Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så heter det när fråga är om inskränkningar, men när samma parli 'åskar några friheter, dä åberopar man verldsliga och politiska förhållanden.
Men religiösa och politiska förhållanden i ett ordriadt samhälle, kjunna aldrig fullkomligt lösrycka sig från hvarandra.
Kyrkoförfattningen må vara Hierarkisk eller Presbyteriansk, så kommer dess styrelse på ett. eller annat sätt i beröring med Staten såsom herrskande eller underlydande; läran må vara Romersk-katholsk eller Protestantisk, alltid komma lärosatserna att hafva ett visst inflytande på dess bekännares tanke och handlingssätt, på hela deras medborgerliga lif.
Det religiösa mäste således till en viss grad blifva en politisk fråga.
Ingen lär väl vilja neka, att hvarje medborgare inom Kyrkan, äfven åren medlem af Slaten och tvertom, eller vilja frikyrkans förfäktare påstå, att den ena af dessa egenskaper uphäfver den andra, liksom omfattandet af ett borgerligt yrke kan utesluta ett annat, eller kanske, liksom det föreslogs härom året, att man för att sondera opinionen i representationsfrågan, borde utskicka listor i landsorten, der hvar och en skulle anteckna sig antingen för allmänna val eller klassval, dessa vilja utsända listor, der del stod hvar och en fritt, att inregistrera sig, antingen i det andliga eller det verldsliga samhället.
Verldshistorien har endast tvä exempel att anföra på Kyrkans fullkomliga isolering från Staten, men dessa hafva begge leht till enderas förtryck.
Det ena var Påfveväldet på sin kulminationspunkt, sora genom sina munkordnar och sitt cilibat, skiljde Kyrkans tjenare från det borgerliga samhället; det ledde till Statens förtryck.
Det andra var Kristendomen under de första seklerna af vår tide räkning, då den stod i opposition mot Staten och isolerade sig från densamma, men della var ett hedniskt samhälle, oppositionen var således naturlig; detta ledde till Kyrkans förtryck.
Visserligen gick
Kyrkan segrande ur striden, men sedan pluraliteten af Romerska Rikets invånare omfattat dess lära, och när frikyi kans egentliga förfäktare kunna åberopa, alt deras lära genom sin inneboende anda och kraft gripit så vida omkring sig, då må de gerna göra anspråk och detta med rätta, all omskapa Slatsreligionen.
Då må man gerna bevilja dem alla de rättigheter, de både hemligen och uppenbarligen eftersträfva, men hittills har detta ej skett.
Visserligen hörde jag någon vid det sisth sommar hållna Preslmötet försäkra, att åtminstone en half million menniskor i Sverige besökte konventiklarna, således j af populationen, men jag skulle kunna citera orter, der läseriet gripit jemförelsevis mycket omkring sig, och der på långt när ej en sjundedel af befolkningen besöker konventiklarna.
I ett liberalt samhälle, och det är ju ett sådant religionsfrihetens förfäktare vilja hafva, har det aldrig hittills varit minoriteten som stiftat lag. 190 Den 16 Juni.
Visserligen medgifver jag, alt intet parti, vare sig konservativt eller liberalt, politiskt eller religiöst, har någonsin visat sig värdigt att vara allena herrskande, har visat att del kunnat bära en sådan lycka, en friktion af motsatsen blir alltid nödvändig, för alt bibehålla lif inom Stal och Kyrka, men frågas om ej för denna nödvändiga friktion, den hittills medgifna toleransen är alldeles tillräcklig.
Jag upträder visserligen icke för alt förorda religionsfrihet.
Om någonsin för vårt fädernesland den dag randas, då en fullkomlig frihet i religiöst hänseende kan utan våda beviljas, det ligger naturligtvis utom gränsen för mill bedömande, men jag skulle näppeligen tro, att, på sätt den siste värde talaren förmenat, en ordnad Statsreligion någonsin kan undvaras.
