Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kongl. Förordn:n af d. 11 Dec. 1766, ang:de fattigvården i Riket, talar i 1 Art. lista §:n om sådane fattige, ”sorn antingen genom ålderdomsskröplighet, långvariga krämpor eller någon slags ofärdighet hindras, all sjelfva förskaffa sig tillräckligt underhåll, och ej ega anhöriga, som äro i stånd att dera vårda.” Följaktligen förutsätter denna författning, alt anhöriga skola vårda hvarandra.
Under min embetsmannatid, har jag beklagligen sett flere exempel derpå, ali barn vägrat underhålla sina föräldrar.
Då jag var Stats-Sekrelerare för ecclesiastik-ärenden, hände, att en gammal qvinna, som h.ade flera välmående barn och andra, sorn'icke vore det, ej fick vård af någondera, så att, när en församling slutligen betungades med hennes underhåll, iukommo besvär deröfver lill Konungen.
På grund af den författa, jag nyss åberopel, ålades då den af barnen, som hade tillgångar, att draga försorg om sin gamla moder.
I förra veckan förekom i KammarRin ett mål, der äfven barn vägrade att draga försorg om sina ålderstigne föräldrar; med eli ord, dylika förhållanden inträffa icke sällan.
Derföre bör ock i författn:n finnas ett så beskaffad! bestämdt stadgande, att de, som skola tillämpa henne, veta hvad de hafva att rälta sig efter.
Jag tror fördenskull, att man här borde införa ett sådant stadgande, som Hr Sondén föreslagit, och hvilket har följande lydelse: ”Arbetsför och frisk person vare skyldig att, utan fattigvårdens betungande, försörja sig sjelf.
Föräldrar och barn skola, i mån af behof å ena, samt förmåga å andra sidan, bidraga till hvarandras försörjning.
När vilkoret, af förmåga å ena sidan och af behof å den andra, är stadgadt, kan jag icke inse någon betänklighet mot förslagets antagande, hvarföre jag vördsamt tillstyrker att R. o.
Ad. malte godkänna detsamma.
Den 30 Augusti. 161 Gr. Sparre, Erik: Yikandet, ail i fattigvårds-förordnm skulle intagas stadgande om föräldrars oell barns ömsesidiga skyldighet att draga försorg om hvarandra, har vid flere Riksdagar varit väckt, men alltid fallit inom representationen.
För min del trot jag, att det skett med rälla; ty stället för en sådan föreskrift är icke i fattigvårds-förordnm; denna lag har blott att bestämma samhällets skyldighet ali draga för sorg om sina fattige och icke familjens inbördes skyldigheter, hvilka deremot åro föremål för civil-lagens stadganden.
Den siste värde talaren bevisade just, då han, såsom stöd för sitt yrkande om införande i vår nuvaruie fattigvårds-förordn. af ett dylikt stadgande, åberopade den gamla författmu af år 1766, genom denna citation, alt lagstiftarne då löljde samina grundsats; tygenom ordalydelsen i den åberopade §:n visar sig, all denna förfalln. icke stadgade utan endast förutsatte föräldrars och barns ömsesidiga pliert att försörja hvarandra, och någon vidare föreskrift i detta hänseende synes mig icke behöflig.
I 4:de §:n af K. M:s år 1853 utfärdade Nåd.
Förordn. angnfe fattigvården stadgas, att vid fattig-uuderslöds meddelande, Fattigvärds-Slyrelsen skall afse, bland annat, den ansvarighet för behofvets afhjelpande, hvartill föräldrar eller barn eller ock andre enskilde personer kunna tillförbindas.
Della är således precist samma förutsättning, som den värde talaren omförmält i 1766 års förfalln. och i hvilket afseende jag anser att författnms stiftare haft alldeles rätt.
