Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon satte sig framför den lilla grillapparaten, hon medfört från Paris, ordnade de glödande kolen, lade på halstret och vände de små aptitliga lamkotletterna med en min, som om hon lekte kalas.
Så serverade hon dem, skar för den kalla kycklingen och slog i rödvinet.
— Jaså, ni ser er om efter en bättre stol, där har ni en.
— En sådan bekväm herre ni är.
— Så skall det vara, utbrast Säfve.
Det är en charme att sitta i ett sådant här förtjusande rum och frukostera.
Det är ingen stämning i matsalar om förmiddagen.
Men hos oss skulle det inte gå för sig.
— Nej, det är ingen charme att sitta i en salong med förgylda möbler och halstra lamkotletter.
Det här är en atelier, och det här är atelierlif.
— Ja, det är skillnad, svarade han.
Nej, se på Wilhelms porträtt.
Det är ju i det allra närmaste färdigt.
Ni är mycket för energisk, fru Kurt.
Det märkte jag redan första gången, jag var här.
— Ni säger det som en förebråelse.
— Det är meningen.
Jag formligen plågas af all den febrila verksamhet, som omger mig.
Det högsta i lifvet är kontemplation, det vackraste och ljufvaste i lifvet är drömmar och fantasier, som aldrig bli verkliggjorda.
Hvarför skall man bråka med att försöka omsätta kontemplationerna, drömmarna, fantasierna i mer eller mindre ful och banal handling?
— Talar du om mitt porträtt? utbrast Kurt.
— Nej, jag talar om lifvet.
— Således äro alla handlingar fula och alla drömmar vackra, sade Wanda med ett ironiskt småleende.
Det är en bekväm lefnadsfilosofi.
— Det säger jag inte, jag säger bara, och det får ni ge mig rätt i, att allt det man drömt, hoppats och tänkt göra, är så mycket större, fullödigare och skönare, än det man bringar till utförande — — — —
— Att man därför inte bör göra något alls, sade Kurt försmädligt.
— Låt mig tala till punkt — att man kan häpna öfver den energi, som utvecklas, fast människor inom sig måste erkänna, att de för det mesta misslyckas i hvad de företaga sig.
Det man drömmer däremot —
— Det skulle man bli fet på.
Jo, jag tackar, det blefve ett skönt tillstånd i världen, om du finge det, som du vill ha det, utbrast Kurt irriterad.
Han hade på en gång fått den föreställningen, att Säfves uttalande var ett förtäckt angrepp på honom själf och hans rastlösa flit.
— Jag undrar, hur man skulle ha det, om man kontemplerade eller drömde sina affärer, i stället för att utföra dem.
Man kunde åtminstone inte lefva så högt, som man gör, och fick för det första afstå från att köpa gamla böcker och kuriosa.
— Nå, all praktisk verksamhet kan inte afstanna, det är tyvärr säkert.
Jag bestrider heller ingens rätt att vara en energisk handlingsmänniska, det bara förvånar mig, att konstnärer, målare, musiker, skriftställare, skulptörer ha mod att förstöra sina vackra fantasier och idéer genom att söka gifva dem gestalt och form.
— Erkänn själf, fru Kurt!
Är den tafla, ni målar med edra penslar, i någon mån jämförlig med det utkast, ni burit inom er.
— Nej, tyvärr.
Det är det, som gör en förtviflad!
Men om alla konstnärer, alla målare, alla skriftställare tänkt: det är inte värdt att alstra, det blir endast en skuggbild af den strålande bilden eller tanken, jag bär inom mig, hur mycket skönt och stort hade vi, publiken, ej gått miste om?
— Ja, det har Wanda rätt i, det är ju bara prat, Säfve, utbrast Kurt.
Hvarken Säfve eller Wanda lade märke till inkastet, hon fortsatte:
— Om inte Dante nerskrifvit sin vision —
— Dante bevisar just mitt påstående, att den rastlösa, moderna verksamheten är lika onödig som plågsam.
