Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Statsrådets samtliga ledamöter äga rätt att jemväl bevista andra Stånds ple”na, än der de hafva säte och stämma, för att kunna upplysningar meddela; ägande de dock icke att i besluten deI— ”taga.
Då Statsrådets ledamöter med Konungslig magt sty”ra Riket, äge de ej i något Rikets Stånd tillträde.
I Utskott ... ej besluten öfvervara.”
Den 17 Ociober f. m.
Det är icke för att motsätta mig Hr v. Hartmansdorff* mening i hufvudsaken, som jag begärt ordet.
Jag vill blott erinra, att om man i början af den i fråga var. § utesluter Just.Cancelleren, skulle detta vid nästa riksdag kunna blifva ett skäl för afslag, i händelse frågan om Statsrådets organisation då icke skulle gå igenom, och jag tror det således vara bättre, att man låter Just.Cancelleren qvarstå i denna §.
För min del har jag intet emot, örn Ståndet skulle finna för godt att bland de i början af §:n omnämnda personer, i stället för Just.Cancelleren, som nu står der, införa chefen för å k
I a ga r e m a g t e n, hvarigenom redactionen blifver antaglig, antingen det nya organisalionsförsläget antages eller icke.
För min del finner jag det likgiltigt, om Just.Cancelleren bär omnämnes eller icke, enär det är gifvet, att han, om han ej finnes omnämnd, icke kan uteslutas från säte och stämma i sitt Stånd.
Hr von Hartmansdorff instämde med Hr v.
Hr v. Troils förslag upplästes härefter, så lydande: ”Högsta
Domstolens samtliga ledamöter, äfvensom Just.Can”celleren, kunna ej säte och stämma i deras Stånds plena ”förnekas, när de, enligt hvad hvarje Stånds särskilda ord”ningar stadga, dertill berättigade äro.
Statsrådets ledamöter kunna ej äga säte och stämma inom något RiksSt., men ”åge rätt att bevista samtliga RiksStms plena och upplys”ningar derstädes meddela.
Då Statsrådets ledamöter med ”Konungslig magt styra Riket, äge de ej i något Rikets ”Stånd tillträde.
I Utskott .... ej besluten öfvervara.”
Då jag tagit mig friheten föreslå ett särskildt tillägg, hemställer jag vördsamt, huruvida detta tillägg får komma under omröstning i sammanhang med de öfriga förslagen, eller om frågan derom skall uppskjutas, tills de öfriga blifvit afgjorda.
Jag vågar föreslå den ordning för behandlingen, att vi först få votera om Hr v. IJartmansdorffs och mitt förslag, och att vi derefter må komma till Hr Cederschjölds särskilda tillägg.
Om ej flera än tvenne anmärkningar blifvit gjorda, skulle det visserligen gå an att begagna den föreslagna genvägen att i en enda voter:spropos:n uppställa förslagen emot hvarandra; men då här finnas flera meningar, som velat göra sig gällande, hemställer jag, huruvida det går an att frångå den grundlagsenlig^ formen att votera öfver hvarje anmärkning särskildt.
Frih. von Schulzenheim och Hr Dalman yttrade sig vara förekomna af Frih. Ehrenborgh.
Den 17 Octobcr f. m. 79 H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, trodde, att då flera meningar sökte att göra sig gällande, blefve det nödvändigt att iakttaga samma förhållande nu som för några dagar sedan, att först såsom gemensam tanka afslå eller underkänna de framställda anmärkningarna hvar och en för sig; och ville H. Ex. således, i den ordning anmärkningarna blifvit gjorda, nu först framställa propos., rörtde Hr v.
Jag vill ej bestrida Hr Gr. o. Landtmls rätt att bestämma den ordning, hvari förslagen skola framställas till propos., men får dock erinra, att mitt förslag blifvit afgifvet före Hr v. Hartmansdorff!;. H. Ex.
Hr Gr. o. Landtm, erinrade, att Hr v.
