Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då samlade omkring honom Seved Tolfslag de simpla soldaterna och kökspojkarna och lakejerna, som nyss med möda öfvats i de första handgreppen.
Troget fäktande på lif och död omgåfvo de konungen, medan han sprang af hästen och rände huggvärjan genom de närmaste turkarna.
Framför honom gick Seved Tolfslag som en svart bärsärk och skyldrade med musköten, men så snart fienden trängde sig i vägen, gjorde han en sväng med bajonetten och skar en skörd åt döden.
En pistol riktades mot konungens tinning, men liksom rörd af en osynlighand böjde han hufvudet en fingersbredd åt sidan – och kulan snuddade endast öfver hans ansikte, men kastade
Hård sårad till marken.
Han såg general Axel Sparre bindas och afklädas.
Slamrande värjor och sablar höggo djupa hak i hvarandras egg.
I brottning med sin egen lifdrabant
Roos och två svenskar blef han järnhårdt fastgripen om midjan och mot sin vilja införd i kungshuset, hvarefter porten bommades.
Det var icke så han önskade den svärdsleken.
Vredens och stridslustens otålighet tände feber i hans blod.
Med afsvedda ögonbryn och blödande på näsan och örat mönstrade han i hofmarskalkens kammare sitt fyrtiotal af kämpar och nickade förnöjdt åt gamle Hultman, som med ett stort förband om hjässan och musköten på axeln stod i ledet bredvid Wolberg och Groll och Friberg och alla de tappraste bland de trogna.
Med rynkad panna och ljungande ögon och den långa värjan halflyft stormade han framför sina män genom salar och rum, där plundrarna redan hade inträngt.
Roos sköt och fäktade vid hans hjärtsida.
Den sotiga och tandlösa Åberg hukade sig under hans arm som en grinande evnuk och riktade värjstötarna uppåt mot turkarnas magar och bröst, men Seved Tolfslag gick sin raka väg framåt och grep man efter man vid skägget och vältrade dem ut genom fönstret.
Han ryckte till sig vapnen och bröt sönder dem under foten och kastade sedan bitarna ut på gården.
Det flämtade och frustade eld från fängkrut och pipor.
Det sjöng i korsade klingor och susade som harpslag.
I storsalen, där de två halfbrända vaxljusen ännu skeno på den uppslagna bibeltexten om mästaren, som vaknade och näpste vädren, kunde svenskarna endast igenkänna hvarandra på sporrstöflarna under den täta stigande röken.
Med ett så vildt skrän att många af de yngre ryste samman, begynte plötsligt janitsjarernas tofflor och tartarernas gula halfstöflar och hvita rockar att klättrande stiga upp i själfva röken som på trappsteg och försvinna.
Fåfängt höggo och stungo värjorna åt alla sidor, utan att längre träffa annat än tomma luften.
– Det är trollfolk! – mumlade Hultman och stannade bredvid bibeln, men konungen stötte en vattentunna ur fönstret, så att röken strömmade ut.
Då hittades plundrarna hängande på dörrar och lister, och på nytt dånade den yra lejonjakten genom kamrarna.
När ändtligen alla fiender voro utdrifna, ställde konungen sina återstående trettiotvå stridskamrater i små flockar vid hvart fönster samt gick själf omkring bland de döda och tömde kulorna och krutet ur väskorna på deras banteler.
Ännu blödande, lät han sin ena sårade hand förbindas af Roos, som nyss med ett pistolskott räddat honom i ett handgemäng mot två turkar.
– Jag ser, – sade han, – att Roos inte öfvergifvit mig, men hvar äro månn’ alla de andra, som svikit?
– Största delen lärer väl vara död eller tillfångatagen.
Konungens blick ljusnade därvid än mer, och han tog Roos vid handen och ledde honom tillbaka till storsalen, från hvars fönster musköterna slungade sin eld mot den allt närmare anryckande fienden.
Djup skymning rådde därinne, ty det led redan mot mörkningen, men mellan tunnorna och jordsäckarna syntes den vida ringen af rustvagnar, dörrar och vinkar, bakom hvilka turkarna närmade sig steg för steg, och hela gårdsplanen täcktes redan af stupade.
En kagge brännvin nedlyftes från vinden för att stilla den svåra törsten, och han, konungen, som ingen sett smaka annat än vatten, gick från knekt till knekt med glaset och uppmanade dem att icke taga mer än en klunk hvar.
