Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag påstår således att den förflutna tidens erfarenhet icke lemnar den garanti, som vore önskvärd, och om man än med skäl skulle kunna säga att vi, uti Regeringens denna Riksdag tillkännagifna åsigter angule tullsatserna, för ögonblicket ega denna garanti, sä är dock nu mindre fråga om närvande tid, än om framtiden, och denna begränsad till ett antal af icke blott 10, men 13 är härefter, ty det föreslagna grundlags-stadgandet, om det nu till hvilande antages, blefve ej lag förrän 3 år härefter, derest det dä godkändes, och sattes i tillämpning för de derpå följande 10 åren.
Mörner har åberopat
Englands tnll-lagsliftning, men denna har ju varit helt olika med det förslag, som här blifvit Den 1 Felii-uari f. m. 243 afgifvet.
England har stadgat en flerårig, successiv nedsättning af vissa tullsatser; — förslaget bjuder att vära skulle i 10 år lemnäs oförändrade af 11. St., men ej nödvändigtvis af K. M. Englands Parlament är årligen tillsammans och kan göra ändring.
Exemplet synes mig ej talande för saken, och torde derföre böra lemnäs åt sitt värde.
Hr von Hartmansdorff åter har framställt den åsigt, att i en lid af brydsamma politiska förhållanden, enigheten emellan Regering och folk är af högsta vigt att iakttaga och bör på det kraftigaste tillknytas; äfven jag önskar att en sådan enighet måste å alla håll ådagaläggas; äfven jag önskar att R. o. Ad. mätte för Regeringen blifva ett kraftigt värn, men för att ett värn skall ega kraft, måste det vara sjelfständigt.
Om nu R. o. Ad. i en speciell fråga, sådan som denna, af alldeles ingen politisk, utan rent kommerciell och från det politiska fristående art, skulle af de politiska förhållandena anse sig nödsakad att, i strid mot sin öfvertygelse, tillstyrka den Nåd.
Propos:n lill hvilande, blott derföre, att den är af Regeringen afgifven, och att man ej nu ville motsäga den, nödgas jag förutse att det stöd R. o. Ad. kan komma att i andra och mera maktpåliggande hänseenden lemna Regeringen, blifver utan det anseende i det allmänna och utan den kraft, som vederborde.
Hr von Hartmansdorff har vidare omnämnt huru vissa tidningar utbasunat denna sak annorlunda än sig dermed rätteligen förhåller, men jag hemställer huruvida R. o. Ad. någonsin bör rätta sig efter hvad i dessa tidningar utbasunas?
För min del vågar jag vördsamt föreslå, att R. o. Ad. behagade gilla ConstUtsk:s Retänk. och dymedelst afslå den af K. M. i detta ämne afgifna Nåd.
Propos., och jag gör det med inbegripande af Utsk:s hela motivering, ulan att derifrån utesluta någon enda rad.
Att, på sätt Hr von Hartmansdorff föreslagit, låta förslaget blifva hvilande i akt och mening att vid en kommande Riksdag afslå detsamma, är ett sätt att förfara, som i min tanke icke är det rätta.
Hvilken af oss vet om han vid nästa Riksdag lefver?
en hvar vet hvad nu kan åstadkommas, men icke hvad då kan uträttas, än mindre hvad del det kan vara honom beskärdt att deri ta.
Jag följer i detta fall den säkra regeln: ”verka ett godt verk medan dagen är; natten kommer” . .
. men när den för enhvar af oss kommer, — det vete vi icke.
Då jag anmälde mig; var det i anledn. af Gr.
Gyldenstolpes yttrande att jag skulle hafva påbördat R.
St:r den beskyllningen, att vilja rycka brödet från munnen på den idoge arbetaren.
Lyckligtvis var mitt anförande skriftligt, och den sorn läser det och förstår hvad han läser skall lätteligen linna att någon sådan mening deruti icke är inlagd.
