Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att säga detta är ické att göra nugot sårande, tillmäle, utan innefattar allenast eu direct framställning af det verkliga förhållandet.
Men det rnå vara Gr.
Horn och Hr Dalman förbehållet att anse det parlamentariskt, som uppenbarligen är olagligt.
Hr Cederschjöld, som förklarat, det han icke afhört Hr Dalmans yttrande, har likväl instämt uti åtskilliga delar deraf, oell till hvilken förklaring han sagt sig vara uppkallad af det förment otillbörliga i mitt anförande.
Sålunda har Hr Cederschjöld jemväl för sin del funnit det vara olämpligt, att Statsrådet låtit dess särskilda tanka i saken åtfölja den K. skri ('vefsen.
Det borde dock icke hafva undfallit den värde ledamoten, att Statsrådsprot. i målet alltid skall medfölja K.
Mes skrifvelser till R.
Uti 27 § Riksd.Ordn. heter det neri}!.: ”jemte alla propostr från Konungen till R.
St. ”eller deras Utsk. böra Statsrådets och, i lagfrågor, äfven ”Högsta
Domstolens deröfver lemnade yttranden tillika meddelas. ” Att Statsrådsprottn skola medfölja de K. skrifvelserna är således i grundlagen föreskrifvet; och det lärer väl icke vara meningen, att dessa prot. skola förfalskas, så att de .komma att innehålla, hvad som icke blifvit yltradt.
Dessa yttranden må linnas mer eller mindre lämpliga eller behagliga, så kunna de dock icke, emot grundlagens tydliga förbud, i RiksSt:n klandras eller tagas till föremål för dis— cussion.
Horn, att hans tanka om den ministeriella ansvarigheten i Sverige icke varit annat än en dröm.
Deröfver har jag svårt att afgifva något omdöme; men det foctiska är, att ansvarighet för Konungens rådgifvare? underlåtenhet i utöfningen af sitt kail finnes, och att intet land gifves, hvarest denna ansvarighet är strängare än hos oss.
Örn Gr.
Horn icke begriper detta, så är det ej lagens fel.
Mun har vidare yttrat, att opinionen är sådan, att den vill, det ministerens vilja skall vika för Konungens personliga vilja.
Detta är ett i grundlagen constateradt factum; ty det är Konunger allena, sorn styrer Riket.
Grundlagen har icke velat gifva Statsrådet annan rättighet eller skyldighet, än att meddela upplysningar och säga sin mening.
Hr Dalman har sagt, att emedan Konungen icke kan medhinna att ensam styra Riket, så borde Statsrådet göra det.
Jag skulle tro, att det är Konungens sals att lemna åt delegationer utaf Styrelsen att utföra hvad han sjelf icke kan medhinna; och sådana finnas uti åtskilliga allm. verk och corporationer, hvilka för sina handlingar äro ansvariga inför lagen; men här kan icke någon person ställas till ansvar, och det är ett oeftergifligt vilkor för yttranderätten, att formerna noga iakttagas.
Förbiseende deraf leder till oordningar, och följderna deraf äro alltid eller kunna åtminstone blifva högst äfventyrliga. 6o D c n 5 Mars f. m Hr Rosenblad, Bernh.:
Jag skall inskränka mig till upptagande af hvad Hr Cederschjöld yttrat.
Han har nemi. ogillat, hvad den nåd. skrifvelsen innehåller oin vigten deraf, att R.
St. meddela Konungen sina beslut ang:de Bankens förvaltning, samt trott, att den kännedom, Statsrådets ledamöter i detta afseende inhemta i egenskap af riksdagsmän, är lillfyllestgörande.
Jag får då erinra Hr Cederschjöld, hvad jag icke trott hafva kunnat undfalla en man med hans sakkännedom, att redan innan 7 § af i83o års banklag tillkom, hade Ständerna alltid iakttagit den uppmärksamhet att underrätta Konungen om alla de beslut, de angtde Banken fattat.
