Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han lefde och hade Bio varelse i qvarteret mellan boulevarderna Italiens och Montmartre samt börsen, ett område, som något anspråksfullt benämndes Tout-Paris.
Det var där, man hemtade ingifvelse till morgondagens chronique.
Esprit bcböfdes, men den tycktes också stiga upp ur sjelfva asfalten, — det var ju på sjelfva boulevarden, som både Le Figaro och Le petit Jourml blifvit födda.
Aftonen tillbragtes på kaféerna.
Medan bohemienerna med Murger i spetsen helst uppsökte nigot förstadsbrasBerie eller Café Procope, valde journalisterna kaféerna vid Boulevard deB Italiens.
Den vanliga samlingsplatsen var Café de Madrid.
I dess venstra salong såg man nästan hvarje qvi.ll under kejsardömets sista år ett debatterande kotteri, hvars medlemmar sedan blifvit mer eller mindre ryktbara: Adrien Héb-rard, Francis Magnard och Edouard Hervé, de nuvarande cheferna för Temps, Figaro och Soleil, vidare Ranc och Spuller, som kommo regelbundet kl. 5, och många andra.
Ofta sågos der äfven Gam-betta ooh gamle Granier de Cassagnac eller Vallès, då i Figaro, en tidning, som eget nog bland sina medarbetare haft 2 andra kommunarder: Rochefort ooh Grousset.
På slaget 12 kunde man ?ara säker om att fä se Réveüs redaktör, den från kommunen berömde Delescluze, inträda.
Ack, hvad tiderna förändraB!
Jag besökte en afton Café Procope.
Jag betraktade med nyfikenhet både Voltaire?
chokoladbruna marmorbord och porträtteo af Jean Jacques och Diderot, som båda sågo sömniga ut i det matta, flämtande skenet.
Men ingen Musset drack sin absinthe, ingen Gambetta elektriserade några studenter med brandtal.Publiken.
det var en gammal kryddkrämare och jag.
Vi betraktade hvarandra från hvar sitt hörn.
Min gud, hvad det var trist!
Vi utmotades ... kl. 9.
Tiderna ha förändrats.
Tidningsartiklarne skrifvas ej längre på aktrisernas knän.
Man går öfver boulevarden, men man stannar ej, man samtalar knappast.
Och man använder inte 2 timmar på att frukostera på Café Veroq.
Den verkliga bohéme-typen, den sorglöse och excentriske strugglfe-for-life ’ aren — han med den bredskyggiga slokhatten — existerar nu blott i legenden.
Jo, århundradets strömning har nått pressen.
Det har kommit feber i den, ty äfven pressen har ryckts med i konkurrensens hvirfvel.
Det blåser andra vindar än fordom, och de ha kommit öfver Atlanten.
Publiken fodrar aktualiteter och snabba underrättelser.
Det har blifvit ett lifsvilkor för den ena tidningen att öfverbjuda den andra.
Liksom Tour-Eiffel fördunklar Are de Triomphe, ha de flanerande chroniqueurernas esprit ersatts af det » stora » och det » lilla » reportagets energi ooh allestädesnärvaro.
Summan blir väl den, att tiden moraliserat pressen. --
Journalisten liksom författaren klär sig nu korrekt, och deras lif förflyter lika metodiskt som någon bourgeois ’.
Ett och annat gråhårshufvud skakas med betänklig uppsyn, när talet faller på artist- och literatörslifvet ... » Ah!
le bon vieiix temps!
För bohémen fins ej plats, och talangen behöfver ej tillhöra bohemen, ty han får ordentligt betaldt.
Det var Figaro, som häruti gjorde början.
Albert Wolff berättar, att då han inträdde i Charivari, betalades berömda pennor med 3 sous raden.
1859 beslöt han göra som de stora herrarne och företaga en resa.
» Jag skulle behöfva 200 francs », sade han till direktöreo.
» Ingenting är lättare », svarade denne.
» Skrif 20 artiklar och ni har dem! »
Han skref också de 20 artiklarne — för 10 francs hvardera.
