Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Vid din födelse, min Hilda, gick din far till professorn, för första gången efter vår förening, och bad honom, i den djupa rörelse han då sjelf var, att glömma den ovänskap, som ett helt år egt rum, och nu komma till hans hus och välsigna hans barn.
Men professorn var ännu lika förbittrad, nekade alldeles att stå fadder, och ville ej veta af oss.
Sårad och djupt förödmjukad återvände min Herman.
Han sörjde i tysthet.
Men emellertid smögo åren fram, och hans enda nöje och sysselsättning var att pyssla med den lilla stadsjorden, vi den tiden egde.
Han nedlade der både svett och möda, tid och penningar.
En dag, jag erinrar mig det så väl, som det händt i går, hade vi tagit vår middag med oss, och tidigt begifvit oss ut till vår lilla enkla, men lugna fristad, för att njuta anblicken af Guds sköna natur, och fröjda våra ögon med åsynen af den lofvande skörden.
Nästintill vår lilla jordlapp låg en äng, som tillhörde professorn, och Gud vet genom hvilket underverk det fogade sig så, att din farbror, hvilken under hela året nästan aldrig lemnade sin boning, just i dag låtit sin hushållerska och sin gamle betjent inpacka alla de förnödenheter, han räknade till njutning och beqvämlighet, och föra dessa till ängen, dit professorn sjelf, i sällskap med Ferdinand, då en tolfårig gosse, begaf sig, för att äfven njuta en vacker sommardag i fria luften.
Under tiden fick madamen hemma hos honom vädra rummen samt företaga en general-rengöring af hela huset, hvilket, så vidt det rörde professorns enskilda rum, kunde ske blott en, högst två gånger om året.
Vid denna tid var du, min lilla Hilda, en femårs fjäril, som glad och smekande fladdrade omkring de sköna blommorna, och under bemödandet att fånga dina namnar, hade du allt mera aflägsnat dig från mitt vaksamma öga.
Först sedan jag slutat bestyret med mitt kaffekök, saknade jag dig, och i yttersta ångest sprang jag omkring, för att söka upp min älskling.
Slutligen, då jag icke på något ställe blef dig varse, vågade jag närma mig gärdsgården, som skiljde vår täppa från professorns.
Den var omgifven af en lummig björkhäck på båda sidor; jag blickade försigtigt igenom, och var nära att uppgifva ett högt glädjerop, då jag såg dig sitta på professorns knä, leka med hans långa, grå lockar, och tappert ruska i dem, medan han med ett ganska förnöjdt utseende smuttade på ett glas saft och vatten, och emellanåt betraktade dig med en blick, hvaruti jag tydligt läste ett uttryck af innerlig välvilja.
Utan att mycket besinna mig, steg jag sakta öfver den låga gärdsgården, och smög mig fram.
Så snart professorn blef mig varse, stod han upp, nedsläppte dig på gräset, och sade, med en mörk blick och en half bugning: ’Ursäkta, min fru!
Den lilla var nyfiken, hon som andra Evas döttrar.
Hon hade klifvit upp på gärdsgården, men fastnade olyckligtvis, när hon skulle stiga ned, och hade troligen fallit och skadat sig, om icke min brorson varit tillhands och lyftat henne öfver.’”
”Med sänkta ögon stod jag inför den fruktade mannen, medan du flög i min famn, och lindade dina små armar om min hals.
Jag kände djupt i min själs innersta, att en sådan stund möjligen aldrig mera skulle erbjuda sig, att tala om försoning.
En sakta röst ur mitt inre hviskade: ’försök, det skall lyckas,’ och jag lydde den.
Gud allena ingaf mig sådana ord, som kunde röra hans hjerta, och mitt bröst svällde af saliga känslor, då jag såg huru isskorpan, som omgaf hans, smälte vid mina böner och tårar, och han lofvade bjuda Herman handen till frid, försoning och broderlig endrägt.