Icke någon riksdag har för sig gått, titan att ett sådant meddelande ägt rum, och om uraktlåtenhet deraf nu kommer att inträffa, vore det ett fel, som läge Exped.Utsk. till last; men att Konungen icke skall på officiel väg erhålla kännedom om R.
St:s beslut uti ifråga-var. afseende måste alltid vara högst olämpligt.
Men utan afseende å detta förhållande i allmänhet har just detta särskilda fall ett nära sammanhang med R.
St:s öfriga beslut rörtde Banken.
St:s skrifvelse, angrde myntenheten, innebär nemi. en bestämd förändring af ordalydelsen i banklagen, hvars i§ lyder: ”Ifrån den dag, då utvexling af si I f— ”ver ånyo vidtager, enligt hvad derom vid denna riksdag ”beslutadt blifvit, är Banken skyldig att, när så påfordras, ”sina sedlar med Svenskt silfvermynt inlösa efter den grund , ”Konung och R.
St. fastställt.”
De i denna § åberopade beslut innefattas uti 1 § af den utaf Konung och Ständer antagna lag, ang:de myntbestämningen, af d. t Mars i83o.
Första § deraf lyder sålunda: ”Såsom orubblig grund så”väl för invexlingen af Bankens sedlar som för inlösen af ”dess öfriga förbindelser, hvilka nu med b:cosedlar fullgÖ”ras, fastställes, att 128 sk. eller 2-f r:dr specie, i sådana ”sedlar eller förbindelser, skola gälla lika med en ”r:dr i silfver efter den, med afseende å slagskattens beräkning i myntet, af K.
St. förändrade [664 års ”myntfot.”
Det är mig icke obekant, att man vill tyda ordet ”nu” sålunda, som skulle meningen endast hafva afseende å de sedlar, hvilka ntgåfvos, då lagen antogs; men oriktigheten af denna tolkning visar sig af 1 § i sistberörde lag, hvari stadgas: ”R.
St. utlofva och försäkra, att hvar och en, ”sorn någon b:cosede! eller förbindelse innehafver, skall der"for njuta full betalning enligt den i 1 § stadgade grund, ”och att utvexling af Svenskt silfvermynt emot sedlar efter ”denna§grund skall, sedan Bancofullmägtige bos K. M. i ”und. anmält, att de af R.
St. för vexlingen beslutade åtgärder hunnit verkställas, vidtaga å den tid, K.M. genom "utfärdad allm. kungör, dertill bestämmer.”
Om nu det anmärkta ordet "nu” skulle haft afseende endast å de sedlar, som funnos, då lagen antogs, så hemställer jag, hunt förhållas bort med de sedlar, hvilka ntgåfvos deremellqa Den $ Mars f. m.
Gi och den dag, då vexlingen kommit att taga sin boljan.
Men innehållet af 3 § upplyser förhållandet än tydligare.
Per står: ”Det skall stå hvar och en fritt, äfven innan den ”i 2 § omnämnda utvexling tagit sin början, att i Banken ”emot silfver tillvexla sig sedlar efter den i i §:n stadgade ”grund, såsom ock att med silfver efter samma grund skuld ”till Banken godtgöra.”
Enligt denna § äger hvar och en, ännu i dag, att erhålla b:cosedlar för silfver; men skall formen för myntet ändras, så måste äfven ofvan omförmälda lagrum ändras, och sådant kan icke ske utan Konungens medverkan.
Saken är en bagatell; men formen är vigtig, på det man icke må besluta något i strid med gällande lagar.
Det är altså nödigt att fatta ett sådant beslut, som bringar i § af myntbeslämningslagen d. i Mars l83o i harmoni med B,.
St:s beslut om myntenheten.
Horn deruti, att den nåd. skrifvelsen må remitteras till Éxped.Utsk., på det Utsk., i händelse det uraktlåtit uppsätta förslag till und. skrifvelse, innefattande Ständernas beslut ang:de Bankens rörelse och förvaltning, må derom gå i författning.
