Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven andra bland Kellgrens anmärkningar förekomma ganska oväntade: såsom t. ex. då han förebrår Leopold, att ha kallat Gustaf Adolf ”jordens vällust”; detta kan ingen Eröfrare vara, emedan en sådan ”alltid gör mensklighetens olycka, fastän han ock förde det rättmätigaste krig”; hvarefter hänvisas på ett ”Hr D’Alemberts yttrande”, enligt hvilket nyssnämnde Hjelte hade ”med mera sanning” skolat kallas ”Verldens skräck”, eller åtminstone blott ”Sveriges vällust”.
På ett annat ställe, der Leopold till liknelse använder syndafloden och den derefter i skyn såsom ett gudomligt skyddstecken satta regnbågen, skönjer väl Kellgren, att i dessa verser:
Så, när en trotsig ätt, med sträckt och hädisk arm
Ur öppna himlars sköt och vattnens afgrund kallar
De vilda böljors ras, som jorden öfversvallar
Och dränker fostren i dess barm –
talas om syndafloden; men förmodar, att med den ”trotsiga ätten” menas – stormarne, och tillägger i sitt genmäle på Leopolds försvar, att man i alla fall icke kan ”kalla med en arm”.
Detta sista påstår samme granskare, som dock annorstädes, då det gällde att mot en dylik honom förebrådd origtighet försvara sig sjelf (eller sin sång till Sergel), åberopar såsom skyddande klassisk förebild följande tirad af odediktarn J. B.
Rousseau, om verldens konstrika inrättning:
Son admirable structure
Est la voix de la Nature,
Qui se fait entendre aux yeux;
der man alltså finner en byggnad som är en röst, och en röst som låter sig höras (eller förnimmas) af ögonen.
Slikt kallade man hos oss, i en sednare tid (till en del med skäl, till en del utan) ”Phosphorismer”; och det är för sådana, som Leopold i denna kritik öfverallt agas.
Kellgren behandlar honom der såsom en yngling i känsla öfverspänd, i fantasi oklar och uppblåst, i metaphorer och öfverhufvud i uttryckssätt skrufvad, osammanhängande, oegentlig, dunkel, svulstig55.
Vare dock härmed hvarken sagdt, att alla stropherna af Leopolds ode motsvara i förtjenst de anförda, eller att icke mången af Kellgrens anmärkningar är fullt grundad.
Den har, onekligen, flerahanda lyten i conception och framställning; der anträffas till och med ställen, hvilkas mening knappt ljusnar ens genom de uttolkningar, som den unge skalden sjelf gifvit i sin replik.
Ett sådant är t. ex. då han låter
.......... vid blixtars låga
Ett folk af hufvudmän på vundna verldar tåga,
Att helsa Svears hopp och Vasars späda son.
Kellgren undrar, ”hvad det är för ett folk, som består af bara Generaler; ty annat kan väl ej förstås med Hufvudmän”.
Leopold upplyser, att med ”hufvudmännen” förstås – ”Ständerna, af hvilkas medlemmar en och hvar är hufvudman för den flock af hemmavarande medborgare, som uppdragit honom rättigheten, att i sitt namn styra och ställa med rikets angelägenheter”.
Vi kunna ej förtänka Kellgren, att han roar sig åt detta svar, och dessutom der saknar besked om de ”vunna verldarna”; ett uttryck, om hvars rätta mening äfven jag är villrådig.
– I sjelfva recensionen är han ändock minst obillig.
Här erkänner han, att det granskade skaldestycket bebådar ”en författare af verklig förtjenst, och af hvars ungdom man äger skäl att vänta förbättring”; att der ”saknas hvarken bildningskraft eller qvickhet”, ehuru ”bildningsgåfvan ofta liknar en feber-yra och qvickheten en flågeld, och skalden ofta talar ett oredigt språk, som han icke sjelf begriper”.
Men när sedan Leopold, efter tre månaders stillatigande, i en till Stockholms-Posten insänd uppsats tog till orda att försvara och förklara sitt poem, blef Kellgren het, och behandlade numera sin unge motståndare med yttersta missaktning.