Det spreds dä ett rykte, att man i Figaro kunde förtjena 100 francs med en enda artikel.
» Det var en rigtig revolution i pressen », skrifver Wolff.
» Man störtade sig med ifver till detta herrliga hus, och när man i ett tag förtjente de ö louisdorerna, var himlen fall af guitarrer och stenläggningen på Hue Grange-Bateliére förvandlades till en rosenbädd. » Figaro har alltid betalat mest, ooh ändå har tidningen under de 10 senaste åren haft en inkomst af nära 60 millioner francs!
1 dag är 100 francs ej längre det högsta honoraret.
» Gyp » t ex. — i Figaro — fär 150 francs för en artikel, liksom Armand Silvestre i Echo de Paris.
Aurélien Scholl och Henry Fouqnier betalas med 250, Jnles Simon och Gny de Manpassant med 300 och Alphonse Daudet med 400 francs.
När Zola skrifver en tidningsartikel, lär den betalas med 500 francs.
Alla litteratörer honoreras dock ej så frikostigt — det fins ja också omkring 10,000 personer i Paris, som lefva af sin penna!
Det är fbr en okänd ganska svårt att fä en uppsats intagen i någon af de större tidningarne.
Men en gång inne, betalas den bra.
Pariseijournalisten — som mycket sällan är infödd parisare ehuru han lätt acklimatiserar sig — har i allmänhet bevarat det&gt; bästa af traditionerna från den gamla tiden.
Modig och djerf, alltid i eld och lågor, ioujours dans le mouvevient, är han också alltid beredd att — stående eller sit-taode — nedskrifva en liten nouvelle å la main eller att midt i folksorlet kasta sig ned vid första lediga kafébord och, efter att ha klämt monoclen fastare i ögonvrån, raspa fram en liten elegant artikel, som ofta är ett mästerverk af uddig, dräpande polemik.
Pariserpressen är, som bekant, personligt-polemisk i öfyervägande grad.
Den på stridsfältet oförsonlige palemikern träffas derför afväpnad vid festkollationen.
Hans goda humör är oförbränneligt, och af bonhommic har han alltid mer eller mindre.
En typ för den på samma gång spirituelle och naivt godmodige journalisten var Villemessant — Villemessant, som gång efter annan kunde gråta som ett barn öfver Marie Antoinettes olyckor, men som alltid tröstade sig med, att detsamma skulle ha skett nu.
Om Villemessant berättas en ganska karakteristisk anekdot.
Mr X, en af Figaros medarbetare hade en ganska bra lön, men anBåg den ändå för liten och ville ha den höjd.
Han tillgrep en ganska originel utväg.
Som han visste, hvar Villemes-wnt brukade frukostera — antingen på Bignon eller Brébant — ditekickade han en dag ett par af sina vänner, som togo plats vid bordet intill V: s.
De begärde genast Figaro af kyparen, hnrefter den ene frågade:
» Du har väl läst X: s senaste artikel?
Åh, det fins ingen,som i tidningen går upp emot honom!
Hvilken qvickhet, hvilken skärpa.
åh, briljant, briljant! » etc. etc.
Vid återkomsten till redaktionsbyrån, vände sig Villemessant genast till sina medarbetare:
» Mes enfants, ni äro duktiga karlar allesammans, men den bäste är ändå X!
Jag har derför gifvit honom en päökning af 500 francs i månaden, så att han i st. f. 1,500 nu får 2,000! » (Metoden är kanske att rekommendera!
) — —
Pariserjournalisten är född för sitt yrke, och journalist är han ut i fingerspetsarue.
Hans stil är klar, logisk och koncis.
» Koncontrera! » är redaktörens första råd till en adept.
» Koncentrera, det gäller blott att koncentrera! » Och koncentrera måste han.
I Frankrike skulle ingen menniska tröska igenom Standards 64 spalter.
Hans artiklar äro aldrig tröttande.