Men tillika torde remiss till BancoUtsk. böra äga rum, så att detta Utsk. finge uppgöra alternativa förslag i de obetydliga omständigheter, som bero af myntenheten.
Jag hade väntat, att Frih.
Cederström, då han ytterligare hade ordet, skolat anse sig föranlåten att återkalla de uttryck, han i sitt första yttrande tillåtit sig, och hvaremot Gr, Horn redan framställt behöriga anmärkn:r; men då Hr Frih, förnyat det sårande uttrycket, alt en ledamot icke bort understå sig yttra, hvad ett uppläst anförande innefattade, förenar jag mig med Gr, Horn deruti, att Hr Gr. o. Landtm, måtte fästa uppmärksamhet vid det opassande uti Frih. Cederslröms uttryck.
Horn förenar jag mig jemväl i dess åsigt om den ministeriella ansvarigheten i Sverige.
Lika med Ilr Gr., med hvilken jag, i anledn. af en närmare bekantskap, under denna riksdag haft tillfälle ofta ingå i enskilda öfverläggningar uti flera ämnen och jemväl i det ifrågavar., har jag trott mig böra antaga samma grundsatser, som Hr Gr. bär utvecklat och hvilka jag altså förklarar utgöra resultatet af de opinionsvexlingar, Gr.
Horn och jag i detta hänseende oss emellan förehaft.
Jag vill icke bestrida, att uti Hr Dalmans yttrande finnas sanningar in abstracto, hvilka, såsom sådana, icke kunna vederläggas; men uti frågan, huruvida de här äro tillämpliga, ingår, såsom en väsendtlig omständighet för pröfningen, att med lugn betrakta och undersöka dep ställning, hvari vårt land, enligt dess nuvar, constitution, verkligen befinner sig, och för deri, som företager en sådan undersökning, skola fjällen snart falla från ögonen, och han skall finpå, att med den Representation vi 6a Den 5 Mare f. ns. äga oell på det sätt vår Styrelse är organiserad, ger raan Läst och för landet nyttigast att hålla sig till det sakvigtiga.
För min del liar jag ansett mig dertill särskildt förbunden, sedan jag blifvit satt i spetsen för ledningen af ett Utskis Srender, hvilket har att bereda de ämnen, som hufvudsakligen utgjort anledningen till R.
Sits urtima sammankallande.
Mig åligger det således att undersöka materien uti den K. skrifvelsen, och jag kan då icke finna annat, än att skiljaktigheterna i frågan melian Konungen och hans rådgifvare hänföra sig endast till den omständighet, att å ena sidan Konungen velat uppskjuta sakens afgörande, och rådgifvarne, å den andra, velat, att ett definitivt afgörande deraf omedelbart måtte äga rum, hvadan dessa för sin del uttryckt sin opinion samt tillstyrkt Konungen alt uttrycka sin.
Vid ett så beskaffadt förhållande, och då II.
St. till Konungen framställt en önskan, hvilken jag visserligen eljest delar, men som jag icke ansett Ständerna beliöft lill K.
M. frambära, måste jag verkligen bekänna, att jag anser rådgifvarne hafva varit försatta i ett dilemma, då de endast haft att insistera på, det Konungen måtte tillkännagifva sin tanka, förrän han sjelf förklarat sig vara dertill benägen.
Jag har uti en känd reservation närmare utvecklat skälen för min åsigt i denna del, och det kan utaf denna handling slutas, det min tanka är, att R.
St. genom deras förut i detta ärende vidtagna åtgärder, genom formen för deras beslut, gifvit mer än tillräcklig anledn. för K.
M. att icke lemna ett immediat svar i detta ämne.
I afseende å den åtgärd, som med den nåd. skrifvelsen nu bör vidtagas, så, och i anledn. af det yrkande, att densamma borde öfverlemnas till BanccUtskts handläggning, får jag för min del förklara, att jag icke vet, hvartill sådant skulle tjena.