Det största, det bästa i hvarje konst är redan gjordt.
Det, som nu göres, blir antingen en mer eller mindre dålig imitation eller ock ett ändlöst jäktande efter att skapa något bizarrt, fult eller tillkrångladt, som kan bli hallstämpladt med det enda saliggörande ordet: »nytt».
Ja, motsäg mig inte.
Det är ett faktum, att man börjar etikettera konstnärsalster som modeartiklar med beteckningen: »nouveauté».
Det är slagordet för tillfället.
Det, som inte är så kalladt nytt, är dömdt.
Och hur mycket, är nytt, kan vara nytt?
Man gör som med moderna, vänder upp och ner på fjärdingen och försöker passa in sig i sina stamfäders rustningar eller i deras biktfäders kåpor.
Och så fabricerar man similidiamanter i stället för att åter och åter fröjdas af glansen, strålbrytningen och renheten i de äkta juvelerna.
Jag för min del skulle ingenting högre önska, än att t. ex. ingen ny bok skrefs på tio år, man finge så mycket bättre tid att fördjupa sig i det gamla.
Dante och legenderna äro fullt tillräckliga för mitt behof af literatur de närmaste decennierna.
— Du menar inte hälften af hvad du säger, sade Kurt.
— Åjo, hälften och kanske litet till.
Om du visste hvad ni verksamhetsmänniskor äro enerverande.
Det går väl ändå an med er affärsmän, eftersom verksamheten engång är er specialitet, men när unga fruar också bli energiska!
Ni är väl inte stött, fru Kurt.
— Tvärtom.
Jag njuter af paradoxer, det ligger något konstnärligt i paradoxer à l’outrance.
Och dessutom är det mycket uppfriskande att höra lättjan lofsjungas med en sådan energi, det är något absolut nytt för mig, som är gift med ett arbetsbi.
Det är väl Wilhelms energi, som smittat mig, så går det väl alltid i äktenskapet.
Det är det, som får lända mig till ursäkt och förklaring.
— Visst inte, invände Kurt.
Fru Säfve är det flitigaste, verksammaste fruntimmer, jag känner.
— Ja, jag säger ju, att det är något irriterande öfver människor, som aldrig ha tid att drömma.
Apropos fru Kurt, hvad skall ni taga er till efter det där porträttet, som för resten är mycket bra.
— Ja, säg det, inföll Kurt, i det han plirade med sina små ögon.
— Jag vet inte, om jag har lust att säga det efter det här anatemat öfver modern konst.
Jag hade annars velat måla er, om jag kunnat förmå er att sitta.
— Mig!
— Ja just er!
— Säfve, Kurt & comp. utbrast Kurt förtjust.
Nu kunde han följa med!
Ni menar väl inte till kontoret?
Där vill jag inte sitta.
— Nej, jag vill måla er därför att — jag vill försöka mig på något — nytt.
— Och så vill jag ge er hustru porträttet.
— Det är inte så besvärligt, som jag trodde, sade Kurt uppmuntrande.
Man får röra på sig och tala.
Ja, jag går så långt, att man nästan inte får tiga.
Det sörjer hon för.
Hon vill, att man skall vara intressant.
— Det är inte sant, jag har inga pretentioner.
Nå, vill ni ha tre veckors betänketid?
— Jag gör det på mindre.
— Skola vi säga onsdag half två och söndag half tolf, eller är det för tidigt?
— Det frågar man inte en person, som rider danska vägen hvar morgon klockan sju.
— Nå, då äro vi öfverens.
— Men ni glömmer det viktigaste.
Du får hålla det här hemligt för din fru.
Hon skall bli öfverraskad, annars är det ingen idé.
— Det är inte så lätt, men jag får försöka.
— Du skyller på affärer, om hon frågar.
— Det är bra att veta, sade Wanda skrattande.
När man har något att dölja för sin hustru, skyller Säfve, Kurt & comp. på affärer.
Därefter rätter och packer eder!