Hartmansdorff yttrat sig före Hr v. Troil och då afgifvit sitt hufvudsakliga ändringsförslag., ehilru han detsamma modifierat.
H. Ex. hemställde således, om R. o. Ad. behagade såsom sin gemensamma tanka godkänna det af Hr v. Hartmansdorff framställda, ofvan uppgifna förslag till förändrad redaction af 41 § Riksd.Ordn.
Ropades starka ja, blandade med många nej. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, förklarade, det han tyckt sig finna, att ja öfverröstat nej. Gr. von Fersen, Hans:
Landtm, nu förklarat, att Ståndet sorn sin gemensamma tanka antagit Hr v.
Hartmansdorffs förslag, vill jag blott reservationsvis förklara, att jag för min del instämt med Hr v. Troil, och att jag ej kan inse någon rättsvidrighet i hans förslag, då Statsrådets ledamöter i allt fall varit oförhindrade att utfärda fullmagter för sina ätter.
Jag anhåller, att Hr Gr. o. Landtm, nu måtte framställa propos. på det särskilda tillägg jag föreslagit.
Ehrenborgh: Sedan R. o. Ad. redan som sin gemensamma tanka antagit Hr v. Hartmansdorffs förslag, hemställer jag, om icke en propos. på Hr Cederschjölds tillägg skulle kunna leda till uppbäfvande af det redan fattada beslutet, då ordet äga, sorn finnes i Hr v.
Hartmansdorffs förslag och innefattar blott en rättighet, skulle genom Hr Cederschjölds tillägg förvandlas till en pligt.
Jag öfverlemnar emedlertid detta till Hr Gr. o.
Landtnäs eget bedömande.
I anledn. af den siste värde talarens yttrande får jag blott erinra, att mot en ägande rättighet måste alltid svara en pligt, och att Statsrådets ledamöter således, då man gifvit dem rättighet till inträde hos RiksSt;n, redan sjelfmant böra anse sig pligtiga att infinna sig der, då något
Stånd finner sig i behof af deras upplys - Den 17 O c t o b c r f. m. ningar och påkallar inställelsen.
Jag inser ej heller, att det redan fattade heslutet utgör något hinder för antagandet af mitt tillägg, då ordet aga efter språkbruket är så tvetydigt, att det kan innefatta både rättighet och pligt.
Jag är icke ense med Hr Cederschjöld i saken, men väl i formen, och ser intet binder för honom att få propos. å sitt tillägg framställd för alt underställas Ståndets pröfning.
Det gör mig ondt att nödgas vara af annan tanka, än tvenne af mina värda medbroder i Constit.CJtsk., men jag kan ej fatta annat, än att Hr Cederschjölds tillägg i sjelfva verket är motsatt Hr v. Hartmansdorifs af R. o. Ad. redan antagna förslag.
Jag öfverlemnar till Ståndets afgörande, 0111 icke ordet åge, i den mening det här står och på sätt jag accepterat det, blott innefattar en rättighet, då deremot Hr Cederschjöld sjelf sagt sig åsyfta en bestämd skyldighet, och jar hemställer, om icke en motsägelse skulle ligga i antagandet af så motsatta förslag.
Den siste värde talaren skulle hafva rätt, om jag hade yrkat, att
Statsrådets ledamöter alltid skulle vara tillstädes i RiksSt:n; men då jag blott fordrat en rättighet för Stånden att påkalla någon Statsrådsledamots inställelse, när Ståndet funne sådant behöfligt, såsom svarande mot den åt Statsrådsledamöterna nu medgifna rättigheten att sjelfmant infinna sig, när de å sin sida så finna för godt, synes mig talaren hafva orätt.
Jag lägger för öfrigt ganska liten vigt på sjelfva saken, men försvarar nu endast principen, att propos. å mitt tillägg kan framställas.
Ehrenborgh, som synes så fullständigt hafva visat olämpligheten af Hr Cederscbjölds tillägg, att jag blott behöfver hänvisa dertill för att ådagalägga förslagets overkstäilbarhet.