Att f. n. medgifva den af många sä högljudt påyrkade friheten, alt antaga och bekänna hvilken Kristen troslära som helst, anser jag vara hufvudsakligen af 2:ne skäl vådligt.
Om religionsfriheten skall utöfva en välgörande inverkan på samhällets andliga lif. måste man naturligtvis hos dess medlemmar förutsätta en hög grad af kristlig anda, och en sådan kännedom af Guds ord, alt de förmå pröfva, huruvida den (ro, till hvilken de bekänna sig, balett bestämdt företräde framför de andra trosläror, lill hvilkas antagande de till följd af den allmänna religionsfriheten kunna lockas.
Saknas nu en sådan anda och en sådan kunskap, är det äfventyrligt att utsätta landets innebyggare för dylika lockelser.
Den, som något känner den ståndpunkt, hvaruppå det andliga lifvet och den andliga kunskapen bos oss sig befinna, han måste erkänna, att tiden för den äskade frihetens medgifvande ännu icke är inne.
Men del är ett annat skill emot religionsfriheten, som jag anser vara ännu väsendlligare.
Det är nemi. hvarje Kristens ovilkorliga pligt att strida för sanningen.
Vår Kyrka erkänner intet annat såsom sannt, än den Heliga Skrift, och vi äro. enl. den Augsburgiska bekännelsen, icke bundna af några raenniskostadgar.
Hafva under tidernas lopp, några tillsatser af menniskohand insmygit sig i vår lära, så äro vi visserligen skyldiga att rena Kyrkan från dessa tillsatser, men vi få derföre icke kullkasta sjelfva Kyrkan, som är bygd på sanningens grund, men hvartill, enl. all sannolikhet, en obunden, oinskränkt religionsfrihet skulle leda.
Såsom sanna anhängare af kristendomens helige lära i dess ursprungliga renhet måste vi, såsom jag nyss nämnde, strida för sanningen och emot lögnen.
Denna lögn framträder under många skepnader, och den mäktigaste och verksammaste af alla lögner, är utan tvifvel Katholicismen, hvarföre vi äfven i första rummet böra vara mot densamma på vår vakt.
Af hvilken orsak är Katholicisraen så farlig och så rik på eröfringar?
Jo, den är farlig derföre, att den utvidgar sitt välde i tysthet och mörker, med smygande, varsamma fjät, och på densamma kunna med fullt skäl tillämpas Apostelns ord: ”att raenniskorna hata ljuset, emedan deras gerningar äro onda.”
Den är dessutom farlig, derföre alt den gifver syndaren en tröst, som han förgäfves söker i vår Kyrkas sköte, så vida ej hans ånger bevisat
Den 16 Juni. lill sig vara upriktig genom tro och gerningar.
I Katholska Kyrkan deremot kan en oomvänd menniska, i värsta fall hos Påfven eller någon mäktig Prelat, eller vanligen hos sin biktfader, erhålla tröst och förlåtelse, utan att ångern och bättringen dervid i främsta rummet afses.
Således är den Katholska Kyrkan särdeles beqväm för alla dem, hvilka gerna vilja lugna sina samveten, men lika gerna fortfara med sina synder.
Slutligen har den Katholska Kyrkan ännu en fördel, nemi. den, att mäktigt tala lill menniskans sinnen.
Deras Gudstjenst är genom prakt och ceremonier fängslande och hänförande för den, som fäster sig mera vid skalet än kärnan, Kyrkosången, bringad till en särdeles hög grad af fullkomlighet, tjusar och öfverväldigar åhörarnes sinnen, med ett ord, alla deras andakt söfningar åsyfta mera att inverka på känslan och fantasien, än på hjertals pånyttfödelse.