De hafva nemi. icke ansett sig här kunna införa ett stadgande, som tillhör familje-rätten; men de hafva vid bestämmandet af samhällets skyldighet alt draga försorg om sina fattige, såsom en förutsättning antagit det bud, som civil-lagen hör innehålla ang:de föräldrars och barns inbördes skyldighet att försörja hvarandra; denna skyldighet har sin grund i naturen och i blodsbandet; men den kan aldrig blifva föremål för fattigvärds-lagens stadganden.
Ett sådant stadgande vore också icke, sä vidt jag förstår, behöfligt, och erfarenheten har också visat detsamma.
Inom Ulsk:n uplysles dessutom af personer, som derom ega fullkomlig sakkännedom, att utslag blifvit såväl af vederbönde embetsmyndigheter som af K.
M. fällde, hvarigenom just med anledn. af den hänlydning, som _ falligvårds-förordnm i detta hänseende innehåller, föräldrar eller barn blifvit ålagde att draga försorg om hvarandra.
Jag vågar fördenskull, på grund af dessa skäl, tillstyrka bifall till IJtskrns förevarrde hemställan.
Hr Adelborg, Andérs Otto:
Man har här med mera välmenande nit än praktiskt förstånd sökt finna det rätta; roen jag tror att man här, såsom vid mänga andra tillfällen, skall derigenom åstadkomma mera ondt än godt.
Jag instämmer fullkomligt i hvad den siste värde talaren y:träl och tror, att hans åsigt mera låter förena sig med de praktiska förhållanderne inom landet än Lektor Sondéns förslag.
Såsom falligvårds-lagen f. n. haudhafves, anses del nemi. vara en oeftergiflig pligt så väl för föräldrar och barn, som för målsmän att underhålla sina närmaste anhöriga i mån af förmåga och behof; och det är först, då tillgångar å ena eller andra 11 H. 11 152 Den 30 Augusti. sidan fattas, som Fattigvårds-Styrelsen, så framt den rätt tillämpar författnm, tager värd om den fattige.
Skulle deremot de föreskrifter, som Lektor Sondén föreslagit, antagas, blefve följden den, att man skulle tolka författnm efter ordalydelsen och möjligheten att å ena sidan bestämma behofvet, hvar det har sin gräns, och å andra sidan förmågan, hvar den har sin, skulle ofta blifva ganska svår för Fattigvårds-Styrelsen.
Bättre är då att man låter den gamla känslan af hjelpsamhet, som ännu icke är helt och hållet utdöd pä landel, fritt göra sig gällande i förening med den lag vi f. n. ega, än att söka åstadkomma en slags välmenande öfverdrift till betryggande af fattigvården, som visst icke leder till det åsyftade målet.
Jag tror fördenskull för min del, att Ulsk:n haft fullkomligt rätt i sitt tillstyrkande och anhåller derföre, att dess Betänk, i denna punkt mätte antagas.
Om det ej finnes något stadgande, (och Gr.
Sparre har icke åberopat något sådant, ty han gjorde blott en förutsättning), om, säger jag, det icke finnes något bestämdt stadgande, som ålägger barn att draga försorg ora sina gamla föräldrar, hvarföre skall man då icke införa det i förfallnin, när erfarenheten visat, att en sådan föreskrift behöfves.
Sedan skulle man icke äfventyra, att den ena tillämparen förklarar saken så, och den andra tvertora, ulan författmn skulle erhålla den fasthet och den öfverensstämmande tillämpning öfver hela landel, som maD naturligtvis bör önska.
De myndigheter, som hafva med dessa ärenden att skaffa, blefve mindre besvärade med tvister, då en klar och tydlig för fattu. funnes, än nu då hon saknas.
Det är på dessa skäl jag anhåller, att R. o. Ad. mätte bifalla det förslag, Lektor Sondén i sin reservation framställt.
Den siste värde talaren har icke täckts nptaga det argument, som jast anfört såsom grund hvarföre icke ett så lieskaffadt stadgande, som här åsyftas, bör i fatligvårds-lagen intagas, nemi. att det tillhör fumilje-rällen och icke denna lag.