Ferdinand beordrades att i största hast uppsöka din far; och den stunden, min Hilda, då de, med ett enda handslag, redligt och trofast, åter helsade hvarandra som vänner och bröder, det var för mig den första stund af ren, oblandad lycksalighet i mitt lif.
Vi tillbragte en skön och herrlig afton tillsamman, och genomlefde sedermera många, många lyckliga och rika år i endrägt och kärlek med hvarandra.”
”Men nu fick din far det olycksaliga infallet, att ingå i affärer med herr Brocker, och denna menniska lyckades att fullkomligt intaga oss båda.
Redan i början varnade professorn för denna förbindelse, samt afstyrkte den på det kraftigaste, och jag måste erkänna, det han tre à fyra gånger hjelpte din far, då han var i svårt betryck; men slutligen kom den olycksaliga borgen i fråga.
Du erinrar dig hvad professorn då arbetade med din far, för att förmå honom att skilja sig från denna menniska; men du vet icke, mitt barn, att det var jag, som, i min obegripliga och oförlåtliga blindhet, samt helt och hållet intagen af Brockers olyckliga vältalighet, om de stora och vinstgifvande spekulationer, vi sedan skulle göra tillsamman, öfvertalade din far, nästan emot hans vilja och bättre öfvertygelse, att gå i borgen.
Åtminstone är det säkert, att, om jag icke så illa användt det förtroende, han alltid satte till mitt råd, skulle han hafva följt professorns.
Min delaktighet i saken gör min smärta dubbelt bitter, ehuru Herman, den ädla själen, aldrig med ett ord förebrått mig det.
Han visste nog, att min börda hade sin fulla vigt, genom de sjelfförebråelser, som icke lemnade mig, och den plågsamma vissheten, att åter vara skuld till hans ovänskap med professorn; ty nu är hans vänskap för alltid förverkad, och jag tror, – Gud förlåte om jag har orätt! – att det snarare var för att slippa se din fars afmagrade, af bekymren stämplade drag, än af ren välvilja, som han förskaffade honom den der inspektorsbeställningen nere i Småland.”
”O, min goda mamma, tro icke det!” sade Hilda innerligt.
”Det är att göra honom mycket orätt.
Detta har han visst icke förtjent af oss, ty han var förut så vänskapsfull och god; men han är en sträng och allvarsam man, som icke bryter sitt ord.
Vi hafva intet att förebrå honom, och då vi lemna H**, måste jag ännu en gång se och taga afsked af honom.
Emellertid, min älskade mor,” återtog Hilda, efter ett litet afbrott, ”böra vi innerligen tacka Gud, som låtit oss se en liten skymt af hopp, ljus och kommande lugn.
Och om ni hade orätt att öfvertala pappa till detta steg, så har ni också lidit derföre, det begriper jag ganska väl.
Men nu skulle det vara orätt att längre sörja deröfver, och sålunda bortslösa de krafter, hvilka så väl behöfvas, för att på nytt börja vårt lif.
Endast genom mammas närvaro skall pappa känna sig styrkt och upplifvad, och han och jag skola gemensamt förena våra omsorger, att förmå mamma glömma det förflutna, som nu ligger bakom oss.
Stormen är öfverstånden; vi ingå nu i den lugna hamnen, och kunna alla ännu blifva vida lyckligare, än vi någonsin varit det; ty vi hafva vår kärlek, vårt förtroende och vårt innerliga, allvarliga sträfvande, att upprätthålla och förljufva det inbördes husliga lifvet för hvarandra.
Jag känner en kraft och en beslutsamhet samt derjemte en förnöjsamhet, ett säkert hopp inom mig, hvilka säga mig, att jag icke bedrages af några drömmar, utan att förhoppningarne skola blifva verkligheter.”
”I Guds namn då, mitt kära barn, så vill också jag försöka att hoppas och se tingen från deras ljusare sida.
Men, bevara mig, vi hafva nu alldeles mörkt!
Gå, Hilda lilla, och laga att vi få eld på ljus.”
