Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ad:s bifall kan jag ej föreställa mig att någon fara dermed skulle vara förknippad, ty utan tvifvel blefve blott högst få derigenom från Riksdagsmannarätten uteslutne, oftast t. o. m. kanske ingen.
De deremot, hvilka deraf komma att drabbas, skulle säkert ej vara af den beskaffenhet att de här blefvo saknade.
Någon gång kunde äfven blotta tillvaron af ett dylikt stadgande verka hälsosamt afskräckande för den hvars samvete ej vore så alldeles rent.
Genom de föreslagna tilläggen, har jag, i ll:te § sökt förhindra obehöriges inträde på detta rum; i den 30:de har jag framställt sättet att afvisa sådane, som redan lyckats erhålla pollet, och slutligen, i den 37:de har jag sökt lägga ett sådant band på de ledamöter, åt hvilka den vigtiga moraliska domen är, i första hand, anförtrodd, alt svårligen äfven den mest upskrämda inbillningskraft torde kunna, i de föreslagna förändringarne, se några särdeles vådor, ty, om man vill tänka sig att 6, eller ännu värre 12, till den grad samvetlöse män, skulle kunna på Riddarhuset upletas, att de hvarken af hederskänsla, eller genom den föreslagna eden, skulle anse sig förhindrade, att, utan högst giltiga skäl, utesluta en motståndare, torde man omöjligen kunna hysa så dålig tanke om It. o. Ad:s majoritet att den skulle, i Riddarli.Direkt. eller Utsk. insätta, just desse vanlottade få.
Inträffar likväl äfven denna otroliga händelse, erfordras vid den Den 14 D e c e ni b ér, 219 slutliga pröfningen i Ståndet, till åtgärdens stadfästande, tre fjerdedelar af de röstande, hvilket säkert aldrig skall erhållas till bekräftandet af en orättvisa.
Utgående från den föreställning att inom en församling, uteslutande bestående af Adelsmän, icke allenast juridiska bevis böra vara gällande, utan att äfven tro och ära må läggas i vågskålen ; att således icke blott lagen, utau äfven hedern må sitta till doms, bar jag utan tvekan framlagt ett förslag hvilket jag vågar hoppas skall finna genklang i mer än ett ridderligt sinne.
Au g., upläste följande motion:
Om man ej kan neka, att det är med rätt och billighet förenligt, det hvarje Statens tjensteman må vara i åtnjutande af löneförmåner i förhållande till de kunskaper hans embete krafvel', vigten af detsamma, samt mödan och arbetet i dess utöfning; så måste man medgifva, att det ej finnes någon i detta hänseende mera vanlottad, än Provincial-läkaren, Efter en längre och kostsammare lärokurs, än sorn fordras för att stiga till snart sagdt hvilket embete som helst, har Provinc.-läkaren sällan eller aldrig någon utsigt till en sådan förändring i sin ställning, som skulle kunna förskaffa honom större löneinkomster, än dem Staten består honom, d. v. s. ungefärligen lika med hvad den tillerkänner sina mest underordnade tjenstemän.
Han kan nemi. någon gång t. ex. erhålla en mera lönande befattning vid någon enskild sjukvårdsinrättning, men en dylik förflyttning ifrån en ort, der man redan lyckats vinna förtroende, till en annan, der man är aldeles obekant, är alltid förenad med stora betänkligheter, hvarigenom han äfven, sedan lian utträdt ur Statens tjenst, förlorar rättighet till åtnjutande af pension, hvilket allt gör, att den som en gång erhållit en Provinc.-läkaretjenst, också med detsamma uppnått höjden af möjlig befordran.
Och hvad är lönen för de i mödosamma studier tillbragdta ungdomsåren?
För denna af själsoro, nattvak och kroppsansträngningar ofta nog förkortade lefnad?
Hvad är ersättningen för den ständiga omtankan örn tusendetals menniskors lif och helsa?
Och hvad är slutligen hoppet, när kraften är bruten, ålderdomen börjar trycka hans skuldror, och han ej mera som förr kan motsvara det enskildta förtroendet?
