Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har begärt ordet för att understödja den åsigt, som synes här göra sig gällande nemi. att beväringen skall exerceras i 2 i stället för ett år, och om man framdeles blir mera uppmärksam på fäderneslandets väl, än som nu synes vara händelsen, hoppas jag, att man skall blifva i tillfälle att öka exercisdagarnes antal för den 2:a klassen efter behof.
Jag anser således, att man beträdt en rigtigare väg än då man vill öfva beväringen 30 dagar under endast ett år.
En ledamot har sagt, att försöket att förena beväringen med indeldt trupp slagit väl ut.
Man gjorde det för att se, huru det skulle slå sig ut, och för att erfara det minimum af exercisdagar, som erfordras, för att kunna med den in - 116 D en G Juli e. m. deldta truppen förena Beväringen.
För öfrigt är jag öfvertygad, att en officer, hvilken, såsom den värde ledamoten, tjenat så länge vid ett GardesReg:te, måste såsom ett raljeri anse sitt yttrande, att det skulle gå särdeles väl an att bilda en trupp på några dagar, som skall utsändas emot fienden.
Afven måste jag fästa mig vid Hr Hjertås yttrande.
Det gläder mig ofantligt att hafva hört hans premisser.
Han började med erkännandet af den rigtiga grundsatsen, att man kan förena opinionerne om folkbeväpning och om stående hären.
Af dessa premisser hoppades jag, att vi Gudskelof skulle hafva en motståndare mindre, men hans konklusion blef, att Svenska folket skulle upskjuta organisationen af sitt försvar.
Skall man väl vänta till dess kriget står för dörren och denna är öpnad?
Jag hemställer till Hr Hjerta, om det kan vara hans mening att tillstyrka Svenska Riddarhuset att upskjuta beväringens grundligare vapenöfningar till lägligare tillfälle.
En hvar, som följt händelsernas gång skall säkerligen medgifva, att nu om någonsin är tiden inne för Sverige att ordna sitt försvar, att beväringen utgör en del af landets försvar och att en ökad öfning för densamma utgör ett af de första vilkoren.
Jag erkänner således med tacksamhet K.
M:s förslag i detta afseende.
Inom Afdeln:n, som behandlade detta förslag, rönte det sådant intresse, att Afdeliun tillstyrkte utsträckning af exercistiden för beväringen, ehuru med någon förändring af det K. förslaget, men i öfverensstämmelse med Departementschefens åsigter.
Detta förslag föll inom Utsk.
Hr Hjerta har grundat sitt yrkande af bifall till Utsk:s förslag derpå, att inga utvecklade reservationer blifvit Betänk, bifogade.
Orsaken härtill är, att då Betänk, skulle afgå till tryckning var tiden så uptagen med öfverläggningar på detta rum, att några reservationer icke hunno att skrifvas.
Detta kan likväl icke vara skäl för ett afslag å en utvidgad exercistid för Beväringen.
Hr Bildt har förslagit, att denna exercis skulle så fördelas, att beväringen skall första året exerceras ensamt som rekryter och andra året tillsammans med gammal trupp.
Jag skulle också tro. att man på detta sätt vinner ändamålet säkrast.
Jag yrkar sål. bifall till Afdelmns förslag, och torde jag ånyo få upläsa detsamma.
Jag gjorde det vid de allmänna sammankomsterne, men sannolikt voro många af Hrrme då frånv:de. Sedan Afdelnm redogjort för den K.
Propos. och yttrat sig om den nuv:de exercistiden, kommer Afdelnm till följande slutsats: »Att under denna korta tid någon väsendtlig öfning icke kan hinna bibringas Beväringsynglingen är lätt att inse.
En vida längre tid är obestridligen behöflig, om man vill vinna det ändamål, som med allmänna Beväringens inrättande åsyftades, nemi. att denna skall tillsammans med den stående hären utgöra landets försvar.