— Det är ju ni, som narrat mig ut på det sluttande planet.
Öfver ert hufvud komme följderna.
— Öfver mig komme de.
Nå, om ni aldrig har något farligare att dölja!
— Ja, men vill ni, kommer jag igen om onsdag.
Det dröjer väl ännu en tid, innan ni reser till Paris.
Det hade varit meningen, att Kurts skulle stanna utrikes hela sommaren och först komma igen på hösten.
Men när Kurt varit fjorton dagar i Paris och det blef tal om, att svågerns familj och de själfva med en del af den nordiska konstnärskolonien skulle slå sig ner i Grez, började han känna, hur omöjligt det var för honom att lämna affären på så lång tid.
För hvarje post, han mottog från hemmet, fick han ett längre och betänkligare ansikte, han längtade till den grad efter kontoret och affärerna, att han formligen magrade af vantrefnad.
Slutligen föreslog han Wanda, att hon skulle stanna kvar och han komma och hämta henne »längre fram».
I början ville hon ej gå in härpå.
Hon tyckte, att det var ovänligt att låta honom resa hem ensam, men han öfvertalade henne.
Hon trifdes så väl, och han skulle nog reda sig, om han blott fick komma hem.
Det var en stor frestelse för Wanda att ännu någon tid få stanna kvar i de gamla omgifningarne, bland människor, hvilka lefde i samma idévärld som hon, med samma intressen, samma sträfvanden, till samma oupphinneliga mål — isynnerhet att få stanna kvar ensam.
Hon kunde ej dölja för sig, att här i Paris visade sig hennes man förvånande litet till sin fördel, isynnerhet när han var tillsammans med hennes och brodrens vänner.
Ej att han yttrade något, som hon direkt behöfde genera sig för inför dessa kritiskt hänsynslösa artistkamrater, därtill var han mycket för fåordig, men hon plågades af att se hur föga han med sin trygga grosshandlarevärdighet och sitt tafatta sätt hörde hemma i denna omgifning, och hon kunde ej undgå att märka, att hennes vänner förvånade sig öfver att detta var Wanda Lindaus man.
Det förvånade henne själf ibland.
Hans osäkerhet gjorde henne osäker.
Och om han åtminstone velat vara Göteborgsgrosshandlare fullt ut, men det ville han heller inte, de obetydliga skizzer, han för hennes skull köpte, motsvarade långifrån de kanske väl högt spända förhoppningarna.
Han borde varit mecenat, han hade under sin ungkarlstid köpt flera goda saker, — det var som om hon höll tillbaka, — afrådde.
»Det var inga tider att köpa taflor», sade han blott.
Och hon kunde icke öfvertala honom, det var som om hon bad för sig själf.
Först när hon följt Wilhelm till Gare du Nord och med brodren återvände till den kära, kära ateliern vid boulevard Montmartre i stället för till de banala hotellrummen, kände hon sig åter »à son aise».
Inte längre den rika göteborgsfrun, fru Kurt, utan lilla Wanda i sin randiga bomullsblus och svarta kjol och med det breda läderbältet kring lifvet, som gjorde friluftsstudier och var förhoppningsfull och nedstämd, glad och förtviflad, allt efter som arbetet dugde eller var uselt — dagarna formligen flögo.
Under tiden blef hon skarpt kritiserad i Göteborg och dess omnäjd, isynnerhet af fru Säfve.
»Låta sin man gå ensam i staden och själf stanna i Paris och roa sig!
Stackars Kurt, stackars Kurt!»
Fru Eleonore gjorde emellertid hvad hon kunde för att förströ honom.
Hvar söndag bjöd hon ut honom till Eleonorehill, deras charmanta landtställe några stationer uppåt järnbanan.
Men det var ej längre den gamle Kurt.
Han kunde bokstafligen inte tala om något annat än sin hustru — det var som om hon varit den enda kvinna i världen, Wanda och åter Wanda!
Konrad var intresserad.
Kurt läste upp några af hennes bref för dem, och Konrad påstod, att de formligen gnistrade af esprit.