Konungen har endast uttryckt, att han vill dröja med sitt beslut, och jag förstår icke, hvad BancoUtsk. skall kunna svara derpå.
Jag tillstyrker altså, att den nåd. skrifvelsen må läggas till handbna.
Jag begärde ordet endast i anledn. af Frih.
Cederströms yttrande.
Han påstod nemi., att jag instämde med Hr Dalman uti yttranden, som denne ledamot fällt, innan jag hit uppkom.
Jag har icke sagt, att jag instämde med Hr Dalman, ehuru jag möjligen yttrat enahanda tankar, som han framställt före min ankomst.
Jag ville till prof. anmäla denna rättelse.
•— Bemälde talare har åberopat 27 § Riksd.Ordn,, sorn visserligen utvisar, att K. propos:r skola vara åtföljda af de i Statsrådet uti ämnet förda prot.; men i 87 § Reg.F., hvarest talas om nåd. svar från R.
St., pämoes icke ett ord derom, att Statsj'ådsprot:n skola medfölja.
Hvad sjelfva saken beträffar, kan jag icke underlåta att upprepa hvad jag förut yttrat, att jag nemi. anser det vara orimligt att hafva någon annan Den 5 Mari f. in. 6J myntenhet än silfver-riksdalern, nian må sedan i dagligt tal fördela den, huru inan behagar.
Jag skulle altså önska, att Ständernas beslut om en förändrad myntenhet aldrig vunne K. M:s bifall; Ständerna likväl alltid öppet lemnadt att claudera evalvationen till r:dr b:co, såsom t. ex. tre r:dr silfver specie (åtta r:dr b:co). II.
Ex. Flr Gr. a f We 11e r s ted t:
Utan att frånträda den regel, jag och mina kamrater för oss uppgjort och som jag redan tillkännagifvit, anser jag mig likväl böra upptaga en del af Ilr Dalmans sista yttrande, hvilket jag förmodar härleda sig från ett missförstånd af den K. skrifvelsen.
Den värde ledamoten har nemi. yttrat, att Konungens rådgifvare tillstyrkt antagande af R.
St:s förslag om myntenhetem.
Detta är rätt; men sådant har dock ej skett utan ganska betydliga ändringar såsom vilkor.
Att afgöra, huruvida dessa förändringar blifvit gjorda för att ställa Konungens rådgifvare uti en fördelaktig dager, ingår på afsigternas område, och att döma om dessa öfverlemna!- jag åt Hr Dalman, för min del nöjd med mitt eget samvetes vittnesbörd.
Nu vill jag blott erinra om det factum, att tillstyrkandet af R.
St:s förslag är vilkorligt.
Jag medgifver det hafva varit en uraktlåtenhet af mig, om man så vill, att ej hafva i mitt yttrande tillagt, att Statsrådet tillstyrkt antagande af R.'
St:s förslag om myntenheten med vissa vilkor; men jag har tagit för afgjordt, att en hvar kände delta, då Statsrådets prot. dels blifvit här uppläst och legat på bordet, dels varit refererad t i flera tidningar.
Jag har väl ej haft tillfälle att så noga granska Statsrådets ifrågavar. vilkor; men jag förmodar, att, då Statsrådet i hufvudsaken instämt med R.
St. och vilkoren, enligt prot., endast röra verkställigheten, de äro af beskaffenhet att hafva bort öka R.
St:s förbindelse, om Konungens rådgifvare lyckats vinna Konungen på sin sida.
— I afseende å det af Gr.
Frölich omförmälda ”dilemma,” så medgifver jag, att icke blott Statsrådets ledamöter, utan äfven andra understundom kunna befinna sig i ett rätt obehagligt dilemma, då de i något kinkigt ämne nödgas yttra sig.
