Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vet äfven, att fylleribrott sällan beifras; och då det sker, är det hufvudsakligen mot dem, som äga medel att köpa sig fria från ansvarsföljden, derest den påfordras.
Icke heller kan jag erkänna, att sådane förbrytare blifvit rättade genom straffen; men väl har jag funnit, alt sådana åtal haft ett olyckligt inflytande pä dessa personers husliga förhållande, då de, i brist af tillgång för böterna, måst undergå fängelse vid vatten och bröd.
Jag skulle önska att Utsk., vid besvarande af återremissen, ville besinna att följden utaf för stränga straffbestämmelser, i detta som i alla andra fall, blir den, att icke den lag skipas sorn stiftas.
Man bör afvakta den tid, då genom en förbättrad uppfostran och synnerligast genom en förbättrad ton, kommande från samhällets höjder, fyllerilasten upphör i och med skrytet, som både åtföljer och till någon del äfven förorsakar densamma.
Äfven tror jag, alt decorrectiv, som blifvit afsedda, i sjelfva verket redan gifvas; ty icke lärer t. ex. någon omtänksam person lemna sitt förtroende åt den som, i följd af fylleri och dryckenskap, icke kan sköta sina egna värf.
Lagens mellankomst i detta hänseende är således icke behöfllig.
Jag anser derföre klokast vara att låta denna lagstiftning hvila, med afseende på de förbättrade förhållanden, som äro att förvänta, i händelse socken-nämnder blifva ordnade, så att de i detta hänseende kunna utöfva det moraliska inflytande, hvarigenom ändamålet möjligen skall kunna ernås.
I väsendtlig mån skall utan tvifvel en klokare lagstiftning i afseende på bränn visbränningen jemväl bidraga dertill.
Den 2 September f. m. 47 LagUtsk:s betänk.
N:o ic>4 blef af R. o. Ad. återremitteradt.
Jag anhåller endast alt få göra ett tillägg till hvad jag redan yttrat.
Slutet af i morn. uti i §:n lyder sålunda: ’’dock att den således sakfällde må, der ’'han sitt lefverne bättrat, efter 2 års förlopp anmäla sig "hos domstolen att åter varda myndig förklarad."
Häruti anhåller jag om den ändring, att orden: "efter två års "förlopp anmäla sig hos domstolen att", måtte utgå och i stället insättas ordet "kunna", så att meningen blir denna: dock att den således sakfällde må, der han sitt lefverne bättrat, kunna åter varda myndig förklarad.
Detta yttrande skulle äfven åtfölja den nyss beslutade återremissen.
Vid förnyad föredragning af LagUtsk:s den 22 sistl.
Augusti på bordet lagda betänk.
N:o io5, i anledn. af väckt motion, om ändring i sättet för testamentens kungörande, blef samma betänk, af R. o. Ad. bifallet.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s den 22 sisth Augusti på bordet lagda betänk.
N:o 106, i anledn. af väckt fråga om upphörande af frälsemäns rättighet att i vissa mål dömmas af Hofrätt såsom första domstol.
Inom detta rum förevar icke längesedan en fråga ang:de förmyndarekammares inrättande.
Jag hade då tillfälle att yttra några ord i afseende derpå, huruvida frälsemans rätt kan lida derigenom att del district, hvaröfver Hofrätten har inseende, vore för vidsträckt, då deremot domstolen i orten, hvars district är mindre, lättare kan fullgöra sin pligt såsom öfverförmyndare.
Jag erinrade mig då icke att ett sådant betänk., som detta, var att förvänta.
Det är således på grund af hvad jag förut anfört, som jag tillstyrker antagande af Utsk:s förevarande betänk., men med ändå meia utsträckning, hvarom jag torde få framdeles yttra mig.
Det gifves ett mo dernt talesätt, som mycket begagnas, nemi. att alla samhällsförhållanden skola jernnäs, och att enhet bör införas småningom uti lagstiftningen och administrationen.
För min del gifver jag min fullkomliga hyllning åt denna idde, såvida den i verkställigheten är tänkbar, och såvida den står tillsammans med den naturordning, som säger, att det är omöjligt att jemna allt.
Jag har icke någon förkärlek för företrädesrättigheter, så vidt de röra personer, och skall ej, så vidt jag förstår, motverka fortgången från det sämre till det bättre; men det torde tillåtas mig få qvarstå vid den öfvertygelse, som hos mig är orubblig, att icke allt är godt 48 Den % September f. m. och nyttigt, blott derföre att tidens rop fordrar att man förbiser de fördelar, sorn aro förenade med en gammal ordning och bryter sönder hvad som finnes.