Om än icke den öfningstid af 30 dagar, som nu är föreslagen, må anses fullt tillräcklig för Beväringens bildande till soldater, bör denna dock derigenom i vida större mon, än nu är fallet, kunna erhålla den förberedande daning, som erfordras, för att densamma vid på - Den 6 Jnli e. m. 117 kommande behof, då Arméen skall sättas på krigsfot, må kunna förstärka denna och inom dess leder emottaga vidare utbildning.
En sådan längre utsträckning af öfningstiden medför dock utan tvifvel ganska kännbara utgifter för Staten och äfven stora olägenheter för den enskilte, men å andra sidan bör ock i betraktande tagas, att
Sveriges sjeifförsvar och värnande emot yttre våld hufvudsakligen grundar sig på Beväringsmanskapets fullständiga danande till krigstjenst.
Och torde ingen upoffring anses för stor, som afser bevarandet af nationens dyrbaraste egendom, dess sjelfständighet.
Utsk. inser och erkänner således vigten och behofvet deraf, att öfningstiden, såsom K. M. föreslagit, bestämmes till 30 dagar, Hvad åter angår frågan om vapeuöfningens undergående blott en gång under den tid Bevärings-pligten varar, eller om, såsom, enl.
DepartitsChelens Betänk:de, jemväl varit ifrågasatt, Beväringsmanskapet bör under tvenne på hvarandra följande år på kortare terminer sammandragas, anser Utsk. för sin del det sednare alternativet i flere hänseenden äga företräde.
I förra fället komme under en längre period arbetskrafter att dragas från näringarne och särdeles jordbruket, som onekligen lättare kan undvara detta arbetsbiträde på kortare tider under olika år, och måhända skulle
Beväringsynglingen genom den långvariga och derigenom mera tröttande tjenstgöringen bringas att fatta leda för krigareyrket, i stället att hans i allmänhet medfödda lust och fallenhet derför bör lifvas och underhållas, hvilket sannolikt inträffar, derest öfningarne blifva kortare och återkommande.
För öfrigt bör icke heller den omständigheten lemnäs utan upmärksamhet, att, i händelse den längre öfningstiden bestämmes, svårighet torde i många fall möta för Beväringsynglingen af den tjenande klassen att kunna erhålla årstjenst.
Utsk. anser derföre lämpligast, att den föreslagna tiden af 30 dagar fördelas på tvenne efter hvarandra följande år, så att ynglingen kommer att exerceras halfva tiden, eller 15 dagar, hvartdera året; och som häraf blifver en följd, att tvenne
Beväringsklasser komma att årligen sammandragas, synes jemväl böra bestämmas, att dessa skola, icke samtidigt, utan efter hvarandra exerceras.
Beträffande beloppet af det för ifrågav:de ändamål erforderliga ökade anslag får Utsk., jemte erinran, att K. M:s vid innev:de Riksdag särskildt gjorda Nåd. framställning om ett års framflyttning af tiden för Beväringspligtens vidtagande samt i följd deraf inställandet af ett års vapenöfningar med Beväringsmanskapet icke blifvit af K.
St. bifallen, fästa upmärksamhet derå, att nuv:de anslag för dessa vapenöfningar, 180,000 Rdr, blifvit lagd till grund för beräkningen af den tillökning, som K. M. äskat, men att, enl. räkenskaperna, brist derå årligen upstått, hvilken under åren 1849—1854 i medeltal för hvarje år upgått till 38,888 Rdr.
Om detta förhållande vid beräkningen iakttages, blifver det erforderliga anslaget för 30 dagars öfningstid 547,220 Rdr, eller, för erhållande af en rund summa, 550,000 Rdr.
Då likväl under första året vapenöfning med blott en Beväringsklass torde ifrågakomma, utsträckt till hälften af nämnde tid, eller 15 dagar, utgör anslagsbehofvet för samma år endast 275,000 Rdr och för hela nästa Statsreglerings period 118 D en 6 J nli e. m. 1.375.000 Rdr.