Derjemte återstår att fråga, huru ofta RiksSt:n skulle kunna påkalla en Statsrådsledamots inställelse, och till hvilkendera lian skulle gå, om flera påkallade honom samtidigt?
Om någon Statsrådsledamot vore särdeles omtyckt af RiksSt:n, skulle han tilläfventyrs städse påkallas, lians embete derigenom vanskötas och sådant slutligen föranleda en begäran om hans entledigande.
Jag anhåller således, att Hr Cederscbjölds förslag må lemnäs utan afseende.
Jag vill ej ingå i besvarande af den siste värde talarens spetsfundigheter, då fråga nu endast är om formen; men jag vill blott förklara, att jag ej tror, det man behöfver befara, att
RiksStjn alltför ofta skulle begagna sig af den ifrågavar. rättigheten, åtminstone sedan de hunnit tillfredsställa sin första nyfikenhet.
Den ij Octobcrf. m. H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att då åtskilliga ledamöter uti sina yttranden åter börjat ingå uti hufvudsaken, ansåg H. Ex. sig böra erinra, att R. o. Ad. beslutat, det discussionen, rör:de densamma, vore fulländad, hvarföre endast förmfrågan nu kunde komma under öfverläggning.
För att ej störa någons yttrande-rätt hade H. Ex. ej velat afbryta de talare, sorn yttrat sig, men ansåg sig nu skyldig förklara, att, enligt del begrepp om saken, H. Ex. fattat, vore det af Hr Cederschjöld föreslagna tillägg i strid med det af II. o. Ad. nyss fattade beslut, då R. o. Ad. förklaiat Hr v.
Hartmansdorffs anmärkning såsom Ståndets gemensamma tanka, i följd hvaraf H. Ex. ansåg, att propus, å nämnde tillägg ej kunde göras.
Jemte det jag får reservera mig emot Hr Gr. o. Landtm:* nu afgifna förklaring, måste jag betyga min förundran öfver Hr Gr. o. Landtm:s afslag å min begäran, då jag dermed jemnför, hvad som skett i de nästföregående plena, helst jag ej kan vidkännas att hafva föreslagit något, som står i strid med eller leder till upphäfvande af R. o. Ad:s fattade beslut.
Jag finner Hr Cederschjöld hafva så klart ådagalagt, att hans tillägg ej står i någon strid med det fattade beslutet, att jag ej kan annat än anse Hr Cederschjöld förnärmad i sin rätt genom Hr Gr. o. Landtnäs afgifna förklaring, emot hvilken äfven jag således får reservera mig.
Jag får likaledes anmäla min reservation emot behandlingssättet, emedan jag finner ingen stridighet emellan Hr v. Hartmansdorffs och Hr Cederschjöld* förslag.
Det är således i frågan om formen och Hr Gr. o. Landtnns vägran att framställa propos., som jag reserverar mig.
Då jag sednast yttrade mig, hemställde jag till Hr Gr. o. Landtm., till Ståndet och till Hr Cederschjöld sjelf, om ej någon motsägelse fanns emellan hans förslag och det af R. o.
Ad. redan fattade beslutet.
Jag kan åtminstone ej öfvertygas om annat; men icke var det derföre min mening, att Hr Gr. o.
Landtm, skulle vägra propos. på Hr Cederschjöld* förslag eller hvilken annan anmärkning som helst, som här blifvit gjord emot Constit.- Utsk:s betänk.
Jag förmodar ej heller, alt Hr Gr. o. Landtm, baft för afsigt att vägra propos., ty det blir alltid för Ståndets egen räkning, om det såsom gemensamma tankar antager mot hvarandra stridande anmärkningar; men 0111 Hr Gr. o. Landtnäs mening varit en sådan vägran, måste äfven jag förklara, att jag ej kan instämma i en sådan åsigt, utan tror, att hvilken anmärkning som helst kan göras och att propos. derå bör framställas. i5 H. it 8 a -Den 17 Oclober f. m. Frih. Rantzou, Joh. Al b., reserverade sig emot den af H.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, sednast afgifna förklaring.
