Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans Abraham, Noak, Susanna och Judith äro uppfattade med en primitiv folkfantasi, som gamla testamentets herrskaper på svenska bondmålningar eller allmogeväfnader från gamla dagar.
– Hans Potifar är en svensk major, som på gamla dar gift sig med en ung skönhet, hvilken känner det högst förtrytsamt att misslyckas i sitt försök att gifva regementets yngste novis tillfälle till ett första lärospån.
Ahasverus, som sitter »präktig med sin persiska krona som ett lejon i en jungfrubur» och, när Vasthi ej vill följa hans kamrerare, sänder efter den vackra pigan Esther, verkar som uppfattad af någon lustig gatspelman, som tänker sig potentaten i Susan ungefär som högtsalig kung Fredrik på dennes galanta ålderdom och hans gunstling och skaffare Haman som Erland Broman.
Så är allt genomsyradt af 1700-talets svenska lif.
Men djupare än denna mottaglighet för allt det inhemska ikring honom är själfva hans sinnes svenskhet, hans själs ej i en enda punkt slitna samhörighet med allt som är nationelt i lynne och känsla.
Bellmansforskarna – framför allt Ljunggren – hafva också uppvisat, huru flera af det svenska väsendets mest karakteristiska sidor, förut representerade af olika andar, som Runius, Lucidor, Dalin, hos Bellman lefvat upp på en hand, men ingen af dessa föregångare, som skalden med uppenbar släktkärlek nämner i sina dikter, har så rikt, så fullt, så genialt som han förkroppsligat och sjungit ut dess egendomligheter.
Jag har redan en gång i denna skiss betonat vanskligheten af att gifva en formel för den oändligt skiftande och uppdelbara sammansättning af atomer, som utgör en individualitet, hur tiofaldigt omöjligt är det då ej att försöka något dylikt för en nation.
Också är det vanligtvis med de allmänna talesättens pappersmynt, som man reder sig ur en dylik svårighet.
Dock, detta hindrar ej – för att taga exempel från länder, som stå vårt eget närmast – att vår känsla ögonblickligt som inför en fysisk anomali förnekar möjligheten af, att Andersen eller Ibsen skulle kunna vara svenskar, eller Bellman och Tegnér norrmän eller danskar.
Det finns ett bestämdt svenskt lynne, som hela vår litteratur utpräglat, ett ynglingalynne, ett musikant- och äfventyrslynne, ett soldat- och eröfrarlynne, yrt och vemodigt, mer lättrördt än djupt, mer lyriskt rikt och tonande än tankeklart och skarpt, blossande upp i vackert och fort förbrinnande lusteldar, men sällan mäktigt af uthållig eld och jämn värme, absolut föredragande helgen framför veckodagarna, i behof af festens rus och ras för att känna blodet lefva, utmanande och bullersamt och dock med ett vekt sus af oro och melankoli längst in, som af ständigt darrande asplöf ...
Och just detta ynglingalynne, som evigt skiftar färg, som har lika lätt för skratt som för tårar, är Bellmans; han har alla dessa motsatser, det känslofulla och det brutala, aristokratens naturliga finhet och elegans och bohêmens dragning mot det fula och nersölande, lifstörstens vilda och feberheta melodi med sina pauser af svårmod.
Andra svenska skalder hafva spelat på en eller par af dessa strängar i sänder, Bellmans egendomlighet är, att han nästan ständigt slår an dem alla.
En diktkonst, som så kvicksilfveraktigt stiger och faller i temperatur mellan lifsjublets maximum och dödens köldgrader, finns ej i världslitteraturen.
Detta fenomen är något helt annat än den ofta i fransk lyrik eller hos Heine förekommande dubbelheten, striden mellan känsla och förstånd, hvilkens ironiska resultat bär inom sig världsklokhetens bitterhet och kyla, nej, det är en reflexionslös, drömmande oscillering mellan känslans alla olika poler, hvilkens verkan är trolsk som brytningen mellan sol och regnväder en nordisk sommardag.
Tag som exempel följande strof, en af de underbaraste i hela världslitteraturen:
Ändtlig i detta gröna
får du mitt sista afsked röna ...
Ulla, farväl min sköna,
vid alla instrumenters ljud!
Fredman ser i minuten
sig till naturens skuld förbruten:
Kloto re’n ur syrtuten
afklippt en knapp vid Karons bud.