Idet lagförslag, hvarom nu debatteras, förutsätter en concession.
Det börjar med att förutsätta, att R. o. Ad. vill afsäga sig ett s. k. privilegium.
Huruvida det är privilegium eller icke, lemnar jag derhän.
Jag tror att det är af glömska, som det ännu står qvar.
Det afser en underordnad rättegångsordning och kari således gerna upphäfvas, om R.
M. så för godt finna, utan att någon concession behöfves; men det ligger en ofullständighet i lagstiftningen, när den ar baserad på en lag, som fordrar andra föregrde villkor.
Dessutom har motionärens afsigt gått vida längre än detta förslag.
Han har yrkat förändring i andra förhållanden, som röra fräIsestiindel ensamt, i den mån det äger rättighet att välja Hofrätten lill sin domare.
Ulsk. har blott fästat sig vid Hofrätten såsom domare i eoncursmål.
Det återstår att tillse, om denna förändring är nyttig.
Jag betraktar den icke såsom någon fördel för R. o. Ad.; men deremot är det efter min tanke en stor fördel för dem, som i concursmål processa med frälsemän, att veta, att en sådan rättegångsordning finnes.
Jag bygger min förmodan, att det är större fördel för dem som äga anspråk på att dömmas af häradsrätten såsom första domstol än för cessionanten, derpå att det kan vara likgiltigt för honom under hvad domstol han sorterar; men det är icke likgiltigt huru hans rättegång behandlas.
Det fordras för att sanctionera detta beslut, att concurs-lagen radicalt omarbetas.
Den har sina §§ i afseende på eoncursmål, som icke kunna stå tillsammans, derest icke Hofrätten blir första domstol i eoncursmål.
Concurslagen är derpå beroende.
Jag förmodar, att Utsk. haft detta i minnet.
Det är icke nog att utesluta ordet Hofrätt.
Jag ber att få fästa uppmärksamheten på förhållandet i concursmål.
Man säger att det är lätt för häradsrätten att behandla det.
Det kan så vara, så vidt man har afseende på cessionanter bland allmogen; men belt annat är förhållandet med sådana personers concurser, hvilkas tillgångar icke äro concentrerade inom districtet, och uti hvilka fordringsägarne icke bestå af några få i närheten boende personer, hvilka sjelfve kunna bevaka sin rätt, utan der cessionanten ligger i vidsträckta affärer, är delägare uti privatbanker och disconter och andra bolag, har fastigheter uti flera provinser, intecknade uti publika cassör: hvilket allt föranleder till vidlyftig eorrespondance med särskilda myndigheter och enskilda personer.
Med afseende härpå fäster jag mig särskildt vid förhållandet inom frälseståndet.
Huru skulle det gå lill, om alla borgenärerne skulle infinna sig vid den häradsrätt i orten, der cessionanten var skattskrifven ?
Det vöre en obscur häradsrätt.
Man vet knappt hvar den har sina sessioner
Man finner icke nå - Deli i September f. m. 49 någon person att anförtro sina handlingar.
Man saknar boningshus alt vistas uti oell kan knappast för betalning erhålla hvad som behöfs för uppehället.
Skulle man då nödgas uppehålla sig der 3 ä 4 veckor, för att afvakta upprop och skriftvexla med mera, ser jag ej hvar det skulle taga vägen.
Till hofrätten deremot inskickas handlingarna än en än annan gång, och der är tillgång på så qvalificerade personer, att de med trygghet kunna anförtros bevakning och andra handlingars inlemnande.
Sådant sker der genom correspondance.
Concurslagen bör hvila på den förutsättningen, att domstolen, som skall tillämpa densamma, bör vara permanent.
Häradsrätierne äro det visserligen icke, men då concursmålens antal icke är stort, låter det sig göra att afhjelpa denna brist genom extra-ting, nar så fordras; men om häradsrätt skulle blifva första instansen uti frälsemäns concurser, så hemställer jag, huruvida det vore möjligt att, jemte de ordinarie tingen i de flesta orter tre gånger om alet med tre, fem eller flera härader samt extra förrättningar och brottmålsransakningar emellan lingen, kunna medhinna, icke blott de flera extra tingsförrältniugar, som dessa concursmål skulle erfordra, utan äfven, oberäknadt andra, utom de nu nämnda göroniålen emellan tingen, att utarbeta vidlyftiga concursdomar, icke sällan omfattande 6o å 70 ända till toorde ark.