Pariserjournalisten sätter för sin artikel samma mål som Yillemessant hade för sin tidning: » att publiken må kunna läsa den från första raden till den sista. » Vanligen eger den en pikant tillsats af gallisk esprit, som är medfödd och som ej kunnat riktigt förvärfvas ens af Albert Wolff — » denne esprit ’ ns man, som aldrig varit spirituell », såsom Jules Lemaitre en smula för strängt benämner honom.
» Ja, en talang är den franske journalisten », har jag här i Sverige hört framkastas, » men med hans moral är det, som det kan. » Och så tar man vanligen fram namnen Figaro och GU Bias.
Hvarpå syftar man då?
Jo, på systemet med betalade reklamer.
Det är ett system, som vi svenskar ej praktisera, men som, enligt min mening, ej behöfver kallas klandervärdt.
Stock-holmstidningarne omnämna ju aldrig hvarken en cirkus eller en ...
orientalisk irrgångssalong, till hvilken man ej sändt dem entrée.
Hvarför skola de då alldeles gratis utpuffa grosshandlar A: s moi * rétyger eller vinhandlaren B: s nyöppnade schweizeri?
Att all-
* I förbigående anmärkt, är det en underlig ödets lek, att en af Frankrikes främsta kåsörer är tysk — Albert Wolff är född i Köln — - och att han förta till Paria genom en svensk.
Det var i Düsseldorf 1855, som Wolff träffade Marcus Larsson.
Denne ämnade sig till Paris, och som han ej kunde franska, bad han Wolff gora sällskap.
Wolff gjorde det — med k vilket resultat, är bekant.deles gratis omnämna en god vara är mycket vackert.
Men hvad är det annat än en present till fabrikören och handlanden?
— en present, som är alldeles obehöflig och opraktisk, dä tidningarne sjelfva ju måste existera, och de i allmänhet inte fä mottaga några presenter.
Moralen, ja!
» Pariserpressen ligger i judarnes händer », pistår mr.
Drumont i » En döende verld », en egendomlig produkt af snille, merkantil spekulation, lögnaktighet och klerikal giftighet.
Menar han, att tidningarnes ledning ilr i händerna på judar?
Då är det ju lätt att konstatera, att endast 4 af de stora bladens direktörer äro semiter, nämligen 3 republikaner, Joseph Reinach (Rtfiiblviuc Française /, Eugène Meyer (Lanterne) och Camille Dreufus (Nation) samt en reaktionär, Arthur Meyer (Gaulois).
De öfriga, mera kända publicisterna af någon inflytelse äro Wolff, Millaud, Hector Cremieux, Catulle Mendès och Abraham Dreufus.
Ilvad för resten Arthur Mcyers Gaulois beträffar, så har den en ytterst liten spridning i jemförelse med ett annat af rojalisternas hafvudorgan, Soleil; Soleil utgår i omkring 100,000 exemplar, Gaulois i blott 15,000.
Vill hr Drumont deremot säga, att pressen ekonomiskt undcrstödjes af judar, så kunna dessa helt tryggt svara på samma sätt som inrikesministern Constans.
Då man i kammaren beskylde regeringen för att med de sekreta fonderna underhålla reptilorganer, frågade Constans, huru det skulle tillgå.
&gt;De stora och spridda bladen », sade ban, » äro fbr rika att låta köpa sig, och de små sakna inflytande. » *
Jag har framdragit några af pariserjournalistens förtjenster.
Men felen?
frågar ni.
Han har har väl också fel?
Ja, gu ’ bevars.
Men jag har — upprigtigt sagdt — cn viss motvilja för ofördelaktiga omdömen och dåliga epiteter mot mina kolleger
-- allmänheten har deremot godt om sådana, och allmänheten
fär, såsom hittills, sköta den saken;
’ Bland regeringens ifrigaste antagonister var den dagen som vanligt Paul de Cassagnac.
» Det är ovärdigt! » skrek han.
Emellertid fick jag af en händelse — det var i Petit Monitor universel från januari 1871 — se några utdrag ur de i Tuillerierna funna papperen.
Der fans bl.
a. qvitton på 176,000 francs, som en tidningsut-gifrare mottagit under kejsardömets sista tid.