Flickan efterkom den moderliga befallningen, hvarefter bordet framlyftades till midten af golfvet.
Hilda ställde sina skrifmaterialier i ordning, och framsatte mammas länstol och pall, hvarefter hon försigtigt samlade i en stor korg saxen, garnet, fingerborgen, glasögonen, snusdosan och sjelfva den gamla, stora shawlen, som utgjorde sömmen.
Medan nämnde tillredelser verkställdes, framtog fru Borgensköld, från de längesedan nedkolnade glöden i kakelugnen, några derpå stekta äpplen, upplade dem på en liten tallrik, och kom helt förnöjd och satte den invid Hildas bläckhorn. – ”Se så, vederqvick dig, mitt barn!
Det är icke nu som fordom, då vi hade vårt trefliga och inbjudande thébord hvarje afton.
Nå, det är det minsta vi sakna.
Man får finna sig i det som är vida värre, och tacka Gud så länge vi hafva något.”
”Ack ja, mamma lilla, detta är ju alldeles ypperligt!” svarade
Hilda leende, och lät de varma äpplena glida upp och ned mellan de hvita händerna.
”De äro riktigt förträffliga.
Och när vi nu stundom, då någon vän eller bekant tittar till oss, uppduka vårt lilla thébord, smakar det vida bättre, tycker jag, än fordom, då dermed icke var förenad den minsta högtid eller det ringaste behag.
Det är behofvet och svårigheten att skaffa sig äfven de minsta njutningar, som gör att de ega värde för oss.
I annat fall anse vi dem såsom ett nödvändigt bihang till alla dessa oberäkneliga småsaker, vi införlifvat med vår varelse.”
Nu sköt Hilda sina papper i ordning, och fattade sin penna.
Fru Borgensköld tog till sin stoppning, och snart var det lika tyst i rummet, som då vi hade äran att dit införa våra läsare.
Rosas Besök hos Professorn.
Julaftonen nalkades, och tillika det ökade bestyret och bråket för den stora familjhögtiden i kommerserådets hus.
Värdinnan hade alla händer fulla, och tog vexelvis till rådplägning sin hushållerska, för hvars omdöme hon i vissa fall hyste mycket förtroende, och sin gunstling, kandidaten Mannerstedt, hvilken senare blef benådad med utmärkelsen af inträdet i det allraheligaste kabinettet, hvarest de små mysterierna, om de så kallade angelägna uppdragen, afhandlades.
Oberäkneliga voro de göromål, Mannerstedt i och för de unga grossörernas julaftonfröjd hade att förrätta; men han fann sig tåligt i sitt öde, och lät kommerserådinnan förfoga om sin tid alla aftnar.
Härigenom erhöll han i utbyte det nöjet att sitta midtemot
Rosa vid bordet, samt då och då få tala några ord med henne, hvilket Mannerstedt gerna ville ersätta med ett par timmars längre vakande om natten.
Rosa arbetade också nästan natt och dag, för att få i ordning allt som skulle vara färdigt, och kapten Ling syntes hafva ålagt sig den försakelsen, att under sista veckan lemna henne i fred.
Han gjorde endast några minuters besök hvarje förmiddag; men svårligen kunde någon derunder föreställa sig annat, än att han sväfvade i himlens förgårdar, ditförd på kärlekens och hoppets lätta vingar.
Såg man honom åter ensam, hemma i sina egna rum, utgjorde den bild, man der träffade, en fullkomlig motsats till den förra.
Det var liksom han förenat tvenne väsenden uti ett.
Mången ångestfull timma gick den stackars kaptenen upp och ned i sitt stora förmak, bitande på läpparne och sugande på sina mustascher.
Skuldförbindelsen, natten i residensstaden, erinran om de hastigt förflygande tvenne månaderna, och slutet på leken!
– ”F-n besitta ett sådant slut!” mumlade han för sig sjelf. ”Fria husrum på slottet!