Uti häradsrätterna sitta ofta personer, som kunna vara mycket qvalificerade alt slita andra tvistefrågor och hålla brottmålsransakningar, men som sakna den lagfarenhet, sorn erfordras för att skilja invecklade förhållanden i concurser, såsom t. ex. frågor om boskilnad, urarfvaförmån och invecklade inleckningsfrågor.
Sådana concursmål skulle häradshöfdingen icke hinna utarbeta utan tjenstledighet från sina öfriga befattningar, och skulle dessutom vara besvärad af ett göromål, hvarvid han icke ägde den vana, som hofrättspersonalen, hvaribland de personer, som få på sin lott sådana mål, kunna taga sig en eller annan veckas ledighet till utarbetande deraf; och då referenten hunnit uppsätta domen, undergår den en ganska allvarsam discussion af fem eller sex personer, som alla äga speciel vana och erfarenhet af dylika mål.
Jag tror derföre, att den mera gedigna pröfningen af sådana concursmål bäst erhålles i hofrätten.
Ett annat skäl för dessa concursmåls förflyttning från hofrätten, nemi. alt papperslösen är mindre vid härads- än vid hofrätten, måste utan tvifvel förfalla, då man besinnar att resekostnaden och fullmäktigs-arfvodet blefve drygare vid häradsrätten än vid hofrätten.
Jag ser således intet skäl att såsom en isolerad anstalt borttaga denna fråga från det beslående förhållandet, och jag tillstyrker derföre afslag på betänkandet.
Den marquanta skilnaden, som den siste i3 H. 7 5o Den 2 September f. m. värde talaren uppdragit emellan frälsemäns och andra personers concurser, kan jag för min del icke biträda, hvarken på grund af de nu omtalda concnrserna eller af andra ornständigheter.
Jag tror att de aldra vidlyftigaste concurser, såsom den Haalska, den Ekermanska, den Larssonska, visa att andre än frälsemän kunna göra stora concurser, och att man följaktligen icke kan säga att hofratterna äro de domstolar, som i första instansen handlägga de betydligaste concursroålen.
Likväl är det en omständighet, hvaruti jag anhåller att få förena mig med den sisla välda talaren, den nemi. att Hr Hjertås motion ägde vidsträcktare omfattning än Utskts betänkande.
Hr Hjerta har nemi. yrkat uppliäfvande i allo af frälsemans rättighet alt dömmas af hofrätten såsom första domstol.
Detta förslag upplager jag såsom min egen motion, och förenar mig på grund deraf med Frih. Leijonhufvud, under anhållan om ålerremiss, troende mig icke vidare behöfva upptaga de skäl, som han anfört mot detta lagförslag, och bland hvilka del hufvudsakligasle bestod deruti, alt det blott vore en partiel förändring, som genom bifall lill betänk, skulle åstadkommas.
Leijonhufvud, men anser mig dock böra förklara, alt om fråga vore att antaga nya lagförslaget, skulle jag tillstyrka den ifrågavar. förändringen; men då fråga endast är om ett partiel t lagstadgande, hvilket i min tanke icke bör behandlas isoleradt utan i sammanhang med de lagbud, hvilka dermed äga gemenskap; så måste jag motsätta mig förslaget, emedan jag afstyrker all sådan partiel lagförändring, som icke är af behofvet påkallad.
Man bör icke lösrycka och förändra vissa §§ och låta andra, som med dessa äga sammanhang, stå oförändrade.
I anledn. af Hr JJibbings yttrande och anförda exempel på större concurser, till bevis derför att de största concurser icke behandlas af hofrätten såsom första instans, får jag tillkännagifva hvad Larssonska concursen beträffar, att ordin, domhafvanden i den häradsrätt, vid hvilken detta concursmål i första instansen behandlades, förklarade sig af öfriga tingsgöromålen förhindrad att handlägga concurstvisten och att en borgmästare uti en angränsande stad för detta ändamål erhöll förordnande.
Följden af LagTJtskts förslag, om det antogs, skulle sålunda kunna blifva den, att särskilda domhafvande finge förordnas för behandlingen af dylika vidlyftiga concursmål.