Denne blef nu (N:o 66) stämplad rentaf till ett ”rimkräk”.
Den sålunda uppkomna stridskrift-vexlingen, börjad i slutet af Februari 1779 (N:o 41), fortfar sedan, i en mängd af numror, ända mot slutet af Maj samma år (N:o 104): på det vis, att alltid på hvarje fortsättning af Leopolds replik följer en fortsättning af Kellgrens mot-replik; och med ömsesidigt lika stigande hetta.
Att derunder misslyckade infall, barnsliga kitsligheter, snart nog också rama grofheter56 undfalla dem bägge, kan mindre förvåna, än att Kellgren, icke nöjd med att utmåla motståndaren såsom en galimathisk fantast, tillåter sig chikanera honom ej blott för hans ungdom och släta umgänge, ja för hans egenskap af Student, utan äfven med de directaste antydningar om utsväfvande seder – i en punkt, der Kellgren visst icke gjort sig berättigad till moralpredikant57.
Lustigt förefaller, att minen af en stor och afgörande öfverlägsenhet i ålder, liksom i umgängskrets, här antagen af Kellgren mot den fyra år yngre Leopold, är alldeles densamma, som längre fram antogs af Leopold mot den tre år yngre Thorild.
Föröfrigt har denna tvist sina synnerligheter.
Ej nog dermed, att, ehuru bägge förde den anonymt eller såsom icke varande sig sjelfva, enhvar genast ändå tog den andre uppenbart för hufvudet såsom talande å egna vägnar (så Kellgren strax i sin första svars-bit); bägge betygade tillika, midt under stridens förlopp, i hvar sin nummer med utsatt namn sin ledsnad öfver den, sitt missnöje öfver sina försvarares sätt, och sitt beslut att med tyst förakt låta dessa munhuggas bäst de ville; hvarefter kifvandet ånyo lika obesväradt fortgick.
Det hela är ett det åskådligaste prof af den vittra Kritikens dåvarande puerila tillstånd.
Endast derföre har jag här så utförligt berättat om en skriftvexling, hvilken, så haltlös den än var, kom att jemväl i Thorilds historia intaga en vigtig plats.
Den väckte nämligen tidigt hans förtrytelse öfver ett granskningssätt, som bestod i ett så lumpet kalfatrande af hvarandra; och den gjorde honom, för en tid, i samma mån till Leopolds vän, som den, för en tid, gjorde Kellgren och Leopold till ovänner.
Svagheten af en sådan Kritik, så omogen i sina omdömen öfver företeelser af samtidig svensk vitterhet, kunde ej bli sig olik, när den någongång företog sig att bedömma den äldre tidens.
En i Upsala under Professor Svedelii tillsyn utgifven och försvarad
Disputation befinnes af Kellgren löjlig, liksom i mycket annat, så äfven deri, att den hade räknat Frese bland skalder af värde.
Ännu några år längre fram (1785), sedan Leopold hunnit värfvas till bundsförvandt och medarbetare, se vi detsamma lagdt
Regnér till last, och den arme Frese, i en uppsats af Leopold, ånyo framhafd att begabbas.
”Man vet” (säges här på spe), ”att liksom Trievald var en Svensk Boileau, var vår store Frese en Svensk Rousseau.”58 Sannolikt nedlät sig ingendera, äfven under sin följande lefnad, att bevärdiga Freses Dikter med ett ögonkast.
om de kunnat gissa möjligheten af en efter blott ett halft århundrade kommande dag, då till och med ”en af de Aderton” skulle påstå, att Jacob Frese är en större skald, än den fransyske styltgångaren?
Utan tvifvel hade de trott verldens sista tid, eller åtminstone en ny ”medeltid,” vara i antåg.
Vid härmed gifna teckning af den ursprungliga Stockholms-Posten, bör kanske bifogas: att den, visserligen, icke skrefs af Kellgren ensam; men af honom allena styrdes.