Om det förhölle sig så, som Frih.
Ehrenborgh sednast sagt, att Ståndets ledamöter skulle kunna yrka hvilken propos. som helst, äfven då den står i strid mot ett föregående beslut, vore det lätt att upplösa hvilket beslut som helst; men ett sådant förfarande är ej af grundlagen medgifvet, och jag kan således ej finna annat, än att Hr Gr. o.
Landtm, ganska riktigt förfarit genom vägran att göra propos. å Hr Cederschjölds förslag.
Jag har aldrig begärt någon propos.
, som står i strid med ett förut fnltadt beslut, och jag uppmanar den siste värde talaren att visa, om någon motsägelse med R. o. Ad:s beslut finnes uti mitt nu ifrågavar. förslag.
Ståndet har beslutat, att Statsrådets ledamöter skola äga inträde i RiksSt:ns plena, när de så för godt finna, och jag har begärt, att RiksSt:n skulle kunna påfordra detta inträde, när de å sin sida så för godt finna.
Är detta motsägelse, så bekänner jag mig sakna förmågan att inse motsatser. H.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, yttrade, att, ehuru H. Ex. ej kunde frångå den tanken, att det af Hr Cederschjöld föreslagna tillägg uti sjelfva sitt begrepp innefattade en motsägelse mot R. o. Adis nyss fattade beslut, så och då en stor del af Ståndets ledamöter tycktes vara af en annan mening, och motsägelsen möjligen icke läge så mycket i sjelfva ordalagen som icke mera uti sjelfva i. e'en, samt saken i öfrigt icke vore af den särdeles vigt, att H. Ex. ville motsätta sig en af Ståndets ledamöter numera yttrad önskan att erhålla propos. å Hr Cederschjölds tillägg, hemställde H. Ex., om R. o. Ad. behagade såsom sin gemensamma tanka förklara nämnde tillägg, eller att efter ordet meddela skulle införas följande: ”Till upplysningars afgifvande vare
Slats”rådets ledamöter äfven pligtiga att sig inställa i det Stånd, "sorn det äskar.” Ropades starka nej, blandade med ja. H. Ex.
Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum komme att fortsättas kl. 5 på e. m.
Vid förnyad föredragning af Constit.Utskts d. a5 sisth Sept. på bordet lagda memor.
N:o 3g, med föreslaget tillägg vid 28 § Reg.F. i afseende på utländnings naturalisation, Lief samma memor. af R. o. Ad. godkändt till behandling enl. 56 § Reg.F. Ånyo föredrogs Cottstil.Utskis d. 25 sisth Sept. på bordet lagda memor.
JN:o 40, med förslag, som åsyfta Tryckfr.förordn:s återbringande, i vissa delar, till dess ursprungliga skick.
Den 17 Oelober f, m. 83 R. o. Ad. beslöt, att detta mentor, skulle punktvis prof vas.
Utskrs under N.‘ris 1, 1 och 3 framställda förslag.
Innan jag ingår i pröfning af den fråga, som nu blifvit föremål för Ståndets öfverläggning, anser jag angeläget att för Ståndets eftersinnande framställa en särskild pröfning af sjelfva tryckfriheten, som man betraktar orätt, om man endast ser den från en sida.
Tryckfriheten utgör den dyrbaraste bland ett fritt folks tillhörigheter och har alltid ansetts såsom ett frihetens palladium.
Så anser äfven jag densamma, och skulle ej kunna förlåta mig, om jag här talade för dess inskränkning.
Men om jag å ena sidan i tryckfriheten erkänner ett godt, kan jag svårligen neka, att den å andra sidan, utöfvad i laglöst missbruk, är ett ondt.
Om tryckfriheten å ena sidan ger skydd, bör den å andra sidan medföra pligter och folket tryggas i den rättighet, hvaraf det är i behof, att få bibehålla sina begrepp om regeringsform och samhällsinstitutioner oförfalskade.