Visserligen kan man ha sällskap och sitt parti vira der; men – o, man kan bli alldeles rasande på alla dessa bestar, dessa skamlösa kreditorer – denne isynnerhet!
Är det skick, att icke tro en officers hedersord?
Jag kan räkna på bröllopet högst om tre eller fyra månader; förr lärer det åtminstone icke ske, så vida jag ej skulle bli lyckligare nästa gång jag ernar anfalla kommerserådets obenägenhet, än jag var i förrgår, då det hette: ’Vi skola tänka på saken, min kära kapten!
Har ni talat vid er farbror?
Hvad säger han?’
Jo, f-n ock!
Min kära farbror säger ingenting af det slag, som min tillkommande svärfar väntar.
Nej, det aktar han sig min själ för!
Men jag undrar hvad f-n han skall säga, om saken ej kan drillas i behörig ordning, utan herr kaptenen verkligen får göra en liten extra-tur, föranledd af den omständigheten, att han spelat bort en icke obetydlig del af ackordsumman.
Jo, han skall röra upp himmel och jord, det är säkert; eller kanhända, – och det blefve, f-n besitta mig! påkostande, – skall han förakta mig så, att han icke säger ett enda ord.
Himlen bevare oss från en sådan olycka; ty, tiger han, då kan jag taga godnatt af både arf och välsignelse, och det står jag aldrig ut med.
Nej, jag måste anstränga mig, jag nödgas uppfinna något råd, annars går jag till botten.”
Stundom framsmög, bland alla dessa förvirrade tankar, som höllo sin tummelplats i kaptenens hufvud, en bild, den han bemödade sig att borttränga, Hildas bild, och jemte den minnet af det svaga och ovärdiga i hans handlingssätt emot henne.
Det som likväl mest smärtade honom, och under hvarje annan tidpunkt, mindre upptagen af kinkiga affärer, skulle gjort honom alldeles rasande, var den bittra, för hans egenkärlek sårande öfvertygelsen, att
Hilda kunde fördraga sin förlust med ett så beundransvärdt tålamod.
Det hade han likväl icke förtjent, för den häftiga kärlek han både fordom och nu hyste för henne.
”Men sådana äro qvinnorna, otacksamma, hjertlösa, lättsinniga; sådana hafva de alltid varit, och Hilda utgör ej något undantag.”
Det var en mulen, men temligen mild
Decembereftermiddag, då Rosa Widen drog i klocksnöret till professorns yttre rum.
Den gamla hushållerskan, madam Brun, öppnade och förde henne till dörren af husbondens enskilda kammare.
”Bara jag icke stör honom, min goda madam Brun?” sade Rosa sakta och fruktande.
”Åh nej, mamsell! professorn har redan tagit sin middagslur, och han är nu vid det allra bästa lynne.
Stig in, stig in!”
– Vid dessa ord lemnade husets enda värdinna den lilla salongen, och icke utan en häftig hjertklappning knackade Rosa på dörren.
”Hvem der, kom in!” ljöd professorns djupa röst.
Raskt öppnade flickan dörren och inträdde.
Det var professorns arbetsrum, oförändradt detsamma sedan öfver tjugu år, dystert och dammigt, klädt med mörkblå tapeter, och i hvarje vrå i den grad öfverlastadt med böcker och handskrifter, att knappast en fläck af en stol fanns ledig.
Ling satt i en mycket gammalmodig länstol, framför ett stort uppslaget bord, höljdt med dammiga luntor och otaliga spridda papperslappar.
Han var klädd i en lång, grå rock, hvilken, begagnad äfven vid dess egares middagslur, derigenom var alldeles öfverhöljd med dun; åtminstone kunde den kallas spräcklig.
Professorns fötter voro insvepta i flanell, och ytterligare instuckna i ett par ofantliga, äfvenledes spräckliga tofflor af fordom grönt saffian.
På hufvudet bar han en stickad röd och hvit nattmössa, och på näsan ett par väldiga glasögon.