Jag vet en concurstvist i Norrland, som icke tillhörde hofrältens handläggning, som första domstol, med hvars afgörande det dröjde 8 år, just derföre att domhafvanden icke medhann att, jemte sina egna vigtiga göromål, åt concursmålet egna den tid, som erfordrades lill domens utarbetande; men sådant är icke alt undra öfver, då man besinnar alt fordringsägarnes antal stundom uppgår till 3 a 4°o, samt flera hundra an - D c ii a September, f. m. 5i märkn.punkter kunna framställas, hvilka skola upplagas och pröfvas.
För min del anser jag hofrätterna icke böra betungas med liera sä beskalfade vidlyftiga mål, än de redan hafva, och jag yrkar derföre afslag på betänkandet.
Jag anhåller om propos., icke till återremiss, utan till afslag på betänkandet.
Leijonhufvud anfört och hvilka jag åberopar, vilt jag blott lägga några få.
Om jag föreställer mig en bedräglig concurs utaf en frälseman, så är det klart att lian icke kan önska någonting baltie, un att rättegången måtte blifva anhängig vid häradsrätt, emedan han då ser ett längre uppehåll med målets afgörande; men icke i något annat falt kan jag förslå någon fördel af närvar, förhållande för R. o. Ad.
För ereditorerna deremot måste det alltid vara en fördel att få en instans besparad.
Jag kan icke gilla det sätt att förfara, nemi. alt lösrycka ur lagförslaget särskilda delar deraf, utan att upptaga de bud, hvilka stå i sammanhang dermed.
Om nya lagförslaget blir antaget och öfriga särskilda domstolar Lomme att upphöra, samt häradsrätterna blefvo permanenta, då är förhållandet helt annorlunda; men jag förblifver likväl vid den öfvertygelse, alt förändringen alltid skall blifva menlig för ereditorerna.
Jag anhåller blott att få fästa uppmärksamheten derpå, att jag icke förbisett att möjligtvis för ett eller annat tillfälle vidlyftiga concurser kunna inträffa äfven på landet alt behandlas af häradsrätt.
Jag talade blott exempelvis om de större concurser, som inträffa, när jag betraktar frågan i det hela; och det är ofelbar!, att af 10 concurser, som inträffa vid häradsrätt, icke en är invecklad, då deremot alla io vid hofrätten fordrat sin tid.
Den Haalska concursen handlades af särskildt tillförordnad rådstufvurätt i Götheborg, derföre att den ordin, rådhusrätten var jäfvig.
Den räckte i många år.
Den Ekermanska concursen vid Wassbo häradsrätt, på det sätt att ordin, domhafvanden, en skicklig och bepröfvad domare, under 2 ä 3 år var permitterad, för alt egna sin tid till utarbetande af concursen.
Domsagan sköttes emedlertid af en substitut, och concursmassan måste bekosta särskildt skrifvarebiträde och. handseereterare åt den ordin, domhafvanden.
Dessa exempel bevisa således ingenting emot hvad jag yttrat, och jag förnyar derföre min anhållan om afslag å betänk., samt förenar mig med Frih.
Boye i den omständighet, att det synes oförenligt med den ådagalagda afsigten att vilja afskaffa en mellaninstans såsom lagmansrätten, att införa en ny instans i dessa eoncursförhållanden, hvilket skulle inträffa om frälsemäns concurser icke vidare fingo behandlas af hofrätten såsom första domstol.
Längre tid skulle åtgå innan målet blefve slutligen afgjordt, och massans tillgångar i samma mån bortsmälta till cessiouantens underhåll, curatelsarfvode, 5a Den a September f. m. m. m.
Då jag sålunda yrkar afslag på betänk., gör jag det icke derföre alt jag derigenom vill sauvera ett af frälsemannens praei ogativ, ty såsom sådant lägger jag föga vigt deruppå; utan jag gör det derföre att de olycklige borgenärerne, som anförtrott sin egendom åt en frälseman, som gör concurs, måtte fredas från olägenheten af en meia impliquerad och försvårad samt följaktligen mera mödosam och kostbar rättegång.
Då de fleste talare, som yttrat sig, varit emot Utsk:s betänk., så lärer det vara föga hopp för mig att kunna vinna bifall dertill.
Likväl anser jag mig böra nämna, att efter min öfvertygelse skulle både 11. o. Ad. och allmänheten blifva belåtna med förändringen.
Man har sagt, att det vore en fördel för allmänheten att dessa mål handläggas i hofrätten såsom första domstol.
Om förhållandet vore sådant att frälsemäns concurser voro de vidlyftigaste och mest invecklade, så skulle jag till en del medgifva påståendet; men numera har frälsemannen till största delen förlorat de egendomar de förut ägt.