Fördelas denna summa på 3 år, uppkommer ett belopp af 458,333 Rdr årligen; och när •nuvarande anslagssumma, 180.000
Rdr, derifrån drages, blifver den årliga tillökning,;som nu erfordras, 27S.333 Rdr.
På grund af hvad sålunda är anfördt, hemställer Utsk.: att, utan hinder af hvad i afseende fi Beväringsmanskapets upbådande till tjenstgöring är stadgadt i 11 § af Kongl. Kungörelsen den 27 Octoberl812, ang:de allmänna Beväringsmanskapets inrättande, sådan denna § lyder i Kongl. Kungörelsen den 13 Februari 184 9, R.
St:rj för utsträckning af .Beväringsmanskapets exercis till 30 dagar, må förhöja de i nuv:de RiksStat upförda förslagsanslag för nämnda manskaps vapenöfning med 278,333 Rdr årligen under nästa Statsregleringsperiod, dock med förbehåll, att berörde exercistid fördelas på 2:neårilika terminer, samt att de 2 Beväringsklasser, som sålunda komma att årligen sammandragas, icke samtidigt exerceras.
Hr Bildt har yrkat återremiss, men då man har ett fullständigt förslag, som åsyftar hvad Hr Bildt önskar, hemställer jag, om det icke är skäl att bitalia detsamma.
En annan fråga är, huruvida de med denna punkt sammanhang egande frågor skola nu återremitteras.
Anser man dem icke fullt utredda, så går det ju an, att, när de förekomma, återremittera dem.
Jag anhåller således om bifall till Afdeluingens förslag.
Den punkt, hvarom nu öfverlägges, utgör, enligt mitt förmenande, Riksdagens vigtigaste fråga, långt mera så, än dagens stridsäpple, jernvägarne.
Genom dessa befordras visserligen landets utveckling; på beväringsfrågan deremot beror ej allenast Sveriges blomstring, utan sjelfva dess framtida bestånd.
Vår krigshärs sammansättning må nu vara huru förträfflig, som helst, måste vi dock erkänna, att den ensam icke förmår värna oss. 29.000 krigare, upstälde mot vår östra grannes 800,000 äro otillräckliga; detta kan icke bestridas.
Vårt försvar måste således grundas på en folkbeväpning, men en verklig, icke en sådan, som endast finnes på papperet.
Jag är Regeringen djupt tacksam för det förslag hon framställt, men beklagar desto lifligare att saken icke lyckats tillvinna sig Utsk:s sympathier.
Man ansåg der en utsträckning af beväringsexercisen medföra dels alltför stor kostnad för Staten, dels alltför stor tunga för jordbruket, då arbetskraften för längre tid drages derifrån.
Ja, det är sannt, öfningen är dyr, men får man tänka derpå, när frågan gäller landets sjelfbestånd.
Skaldens ord äro ännu sanna; vi kunna fylla våra fält »med malmstöpt åskas hot, med männer och med jern.»
Men dessa männer måste veta att sköta sitt jern, annars tjenar det till intet, utom att göra fället ännu djupare.
Hr Lefrén har redan kraftigt besvarat de 2:ne talare, hvaraf den ene ansåg några få dagars öfning tillräcklig att utbilda krigaren, ehuru han säkerligen sjelf anviindt månader på sina rekryter, innan han insatt dem bland gamla stammen; den andra åter för - Den 6 Juli e. m. 119 menade, att vi borde begagna oss af den fredliga konjunkturen, oell i förlitande derpå uppskjuta all organisation af vår Armée, troligen intill dess fiendens krigstrumpeter väckte oss ur vår dvala.
Några ord önskade jag dock tillägga.
Hjerta har i förbigående sagt oss huru en allmän folkbeväpning borde inrättas, och dervid framställt Schweitz såsom mönster.
Afven jag har någon kännedom om detta land, men vill nu endast anföra en af oss alla värderad mans yttrande om dess här.
