras lill LagUtsk.
Ilr af Geijerstam*, Carl, d. 18 dennes e. m. på bordet lagda motion, att Riksg:sKonl:s kreditiv i R.
St:rs Bank måtte, om behofvet sådant påkallar, få bogagnas äfven under in stundande Juli och Augusti månader.
Den motion som nu blifvit inför R. o. Ad. föredragen
Sr visserligen i och för sig sjelf icke af någon farlig beskaffenhet, men det prejudikat, som genom bifall till densamma skulle gifvas, kunde medföra alldeles ofantliga vådor.
Om vi gå något tillbaka i tiden, så visar erfarenheten att alla myntförsämringar hvaraf vårt land varit plågadt, upkommet deraf att statsverket, då det behöft penningar, tillitat Banken.
Vanligtvis har vid dessa, som vid nästan alla missbruk så tillgått, att man gjort en början med något som man icke tyckt vara så farligt, men som likväl innehållit en vådlig tendens, och sedan upslaget väl var gjordt, utan hejd rusat fram på den vådliga banan 358 Den 22 A pr i!. ända till dess man strandat i slöpet.
Så har äfven tillgått med Bankens inblandning med Staten eller, rättare sagt, Statens med Banken.
Man har börjat med ett tillita Banken på ett sätt, som, om det varit ensamt, icke skulle hafva gjort synnerlig skada, men som konseqvent efterföljdt, haft de menligaste följder.
Det blef derföre också vid realisationen upställt såsom en princip, att Staten och Banken aldrig borde på något sätt med hvarandra sammanblandas, och efter realisationen har icke heller så skett.
Det nu ifrågavide kreditivet har, såsom bekant är, tillkommet på det sätt, att då man antog att i kassorna, i landsorten skulle ligga RiksgisKont. tillhöriga penningar inne, hvilka skulle motsvara kreditivets belopp, bar man ansett, att om RiksgisKont. finge i Banken lyfta en million Edr, så skulle denna million motsvaras af de i landsorten befintliga medel, och till följd häraf bar upkommet den stora olikhet mellan detta kreditiv och andra kreditivmedel, att denna million icke finnes inberäknad i Bankens sedelskuld, hvilket deremot är förhållandet med alla andra kreditiver. R. o. Ad. behagade således finna, att en förändring af betalningsvilkoren för detta kreditiv i sjelfva verket är ett ingrepp i Banken, och man skulle således kunna säga i hvars och ens enskilda sedelbok: ty hvad vore väl ett ingrepp i Banken annat än ett ingrepp i värdet af hvar och en sedel som finnes i hvarje enskildts plånbok.
Icke heller är det, efter hvad jag kan inse, behöfligt att tillgripa en till sina följder så vådlig utväg, ty så vidt jag kan förstå, skulle man på ett annat ganska financielt riktigt sätt kunna anskaffa de behöfliga medlen.
Det är nemi. bekant, att Riksg:sKont. har obligationer till ett ganska stort belopp, nemi. öfver 800,000
Rdr upsagda till betalning före d. 1 Juli, samt 2 millioner före d. 1 Augusti.
Nu är det jemväl kändt att årets bankovinst småningom i Banken uplägges; jag har gjort mig underrättad om huru stor bankovinst som skulle vara att till d. 1 Juli påräkna, och erfarit att den skulle upgå till omkring 700,000 Rdr, hvarförutan något torde under loppet af Juli inflyta.
Det vore då lämpligt att RiksgisKont. i st. f. den föreslagna förändringen med kreditivet, till Banken försäljer ett belopp af sina till d. 1 Aug. förfallna obligationer, hvilka kunna för den uplupna och i Banken befintliga vinsten inköpas.
RiksgrsKont. försålde då till Banken en valuta hvars betalning vore fullkomligt säker och hvilken af Banken inköpes för redan förtjenta penningar.
Detta vore ett bankmessigt sätt att gå tillväga, och på så sätt erhöll Riksa:sKont. penningar att hjelpa sig med för de nu förestående utgifterna, hvarjemte dessutom ingen oriktig bana vore beträdd.
Jag vågar således fästa det Utsk:s, dit motionen blifver remitterad, upmärksamhet på vådan af Hr Geijerstams motion samt lättheten och lämpligheten af den åtgärd jag nu påpekat.
Jag är väsendt ligen förekommen af den siste talaren.
Äfven min afsigt hade varit att fästa synnerlig upmärksamhet vid den vådliga bana man vore på väg att beträda genom att betäcka Riksg:sKont:s behof Don 22 April. 35!) medelst skuldsättning hos Banken.
Jag vill nu inskränka mig till att i denna del af frågan förena mig med Gr.
Men jag har ännu en anmärkn. att göra, den jag anser icke böra undgå R. o. Ad:s upmärksambet.
Det är nemi. den skiljaktighet som förefinnes i de upgifter, hvilka innehållas i StatsUtsk:s Betänk.
N:o 55, och dem af en Fullmäktig i RiksgisKont., som tillika är ledamot af della Stånd.
I afseende på Riksg:sKont:s tillgångar har nemi. i StatsUtsk:s Betänk, blifvit upgifvit, att RiksgisKont. hade en tillgång af 1,350,000 Rdr för att dermed bestrida utgifterna till jernvägsbyggnader under första hälften af innevide år.
I förlitande på denna upgift hafva R.
St:r bifallit detta StatsUtskis Betänk.