Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon bibehöll nämligen hela sitt lif igenom den tro på drömmars betydelse, hvarom redan hennes ungdomsväninna talar, och äfven på aningar och uppenbarelser i andra former.
Hon hade också alltid vetat långt på förhand när ett år skulle blifva lyckligt eller olyckligt för henne.
Att 1887 skulle skänka henne både stor glädje och stor sorg, det visste hon, liksom hon redan nu sade att 1888 skulle bli ett af de lyckligaste år i hennes lif, under det 1890 skulle bli ett af de bittraste.
skulle åter bringa en begynnande ljusning.
Denna ljusning blef döden!
Plågsamma drömmar hade hon alltid när någon af dem hon höll af led eller gjorde något som skulle förorsaka henne lidande, om hon visste det.
De sista nätterna innan systerns död hade hon haft så svåra drömmar – till sin egen förundran, då underrättelserna voro goda.
Men när dödsbudet kom, sade hon att hon borde ha varit beredd därpå.
Emellertid kom icke den uppenbarelse efter döden, hon hade väntat och hoppats på.
Triumf och nederlag.
Allt vunnet – allt förloradt.
Jag reste 1888 i januari, och vi återsågo icke hvarandra förr än 1889 i september.
Det var icke fullt två år som gått, men bådas vårt lif hade under denna tid genomgått sin mest afgörande kris, och vi träffades såsom helt andra människor än när vi skilts.
Vi kunde ej åter närma oss hvarandra som förr, emedan vi båda voro upptagna af vårt eget lifsdrama, och emedan ingendera ville säga den andra hela sanningen om den konflikt, hvari vi båda befunno oss.
Då det i denna skildring är min uppgift att omtala hvad
Sonja berättat mig om sig själf, vill jag också om detta hennes sista lifsöde endast förtälja, hvad hon sagt mig ehuru detta nödvändigtvis blir mer sväfvande och obestämdt än alla mina andra meddelanden om henne, just emedan hon själf icke längre lät mig blicka sig in i själen som förr.
Hon hade kort efter min afresa lärt känna en man, hvilken hon sade vara den mest genialiska personlighet hon någonsin känt.
Hon hade från deras första möte dragits till honom af den starkaste sympati och beundran, hvilken så småningom hade utvecklat sig till en lidelsefull kärlek.
Han å sin sida hade ägnat henne en varm hyllning och hade äfven bedt henne att blifva sin hustru.
Men hon kände det som om han dragits till henne mera af beundran än af kärlek, och hon vägrade därför helt naturligt att ingå äktenskap med honom, men satte i stället in hela sin själs energi på att vinna honom helt och inge honom samma hängifvenhet, som han uppväckt hos henne.
Denna kamp var hennes hela lifshistoria under de två år vi varit skilda.
Hon plågade honom och sig själf med sina fordringar, hon gjorde honom häftiga svartsjuksscener, de skildes upprepade gånger från hvarandra i full förbittring, Sonja söndersliten af förtviflan, återsågo hvarandra, försonades och lösrefvo sig åter våldsamt.
Hennes bref till mig under denna tid återgifver ytterst litet af hennes inre lif.
Hon var till sin natur mycket sluten, då det gällde hennes djupaste hjärtelif, i synnerhet då det gällde hennes sorger, och endast under inflytande af det personliga umgänget kunde hon tina upp till förtrolighet, hvarför det också först var vid min återkomst till Sverige, som jag erfor det jag vet af hennes historia under den tidpunkt vi voro skilda.
Jag meddelar dock i utdrag det mest karakteristiska af hennes skriftliga uttalanden under denna mellantid.
Kort efter min afresa i januari 1888 skrifver hon:
»Denna historia med E. (syftar på en tilldragelse i hennes umgängeskrets i Stockholm) har bragt mig på tanken att så snart jag återvinner min frihet ta upp min förstfödde, »Privat-docenten», igen.
Jag tror att om jag helt och hållet omarbetar densamma kan jag göra något ypperligt med detta ämne.
Jag känner mig verkligen något stolt öfver att äfven i så unga dagar ha förstått så väl vissa sidor af det mänskliga lifvet.
När jag nu analyserar E:s känslor vis-à-vis G., tycker jag att jag verkligen skildrat ganska bra förhållandet mellan min privat-docent och hans professor.
Och hvilket ypperligt tillfälle det kan bli för att predika socialismen!