Men hvad Statsrådets ledamöter beträffar, kan jag ej af prot. inhemta, att ett sådant dilemma ägt rum.
Deraf synes nemligen alldeles icke, att Statsrådet framställt någon enda betänklighet vid eller föreställning emot Konungens beslut om uppskof.
Skall man döma af prof., har Statsrådet, långt ifrån att insistera, tvärtom ej spillt ett enda ord på försöket att öfvertyga Konungen om lämpligheten deraf att genast afgöra frågan oell icke ånyo uppväcka de gamla tvisterna, ang:de 72 § Reg.F. m .rn.
Detta hade väl åtminstone varit rådgifvarnes pligt; och vi se från rådsprottn, icke blott från frihets-, utan ock från envåldstiderna, huruledes rådsherrarna tillförne alltid gjort sig synner - 64 Den 5 Mars f. ra. lig möda att öfvertyga Konungen ang:de riktigheten af sina meningar.
Om prot. skola föras, så borde väl åtminstone vid dylika tillfällen, der Konungen är skiljaktig från hela sitt Statsråd, af prottn inhemtas, huruvida verkligen några upplysningar och råd blifvit meddelade, eller om Statsrådet, för öfrigt stillatigande i Conseillen, endast låtit i prot. anteckna sin reservation. K. o. Ad. beslöt, att K.
M:s nu föredragna nåd. skrifvelse skulle läggas till handltna.
Då fråga blifvit väckt af Grefvarne Horn och Frölich derom, att Hr Gr. o. Landtm, måtte uppmana Frih.
Gederström att återtaga ett anmärkt uttryck, som Hr Frih. emot mig begagnat; så, och på det K. o. Ad:s tid nu icke må vidare upptagas med detta mindre angenäma ämne, anhåller jag, att den väckta frågan må få hvila på bordet till prot.-justeringen.
Föredrogs ånyo BancoUtskts d. 21 sisth Febr. på bordet lagda memor.
N:o 102 med anmälan om det uppehåll i Utskts göromål, som kan förorsakas genom längre fördröjdt afgörande af frågan om blifvande myntenheten för landet.
Frölich, Dav : R. o.
Ad. torde erinra sig, att sista gången förevar, betänk, föredrogs, afgaf en ledamot af BancoUtsk., Hr Stuart, ett skriftligt anförande i ämnet; och jag anhåller nu att skriftligen få besvara detsamma.
Det är mig ännu på sätt och vis en gåta, hvarföre min värde vän och utsk:skamrat, Hr Carl Stuart, skulle känt ett behof af att aposlrophera sin ordförande, och hvarföre han dertill valt den besynnerliga formen att, då betänk.
N:o 102, hvarvid min reservation misshagat honom, blef under förra plenum bordlagdt, icke destomindre så skynda med uppläsandet af sin stridskrift.
Sanni är, att publiken väntade få höra något den dagen, och det saknades icke heller tillfällen lill täflan i bjerta invectiver med en annan ledamot några bänkar bakom; och jag linner, att ett tidigt införande i Aftonbladet måtte hafva varit en bland afsigterna.
Jag trodde likväl icke, att min kamrat, med hvilken jag i nästan alla åsigter sympathiserat, eftersträfvade en ryktbarhet på denna vädjoban, han, som jag, såväl inom som utom Utsk., städse hört och sett hålla sig endast vid det sakvigtiga.
Det medgifves, att frågan om myntenheten är ett förträffligt föremål för partistrider, just emedan den är en eländig bagatell, en abstraction, der enhet, halfhet och dubbelhet äro både okända och ökända termer, hvarmed oändliga equationer kunna uppställas, som aldrig torde leda till önskad helhet, och derföre kan man gå på oförsynt, utan alt D e 11 5 Mars f. m. 65 att vara så noga, om man subtraherar från sin nästa några goda egenskaper, eller ger honom ett och annat oförtjent plus af de dåliga.