– Mot sjelfva karakteristiken bevisas ingenting af små undantag, der någon grannsynt efterspanare torde uppleta skymtar af högre och grundligare åsigter.
Då man vet, att redan i de första årgångarne en och annan uppsats härrör från den både i Christendomskunskapen
och Tyska Litteraturen mera hemmastadde Bergklint, kunna dylika spridda afvikelser från allmänna stråkvägen lätt förklaras.
I årgången 1779 (N:o 69) läsa vi till och med en ”Ode till Christus”, undertecknad med namnet J. H.
Kellgren.
Den angifves vara en ”öfversättning”.
Man kan ej tillbakahålla den fråga: hvarför träffas här under en öfversättning det namn, som icke, i denna tidning, plägade utsättas under skaldens originalpoemer?
Var det en åtgärd, hvarmed
Utgifvaren ville högtidligt ådagalägga sin betviflade christlighet?
– Men de fromma i landet läto ej lura sig.
Blicka vi nu från denna höjdpunkt ut och ned i den öfriga svenska Tidnings-verlden: så företer den allmänneligen en skepnad, som hade ärft, väl icke den politiska ohejden, men plattheten, osmakligheten, tölpigheten af den nyss upphörda ”Frihets-tidens” slutliga förpöbling.
Gifves ännu någon älskare af vett, som drager i tvifvel nödvändigheten och nyttan af Gustaf III:s revolution: då råda vi honom till det – visserligen heroiska – botmedel, att göra sig bekant med 1760- talets tidningar och flygskrifter; för att rätt lära känna den anda, hvars oupphörliga stigande i förhetsning och förgrofning ändtligen under åren 1771 och 1772 uppnådde sin yttersta gräns.
Om jag hänvisar blott till några på måfå framdragna ur högen, t. ex.
Den förklädde Argus (1761), Den nya Svenska Argus (1767), Den Oveldige Granskaren (1767), Myssan (1769), Argi Tidningar (1771), Harlequins-Tröjan (1771), Tornväktaren (1772), Stockholms Sqvallerbytta (1772), Gå På! med gensvar:
Håll och Stå! (1772), Ur vägen, ur vägen allt Pillerpack! (1772), Vet hut och skäms (1772), Karbasen (1772), så har jag kanske ändå, till större delen, förbigått de allra-sämsta; fastän de dåliga härmningarne af den ton, som Dalin sökt anstämma i Sveriges periodiska litteratur, äro lika många intyg, huru djupt denna ton var förstummad.
Men redan de nämnda torde skänka ett mer än tillräckligt lystmäte.
Uppdykandet ur en dylik mörja kunde blott ske långsamt.
Väl får man i de tidningsblad, som framkommo under sakernas nya ordning, det nöje, att slippa se parti- och riksdags-frågor (bland hvilka äfven åtskilliga moderna) afhandlas – ungefär så som de afhandlas ännu; men denna njutning är ock nästan den enda man af dem kan hämta.
Det Nyttiga blandadt med det Nöjsamma (1772, märkvärdigast genom en öppen tillgifvenhet för Carl XII och en halföppen för Görtz), Moraliskt Nytt (1774), Dykaren (1779), Couriren (liktidig), Hvad Behagas (1781), Granskaren (1782), Angenäma Sjelfsvåld (1783), Oskyldiga Tidsfördrif (1784), med flera sådana, gifva en alltför måttlig hugnad.
Man kunde förmoda, att skämtbladet Hvad Behagas, såsom utgifvet af Bellman, skulle göra ett undantag; men dess skämt är mera sluskigt, än snillrikt59.
Hugnaden växer ej, om vi med dessa ock sammanfatta de hufvudstads- och småstads-blad, som ägde en mera seglifvad tillvarelse.
Bland dessa fortfor Dagligt Allehanda, att intaga främsta rummet.
Det ville ingalunda gälla blott för hvad det egentligen var: ett för Stockholm behöfligt police- och annonce-blad.