Fru Eleonore kunde inte se något märkvärdigt i dem.
Det är väl ingen konst att skrifva bref, om man bara talar om sig själf och gör sig till hufvudperson!
I allmänhet var fru Eleonore mycket missbelåten med sin sommar.
Konrad, som varit ovanligt nervös den sista tiden, skulle på deras husläkares inrådan fara till Schweiz på några veckor, men han ville på inga villkor ha henne med.
Dessutom gaf syster Clara anledning till prat.
Hon vistades som vanligt i Marstrand och lät mycket tala om sina extravaganta toaletter och sitt ej mindre extravaganta uppförande.
Henrika med familj hade hyrt en liten »stuga» i det Säfveska landtställets omedelbara närhet och hon sörjde ovanligt samvetsgrant för, att Eleonore skulle finna ett eller annat törne mellan rosorna.
Bland annat hade Henrika i förtroende fått veta af bror Otto, att han var hemligt förlofvad med Agda Claeson och att förlofningen skulle eklateras till hösten.
Henrika hade aldrig i sitt lif hört talas om en sådan galenskap.
Otto, som ingenting hade utom sin lön, gifta sig med en fattig flicka, som satt på kontor!
Han, som behöfde så mycket för sin egen del!
Det gick inte mer än nätt och jämt ihop för honom som ogift.
Eleonore svarade:
— Ingenting, bara inte säga emot och gnata.
Det är långt till hösten.
Eleonore gnatade inte, tvärtom, hon var älskvärdheten själf och bjöd nästan omedelbart efter Henrikas meddelande brodren att bo ute hos dem.
Det var så tryckande hett i staden.
Otto påstod i början, att han omöjligt kunde komma ifrån, men gaf med sig, då Eleonore utverkade tillåtelse för honom att få disponera öfver en af Konrads bästa ridhästar.
Just det året bodde många rika familjer med sina vackra döttrar i Eleonorehills omedelbara närhet, och Eleonore var ovanligt tillmötesgående i att upplåta den nya lawntennisplanen till ungdomens begagnande.
Där fanns bland andra en ung flicka, Ellen Ekström, som inte var vacker, men som red charmant, spelade lawntennis utmärkt och hvars far var mycket rik, två millioner minst.
När Wanda i början af september kom hem från Paris, hade Konrad Säfve ej ännu återvändt från sin rekreationsresa.
Wanda saknade honom mycket.
Hon hade till den grad kommit att anse honom som sin förnämsta andliga resurs, att det kändes, när hon vid hemkomsten ej hade honom att meddela sig med, som om hon på de få dagar, sedan hon lämnat Paris, flyttat öfver i en helt annan värld, där man, äfven i annan än bokstaflig mening, talade ett annat språk.
Hon var visserligen tacksam för den härliga sommar, hon genomlefvat, och kände sig rik och lycklig i de minnen, den efterlämnat, men öfvergången hade varit alltför brådstörtad för att hon genast skulle finna sig tillrätta i hemmet.
Det enda, hon kunde göra, var att för sin man, som formligen strålade af förtjusning öfver att ha henne åter, försöka dölja den djupa misstämning, som gripit henne.
Med honom kunde hon ej tala om det, som sysselsatte hennes tankar, om Paris och vännerna där.
Hon hade gjort det förr, innan han kände dem, nu visste hon, hur litet sympatiska de voro för honom.
Hon själf lefde däremot ännu så fullständigt deras lif, att hon rent af glömt bort, icke kunde påminna sig, hvad som egentligen intresserade honom.
Hon var mycket ensam.
Kontoret upptog största delen af Kurts dag, och de få stunder, han vistades hemma, hade han, om icke pretention, så åtminstone stora förväntningar på, att Wanda skulle roa och förströ honom.
Under den period af nedstämdhet, som gripit henne, frågade hon sig ofta, på hvad sätt.
Hon kunde ej mer lita på det medryckande i sina glada infall, hon hade inga glada infall längre.