Han anländer händelsevis till Ziirich, delen större manöver då försiggick.
Han inbjöds af värdshusvärden att bevista densamma.
Detta väckte redan hans förundran, hvilken ytterligare stegrades, då nämde värd upträdde i en lysande uniform och presenterade sig såsom batoljonschef.
Om sjelfva exercisen yttrade den svenske generalen, »den gick så, som den skulle gå, då bataljonscheferne äro värdshusvärdar.» Lyckligt för Schweitz, att diplomaterne togo hand om Neuehåteler-frågan; hade det kommit till drabbning med de Preussiska trupperne, torde utgången, all enthusiasm oaktadt, blifvit fega tillfredsställande.
Vi känna af sorglig erfarenhet sedan 1808 hvad en dylik oöfvad folkbeväpning förmår.
De. få gånger vårt landtvärn var i elden, höljde det sig med skam.
På hvarje historiens blad upprepas samma lärdom.
Under Carl X:s fälttåg i Polen, vågade
Ragotski med sina 70,000 vilda krigare icke skilja sig mer än -j mil från den blott 6,000 man starka, men ypperligt öfvade svenska hären.
Denna handfull folk utgjorde ett säkert skydd för de tallösa, men oordnade Siebenbiirgiska skarorne.
Under 1830 års Revolution uppsattes i Belgien en här af 70 å 80,000 man.
Den wallonska stammen var alltid utmärkt för mod; hären såg ståtlig ut, den mötte de underlägsna, men öfvade Plolländarne.
Efter en kort strid fanns ingen qvar på fältet, utom Konung Leopold sjelf. Uti Italien, veta vi alla, huru deLombnrdiska massorna, glödande af fosterlandskärlek, rusade till kamp mot Radetzky’s veteraner; efter 5 dagars campagne, hade de smält bort som snö för solen.
Fosterlandskärleken ensam är således ej tillfyllestgörande.
Öfning, öfning framför allt.
De af Regeringen föreslagna 30 dagarne äro visserligen otillräckliga, men utgöra dock en god grund, hvarpå framtiden kan bygga.
Erågan blir således huru dessa dagar ändamålsenligast kunna användas, antingen på en gång eller fördelade på 2 år.
För jordbrukaren blir det långt känbarare att undvara sitt biträde under en hel månad å rad, än om denna tid fördelas på 2:ne år.
För Beväringsynglingen sjelf verkar äfven en alltför ihållande ansträngning tröttande, då deremot en kortare, men återkommande öfning lifvar och muntrar lynnet, samt väcker den håg för krigareyrket, som för oss är så nödvändig.
.Tåg instämmer således i UtgiftsAfdelms förslag.
Bifallea detta, hoppas jag vi skola lemna fosterlandet åt våra barn lika fritt, men starkare, mäktigare och ärorikare, än vi sjelfva emottagit det af våra fäder.
Jag begärde ordet, då Frih. Stael v. Holstein omnämnde, att redan år 1847 försök blifvit gjorde, att med gamla stammen exercera Beväring.
Detta är ett misstag, ty det var 2 år sednare dessa försök anställdes, och Hr af Lefrén har redan besvarat 120 Den 6 Juli e. m. detta.
Jag vill likväl göra några tillägg.
Det Reg:te, som gjorde detta försök, var just det, vid hvilket jag tjenade, och jag kan intyga, att derigenom att Beväringen inflickades på den gamla stammen, försvann visserligen den osäkerhet i manöver och rörelser, som vanligen förefinnes, men den gamla stammen deremot neddrogs till den löshet i manöver, som hos en ny soldat alltid måste uppenbara sig.
Reg:tet var eljest kändt för skicklighet i manövren, men detta år kunde det icke göra någon vacker manöver för Beväringens skull.