De domare, som känna vår nuvar:de lag, skola icke underlåta att, med tillämpning af dessa grunder, ålägga föräldrar och barn att försörja hvarandra, och det må vara ett tillräckligt bevis derför, att den högsta myndigheten redan fällt flere sådane utslag.
I 8;de kap. ArfdaB:n 7:de §:n samt 17:de kap. 4:de §:u samma balk förekommer stadgandet ang:de föräldrars skyldighet att draga försorg om sina barn, och, såsom jag nyss sagt, dessa grunder innebära en tillräcklig ledning för domaren vid bedömandet af de pligter, som mellan föräldrar och barn skola npfylias.
Något sådant stadgande behöfves således icke i den nu ifrågavar.-de förfatlnm, utan blott en antydning, när fattigvårds-samhällets rätt inträder, och det är redan så Hilvida tillkännagifvel, alt samhällets skyldighet att draga försorg om de fattiga först inträder, när föräldrar och barn icke kunna vårda och underhålla hvarandra.
Jag tror mig således hafva ådagalagt, all det föreslagna tillägget är obehöflig! och jag uprepar, att det vid flere föreg:de Riksdagar fallit.
Den 30 Augusti. 163 Hr von Hartmansdorff:
Sparre har haft det förtroende lill Ståndets lagkunskap eller minne, alt han förmodat det kunna lagboken utantill, då han icke behagat upläsa de §§:r i ArfdaBm, hvilka han åberopat.
Då jag icke känner lagen så väl som han, anhåller jag att få efterse dessa §§:s lydelse och upläsa dem för R. o. Ad.
De äro af följande innehåll: 8:de kap. 7:de §:u.
Aflar man barn i lönskaläge utan ächtenskaps lofven, eller i hordom, eller i förbudna leder; the barn måge ej annat arf taga, än efter egna barn och bröstarfvingar, doch njuten de af fader och moder nödtorftig födo och upfostran, lill dess the sig sjelfva nära kunna.
Dör enlhera af föräldrarna, och lernnar ej gods efter sig, föde tå Ilten barnet, som efter lefver.
I7:de kap. 4:de §:n.
All aflingejord, och ärfda eller förvärfda lösören, tua man efter landsrätt bortgifva, eller testamentera, lill hvem man vill, skyld eller oskyld, barn eller andra arfvingar.
Doch ther omyndige barn äro, som icke äga något till föda och upfostran; tå skall them först efter ständ och värde, så mycket lemnäs, som Domaren skiäligt pröfvar, till dess de sjelfve sig nära kunna. R. o. Ad. finnér att, ä ena sidan, är här fråga om föräldrars skyldighet alt draga försorg om sina oäkta barn.
Men som dessa lyckligtvis icke ännu utgöra flertalet i vårt land, torde det vara skäl, att företrädesvis stadga något om de äkta.
A andra sidan säga dessa §§:r, huru i ett sterbhus förhållas bör, för att ur detsamma laga medel lill barnens försörjande.
Men om barns skyldighet att underhålla sina föräldrar, hvilket jag egentligen fästat mig vid, stad gas deremot ingenting, och det är hvad föreskrifvas bör, på det att icke lagen må vara ofullständig.
Gr. Sparre har sagt, att det förnämsta skälet, hvarföre ett dylikt stadgande ej bör intagas i fattigvårds-förordnm, vöre, att det der icke stöde på sitt rätta ställe.
För de fattige är det likgiltigt, hvar stadgandet står, blott det finnes och tillämpas.
Om man i fattigvårds-förordmn fullständigade allmänna lagen, så ser jag icke något ondt deri.
Så länge ingen motionär, och till följe deraf LagUlsk. ej heller, framställt något förslag till allmänna lagens fullkomnande i detta hänseende, är det bäst, att vi begagna det tillfälle lill rättelse, hvilket ett annat Utsk. lemuat, och sålunda afhjelpa den brist, som öfverklagas.