Vid Rosas vridning på låset, hade professorn till hälften vändt på hufvudet, och så snart han blef henne varse, uppstod han så skyndsamt det lät sig göra med så fängslade fötter.
Fryntligt räckte han sin unga gäst handen, och sade i en ton, ovanligt vänlig att vara af honom: ”Välkommen, kära barn!
Kommer du så ensam?
Du har väl Ferdinand med dig?
Den slyngeln kunde väl hafva omtalat, att du skulle hedra mig med ditt besök.”
”Förlåt, bäste herr professor, om jag kommer olägligt!” bad Rosa hjertligt.
”Ferdinand är härtill alldeles oskyldig; ty han vet icke att jag ernade mig hit.”
”Godt godt!
Du är så mycket mera välkommen, om du besökt mig alldeles för min egen skull.
Men gå nu snällt in i det lilla förmaket der, dörren till venster, mitt barn; der är godt och varmt.
Roa dig med hvad du kan hitta på så länge; jag kommer straxt efter.”
Rosa nickade vänligt åt sin värd, och inträdde i det anvista rummet, hvilket var både större, bättre och trefligare, än det andra.
Som det inneslöt en mängd ovanliga vexter, dem professorn roade sig att uppdraga, samt många sällsyntheter af hvarjehanda slag, blef det icke svårt för Rosa att här finna sig road.
Emellertid ringde professorn i en silfverklocka, hvilken låg på skrifbordet, och vid dess välkända ljud inträdde madam Brun.
”Drag försorg om extra godt kaffe,” sade husbonden, ”servera det i den förgyllda ostindiska servisen, och låt hemta hem de mest utsökta slag af sådant der kram, som fruntimmer tycka om att söla i kaffet och förstöra det med.”
Hushållerskan vände sig skyndsamt till dörren, för att i största möjliga hast verkställa uppdraget.
”Nå, nå,” ropade professorn efter henne, ”haf då ej så brådtom!
Vänta, madam Brun!
Madam Brun, hvad f-n ränner hon efter!
Ser hon då icke, att jag sitter här i min gamla morgonrock?
Tag hit min blå syrtut, och hjelp på mig de der halfstöflorna! – Jaha!
– Se så!
– F-n i den foten; jag kan knappt stödja på honom!
– Gif hit min käpp derborta!
– Så!
– Och pipan der!
– Nej, icke den, den till höger med guldbeslaget! – Godt! – Och tobakspungen!
– Se så, det är bra!
– Och nycklarne till schatullet der!
– Alldeles, alldeles!
– Nu är jag i ordning.
Skynda sig nu, madam Brun, och när allt är färdigt, så bär hela välfägnaden in i gula förmaket.”
Vid dessa ord satte husföreståndarinnan ut genom ena dörren, och professorn linkade till den andra.
Sedan han kastat ännu ett uppmärksamt öga omkring rummet, för att öfvertyga sig, att inga obehöriga nycklar blifvit lemnade qvar, och då allt befann sig i önskvärdt skick, öppnade han dörren och inträdde till Rosa, som stod vid en vacker bur, och beundrade dess ännu vackrare små bevingade invånare.
”Ännu en gång välkommen, kära barn!” sade professorn och tog plats i soffan, medan han grinande sökte lägga sina i läderfängslet plågade fötter i ett någorlunda beqvämt skick, och dervid med sin ena knotiga hand vinkade flickan att taga det andra soffhörnet i besittning.
Rosa hade genast bemärkt den stora, verkligt utmärkta artighet hennes värd visat henne, då han låtit sitt yttre undergå en så förmånlig förändring men hon såg tillika, att, hvad hans fötter beträffade, detta artighetsbevis förorsakade honom en ökad smärta.
Innerligt vänligt sade hon derföre: ”Min bäste, gode farbror, icke något krus!
Nej, det tillåter jag sannerligen aldrig.
– Och utan att närmare förklara sig, sprang hon hastigt ut i arbetsrummet, samt återkom leende med gubbens gamla, ofantligt vida tofflor.