Kom, hjärtats gud,
att Fröjas ätt belöna
med Bacchi skrud!
stod Ulla sista gången brud,
den sista gången brud.
Hvad finns ej allt i dessa fjorton rader?
Kärlek och död, afskedets vemod och smekningens salighet, musik och sommar.
De gifva i en strof hela Bellmansdiktningens rikedom.
Så speglar daggen på fyrväplingen, som din älskade hittar en junikväll, äng och himmel, henne och dig, lyckans sällhet och den tysta aftonskugga, som gifver varsel om den eviga skilsmässan, allt i denna lilla droppe, som på en gång är tår, leende och pärla.
Innerst i allt detta ligger kanske det musikaliska draget.
Samtliga personer, som uppträda hos Bellman, äro mer eller mindre musikaliska – flera för den sfär, till hvilken de höra, artister i sång och på olika instrument.
Detta är icke blott en återspegling af Bellmans egen genommusikaliska själ.
Det är något svenskt däri, ett uttryck för just det brusande och växlande nationallynne, om hvilket jag talat, och denna musik, som ej är blott, som hos fransmännen, ett läpparnas gnolande, men, som hos italienarna, tyder på tillvaron af en klingande inre värld, blir alla dessa förfallna figurers adelsmärke, liksom den beständigt gifver en egendomlig lyftning och adel åt eljes outvecklade svenska människor.
Bellman har instinktmässigt känt och tolkat den sång, som frigjord eller bunden finnes i svenska bröst, och ingen krog har han skildrat så arm och ruskig, att ej sång, harpa, oboe och flöjt i den gifvit tonernas uttryck för allt det, som äfven dessa nerfläckade källarkunder höra inom sig af känslans oändlighet.
Detta musikaliska element har också Bellman fått fram som själfva tjusningen öfver sina landskap – och den svenska naturens skönhet är också af en egendomligt musikalisk art, mer hörbar för örat än lätt att analysera för ögat.
Det berättas – jag vet ej med hvilken grad af sanning – om en af Beethovens orkesterkompositioner, att genom ljudvibrationerna tillkommer en ton, som ej finns i partituret, hemlighetsfullt smältande och skön.
Det är denna hemlighetsfulla, lyriska ton utom partituret, som – efter hvad jag tror – gifver den svenska naturen, som så ofta saknar karakter, profil, linjernas storhet och skönhet, en outgrundlig, rörande förtrollning.
Af alla våra svenska diktande naturskildrare är just Bellman den ende, som fått med denna sällsamma klang, som uppstår man vet ej hur eller hvarifrån.
Läs hundra gånger igenom dikter som »Fjäriln vingad» och sök förklara deras verkan!
Det lyckas ej – man känner blott, att de äga Stockholmsnaturens egen kvinnliga, oåtkomliga och ömtåliga charme.
Det är den enda gången en svensk konstnärs själ varit stämd på intervallen lika med sin naturomgifning.
Också har han aldrig glömt den men dragit en förtoning af dess skönhet in i den mörkaste stadsgränd, dit han går.
Dess fläkt rister fönsterhakarna på krogarna och jungfruburarna djupt in i de smutsiga gatorna, och Ullas kjol har, trots alla rännstenar den passerat, alltid kvar doften af daggigt gräs.
Ingen har så tolkat Stockholmsnaturen, men också har den gjort skalden tjänst mot tjänst.
Det är ej skryt, men naiv sanning, när Bellman i den bekanta sången förklarar, att skogens genljud och Floras fåglaskara skola återgifva tonerna från hans valthorn.
Äfven om det orimliga hände, att Stockholms människor ej längre sjönge hans visor, skulle Djurgårdens ekar, Brunnsvikens vågor, alla susande blad och sjungande vatten kring skaldens fosterstad fortfara att göra det.
Det finns inom vitterheten knappast något, med hvilket det drifves så mycken tom vidskepelse, som med begreppet folkdiktning, beroende framför allt på dimmiga föreställningar om dess uppkomst och innebörd.
Folkvisor och alla så kallade »folkliga» diktningar behandlas med en sorts religiös vördnad, som långt bättre vore på sin plats inför konstdiktningen.
Ty gömmes det ej oändligt mer mystik i tillkomsten och skönheten i dikter af Shakespere eller Goethe än i de visor, som konstlöst på måfå rimmats samman af en adelsjunker, klerk eller vandrande spelman?