Men när slutligen icke heller den styrkedrycken längre ville läska, hämtades vin och därmed fyllde han samma glas, som nyss gått från mun till mun bland manskapet, och tömde det själf som en gelike.
– Det är bättre, – sade han efter ännu en stunds rasande strid, – att vi som tappert folk försvara oss till sista andedräkten och så bli odödliga genom vårt mod och vår tapperhet, än att gifva oss åt fienden för att få litet längre lifstid.
Vid gevärseldens ojämna smattrande regnade styckekulor och bomber öfver det ensamma huset, och pilar med långa svansar af brinnande blår beto sig fast i takets spånor.
Under tiden spreds ett ögonblick genom röken en oväntad doft af hö och friskt trä som hade det fredliga herderiket skickat en hälsning från sina fält och skogslunder.
Snart framtågade dock genom trängseln en janitsjarhöfding med sina knektar likt en skarprättare med sina rödklädda drängar.
På ryggen buro de höbuntar och ved, men själf höll han en beckfackla.
När allt detta bränsle blifvit upplagdt på vindsidan om huset, kastade han däri blosset, och snart slog lågan öfver takstolarna, och alla dyrbarheterna på vinden omhöljdes i brand och rök.
Ensam och kvarglömd bland de döende låg Klysendorff på golfvet i en brinnande kammare, men för hvar gång han hörde ett nytt sorl af häpnad, klarnade hans bleka drag.
Ännu kunde han från gården urskilja aflägsna svenska tillrop.
Där stodo på ismarken utplundrade generaler och öfverstar i blotta skjortan och med bakbundna händer.
Tartarer, med galonerade drabanthattar på nacken och gula och svarta peruker fästa kring gördeln, hopkopplade vid långa kedjor sönerna af Sveriges äldsta släkter och gjorde dem till sina slafvar.
De bundo dem vid sina vagnar eller drefvo dem framåt med piskslag, och Gierta och Konrad Sparre bortleddes för att fjättras vid en brunn och vattna boskap.
En janitsjar gränslade på Brandklipparen och knöt sin ludna hand om stukatfästet på elfte Karls medförda värja, och pasjan satte sig redan med korsade ben på dynorna i sitt tält för att invänta slutet på striden.
Från kullarna, från de aflägsna moskétornen och från fästet i Bender stirrade tusentals häpnande åskådare på det flammande Herkulesbålet.
De sågo hur konungen och drabanterna med rockarna öfver hufvudet trängde sig upp mellan sadlarna på vinden för att stöta bort spåntaket men åter måste vika för kulorna och röken.
Från kammare till kammare drog sig skaran tillbaka under ramlande takbjälkar och stenar, beskjuten från alla fönster, med eld i kläderna och blödande från ansikten och skuldror.
I de upphettade musköterna gingo skotten löst af sig själfva.
Janitsjarerna ropade till hvarandra, att antingen var den svenske Karl en salamander eller också ville han nu bränna sig inne med sina män.
Hela bygden sorlade af glädje, men det var icke hämdens utan förundringens.
Mörkret hade fallit på, men skenet från lågorna upplyste gårdsplanen, och genom larmet ljöd konungens klara stämma.
– Kära Rooser, låt oss nu försvara oss med det lilla manskap vi ha kvar, ända tills det blir slut!
Han stred nu själf med karbin vid fönstret.
Liksom i följd af ett tyst beslut steg han ända fram till de sönderskjutna jordsäckarna och stannade där ensam.
Roos kastade sig emellan, och bedöfvad af en kula, som slog stoppningen ur hans skinnmössa, segnade han i sin herres armar.
Utan att träda tillbaka stod konungen lika orubblig med sin ädlaste lifdrabant i famnen.
Ursinniga störtade turkarna ännu en gång framåt mot fönstret men sträcktes till marken, och den glödande trossbottnen upplyste alla rummen som vid ett gästabud.
– Den svenske Karl håller fest! – sade pasjan.
– Poltava var folkets dag, denna blir hans!
Då uppstöttes porten.
Höljd af gnistor framträdde Seved Tolfslag på trappan och skyldrade.
– Plats! – ropade han.
– Konungen, konungen!
I spetsen för sina män skyndade konungen rätt ut i handgemänget, och de, som icke kunde följa honom, försvarade sig med ryggen mot muren.
Döende och döda föllo vid hans fötter, och öfver hans hufvud möttes de fäktande huggvärjorna i en spets likt ett tält af blankt järn.
Snafvande på sporren trycktes han till marken och öfvermannades, så att vapnet ändtligen kunde vridas ur hans hand.