Eller åtminstone för att utveckla denna thes, att en demokratisk men icke socialistisk stat är den värsta horrör, som kan finnas. –»
Kort därefter skrifver hon:
»Tack för ditt bref från Dresden!
Jag blir alltid så oändligt glad hvarje gång jag får några rader från dig, oaktadt på det hela taget ditt bref har gjort ett mycket melankoliskt intryck på mig.
Nå, hvad är där att göra!
Sådant är lifvet, man får aldrig hvad man vill och hvad man tror sig behöfva.
Allt annat, men icke just detta.
Någon annan människa skall få den lycka som jag önskat mig och hvilken han aldrig tänkt på.
Det måtte vara illa ställdt med betjäningen vid le grand festin de la vie, ty alla gäster synas genom slarf få portioner, som voro bestämda för någon annan.
I hvarje fall synes N. ha fått den portion, han önskat sig.
Han är så lifvad för sin Grönlandsresa, att ingen käresta skulle väl mätas i hans ögon med densamma.
Du får således afstå från ditt snillrika projekt att skrifva till honom, ty jag är rädd, vet du, att icke ens medvetandet om – skulle afhålla honom från att resa till de stora, döda männens andar, hvilka efter en lappsk saga sväfva öfver de grönländska ismarkerna.
För min del arbetar jag så mycket jag orkar (på prisafhandlingen) men utan särskild lust eller entusiasm. –»
Sonja hade kort förut gjort bekantskap med Frithiof Nansen vid hans besök i Stockholm, och dennes hela personlighet såväl som hans djärfva resplan hade lifligt anslagit henne.
De hade blott träffats en enda gång, men hade båda mottagit ett så djupt intryck af detta möte, att de båda senare höllo det för sannolikt, att, hade icke annat kommit emellan, denna starka sympati skulle kunnat utveckla sig till något lifsafgörande för dem.
I nästa bref, äfven af januari 1888, skrifver hon ytterligare härom:
»Jag är för ögonblicket alldeles under intrycket af den mest uppskakande lecture jag någonsin gjort.
I dag fick jag nämligen från N. en liten uppsats med en exposé af hans påtänkta vandring genom Grönlands ismark.
Jag har blifvit alldeles nedslagen, när jag läst den.
Nu har han också fått ett anslag af 5,000 kr. från en dansk grosshandlare Gamel för denna resa, så att jag antar, att ingen makt på jorden skulle kunna afhålla honom från densamma.
Uppsatsen är för öfrigt så intressant och så bra skrifven, att så snart jag känner din pålitliga adress skall jag öfversända dig densamma (naturligtvis under löfte att få den genast tillbaka), ty har man läst denna lilla uppsats, kan man göra sig en approximativ föreställning om människan.
I dag har jag också talat med B. om honom.
B. påstår att hans arbeten äro rent af genialiska och tycker också, att han är alldeles för god för att riskera sitt lif i Grönland.
I hennes nästa bref märkas redan de första tecknen till den kris, som nu skulle inträda i hennes lif.
Brefvet är icke dateradt, men måste vara skrifvet i mars samma år.
Hon hade nu lärt känna den man, hvars inflytande skulle bli det bestämmande för hennes återstående lif.
Hon skrifver:
»Du ställer mig också andra frågor, men dem vill jag icke ens ställa till mig själf, och du får således ursäkta att jag lämnar dem obesvarade.
Jag är rädd att göra upp några framtidsplaner.
Det enda som tyvärr är säkert är att jag nu får 2½ långa, oändliga månader att stanna ensam i Stockholm.
Men det är kanske lika så bra att jag får det riktigt klart för mig hur ensam jag står i själfva verket.»
Jag hade meddelat henne, att jag i Rom hört berättas af skandinaver, att Nansen skulle vara förlofvad redan sedan flera år tillbaka, och till svar härpå fick jag kort efter det föregående följande muntra bref:
»Kära Anna Charlotte.
»Souvent femme varie,
Bien fol est qui s’y fie!»
Hade jag fått ditt bref med den förfärliga underrättelse detsamma innehåller för ett par veckor sedan, hade detsamma säkert krossat mitt hjärta.
Men nu måste jag till min egen skam tillstå, att när jag fick läsa dina djupt deltagande rader i går kunde jag ej hjälpa att brista i skratt.
I går var öfver hufvud en svår dag för mig, ty den tjocke M. reste bort på kvällen.
Jag hoppas att någon af familjen har redan skrifvit till dig om ändringen i våra planer, så att jag slipper tala om det i dag.
