Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hr von llartmansdorfTs förslag kunna komma under öfverläggning, emedan de varit inbegripne uti den gemensamma förkastelse, som innefattades uti afslag på Frill.
Jag kan icke neka riktigheten af den siste värde talarens deduction; men den utgår från ett helt annat begrepp om det nu beslutade föredragningssättet, un jag tror alt man kan komma till.
Det närmar sig all betrakta hvarje förslag till dess innehåll, och att således, på sätt Gr.
Spens vid öfverläggningens början yttrade, urtaga de egentliga grundsatserna, som finnas i hvarje förslag, oell derefter rangera föredragningen.
Då likväl R. o. Ad. frångått denna ide'e, och genom föregående beslut fastställt, att hvarje förslag till gemensam tanke skulle anses såsom ett belt för sig, på så sätt nemi., att förkastandet utaf det ena förslaget icke hindrade upptagande af ett annat, sorn innehöll samma satser som det förkastade, såvida dessa satser i någon mån voro olika; så vore det uti tillintetgöra ett re - ■xi\
October f. ra. dan fattadt beslut och att gifva discussionen en annan och ny riktning, om nian, på sålt Hr von Troil yrkat, skulle hufvudsakligen låsta sig vid de grundsatser, som förevar, förslag kan äga gemensamt med de förslag, som efterfölja.
Jag får således bekänna, alt jag icke kan gå in på ett sådant föredragningssätt, utan förenar jag mig i detta hänseende uti livad Hr Lefren sednast yttrat.
Jag anser mig, i anledn. af Hr Lefrens anmärka., att mitt förslag skulle hafva undergått förändring sedan det anmältes i Ståndets plenum, böra gifva tillkänna, att förslaget är oförändradt sådant det afgafs till R. o.
Jag begagnar detta till lalle att, i anledn. af Frih. Boyes aninärkn. ehuru jag anser ett sådant förtydligande icke ytterst nödvändigt, hos Hr Frih. och Landtm, samt R. o. Ad. anhålla derom, att då förslaget framslälles till R. o. Ad:s antagande eller förkastande, ett ord deruti måtte få tilläggas, så att, då det nu heter — ”jemte upphörandet af all sjelfskrifven representationsrätt”—■ det i stället mätte komma att heta: ”jemte upphörandet af all omedelbar sjelfskrifven representationsrätt.”
Äfven anhåller jag, att ett annat ord måtte förändras, hvarigenom meningen blir öfverensstämmande med Hr von Hartmansdorffs förslag.
För samma rättighet i utöfning af riksdagsmannakallet, hvarför Hr von Hartmansdorff fordrat antingen en viss ålder eller att förut hafva utöfvat riksdagsmannabcfattning, har jag deremot fordrat begge dessa alternativ.
Detta gifver mig anledn. att begära, att ordet och måtte utbytas mot ordet eller.
—Hvad angår Gr.
Frölichs anmärkn. att det föredragningssätt, som jag föreslagit, skulle vara stridande mot R. o. Ad:s beslut, så har jag uppfattat beslutet på så sätt, att R. o. Ad. ansåg frågan icke höra behandlas så, att man ingick uti en systematisk analys af hela representationsförslaget, bestämde vissa grundsatser och frun dessa grundsatser utarbetade ett helt förslag; men jag har icke funnit, att Ik. o. Ad. genom sitt fatlade beslut förhindrat sig att på en gång pröfva de förslag, som stå i mer eller mindre oskiljaktigt samband med hvarandra.
Om man företager öfverläggningen på det sätt, som Hr von Troil yrkat, och hvilket äfven till någon del instämmer med hvad Frih.
Sprengtporten föreslagit; så återkommer man till det föredragningssätt, som Gr.
Spens uti ett föregående plenum begärt, oell som R. o. Ad. då icke tycktes vilja antaga.
Mig synes således, att frågan derom redan är afgjord och afslagen; mea om Hr Frih. o.
Landtm, samt R. o. Ad. anser frågan i det fallet vara öppen, så anhåller jag att få fästa Ståndets uppmärksamhet så väl på fördelarna, som på olägenheterna af ett dylikt föredragningssätt.
Till de förra hörer, att man Den ly O c t o b e r f. ra.
Ian genom frågornas delning förenkla iliseussionen, oell snarare komma till slut med hvarje särskildt ämne.
Det kan till och med hända, att nian förvärfvar sig större pluralitet för hvarje särskild fråga, än som i annan händelse skulle vinnas.