Jag bekänner upriktigt, att jag icke hyser någon serdeles stor barmhertighet med dem, hvilka med fullständig kännedom af vår Evangeliska läras höga och sköna sanningar, öfvergå till en annan trosbekännelse, men deremot har jag mycken medömkan med dem, hvilka, till följd af bristande insigt i vår troslära, låta tubba sig att antaga en annan.
Det är derföre, enl. min åsigt, af behofvet påkalladt, att straffet för affall från vår lära, blifver i viss mån förmildradt.
Det nu i lagen stadgade landsförvisningsstraffet, är i min tanke icke för strängt, derest den person, hvarå straffet tillämpas, verkligen är mäktig att skilja emellan sanning och lögn, samt alltså fattar sitt beslut med full besinning.
Det bör förutsättas, alt om någon af den s. k. bildade och uplysta samhällsklassen, öfvergår till Katholicismen, han äfven i och med detsamma klart inser, alt han här i landet icke har mycket att vänta.
Han kan icke vidare påräkna någon serdeles aktning af sina medborgare, hvilka icke kunna gilla öfvergången till en troslära, hvilkas lärosatser icke åro jemförlige med den läras, i hvilken han blifvit upfostrad, och hvars heliga sanningar borde vara honom ganska väl bekanta.
En sådan person gör sig till främling i vårt land, och straffet, som endast drifver honom ut till sina nya själsförvandter, kan ej anses vara för hardt.
Deremot är straffet öfver höfvan grymt för den obildade, vilseledda, hvilken icke förmår för sig klart redogöra de olikheter, som förefinnas emellan den sanna och den falska läran.
Derföre är det äfven, enl. milt omdöme, klandervärd!, att straffet går i verkställighet, förr än den brottslige blifvit försatt i tillfälle, att om vår heliga lära erhålla fullständig kännedom.
Om vi besinna huru få personer, åtminstone ibland den obildade samhällsklassen, hafva en grundlig insigt i vår lära, kunna vi lättare förklara, att affall eger rum, ty affällingen är naturligtvis i mistning af det motstånd, som alltid ligger i kunskapen af en sann lära, då densamma af en falsk läras anhängare anfalles.
Jag skulle derföre tro det vara ändamålsenligt att stadga, det landsförvisningsstraffet ej finge till verkställighet befordras, förr än efter en viss tids förlopp, derunder den brottslige skulle åtnjuta undervisning i vår lära, och torde rättigheten, att om en sådan undervisning förordna, lämpligen böra updragas åt Konsistorium, så att den icke ovilkorligen 192 Den 16 Juni. lillkommer Pastorn, ly det är icke sagdt att denne har hvarken tid eller förmåga, alt på ett kärleksfullt och lifgifvande sätt bedrifva detta vigliga lärarekall.
Dertill erfordras mycken mildhet och fördragsamhet, ofta stora andliga gåfvor och insigter, samt alltid ett outtröttligt nit, och jag är öfverlygad, all om rättigheten att välja den person, åt hvilken ett så ansvarsfullt updrag skall lemnäs, lillerkännes Domkapitlet, skall detsamma vid valet iakttaga den största noggrannhet och försigtighet.
Vidare anser jag, att den landsförvisningen åtföljande förlusten af rättigheten, att vidare här i Diket njuta arf, är en alldeles obehöflig skärpning, af det redan i och för sig sjelf, för mången ganska hårda straffet.
Om man äfven kan antaga, alt samhället har fullkomlig rättighet, att från sig skilja en medlem, som affallit från den tro, samhället bekänner, och dymedelst visat sig icke vilja vidare tillhöra samhället, så torde dock giltig rättsgrund saknas för det stadgande, att affällingen skall beröfvas en egendom, hvaraf han eljest skulle hafva kommit i besittning, hvarförutan det ligger något oädelt deruti, att samhället skiljer sig ifrån personen, men behåller egendomen.
Denna del af straffbestämmelsen borde således bortfalla.