Hon började i stället tänka öfver, hvad hon skulle hitta på att tala med honom om, berätta för honom, när han kom hem.
Medvetandet att hon tänkte öfver detta, att hon måste göra det, därför att de hade så få gemensamma tankar och intressen, kom plötsligen öfver henne med förfärande klarhet.
Det händer ej så sällan i lifvet, att man utan yttre, bestämd orsak blir så otroligt klarseende öfver sig och andra och på samma gång känner sig fullkomligt hopplös.
Känslan af att man inte mer är älskad, att man själf inte älskar mer, att man glidit in på orätt spår, kommer ofta ej småningom, utan drabbar som ett våldsamt slag i mörkret.
Man känner sig förlamad, oförmögen att strida emot detta obevekligt hårda: så är det, detta är ett faktum, som det inte står till att hjälpa — det tjänar till intet att kämpa emot.
Wanda hade krupit upp i ena soffhörnet.
På bordet framför henne låg en uppslagen bok, bredvid den stodo några starkt doftande blommande växter.
Balkongdörrarne voro öppna, det var en mild, vacker höstdag vid sextiden på aftonen.
Hon satt så djupt försjunken i sina tankar, att hon ej märkte, att någon kommit in i rummet.
Först när hon med en liten otålig suck sträckte ut handen efter boken, såg hon Säfve stå framför sig.
Hon störtade upp med ett utrop, det kom ett plötsligt solljus öfver ansiktet.
— Välkommen, välkommen, hvad jag är glad, att ni är här!
Nu skall jag bli flitig igen.
Jag har varit så lat och dum de här veckorna.
— Ni har däremot som vanligt varit förfärligt energisk i Grez, efter hvad jag hört från kompetentaste håll.
Jag kan hälsa från vännerna, särskildt från er bror.
Jag kommer direkt från Paris.
När kom ni?
Sätt er på er »goda» stol.
Hon rullade den fram till honom.
— Hvad det käns skönt att vara här igen.
Jag har längtat efter den här stolen!
— Hade de inte någon så bekväm uppe i Glion?
Fick min bror sin tafla färdig?
Var den icke bra?
Såg ni den, och hur går det med Svens välsignade gata?
Och hvad säger ni om månbelysningen i »Thaïs!» Åh, jag är så glad att ha någon att tala med, jag är som en annan människa.
Så lycklig!
Hon visade det genom att brista i en våldsam gråt.
— Jag skrämde er med att så där plötsligen stå framför er, sade han orolig.
— Ingenting, bara inte låtsa om mig!
Tala om allt hvad ni vet och hört!
Det är alldeles öfver nu.
Ni skrämde mig, jag väntade er inte, jag har varit nervös, alltsedan jag kom hem, och ni vet, när man är nervös, är man inte tillräknelig.
Hon log sitt soligaste leende, medan tårarne ännu glänste i ögonen.
— Ni frågade efter er brors tafla.
Vill ni se den färdig, så har jag den med mig, likaledes Per Krons Thaïs.
Präktig!
— Åh, hvad det var roligt, jag har hela sommaren undrat, hur ni skulle tycka om den.
Jag är så lycklig, som om jag fått stora guldmedaljen.
Ser ni, att det kan ligga något också i det nya.
Pelle var väl glad!
— Nej, det är ju sant.
Jag glömmer alltid, att ni är en utomstående, den rike grosshandlaren, mecenaten.
Om ni visste, hur många gånger jag tänkte på er i sommar, under det jag varit tillsammans med mina vänner, som ju alla äro förhärdade specialister, — medan ni intresserar er för allt —
— Det gör jag väl, därför att jag inte tillräckligt intresserar mig för mitt eget fack.
För resten öfverskattar ni mig, fru Wanda.
Hur länge kan det fortfara?
Ni brukar inte vara mild.
— Inte länge.
Det är en öfvergående svaghetsparoxysm.
Det kommer sig väl af att jag är så glad, att ni är hemma igen, och att jag kan börja måla.