En annan framställning gjordes af den samme värde talaren, hvarpå jag anhåller att få fästa R. o. Ad:s upmärksamhet, enär den innefattade en 16 * 244 Deni F ebruari f. m. förespegling, till hvilken de handlingar, som det Ulsk., hvaruti den värde talaren är ordförande, har under sin vård, icke hade bordt gifva honom anledning ; den värde talaren yttrade nemi. att han hyste den åsigt, att Konungen i afvaktan på det hvilande förslagets antagande icke skulle komma att rubba någon af förbuds-bestämmelserna i Tulltaxan; det K.
Förslaget till förändringar i Tulltaxan innehåller dock uttryckligen en framställning lill R.
St:r att ”i händelse K. M., genom inträffande omständigheter, funne Sig föranlåten, att för beredande af väsendtliga fördelar för landet i det hela eller för någon serskild näringsgren, antingen såsom följd af handelstraktat med främmande makt eller eljest borttaga en eller annan förbnds-bestämmelse”.
Genom ett sådant förklarande är Gr.
Gyldenstolpes framställning på förhand vederlagd.
Af en annan talare har blifvit erinradt, att det exempel jag hemtat ifrån England icke skulle vara fullt tillämpligt derföre att det Engelska Parlamentet väljes på 7 år.
Det borde dock icke vara den värde talaren obekant, att det Engelska Parlamentet äfven kan uplösas och att detsamma icke är permanent, utan årligen sammankommer, samt att, just under ifrågavande tidrymd sådant skett, men att icke dess mindre det fattade beslutet tillämpats och egt bestånd, och förhållandet är sålunda ganska adaequat, ty om än ledamöterne äro de desamma, upträda de dock såsom sjelfständigt handlande uti hvarje Parlament, och tiden emellan de årliga Parlamenten utgör uti nämnde land Statsreglerings-perioden.
Samma värde talare, som gjorde denna anmärkning, ifrågastte äfven Konungens rätt att stadga förbud, men uti en af R.
St:r vid 1840 års Riksdag till K.
M. aflåten skrifvelse om tullbevillningen, finnes dock denna rättighet med uttryckliga ord erkänd såsom Konungen tillkommande.
En sednare talare har trott det exempel, jag hemtat ifrån England, icke vara här tillämpligt, enär Engelska tull-lagstiftningen skulle vara af annan beskaffenhet än vår.
För min del kan jag icke rätt fatta betydelsen af detta argument då jag visat att tullsatserne i England blifvit bestämda för en tidrymd af 7 år, såvida icke med anmärkningen afsågs den siffra af 10 år, som i den K. Propos:n förekommer, men denna siffra är icke absolut, ty der står högst ID år, och det kan således stanna vid mindre tidsbestämmelser.
Ifall den värde talaren, som yttrade att man icke bör fästa afseende vid tidningarnes berättelser, dock vid detta tillfälle skulle hänsyftat på hvad han i någon tidningsartikel läst, att föredömet till den K. Propos:n skulle vara liemtadt ifrån Ryssland, torde det vara mig tillåtet att uplysa, att detta förhållande är mig alldeles obekant, och att vid efterfrågan i Commerce-Colhm har man svarat mig, att man icke eller der kände att någon sådan tull-lagstiftning i nämnde land blifvit införd.
I alla fall är det nogsamt bekant att den som styr Ryssland, ganska väl vet att i sitt land införa hvad som han finnér klokt och ändamålsenligt, och om han i afseende på sådane förhållanden, som dem, hvarom nu fråga är, skulle hafva på samma sätt gått tillväga, som Den 1 Februari f. ra. 245 man i England med lycklig framgång gjort, kan jag deruti icke finna någon anledning för oss att tro att detsamma icke äfven hos oss skulle kunna vara nyttigt.
Dea siste värde talaren liar äfven anmärkt, att det vore orätt att vid fattandet af ett beslut, låta sig ledas af något annat, än sin öfvertygelse; någon annan grund har säkerligen aldrig dikterat detta Stånds beslut och åtgöranden, och jag är öfvertygad om att det ej eller någonsin kommer att göra det.