I trots af Gyllenborgs yttrande, att det hade uppvuxit ”på Vitterhetens graf”, spelade det alltjemt ett slags vitter rol.
Med en smak, närmast befryndad med Nicanders och Bagers, men lika vänligt inrymmande Thorilds verser, som deras, blef det omsider en för både Thorilds och Swedenborgs anhängare beredvilligt upplåten försvarsplats.
Vid den tidpunkt, då Thorild först uppträdde
på sin kritiska bana, såg Dagligt Allehanda, bredvid sig och Stockholms-Posten, i hufvudstaden utgifvas ett Söndagsblad och ett Aftonblad.
Det förra hade till syfte, att med sitt innehåll samvetsgrannt motsvara sin titel; det sednare, att genom allvarsamma medborgerliga uppsatser gagna en allmänhet, som just derför lemnade dem olästa.
Det var ett af Creutz uppmuntradt, af en hederlig och förståndig Swedenborgare
Halldin60 vågadt försök till en tidning i ädelt royalistisk rigtning.
Konungen utlät sig dock genast om profnummern, i ett bref till Creutz, som hade skickat den: ”veckoskriften är rätt bra, men jag fruktar att hon ej vinner debit: ty det är endast ovett, som roar vår allmänhet”61.
Spådomen slog in; och visst är, att den höge spåmannens öfvertygelse syntes till fullo bekräftas genom ett hittills af oss onämndt blad, som vid samma tid och på samma ort utgafs.
Detta, öfverflyglande både Aftonbladet och de öfriga, var likväl dertill så berättigadt genom sin utgifvares onekliga talang, att Thorilds loford, gifna vid tjugufem års ålder i prospekten till ”Nye Granskaren”, kunna, vid jemnförandet med de samtida svenska dagpapperen, fullkomligt begripas.
Detta blad, som ej blott täflade i popularitet med sjelfva Stockholms-Posten, utan hos de såkallade ”patrioterne” åtnjöt en vida större, var den tidens beryktade oppositions-organ: den från 1781 till 1784 lefvande ”Välsignade Tryckfriheten”.
Det corrosiva element, som i Stockholms-Posten meddelade sig sådant det hade anfrätt den förnäma och fina sällskapsverlden, representerades här sådant det fanns hos plebejerne, med en redan sansculottisk, men ännu af Konungamakten kufvad ilska.
Utgifvaren var en afskedad Major Peter Lund, som blifvit skild från tjensten för ett subordinations-brott, men sjelf framställde sig såsom offer för blotta adelskapets företrädesrätt hos en godtycklig konungagunst.
Han hade derom fört en rättegång; och sedan slagit sig på tidnings-skrifveri, för att – hämna och försörja sig.
Den bekanta Johnsonska satsen: patriotism is the last refu,ge for a scoundrel fann här, i Sveriges litteratur, väl icke sin första, men sin första (på sätt och vis) lysande tillämpning.
Lund var likväl ej en skurk; men en trashank; och – det måste medgifvas – en trashank med hufvud, med fyndighet i konsten att välja och lägga sina ord.
Man såg derföre nu hos oss en gåfva, visserligen sedermera långt fullkomligare odlad, för första gången visa sig med någon grad af virtuositet: gåfvan, att vara ovettig med grannlåter och smäda med loftal; gåfvan, att på samma gång förtäckt och oförtäckt säga, åt och om hvem som helst, hvilken infami man behagar; gåfvan, att med leende lömskhet gäcka lag och myndigheter ur en bokstafligt oåtkomlig ställning; kort sagdt, öppet skända utan att kunna öppet beifras.
Väl uppskattas förr eller sednare till sitt rätta värde den dervid erforderliga konst, att, med behändig sammangjutning af en tiondedel sanning och nio tiondedelar lögn, offentligen ljuga på ett sätt, som länge gör all offentlig vederläggning omöjlig: men det egentliga syftet är dock vunnet; man har skadat så mycket man förmått, haft sitt uppehälle deraf, ja förskaffat sig, utom kläder och föda, på köpet en liten endags-gloria af martyr och snille.