— Jo, en årlig, af Staten beviljad lön af 432 R:dr 24 sk. b:ko, knappt tillräckliga att framsläpa det torftigaste lif.
Man kan visserligen häremot invända, att hvarje läkares verksamhet till en stor och ofta väsentlig del mäste gå ut på att specielt gagna genom konstens utöfning, och att således Provinc.- läkaren genom skicklighet, flit och omtanka må söka uti den enskilda praktiken ersättning för de obetydliga inkomster han, såsom Statens tjensteman åtnjuter, och det är mången som tror, att Provinc.-läkaren i detta hänseende bör vara lyckligare än andra, emedan han (ill följd af sina embetsresor lätt kommer i 220 Den 14 December. beröring med många menniskor.
Detta är dock ett stort misstag, och det är de herskande villfarelserna om Provinc.-läkarens ställning och vigten af hans kall, som' jag vill söka skingra, öfvertygad, att, om jag lyckas häruti, 11.
St:r, genom anslag till förbättrade löner för en embetsmanna-corps, som länge varit i så hög grad vanlottad, ej skola underlåta, att rättvisligen belöna ådagalagda tjenster, upmuntra till ökade ansträngningar, och sålunda till sitt verkliga värde höja ett vigtigt embete.
Att mina framställningar ej skola sakna sanningens prägel, tryggar jag mig fullkomligt på 10 års egen erfarenhet i utöfningen af en dylik befattning; och att de ej äro förestafvade af egennytta är klart, alldenstund jag ifrån denna befattning begärt, och redan för 2 år sedan erhållit entledigande.
Det är således endast hoppet, att kunna utverka en något ljusare framtid för mina fordne embetsbroder, som förmått mig, att några ögonblick taga det Höglo!).
Ståndets upmärksamhet i anspråk.
Jag vill då först i största korthet redogöra för de åligganden, sorn tillkomma en Provinc.-läkare.
Utom. den enskilda praktiken inom hans distrikt liar han sig anförtrodt: att vaka öfver Sundhetspolisen, alt noga iakttaga helsotillståndet och hvad derpå kan menligt inverka, att bedöma beskaffenheten af sig yppande utbredda sjukdomar och farsoter, samt att anordna de åtgärder, hvilka till dessas hämmande kunna och böra företagas; vidare upsigtcn öfver Apothek, Barnmorskor och Vaceinatörer, förrättandet af Beväringsmönstringar, deltagandet i styrelsen öfver distriktets sjukvårdsanstalt^-, behandlingen och besvarandet af medico-legala mål och frågor o. s. v. Allt detta är visserligen sådant, som hvarje läkare till någon del mäste känna, men för att samvetsgrant kunna utföra detsamma måste han egna mycken tid för att ytterligare studera sig in i dessa, för den praktiska medicinen mer eller pnindre fremmande ämnen.
Ja, de äro af så stor vigt, och så omfattande, att de egentligen fordrade sin egen man.
Men utom dessa studier måste han tillika någorlunda följa utvecklingen af läkarekonsten i allmänhet, hvarigenom han kanske mera än någon annan måste i träget arbete använda de stunder, som lian ofta nog kunde behöfva egna åt hvila efter ansträngande sysselsättningar.
Det är äfven klart, att alla dessa mångfaldiga befattningar skola borttaga mycken tid för bestridandet af den enskilda praktiken, hvarföre han, då flere läkare finnas att tillgå, måste vara, och verkligen i allmänhet är den af enskildta förtroendet minst anlitade.
Han är nemi. till följd af sina embetsåligganden ej alltid så tillgänglig som den, hvilken endast kan egna hela sin verksamhet åt ett enda håll.
Att bestrida den s. k. fattigpraktiken, att under sina embetsresor vid förbifarten af allmogen rådfrågas, då man ej anser sig stå uti synnerlig skuld för hans möda; med ett ord: den minst lönande, besvärligaste och ledsammaste delen af landsortsläkarens sysselsättningar kan lian vara säker om att få på sin lott; den lättare och mera lönande tillfaller oftast hans medbroder.