En talare å detta rum har skarpt klandrat Const.Utsk., derföre att det ansett frågan om afvägandet af Statsmakternas inbördes rättigheter i detta liksom i andra fall vara af öfvervägande vigt.
Talaren har förmenat, att Utsk., med förbiseende af den, såsom han uttryckte sig, tomt abstrakta eller theoretiska grundsatsen, alt icke rubba det engång utstakade förhållandet emellan Statsmakterna, bordt i denna fråga mera hafva afsett den praktiska nytta, K. M:s Propos. ansetts skola medföra.
Ett sådant påstående skulle visserligen ej väckt min förundran, om det blifvit framställt i någon lagstiftande församling, som sammanträdt i akt och mening att, vända upp och ned på det bestående samhällsskicket; men jag måste bekänna, att jag aldrig väntat mig ett dylikt yttrande inom detta hus, kändt för dess uprätthållande samhällsåsigter.
Att ingå i någon vederläggning af detta yttrande anser jag desto mindre behöfligt, som jag icke en gång kan föreställa mig, att det blifvit på fullt alfvar afgifvet.
En af Konungens rådgifvare, som här upträdt, har icke blott förnekat, att genom det ifrågavar:de förslaget någon minskning af Ständernas lagstiftningsmakt i afseende å tullbevillningen skulle ega rum, utan t. o. m. påstått, att denna makt snarare skulle blifva förökad.
Betraktar man förhållandet, sådant det nu belinnes, så ser man, att den ena Statsmakten icke kan utan den andras goda minne förhöja en stadgad tullafgift. K. M. kan det alldeles icke, R.
St:r kunna visserligen göra det, men det står alltid K:
M. fritt att tullafgiften åter genast nedsätta.
Således torde man med skäl kunna säga, att någon förhöjning af en bestämd tullsats icke kan utan båda Statsmakternas begifvande ega rum.
Deremot kan den ena Statsmakten, utan hinder från den andras sida, efter behag nedsätta en tullsats.
Men, Mine Hrr, huru skulle förhållandet härutinnan blifva, om K. M:s Propos. antoges? sedan IL St:r bestämt en tullsats alt gälla för en tid af 10 år, skulle de, enl. det föreslagna tillägget till 61 §:n RegF., vara betagna rättigheten att tullsatsen under nämnde tidrymd nedsätta, men en sådan rättighet skulle i hela dess vidd fortfarande vara K. M. förbehållen.
J\Tu frågar jag: innebär icke ett dylikt stadgande en väsendtlig förändring af Statsmakternas inbördes förhållande i detta afseende?
Den nedsättning af en tullbestämmelse som Ständerna förut kunnat efter eget godtfinnande stadga, skulle, sedan det förändrade förhållandet inträdt, icke vidare kunna af dem beslutås, utan det återstod deni endast utvägen, att hos K, M. i underd:het anhålla, det K.
M. täcktes vill - 346 Den 1 Februari f. m. fara Ständernas önskan om tull-afgifters förminskande.
Utan någon vidare utläggning af frågan torde en hvar lätteligen inse, huruvida R.
Stms lagstiftningsmakt härigenom biefve förminskad eller förökad.
En annan ledamot af Statsrådet har väl erkänt, att en rubbning af det nuvande förhållandet skulle genom förslagets antagande inträffa, men han har försvarat sig dermed, att denna rubbning vore af ringa vigt i jemförelse med den stora nytta förslaget skulle medföra.
Jag vågar likväl hemställa, huruvida icke de största missbruk vanligen upkomma derigenom, att man i den bästa mening gör en liten afvikelse från en riktig princip, samt att detta afsteg, huru obetydligt det ock i början ansetts vara, småningom leder vandringen allt längre och längre bort från den rätta vägen.
Det gamla Latinska ordspråket: yrincipiis olsta, tror jag vara i detta fall fullt tillämpligt.