Slutligen får jag förklara, att jag för min del gerna instämmer i Hr Thams åsigt, att det skulle medföra en icke oväsendtlig fördel, om första delen af Hr Spångbergs motion blefve antagen, men jag får tillika förklara, att jag betviflar möjligheten deraf.
Vi veta att proselytmakcriet egentligen bedrifves af Katholiker och måhända af deras presterskap, vid hvilket förhållande man torde få svårt att blifva af med personer, som skyddas af de härstädes vistande
Diplomater från det land, de tillhöra.
Jag tror således, att den föreslagna åtgärden blefve ganska svår att vidtaga, men anses denna svårighet icke vara oöfvervinnerlig, har jag intet emot ett dylikt stadgande, och om, såsom jag anhåller, Betänk, blifver återremitteradt, lärer Ulsk. ej underlåta, att taga jemväl detta förslag i nogsamt öfvervägande.
De talare, som här upträdt mot LagUtskis förevar:de Betänk., hafva, så vidt jag rätt upfattat discussionen, icke framlagt några nya skäl för religionsfrihetens införande, utan nästan helt och hållet uttalat samma åsigter, och begagnat samma fraser, som då motionerna i delta ämne till LagUtsk. remitterades.
Ja, detta har gått så långt, att Frih. Cederström, Th., till och med nu återuprepat berättelsen om ett yttrande af en ”1809 års man”, hvarmed han äfven förra gången fann för godt att illustrera sitt föredrag.
De skäl, som anfördes emot motionerna vid remissen, gälla således äfven nu, och för att ej onödigtvis förlänga discussionen, vill jag endast i B. o. Ad:s minne återkalla, hvad Hr Carlheim Gyllensköld vid nämnde tillfälle yttrade, i anledn. af Frih. Creutz’s motion, om antagande af den Norska Dissenter-lagen; han yttrade bland annat:
Det är hvarje Regerings pligt, som ock dess rättighet att vidtaga Den 16 Juni. 193 vidtaga de förfaltmr, som kunna anses mest gagneliga för statsändamålets ernående, således, att lill förekommande af befarad oordning, icke blott förordna om de vilkor och förhållanden, under hvilka vissa gudaktighetsöfningar må tillåtas, utan äfven, att från tillgodonjutande af medborgerliga förmåner, till och med från sitt område afhålla eller förvisa dem, hvilkas religiösa tro och bekännelse, eller, i religionens namn företagna gerningar, strida mot samhällets ändamål, sådant det af samhällets målsmän upfaltas.
Vi vela, alt familjen är det borgerliga samhällets grundval eller rot.
Lika litet som det lärer kunna bland kloka och tänkande menniskor påslås, att en husfader skall vara skyldig, i kretsen af de sina, inlåta eller tåla den, hvilken med ord och gerning, störande och förderfligt inverkar på husets frid och välbefinnande; lika litet kan delta fordras af det större samhället eller Slaten.
På motionärens åsigt om religionsfrihet, såsom hvarje menniskas oafvisliga rättighet; om rätta förståndet af 16 § Reg.F:n om oförenligheten af hvad han kallar det andliga och verldsliga regementet, men hvarmed han i sjelfva verket menar den kyrkliga och borgerliga styrelsen, hyilar hufvudsakligen äfven hans påstående, att i Sverige ulöfves ett samvetstvång, stridande mot all gudomlig och mensklig räll, mot förnuft och uppenbarelse, mot Christi, Aposllarnes, Luthers och Konung Guslaf I:s bud, och föredömen, äfvensom mot innehållet af vår kyrkas bekännelseskrifter.
Det är isynnerhet motionärens oriktiga upfattning af det andliga regementets betydelse, som grundlagt hans öfriga misstag. ....
För mig finnes många bevekelsegrunder, alt afråda den frihet till affall och söndring från Svenska kyrkan, hvilken motionären vill hafva i lag medgifven.
Jag anser enhet i religion och trosbekännelse vara en i sig sjelf god och önskvärd sak.