Det hade icke varit rådligt för någon annan, att visa en sådan uppmärksamhet.
Professorns af naturen misstrogna lynne skulle i den händelsen dragit en slutsats, som hade satt den tjenstaktige gästens välvilja i en mycket gråaktig dager; men af Rosa fick det passera.
Hon gjorde det så enkelt och naturligt, att det var lätt att finna, äfven för det mest granskande öga, att det endast var hennes goda hjerta, och visst ingen egennytta eller något begär att ställa sig in, som föranledde denna uppmärksamhet.
Professorn upptog den också, till följd af denna öfvertygelse, med temligen godt lynne.
Visserligen sade han, halft motsträfvig: ”Kära barn, det går aldrig an; jag är en riktig grobian!”
Men icke desto mindre hjelpte han Rosa, ganska förnöjd, att draga den plågade foten ur skärselden, och stack den, hjertligt belåten, in i toffelns himmelrike.
Vidare lät han, utan all motsträfvighet, Rosa lägga ett par af soffkuddarne derunder, och då allt var i behörig ordning, och vår gode professor kände sig så trefligt och angenämt stämd, klappade han Rosa på kinden, och sade: ”Nå, min flicka, du hade väl något ärende till mig ändå?”
”Endast en vänlig bön från mina föräldrar, hvaruti äfven jag af hjertat instämmer, nemligen att få se farbror Ling i vår husliga krets om Julafton.”
”Aj, aj!” svarade professorn; ”du ser det duger icke, mitt barn!
Gikten har blifvit alldeles besatt, sedan jag sist var i kommerserådets hus.
Några utflygter duga icke mera för gamle Ling.
Han får hålla sig hemma, om han vill någorlunda hafva fred med denne sin fiende.”
”Det gör mig oändligen ledsen,” försäkrade Rosa, ”och kommer äfven att mycket smärta mina föräldrar och Ferdinand.”
”Bah!” menade professorn, och det gamla, sarkastiska leendet infann sig åter, samt thronade på hans läppar, ”bah! det betyder ingenting; den saknaden ger jag ej mycket för!
Men jag hade ändå icke velat afslå en bön af dig.
Kom derföre fram med någon annan, så vill jag se, om jag icke kan uppfylla den.”
”Lofva bara icke mera, än farbror sedan vill hålla,” sade Rosa småleende; ”ty jag är sinnad att taga er på orden.”
”Gör det, min flicka, men raskt och utan preludier; ty sådana hatar jag.
Säg utan fruktan, om du har något att bedja om för egen del.”
”Det vill jag, bästa, goda farbror; ty jag har verkligen något att utbedja mig, nemligen hjelp uti uppgörandet af en liten affär.”
”Affär,” sade professorn, och hans ögonbryn rynkades omärkligt.
”Jag tycker ej serdeles om att höra det der ordet gå öfver en ung flickas läppar.
Men lika mycket, låt höra, mitt barn, hvarom fråga är!”
”Ack ja, saken är i korthet den, att Ferdinand, som efter vår korta bekantskap omöjligt närmare kunde känna mitt lynne och mina tankesätt, trodde mig, såsom mången af mitt kön, svag för bevis af detta slags uppmärksamhet, hvilken yttrar sig genom gåfvor, hörande till ett fruntimmers prydnad, och han var nog ädelmodig, för att tillfredsställa denna inbillade böjelse hos mig, att göra en uppoffring, hvilken djupt smärtat mig, icke blott för den förlust han derigenom tillskyndat sig, utan äfven, jag bekänner det, för det bristande förtroende till sin fästmö, som denna handling tillkännager.
Hans önskningar stodo nemligen icke i riktigt förhållande med hans tillgångar, hvarföre han var nog sjelfuppoffrande att, hos den rike färgaren Bränner, pantsätta sin vackra, bruna häst, hvilken ännu är i dennes ego.