Jag förnyar min anhållan om bilall lill Lektor Soudéns förslag.
Stadgande finnes i den allmänna lagen, att familjens medlemmar skola ömsesidigt draga försorg om hvarandra.
Detta fall är icke det enda, der domaren, med ledning af en §. i lagen, måste sluta sig (ill lagens mening.
Om också på del ställe, jag åberopat och som Hr von Hartmansdorff upläst, barnets skyldighet att underhålla sina föräldrar icke står tydligt uttalad, så eger dock domaren all, med ledning af lagens ord, sluta sig lill dess mening och tillämpa lagen samt skipa rätt, när den skall tillämpas.
Jag har också förut uplyst, alt sådant f. u. eger rum, enär flere resolutioner blifvit af K.
M. gifue, hvilka ålägga föräldrar och barn ömsesidig försörjnings-skyldighet.
Föreskriften, sådan den nu är, är 11 * 164 Den 30 A ugn s ti. densamma, som finnes, icke allenast i 1766 års författn., såsom Hr voll Hartmansdorff sjelf bestyrkt, utan äfven i en tidigare förordn. af år 1665, om jag minnes rätt, och elen innebär blott en antydning om familje-medlemmarnes inbördes rättigheter och skyldigheter mot hvarandra.
Detta är, efter min öfvertygelse, allt hvad som i förevande hänseende behöfves.
Jag anhåller att få sluta mig till den mening, som af Hr von Hartmansdorff blifvit uttalad.
Jag gör det derför, att jag har mig bekant åtskilliga fall i landsorten, då föräldrarne afträdt sina hemman till barnen mot en ganska ringa fördel.
Denna fördel har sedermera icke befunnits tillräcklig för föräldrarnes underhåll, och de hafva då blifvit kastade på fattigvården, hvars Styrelse icke kunnat tvinga barnen att gifva sina föräldrar nödtorftigt underhåll.
Jag anser det fördenskull, på sätt flr von Hartmansdoiff yrkat, vara nödvändigt att det för sådana fall i faltigvårds-lagen inrymmes en bestämdt uttalad skyldighet, hvarföre jag också anhåller, ali med nämnde välde talare fä mig förena.
Så framt frågan här vore alt skrifva «n helt och hållet ny fattigvårdslag, skulle jag icke hafva något att tillägga eller anmärka mot införandet af del stadgande, som Hr von Hartmansdorff föreslagit, ehuru jag hade önskat, att den ifrågavande §:n blifvit gjord något tydligare, än som nu är förhållandet.
Det blir nemi. för de tillämpande myndigheterna alltid svårt att bestämma, huruvida en person kan bidraga till en annans underhåll eller iclye; men då jag anser nu gällande stadgande alldeles tillräckligt i delta afseende och då jag tillika anser det vara olämpligt att, derest icke högst trängande omständigheter sådant bjuda, söka vid hvarje Riksdag tumma på en så ny författn., sorn den ifrågavar:de, hvars verkställighet blifvit så nyligen påbjuden, tror jag del vara bäst alt bibehålla paragrafens stadgande sådant det f. n. är, och anhåller fördenskull om bifall lill Utskms hemställan.
Om någon olikhet i den praktiska tillämpningen, isynnerhet inom den högsta instansen, gör sig gällande, då kan det vara skäl för den lagstiftande maklen att träda emellan; meningen af mina värde motståndare har anfort något enda exempel på en sådan tillämpning, tvertom, alla af K.
M. i delta afseende gifne resolutioner öfverensstämma deruti, alt eu så beskaffad skyldighet, som den ifrågavande, finnes.
Lagstiftaren kan således icke i denna sak sägas vara tveksam, emedan man mäste antaga, genom den följd af resolutioner, sora emanerat från K. M., atl praxis är fullkomligt konstant och säker.