Kom, så sätta vi oss på balkongen, medan vi vänta på Wilhelm.
Hvad här är vackert i afton.
Se på de där tonerna på himlen — gult, violett och grönt — och hvad bergen därborta taga sig ypperligt ut som fond.
Och hafvet, som man vet ligger där bakom — fast man inte ser det!
— Jag är glad, att ni tycker om Göteborg.
— Visst är här vackert, mycket vackert.
Om höstarne och vårarne — och sådana aftnar som denna.
Se på himlen, nu har den blifvit alldeles röd, och så ljust allt är!
Sådana belysningar får man bara se på vestkusten.
Hon stödde båda armarne mot balkongbalustraden med blicken riktad mot horisonten.
Han stod bredvid henne, fullkomligt tyst.
Så vände hon sig hastigt om mot honom.
— Tänd nu er cigarr och berätta mig allt, hör ni, allt!
— Först och främst, är världen inte skön?
Han såg på henne och svarade sakta: jo, mycket skön.
Låna Mazère så mycket du har lust att förlora, men gå inte i borgen för honom, det är mitt råd.
De båda kompanjonerna samtalade i Kurts rum på kontoret.
Kurt satt på den höga kontorsstolen vid sin pulpet, Säfve stödde armbågen på pulpeten och lutade hufvudet mot handen, en favoritställning, då han talade.
— Jag har svårt att neka honom, han är så enträgen, och han påstår, att affären är fullkomligt säker.
Jag sade, att han skulle komma hit upp i dag och få besked.
— Det är alltid en risk.
Du vet, att jag har för princip att aldrig gå i borgen för hvem det vara må.
Det var dumt, att vi inte satte in i bolagskontraktet en ömsesidig förbindelse att aldrig gå i borgen.
På så sätt stöter man ingen personligen.
Det hade i synnerhet varit bra för dig, som så många anlita.
— Då afråder du?
— När du frågar mig: ja.
Mazère är inte solid, han lefver mycket för högt, och han har mig för stora vyer.
— Jag har svårt att säga nej, eftersom jag tagit aktier i von Altens bolag uppe i Värmland.
Nå, jag skall se om jag slipper ifrån, men jag tror det knappt.
Säfves rum på kontoret liknade snarare ett arbetsrum i en privat våning än ett kontorsrum.
Där funnos bekväma länstolar, mjuka mattor och ett präktigt, stort skrifbord, under det att Kurts kontor var bibehållet sådant, som det varit, då deras fäder gemensamt begagnat det i forna tider.
Det var andra tapeter och nytt läder på soffa och stolar, det var allt.
När Säfve kom in, satt Mazère och väntade på honom.
Det var en vidlyftig affär, han ville inlåta sig på, och Säfve skulle förstått den bra mycket bättre, om Mazère nöjt sig med att omtala fakta i stället för att gifva en historik öfver Brasilien allt ifrån den dag, Cabral upptäckte landet, till närvarande stund.
Huset Braganza, Portugals Cortes, general Mello, nämndes oupphörligen och tycktes spela en stor och synbarligen högst viktig men ganska svårfattlig roll i Mazère’s företag.
Säfve lät ordströmmen brusa fram utan att bjuda till att följa med.
Han hade i privatlifvet för vana att aldrig höra på, hvad Mazère sade, och denna vana hade han halft omedvetet öfverflyttat på de Mazèrska affärssamtalen.
— Jag begär bara ditt namn, ingenting annat, sade han slutligen.
— Det är just det jag inte vet, om jag bör ge dig.
— Du riskerar ingenting, inte ett öre.
Det är så säkert, som något kan vara.
Det är inte möjligt annat än att republiken snart blir störtad och grefve d’Eus son eller någon annan af kejsar
Pedros ättlingar uppstiger på Brasiliens tron.
I och med detsamma komma kaffeaffärerna att inträda i ett helt annat skede och terminsmarknaden att återfå den lifaktighet, som den under den senare tiden förlorat.