Men till olägenheterna måste man räkna, att som frågorna blifva många och öfverläggningarna långvariga; så blifver det olika pluraliteter, som göra sig gällande för särskilda frågor, hvarigenom man vid öfverläggningarnes slut finner sig sakna sammanhang i det hela.
Man har visserligen fått ett förslag, men ett sådant, hvarmed ingen är belåten, utom den som icke vill hafva något hvilande.
Om åter hvarje uppgifvet förslag skall i sin helhet underställas
Ståndets pröfning till antagande eller förkastande, så kunna de, som icke vilja hafva någon förändring i det närvar, förhållandet, hoppas, att om en hvar, som sjelf uppgjort något förslag, vill för dess framgång undanrödja alla andras: så skola desto flere slå sig tillsammans att underkänna hvart förslag för sig, hvarigenom man slutligen skall komma derhän, alt intetdera antages.
Svårigheter möta således hvilketdera sättet man väljer.
Jag skulle dock tro, att de, som verkligen nitälska för något bättre än det närvar., icke skola af förkärlek till egna förslag låta sig hänföras att hellre afslå hvar och en annans, än alt icke få sitt eget fram.
Likväl är det min öfvertygelse, att, ifall alla afsloges, och Ståndet således uttryckte att det icke kunnat förena sig om någon förändring; så vore det bättre, än om Ståndet antagit ett osammanhängande.
Sådant bör ej vara att befara, om något i sin helhet antages, emellan man bör förutsätta, alt hvartdera för sig är uppgjordt efter en sammanhängande plan.
Vid öfvervägande af dessa begge föredragningssätt, måste jag således förena mig roed Hr Lefreåi, Gr.
Frölich och andra talare, som ansett hvarje förslag böra i sin helhet förekomma.
1 sådan händelse bör binder för antagande af ett efterföljande förslag, innebärande vissa likheter med ett föregående, icke uppkomma deraf, att detta blifvit förkastadt, emedan ogillandet kunnat härleda sig ifrån andra omständigheter, hvari stadgandena varit olika.
Hvad nu särskildt Frih.
Sprengtporten förslag angår, så är det så vidsträckt, att uti dess omfattning kan ininbegripas både Frih.
Hamiltons och mitt förslag, ja kanske ännu Heres, om det närmare granskas.
Olägenheten af så allmänna satser är, att man icke vet hvart eller hurti långt nian kommer.
Om Ståndet stannar vid Frih.
Sprenglportens förslag och icke bestämmer sig närmare, så skall Const.- Utsk. sakna kännedom om Ståndets egentliga mening.
Men då man nu talar om de flera särskildta ingifna förslagen, så befarar jag att mången af R. o. Ad:s ledamöter kanske icke hört dem eller minnes hvad de innehålla.
Jag skulle derföre hemställa till Hr Frih. o. Landtm,, om ej skäl vore att, innan öfverläggningen om Frih. Sprengtporten förslag i5 H, 29 Den ij Octobcr f. uu fortsältes, låta uppläsa de särskildta förslagen, såvida de innehålla bestämda lydelser, på det
Ståndets ledamöter må veta huru många och hurudana förslagen äro.
Jag anhåller att få veta, om Frih.
Sprengtportens förslag är föredraget, eller om fråga blott är om det skall först i ordningen förekomma.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att föredrngningSördningen nu genom R. o. Ad:S beslut vore bestämd, och att det nu vore Frih.
Sprengtportens förslag, som vore för R. o. Ad. till pröfning föredraget.
Då roan icke knn bedomina hvilkendera principen, antingen af ståndsval eller af allmänna val äger företräde, utan att med hvarandra jemföra dessa principer; så anhåller jag att lill en sådan jemförelse för några ögonblick få utbedja mig R. o. Ad:s uppmärksamhet.
Hr Munck af Rosenschöld uppläste derefter följande:
Jag vill på förhand bedja det H.
Ståndet om ursägt, att jag kommer att blifva vidlyftig; men jag förutser, att en åsigt i representationsfrågan kommer att göra sig gällande, hvilken jag anser skadlig för fäderneslandet; jag förutser, att den majoritet, som hittills segrat, vill fullborda segren, medan den följes af en blind opinion, — jag vill så godt jag förmår för en efterverld ådagalägga, att jag icke låtit bedraga, blanda eller irra mig.