– Annorlunda hade den dansen lyktat, – sade han, – om alla stannat på sin post.
Nu var det ingenting att tala om.
Så snart han hade rest sig, slocknade den ljungande glansen i hans ögon, och han utdelade som belöning alla sina dukater åt de janitsjarer, som mäktat att afväpna honom.
Oigenkänneligt svärtad af röken, med ena skörtet bortslitet från den sönderhuggna rocken, steg han upp på en purpursadlad turkisk skimmel, och omsusad af jubel som hade alla Islams fanor nyss blifvit lagda till matta under hans gångares hofvar, red han mot Bender och fångenskapen.
Han vände sig icke ens för att se tillbaka mot det flammande bålet.
Hela natten bredde lågorna sitt ljus.
På askhögarna i det rykande Carlopolis stodo turkarna med sina spadar, men redan i dagningen begynte Varnitsas kvinnor att vid svenskbrunnen fylla sina krukor med det kristallrena vatten, som de i kommande tider skulle bjuda främlingen och som gjorde den drickande hård mot både kärlek och kulor.
Rundt om under mullbärsträd och växande vinstockar sofvo de hemlösa krigarnas sista nedmyllade speciedukater med hjältekonungens bild i prägeln, och ännu långt efteråt, när herdarna och deras hustrur i stormiga höstdagar skördade af frukten, trodde de sig förnimma ur jorden ett muller af svärdsklang och kämpalek.
EXCELLENSEN.
Trumpeternas skräll hälsade mellan Moskvas festsmyckade hus den från Poltava hemvändande tsaren.
Framför honom tågade i led vid led, med urblekta och dammiga munderingar, de afväpnade svenska krigsfångarna.
På äreportarna af tegel sågo de målningar, där Österns vreda örn sönderref det drunknande eller af pilar genomskjutna svenska lejonet.
Hvart steg förde dem allt längre in i den främmande barbarstaden, som omslöt dem med sina fjälliga ringmurar.
Tornen liknade skyhöga flugsvampar eller sällsamt byggda himmelsglober, öfverströdda med uddiga guldstjärnor.
Bord med obekanta rätter och förfriskningar voro utanför hvarje större hus uppdukade för tsaren och hans herrar.
Ljus och lampor fladdrade framför breda svartskäggiga kristushufvud och okända helgon, men på båda sidor om gatan rusade folkhopen som vatten i rännilar och begabbade och förhånade de slagna.
Förgråtna änkor och tidigt grånade hustrur eller systrar, hvilka från de svenska provinserna vid Östersjön länge sedan bortsläpats i träldom, igenkände från fönstren sina anförvanter bland fångarna.
De ropade tröstande bibelord, men ingen hörde dem bland de styckeskott, klämtslag och segersånger, som rullade öfver staden med en vådelds och en karnevals lössläppta tumult.
Främst gingo soldaterna.
Där trampade de grå bataljonerna af magra finnar, hvilka så ofta, när en kamrat vinkat dem till vakteldarna, grinat i sina röda skägg och skakat sina musköter öfver drifvan och envetet upprepat sitt obegripliga »Seisomme tässä!» 1
– I såte finske bröder, – sade de fångna kvinnorna i fönstret, – medan era egna hem stått i lågor ha ni på lif och död följt de våra och stått på er post som mariga små granbuskar.
Få vi ännu en gång åka till en svensk julotta, då skola vi peka på granbuskarna, som stå utefter vägen i snön, och säga: finnarna, finnarna!
Så framtågade officerarna från de lägsta ända till öfverstarna och efter dem de tagna kanonerna med sina hästspann.
På en lång släde stodo de pukor, hvilkas dån så mången afton i skymningen på ett slagfält samlat blödande skvadroner.
På en annan släde stodo trummorna.
Hur ofta hade de ej i eröfrade städer med en snabb hvirfvel tvungit plundrarna att ögonblickligt sticka svärdet i skidan och ställa sig i ledet bakom en ung och segrande konung, som ljus satt på sin springare med den mottagna nyckelknippan ännu i handen.
Därefter kommo standaren och fanorna med sina landskapsvapen, men de buros omvända under vänstra armen och släpade i gatans modd.
Skinnvantar och blåfrusna händer knötos öfver de sönderskjutna dukarna, som ännu buro fläckar af sina sista försvarares blod.
Snöbollar, stenar och sand regnade öfver Södermanlands och Östergötlands gripar, Upplands riksäpple, Dalarnas och Nerkes korslagda pilar, öfver Västmanlands eldsflammande berg, Helsinglands bock, Blekinges löfviga träd och Västerbottens i midvinternatten framströfvande ren.