Till denna gamla vantro, att »folksjälen» framför allt skulle söka sig uttryck genom obildade munnar och outvecklade instrument, har i vår demokratiska tid sällat sig en ny, än dummare – det att anse den litteratur som särskildt förträfflig, hvilken är folklig i den mening, att den företrädesvis sysselsätter sig med de lägre klasserna, deras lif och känslor.
Liksom ej en prins, en grefve eller en docent också hörde till folket!
Liksom man ej representerade sin nation dess starkare, ju mer man samlat i sitt väsen af dess utveckling och civilisation!
Ur båda dessa synpunkter har Bellman berömts som folkskald.
Hvad formens och känslans folklighet angår, är det visst, att det i Bellmans produktion ingår ej få dikter, som kunde kallas visor »tryckta i år» och som besitta all visböckernas och skillingstryckens vårdslöshet.
Men det är ej dessa poem, som skapat skaldens ryktbarhet, och Eichhorn gjorde Bellmans poet-ära en dålig tjänst genom att trycka de två tjocka band bagateller, som skalden ej utformat till konst.
Den, som diktade Fredmans Epistlar däremot, var virtuos, ej mindre artist ut i fingerspetsarna, därför att han producerade med improvisatorisk lätthet.
Intet af folkdiktens kältande tafatthet, bak hvilken man tvingas att tänka sig opejlbara djup af känsla, vidlåder Epistlarnas strofer, i hvilka allt – om också utan kallblodig utarbetning – erhållit den äkta konstens fulländning.
Folkskald är däremot Bellman, om man blir det genom att framför allt skildra typer ur lägre samhällslager, människor utan stark individuel reflexion.
Men är detta icke snarare en begränsning än en förtjänst?
Det är oerhördt att hafva skapat både Hamlet och Falstaff, men af dem båda hvilken ojämförligt högre och viktigare sida af mänskligheten kommer ej fram hos den svartklädde prinsen än hos isterbuken, hur mycket han är Sir John för hela Europa?
Hade Bellman blott gjort sina »roliga gubbar», hade han blott varit en genial karikatyrtecknare, en burleskens mästare, en verklig (fast äfven då snillrikare) stamfader till alla dessa poetiskt mer eller mindre tvetydiga ättlingar på vänster hand, som tro sig äga rätt att hylla honom som släktens hufvudman.
Det är humoristen Braun, humoristen Wadman, humoristen Sehlstedt och tusen andra humorister, hvar stad har sin, hvar krog har sin mer eller mindre älskvärda.
Alla blanda de mer eller mindre tanklöst samman Halmstadlax och fortepiano, alla begå de en gemensam och oförlåtlig synd, den att lasta ett upphöjdt namn, ditt o Karl Mikaël!
Ty det är en afgrund mellan Bellman och hans efterföljare.
Han ensam har det heliga vanvettet, den gudomliga yran, hans konst är verkligen hvad Nietzsche i våra dagar kallat dionysisk, och den har Dionysoskultens ekstatiska djupsinne.
Det sista ordet kan förefalla paradoxalt på en man, som uttryckligen berömt sig af att vara »en herre af mycket litet djupsinne».
Ja, tankens djupsinne, det saknade Fredmans sångare så fullständigt, att han, trots sitt geni, mången gång förefaller obetydlig och pueril – men känslan har också sitt djupsinne, och hvar lidelse, drifven till nog högt stadium, har upptäckter och uppenbarelser att lämna, kanske lika märkliga som tankens.
Bellmans djupsinne ligger i den djupröda branden af hans lifstörst.
Hur vildt famnade han icke lifvet, hur kramade han icke njutningens drufklase mot sina läppar, så saften strömmade öfver hela det bleka ansiktet!
Han hade den orgiastiska lifsberusning, hvilken pressar fröjden intill den når fram till förintelsens kärna, och dödens klockslag tona än klarare än svagare men aldrig helt förstummade öfver hans världs rosenröda och rusiga tummel.
Och det oaktadt faller ej bägaren, ej tyrsosstafven ur hans hand.
Tvärtom, han gäckas och skämtar med döden som med den siste indrifvaren, från hvilkens växelkraf han med tusen lister och spratt smugglar sig bort, för att än en gång i rusets armar glömma den dödens tomma och mörka gäldstuga, från hvilken ingen människomakt löser oss ut.
Så lyktar hvarje dikt trots döden, som slipar sitt svärd vid tröskeln, med ekstatiska anrop till lifvets enda stora gåttydare, vinets och kärlekens gudar.
Jag är en hedning, hjärta, mun och krafter
prisa vinets gud.