Jag skulle icke besvära H. R. o. Ad., jag vill icke säga med att höra på, men med att försumma sin tid, under det jag uppläser hvad jag hår att anföra, helst jag sjelf är besvärad deraf; jag skulle i tysthet begrafva min reservation i prot, så framt det medgåfves af formerna.
Jag har redan tillförene yttrat de skäl, hvarför jag anser, att vi böra antaga Coust.Ulskrs förslag till nationalrepresentationens ombildning, medelst upphäfvande af ståndsjndelningen och representationens grundande på allmänna val.
De voro i främsta rummet, att derigenom sammangjÖto sig alla de skiljda intressena till det enda fosterländska; den enhet och enighet, som derigenom vanns icke blott inom representationen, utan inom hela nationen; det föreningsband, som det skulle utgöra mellan alla dess splittrade krafter, så behöfligt i närvarande ställning.
Uti andra rummet de fördelar, hvilka likheten uti den samhällsinrättning, hvarifrån alla andra utgå, hvarpå de byggas, skulle i politiskt afseende medföra i hänsigt till våra grannfolk; hvilka fördelar jag anser lika vissa, om denna likhet uti statsbyggnaden uppstår, som för vårt politiska bestånd nödvändiga.
Härtill vill jag
Den ij Octobcr f. m. nu lägga eif, hemtadt endast från den sak, vi hafva till afgörande, i och för sig sjelf betraktad; det nemi., att jag anser detia vara det enda förslag, sorn kan förena alla de stridiga intressena; de måste alla i sin mån offra någon enskild fördel för det allmännas basta åt fäderneslandet; de kunna göra det, ty de s(å alla i lika förhållande till detta gemensamma fädernesland.
Bibehåller man Stånden, skola alla söka vinna något; men intet tycker sig hafva något i hufvudsaken att uppoffra; alla hafva för litet.
Detta förslag har ännu elt företräde; det har auetoriteten för sig.
Hvar och en af de herrar, hvilka här inlemnat särskildta förslag, har förkärlek för vissa små egenheter, karakteriserande drag uti sitt förslag, om hvilkas företräde han är fullt öfvertygad, och från hvilken öfvertygelse han skulle anse fegt eller rättare sagdt lättsinnigt, orätt och samvetslöst att vika.
Det är Const.TJtsk-.s skyldighet att inkomma med förslag till de förändringar i grundlagen, det finner högst nödiga och nyttiga.
Att Utsk. haft något skäl att anse en förändring af grundlagen i afseende på representationen nödig, torde ej af många bestridas; att den äfven kan vara nyttig, torde vara lika allmänt erkändt; frågan huru den hör vara, är blott det hvarom tankarne äro delade.
Detta förslag kan slutligen, enligt min öfvertygelse, icke blifva föremål för de hemliga känslor, hvilka skulle uppstå, om ett förslag af enskild motionär preferera des framför de andra.
Att Coust.Utsk. rimligtvis icke kunde inkomma med något annat förslag än detta, derom är åtminstone min öf~ tvgelse orubblig.
Man har ännu icke hunnit uppfinna mer än tvänne hufvudgrunder för en samhällsbyggnad; det är antingen den ursprungliga, hvartill nutiden återgått, då hela samhället betraktas såsom en enhet, då alla födas med lika anspråk, lika rättigheter uti samhället, — jag vill kalla den enhets- eller folkprincipen uti samhällsbyggnaden; — eller också den småningom utbildade och sedermera i medeltiden herskande principen, då det stora samhället betraktades såsom inbegripande under sig flera mindre, hvarje med olika rättigheter, först grundade på personliga förtjenster, sedan fortplantade genom börd; denna vill jag kalla samhällets mångfalldighetsprineip, stånds- eller kastindelningsprincipen.
Dessa äro hufvudprinciperna i samhällsbvggnadskonsten liksom den doriska och corjnthiska pelareordningen voro det i den materiella, i den sköna byggnadskonsten.
Måhända man får lägga härtill en sednare tiders uppfinning, som är en sammansättning af dem båda, och kan uti samhällsbyggnaden anses innehafva samma plats, som den sammansatta pelarordnirigen uti architekturen ; det är då, jemte börden, äfven rikedomen intager en vigtig plats uti samhället, den vill jag kalla samhällsbyggnadens tvåfalidighetsprincip, eller den arislocratiska samhällsbyggnadsordningen, eller classprincipen.
Den 27 October f. m.