På det hela taget kan jag ej säga annat än att denna ändring är lycklig äfven för mig personligen, ty hade den tjocke M. stannat, vet jag ej hur jag hade kunnat arbeta.
Han är så stor, så »gross-geschlagen» enligt K:s lyckliga uttryck i festtalet, och han kommer att intaga så förfärligt mycket plats icke allenast på ens soffa, men äfven i ens tankevärld, att det vore rent af omöjligt för mig att i hans närvaro tänka på något annat än på honom själf.
Oaktadt vi under hans tio dagars vistelse i Stockholm ha varit ständigt tillsammans, mestadels på tu man hand, och icke talat om något annat än om oss själfva med en öppenhjärtighet, hvars make du icke lätt skulle finna, är jag alldeles ur stånd ännu att analysera mina känslor för honom.
Bäst kan jag återge mitt intryck af honom med Mussets ypperliga vers:
»Il est très joyeux – et pourtant très-maussade;
Détestable voisin – excellent camérade;
Extrèmement futil – et pourtant très-posé;
Indignement naif – et pourtant très-blasé,
Horriblement sincère – et pourtant très-rusé.»
En äkta ryss till på köpet.
Säkert är det också att han i sitt lillfinger har mer snille och originalitet än du kunde pressa ur båda – – – – tillsammans, skulle du också bearbeta dem med en hydraulisk press.»
Senare delen af brefvet innehåller utvecklingen af en del resplaner till sommaren, hvilka emellertid icke realiserades, hvarför jag däraf endast citerar det viktigaste.
»Jag tror knappast jag kommer till Bologna (till jubelfesten dit hon förut alltid ämnat resa) dels emedan en sådan resa skulle bli ganska dyrbar – för toiletter etc. – dels ock emedan alla sådana högtidliga tillfällen äro tråkiga och icke alls i min smak.
Det är mycket viktigt för mig också att vara i Paris, om också för kort tid.
Från den 15 maj till den 15 juni ämnar jag således vara i Paris, och sedan resa vi med den tjocke M. till Italien för att träffa dig, ty det är afgjordt att vi där skall tillbringa sommaren tillsammans.
Detta är det viktigaste, men hvar?
Detta är en detaljfråga, som egentligen intresserar mig mindre.
Jag för min del föreslår de italienska sjöarna eller Tyrolen.
M. går in på detta förslag, men egentligen skulle han föredraga att öfvertala oss att resa med honom till Caucasus genom Konstantinopel.
Jag måste medge att hans förslag är frestande, särskildt som han försäkrar att denna resa icke heller är så dyrbar.
Men i afseende på denna punkt har jag mina dubier, och jag tror vi göra klokare att hålla oss till kända och civiliserade länder.
Det finnes en omständighet till, som i mina ögon talar för den första planen: jag vill så rysligt gärna fästa på papperet några af mina mångfaldiga fantasier och drömbilder under denna sommar.
Du måste också börja arbeta efter att ha hvilat dig under alla dessa månader, och detta är endast möjligt, om vi slå oss ner på något vackert ställe och för ett stilla, idylliskt lif.
– Och aldrig är man så frestad att skrifva romaner som i den tjocke M:s sällskap, ty trots hans storslagna dimensioner (hvilka för öfrigt äro alldeles i stil med en rysk bojars öfriga karakter) är han den mest fulländade romanhjälte (för en realistisk roman, förstås) som jag träffat i mitt lif.
En god litterär kritiker med den heliga gnistan tror jag honom också vara.
Det blef ingenting af med vår plan att träffas under sommaren.
Sonja sammanträffade med sin nye ryske vän i London, i slutet af maj, senare på sommaren reste hon till Harz och uppsökte Weierstrass för att erhålla hans råd vid den slutliga redaktionen af sitt arbete, hvilket hon på våren i blott halffärdigt skick insändt till franska akademien, utbedjande sig rätt att före prisets utdelande vid årets slut få inkomma med en fullständigare utredning af frågan.
Hur jäktadt hon arbetade under dessa vårmånader synes af de korta bref jag erhöll under denna tid.
Det ena från Stockholm är adresseradt gemensamt till mig och min äldsta bror – vi voro nämligen vid denna tid tillsammans i Italien.
»Mina kära vänner.
Jag hinner inte skrifva långa bref till er, ty jag arbetar så mycket som jag orkar och som det öfver hufvud är möjligt för en människa att arbeta.