Det är orgien, som talar genom skaldens egen mun ord, hvilkas innebörd han ej själf förstår, orgien, som leder den veke och barnafromme skalden till den hedendom, som är den innersta och djupaste af alla, vårt kötts och våra drifters hedendom, och sinnenas yrande försök att i sin egen brand finna lifvets mening.
Drufva blir då mer än drufva, blir den druckna makt, som gifver det hela samband och skönhet, kyss mer än kyss, blir uttrycket af enheten med modern jorden och alla dess alstrande krafter, och öfver det bleka, i nordiskt aftontöcken hvilande landskap, i hvilket Bellmans toklustiga rococovärld dansar, stiga samma brinnande stjärnor, som lyst öfver Dionysos’ tåg genom Hellas, då guden instiftade lifsnjutningens och förgängelsens gemensamma mysterium.
Elis Schröderheim.
Den som en gång vill skrifva en utförlig lefnadsteckning öfver Elis Schröderheim står inför en ganska omfattande uppgift.
Det är visserligen ej förgäfves, som den bild af honom, hvilken fällts ut i den allmänna uppfattningen, trots sitt bengaliska skimmer i grunden är enkel nog, bilden af en skämtare med geni, af en ögonblicksglädjens, det komiska ceremonielets och de lysande infallenas mästare, men omständigheternas makt gjorde denne ordens- och sällskapshjälte till det han minst af allt af naturen var danad, till en statsman, hvilkens lif blef sammanflätadt med ett helt tidehvarfs.
Ett skärskådande af Schröderheims offentliga bana blir en granskning af den Gustavianska förvaltningen, ja nära nog en redogörelse för skiftets hela inre svenska historia; och ej nog därmed, genom den hel- och halfconfidentiella roll konungagunstlingen städse spelade, blef han tillika en hofman, hvilkens motiv och uppträdande först kunna begripas och bedömas mot den växlande fonden af det gustavianska hofvets krönika.
Lägger man slutligen härtill Schröderheims sällskapliga deltagande i hela det borgerliga och vittra Stockholmslifvet, inses lätt hur många olika arter af handlingar den blifvande biografen måste studera, hur många härfvor han måste utreda för att få sitt verk fullständigt.
Under afvaktan på ett dylikt porträtt i helfigur af Schröderheim, är det jag vill gifva en silhouett med dess raskt tillklippta profilering, men hans typ är så litet invecklad trots de mångskiftande ting han mer eller mindre väl försökt, hans förtjänster och svagheter ligga i så öppen dag, att man kan hoppas redan i en flyktig skiss få fram det väsentliga i hans personlighet och öde.
Det är därför långt mindre förmätet än det kan tyckas, om jag vågar tro, att äfven en metodisk och utförlig framställning skall lämna i stort ungefär samma resultat, som här nedan följer.
Låt oss då först och främst gifva ett par data, några konturer af hans lif.
Elis Schröderheim föddes 1747.
Han tillhörde en gammal prästsläkt.
Hans far – biskopen i Karlstad – var dessutom ochså Gustaf den III:s kristendomslärare, och den lille Elis lekte redan som barn i Drottningholmsparken med sin blifvande beskyddare.
Förmodligen hade han redan då något af den förmåga att roa, som blef den första orsaken till hans gunst hos konungen, och det medel han hela lifvet igenom – och mången gång med tungt hjärta – måste använda som sin tillflykt i favoriternas hetsande konkurrens om den kungliga nåden.
Tidigt kom Schröderheim från Upsala öfver till Stockholm som ung tjänsteman.
Älskvärd, lättsinnig, slagfärdig i sin konversation och spirituell i sina repliker, god ordenstalare och tillfällighetspoet, var han typen för tidens litterärt anlagda vivörer och intog redan nu den plats i sällskapslifvet i Stockholm, som han allt framgent bibehöll, som medelpunkt i den umgängessfär, som bildades af lägre aristokrati och högre medelklass med en viss lutning mot de vittra kretsarna.
Efter Gustaf III:s statsstreck gick Schröderheims karrier framåt med stormsteg.
Alltifrån 1775 kan han, som Rosenstein skrifver, betraktas som en sorts inrikesminister.
Vid riksdagen 1778 var han konungens högra hand och kanske närmaste man, 1782 blef han statssekreterare, ända till medlet af 1780-talet öfverhopades han med hedersbevisningar och utmärkelser.