Jag grundar denna åsigt förnämligast på Guds eget ord.
Det finnes ingen bland de Apostlar, som elterlemnat bref till kristne, och som icke deri uttalat råd och förmaningar till endrägt och samhällighet, eller ock varnat för ”bedragare”, "falske lärare''', förderfliga partier m. m.
Jag kan derföre icke inse eller erkänna, att det är hvarken obehörigt eller onödigt, alt emot dem vara på sin vakt, eller att det anstår oss såsom kristna, att med likgiltighet se, än mindre att öppet, genom vår lagstiftning gynna söndringar och partier inom vår kyrka.”
Jag anser det vara aldeles obehöflig!, att härvid något tillägga, och anhåller således endast, att förena mig med dem, som yrkat bifall till Utsk:s Utlåt.
Sista gången jag hade ordet, glömde jag att påyrka återremiss af ifrågavande Betänk., hvarom jag nu anhåller om Hr Gr. o. Landtm.s propos.
Några utaf
Hr Tharas yttranden, utbeder jag mig, att få till vederläggning uptaga.
Han säger: ”att straffbestämmelserna uti 8 H. " 13 194 Den 16 Juni. lagen endast sta för deras r'åkning, hvilka äro nog förmätna, att med oheliga händer ofreda kyrkan och dess lära.”
Att nied straffbestämmelser och vald försvara kyrkan och dess läromeningar, är till en början i kyrkans symbola uttryckligen förbudet, hvarom Hr Tham lättast torde öfvertyga sig, genom en flyktig blick uti desamma ; men då jag yrkat samvetsfrihet, har det alldeles icke varit, för att under några vilkor våldföra mig pä kyrkan och dess läror, nian endast på det att kyrkan måtte lemna ett tillbörligt utrymme för dem, hvilka med kyrkan kunna hafva samma läromeningar, ehuru oense med dess former, så väl sora för dem, hvilka med Kyrkan kunna hafva divergerande åsigter, att bredvid och oförkältrade af kyrkan, desamma uttala.
Det torde icke vara Hr Tham obekant, huru det tillgick, så väl i gamla som nya testamentets tider, -då personer npträdde och talade Guds ord.
Han torde benäget erinra sin den frihet, som var rådande i Judiska kyrkan, redan i dess begynnelse, huruledes Moses, dä Aron sökte öfvertala honom,,ali man borde förbjuda alla andra än de egentliga preslerna, alt predika Guds ord, svarade: ”Förbjud dem icke, utan gåfve Gud, att allt folket profeterade, (eller efter vårt sätt att tala), predikade trösteligen Guds ord, och att Herren gåfve Sin anda dertill.”
Hr Tham torde äfven minnas talet om Esra, ”hvilken pä breda galan, och vid stadsporten förkunnade Guds ord.”
Samma, till lid och rum oinskränkta frihet, finnér man äfven i nya testamentet, ty vår Frälsare predikade icke allenast i templet, utan äfven utom detsamma, och vi känna alla, alt Hans härligaste predikan hölls på ett berg, hvarföre den ock fått sitt namn al Christi bergspredikan.
På samma sätt utspridde Hans Apostlar den heliga läran, icke blott i templen, nian hvar som helst, utan afseende å lid och rum.
Sådant torde gifva stöd åt den satsen, all man äfven i våra dagar eger samma rättighet, ty Christi ord och Apostlarnes efterdöme och skrifter, gälla för oss intill den yttersta dagen.
Hr Tham har äfven vidrört den första kristna kyrkans stränga kyrkotukt, och till iiprälthållande af densamma, äfven hos oss, anser Hr Tham slraffbestämningarne alldeles nödvändiga, så väl som till motverkande af andelig! högmod och lättsinne.
Icke må Hr Tham föreställa sig, att jag eller någon annan af de ledamöter, hvilka förorda religionsfrihet, vill tillintetgöra kyrkotukten.