Hvad jag nu fått af det sednare slaget, tillräknar jag icke min värde kamrat, hvilken, såsom motionär i den numera sjelfdöda adressfrågan, torde behöft skaffa sig litet luft, då han inom Utsk. af en annan reservant fått afhöra det ironiska spörsmålet, om ej de, som motionerat och beslutat ex-adressen, skulle känna sig villiga att återkalla densamma, en åtgärd, som det icke vore sagdt, alt allmänheten skulle anse såsom en följd af inconsequens, utan fastmer af ren ånger.
Sådana ord äro icke goda att smälta, jag medger det; och efter jag i ämnet var af samma tanka som den andre reservanten, så skulle jag väl också få min släng af slefven, när retributionen vankades, kan jag tro.
Hr Stuart, efter sina åsigler i hufvudsaken, eller om det riksvådliga och orimliga i mitt förslag att komma till slut med myntenhetsfrågan, synes hafva ett outtömligt förråd, hvarur han kan utösa ”deconfiture'” öfver mig, så begriper jag icke, hvarföre han skulle sälla sig till det sälskap, som fylla publika rum och tidningar med ropen:
Hier wircl man selien den nye Statssehter fur Handel und Finanz.
Eller hvad menar väl Hr Stuart med sina emphatiskt understrukna ord:
"meriterande’' och "lyckats intaga en så fördelaktig ståndpunkt”, om ej äfven han velat insinuera, att jag går här på expectance af någon plats i Konungens Conseil?
Hvad härom blifvit förut skrifvet och pratadt har jag försmått att vederlägga, och hvem skulle väl också hinna med att läsa, mindre besvara allt dylikt snack?
— Men då äfven en man, hvars egenskaper under denna riksdag och under utskrs-arbetet tillvunnit sig min aktning, börjar fatta i ett af repen till larmklockan, så synes mig upptåget betänkligt, icke just för min personlighet, men för det allmänna bästa.
I andra constilutionella länder är det någonting ganska vanligt, och af nationen efterlängtadt, att få se personer ur oppositionen intaga lediga platser i administrationen, efter man tror, att, med mer eller mindre tillförlitlighet i deras individuella karakter, de likväl alltid skola i något bibehålla och söka göra gällande de grundsatser, de förut yrkat.
Långt ifrån att huera sina nya candidaler, bemödar man sig deremot att upphöja dem i opinionen, erinra dem och nationen om hvad de förut för det allmännas väl talat och gjort, och man öfverskyler, så godt man kan, en och annan felande qualitet, ett och annat begånget misstag, för att vinna sitt syftemål, — utträngande af den gamla ministeren och insättande af en ny.
Helt annorlunda synes man här vilja gå tillväga.
Efter att öfver ett decennium hafva pesterat öfver ministerens handlingar och personer, efter att ao H. 9 66 Dea 5 Mars f. m. hafva klagat deröfver, att de alltför envist bibehålla sina platser, efter att hafva förkunnat, att det skulle vara för dem ogörligt, om det vore möjligt, uppsöka personer med någon duglighet att efterträda dem, så börjar man här, vid den ringaste skymt dertill, att en person, som grånat i det enskilda näringslifvet, men som tillika följt det allmänna, som städse sökt försvara nationens politiska rättigheter, anmärkt fel i administrationen, talat för sparsamhet och planmessighet i allm. medels användande, att den, som egentligen af en händelse, nemi. cholerans inbrott i hufvudstaden, utur det nästan tomma Riddarhuset måste tillgripas såsom ordförande i Utsk., att han dervid, för att icke göra sig ridicul och derjemte afskära sig allt tillfälle till nyttig verksamhet, söker ställa kyrkan midt i byn och, under det han kraftigt medverkar till precist de samma ändamål, som Representationens majoritet förklarat vara dess egna, likväl söker tillbakahålla onödiga, ja, t. o. m. för ändamålet skadliga kraftyttringar i tomma ord, — vid den ringaste skymt, säger jag, dertill, att han skulle kunna anses tjenlig att komma ifråga till en plats i administrationen, börjar oppositionen sjelf att utpeka honom som en lycksökare, som en, hvilken öfvergifvit sina förra grundsatser.