Jag har fått veta detta från säker hand, och min innerliga önskan är, att med en summa, som min mor för detta ändamål lemnat mig, få, genom farbrors bemedling, den vackra hästen inlöst samt tillsänd Ferdinand, utan att han, hvarken nu eller framdeles, anar hvarifrån denna obetydliga tjenst kommer; ty erfar han det, så måste han känna sig mera sårad deraf, än nöjet att återfå hästen kan godtgöra.”
Uppmärksamt hade professorn afhört Rosas enkla framställning.
Några ögonblick satt han tyst; derefter fattade han hennes hand, och sade mildt: ”Ditt ädelmod och din grannlagenhet göra dig lika heder, kära barn, och jag skattar min brorson, den narren, lycklig att få en hustru tio gånger för god åt honom.
Pantsätta hästen, som jag sjelf i fjol skänkte honom!
Och det till färgaren Bränner, den gamle skälmen, den han vet jag icke för mitt lif kan tåla!
Nej, han är för lättsinnig, för obetänksam, den pojken!
Likväl, när jag bättre tänker på saken, finner jag att han denna gång begick en galenskap af välmening; och efter jag försummade, hvilket dock hade varit min pligt, att gifva honom litet mynt för det der ändamålet, så är det billigt att jag nu ställer om saken, hvilket i alla afseenden passar bäst.”
”Ja, men, gode farbror,” invände Rosa, ”detta var dock icke efter min önskan.
Nu tager ni ett nöje, en glädje ifrån mig.”
”Det gör jag visserligen icke, mitt goda barn,” återtog professorn, ”om du rätt betänker saken.
Jag vill aldrig tro, att din handling härflyter af fåfänga.
I annat fall måste du medgifva, att, i händelse Ferdinand, oaktadt alla försigtighetsmått, finge upplysning om rätta förhållandet, skulle det ovedersägligen blifva ganska bittert för hans manliga stolthet att erfara, det du sjelf fått betala dina brudgåfvor.
Nej, lemna du saken i mina händer; det passar bäst och blottställer icke dig för det obehag den kunde medföra, om den blefve ett ämne inom våra sqvallerkonseljer.”
Rosas goda omdöme och fina känsla visade henne, att professorn hade rätt.
Hon tryckte tacksamt hans hand, och svarade: ”Jag öfverlåter då denna angelägenhet helt och hållet i min gode farbror Lings händer.
Lofva mig blott, att icke göra Ferdinand några förebråelser.”
”Det lofvar jag,” försäkrade professorn. ”Icke ett ord skall jag nämna till honom om saken.
Men låt oss nu lemna detta; nu skall du prisa min förträffliga hushållerskas förträffliga kaffe.”
Madam Brun hade inträdt med den öfvermåttan prydliga brickan, och nedsatte den, med ett förnöjdt och stolt leende, på det gammalmodiga, stora, runda bordet, då hon med uppmärksamt öra lyssnade till de vänliga ljuden från husbondens läppar.
Professorn var en artig värd, och rätt angenämt förflöto ett par timmar, hvarefter Rosa återvände hem, sedan hon likväl förut erhållit en hjertlig tillåtelse att besöka professorn så ofta det roade henne, och försäkrades att alltid vara välkommen.
Följande morgon, innan kapten Ferdinand ännu uppstigit, inträdde hans betjent, och lemnade honom ett litet tunnt bref, försegladt med munlack.
Han bröt det hastigt, ty det tycktes ej vara ett björnbref, samt utdrog, till sin stora, ja, allra största förundran, sin skuldförbindelse till Bränner, behörigen öfverkorsad.
”Hvar f-n har du fått det?” frågade han betjenten, och sträckte sig ganska makligt.
”Af en gosse, som lemnade hästen, hvilken nu åter står på stallet.”
Glad och förvånad klädde sig kapten Ferdinand i största hast.
Till all lycka för hans stolthet, föll det honom aldrig i sinnet, att han kunde hafva någon medlem från kommerserådets hus att tacka för denna fröjd.
Lika litet föllo hans tankar på professorn.