Jag vet ännu icke, om jag hinner med min afhandling eller icke.
Jag har råkat på en svårighet, som jag icke kan bli färdig med. – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –
Kort därefter, i slutet af maj, befinner hon sig på resa till London och skrifver följande rader:
»Älskade Anna Charlotte.
Här sitter jag nu i Hamburg och väntar på tåget som skall bära mig om en halftimme till Vlissingen och till London.
Du kan knappt tänka dig hvad det är för en njutning att tillhöra mig själf igen, att åter vara herre öfver mina egna tankar och att icke vara tvungen att par force hålla dem koncentrerade på ett enda ämne, som jag fick göra de sista veckorna.»
Under vistelsen i Harz beklagade hon sig också ofta öfver det tvång hennes arbete ålade henne.
Här hade omkring den gamle veteranen Weierstrass samlats en hel grupp af yngre matematici:
Mittag-Leffler, italienaren Volterra, tyskarne Cantor, Schwartz, Hurwitz, Hettner med flera.
Det fördes naturligtvis mycket intressanta samtal mellan alla dessa representanter för samma vetenskap, och Sonja grämde sig öfver att nödgas stänga in sig med sitt arbete i stället för att njuta af detta samlif samt var svartsjuk på de andra, som hade mera tid än hon att lyssna till de snillrika meddelanden, hvaraf den beundrade lärarens samtal voro uppfyllda.
I september återkom hon till Stockholm, och under de nu återstående höstmånaderna lefde hon i ett tillstånd af öfverspänning, som sedan bröt hennes kraft för lång tid.
Detta år, 1888, skulle som hon så länge hade förutsett bringa henne till höjden af lycka och framgång, men på samma gång bar det i sitt sköte de olyckor och sorger, som med det nya årets inbrott stormade in öfver henne.
Då hon julafton 1888 vid franska vetenskapsakademiens högtidliga seance, i närvaro af många af samtidens mest berömda vetenskapsmän, personligen mottog det Bordinska priset, hvilket icke blott innebar den största vetenskapliga utmärkelse, som någonsin tillfallit en kvinna, utan äfven en af de största som någon man kunnat eftersträfva, var den man i hennes närhet, i hvars sällskap hon funnit den fullaste tillfredsställelse för allt hvad hennes själ törstade efter och hennes hjärta begärde.
Hon ägde i detta ögonblick allt hvad hon någonsin drömt sig som lifvets lycka: det högsta erkännande för sitt snille och ett föremål för hela sin naturs hängifvenhet.
Men hon var som prinsessan, i hvars vagga féerna hade lagt alla goda gåfvor, men hvilkas verkan alldeles neutraliserades af en enda afundsjuk fées olyckliga tillägg.
Väl hade hon under sitt lif fått allt det hon önskade sig, men alltid på orätt tid eller under omständigheter, som förbittrade lyckan för henne.
Midt under hennes mest ansträngda arbete för priset, hvilket det nu hade blifvit en hederssak för henne att vinna, då alla hennes matematiska vänner visste att hon arbetade därpå, skulle det nya uppslag i hennes personliga lif komma, som hon så länge önskat.
Hon lefde under de sista månaderna före afhandlingens insändande i en fruktansvärd slitning mellan de olika kraf som kvinnan och vetenskapsidkerskan ställde på henne.
Fysiskt slet hon formligen ut sig genom att arbeta nästan uteslutande om nätterna.
Andligen sönderslets hon äfven af denna splittring mellan sin naturs djupaste kraf, den att fullborda en intellektuell uppgift och den att ägna sig helt åt den nya mäktiga känsla, som behärskade henne.
Det är denna konflikt, som väl till en viss grad måste drabba alla kvinnor, som ägna sig åt en individuell produktiv verksamhet, och det är kanske den starkaste invändning, som kan göras mot att utveckla detta slags anlag hos kvinnan, att de sätta henne ur stånd att uppgå så helt i ett kärleksförhållande, som hvarje man önskar af sin hustru eller sin älskarinna.
Sonja var det i detta fall en oändlig pina att känna att hennes arbete ställde sig emellan henne och den man, hon skulle velat uteslutande ägna alla sina tankar.
Hon kände dunkelt, utan att det blef uttaladt mellan dem, att han afkylts af att se henne, just vid den tidpunkt då den starkaste sympati drog dem till hvarandra, så starkt upptagen af en sträfvan, som för honom kanske tedde sig som en fåfängans sträfvan efter ära och utmärkelse – och efter det slags ära, som icke i en mans ögon gör en kvinna eftersträfvansvärd.