Det är väl sant, att han har någon ersättning för en del af sina cmbetsförrättningar; men äf - Den 14 December.
221 ven dessa inkomster hafva blifvit till stor del minskade genom den för den allmänna lielsovårdcn högst nyttiga sönderdelningen af vissa Provinc.-läkare distrikter, hvarigenom desse blifvit försedde med flere läkare.
Den allmänna lielsovården, sade jag, har derpå vunnit, den enskilde läkaren deremot har förlorat ganska betydligt.
Sålunda har jag mig serskildt bekant, huruledes ett Provinc.-läkare-distrikt, hvilket, ifrån att hafva varit ansedt för ett af de mest lönande, blifvit så förändrad t, att Provinc.- läkaren nu blott med__möda och försakelse skall kunna underhålla sig och sin familj.
Annu en sak, som förtjenar behjertande: andra läkarebefattningar äro Provinc.-läkaren förvägrade, under det man har exempel på att militärläkare, hvilka dock när som helst kunna blifva bortkommenderade på längre eller kortare tid, tillika äro läkare vid länens sjukhus.
Efter afhörandet af detta flygtiga utkast till skildring af Provinc.-läkarens ställning och utsigterna för hans framtid, kan man göra den frågan: huru det kommer sig, att Provinc.-läkaretjensterna i allmänhet äro ganska eftersökte, och att de läkare, som erhålla dylik befordran, gemenligen anse sig väl lottade?
Frågan är lika naturlig, som lätt att besvara.
De, som företrädesvis söka dylika befattningar, äro nemi. oftast unge män, hvilka efter en kortare praktisk bana med glädje mottaga en plats, som låfvar dem utkomst och ett visst anseende inom det samhälle, der de ämna bosätta sig.
Den långa och kostsamma lärokurs de genomgått tvingar dem att så snart sorn möjligt söka lindring i den ofta tryckande ekonomiska belägenhet, hvaruti de kunna befinna sig; illusioner framställa sig ännu för deras inbillning, och den omgifvande verlden visar sig för deras blickar som en förvillande hägring; de känna hjertat slå med ungdomlig lefnadsfriskhet, och erfara behofvet att i större skala kunna gagna menskligheten, som de egnat sitt lif och sina krafter; det smeker ej deras fåfänga, men det hopp, som vinkat dem ifrån deras första ungdomsår, att genom ett, som de väl inse, ganska vigtigt embete, vara satte på en punkt, der de ega utsigter att vara sitt fädernesland nyttige; och de äro nöjde, ja, de äro lycklige då de vunnit den ifrågav:de befordringen.
Men, då den fysiska kraften börjar mattas under det ansträngande, ofta lönlösa arbetet: då han, återkommande från dessa nattliga, tröttsamma resor, känner att lifskraften hastigare förrinner än naturens ordning fordrar, och mötes af maka och hoppfulla barn, och det blifvit rätt klart för det Omutliga förnuftet, att utsigterna för dessa kära med hvarje år måste blifva allt mörkare och mörkare: det är då, Mine Hrr, som den första, smärtsamma sucken smyger sig ur det tyngda bröstet, och det är då, försl dä, som han ej kan tillhakahålla en klagan öfver den styfmoderliga behandling han af Fäderneslandet röner.
Egde jag en konstnärspensel, och kunde för Eder framställa en trogen tafla af landsortsläkarens, och isynnerhet Provinc.-läkarens lif i allmänhet, jag behöfde då blott denna tafla, och med den känsla af rättvisa som leder alla Edra handlingar, skullen J säkert, om sådant vore möjligt, icke 222 ben 14 Decem ber. neka bifall till den anhållan jag ämnar framställa ang:de en något förbättrad belägenhet för mina fordne embetsbroder.
Nu är det blott till Edert eget säkra omdöme jag vädjar, som genom min bristande förmåga måste sakna den ledning jag önskade kunna meddela. K. SundhetsColbm har några gånger gjort försök att åvägabringa förändring lili nuvaride förhållanden.
Sålunda har K.