Såsom vi sett, kan Stockholms-Postens eget programm lätt misstänkas för en smula ironi: särdeles när det jemnförs med ett spetsigt yttrande om Augusti Politik, som ett par år efteråt (1781, N:o 43) förekommer i en not vid en öfversättning från Propertius; ovedersägligen affattad i ordalag, dem Lund sjelf hade kunnat i sin tidning upptaga62.
Men dylikt hörde man af Stockholms-Posten blott liksom händelsevis och så ytterst sällan, att det snart föll i glömska.
Det hade dessutom aldrig der sin vederbörliga utstyrsel af gemenheter.
Detta behof gick
Lund till mötes; det var gemenhetens politiska ironi, som han gjorde till lifsandan af sin tidskrift.
En hväsande orm slingrade der alltigenom under blommor, som (med flit) öfverskylde den så glest, att den ständigt var synlig för allas ögon.
Redan i N:o 1 heter det: ”Sedan den i en välsignad stund välsignade regerings-förändringen gick för sig, hafva Skalderne ej annat att sjunga än det Allmännas röst, Nåd, Rättvisa, Mildhet, Ömhet, Mensklighet och Huldhet ifrån Thronen”.
Ett älsklings-thema är ”Regala Bränvins-inrättningens lycksalighet i Sverige”.
Man bör ”i ett särskildt arbete afmåla närvarande bränvins-författningars inflytning på allmänhetens välmåga, huru de lemna finance-kroppen de varaktigaste underhålls-styltor, fylla den så länge öfverklagade stats-bristen och rycka riket ur sin förra vanmakt” m. m.
Ett ungefär fullständigt profstycke af det hela, i afseende på Välsignade Tryckfrihetens ställning till Konungen, är N:o 4 med sitt ”Bref om det florerande Stockholm, ifrån en Handelsman i en liten Uppstad, till sin Svåger Grossören N. N. derstädes”.
Efter en den ståtligaste skildring af fäderneslandets och hufvudstadens sällheter, der, bredvid Krono-brännerierna, Nationala Klädedrägten, Operan, Spektaklerna och Theater-truppen figurera, slutar det med följande ”P. S. Gud låte Er, J Stockholms-bor, kunna bära all er lycka!
Högmodens intet; huru gick det med det stolta Tyrus, när alla verldens skatter och herrligheter liksom öfversköljde det?
– Käre Svåger! skicka mig listan på alla dem som cederat bonis af Borgerskapet i år; förlåt jag besvärar; Adieu”.
Ett af de krigsknep, som roa Lund mest, är att beskjuta Konungen med masquerade batterier, hämtade ur Roms historia, från Triumvirernes och Imperatorernes tid.
Icke nog med ”Bref från Brutus till Cicero om Cäsar och Octavius”, med ofvanskrift: ”Detta är en lectur för den nuvarande fria Svenska generationen, styrd af Förste Medborgaren” (de bägge sista orden äro tryckta med capiteler); icke nog med ”Bref till Nero från Seneca, som kostade hans lif”: läsaren undfägnas äfven med en mängd porträtter eller karaktersmålningar af gräsliga romerska tyranner, än Tiberius, än Caligula, än Nero, än Domitianus, än Heliogabalus; alltid, hvilket än namnet må vara, så tillställda, att man vid läsningen måste genast tänka på Gustaf III, eller i den afmålade se honom åsyftad.
T. ex.
Tiberius gaf vid sitt regerings-anträde stora förhoppningar, bemötte Rådet och Folket med aktning, kallade sig ”förste medborgaren af ett fritt folk”, påbjöd allmän tal- och skrif-frihet, lät sedermera förklädningen falla, afdankade de gamla ärevärda rådsherrarne, omgaf sig med unga villhjernor dåliga till hufvud och seder; Caligula vurmade för skådespel, slösade stora summor på aktörer, muntrade pöbeln med fester der han lät utkasta silfverpenningar och matkorgar, trodde sig vara gudomlig; Heliogabalus var till allmänt åtlöje veklig och yppig i sin drägt m. m.