Det var hans lyckligaste lefnadstid – liksom konungens – 1776 hade han hemfört som brud Anne Charlotte v.
Stapelmohr, och hans hem var ett af de gladaste i det dåtida glada Stockholm.
Från och med år 1786 förändrades definitivt hans ställning, så till vida som hans inflytande, redan förut i aftagande, nu så godt som alldeles upphörde – åtminstone i fråga om ärenden af någon betydenhet.
Den yttre orsaken härtill låg i de kända förhållandena med pastoratshandeln.
Det missbruk, som drefs härmed, medan Schröderheim stod i spetsen för de ecklesiastika befordringarna, nödvändiggjorde en reform.
Schröderheim blef utträngd af Nordin och kom mer och mer i bakgrunden, sedan konungen låtit den förflugna idé falla, som han verkligen ett tag omfattat, nämligen att välja den glada, minst af allt prästerliga goddagspilten och skämtaren till Sveriges ärkebiskop.
Ty Schröderheim intygar själf i bref till L. v.
Engeström, att Gustaf III haft tanken att göra honom till ärkebiskop och »elevera det ämbetet grufveligen».
Hvilken sorglustig fars hade det ej blifvit, att se som kyrkans primas den muntre bibelparodisten, som gärna begynner sina bref med orden »älskelige, frid vare med Er, Trean, Tvåan och Esset!» – Förgäfves sökte Schröderheim sedermera återvinna sin förlorade ynnest – det lyckades honom ej.
Hur mycket konungen än anlitade honom, t. ex. under Gefle riksdag, kunde den forne gunstlingen ej ens för sig själf dölja, att han dock alltid stod utom själfva det innersta och afgörande maskineriet.
Husliga och ekonomiska bekymmer bidrogo att förmörka dessa år, och när Gustaf III så plötsligt rycktes bort, var hans roll för alltid utspelad.
Som inbiten hofman vände han väl nu halft instinktmässigt kappan efter vinden och sökte till och med inbilla sig själf och andra, att hertigen – »Salomos visaste», som han så våldsamt gycklat med i sina bref till Gustaf III, – till och med kunde jämföras med den döde brodern, men snart var han själf lika långt aflägsnad från styrelsen som alla de andra gustavianerna, och i armod och fattigdom måste han draga sig tillbaka till det lilla landställe vid Järfva, som Gustaf III skänkt honom.
Det finns en anekdot, som mer brännande än något annat vittnesbörd visar eländet af hans och alla de mäns öden, hvilkas lif blott haft furstegunst till hörnsten.
För att ådraga sig hertigens uppmärksamhet säges Schröderheim en dag med sin vedyxa i hand stält sig vid Ulriksdalsvägen och, sysselsatt med att hugga, afvaktat det furstliga ekipaget som förde hertigen och hans känslofulle storvizir
Reuterholm på en utfärd från Ulriksdals slott.
Men Reuterholm lyckades draga hertig Karls uppmärksamhet åt ett annat håll – och Schröderheims hopp att vinna furstens medlidande blef utan uppfyllelse.
En snar död besparade honom förödmjukelsen af en pension af den Reuterholmska nåden, och han afled i augusti 1795, sedan han ett par månader förut beställt sin likkista.
Redan af dessa flyktiga ytterlinier till en lefnadsteckning måste man undra öfver, att en bana, som började under så lysande varsel, skulle taga ett så olyckligt slut.
Den sista, stora lyckomkastningen i hans lif efter Gustaf III:s död berodde helt visst på yttre händelser af den art, som hvarken klokhet eller andra karaktersegenskaper kunna förebygga.
Men Schröderheims ställning var som sagdt undergräfd långt före Gustaf III:s död, och orsakerna till, att han, som ägde så många egenskaper, ägnade att fängsla konungen, så totalt förlorade sitt inflytande, när den allvarligare tiden af monarkens regering begynte, äro lärorika att undersöka, ty de visa, hvad som innerst var stötestenen för hans offentliga bana.
Det var långt mindre de missbruk, till hvilka han själf gjort sig saker eller med hvilka han sett genom fingrarna, än hans egen människas brist på djup och handlingskraft.
Schröderheim hade njutningsmänniskans oreflekterade konservatism, epikuréens olust för att tänka på morgondagen.
Smidigt följde han de små vindombytena under den fredliga tiden, helt säkert en mästare i det lilla, på det hela taget ofarliga intrigspelet på hofvet och i riksdagen, men när det kom till den verkliga kampen – slagfältet och revolutionen – då var han icke med längre.