Collini år 1844, uti sin ”underd. skrifvelse ronde Prövinc.-läkarevården i Riket” föreslagit, att jemte fördelningen på de serskilda Provinc.-läkare-distrikten af åtskilliga s. k.
Extra Provinc.-läkare, det tillika uti hvarje län måtte linnas en förste Provinc.-läkare, hvilken, till följd af några i den underd. skrifvelsen bestämda mera omfattande åligganden, skulle åtnjuta förhöjda löneförmåner, eller, såsom det var föreslaget, lika med Regtsläkare, hvilket förslag K. M. uti den K. proposin angide
Statsverkets ställning och behof samma år förklarade vara i hög grad gagneligt, ehuru det då ”icke ansågs vara af strängaste behof pukalladt”.
Obestridligt vore också dermed den stora fördel vunnen att civilläkaren åtminstone hade hoppet öfrigt, att genom ådagalagd t nit och skicklighet i sin tjensteutöfning, möjligen kunna erålla någon befordran.
Ett hufvudsakligen lika lydande förslag framstälde K.
Collina äfven år 1851.
På grund af hvad jag således haft äran föredraga, får jag vördsamligen till R.
Stirs behjertande föreslå i att den ordinarie Provinc.-läkarens lön må höjas till 600 Ridr biko; samt att i hvarje län matte finnas en förste ProVinc-läkare, som genom större erfarenhet och ådagalagda högre insigter bör tillhandagå Kis Befhide med råd och uplysningar i hvad som angår den allmänna helsovården i hela länet.
Åt denne förste Provinc.-läkare ville jag föreslå en lön lika stor med den uti den K. proposin angide Statsverkets ställning och behof föreslagna löneförhöjning för Regtsläkare, nemi. 800 Ridr biko.
Härigenom skulle visserligen tillskyndas
Staten en ökad årlig utgift af cirka 12,672 Ridr biko: men om förbättringen af helsovården i landet, samt rättvisa och billighet kräfva detta offer; så kan jag icke tro, att det må anses för stort.
De olika graderna af civil-läkarens ställning skulle agga till ökade ansträngningar och bidraga till en täflan, som altid vore nyttig både för den enskilde och det allmänna.
Fleming, Axel, inlemnadt sålydande Mern.:
I anseende till mellankomne hinder, får jag äran afsäga mig det förtroende att vara Ledamot uti Riddarh.Utsk.
Hr Gr. o. Landtm., som härefter tillkännagaf, att Hr Gyllenram, Henrik, såsom ledamot af BevillnisUtsk., och Hr Arnell, Gust. Fredr., såsom ledamot af Allm. Besv.- o. Ekon.- Utsk., begärt och erhållit 3:ne veckors ledighet, räknad från d. lien 14 D ecember. 223 18 (lenlies, anmodade derjemte Hrr Elektorer, att litse en ledamot i Riddarh.Utsk. i st. f. Erih.
Fleming, samt en ledamot att i Bevillms- och en ledamot att i Allm.
Besv. o. Ekon.Utsk. inträda, under förenämnde permitterade ledamöters frånvaro.
Sedermera blefvo äfven Hrr Bänkman af Hr Gr. o. Landtm, anmodade, att utse 5 Elektorer, i st. f. Gr. Mörner, Carl, Hr Stjerngranat, Claes, Hr Tersmeden, Nils, Hr Braunerhjelm, Ferdinand och Hr Wästfelt, Ludv. Henrik Benjamin, hvilka, dels i följd af afsägelser, dels derigenom att de blifvit valde till Utsk:S ledamöter, upliört att vara Elektorer.
Vidare tillkännagaf Hr Gr. o. Landtm., att i gårdagens Talmans-öfverläggning hade förekommit frågan, huru det i 56 § Riksd.Ordn. intagna stadgande, att nya ämnen icke få af Riksdagsmän väckas sedan en månad från Riksdagens början enl. 27 § tilländalupit, borde tolkas, emedan man kunde anse, att denna månad borde räknas antingen såsom en kalender-månad från det datum, då den ifrågav:de tiden hade börjat, till samma datum i den nästföljande månaden, eller ock till 30 dagar, på sätt lagen i allmänhet stadgade.