Måhända är |:delar af detta Stånd fattigt, och att dess enda förmögenhet består uti de tjenster de innehafva.
Den tid, då frälsemän possederade stor förmögenhet, blefvo deras concurser derigenom invecklade.
Nu ser man possessionaten med stora egendomar, hvilkas concurser icke behandlas vid hofrätt.
Om alla concurser ovillkorligen skulle behandlas vid hofrätt, så skulle jag icke hafva någonting deremot; men att R. o. Ad. skall utgöra ett undantag, anser jag hvarken vara rätt eller gagnelig!; ty derigenom att en och annan mera invecklad concurs behandlas i hofrätten, lärer ganska ringa vara vunnet, när ändock de flesta och vidlyftigaste komma att behandlas hos underrätterna, hvarigenom en ojemnhet i rättsförhållanden uppstår, som ar likaså menlig för så väl cessionanterna sjelfva som creditorerna och allmänheten.
Man har anmärkt, alt det skulle vara en fördel för bedrägliga cessionanler af delta
Stånd, om deras concurser fingo handläggas vid häradsrätten.
Det kan jag icke begripa; ty om så vore, så skulle sådant äfven vara en fördel för bedrägliga cessionanter af andra Stånd, och då måste deruti finnas ett skäl hvarföre deras concurser äfven borde handläggas af hofrätt såsom föista domstol.
Om någon hade väckt motion att alla concurser skulle handläggas i hofrätt såsom första domstol, så skulle jag icke motsatt mig det; men då man tvertom velat hafva alla concurser i första hand handlagda af underdomstolarna, så anser jag det vara rätt och principenligt, att ej ett Stånd har någon företrädesrätt i detta fall framför de andra.
Dessutom är detta ingen förmån förR. o. Ad.; tyen adelsman, som bor aflägse från hofrätten, måste alltid finna det olägligare och besvärligare, att infinna sig der, än vid domstolen i orten.
Man har äfven Den 2 September f. m. 53 invändt, alt del icke vore lämpligt att anlaga så partiella stadganden, som delta, utan att man borde dröja tili dess nya lagförslaget kunde blifva antaget.
Orsaken hvarföre LagUtsk. icke velat tillstyrka bifall till Hr Hjertås förslag i dess vidsträcktare omfattning, var den, att
Utsk. val ansåg det vara nyttigt för så väl allmänheten som R. o. Ad. att concursmålen förflyttades från hofrätten till underdoinstolarna, men alt deremot sådana ämnen som testamentsbevakningar oell förmyndarefrågor fortfarande borde tillhöra hofrätten, emedan det alltid vore en fördel alt vid en enda domstol kunna få reda på förhållandet i dessa hänseenden.
Jag tillstyrker således bifall till betänkandet.
Äfven jag, som väckt motion i delta ämne, skulle visserligen hafva åtskilligt att anmärka mot LagUtsk:s betänk., i ändamål att erhålla återremiss derå, på det Utsk. måtte gifva den utsträckning åt den tillstyrkta förändringen, som jag med min motion bar afsett; men då jag tror, att det vore ganska nyttigt alt dessförinnan erhålla kännedom om huru denna fråga blifver betraktad i de öfriga Stånden, så utber jag mig att få begagna min rättighet alt begära frågan hvilande på bordet.
Hr Cederschjöld, Robert Theophron, förenade sig med Hr Hjerta.
Jag får i allo motsätta mig hvad talaren näst för den sista behagat yttra.
Först och främst har han yttrat en sak, som är för allmänhetens tungor alltför mycket utspridd, och som finnes i statistiska uppgifter om
Sveriges förhållande i detta hänseende utspridt af höga auetoriteter, men som vid närmare betraktande skall finnas falsk, nemi. att Adelns solida förmögenhet i Sverige förminskas så starkt som det finnes i siffervärde upptaget uti officiella uppgifter; ty dessa upptaga icke hvad som genom giftermål och sidoarf tillkommer Adeln, utan blott hvad sorn genom försäljningar frångår Ståndet.
Jag tror, att om vi komma ihåg att genom ett eller annat giftermål inom R. o. Ad. en eller annan million blifvit förvärfvad i solid förmögenhet, så skall man finna att Adeln icke befinner sig på så dålig ståndpunkt, som de statistiska uppgifterna synas utvisa.