Ad. vid detta tillfälle icke afviker från denna regel, anser jag vara så mycket mera vigtigt, som R. o. Ad., hvilken alltid visat sig mån att värna konungamakten från allt intrång å dess genom grundlagen utstakade rättigheter, icke bör låta komma sig till last, att den med lika mycken kraft motsätter sig hvarje inkräktning å den andra Statsmaktens område.
O Åtskilligt vore visserligen att anföra ang:de del hittills varande förhållandet ifråga om tull-lagstiftningen, hvilket kunde utvisa, att detta ingalunda varit så oefterrättligt, som man påstått, men jag vill icke dermed uptaga tiden.
Jag ber endast att fä anmärka, att en talare, som jfrigast framhållit della oefterrättliga tillstånd, tillika utbredi sig öfver husslöjdens blomstrande belägenhet inom fäderneslandet.
Jag frågar då: om lull-lagstiftningen verkligen varit så alldeles oefterrättlig, huru har denna husslöjd kunnat utveckla sig?
betraktar man de utfärdade Tulltaxorne, skall man finna, att Ständerna varit serdeles försigiiga vid förändrandet af de tullsatser, som i Svenska bandslöjdernas alster kunde ega inflytelse.
En talare, som sagt sig hysa ganska litet förtroende till R.
Sl:r i delta afseende, har likväl sjelf upgifvit, att det varit Regeringen, sorn vid löregule
Riksdagar föreslagit nedsättning af åtskilliga lull-afgifter, men att Ständerna ej derpå ingått.
Jag hemställer då, huruvida det är konseqvent af denna talare att vilja betaga Ständerna rättigheten att nedsätta Tullafgifterne, men fortfarande lemna konungamakten en sådan rättighet öppen.
Härmed vill jag visst icke hafva sagdt, att det icke vore önskligt, att vår tull-lagstiftning erhölle en väl behöflig stadga.
Jag medgifver tvertom, att sådant vore serdeles lyckligt, och om någon lämpligare utväg dertill, än den nu ifrågavar:de, blifver föreslagen, skall jag vara den förste, som dertill gifver min röst.
Men att söka upnå en sådan stadga genom alt förbjuda den ena Statsmakten att besluta förändring i en författning, som tillhör dess lagstiftningsrätt, det kan jag icke annat än finna högst äfventyrligt.
En sådan utväg har icke heller blifvit vidtagen i något annat land, än i Frankrike, der man vid upgörandet af nya konstitutioner plägat förbjuda deras förändring inom Den 1 Febi uari f. m. 247 viss tid.
Följden liar vanligen blifvit den, alt dessa konstitutioner icke egt bestånd under så lång tid, som blifvit bestämd.
Proposm åberopat förhållandet i England, hvars Parlament åtskilliga gånger fastställt tull-bestämmelser för en längre tidrymd.
Detta är väl sannt, men man bör härvid bemärka, att ehuru det Engelska Parlamentet så förfarit, det likväl aldrig afsagt sig rättigheten att, om sådant skulle finnas nödigt, jemväl under den bestämda tiderymden förändra de stadgade tnll-äfgifterna.
Ilär är deremot föreslaget, att Ständerne skulle uttryckligen frånsäga sig en sådan rättighet.
Det anförda exemplet är således icke i detta fall bevisande, och jag skulle högeligen beklaga den Engelska parlaments-Iedamot, som vågade der framkomma med något så beskaffadt förslag, som det nu förevar:de.
Samma värde talare har vidare uplvst, att man i England, för att från höga tull-afgifter utan alltför hastigt och för näringsidkarne skadligt afbrott komma lill de tullsatser, man ansett lämpliga, vidtagit den utväg alt pä förhand bestämma successiva för, minskningar af en varas tull under ett bestämdt antal år, och den värde talaren har trott, att man genom bifall till K.