Allt ursinnigare stötte folket undan vakternas musköter och ropade:
– Smuts och skam öfver de hundarnas fanor!
Då drogo de ryska soldaterna blankt, och nu syntes den svenske konungens handhästar och hans bäddade bår och tomma, blåklädda fältstol.
Tätt bakom följde generalerna kring den nedböjde Lewenhaupt, och därefter kom fältmarskalken, men närmast framför tsarens häst gick excellensen Piper, statsministern, han som på storhetstidens middagshöjd stått vid två svenska konungars sida.
Han tycktes ingenting höra och ingenting se.
Han som hetat Sveriges kvickaste hufvud, hade i dag intet svar till de gapskratt och stickord, som hälsade honom från alla munnar.
Det såg ut som hade han gått i tankar på helt andra händelser och andra öden.
När han om aftonen blifvit förd till sitt kvarter och raketerna smattrade öfver den igenfrusna floden, satt han sofvande i länstolen och vaknade icke ens, när betjänten påsatte nattmössan och omsvepte honom täcket.
Åter blef det morgon och åter spelade klockorna.
Dag följde dag och år följde år, men alla blefvo de lika tunga.
Franckes och Arndts fromma skrifter lågo på hans bord.
Han förmådde fältmarskalken och Lewenhaupt att försonade skaka hand, och han blef en faderlig styresman för det olyckliga folk, som med honom dvaldes i träldom.
Förarmade svenska soldater mötte honom ofta i tidiga timmar, då han med hastiga steg gick gatorna framåt, endast följd af en liten skällande hund.
Så hände det oförmodadt, att han blef bortförd ur sitt hus, och när efter lång och ängslig väntan några landsmän åter fingo se honom under fri himmel, var det långt från Moskva och själf hade han blifvit en nedbruten gubbe.
Floderna begynte redan spränga sina isar och alla hjärtan att bulta af hemsjuka.
Petersburg hade nu vuxit upp ur de från svenskarna eröfrade kärrmarkerna, och på Peter-Paulfästningens gård stod en usel trähydda.
Utanför den kojan gick excellensen Piper fram och åter.
Efter att i sjutton dygn ha hungrat på vatten och bröd, fick han där hämta en timmes frisk luft.
Rocken var försliten och hängde i djupa veck.
Käppen darrade och vacklade i den hand, hvilken fordom kysstes af Polens konung och drottning och hvilken så mången gång innan namnet tecknades under en fullmakt eller förordning, mottagit silfveraskar eller snusdosor, fyllda med dukater och glimmande af diamanter.
På några stegs afstånd stodo vaktknektarna, och excellensen fick ej byta ett enda ord med någon annan än bataljonspredikanten Bredenberg.
Med särskild tillåtelse hade denne just nyss närmat sig kojan.
Han framtog ett bref från kamraterna i Moskva och läste det högt för Piper.
– Den lilla hunden, som excellensen vid sitt hastiga bortförande såg sig nödd att här kvarlämna, har ömt vårdats, men han har under ömkligt kvidande krupit undan i allehanda mörka skrymmen utan att vilja smaka hvarken föda eller drick och är han nu blifven död.
Gifve Gud att vi fångar kunde såsom detta oskäliga djur lägga oss neder i en vrå och förlösas från jordelifvet, men är det vår innerliga åstundan att hans excellens nu snart måtte bli friköpt och utväxlad och få hemvända till maka och barn.
För allt hvad han oss här varit som faderlig omhuldare och kristlig hjälpare skall han beständigt följas af våra tacksamma välsignelser ...
Piper stod med ryggen åt Bredenberg och stirrade envist ned i sanden.
Han grubblade icke på sina fångvaktares hårdhet, men örat förnam ur fjärran konungens förbittrade tadel.
Hade icke han, statsministern, frivilligt ridit in till Poltava och sträckt värjan?
Hörde han icke sitt eget folks förbannelser?
Hemma i Stockholm krossade stenar fönsterrutorna i hans hus.
Han såg sin hustru, fru Kerstin, packa samman alla de briljanterade ringarna och askarna och de många små silfverprydnaderna i förmaket, där audienssökande svenskar och främlingar fordom stått och väntat i hvar fönstersmyg.
Han kunde se henne i nattens mörker åka från staden på vägen till Ängsö.