Mati undersöker icke, om ej möjligtvis dessa samma grundsatser, som han yrkat, börjat intränga äfven i Conseillen, — att icke säga ändå högre upp —; man vill ej medgifva, för det man icke ser eller ännu sett immediat effect, att ”det onda, det falska och osäkra här i landet ens möjligen kan uppnå sin vändpunkt;” man besinnar icke, att äfven den ärligaste opposition måste hafva flera stadier, att man kan en tid ropa och anmärka mer, men uträtta mindre, och en annan tid tvärtom.
Nej! man ser icke, man vill icke se detta, utan fastbinder ännu säkrare skygglapparna bakom öronen, för att få skrika:
Han är såld, han är omvänd!!
— Jag frågar nu, om det är på detta sätt, som man vill framkalla ämnen till administrationen?
Om man förebrår Regeringen, att den ingenting gjort för att uppamma dugliga sujetter till embetsman, hvad förebråelser har man icke då att göra dem, som vilja tala i folkets namn, om de utan minsta ransakning döma och skjuta ifrån sig hvem som helst, vän eller ovän.
Jag har talat här, som om jag be klagade mig Öfver, att man ej vill tillåta mig med fred inträda i ministeren; må man förlåta mig denna lilla artifice, gjord för att stegra uppmärksamheten!
— Hr Stuart har dessutom redan ohjelpligen blottat min "naivéléJag märker icke, att det icke är till följd af en allmän tendens af misstroende emot alla oppositionsmän (ty man har några andra utmärkta coryphcer), utan blott specielt mot mig, tillhörande den förderfliga ”medelmåttan”, som man bjuder tillstänga vägen; eller, jag märker icke, att det är blott ett litet skämt med mina fruktlösa bemödanden att slippa in i Dea 5 Mars I. m. ett ”läger” eller ”led”, der jag ändå aldrig blir emottagen.
Enlin! man vill roa sig litet med den, som icke hesiterade att i förliden sommar, då fråga var om att bringa till något resultat de väckta frågorna om representationsförändring, intaga ordförandeplatsen i conclaverna, som vill genomdrifva nya lagförslag etc. och som icke ser, att han måste misslyckas både i det ena och det andra.
Nå väl, mina Hrr! i hvilketdera fallet som helst, ja, om det också vore af bara lättsinne, tadelsjuka eller uyhetskrämeri, sorn man sysselsätter sig så mycket med mig, — blott icke nationen förledes att så behandla värdigare personer än jag och derigenom skada sitt eget interesse, genom att stämma in i chorus med organerna för vår nuvar. publicitet i ämnen, som äro hvarken mer eller mindre än foster af deras egen phantasi, uti omdömen, som endast bero på deras egna individuella tycken och aversioner, så skall jag gerna gifva dem min personlighet till pris.
Jag skall derföre likväl aldrig upphöra att bjuda till att åstadkomma all reform, som har blott möjligheten för sig.
Om jag misslyckas, så blir det desto lättare för en annan att undvika felen och lyckas.
Jag har förut sagt, att jag är för min personlighet obekymrad, emedan jag lärt att bedöma, på hvad sätt opinioner uppkomma och huru varaktiga de kunna vara, i hvilka fall man bör respectera och rätta sig efter dem, och i hvilka man alls icke bör bry sig derom.
Än mer, jag vill afgifva en declaration, som jag hoppas skall vara nöjaktig och definitiv.
Mig har icke blifvit erbjuden någon plats i administrationen, hvarken på skämt eller allvar, och jag kan här, i ministerens åhöro, äfven förklara, att jag ingen anhållan derom framställt.