M:s ifrågavande propos. bär i Sverige skulle vinna samma fördelaktiga resultat, som det ofvannämnda förfaringssättet visat sig hafva i'
England åstadkommit.
Sjelfva ordalagen i det föreslagna tillägget till 61 §:n Reg.F. lägga likväl ett absolut hinder för en sådan utvägs begagnande.
Tillägget har följande lydelse: ”R.
St:r obetaget, att då, i st. f. införsels- eller utförels-förbud, tull-afgijl bestämmes, sådan afgift stadga för en tid af högst 10 är, derunder R.
St:r ej må densamma nedsätta eller afskaffa”.
Då grundlagen måste efter ordalydelsen tolkas, skulle man, således om förslaget blefve lag, ej kunna bestämma flera olika tull-afgifter å en vara under den bestämda tidrymden, utan en och samma afgift måste för hela tiden stadgas.
Återstår nu att betrakta, huruvida förslaget, ifall det antoges, verkligen skulle komma att medföra den stora nytta, man dermed åsyftat, och hvilken nytta skulle upväga den inträffade rubbningen af Statsmakternas ömsesidiga rättigheter jemte öfriga af mig nu påpekade olägenheter.
Vill man se saken från en praktisk synpunkt, så hemställer jag till en hvar af Ståndet, om han verkligen tror på möjligen af att 3:ue Stånd vid en Riksdag kunde komma öfver ens om en tullafgift för en så lång tidrymd som 10 år.
För min del tror jag icke på en sådan åsigternas enstämmighet.
Det är således högst sannolikt, att om äfven tillägget inflöt i grundlagen, 3 Stånd aldrig skulle förena sig i ett sådant beslut.
Men om också 3:ne
Stånd dertill kunde förmås, skulle, på sätt flere talare redan förut visat, detta beslut endast gälla ett färre antal artiklar, elier de till införsel förbudne, så att man, i afseende å de andra artiklarne, icke skulle kunna begagna sig af den påstådda fördelen annorlunda än på det sätt, alt K.
M. först förbjöde dessa artiklar, för att sedermera sätta Ständerna i tillfälle att å dem sätta för 10 år gällande tullsatser.
248 Den 1 Februari f. m.
En talare före mig har dessutom redan bevisat, att då Ständerna enl. förslaget fortfarande skulle ega rättighet att förhöja tullsatserna, blefve, om Ständerna verkligen äro benägna för en sådan ostadighet, som man påstått, tull-lagstiftningen lika vacklande och, till följd häraf, näringsidkarens belägenhet lika osäker, som under nuvande förhållanden.
Det torde nemi. icke kunna bestridas, alt om t. ex. en person anlägger en fabrik under förutsättning, att mot en viss nedsatt tull-afgift få införa ett i och för hans tillverkning behöfligt råämne, men tullen å detta ämne sedermera förhöjes, fabrikantens beräkningar blifva störda och fabrikens bestånd möjligen äfventyras i lika hög grad som om tullen nedsattes å sådane varor som han tillverkar.
Regeringen vid förslagets afgifvande handlat i den hästa afsigt, derom är jag och, såsom jag vill hoppas, hvarje ledamot af detta Stånd, fullkomligt öfvertygad, men då det blifvit visadt, att förslaget ej torde medföra den stora nytta, man deraf väntat sig, och dess antagande i sådant fall skulle vara endast" ett onödigt lappande på grundlagen, hvarigenom dess helgd förminskas, och det afvägda förhållandet af Statsmakternas inbördes rättigheter rubbas anser jag R. o. Ad. icke böra tveka att förslaget ogilla.
En talare har väl, för alt inverka på R. o. Ad:s beslut, tillåtit sig alt under åberopande af tidnings-artiklar tala om att frågans afgörande skulle innefatta ett förtroende eller misstroende votum åt Regeringen.
Jag protesterar emot allt begagnande af sådana från länder med parlamentarisk styrelseform hämtade begrepp, hvilka uppå den nu under handläggning varande fråga sakna ali tillämplighet; likasom jag är öfvertygad, att R. o. Ad. lika litet vid detta tillfälle, som vid något föregrde, skall låta tidningsartiklar utöfva inflytande på Ståndets beslut.