Långa stunder kunde han inbilla sig att han själf satt i en svensk kyrkbänk och hörde prästen nedkalla Guds straff öfver den af utländingar mutade kungaförledaren Piper, som tillrådt de sista krigen och som af människoben byggt sig en väg öfver Ukrainas snödrifvor.
De olycklige medfångarna hade blifvit hans enda vänner.
Icke ens ett fädernesland ägde han längre, till hvilket han kunde längta.
Han ensam kände beskyllningarnas orimlighet, men han kunde icke blottställa sin herre, icke yppa statshemligheter.
Bruten stapplade han vid sin koja – en fånge som under landsmäns och främlingars smädelser måste dö tigande liksom han förr sett så mången namnlös knekt stupa i ledet.
– Eders excellens, – sade Bredenberg, – många bref likt detta, som jag nu uppläst, hinna till Sverige, ja, till konungen, och det förmäles, att han redan lär vara halft blidkad.
Tsaren har nu under hungersdagarna förmått eders excellens att skriftligen från grefvinnan begära en utbetalning af trettio tusen riksdaler till ändtligt friköpande ur fångenskapen ...
Ångra inte det beslutet!
Då skola onda tungor säga, att det sker af girighet.
Med friheten kan allt på nytt bli godt som i de forna år.
Piper svarade sakta:
– Jag önskar ej de åren åter,
på Christum all min sorg jag låter.
Men i detsamma vände han sig, blodröd i pannan, och ropade med tunn stämma:
– Hva’ tusan djeflar och böflar vill herrn egentligen?
Hemligt har jag bedt grefvinnan att utverka konungens förbud mot penningarnas skickande ...
Därmed jämt!
Med mina landsmän är jag hit kommen, och hos dem vill jag ock stanna, efter det icke blef oss civile förunnadt att få en kula.
Bredenberg log åt den gamle excellensens hetta men böjde sitt hufvud och blef stående bredvid bänken.
– Det sägs att tsaren ämnar föra ers excellens till hårdt fängelse i Schlüsselburg, och vid nära sjuttio år är kroppen ett skört käril ...
Innerligen ber jag i min enfald, vänd om till det hem, dit allt vårt hjärta trängtar, om än smädelser böja oss till jorden.
Lägg inte den outplånliga skammen öfver oss, att den man som stått två af våra största konungar närmast, omkommer i hunger och trasor, landsflyktig och oförsonad med sitt folk!
Piper famlade utefter kojans vägg.
– Böj han sin panna inför altaret och inte inför människors afdankade storheter!
Men blir han mig när, då förlossningen stundar, så se till att stoftet blir bäddadt på kryddor eller på salt och kan föras till hemmet.
Mina dagar äro snart räknade.
Har jag hos två herrar tjänat de svenske, må jag då ock till det sista i ödmjukhet tjäna, där de nu ha sina olyckligaste söner.
När Bredenberg med bekymradt sinne drog sig tillbaka, kom från det närbelägna senatshuset en flock svenska officerare i fårskinnspälsar och kappor.
Framför dem gick i brun mantel drabantpredikanten Nordberg, lätt igenkännelig på sin resliga växt.
De skulle utväxlas och hemsändas, och deras tiggarekram låg redan hoplastadt bland mjölsäckarna på en pråm vid flodstranden.
Uppe på fästningsvallen tystnade slamret af kedjorna, och de svenska arbetsfångarna sträckte sig öfver skottkärrorna och sågo efter sina hemvändande landsmän.
Snart begynte dock hjulen åter att gnissla och hackorna att klinga.
Det var de ringa och namnlösa, de lefvande döda, som ingenting visste om de sina och som aldrig skulle bulta på stugdörren men stanna och försmäkta och dag efter dag bygga på den främmande staden.
Piper höjde långsamt den skakande handen och pekade mot vallen:
– Där stå mina bröder! – sade han.
Bredenberg, som gick de frigifna officerarna till mötes, ryckte sakta Nordberg i manteln, och alla vände de sig mot Piper och blottade sina hufvud.
De fingo icke tilltala honom, icke medtaga en hälsning, men Nordberg stannade, så underlig tycktes honom synen.
Han trefvade öfver sitt bröst, och då han hittade bönboken, instucken mellan rocken och västen, lyfte han den och pekade på pärmens kors.
– Så, Gud, leda då dina stigar, – hviskade han, – att den mannen korats till en af de största bland vårt folks martyrer.
Fredadt, äradt vare hans kränkta namn!
PAPPERSGENERALEN.