Hvilken lag kunde antasta för sådant?
Hvad vore billigare, än att den arme, misshandlade Lund finge åtminstone i fred sysselsätta sig med att porträttera Romerska Kejsare?
Den afmålade var, såsom tydligen stod tryckt, Tiberius (o. s. v.); dragen kunde uppvisas hos Svetonius, Tacitus, med flera; ville någon åklagare säga:
”men der syftas ju ögonskenligt åt vår nu regerande allernådigste Konung”, så blefve dymedelst han, och icke Lund, majestäts-förbrytarn.
– Föröfrigt var denna tidning, ehuru i främsta rummet, likväl icke blott och bart en politisk.
Den ville jemväl öfverhufvud visa nitälskan för de då gängse begreppen om upplysning och fördomsfrihet, samt dervid vara ett i allmänhet underhållande blad, och i ej ringa mån vittert.
Den öfverflödar af Verser: vanligtvis ej sämre, ganska ofta bättre, än de flesta i den tiden skrifna.
Lund sjelf gjorde dylika.
Hans poesi har jemntupp hans prosas förtjenster och lyten: under mycken ostädning, en viss liflighet, verve, lätthet, drag af qvickhet, någongång af känsla; men en allmännelig utmärkelse af slurf och slöddrighet, en afgjord brist på höghet i lyftning, på renhet i stämning och smak, vårdadt språk, sedlig hållning och värdighet63.
Oväntadt kan då ej vara, att här öfverallt finna inströdda lockbetar af den tillförne omtalta arten: versbitar, stämplade af en sköraktighet, mestadels oförsyntare än Stockholms-Postens, men ofta, i sin grofva cynism, ingalunda oqvick.
Troligen härrör deras flertal från sjelfve Utgifvaren.
Men med slika kryddor biträdde honom äfven ett par ojemnförligt högre och rikare snillen; män, om hvilka måste sägas, att de i någon mån delade, om ej hans politiska, dock hans moraliska sansculottism.
Synbart är, att hans tidning blef oftare med vers, än med prosa, understödd af andras bidrag.
Man igenfinner der många af Lidners ungdomsdikter och gessneriserande idyller, jemte ett och annat stycke af Bellman.
Vid ett enda qväde, ett naturbeskrifvande, frestas man att tycka sig igenkänna författaren till ”Dagens Stunder”.
Misstager man sig ej deri, så kan förhållandet blott på det vis begripas, att denne, som dessutom alltid var fryntligheten och artigheten i person, hade af Lund blifvit öfverhopad med tiggeri och skänkt honom ett stycke vers såsom allmosa.
Af sig sjelft förstås, att politiskt grin är ett mål, hvartill Välsignade Tryckfriheten flitigt använder sin verskonst; äfvensom att något annat begagnande af Vitterheten, än till åtel för prenumererande själsfränder, näppligen kommer i fråga.
Att bakom Lunds opposition förmoda en djupare afsigt och plan, än den redan angifna, vore att göra honom förmycken ära.
Hunger är det, af honom sjelf, ohöljdt framställda grundmotivet.
Visst blandar sig deri retelsen, att skymfa den Mäktige så långt och så länge ske kunde; att skratta honom och hans anhang upp i synen; att bespruta dem med galla och bibringa dem gallfeber.
Mera lyckades honom detta med Konungens högste ämbetsmän64, än med Konungen sjelf; som hade till sed, att aldrig taga illa vid sig öfver sina fiender och att unna dem en tids spelrum, tills han omsider fann godt att kasta sig öfver dem med ett lejonsprång.
Men handtverket var dock ett lustigt, och gaf tillfälle, att derjemte äfven roa sig på bekostnad af åtskilligt annat.
Likväl säger han rent ut, gång efter gång (och i sådant talar han upprigtigt), att han drifves af svält, att han vill nedlägga pennan om han får sin nödtorft, att han gerna kan, när som helst, tiga – för hederlig vedergällning.