Han hade intet af sin konungs nervösa handlingskraft, intet af hans lidelsefulla äregirighet.
Trefaldt fredlig, som han var som kammarsittande ämbetsman, litterär sybarit och godsint borgare (en bourgeois förblef han hela lifvet i djupet af sitt hjärta), var hans idealbild af lifvet säkerligen en festbankett med en god taffel, kvicka gäster, spirituella infall och fyndiga tal.
Man har aldrig hört, att Schröderheim som offentlig man velat något, haft något initiativ, några bestämda tendenser.
Det är detta grunda, tanklösa och svaga i hans sinne, som gjorde, att han måste ligga under icke blott i kampen med en viljestark administrator med idéer som
Toll eller en principsäker, kallblodig och oförskräckt diplomat som Taube, men äfven för en man som Armfelt, som åtminstone icke hade skrifvardömets rädsla för handlingar och konflikter, men fantasimänniskans smak för äfventyr och condottierens förmåga att göra sig gällande i kamp och i statshvälfning.
Men detta dådsvaga hos honom hängde nära ihop med ett annat förhållande, som äfven det blef en hållhake på hans handlingskraft liksom på hans värdighet.
Han var en uppkomling, och hvad mer var, han erinrade sig allt för ofta detta, och det ökade det osäkra i hans position.
Själf har han utan att tänka därpå i sin lustiga lilla teckning af Liljencrantz, biktat detta, då han talar om, hur svårt det var »för oss andra parvenyer att iakttaga skiljelinien till de förnäma».
Ytterst karakteristiskt är det också att i detta hänseende jämsides studera hans och Armfelts korrespondens med Gustaf III.
Schröderheim skrifver alltid som en bugande rolighetsminister, med en mängd ursäkter och återtaganden som i ständig oro öfver det intryck, hans egna ord skulle väcka.
Armfelt skrifver långt mer, som lynnet faller på, öppet och kavaljersmässigt.
Visade konungen i sin ömtålighet och sina nycker en kokett skönhets dåliga humör, kunde Armfelt svara med en bortskämd favorits dristighet.
Armfelt var – för att använda en liknelse från det område som Schröderheim oftast brukar i sina skämt, – en hasardspelare i stort, som oförfäradt satte ut sitt inflytandes »va la banque», medan Schröderheim var den borgerliga Cambiospelaren, som på kanten af sin stol satt och gjorde beräkningar för att med en försiktig insats vinna potten.
Men kvinnogunst och en konungagunst (som Gustaf III:s) vinnes helst af starka spelare.
Olyckligtvis hölls Schröderheim dessutom äfven i schack af en ekonomi, som aldrig ville komma på goda fötter.
Liksom Johan Gabriel Oxenstjerna, med hvilkens svaga, älskvärda och lekfulla väsen hans eget lynne hade ej få beröringspunkter, lyckades han aldrig få sina finanser ordnade på ett fullt tillfredsställande vis.
Men det materiella, som för skalden med snillets och bördens dubbla glans blef en fråga i andra rummet, trängde sig i förgrunden i Schröderheims lif.
Just det osäkra i hans ställning dref honom att föra stort hus och uppmuntra klienter, och han var dessutom typen för en gästfri, godhjärtad och lättsinnig Stockholmsborgare, af dem, som aldrig kunna svara nej och hafva en oemotståndlig böjelse för slöseri och vällefnad.
Anmärkas bör också, att hans löneförhållanden voro långt ringare, än man kunnat antaga.
Får man tro en ganska märklig promemoria, han själf 1792 uppsatt för L. v.
Engeström, nu bland dennes handskrifter, skulle han, ända till dess han utnämnts till statssekreterare blott ägt copists lön på stat »plus en gratifikation af 3,000 dl. kopparmynt» (166 rdr specie), och äfven statssekreterarlönen, 800 rdr, var, också när den blef ökad med de ganska betydliga arfvoden Schröderheim erhöll från tulldirektionen och nummerlotteriet, ingen summa för en man som han med öppet hem och hofrelationer.
Hans hus på Norrlandsgatan – det nuvarande Åkerhielmska – som han köpt för en »present af Järnkontoret», var djupt intecknadt, hans ställning kunde blott uppehållas genom en följd af besvärliga och enerverande låntransaktioner, och för kostnaderna för sina finska resor under kriget måste han till och med pantsätta sitt silfver.