Frih:n skulle säkerligen hafva förändrat sin opinion, om han vetat att man med denna så sammansatta trupp icke vågade att göra den på slagtfältet vigtigaste manöver, nemi. mot kavalleri, och jag tror att detta skulle ensamt hafva afhållit Frih:n från sitt yttrande.
Hr Bildts begäran om återremiss vore jag mycket benägen att biträda, emedan flere af de efterföljande punkterne ega sammanhang med denna fråga, och det är svårt att afgöra den på stående fot, helst anslagen blifva möjligen olika; men om Frih.
Tersmeden till tror sig att vid de kommande punkterne framställa sådana förslag, hvarigenom misstag undvikas, har jag intet emot att de nu genast afgöras.
Jag tror dock att det är försigtigast att återremittera dem.
Jag har redan offentligen uttalat min åsigt att, för betryggande af vår sjelfständighet, vi böra grunda vårt försvar på nationalbeväpning, och att man således måste upbjuda all sin förmåga för att utveckla militärisk skicklighet hos alla landets vapenföra unge män.
I öfverensstämmelse härmed tror jag, att hvarje medel, som kan tjena att föra oss fram på vägen till detta mål, bör begagnas, och ehuru jag anser att man derigenom ännu icke på långt när tager steget fullt ut i denna rigtning, instämmer jag dock med Hr Bildt, att vi nu böra besluta, att
Beväringens exercis skall utsträckas till 30 dagar, på det sätt Frih.
Jag anser, såsom jag redan sagt, detta visst icke tillfyllestgörande, och jag önskar derföre, att Regeringen icke må anse sig hafva gjort nog blott med afgifvande af sin Propos. ang:de förlängning af tiden för Beväringens vapenöfningar.
Det fordras mycket mera för att komma till målet.
Dertill fordras en fullständig omorganisation af hela vårt försvarsverk, hvilken jag önskar verkställd i dess största möjliga utsträckning, så att med iakttagande af den största möjliga hushållning åt hela den manliga vapenföra ungdomen fullt nöjaktig vapenskicklighet må bibringas.
Det skulle blifva alltför vidlyftigt att här ingå i undersökning om bristerne, som böra afhjelpas, men om KrigsStyrelsen tager saken i allvarligt öfvervägande, skall den, enl. min åsigt, slutligen komma till klar insigt, dervid en tillfredsställande lösning af den framför andra vigtiga frågan om vårt fäderneslands försvar, icke kan vinnas på något annat sätt än genom en konseqvent tillämpning af grundsatsen om en allmän folkbeväpning, och oaktadt man i Kongl. Propos:n ang:de vårt försvarsväsendes ordnande, icke gått så långt i den angifna rigtningen, som jag önskat, måste jag dock erkänna att den nuv:de KrigsStyrelsen mera än dess företrädare visat sig inse behofvet att snart afhjelpa de många väsendtliga brister, som vidlåda Den 6 Juli e. m. 121 vår nuv:de försvars-organisation, och att man derföre kan hafva anledning till den förhoppning, att hvad som ännu återstår att göra, af KrigsStyrelsen skall föreslås att verkställas för en kommande Eiksdag.
Nödigt är dock att göra detta så fort som möjligt, ty man må icke lita på den nuvtde freden, hvilken kan störas långt förr än man tror.
Jag tillstyrker bifall till Frih.
Tersmedens förslag, och anser en återremiss obehöflig, då vi här hafva UtgiftsAfdelms förslag till ledning.
Att raljera i allvarsamma saker har aldrig varit min sed, och alldeles icke här.
Mitt yttrande har varit grundadt på GeneralBefälhafvarens upgifter, hvilka finnas intagna i KrigsVetenskapsAkademiens Tidskrift.
Om nu GeneralBefälhafvaren eller Hr Hjärne har rätt, lemnar jag derhän.
Tills vidare håller jag mig vid officiella upgifterna.
Björnstjerna har sagt, att jag tror, det man efter 12 dagars exercis har en fullt exercerad soldat.