Tidningen var Pays och utgifvaren var Paul Granier de Cassagnac.Pariserjournalistens största förtjenst är den verkliga passion, hvarmed han omfattar sitt arbete, och vi ha hfiri som i mycket annat så ofantligt att lära af honom.
Han ser i pressens frihet sin egen frihet, i pressens ära sin egen ära, han anser sitt yrke ftr det bästa, det herrligaste af alla yrken, och han är stolt att tillhöra det.
Smfidelser mot pressen — i ord eller i handling
— tillåter han hvarken af allmänhetens förste eller siste man.
Han har respekt, ty han fordrar respekt !Natt oeh Morgon.
Af Alexander Balazs.
(Fortsättning.
» Hjertligaste tack!
Framför allt den vigtigaste frågan: af ni ännu fri? »
» Ja bevars. »
» Sådan tur!
Men förstår ni mig verkligen, min nådigaste.
Jag menar om ert hjerta också är fritt? »
» Jag skulle icke bortskänka min hand utan mitt hjerta. »
» Godt; med denna visshet dristar jag göra er ännu några Wgor.
Jag skulle vara er förbunden hela mitt lif, om ni blott en enda qvart ville utöfva lite sjelffornekelse och visa större uppriktighet.
Jag lofvar er heligt att blott framkasta sådana frågor, som med lätthet kunna besvaras.
För det första intresserar mig naturligtvis edert utseende.
Er figur?
» Smärt, med en smula anlag for embonpoint, som jag i alla fall inte kan klaga öfver. »
» Utmärkt! ..
Edra ögon? »
» Blå. »
» Ert hår? »
» Mörkt. »
Mörkt hår och blå ögon!
O det förlänar ansigtet en idealisk trollmakt.
O, min nådiga, ni är mer än intressant!
Men låtom oss fortsätta bekantskapen, soin for hvaije minut blir mera fängslande och lofvar att bli alldeles fortrollande.
Er mun? »
* Hvad mina öfriga ansigtsdrag beträffar, har jag blott det euda att säga, som ni nyss påstod om edra egna: de höra till dem, om hvilka man i personalbeskrifningar brukar begagna ordet: ’ regelbundna ’.
Men ... »
» Men ... » » Men om jag skall vara fullt uppriktig och sanningsenlig, får jag kanske tillägga, att det fins menniskor, som kalla dera både regelbundna och intressanta. »
» Ah, jag märker redan, att ni är en af de skönaste och mest förföriska varelser.
Men ännu en sak, medan jag kommer ihåg det. »
» Fråga ni.
» Jag vill inte fråga, endast be er om en gunst.
Vill ni lemna mig er hand ett ögonblick? »
» Lemna?
Och hvarfor det? »
» Så att jag kan lära känna någonting af ert yttre. »
» Sådant infall!
Men gerna for mig. »
» O, jag har inte bedragit mig.
Sådan liten och mjuk band!
O, min nådiga, ni blir farlig for mitt lugn. »
» Detta yttrande är smickrande och tillika ohöfligt. »
» Damerna äro öfverseende när vi äro oböfliga, blott vi gmickra dem tillika. »
» Det kan det vara olika meningar om; men säg mig slut-ligcu — hvad sk ’ a alla edra frågor betyda? »
» Åh, de äro icke slut ännu.
Hittills känner jag blott något om ert yttre, men jag vill gerua äfveo läsa i er själ. »
Det blir inte så lätt, det! »
» Ah jo!
Besvara ni blott, min allernådigaste, miua frågor fullt uppriktigt och sanniogsenligt och jag skall säkerligen inom en qvarts timma känna er lika bra, som om jag åratal hade haft tillträde till er salong.
Hvilka äro edra favoritsysselsättningar?
» Blommorna i min trädgård och mitt piano upptaga mig mest; jag försummar emellertid ej för den skull min skizzbok och mina älsklingsdiktare. »
» Blommor, musik, målning och poesi!
Ni lefver alltså helt oeh hållet for naturen och konsten och egnar er blott åt det ädlaste och skönaste i verlden.
För eder, härliga väsen, böjer jag höfviskt knä.