Men om folket i detta afseende har rätt till beskydd, måste hvarje afvikelse derifrån vara ett ondt, som bör förekoramas; och om således det medgifves, alt detta onda bör förekommas, föres man derifrån till den andra frågan, som vi nu hafva att undersöka, nemi,: äro missbruken förekomna genom de lagbud, hvari ändring nu sökes?
Behöfver folket ej annat skydd, än tryckfrihetslagen för närvar, ger?
Vid besvarande häraf föres jag först till betraktande af indragningsrnaglen, och jag bekänner, att jag ej sätter stort värde på densamma; men jag undrar ej, att man vill behålla den, så länge ett annat missbruk bibehålies, sorn tillkom år j8i5.
Hvad nu juryinrättningen särskildt beträffar, var den nv för Svenska folket, och roed blott orediga begrepp oro hvad som fanns i andra länder tillskapades dep på ett högst bristfälligt sätt, I stället att lagstiftaren bort uppställa lagen i en oväldig ställning till den brottslige, har lagen sjelf ställt sig på den anklagades sida, då den sagt, alt tvåtredjedelars pluralitet erfordras för att fälla; och jag frågar: är detta oväldigt?
Huru mycket skiljer sig icke för öfrigt juryinrätlpingen i sjelfva sitt väsende från vår domstolsinrattning?
Jurymännen fråga icke, hvad som är bevisadt, utan endast: huru anser ni saken?
De grunda sitt domslut således blott på en opinion.
Men har väl Svenska lagen någonstädes antagit sådant föi- tillräckligt?
Hvad är det, som inför juryn gör till saken?
Jo, considerationer och apparencer; ty om den tilltalade vetat så skickligt uppställa sin opinion, att den blir jurymännens, blir han fri, och i annat fall straffas han, men blott för sin oskicklighet.
Jag har en gång yttrat, att om juryinrättningen allmänt skulle införas i vår brottmålsprocess, skulle Afrikas skogar gifva mera skydd än 84 Den 17 October f. ra.
Svenska lagen, och jag vidhåller annu detta yttrande samt rostar i enlighet dermed för bifall till Constit.Utskts betänk.
Om Constit.TJtsk:s nu framlagda betänk, ej finge något ifrigare försvar eller bättre skäl för sig, an dem Frih.
Boye nu framställt, skulle, snart sagdt, all diseussion i ämnet vara öfverflödig.
Jag vill dock börja med att till besvarande upptaga några allmänna af Frih.
Boye yttrade reflexioner.
Så har det t. ex. blifvit sagdt, att den, emot hvilken ett tryckfrihetsbrott blifvit begånget, ej skall vara tillräckligen sky Idad derföre, att det fordras två tredjedelars pluralitet inorr juryn för att fälla; men Frih. har härvid förbisett den gn ndsats, som gäller i all brottmålslagstiftning, att hellre fria än fälla, och hvilken isynnerhet instämmer med juryns ide'.
För min del erkänner jag emedlertid gerna, att vår jury kunde vara bättre organiserad, helst jag i dess närvar, sammansättning ej ser någon fördel för den anklagade; han tillsätter visserligen lika många jurymän som åklagaren, men domstolen tillsätter en tredjedel af ledamöterna, oell pä dessa beror således alltid resultatet, hvarvid vi ofta sett, att domstolen så valt sina ledamöter, att den anklagade kunnat anses redan på förhand fälld och endast gatt fri, der han äfven inför hvilken domstol som helst skulle blifvit frikänd.
Samme talare har vidare sagt, att blott den anklagade visste skrifva skickligt, skulle han alltid blifva frikänd af juryn.
Delta tror jag likväl snarare skulle inträffa inför domstol, enär man då blott behöfde skrifva i en allegorisk eller på annat sätt förblommerad stil för att domstolen aldrig skulle kunna åtkomma skriften, men väl en jury, som blott för sitt eget samvete behöfver deducera brottsligheten.