DS vår nuvar. på ståndsprincipen grundade samhällsbyggnad skulle förändras, syntes mig Utsk. mycket mindre hafva kunnat haft möjligheten för sig att träffa den punkt, hvarest allas önskningar sammanföllo, om det, med bibehållande af denna princip, detta hufvudthema, endast hade gjort några förändringar, några variationer på detsamma, än då det utgick från en helt ny princip, då alla måste göra lika uppoffringar och hade lika vinst att förvänta.
Emellan Utskrs förslag och den representation vi äga, skulle kunna göras lika många varierande förslag, som vintergatorna gömma stjernor, och man skulle ändock icke hafva funnit deri punkt, der allas önskningar sammanträffade.
Enligt min förmening är denna punkt och kan endast finnas uti ett sådant förslag, der alla Stånden mäste uppoffra lika och få lika; uppoffra alla sina privilegier och få alla lika rättigheter.
Jag tror det gifves intet haltande häremellan på båda sidor; vi måste antingen förkasta ståndsindelningen, för att återgå till hvad vi ursprungligen varit, ett folk med lika rättigheter, eller också bibehålla hvar hvad vi äga.
Annars skulle alltid tvist uppslå om huru mycket det ena Ståndet hade rätt att bibehålla, och huru mycket det andra borde afsäga sig.
Utsk. hade, enligt min öfvertygelse, ingalunda uppfyllt sin pligt, om det inkommit med ett förslag, som ej var en sjelfständig skapelse, jag vill ej säga en ytterlighet, för att ej missförstås, men en hufvudprincip, alt jag må så säga en generalbas.
Detta förslag innefattar alla de andra här gjorda under sig, hvilka endast äro variationer mellan de tvänne generalbaserna af olika skolor — Const.Utskrs förslag och den ståndsindelning vi äga.
Mot de särskildta förslagen vill jag anmärka: 1:0
De, som grunda sig på fem Stånd och val, hafva först det emot sig att vara bvggda på en irrationel grund.
Ty likaså väl som att antaga fem yrken eller Stånd, kan man antaga sex; innevånarne från de talrika fisklägena i Sverige kunna hafva lika stor rätt alt blifva representerade, som de s. k. ståndspersonerne, helst då de, åtminstone från fisklägena i Skåne, äro folk af ansenlig förmögenhet och vida högre bildning än i allmänhet BondeSt.; ty de utgöras ej blott af fiskare, utan af en mängd sjöcapitainer, skutförare och skeppare.
Samma grund, som finnes för sex Stånd, kan finnas för trettiosex och ännu flera; ty skall man bedomina samhällsmedlemmarne i förhållande till deras yrken, blir det en mångsidig figur, hvars sidor ingen räkna kan; men i afseende på deras förhållande till samhället, endast betraktade såsom samhällsmedlemmar, kunna de liknas vid en odelbar punkt; ty allas deras förhållande och skyldigheter till det gemensamma fäderneslandet, såsom sådant, äro lika, hvilken princip också Utsk. antagit.
För det andra äro de byggda på en mycket illiberalare grund än den representation, vi nu hafva, och gifva den andra statsmakten ett mycket stör - Den sj October f. ra. 329 re inflytande öfver representationen; de göra denna snart sagdt till ett skuggspel.
Uti den representation, vi nu hafva, ingår egentligen blott ett beroende element eller PresteSt.
, hvars ledamöter endast hafva representationsrätt på grund af sina embeten.
Alla embeten anser jag vara en utgrening af styrelsen, och när embetsmannaelementet får öfverhand inom representationen, redovisar styrelsen för sig sjelf.
Inom Adeln och BorgareSt. kunna väl personer representera, hvilka aro embetsmän, men de representera ej på grund afembele, och dessa Stånd utgöras ej uteslutande af sådana; inora BondeSt. finnas hvarken några, som uro eller varit embetsman, och det representerar endast på grund af egendom.
Efter de nya förslagen komino Irenne beroende elemenler att ingå uti representationen:
Adeln, som ge nom den pluralitet embetsmannapersonalen har inom detta Stånd, så snart fråga blefve om val, endast kunde anses vara en delegation af en embetsmannacorps, en representation af en embetsmannaclass; Presterne endast en embetsraannaclass liksom nu; och slutligen de ofrälse ståndspersonerne, hvilka också äro till större delen endast embetsmän.