Jag ber om förlåtelse, men jag måste fråga ännu mera. »
» Nå i Guds namn då! »
Är ni, nådigaste — hur ska ’ jag uttrycka mig for att inte synas oartig?
— är ni nyckfull? »
&gt;Obeskrifligt.
Alla som känna mig påstå, att nyckfullhet är ett af mina värsta fel. »
» Härligt!
Gudomligt!
Utan nycker är en kvinnas sinne städse klart, en evigt leende himmel, som visserligen kan varamycket skön, men iute på l&amp;ogt när så intressant som ett himlahvalf, bvars glans här och der höljes af ett förbiilande lätt moln.
» Ni tycks helt och hållet.
» Ja, jag ar alldeles förtrollad af ert väsen, o, jag älskar kvinnonycker, hur bizarra de än åro.
Eu sista, en verkligt sista fråga: Hvad är er mening om kärlek? »
» Jag har i det fallet ingen bestämd mening, ty jag känner denna känsla blott genom hörsagor och ur böcker.
Visserligen har jag längtat derefter, men den har aldrig fallit på min lott.
Min man.
» Er man?
» Ja, min man, som jag tyvärr genom döden förlorade for ett och ett halft år sedan. »
» Han är dödl Jag tackar dig nyckfulla öde!
Han har gjort väl deri, det var mycket klokt af honom att dö! »
» Huru, min herre, ni fröjdar er åt min olycka? »
» Af pur egoism.
Ni måste nämligen veta, miu nådiga, att jag älskar och tillber er ...! »
» Men, min herre, det går for långt!
Jag måste be er inte skämta med så allvarliga saker. »
» O, ärade fru, jag skämtar ingalunda; det är mitt djupaste allvar.
Visa mig den gunsten att höra mig till slut och ni skall snart bli öfvertygad om sanningen af mina ord.
Den känsla som folk kallar kärlek känner jag lika litet som ni.
Blott en gång, for ett ögonblick, for en stråle af glödande kårlek genom min själ, men blott for att jaga bort min dittills varande ro och i dess ställe utså bekymmer.
Berätta mig i stället utförligt denna hän-delse; den intresserar mig. »
» Er befallning åtlyder jag naturligtvis, ehuru jag inte förmår att bli herre öfver min sinnesrörelse, när jag bara tänker derpå.
Det är just två år sedan jag var i Pest. »
» Två år sedan, säger ni?
Underbart. »
» Precis två år sedan; nu minnes jag det mycket noga.
Jag var på operan vid uppförandet af ’ Lucia af Lammermoor ’.
Teatern var till trängsel full, men mängden bekymrade mig icke, ty hela min uppmärksamhet, mina tankar, mina blickar voro fangslade på en enda punkt.
Midt emot mig i en första fondloge hade jag varseblifvit en underbart skön qvinna, somvar fördjupad i åhörandet af operan och hvars magiska åsyn fortfarande höll mig fängslad ... »
» Vidare, vidare!
» Jag kan ingenting mera säga, än att jag, från det ögonblick jag såg henne, var förälskad.
Man brukar säga att naturen icke ostraffadt låter sig undertrycka; det är sant.
Sympatien for denna förtjusande varelse uppflammade hos mig med sådau häftighet att jag, då föreställningen var slut, var denna qvinnas slaf. »
» Har ni sedan i ert lif sammanträffat med denna eder tillbedda? »
» Aldrig!
Då ridån foll efter andra akten, upptäckte jag en bekant framfor mig, som jag genast vinkade på, för att göra mig underrättad om damen som hade förtrollat mig.
Känner du inte den förtjusande varelsen » — frågade jag — » der-borta i första fondlogen till venster från scenen? »
» I första fondlogen till venster från scenen?
Hahaha! »
» Hvarför skrattar ni, min nådiga? »
» Ja, jag kan inte annat, jag måste skratta.
» Är det för att min tillbedda satt i första fondlogen? »
» Inte för det! »
» Således måste det vara den omständigheten att jag inom en timma kunde så vansinnigt förälska mig i en obekant?
Men, min nådiga, sådant har händt förr.