Nej, vi önska den tvertom all möjlig framgång, men att uppehålla den genom lagar och förordningar, är icke förenligt med den Hel.
Skrifts läror, utan denna tukt skall uprätthållas genom inskärpande af Guds ord, och den, som för ett deremot stridande lefverne, uteslutes hån församlingens gemenskap genom Guds ords makt, och icke genom lagens svärd.
Jag vill icke , vidare sysselsätta mig med Hr Thams yttrande, utan beder endast, att. med anledn. af hans yrkande om antagande af Hr Spångbergs motion, få förklara, att jag icke kan föreställa mig, alt Hr Tham af hjertat önskar, del ett sådant — mot all mensklighet och civilisation stridande stadgande, skall här i landet blifva gällande.
Jag anser mig jemväl böra bemöta åtskilliga af Hr von Hartsnansdorffs anmärkn:r.
Han har sagt, att en statsreligion mäste Den 16 Juni.
195 uprälthållas, emedan religionen är samhällets starkaste band, och sträcker sitt välde öfver tidens gräns, ra. m. — Jag mä fm hafva hvad upfatlning sorn helst, rör.-de den så mycket lofordade enheten mellan Stal och Kyrka, eller den s. k.
Stats-religionen, så misstager sig Hr von Hartmansdorff deruti, att jag eller öfrige ledamöter, som här yrkat samvetsfrihet, velat härmed öfverändakasta densamma.
Med hela sammanhanget af Hr von Hartmansdorffs yttrande, är jag för öfrigt utaf fullkomligt olika mening, om hvad som är rätt eller orätt i denna vigliga fråga.
Hr von Hartmansdorff utgår från den synpunkten, all Stat och Kyrka äro oskiljaktigt förenade; jag deremot anser dem vara S:ne heterogena inrättningar, och jag stödjer denna min mening på Guds heliga ord, ty det heter i skriften: ”Mitt rike är icke af denna verlden”, och på ett annat ställe: ”Gifvet- Kejsaren, hvad Kejsaren tillhörer, och Gudi, det Gudi tillhörer.”
Hen Heliga Skrift skiljer således i bestämda, oförtydbara ord emellan det andliga och verldsliga regementet, men, detta oaktadt, har man här i landel, i uppenbar strid emot Guds ord, och de symboliska böckerna, begått det stora misstag, alt förena Kyrkan med Staten.
De symboliska böckerna lära oss tydligen, de båda regemenlernas plats och verkningskrets, samt huru de alldeles icke fä störande ingripa på hvarandras område, samt ”fördöma med alfvar allt Päfveligt tyranni, att försvara sina meningar med våld och mord.
(Smålk. art.).
— I Augsburgiska bekännelsen heter del nemi.: ”Medan prediko-embelets kraft meddelar oss eviga håfvor, och varder allenast genom ordets tjenst brukad! och öfvadt, förhindrar t het intet
Hiet verldsliga regementet.
För thy
Ihet verldsliga regementet umgås med andra saker, än Hiet heliga evangelium.
Verldslig öfverhet skyddar icke våra själar, utan vära kroppar, och andra lekamliga ting emot utvärtes våld och uppenbar orätt, och straffar menniskorna med svärd och lekamligt straff, på thel hon må behålla verldslig rättfärdighet och frid.
Therföre skall thessa till regementen, thet andeliga och Hiet verldsliga icke sammanmångias.”
På ett annat ställe i Augsburgiska bekännelsen heter det: ”Någre hafva oskickeliga sammanblandat thet andeliga regementet med thet verdsliga regementet.
Thenna förmängelse häfver varit en stor orsak till många häftiga krig, fördei-fliga upror och tvedrägt.”