Derjemte skulle upptagandet af ett femte
Stånd uppdraga ännu skarpare gränser mellan Stånden; ty det är detta femte Stånd eller de s. k. ståndspersonerne, som hittills utgjort en föreningslänk mellan alla Stånden från dem, som stå på bördens tinnar, till den i mullen vadande bonden. 2:0 Gr.
Spens’s förslag, hvilket jag anser för det vådligaste af alla att antaga.
Mine herrar! söndringar kunna uppslå af sig sjelfva, det är icke något, hvartill man bör inlägga frön uti lagstiftningen.
Jag föreställer ibig, att sedan hvarje landskap fått sitt särskildta landskapsting, skulle derigenom utbilda sig ett intresse indnf detsamma,‘-skiljdt från det öfriga landets.
Vi skulle hafva lagt grunden till den bedröfligaste söndring, som kunde uppstå inom nationen.
Vi skulle återse det gamla Sverige med sina fylken ; hvarje provins’s innevånare skulle anse sig såsom en nation med från de öfriga skiljdt intresse.
Vi vore i samma ställning som Körd-Amerikanska republiken, hvars särskilda stater, måhända snart nog, komma att föra svärdet mot hvarandra.
Vi kunde måhända komma att få se ett drama, liknande det inbördes kriget i Spanien, uppfördt på vår national-theater.
Vi böra komma ihåg huru mycket blod det kostade, huru många hufvuden måste falla ett offer, emedan man ej ville erkänna Franska republiken bel och odelbar; och det var dock endast detta som kunde rädda Frankrike.
Jag tror redan af en talare blifvit nämnda Ludvig Xl:s förtjenster ora Frankrike, hvilken gjorde alla detta lands särskilda provinser beroende af Kronan ; ett förfarande, lika nyttigt för Frankrike, som det sätt, hvarpå det verkställdes, vanhedrande för honom sjelf.
Jag vill icke nämna hans värdige föregångare i Sverige, Ingiald IIIråda, som vann samma nyttiga ändamål Den j; Oc tobe r f. m. med samma afskyvärda medel; hail skulle hafva bränt våra fylkeskonungar förgäfves.
Jag beklagar, att provinsintressena göra sig så mycket gällande, sorn rm är fallet; jag skulle önska denna indelning af provinser aldrig funnits till namnet, och är fast öfvertygad, att om vi införde sådana landskapsting, hade vi gifvit näring och lif åt en den förfärligaste, månghöfdade tvedrägtens hydra.
Man mätte afhugga dess hufvuden aldrig så ofta, ännu förfärligare skulle de uppväxa ur såret, tills man förbränt det med Jolai vedbrand, förstört deras upphof ända till rolen.
Främst af allt bör man väl söka sammanhålla och sammanfatta alla intressen med det stora, fosterlandets.
Vi gå att skapa oss en framtid, och jag vill sluta med att i detta afseende lägga på edert minne, mine herrar! ord, sorn väl ej hafva något värde, då de komma ur min mun; men kanske det kan gifva dem något värde, att de blefvo sagda afen af »evidens störste män, stiftaren af ett nytt samhälle, då hans medborgare vid hans dödsbädd slodo kring honom och med tårar rådfrågade honom om den nya framtid, hvilken de genom hans ilöd sago för sig; orden voro — gifven akt derpå; mine herrar! ”enighet! enighet! eller tvedrägtens hydra skall förderfva oss!” de voro hans sista; mannens namn var Bolivar.
Jag anser, alt vi ej hafva gjort någon uppodling för stor, blott vi kunna vinna denna enighet; tvedräglen kan bringa det största rike i förderf, det mäktigaste folk till undergång; enigheten gör den svages kraft tiodubbel. 3:o Hr Mannerskantz har anfört såsom skäl för de af honom påvrkade classvalen, att de rike skilja sig så mycket från de fattigare och fattige i lefnadsvanor, att de ej kunde förås samman vid fråga om statsangelägenheternas afgörande; men hvad som är hufvudsak ligaste fordran vid dessas afgörande, som kan och bör vara gemensamt för alla sambällsclasser, är kärleken till fäderneslandet; den finnes ej mer än uti en enda skepnad, lika hos den fattige som hos millionär ren, och kan saknas hos dem båda; det är en dygd, sorn lika ofta fostras i kojorna, som den är en främling i palalserna. 4-.o Flere äldre talare hafva vttrat sig för bibehållandet af del representationssätt vi äga.
Jag vördar dessa röster, hvilka komma likt en varning från fäders grafvar; det är mig kärl, att män från ett tidehvarf, som snart icke iner är, söka öfvertyga oss om värdet af det pröfvade gamla, vilja vai na oss för att storma in på en okänd bana.