En sångerska eller skådespelerska, som öfverhöljes med lagerkransar, finner ofta genom dessa triumfer vägen till en mans hjärta – detta var Sonjas egen reflexion – likaledes en vacker kvinna, som för sin skönhet blir beundrad i en salong.
Men en kvinna, som studerar sig till röda ögon och veck i pannan för att vinna ett pris i en vetenskapsakademi, hvad ligger väl däri, som kan fängsla mannens fantasi!
Och hon sade sig med bitterhet, att hon handlade oförsvarligt, då hon icke offrade sin fåfänga och sin äregirighet i detta ögonblick för att vinna det, som i alla fall betydde så mycket mer för henne än alla världens framgångar.
Och dock kunde hon icke göra det.
Att nu draga sig tillbaka skulle vara detsamma som en eklatant inkompetensförklaring; omständigheternas makt och hennes egen natur dref henne ovillkorligt framåt mot det mål, hon en gång föresatt sig.
Hade hon förut vetat hvad det skulle kosta henne att uppskjuta detta arbete så in i sista stunden, så skulle hon väl icke låtit fresta sig att förspilla sin tid med den »kamp för lyckan», hvars utarbetande gjort hennes nuvarande kamp för lyckan så mycket svårare än den behöft vara.
Så kom hon då till Paris och mottog sitt pris.
Hon var dagens hjältinna där, hon for från fest till fest, mottog och besvarade skåltal, uppvaktades af intervieware och visiter hela dagarna, hade knappt ett ögonblick att ägna åt den man, som mött henne här för att vara närvarande vid hennes triumf.
Och så förstördes för henne både den hjärtats lycka och den äregirighetens triumf, som hvar för sig skulle gjort henne så mycken glädje – genom detta hennes olycksöde, att hon väl fick af lifvet allt hvad hon önskade, men alltid under sådana omständigheter att sötman af lyckans bägare förvandlades till malört – enligt hennes egen förklaring; kanske också till följd af den dualism i hennes natur, som kom henne att alltid slitas mellan känslans och tankens värld, mellan behofvet att gifva sig åt en annan och det lika djupa behofvet att äga sig själf, den eviga dualism, som ovillkorligt måste komma i hvarje produktivt begåfvad kvinnas lif, när kärleken gör sig gällande däri såsom en makt.
Och här kom nu ytterligare en komplikation, som berodde på Sonjas karakter.
Hennes kärlek var svartsjuk och tyrannisk, hon fordrade af den hon älskade en sådan hängifvenhet, ett sådant absolut uppgående i henne, att det väl torde ha öfvergått hvad som är möjligt för en man annat än i ytterst sällsynta undantagsfall.
Men å andra sidan kunde hon själf icke besluta sig för att skära sitt lif i tu med ett snitt, lämna sin verksamhet och sin ställning, hvilket var hans fordran, och blifva ingenting annat än hans hustru.
Och så, inför omöjligheten att förena dessa olika kraf, led deras kärlek sitt stora, afgörande skeppsbrott.
Vid denna tid sammanträffade hon i Paris med en sin kusin, som hon icke sett sedan de första ungdomsåren.
Denne var stor egendomsägare i det inre af Ryssland, där han lefde ett lyckligt familjelif med en hustru, som han älskade, samt en stor, uppväxande barnskara.
Men han hade i sin ungdom haft vissa konstnärliga sträfvanden, som han sedan öfvergifvit, och Sonja och han hade tillsammans talat om vissa ärigiriga framtidsdrömmar, och när han nu återsåg henne i hennes fulla triumf, omringad, firad som en dagens hjältinna i detta Paris, där en personlig triumf är mer berusande än annorstädes, uppstod inom honom en svag känsla af grämelse öfver sitt eget lif.
Hon hade nått allt, hvad hon drömt om – men han! han hade ej blifvit något annat än en obetydlig landtjunkare och lycklig familjefar.
Sonja åter såg på hans vackra, väl bibehållna ansikte med dess lugna, harmoniska uttryck, hon hörde honom tala om sin hustru och deras lyckliga samlif och tänkte å sin sida: han har funnit den verkliga lyckan, han sliter icke ut sig med komplicerade konflikter utan tar lifvet enkelt och helt.