Jag tillstyrker vördsamt att R. o. Ad. måtte, med bifall till Cpnst.Utsk:s Mern. afslå K. M:s Nåd.
Propos. uti ifrågavande ämne.
Discussionen öfver K. M:s Nåd.
Propos. om tilläggning till 61 §:n i Reg.F., har enl. min upfattning, mera rört sig omkring Regeringens motiver och afsigter, än granskat sjelfva propos:n.
De försäkringar, som här blifvit afgifne ang:de Regeringens föresats att skydda och befordra näringarne, torde derföre kunna få anses såsom öfverflödiga, och aldra helst frän en af Statsrådets ledamöter, såsom i Hr Gr.
Mörners yttrande ”att denna propos. icke åsyftade att bibringa näringarne något sår etc.”
Nej, hvar och en är liksom jag förvissad att Regeringen genom denna här afgifna K.
Proposm åsyftat gagn och nytta, men om det åsyftade målet härigenom kunnat vinnas — derom är frågan.
Jag anser ej att, såsom den Kongl. Proposm säger: härigenom en mera öppen täflan med utländska tillverkningen skulle beredas, serdeles för erhållande till lindrigare priser af en del för de dagliga behofven nödvändiga och vigliga varor.
Detta af så mången önskade målet skulle således upnås ge - Den 1 Februari f. m. 249 norn tio-ärigt förbud eller tio-årig tull-bestämmelse, — hvars siffra motsvarar förbudets verkan! är detta införselförbud nödvändigt, så eger ju Regeringen redan denna makt, och såmedelst vore propos:n obehöflig.
År åter detta förbud icke längre af nöden, hvarföre då skapa för några få tillverkningar en undantagslag, hvilken alltid innebär en orättvisa emot alla de näringar, hvilka nu äro i saknad af det skydd införsels- och utförsels-^ förbud anses lemna.
Propos:n är således både obehöflig oell orättvis.
En jemnförelse mellan någon af de näringar för hvilka man önskar skapa denna undantagslag och någon annan af landets allmännare näringar, torde bäst förklara detta mitt yttrande.
Den näring, som i sådant afseende hufvudsakligen torde intressera R. o. Ad. är jordbruket.
Således en jemnförelse emellan sidenfabrikationen och jordbruket.
Sidenfabrikören erhåller råvaran till sin tillverkning, (silket), tullfri; machinerna för fabrikens upsättning tullfria eller med högst 5 proc. på värdet i införseltull; — tillverkningen deremot, släta sidentyger t. ex. äro genom förbud f. n. skyddade och skulle enl. propos:n nu erhålla en tio-årig prohibitiv tullbestämmelse.
Jordbrukaren måste deremot betala machinerna för sin näring dyrare än alla andra.
Hvarken tullfria eller emot 5 proc. lull lemnäs de honom.
Jernet till spaden och plogen är till införsel förbjudet; klädet till helgdagsrocken äfvenledes ; så ock den tarfliga bomullsväfnaden för hustruns och barnens klädsel.
Hans näringsprodukter deremot, ost och smör m. m. äro underkastade en vanlig tull-lagstiftning då klädesfabrikören och bruksegaren skall omhuldas med exceptionella ekonomiska lagar.
Denna sida af frågan förtjenar framför allt R. o. Ad:s upmärksamhet. R. o. Ad. eger ännu en femtedel af Svenska jordens upskattningsvärde, och de bland detta Stånd, sorn icke äro jordegare, äro brukare; sjelfva Statens löningssätt för landets militäre och civile embets- och tjenstemän har anvisat dem på detta näringsfång.
Det är icke en känsla af afund, som jag genom denna jemnförelse vill anslå, ej heller är det enskildta intresset som jag vill kalla till min bundsförvandt.