Talmännen hade då stannat i den mening, att dermed borde förstås 30 dagar, emedan eljest denna månad blefve stundom 30 och stundom 31 dagar, eller också endast 28 dagar, i fall Riksdagens början inträffade under Fehr. månad, samt en sådan olikhet ej kunde antagas vara öfverensstämmande med grundlagens mening.
Med anlcdn. deraf finge Hr Gr. o. Landtm, tillkännagifva, att motions-tiden vid denna Riksdag komme att tilländagå d. 31 Dec. samt anmoda R. o.
Achs
Hrr ledamöter att så tidigt anmäla sina motioner att Ståndets deraf påkallade sammanträden måtte kunna lämpas efter beliofvet.
Frih. af Schmidt, Carl Johan Georg, upläste följande motion: Ehuru Bevillms-Förerdningen icke synes gifva anledn. dertill att löneinkomst, som ej öfverstiger 200 R:dr på år, skall i något fall beläggas med bevillning, held st 2 § 3 mom. sista punkt af Bevillms-Förordn., jemhförd med det vid Förordn. fogade formulär för sammandrag öfver lönbevillning, icke antyder att mindre lönbelopp än det nämnda eller mindre afgifter än 2 R:dr kunna komma i fråga, hafva dock andra åsigter hos K. KammarR:n blifvit följda.
Så har t. ex. en löntagare med 300 R:dr i årlig lön, som lemnat tjernsten i Juni månad och följaktligen det sisla tjensteåret ej åtnjutit mer än 150 R:dr, blifvit påförd 1 R:dr bevillning, äfvensom i öfverensstämmelse dermed löntagare med 800 R:dr i årlig lön som afgått i Juni och följaktligen ej åtnjutit mer än 400 R:dr, måste i bevillning erlägga icke 3 R:dr, såsom tariffen bestämmer för 400 R:dr, utan hälften af den för 800 R:dr bestämda bevillning eller 6 R:dr 24 sk.
Är sådant rätt? 2 24 Den 14 December.
Men äfven om detta skulle anses vara rätt, synes en annan hos K. Kammar-R:n gällande åsigt, som lärer vara en förmodad konseqvens af den nyssnämnda, ej kunna under något vilkor gillas.
— Om nemi. en löntagare, hvars årsinkomst, boställe inberäknadt, upgår till 1200 R:dr, leranat tjensten, men innehar bostället på fardag, så blir lian ej för fardagsåret befriad från lönbevillning, äfven om boställsafkastningen, efter vederbörlig beräkning, understiger eller icke upgår till mer än 200 R:dr, utan ålägges honom t.
ex. för 200 R:dr bevillning med ’ af det för 1200 R:dr bestämda belopp, således 5
R:dr 16 sk., oaktadt lian för hela året ej åtnjutit mer än 200 R:dr.
— På enahanda sätt förfares i andra likartade fall, så att om bostället under fardagsåret anses lemna i behållning 400 R:dr, påföres ej bevillning med 3 R:dr utan med ?, af 32 R:dr eller 10 R:dr 32 sk.
Och torde finnas ytterligare skäl till ogillande af K.
Kammar-R:s nu omnämnde åsigter, deri, att då utan tvifvel de flesta ordinarie löner, som utgå för mindre tidrymd än belt år, åro åtföljde af och oskiljaktiga från extra-ordinarie inkomster, sorn motsvara helt år — nemi. del förflutna — kan ett sådant debiteringssätt som det ifrågavide ej rättvisligen ske utan så till vida invecklade beräkningar, att de säkerligen aldrig varit i Revillms-Förordn. afsedde.
Jag får derföre vördsamt föreslå följande tillägg vid slutet af2§3mom. i Bevillms-Förordn., nemi.: ”utan afseende derpå ”all upburna beloppet motsvarar mindre tidrymd an hell år”.
Äfven jag ämnar väcka en motion, men som jag är mycket hes och sjelf icke kan upläsa den, anhåller jag att upläsningen måtte få verkställas af någon kanslist.