Detta kan dock icke hindra alt andra tilläm pare af lagen fällt motsatta utslag; ty så kunna vi icke skrifva lagar, Mine Hrr, att de icke tillämpas olika af olika domare.
Men dä inom den högsta instansen tillämpningen är alldeles konstant, förefinnes, efter min öfvertygelse, icke något skäl att göra tillägg i del redan befintliga.
Jag vet icke huru denna författn. blifvit af Konungen under sednare lider tillämpad, emedan jag icke Den 30 Augusti. 165 haft befattning med dylika mål.
Men hvad jag vet, är, att det exempel jag framdragit, ang:de den gamla gumman, eger sin fulla riktighet, och att Landsböfd:n hade i den härom upkomna tvisten förklarat, att. som ingeu författn. funnes, hvilken ålade barnen försörja sioa föräldrar, så befriades de från denna skyldighet, hvaremot församlingen dömdes‘pligtig att om modren draga försorg.
Hade församlingen låtit sig nöja med detta utslag, hvilket ganska ofta händer, emedan allmogen har skäl att tro, det Landshöfdtn känner förfaltmoe bättre, än menigheten; så hade församlingen fortfarande nödgats underhålla den fattiga gumman och icke blott denna orättvisa drabbat socknemännen, utan äfven det skamliga förhållandet fått ega rum, att barn, som egde förmåga att försörja sin moder, derifrån förblifvit befriade.
Finnes icke något bestämdt stadgande i detta fall, hvarföre då sätta sig mot dess införande i förfaltmn?
Den siste värde talaren omförmälde sig icke känna huru författnm i detta afseende inom högsta instansen blifvit på sednare tider tillämpad.
Jag anser mig på grund häraf böra itplysa, att'under de sista sex åren som jag haft någon kännedom om dessa ärendens afgörande, har den ifrågavande lagen alltid tillämpats så, att, så framt barnen egt någon förmåga att försörja sina fattiga föräldrar, en sådan skyldighet städse blifvit dem ådömd.
Jag ber derjemte att få uplysa att de fall varit ytterst få, då en sådan af lägre emhetsmyndigheter barnen ålagd skyldighet öfverklagats.
Då derjemte genom det senast införde stad gandet i falligvårds-lagen friske och arbetsföre personer äro för bundne ali försörja sig och de sina, så har efter min öfverlygelt, den ifrågavar:de grundsatsen blifvit ytterligare befästad, så roycke mer som i 6:te §:n en bestämd antydning finnes om föräldrars ocl barns ömsesidiga skyldigheter mot hvarandra.
Under sådana förhål landen tror jag icke att det är nödvändigt eller af någon stor pralt lisk vigt om den föreslagna förändringen eger rum.
Skulle der likväl af R. o Ad. beslutas, tror jag icke att någon skada dermed sker, men af någon vigt anser jag den ingalunda vara.
Här har blifvit uplyst, att i högsta instansen följes alltid den grundsats, att barn, när de ega förmåga, skola försörja sina fattiga föräldrar.
Jag betviflar icke, alt denna grundsats jemväl följes af Under-domstolarne och jag tror tillika, att barns och föräldrars inbördes skyldigheter i detta afseende finnes ganska riktigt antydd j nuvar:de författn.
Men, Mine Hrr, allmänheten studerar icke lagarne och tager icke i betraktande de grundsatser, som deruti finnas uttalade.
Allmänheten rättar sig efter de tydliga lagstadganden, som finnas, och alt mycken tvekan inom socknarne upstår, huru förhållas bör, när föräldrar sakna mede) att sig uppehålla och barnen deremot äro burgne, är ganska väl kändt af dem, som varit i tillfälle alt se förhållanderne på landet.
Det torde således icke synas olämpligt, om ett stadgande i denna syftning infördes i fatligvårds-lagen, på det dess mening i forevande fall måtte blifva så tydlig som möjligt. 16B Den 30 Augusti.