Något sådant har jag icke yttrat men väl att man efter en sådan exercistid kan insätta beväringsynglingen i stammens leder, men för att få honom fullt krigsvan, dertill fordras kriget.
Tror man, att man bildar soldaten under freden, så bedrager man sig.
Samme talare har äfven ordat om folkbeväpning och sagt, att den icke upfyllt sin bestämmelse, dervid han åberopade 1809 års landtvärn.
Orsakerna till deras många olyckor kunna vara flerfaldiga, hvilka här icke äro lämpliga att omnämna, men det vill jag dock hafva sagt, att den fördes såsom en serskild Corps, och att de bildade militärerne vid den stående arméen ansågo sig för goda att tjena vid en landtvärnstrupp, och under sådana förhållanden lärer man icke kunna med en sådan trupp uträtta serdeles mycket.
Gr:n har citerat länder, der man försökt folkbeväpning, men misslyckats.
Gr:n glömde likväl att omnämna de länder, hvarest dylika försök åter lyckats, t. ex. Schweitz, som försvarade sig mot Österrike under Edsförbundets tider, Holland, som försvarade sig mot Hertigen af Alba, hvars trupper voro de förnämsta i Europa, flera andra exempel att förtiga.
Att en trupp, om den skall göra någon nytta, måste exerceras, är naturligt, men man må väl icke föreställa sig, att ett krig skall komma öfver oss såsom tjufven om natten, utan vi få väl alltid någon tid på oss att före krigets utbrott öfva våra trupper.
Säkert är, att den nu föreslagna förändringen icke är tillräcklig.
Dertill fordras en fullständig omorganisation af den stående Arméen, och att en sådan omorganisation af Arméen är nödig, har K. M. i sitt throntal vid 1844 års Eiksdag redan ådagalagt, men orsaken hvarföre den icke kommit att verkställas, är mig obekant.
Emellertid får jag förklara, att jag icke godkänner något förslag till förlängd exercis af Beväringen, så länge Arméen bibehålies sådan den nu är.
Under åberopande af mitt förra yttrande får jag förklara, att det är ett missförstånd, då man påbördat mig den åsigten, att vi icke böra öfva våra trupper förr än fienden står vid hufvudstadens portar.
En sådan slutsats kan icke dragas af min framställning.
Det må tillåtas mig att göra en fråga:
Tro de H:rr, 122 Den 6 Juli e. m. hvilka så strängt bedömt mitt anförande, att en sådan fara kan inom 2 eller 3 år stå för dörren från vår östra grannes sida?
Om nu så är, måste jag bekänna, att den Kongl. Propos:n synes mig serdeles lam, ty man saknar deri hvarje mera omfattande förslag att erhålla läkare och sjukvård för Arméen, och en hvar känner, att under fälttåg är dödsnummern på sjukhusen alltid större än på slagtfältet.
Derföre är ock af högsta behof att hafva sjukvården väl ordnad, på det att den Armée vi hafva, icke må genom fältsjukdomar alltför mycket förminskas.
Den mindre omsorg, som lemnats häråt, har öfvertygat mig, att Regeringen sjelf ansett någon serdeles stor fara icke vara för handen.
Detta har äfven varit anledningen, hvarföre jag trodde, att man skulle kunna bifalla Utsk:s förslag, utan att behöfva anses hysa öfvertygelsen, att icke vilja öfva Arméen förr än Ryssen står vid Stockholm.
I mitt förra anför:de yrkade jag bifall till K. M:s Proposm.
Jag har skäl att frångå detta yrkande, och anhåller att få förena mig med Frih. Tersmeden.
Troil, Sam.
Om jag under behandlingen af de föreg:de punkterne i Betänk, icke besvärat R. o. Ad:n med något yttrande, anser jag mig likväl icke böra med tystnad förbigå denna punkt, som enl. min åsigt är den vigtigaste i Betänk.