Fördelen derutaf att hafva hofrätten till första instans är otvifvelaktig, och när vi alltsedan 1809 sett, att det Stånd, som icke eftergifvit |:del icke T'T:del af sina företrädesrättigheter, icke velat ingå på en förändring, hvaraf fördelen för öfriga Stånden vore obetydlig; hvarföre skola då vi eftergifva en rättighet som allm. lagen stadgat såsom regel Stånden emellan?
Endast detta har jag velat anföra såsom skäl för anhållan om afslag å betänkandet.
Om jag icke hört orätt, har en ledamot förenat sig uti Hr Hjertås anhållan att betänk. 54 Den a September f. in. måtte livila på bordet, oell i sådant fall afstår jag ifrån alt vidare yttra mig.
Har jag återigen misstagit mig, så att betänk. icke blir hvilande, anhåller jag att få yttra några ord.
Jag anmälte mig, egentligen för alt förklara, alt det icke kan vara någon fördel för frälsemän att hafva hofrätten till första domstol uti förmyndareärenden, derföre alt, utom hvad jag redan andragit, dä de i låneviig vilja anlita allm. cassör, nödgas de lösa bevis öfver innehafvande förmynderskap, icke blott i hofrätten, utan äfven vid häradsrätten, emedan äfven häradsrätten kan förordna en frälseman till förmyndare.
Man har ansett concursmålens förHyltning från hofrätt till underdomstolarna såsom tillskapande af en ny instans.
Någon ny instans kunna domstolar, som redan finnas, icke kallas.
Man har äfven velat påstå, alt conen rstv ister na blifva hastigare afgjorda i hofrätten än de skulle blifva i häradsrätten.
Härtill får jag blott svara, att för häradsrätten gäller viss tid, inom hvilken de skola vara afgjorda, hvilket icke är förhållandet med hofrätten.
Hr Frih. o. Landtm, förklarade, att LagUlskts betänk.
N:« 106 komme, i onledn. af tvenne ledamöters begäran, alt hvila på bordet till nästa föredragning.
Föredrogs ånyo och bifölls LagUtskts den 22 sisth Aug. på bordel lagda betänk.
N:o 107, i anleda, af väckt motion 0111 ändring af izj. cap. 7 §:n Rätteg.-b:n. Ånyo föredrogs LagUtsk:s den 22 sisth Aug. på bordet lagda betänk.
N:o 108, öfver väckt motion ang:de offentlighet vid underdomstolar och poliskamrar.
Del vill synas mig, som hade LagUlsk. velat etablera en grundsats af liberalitet, som likväl icke håller profvet, då man kommer längre fram; ty de villkor, som för rättigheten blifvit bestämda, äro af den art, att tillåtelsen förfaller hvarje gång poliskammaren vill tillämpa den.
TJtsk. tillstyrker nemi., att rättegången skall hållas offentligen vid poliskamrar, när sådana mål der förekomma, i hvilka poliskammare domsrätt utöfvar.
Härvid göres likväl den inskränkning, att denna offentlighet är tillåten så vidt icke trängsel deraf uppkommer, såvida målen icke äro stötande för anständigheten och sedligheten, och såvida i öfrigt målet icke är af den beskaffenhet, att poliskammaren nödigt finner att öfverläggning till beslut inom lyckta dörrar hålla.
För min del ser jag ej, hvarför icke TJtsk. kunnat gå rakt fram och säga, på sätt motionären åsyftat, att poliskamrar skola vara öppna under handläggning af alla frågor; ty så länge villkoren för offentligheten finnas qvar, anser jag icke nödvändigt att från offentligheten cwcludera de mål, uti hvilka poliskamrarna icke äga D c u a September f. m. 55 domsrätt; och på denna grund anhåller jag om återremiss af betänkandet.
Skälet hvarföre Utsk. icke velat föreslå offentlighet vid poliskamrar i andra inål än sådana, uti hvilka poliskammaren utöfvar domsrätt, är, alt de s. k. ordningsmålen eller polissakerna stundom äro af beskaffenhet, att det är bättre att de icke komma lill allmänhetens kännedom.
Det händer ofta, att personer ställas till förhör inför poliskammaren, hvilkas förseelser äro af sådan beskaffenhet, alt de måste inför allmän domstol åtalas, derest de blifva allmänt kända, ehuru i de flesta fall så väl dessa personer som det allmänna vore bäst betjenta med att deras förseelser förblefvo obekanta för offentligheten, samt ej blefvo föremål för domstols handläggning.