Öfverläggningen atisågs härmed fulländad, hvarefter först propos, till bifall å Utsk:ns ang:de ifrågavar:de § afgifna yttranden framställdes och besvarades med blandade Ja och Nej, samt sedermera Hr Gr. o. Landtm, hemställde, om R. o. Ad., i öfverensstämmelse med Hr von Hartmansdorffs yrkande, hehagade bifalla att sista punkten af ifrågavar:de § ändrades lill följande i Lector Sondéns reservation föreslagna lydelse: ”arbetsför och frisk person vare skyldig att, utan fattigvårdens betungande, försörja sig sjelf.
Föräldrar och barn skola, i mån af behof å ena samt förmåga å andra sidan, bidraga till hvarandras försörjning”; hvilken propos. besvarades med starka Ja, blandade med Nej; hvarpå Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han ansåg
Uplästes till justering och godkändes följande voler:s-propos.:
Besvärs och Ekon-Utsk:'ns yttranden, rör:de lista §:n i nu gällande Förordn., ang:de fattigvården i Riket, röstar Ja; den det ej vill, röstar
Nej; vinner Nej, anser R. o. Ad. sista punkten af nämnde § böra erhålla följande lydelse: ”Arbetsför och frisk person vare skyldig att, utan fattigvårdens betungande, försörja sig sjelf.
Föräldrar och barn skola, i mån af behof å ena samt förmåga å andra sidan, bidraga till hvarandras försörjning”.
Nej — 40. §:n %• mom:tel 1.
Alströmers, Cari Jonas Oscar, vid Ulskms Betänk, fogade reservation uplästes på begäran af Hr von Hartmansdorff, som derefter anförde:
Jag anhåller vördsamt, att R. o. Ad. mätte, på de skäl Frih.
Alströmer anfört, antaga hans förslag till ifrågavar:de paragrafs ordalydelse, men att dertill måtte läggas hvad Lektor, Sondén föreslagit, nemi. ”om någon del fordrar, skall sockenstämmas beslut härom underställas K:s Befh:de, som eger tillse, att indelningen icke leder till någon rotes obilliga betungande.”
Derigenom tror jag, alt man i möjligaste måtto hade förebyggt de olägenheter, som kunna upkomma af rote-fördelningen inom församlingarne.
Man kan icke föreställa sig huru små rotarne möjligen skola blifva, om nu gällande stadgandet, får oförändradt fortfara, eller huru mycket vissa enskilda personer eller kretsar derigenom kunna varda betun - Den 30 Augusti. 167 gade.
Särdeles blifver det händelsen inora de församlingar, som ligga nära städerna.
Jag vill i sådant afseende anföra ett exempel från Calmar län.
På den tid jag derstädes var t. f. Landshöfd., utgjorde Landshöfd.-hostållel en rote för sig.
Detta boställe är visserligen ganska betydligt, men emellertid var förhållandet, alt en enda egendom utgjorde en rote.
Jag hade för noin del hvarken nytta eller skada deraf, ty jag innehade alldrig detta boställe.
Men jag nämner det såsom ett exempel, hvarthän role-fnrdelningen kan leda, och tror fördenskull, att det är nödvändigt förekomma de möjliga missbruken och olägenheterna deraf.
Genom antagande af Utskms förslag i denna punkt skulle, efter min öfvertygelse, ganska betydliga olägenheter kunna upstå.
Det är nemi. gifvet, i synnerhet hvad städerna beträffar, och detta har förut blifvit omnämndt, att vissa Irakier kunna vara bebodde endast af fattige, hvaremot i andra delar endast välmående personer äro bosatte.
Om det nu skulle stå i sockenstämmans skön att i afseende å fattig-försörjnings-besärvel indela församlingen i rotar, så är det gifvet, att den förmögnare delen af socknen kunde fä nästan ingen fattigvårds-tunga, under det att den fattigare blefve deraf alldeles krossad.
Man säger måhända, alt ett sådant beslut skall kunna öfverklagas.