Hvad för öfrigt angår sjelfva principen om tryckfrihetsmålens öfverflyttande till domstolarna, anhåller jag att få fästa uppmärksamheten derpå, huru detta strider mot sjelfva begreppet om en domstol, der domaren skall döma efter en ovederlägglig bevisning; ty tryckfrihetsbrotten aro icke af den materiella beskaffenhet, att en sådan bevisning på dem är tillämplig.
Hvad sorn är otillbörligt för en, är tillbörligt för en annan, och det beror således alltid på den moraliska bildningen, på politiska tänkesätt och dylikt, huru tryckfrihetsbrotten komma att bedömas.
Men detta är ej händelsen med andra förbrytelser; der är frågan blott om den enkla saken, huruvida den anklagade personen begått ett bestämdt uppgifvet brott eller icke, och derom sker ransakning.
Brottets rubrik är således i dessa fall ganska lätt; men annorlunda är förhållandet i tryckfrihetsmål, der frågan ej är att constatera factum, utan endast att bedöma, om hvad som skett är brottsligt eller icke, och der summum jus ofta blir summa injurie, emedan hvad som synes brottsligt kan i sin åsyftning vara ganska oskyldigt, och så tvärtom.
— Detta må Den i -j Octo ber f. m. 85 vara nog till svar på hvad Frih.
Bojre anfört.
Jag anhåller nu att få öfvergå till Utskrs betänk, oell genomgå de skäl, som der blifvit framställda.
Min första anmärkning gäller Utsk:s sammanblandning af indragningsmagten och juryinrättningen, om hvilka Utsk. sagt, att de hafva ett oskiljaktigt sammanhang sinsemellan; hvarjemte Utsk. vidare härpå byggt den satsen, att tryckfrihetslagen i sitt ursprungliga skick skulle vara sådan, att endast domstolarna kunde behandla tryckfrihetsmål, enär man endast inför laga domstol kunde tilltalas i dylika mål.
Utsk. liar härvid citerat 86 § Reg.F. och på ett spetsfundigt sätt sökt deducera, att juryn icke kan betraktas såsom laga domstol.
Jag får dock erinra, att som laga domstol måste betraktas ali genom lag tillkommen myndighet, som äger att döma; ty antingen är uttrycket: att endast inför laglig domstol kunna tilltalas och dömas, så obestämdt, att ingenting i sjelfva verket dermed vore menadt, eller ock måste det innefatta begreppet, att nian ej får dömas af för tillfället förordnade commissioner eller dragas ifrån den auetöritet, som i lag blifvit bestämd att utgöra behörigt forum, och detta är juryn, då den grundar sig på en grundlag.
Men härmed förfaller också helt och hållet behofvet af Utsk:s omsorg att bringa tryckfrihetslagen, såsom Utsk. säger, i öfverensstämmelse med lmfvudgrundlagen eller Reg.formen.
Hvad åter beträffar sammanhanget mellan juryinrättningen och indragningsmagten, begriper jag det ej.
Indragningsmagten är olagligen tillkommen och blott tillfälligtvis; den kan äfven borttagas, utan att man på något sätt behöfver rubba den öfriga tryckfrihetslagen.
Det synes derföre, som Utsk. syftat till samma mål, som sisla riksdagens Constit.Utsk. öppet uttalade, men hvilket man nu dolt likasom under ett täcke, nemi. att |vi mäste uppoffra juryinrättningen för att få indragningsmag* ten, hvilken anses så förhatlig, afskaffad.
Jag bekänner ock, att jag då hellre bibehåller indragningsmagten, emedan, sedan vi en gäng fått juryn, jag ej inser något skäl att åter afskaffa den.
Jag medger väl, att tiden ännu ej är inne att införa juryn i bela vår brottmålslag, och man har härifrån hemtat ett skäl mot dess bibehållande särskildt för tryckfrihetsmål, såsom varande i strid med hela den öfriga rättegångsordningen; men om man jemnför behandlingen af sådana förbrytelser, som ske i tal och skrift, med dem, som ske i tryck, tror jag man alltid skall finna mera skäl att öfverflytta behandlingen af talbrotten till likhet med tryckfrihetsmålen, än tvärtom, emedan det alltid blir omöjligt för domstolarna att bedöma såväl tryckfrihetsbrotten som talbrotten.