Härefter uplästes ett^af
Hr Printzensköld inlemnadt sålydande Mern.:
När K. M. d. 6
Maj 1843 meddelade Nåd.
Utslag uppå det af mig, å K.. Kammar-R:ns Adv.Fisk:sEmb:s vägnar, utförda åtal emot afl.
Tullförvaltaren Finérs upbördskontrollanter, i anledn. af den balance
Finér i lifstiden sig åsamkat, så återstod af samma balance 123,544 R:dr 15 sk. 4 r:st., hvaraf 109,736
R:dr 36 sk. 9 r:st utgjorde det belopp, hvilket Presid. af Billbergh blifvit ålagd att i ordningen näst efter vissa honom underlydande tjenstemän godtgöra.
— Dels genom de af mig vidtagne indrifningsåtgärder emot sterbhusen efter de underordnade tjenstemännen, dels genom lefvereringar från Finérs konkursmassa, har detta balancebelopp blifvit förminskadt till 102,781 B:dr 45 sk. 2 r.st, utan att någon utsigt till dess gäldande af dera, som förre Presid. af Billbergh fått ersättningsskyldigheten sig ådömd, är för handen, hvaraf följer, att, enl. det Nåd. utslaget, Prisid. af Billbergh icke kunnat undgå att med sina tillgångar, så långt de förslogo, uti balancens ersättande deltaga.
F örutseende Den 14 December. 225 Förutseende detta förhållande hade också Adv.FiskisEmb., kort efter det balancen yppades, likmätigt 13 § af K. KammarR:ns Instrukt., vidtagit sådana åtgärder, som föranläto President, af Billbergh att, till betryggande af Kronans rätt, ställa säkerhet så väl mot förskingring af sina tillgångar i både löst och fast, som ock derföre, att Presidentis halfva lön af K.
Kammar-R:ns stat skulle från och med d..
1 April 1838 hållas Kronan tillhanda, derest President, dömdes skyldig att den afstå till balancens betäckande.
Genom denna säkerhet hade K. M. och Kronan, i ersättning för den genom Finérs tillgrepp lidna förlusten, att påräkna värdet af President, af Billherghs behållna lösa och fasta egendom, upgående, enl. hos R.
St. vid sisth Riksdag företedt utdrag af boup(eckningen efter President., till 17,489 Ridr 32 sk. 9 rist b:ko, jemte hälften af Presidentis lön ä K. Kammar-Rins stat ifrån d. 1 April 1838 till Presidentis afskedstagande och öfverflyttning på allmänna indragningsstaten i Juni månad 1841, utgörande, enl. meddeladt bevis från K. Statskont., 6086
Ridr 9 sk. 6 rist., eller tillsammans' 23,575 Ridr 42 sk. 3 rist biko.
Och sedan, uppå Adv.FiskisEmbis, sin pligt likmätigt, gjorde yrkande, Kongl.
Kamrear-Rin uti skrifvelse!' af d. 7 Juli 1843, anmodat K.
Statskontoret och K.
General-Tullstyrelsen, att innehålla hälften af President, af B illberg hs - hos nämnde Verk ägande pensionen, så hade genom dessa innehållningar ifrån och med Juli månad 1843 intill President, af Billbergh» död i April månad 1850, enl. betyg från K.
Statskont. och K. General-Tullstyrelsen en ytterligare tillgång till balancens gäldande blifvit beredd af 17,687 Ridr 37 sk. 1 rist b: ko. Om nu Adv.FiskisEmb. fått fullfölja sina indrifningsåtgärder emot Presidenten af Billbergh, så är det utom allt tvifvel, att alla här ofvan upräknade tillgångar,'tillsammans utgörande 41,263 Ridr 31 sk. 4 rist biko, redan skulle uti Kronans kassa hafva influtit samt Ädv.Fiskalen följaktligen också, enl. 23 § af K. Kammar-Rins Instrukt., hafva undfått 12 proc. å berörde summa.
M:s tid efter annan meddelade Nåd.