Paris såg Helena blott en gång och genast uppspirade tanken i hans hjerna att röfva henne.
Antonius kände blodet rinna hetare genom ådrorna, blott efter ett ögonkast på Kleopatra.
I nyare tid är Lola Montez ... »
» Förlåt, jag tviflar intet ögonblick på att det fins sådan häftig förälskelse.
Berätta ni bara edert äfventyr, som intresserar mig mera än ni kanske tror. »
» Min bekante uppgaf namnet på mitt ideal, men han underlät icke att bifoga det engeln var en gift hustru, som med innerlig kärlek var fastad vid sin make.
Denna underrättelse nedslog mig som en blixt. »
» Skulle ni inte vilja vara så vänlig att nämna denna dams namn, som har åstadkommit sådant under? »
» Förlåt — namnet blir en hemlighet; det skall aldrig komma öfver mina läppar. »
» Hvilken pietet!
Men säg mig då ändtligen, hvad skall ert nuvarande besynnerliga beteende gent emot mig betyda? »
» Ack, menar ni sättet att presentera mig för er?
Jag kangarna genast tillstå det, hur underligt det än må synas eder
— jag är icke i stånd att bannlysa denna förtjusande q vinnas bild ur min själ.
Jag känner, att jag aldrig i mitt lif ska ' ilska någon annan.
Då hon emellertid redan tillhör en annan och jag under alla forhållanden vill gifta mig, har jag beslutat att anförtro mig åt ödet och vänta tills detsamma för i min väg ett tilltalande väsen.
Likväl ... »
» Nå?
Likväl? »
* Er uppenbarelse, min nådiga, har kastat alla mina före-Batser öfver bord.
Nu bryr jag mig inte om att vänta längre p&amp; ödet, för resten tyckes det mig som om min gamla kärlek förlorat sin trollkraft och en ny ljuf och lycksalig känsla trädde i degs ställe. »
* Min herre, jag ber ... »
» Denna nya känsla är kärlek, kärlek till er, som jag visserligen aldrig har sett, men som i röst och ord eger något, som ger lif och form åt den bild jag gjort mig af er.
Jag älskar er med all den glödande känsla ett ungdomligt, trängtande hjerta förmår. »
» Jag blir inte klok på er, min herre.
Fastän tvungen höra på hvad ni pratar, förstår jag det alldeles inte.
Hur kan oi upptändas af kärlek till mig, som ni aldrig sett.
Tänk bara så lätt ni kan bedraga er!
Till och med om jag ville antaga, att föremålet verkligen vore vackert, så måtte ni väl veta, att bara ett vackert ansigte inte är nog för att uppväcka kärlek.
Hvem vet, om inte morgonsolens första strålar skola förjaga edra fantastiska bilder? »
Jag älskar er icke för ert yttres skull, min nådiga.
Hvarken sol eller stjernor förmå utplåna er bild ur min själ.
Jag har beslutat, såvida ni har en gnista af medkänsla för mig ... »
Jag har verkligen lust att se, hur långt ni kan drifva ert lättsinne. »
» Jag tvekar inte ett ögonblick att säga så här: Min nådiga!
Om ni är i stånd att anförtro er åt en man soni ni ser för första gången — för fan!
jag glömmer att ni alls icke kau se mig i detta kolmörker — och som på siu ära svär eder, att allt hvad han säger er är sanning — förena då ert öde med mitt och blif min hustru! »
» Hahahal »
» Ni skrattar? » » Hvad skulle ni tro om mig, om äfven jag vore så lättsinnig och gaf er mitt ja? »
» Jag skulle endast tycka att ni liksom jag älskar det äfventyrliga, det bizarra och att denua egenskap gör er ännu mera tilldragande och pikant; att ni liksom jag ledsnat pä de alldagliga vanornas enformighet och icke skyr ovanliga och extravaganta steg, hvilket skulle utgöra mitt lifs lycka. »
» Edra ord läta sä öfvertygande och ni har verkligen in-gifvit mig nägot fortroende, så att jag ... »
» Är det möjligt — går ni in derpå? »
» Om tiden bestyrker allt hvad ni sagt, skall jag inte säga nej! »
» Tideu!