Nej, det är rättsgrundsatsen jag försvarar, ty. Mine
Hrr, rättvisan måste vara högsta grundsatsen i Slalshushullsläran ! ”Endast för att befria dessa näringar ifrån Ständernas ombyllighet i tull-lagstiftning är det man vill ha en tio-årig lag” — säga mina värde motståndare.
Är denna beskyllning rättvis? förtjena de denna beskyllning?
tull-lagstiftningens historia visar åtminstone motsatsen.
Redan genom den K. Förordn. af d. 15 Maj 1739 infördes förbuden.
Prohibitiv-systemet skärptes 1771, och räckte öfver 50 år eller till år 1823; — en rymlig tid, hvarunder näringarne bordt kunna vinna ett utomordentligt flor, om detta berodt på förbuds-systemet.
Vid dåvande Riksmöte beslöto Ständerna, att en allmän frihet borde ega, rum, alt emot en afpassad lull 250 Den 1 Februari f. m. införa alla slags varor.
Med varsamhet har den principen tillämpats, hvilket häst uplyses genom en jemnförelse de sednare Tull-taxorna emellan.
Endast några och tjugu varuarktiklar äro f. n. med införsel-förbud bélagde.
Den första frågan är nu: lia landets näringar sedan år 1823 gått framåt eller har den friare handelsprincipen, som samma år gjorde sig gällande, bidragit till industriens undergång.
Svaret iigger i siffran.
Ar 1824 egde Sverige 1,177 fabriker med 8,15ö arbetare och ett tillverkningsvärde upgäendc till 7,281,000 R:dr inko; år 1852 deremot upgingo fabrikernas antal till 2,454, med 22,(145 arbetare och ett tillverkningsvärde af 24,213,000 R:dr bk:o.
Tillverkningsvärdet ökadt, sedan år 1824 med 300 procent! !! ”Till‘delta resultat hade fabriker hufvudsakligen bidragit som under dessa trettio åren genom förhud varit skyddade”, — säga mina värde motståndare.
Afven här säger siffran motsatsen.
Bomullsspinnerierna må tjena till exempel.
I Tull-taxan af år 1824 borttogs införsel-förbudet på bomullsgarn.
Samma år förbrukades ännu icke mer än omkring 400,000 7f. rå bomull per annum.
Ar 1S52 hade denna import stigit till 8,636,531 It.
Ar 1848 nedsaltes tullen på bomullsgarn ifrån 6 till 5 sk. b:ko per U.
Importen af bomullsgarn var år 1842
Segel och leltduk.
Är 1835 borttogs förbudet.
Samma år sysselsatte denna näring 390 personer, år 1852 dermot 1,105 personer.
Sockerfahrikationen.
Förbudet borttogs år 1849 på topp-, kandi- och kak-socker samt siriip.
Tillverkningen var samma år: 9.752.000 It toppsocker, 58,000 U kandisocker.
Ar 1852 deremot, således endast Irenne år derefter hade tillverkningen ökat sig till öfver 11 milla- U toppsocker och 118,000 U kandisocker.
Huru har det deremot förhållit sig med de näringar, för hvilka man fordrar undantags-lagstiftningen, t. ex. klädesfabrikationcn.
Endast ifrån år 1851 till år 1852 liar dessa fabrikers antal nedgått ifrån 156 till 130 och deras arbetares, förminskats ifrån 922 till 752 personer.
Således 170 personer, troligtvis de flesta gifta och med familj, blifvit arbetslösa, för att kanske falla kommuner och fattigförsörjningar .till last.
Det uträtta dessa undantagslagar.
De äro för samhället hvad allmoserna för den enskilde.
De framkalla aldrig den utlolvade välmågan.
Den allmänna välmågan vinnes endast genom harmonisk utveckling af menskliga idoghetens alla grenar.
Härtill böra vi begagna Sveriges alla hjelpmedel.
Det kraftigaste blir dock alltid den fria utvecklingen af nationens kraft.