Att ett sockenstämmo-beslul kan öfverklagas, kan icke förnekas, men dervid skulle K:s Befh:de, med den upslällning, som Ulsk:n gifvit sitt förslag, icke ega att efterse något annat, än huruvida det vid beslutets fattande lagligen tillgått, och om så skett, kunde icke sockenstämmans beslut af Landshöfdm uphäfvas, äfven om den största obillighet dervid förefunnes.
Samma förhållande, som eger rum i städerna, finnes äfven, ehuru i mindre grad, på landet och olägenheter skulle således äfven der upkomma genom antagandet af Utsk-.ns förslag, lill följd hvaraf, om en rote i och för sig sjelf är af fattiga mer betungad än en annan, ett sådant beslut, som nyss nämnts, skall kunna ålägga roten att ensam underhålla dessa fattige, äfvensom det beror på sockenstämman, att bestämma rotens storlek och gränsor.
Något bättre blefve visserligen förhållandet genom antagandet af Frih.
Alströroers förslag på sätt Hr von Hartmansdorff hemställt.
Men detta förslag har dock det emot sig, att den rättelse, som genom detsamma skulle åstadkommas, endast gäller det förhållande, som förefinnes i afseende på de fattige, när rote-fördelning sker.
Det står nemi. i delta förslag: ”dock alt i fattigvårds-samhälle, der fattigförsörjningen dittills icke rotevis besörjts, och vid indelning dertill kap inträffa, alt en eller annan krets eller rote, genom ett derinom varande större antal fattighjons försörjande, skulle tillskyndas särdeles mera tunga än de öfriga, jemkning i försörjnings-skyldigheten de förre och de sednare emellan bör ega rum, intilldess ett motsvarande antal af fattighjon i de mera betungade afgår.”
Här är således endast fråga om hvad sorn vid detta tillfälle finnes för mycket, och den rättelse, som genom Frih.
Alsirömers förslag åsyftas, kan derföre icke blifva af annat än öfvergående nylla. 108 Den 30 August i.
Författarns nuvartde stadgande, att sådan fördelning får ske, då alla på sockenstämman röslegande derom öfverenskomma, finnér jag deremot ganska lämpligt.
Man säger måhända, att dylik öfverens kommelse då sällan eller alldrig lärer åstadkommas.
Såsom ett motsatt exempel kan jag anföra, att ungefär en mil frän Stockholm Önnes en församling, der en sådan enhällig öfverenskommelse blifvit träffad; och då öfverenskommelse!! på sådant sätt tillkommit, kan raan vara förvissad, alt ingen obillighet förekommer.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra, anhåller jag vördsamt om afsag å Ulsk:ns förslag i delta hänseende.
Genom den förändring i Hovande stad gande, sorn Utsk:n föreslagit, liar jag i min reservation antydt att åtskilliga vådor vore att befara.
Pluralitelen inom Hiskin trodde deremot, att den svagares rätt skulle vara tillräckligt betryggad derigenom all han hos K. M:s Beflude kunde öfveiklaga en obillig fördelning och få den rättad.
Men så blefve icke förhållandet, ty då författnm icke innehåller någon föreskrift, huru med fördelningen skall tillgå, skulle, såvida beslutet derom lagenligt tillkommit, K. M:s Befhule sannolikt förklara, att man förfarit efter för falt n: a och således icke någon rättelse meddela.
Derföre har jag trott, att något tillägg lill den ifrågavarrde §:n vore behöfligt.
Jag instämmer uti hvad
Hr von Hartmansdorff yttrat, men skiljer mig dock deruti från honom, att jag anser det af honom förordade tillägg, som Lektor Sondén i sin reservation föreslagit, vara öfverflöd digt, emedan fatligvårds-lageu redan innehåller en föreskrift i detta hänseende.
Jag tror dessutom, alt det är formenligare, att en rättelse af Landshöfd.-Embelet sker i följd af inkommande besvär, än i följd af underställning.