Och likasom han antyder detta utan all blygd, så tigger han ock oupphörligt om prenumeration, om köp af lösa numror, håller i alla möjliga skepnader jagt efter afnämare, och klagar att ej ha tillräckligt många.
Näpna äro hans påfund, att utbjuda sin tidning i andra tidningsblad.
T. ex. i Stockholms-Posten 1781, N:o 283, med följande anmälan: ”Nästa Måndag, eller den 10 December, utgifvas på engång fem numror af Välsignade Tryckfriheten.
Då ämnet är frivolt och ganska verldsligt emot det i N:a 49 och 50, så ser man med grämelse, att tilloppet eller debiten blir obetydande; ingen anstalt är derföre gjord till trängselns undvikande i Hr Runemarks Boklåda, der dessa bladen särskildt endast finnas till köps”.
– Så fortgick spelet; tills omsider alltsammans (hvad han bort kunna förutse) tog en ända ”med förskräckelse”.
Konungamakten hade genom Gustaf III ånyo blifvit någonting, hvarmed det ej gick alltför länge an att narras.
Redan en gång bragt i klämma, och derefter en tid fortsättande sitt blad under det omvända namnet ”Tryckfriheten den Välsignade”, lyktade han ändtligen sig värdigt: med att låta sig skrämmas af hotelser, och för en liten drickspenning65 – kanske årlig – afstå från sin fabrik.
Den upphörde med den 22 April 1784.
Åtta år förgingo, innan man hörde vidare af honom.
Möjligen hade han sin hand med i någon eller några af de anonyma skänderamsor, som utgöra det mesta af dessa års handskrifna oppositions-litteratur; hvars nedriga ilska, hindrad att andas ut i tryck, med detsamma hindrades att på ett för Gustaf III:s minne förmånligare sätt bortdunsta efter en flygtig luftförpestning.
Hans offentliga bana förblef slutad.
Väl uppträdde han, efter Konungens död och kungörandet af Hertig Carls Tryckfrihetsförordning, med än en fortsättning af sin fordna tidskrift.
Sammanfattande i sin nya titel bägge de förra, kallade den sig nu: ”Välsignade Tryckfriheten och Tryckfriheten den Välsignade”.
Men den utföll matt, synes ej haft framgång, och lefde blott under sednare hälften af 1792.
Måhända dog han sjelf vid denna tid.
Blott så till vida är han i det yttersta sig lik, att han äfven här framstår hungrande, processande, tiggande; det sista hos hela verlden: hos Allmänheten, hos Stockholms Borgerskap, hos Hertigen Regenten.
Mellertid, hurudana än mannens bevekelsegrunder månde vara, låg dock, under hans styrkas dagar, öppet i ljuset för hvarje opartisk, att i hans blad ändå – och stundom äfven i allvarlig ton – verkliga sanningar blefvo sagda.
Detta, och skådespelet af det personliga mod att uttala dem i åsynen af en hardt nära enväldig Konungamakt, var hvad som slog an på Thorilds unga sinne; så, att denne, som likväl i ett bref till Heurlin66 visat sig ganska klart inse Lunds rätta halt, i anmälningen af sin ”Nye Granskare” kallade hans Välsignade Tryckfrihet ”det nu vigtigaste af våra blad, och rikast märkt af en stark och träffande sanning”67, – ja, tillade ännu en och annan berömmelse, svårare att försvara.
Men till något deltagande i det prisade bladet kunde Thorild ej beqväma sig.
Han var dertill, oaktadt all sin demokratism, en förmycket förnäm natur.
Hans enda bidrag blef en på prosa gjord tolkning af ett stycke ur Young, hvilket Lund – som ville närma honom till sig – hade bedt honom för sin tidning öfversätta.
Det finnes i dubbelnummern för den 19 Febr. 1784, med en förutsänd inledning af detta bref ”till Förläggaren”68, hvari man strax igenkänner auctorn.