Det är med sann glädje jag hört så många talare utveckla så riktiga oell fosterländska åsigter i denna fråga, men med ännu större glädje har jag vid de gemensamma öfverläggningarna hört många ledamöter af de andra Stånden, hvilka icke såsom vi kunna vara så noga bekante med denna fråga, utgå från samma åsigter.
Jag tillstyrker R. o. Adin att förena sig om det af Frih.
Tersmeden föreslagna beslut.
Jag tror, att det är af vigt att icke återremittera denna fråga, utan vi böra bestämdt visa hvad vi vilja, och då TJtgiftsAfdm afgifvit ett fullständigt förslag, synes mig rättast vara att bifalla detsamma.
Eli talare har sagt, att man kunde låta detta anstå till en kommande Riksdag, emedan de politiska förhållanderne antydde, att vi under flera år kunde påräkna att få bibehålla freden.
Jag får då erinra, att kort före det stora Europeiska kriget många af de s. k. fredsvännerne förutspådde, att något krig inom Europa icke skulle utbryta, och att de afsände deputationer till flera Regeringar för att påyrka eller utverka en allmän afväpning.
Yi hafva likväl sett resultaterna häraf.
Vi hafva sett, hurusom i Ostindien, i det Brittiska riket uppstigit moln, som kunna utbreda sig öfver större delen af horisonten.
Uti Italien glöder elden under askan.
Man vet, hurusom i Frankrike lugnet beror af en enda mans lif, och om England kommer att sysselsättas i Ostindien, vet man icke på förhand huru det kan komma att se ut inom Europa.
Under sådana förhållanden är det väl nödigt att tänka på vårt försvarsverk.
Den tid kan eljest komma, då detta är för sent.
Vid 1851 års
Riksdag vidtogs en stor och vigtig förändring i Beväringslagen, då Konungen tillerkändes att, i händelse Riket hotades med krig, uppkalla en eller flere klasser af Beväringen.
Till Den 6 Juli e. m. 123 följd af denna Konungens rättighet är det enl. min åsigt af desto större vigt, att nu under fredens lugn så organisera denna Beväring, att den utan allt för lång tidsutdrägt må på den hotade punkten kunna möta fienden, och dertill erfordras icke blott en ringa del, utan flera klasser för att freda blott vår hufvudstad.
Möjligen fordras, att 3 klasser Beväring hastigt skola införlifvas med Arméen, och utan deras öfning dels enskildt och dels tillsammans med gamla stammen, är en sådan förening eller ett sådant införlifvande omöjligt.
Just en dylik förening, hvarigenom stammen är liksom monitorer, anser jag af vigt.
Jag instämmer således i den åsigten, att Beväringens exercis måste utsträckas till 2:ne hvarandra påföljande år, och då, såsom jag redan nämnt, UtgiftsAfd:n utarbetat ett, fullständigt förslag, förenar jag mig med dem, som yrkat bifall till Frih. Tersmedens förslag.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad, samt Hr Gr. o. Landtm, framställt, att bifall till Utsk:s ifrågav:de hemställan blifvit yrkadt af Frih, Stael v. Holstein och Hr Hjerta; men att deremot dels Hr Adelborg yrkat, att det af K.
M. äskade anslag måtte beviljas för Beväringsmanskapets öfvande 15 dagar årligen, 2:ne år å råd; dels Hr Hjärne, som först framställt ett särskildt förslag, uti sitt sednare yttrande yrkat återremiss; och dels Hr Bildt, utan att yttra sig om anslagets belopp, hemställt att E. o. Ad. måtte bevilja anslag för Beväringsmanskapets vapenöfning 2:ne år å rad, 15 dagar hvarje år, men i öfrigt återremittera frågan till vidare utredning, anmälde sig och yttrade:
Då jag yrkat bifall till de anslagssummor, som äro erforderliga för Beväringsmanskapets öfning under 15 dagar 2:ne hvarandra påföljande år, och denna summa blifvit af Frih.
Tersmeden framställd, instämmer jag i hans förslag.