Om detta möte och denna stämning ville hon skrifva en novell, som hon berättade mig och som jag djupt beklagar att hon aldrig fick utföra, ty den var full af hennes personliga lifsfilosofi.
Ett bref från denna tid till min bror vittnar om hur upprifven hon kände sig.
(Det är skrifvet på franska.)
»Paris, jan. 89.
Käre Gösta!
Jag mottar i detta ögonblick ert vänliga bref. Hvad jag är er tacksam för er vänskap!
Ja, jag tror verkligen att den är det enda verkligt goda, som lifvet skänkt mig.
Ack hvad jag blyges öfver att göra så litet för att visa er huru mycket jag värderar den!
Men tillräkna mig det icke, käre Gösta, jag är verkligen icke herre öfver mig själf i detta ögonblick.
Från alla håll mottager jag lyckönskningsbref, och genom en underlig ödets ironi har jag aldrig i mitt lif känt mig så olycklig som nu.
Olycklig som en hund!
Nej, jag hoppas för hundarnas skull, att de ej kunna vara så olyckliga som människorna (»comme les hommes et surtout comme les femmes peuvent l’être»).
Men jag skall kanske blifva resonablare så småningom.
Jag skall åtminstone anstränga mig för att blifva det.
Jag skall begynna att arbeta på nytt och att intressera mig för praktiska saker, och naturligtvis skall jag då helt och hållet låta leda mig af edra råd och göra allt hvad ni vill.
För ögonblicket är allt hvad jag kan göra att bevara mina sorger för mig själf, akta mig för att begå några misstag i sällskapslifvet och undvika att man talar om mig.
Jag har varit mycket bortbjuden denna vecka: hos Bertrand, hos Menabrea, sedan hos grefve Lewenhaupt i sällskap med prins Eugèn etc. men jag är allt för nedslagen i dag för att beskrifva alla dessa middagar för er.
Jag skall försöka göra det en annan dag.
När jag kommer åter till min bostad gör jag icke annat än går af och an i mitt rum.
Jag har hvarken aptit eller sömn, och hela mitt nervsystem är i ett bedröfligt tillstånd.
För ögonblicket vet jag icke ens om jag skall bry mig om att begära tjänstledighet.
Jag bestämmer mig sannolikt i nästa vecka.
Adjö för i dag, min käraste Gösta.
Bevara mig er vänskap, jag är i stort behof däraf, det försäkrar jag er.
Omfamna
Foufi från mig och tacka S. för all hennes vård om henne.
Er varmt tillgifna
Hon beslöt sig för att begära tjänstledighet för vårterminen och stannade i Paris, därifrån hon i april skrifver till mig (på franska):
»Låt mig först och främst lyckönska dig till den stora lycka som kommit på din lott.
Hvilket lyckligt solbarn du är. (»Heureuse fille du soleil que tu es.»)
Att hafva funnit en så stor, djup och ömsesidig kärlek vid din ålder, det är verkligen ett öde värdigt ett sådant Glückskind som du.
Men det var redan afgjordt att af oss två var det du, som var Lyckan, under det jag är och troligen alltid skall förblifva blott och bart Kampen.
Det är egendomligt, ju längre jag lefver, ju mer behärskas jag af känslan af fataliteten eller rättare sagdt, af determinismen.
Känslan af den fria viljan, som man påstår vara människan medfödd, sviker mig mer och mer.
Jag känner så organiskt, att huru mycket jag än må vilja, hur mycket jag än må kämpa, kan jag icke ändra en iota i mitt öde.
Nu är jag redan nästan resignerad; jag arbetar, emedan jag känner ett behof att arbeta, men jag icke endast hoppas ingenting, jag önskar ingenting mer.
Du kan icke göra dig ett begrepp om till hvilken grad jag är likgiltig för allt.
Men nog om mig; låtom oss tala om annat.
Jag är glad att du tycker om min polska berättelse13 och jag behöfver icke säga dig hur förtjust jag skulle vara om du ville öfversätta den på svenska.
Jag skulle bara göra mig starka förebråelser att taga upp din tid, som du kunde använda så mycket bättre.
Jag har äfven skrifvit en lång berättelse om min barndom, om min systers ungdom och om hennes första steg på den litterära banan och om våra förbindelser med Dostojevsky. – – F. n. skrifver jag på Væ Victis, som du kanske erinrar dig.
Jag har ännu en annan novell i hufvudet, »Les revenants», som också mycket upptar mig.