Tiden!
Ni drar er tillbaka under hvardagsmen-niskornas former.
Nej, ljufva tillbedda, ni måste genast besluta er: blott en enda dags uppskof förtager det äfventyrliga och romantiska vid detta steg.
Beslut er genast.
Vi måste genast låta viga oss innan dagens inbrott och tillfälle gifves oss att undersöka hvarandras ansigtsdrag. »
» Det skulle ju vara omöjligt, äfven om jag sade ja. »
» Bestäm er blott och öfverlemna resten åt mig.
En fruktansvärd aning uppsteg i min själ.
Denne vind-böj tel vet, att jag är prest, kanske.
Men vi skola följa sakens vidare utveckling.
» Och ni bekymrar er inte », frågade damen midt emot, » om mina närmare omständigheter?
Vill ni alldeles inte skaffa er några underrättelser om mina förhållanden och förbindelser? »
» Hur kan ni tänka något sådan t, min fru?
Hvad blef det då af romantiken?
O nej, jag begär långt ifrän någon förklaring, utan tvärtom tillbakavisar den på det allra bestämdaste.
Jag vill såsom okänd göra er till min hustru.
Derför frågar jag: vill ni?
Har ni mod och förtroende att blifva min? »
» Ja, må vara, jag är inte ovillig, men blott på ett vilkor. »
» Hvilket då? »
» Jo, ni måste lofva mig på ert hedersord att, ifall vi efter ömsesidig bekantskap af någon orsak icke passa för hvarandra eller vi skulle känna samlifvet olyckligt, icke lägga något slags hinder i vägen för skilsmessan utan i stället uppbjuda allt för att genomdrifva en laglig sådan. »
» Jag lofvar det, min allra käraste vänU
» Godt, här har ni då min hand!
Jag började gnida mina ögon för att öfvertyga mig om verkligheten af hvad som händt och förefallit.
Var jag vakeneller drömde jag?
Men jag blef snart öfvertygad, öfvertygad till min förskräckelse, att allt som hade skett omkring mig var rama verkligheten.
» Herr pastor! » tilltalade mig den unge brudgummen.
» H varmed kan jag stå till tjenst? » frågade jag med en rost, som aningen om hans begäran kom att darra af förskräckelse.
» Ar ni vaken? »
* Det hör ni ju! »
» Har ni varit vaken under hela resan, sedan min fastmö satte sig i vår vagn? »
» Ja, nog var jag vaken. »
» Har ni hört och förstått hela vår öfverenskommelse? »
jJag har hört och förstått alltsammans. »
» Godt, så gif oss då välsignelsen. »
På dessa ord följde två utrop; det ena ljöd från den unga damen, som uppenbarligen vid sitt medgifvande hade glömt, att en prest satt i vagnen, det andra från mig.
» Det blir ingenting af, min herre », utropade jag förskräckt.
¿Jag får göra er uppmärksam på, att det inte passar sig att drifva gyckel med så heliga ting! »
» Det är inte gyckel utan verklighet! » svarade han med bestämd ton.
» Då måste jag lika bestämdt förklara, att jag inte tänker tillmötesgå er önskan. »
» Men, om jag svär er på heder och samvete, alt intet hinder finnes i vägen för vår förbindelse? »
» Det är detsamma; det är emot kyrkans bruk och dessutom olagligt, så att jag kommer icke undefr några omständigheter att gå in derpå. »
» Nej, alltså? »
» Nej! »
» Jag ber er beröra detta med handen. »
Härmed höll han någonting emot mig; då jag med handen vidrörde detsamma, kände jag till icke ringa förskräckelse en emot mitt bröst riktad pistol.
» Vet ni hvad edra händer rörde, vid? »
» Jag ber er, för himlens skull, lägg bort pistolen; den kan ju brinna af! »
?Om ni inte genast förenar oss, så svär jag vid Gud, att jag ger er en kula genom hufvudet! »
» Men, betänk er då, min herre! » » Jag har ingenting att betänka.