Beslut af d. 13 Mars 1844, d. 17 Juni 1845 och d. 28 Sept. 1848, anbefalldes upskof med utslagets verkställande emot President, af Billbergh med honom tillerkänd rättighet så väl att fritt disponera den del af sin lön, för hvars återgäldande han ställt säkerhet, som äfven att upbära de pensionsbelopp, om hvilkas innehållande K.
Kammar-R:n hade förordnat; och slutligen har K. M., sedan R.
St. dertill lemnat sitt samtycke, genom Nåd. bref af d. 8 Juli 1851, förklarat President, af Billherghs sterbhusdelegare böra från den President. ålagde ersättningsskyldighet njuta fullkomlig befrielse, hvarigenom ingenting af de i qvarstad satte tillgångarne kunnat genom Adv.FiskisEmbis försorg indrifvas och i kronans kassa lefvereras.
Icke någon eftersatt åtgärd af Adv.FiskisEmb., utan en af båda statsmakterna meddelad eftergift af hvad till ersättande ådömdt- blifvit, har således ensamt varit orsak dertill, att jag icke kunnat utbekomma de 12 proc. å ifrågavide 41,263 Ridr 31 sk. 4 rist. biko, som uti förut åberopade 23 § af K. Kammar-Rins I II.
" 15 226 Den 14 December.
Instrukt. liro mig uttryckligen tillerkände.
— Om enahanda förhållande inträffade emellan enskilte personer, eller att den ena efterskänkte en honom tilldömd ersättningssumma, om hvilken den andre utfört rättegången emot tillförsäkrad rättighet att åtnjuta 12 proc. af hvad genom hans åtgärd i målet kunde inflyta, så skulle ingen domstol kunna undgå, att ålägga den som gjort eftergiften, att af egna medel ersätta den andre det till honom utfäste arfvodesbeloppet, alldenstund, enl. lag, ingen eger att ensidigt bryta hvad han med annor man i behörig ordning aftalat.
Och då samma helgd ostridigt måste tillkomma de ömsesidiga förbindelser, som gällande författningar stadga emellan Staten och tjenstemannen, bestående för den sednare deruti, att, såsom lagstiftaren, hvad K. Kammar-R:s Adv.-Fiskal serskildt beträffar, uttryckt sig i 32 § af K.
Kammar-Il:s Instrukt., — med yttersta nit och omtanka iakttaga, bevaka och fullfölja K. M:s och Kronans ratt uti alla till hans handläggning hörande mål, och för den förre eller Staten, att låta tjenstemannen oqvaldt tillgodonjuta den vedergällning i löneförmåner, sorn Staten honom tillförsäkrat; så och under känslan af det oförskyldta lidande, som genom den ifrågav:de eftergiften, blifvit mig tillskyndadt, ingick jag d. 27 Nov. 1851 till K.
M. med underd. ansökning, att af det å RiksStaten upförda förslagsanslag till observationsoch upbördsproc:r, eller af hvilka andra allmänna medel, som K.
M. kunde finna lämpligt, tilläggas ersättning för det actorats-arfvode, motsvarande 12 proc. å meranämnde 41,263 R:dr 31 sk. 4 r:st b:ko, som i ofvanberörde måtto, utan något mitt vållande, för mig gått förloradt.
Men oaktadt K. Kammar-R:n uti afgifvet underd. utlåt., på grunder, hvilkas riktighet af ingen torde med framgång kunna jäfvas och under anförande af flera praejudicater i likartade fall som detta, tillstyrkte Nådigt bifall till min underd. ansökning med hemställan derjemte, att, för den händelse användbara medel för ersättningen saknades, K. M. i Nåder täcktes till Rikets nu församlade Ständer aflåta Nådig propos. i ämnet, har K.
M. likväl genom Nåd. bref till Kammar-R:n af d. 22 nästl.
April, samma ansökning afslagit.
För mig återstår således ej annan utväg än att, med begagnande af min riksdagsmannarätt, sjelf vända mig till R.
St:r för vinnande af den i lag grundade ersättning, hvarom jag hos Regeringsmakten förgäfves anhållit.