Men tiden går framåt, den rycker oss med sig, likasåväl sorn den kastar dem tillbaka; då de sjelfve måste vika för tiden, må de icke undra öfver, om hvad som svntes dem nytt, ungt och lefnadsfrisk!, synes oss föråldrad); nog känna de ödets lag, "allt är förgängligt under solen."
Det hör till de menskligt svagheterna att älska det, hvarmed man blifvit uppfödd; Den 17 Octo ber f. m. i3i så älskar den gamle gammaldagsdrägt, seder oell bruk, oell kan sällan tillbakabålla sin klagan öfver den nya lidens brister, hvilka tilltaga i samma mån som bans ålderdomskrämpor.
Jag vördar den tid, som varit, men tror alt vi böra älska den som är, lefva med densamma och söka att förstå den.
Jag vördar de institutioner vi hafva, hvilka i sekler varit Sveriges lycka och ära, men samhällsirträttningarna äro endast nationernas drägter; nationerna hafva också sina åldrar; vi hafva öfverlefvat dessa institutioners tidehvarf, vi hafva urvuxit dem, deras tid är kommen, de äio både utslitna och föråldrade, de hafva intet annat värde, än att vara ganda, och derföre vill jag lika så litet lemna ett nytt, om jag är öfvertygad att det är bättre, som jag med all den vördnad, jag hyser för ålderdomen, skulle vilja låta öfvertyga mig, att i sjelfva det ätt vara gammal låg ett företräde framför det att vara ung.
Nej! mine herrar, liden förstör allt, och 0111 vi skulle tro, att våra gamla institutioner ännu skulle kunna utgöra vår ära och lycka, liksom de varit det för våra fäder, och på de gamles tillstyrkan vilja bibehålla åt det unga Sverige denna gamla drägt, våra gamla institutioner; så hade vi gjort lika som ifall en yngling pä farfars tillstyrkan trodde sig kunna göra sin lycka med nationaldrägten.
Ingen större förändring, den mätte hafva aldrig så mångå i ögonen fallande företräden, har blifvit antagen utan motstånd; de flesta först sedan den generation, (nr hvilken de voro nya, nedstigit i grafven.
Så sago vi sjelfva christendomens införande kosta Konungar kronor och dess Undersåtare blod, innan den segrade; ja! mången steg för dess skull säkert i förtid i högen, om också icke lefvande; ty derpå har historien endast lemnat ett bevis, Kettil öchristen; hade man följt hans råd, hade vi säkert alla ännu varit ochristne.
IVog vet jag, att den förändring, sorn nu är i fråga, äfven måste dela lika öde med alla andra, att till en början blifva förkastad, att blifva kallad en politisk förbättring; men den skall äfven dela deras öde deruti, att slutligen blifva segrande.
Så mycket det smärtar mig att se, att den nu blir förkastad, så mycket gläder det mig, att jag kan hoppas lefva den tid, dä den skall komma att göra Sverige (vekligt.
Må de äldre herrska nu — men framliden är vår! de äga snart icke mer af Sverige, än sex fot jord; de kunna snart icke fordra iner, än alt vi skola vörda deras grafvar.
Den förändring, sorn är i fråga, är ingalunda den obetydliga inom representationen; den är, den innebär en vigtig förändring inom nationen; det är principen för ett nytt samhällslif, eller rättare lifspr incipen för ett nytt samhälle, slåndsindelningens upphörande.
För att motverka denna oundvikliga förändring, har man br ukat en taktik, som alltid anhängarne af det gamla, vanans philosopher, fördomens prester brukat, den, alt genom något nytt söka tillintetgöra a3a
Den aj O c to ber f. m. kraften lios det nya.
Så, för att motverka christendomen, talade de gamle Gudarne genom sina presters mun till folket, då de ej kunde motstå hvite Christ, och föreslogo, att de ville upptaga bland sig några af nordens tappre Konungar — men äfven detta var förgäfves; templen blefvo öde och offerlundens korpar skreko förgäfves på blod.
Äfven nu har förkärleken för det gamla, då den motsåg sig ej kunna hejda det nyås kraft, föreslagit att uppblanda det gamla med något nytt; men man skall ej derigenom undanrycka det bättre segren; sedan tron försvunnit, hlifvn Gudarne endast belåten, templen skola blifva öde, andan är borta, der bor endast död.