Utsk. bar emedlertid gjort saken en god tjenst, emedan Utsk. genom sammanförandet af indragningsmagten med juryinrättningen gjort motivernu för sitt förslag mera misstänkta.
Tvenne RiksSt. hafva också redan beslutat att åtskilja dessa frågor, och jag befarar således intet menligt 36 Den 17 Octoli er f. m. resultat af Utskts bemödanden.
Men jag vill dock nu i korthet till vederläggning upptaga Utskts skäl för juryinrättningens afskaffande.
Utsk. säger, att denna inrättning, saknande alla de egenskaper, som constituera en sannskyldig jury eller edsvuren nämnd, öppnar fältet för strider emellan förutfattade å sig ter, liknande politiska partiers.
Att juryn saknar kategorien af edsvuren nämnd kan jag ej medgifva, enär det är bekant, att jurymännen aflägga ed; oell hvad fältet för strider om politiska meningar beträffar, vet jag ej, att en collectiv sammansatt domstol, som t. ex. en Hofrätt, kan anses mera skiljd från politiska åsigter, iin en jury, och det blir så mycket farligare, som åsigterna der blifva mera stahla.
Om man t. ex. finge en domstol, som i politiska frågor alltid fällde eller alltid friade, vore det i begge fallen högst illa; men detta kan ej inträffa i en jury, hvilken, om den äfven organiserades på annat salt än den närvar., åtminstone alltid bör omväljas efter en viss tid.
Vidare säger Utsk., att återvändandet till deri öfliga, af ålder beståndande rättegångsmethoden skulle säkrare leda till bestämdhet i sakens q u a I i fi ca t i o n.
Således anser Utsk., att bestämdhet i brottets qualification för närvar, ej finnes.
Jag vill ej nu ingå i någon undersökning om dea accusatoriska eller inquisitoriska rättegångsformens företräde; jag vill blott förklara, att jag för min del finner den förra bättre, och då det beror af actor, på hvilken Regeringen alltid kan inverka, att bestämma qualificationen, likasom det, då en enskild anser sig förnärmad, beror af honom att sjelf uppträda och yrka ansvaret, förstår jag icke, huru man kan påstå, att bestämdhet i qualificationen saknas.
Den finnes bär tvärtom i högre grad, än efter den vanliga rättegångsordningen, och jag anser för min del det icke vara orätt, att åklagaren får bestämma qualificationen i ställe för domstolen, Klarhet i utredningen, säger Utsk,, äger för närvarande icke rum.
Förhållandet är likväl, att parterna kunna få vexla så många skrifter som helst (åtminstone har mig aldrig blifvit nekad en sådan förmån), att domstolen derefter gör en sammanfattning af målet med sina omständigheter och insänder alla handlingarna till juryn.
Jag vet således icke, huru saken bättre skulle kunna utredas inför domstolen, der plaidoyern ofta kan leda till chicaner.
Vidare bar Utsk, sagt, att återvändandet till den vanliga rättegångsordningen skulle leda till lugn i granskningen, och detta förutsätter, att sådant lugn nu icke finnes.
Jag föreställer mig likväl, att juryn mera är i tillfälle till lugn i granskningen, än domaren, enär jurymännen icke äro utsatta för åtal och deras vota icke ens blifva kända, under det domstolarna å ena sidan äfventyra publicitetens anfall eller kiltsliga och smädliga advoeaters angrepp vid målets fullföljd i högre ratt samt å andra sidan hafva att frukta att Den 17 October f. m. 87 för sina åtgärder i politiska mål kunna få stå tillbaka vid befordringar och dylikt.
Detta är verkligen att sätta domaren i knipa, som man säger, och det lugn i granskningen, som Utsk. önskat, synes således snarare blifva förspildt genom tryckfrihetsmålens öfverflyttning till domstolarna.