Sådan är vår kyrkas grundlagars mening om saken, och jag anser, att man här i Sverige, på samma gång man med yttersta ömhet bevarar det verldsliga regementets grundlagar, begått och begår ett uppenbart våld, emot dessa det andliga regementets grundlagar, derigenom att man sammanbundit det andliga regementet med det verldsliga, Kyrkan med Staten.
Jag tror nemi., att om roan än lifvas af den största nitälskan för en sann kristendoms befrämjande här i landet, och kyrkans behöriga ordnande för detta ändamåls upnående, så kommer man likväl icke till något verkligt bibliskt resultat i delta hänseende, så länge det verldsliga och andliga regementet äro förenade.
Förr än dessa regementen blifva åtskiljda, är tvifvel underkastadt, huruvida något allmännare, sanni kristligt lif någonsin inom landet skall kunna upblomslra, 13* 196 Den 16 Juni.
Det af religionsfrihetens vänner framhållna exemplet, af de Förenta Staternas i Nord-Amerika lyckliga tillstånd i religiöst hänseende, har af flere talare, så väl nu som förra gången, vid discutionen, rör:de remissen af min motion, med ogillande bemötts.
Alla de, sorn rest tili och skrifvil om detta land, vitsorda emedlertid med eu mun den sanna, lefvande kristendom der finnes, och bekänna äfven att orsaken dertill är, att Kyrkan är oberoende af Staten, hvilket har till följd, att båda dessa inrättningar verka fritt och otvunget, hvar och en i sin riktning, och kunna sträfva till allt större och större fulländning.
Hvar och en medborgare i detta land får fritt hysa och uttala sina åsigter i andliga ting, endast han ej förgriper sig emot den borgerliga lagen.
Om man än icke tycker 0111 en sådan frihet, sorn dock, efter hvad jag haft äran anföra, är erkänd i vår kyrkas grundlagar, så väl som i vår Regis Form, så mäste man väl åtminstone medgifva, att det ligger något stort och ädelt i det förhållande, alt Nord-Amerikas fria jord med välvilja till sitt sköte emotlager alla för deras tros skuld förföljda, och från andra länder förvisade menniskor.
Den store Washington, efter att hafva bragt befrielse-kriget till ett lyckligt slut, yttrade, ”att hans största bemödande varit att bilda en fristad för alla dem, hvilka i den gamla verlden, för deras religiösa tros skull lida förföljelse. ” Hr von Hartmansdorff har vidare anfort, huruledes man i Norrige måst frångå den i Dissenler-lagen stadgade principen, om fri religionsöfning för alla kristna bekännelser i och för Mormonernas skuld, under förevändning, att de ej skulle vara kristna.
Man har äfven i Nord-Amerika sett sig tvungen att upträda emot denna sekt, men icke för deras Iros skuld, utan derföre alt de vilja ingripa i det verldsliga regementet, och bilda en egen Stat, ehuru de Förenta Staternas lagar sådant ej medgifva, annat ån under serskilda förhållanden.
I Stats-författn:n är det nemi. föreskrifvet, att en trakts folkmängd måste hafva stigit till ett bestämdt antal, innan den egde rättighet, att bilda en egen Stat.
Mormonernas antal har ännu icke upnått det föreskri foa antalet, och då de, sådant oaktadt, ville konstituera sig, såsom en serskildt Stat, måste Regeringen sätta sig deremot.
Jag tror äfven, att rätta orsaken till den Norske regeringens förfarande emot Mormonerna bör sökas deruti, att denna sekt sträfvar att göra sig oberoende af den verldsliga myndigheten, hvilket naturligtvis måste förhindras.
Jag öfvergår nu till några utaf Hr af Sillén fällda yttranden.
Han har påpekat det s. k. läseriet här i Sverige, och vådorna af dess ytterligare framsteg, hvartill — religionsfriheten skulle bidraga, och påstått, att läseriet, såsom en fortsättning af Jesuitismen tagit på sig liberalismens drägt, och yrkat religionsfrihet, för att lättare kunna utbreda sina förderfliga läror.