Det är ju klart som dagen, käre bror!
Hvad har du här?
Ett nytt porträtt af Eleonore!
Mycket raffineradt.
Stil allt igenom.
Han tog porträttet i den vackra stålramen från dess plats på skrifbordet och betraktade det noga.
Apropos, har du sett fru Kurt, sedan hon kom hem?
Eleonore påstår att hon deklinerat sedan i våras, men det kan jag min själ inte se!
Hon ser förbaskadt bra ut.
— Hon är sig lik, sade Säfve hastigt.
Han letade ifrigt bland några papper på skrifbordet.
— Det är en charmant kvinna, fru Kurt.
Vet du, hvad för intryck hon gör på mig?
— Hvad var det du sa’ om kejsardömet i Brasilien?
Du tror på det, och att det kommer att ge bättre konjunkturer.
Efter du är så säker på saken, nå, så skrifver jag på.
När Mazère efter förrättadt ärende passerade rummet, där Agda Claeson satt, hälsade han på henne med en särskild förstående min.
Hon rodnade varmt, hon förstod, att han hade Ottos förtroende.
Hade hon kunnat gissa sig till Mazères tankar:
— Om lilla Agda hade Ellen Ekströms pengar, skulle jag obetingadt rösta för henne, hon är en riktig liten skönhet, den käre svågern har smak.
Men som hon inte har pengar, håller jag med Eleonore, att det vore en mesallians.
Under förhanden varande omständigheter föredrar jag Ellen obetingadt.
Mazère hade ingenting emot att få ännu en rik svåger, tvärtom.
När Wanda första gången i Amelies sällskap besökte fru Beck, hade hon känt sig mycket osäker.
De stodo i tamburen och Amelie höll just på att stiga in, då Wanda hejdande lade sin hand på hennes arm.
— Vänta ett ögonblick, Amelie.
Jag har aldrig varit tillsammans med någon riktigt blind.
Hvad kan man tala med en blind om?
— Med Jeana kan du tala om hvad som faller dig in.
Hon är så klar och klok och ser så skarpt i alla andra bemärkelser utom den rent bokstafliga.
— Det är Wilhelm Kurts hustru, som kommer för att hälsa på dig, Jeana lilla, sade Amelie.
Den gamla satt i den bekväma hvilstolen, fin och prydlig, med en mössa af hvita blonder öfver det glesa, hvita håret.
— Välkommen, välkommen, det var en rar gäst!
Vill fru
Wilhelm sätta sig på den här stolen, så jag får »se» henne.
Den blinda förde händerna lätt och hastigt öfver Wandas ansikte och dräkt.
— Jag är glad, att den snälla Wilhelm fått en så rar hustru, sade hon och fortsatte:
Amelie har talat om för mig, att fru Wilhelm rest och sett så mycket af världen.
— Det har jag, och bland annat har jag nere i Flandern sett rum, som likna detta ofantligt.
Här är alldeles som en interiör från le Beguinage i Gent.
Precis lika fint och prydligt, porträtt öfver soffan i alkoven, hvita gardiner för fönstren, bur med kanariefåglar och mycket blommor.
— Jo, jo, jag har det nog så godt.
Var det en asyl för ålderstigna, det där stället fru Wilhelm talar om?
— Ja, jag vet egentligen inte hvad jag skall kalla det, något midt emellan stiftelse och kloster.
Hvar och en af de gamla damerna eller nunnorna hade sitt eller sina rum i de små husen.
Det var en hel stad i miniatyr bakom de höga murarna, med gator och kyrkor och små, vackra och välskötta trädgårdstäppor.
Det var så stilla, så tyst och fridfullt, så afstängdt från den yttre världen och dess oro.
Riktigt afundsvärdt lugnt.
— Det skall fru Wilhelm säga, som är så ung!
Fingo de inte gå ut, stackarna?
— Jo visst, de hälsade på hvarandra, bjödo på kaffe och sutto och pratade nog så hemtrefligt.