Klockan var ännu knappt fyra på morgonen, men det gula skenet på björkdungarna utanför Moskva bebådade gryningen.
General Lewenhaupt satt redan på sin vanliga plats i fönstret som en gammal uf på sin gren i skogen.
Två gråsprängda hårtestar reste sig öfver pannan, och grubblande öppnade och slöt han de stora svårmodiga ögonen.
Väckt af några skrapande steg reste han sig och vände sig inåt kammaren.
Framför honom stod en puckelryggig rysk jude med hängande hår.
Juden flätade oroligt sin ena röda lock om fingret.
Hvilka sägner hade han icke hört förtäljas om den gamle general Marschmarsch, som med en pris snuftobak på tummen i Lithauens obygder skickat sina psalmsjungande soldater mot skansar och förhuggningar.
Aldrig förr hade han stått inför en hjälte, som befallt öfver arméer.
Han menade att en sådan måste vara en förfärlig man, som med en ed på läpparna och händerna korslagda på svärdsfästet inkommenderade pokaler och kantiner och famnslånga tobakspipor ända till dess röken stod så tät, att den kunde klyfvas med värjhugg.
– Jag är bara en ringa köpman från Tula, – stammade han, – och jag har kommit hit med en oxdrift, men de svenska fångarna där i staden ha anmodat mig att frambära deras bön om en allmosa.
Trots att de träget förfärdiga träur och snushorn, är det en sådan nöd ibland dem, att det skär i hjärtat.
Men så spilla de stackarna också mycken tid på dårskap.
Hela timmar sitta de hvar dag och skrifva och plita.
Tröste den, som tappar minsta tobaksfnassel i deras papper!
Men det är just det, som ingen människa kan begripa att de möda sig på det sättet, när de platt ingenting ha att skrifva om ... och knappt ett par rubel på kistbotten.
Krigare skola väl inte svettas med pennan ...
Lewenhaupt tände ett talgljus, ty det var ännu ganska mörkt i rummet.
– Se här! – sade han godmodigt tungsint och lyste på de långa omålade vägghyllorna, där digra pappersluntor stodo instuckna i numrerade pärmar.
Juden snodde ännu häftigare på hårlocken, och i stället för pokaler och kantiner såg han fullskrifna papper, hvart han vände sig.
På stolar och bord och på själfva ugnskransen låg det papper.
– En underlig general den där, – tänkte han.
– Är det så den ser ut, som vinner bataljer?
– Ett folk, – Lewenhaupt stannade vid hyllan, – en stat, min vän, det är ordning.
Här äro alla fångarna upptecknade och deras räkenskaper noga införda.
Här är vårt finanskollegium, vårt drätselverk!
Hos den svenska magistern på andra sidan gatan står en lika lång hylla.
Det är vår kyrka!
Ännu i fångenskapen ha vi förblifvit ett folk!
Du, som är jude, du måste förstå det stora ordet!
Han nedtog ett band och bläddrade i bladen och läste och räknade halfhögt.
Sedan gick han in i det angränsande sofrummet, och när han hade satt ljuset på en pall, öppnade han en kista och begynte omsorgsfullt hopräkna silfvermynt i olika små skinnpungar.
Hela tiden fortsatte han att halfhögt tala – ibland för sig själf och ibland till köpmannen.
– Jag har nu räknat efter, hur mycket jag har rättighet att sända till Tula.
Men lär dig, min snälla man, att otack och afund är alla bemödandens vedergällning.
Afund, afund, det var den mörksens hand, som söndrade oss så, att fienderna ryckte fanorna från våra bataljoner.
Narr den som i denna snöda värld ropar efter vänner och hjärtan!
Krigskamraten omfamnar dig, när du frälsar honom undan bajonetterna, men han suckar att du inte med detsamma själf föll genomborrad så att han kunde få din tomma plats.
Narr den som trängtar mot andra höjder än det eviga fadershemmets.
Fienderna ha icke slagit mig djupare sår än mina egna landsmän.
Gifve dock Gud att jag så troligen tjänat min himmelske konung som min jordiske.
Bakom honom låg bibeln på täcket, och värjan, som han återfått, hängde på sängstolpen.
För hvar fylld pung skref han en rad i en bok och förseglade därefter pungen.
Också sofkammaren fylldes så småningom af papper, men alltid låg hvart ark bredvid det andra i god ordning.
Så satt där vid ljuset segraren från Gemauerthof med den rykande lackstången framför sina sorgmodigt klara ögon, och under det att han alltjämt halfhögt knotade om bittra öden dagades det sakta.