Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Östergöthland t. ex. betalas i allnämhet ej mer än 15 rdr pr mantal; detta tyckes Den 28 Mars f. m. 351 åtminstone icke vara någon tryckande afgift.
Att deremot, som Frih.
Sprengtporten föreslagit, öka skjutslegan, utan att samtidigt öka de resandes beqvämlighet, finnér jag verkligen obilligt.
Om man jemför det sätt, hvarpå resande för närv:de här transporteras, med förhållandet i andra länder, skall man finna att vår nuv:de skjutslega redan är allt för dyr.
Jag har i min reservation utgått från den åsigt, att staten, med sina nuv:de tillgångar, icke kan åtaga sig allt.
Då likväl vissa delar af vårt land äro så hårdt tryckta af skjutsen, att hemman gifvas, hvilka i entreprenad-afgift betala ända till 480 rdr, bör en summa anslås till lindring för de mest lidande.
Medlen skulle, efter inkomne uppgifter på alla entreprenad-afgifterne, utdelas.
Oberäknadt det billiga i att sålunda underlätta de betryckta, vinnes den stora fördelen att till nästa riksdag få en säker beräkningsgrund, efter hvilken man kunde uppgöra ett förslag till hela skjutsningsbestyrets ordnande.
Då det icke isan falla mig in att envist fasthålla mitt förslag, alltid förutsatt att hufvudsaken vinnes, och då ett annat, ledande till samma mål, redan blifvit af Preste-St. antaget, anhåller jag, i likhet med Hr von Ehrenheim, att R. o. Ad., med afslag å den ifrågav:de punkten, måtte fatta enahanda beslut, som det Ilögv.
Ståndet.
Då denna fråga är för jordbruket af den vigt, att man aldrig kan granska och undersöka densamma tillräckligt nog, för att få den till ett önskvärdt resultat, är jag ganska ledsen att i dag, då flere talare med mycken insigt i ämnet yttrat sig, icke hafva funnit någon, som obetingadt velat antaga ett förslag, som med ens hade afgjort saken.
Det gläder mig likväl, att grundsatsen om jordbrukets rätt att slippa detta onus har blifvit principielt erkänd af de flesta bland dessa talare.
Ingen finnes väl, med kännedom om ämnet, som ej inser, att någon juridisk rättsgrund ej förefinnes, som skulle ålägga jordbruket att bära denna börda.
Skyldigheten har uppkommit på samma sätt, som om i våra dagar en skyldighet uppstode för hvar och en, som har en häst och som kan föda densamma, att hyra ut den åt hvilken som helst, som har råd eller är road af att rida den; eller om en förpligtelse skulle stadgas för egaren af en jagthund att uthyra densamma.
Jag erkänner riktigheten deraf att, hvarest juridisk rättsgrund saknas, der bör gammal häfd kunna åberopas, och jag medgifver att 4 sekler kunna anses såsom gammal häfd, men blott i princip.
Då jag hört talare har säga, att den, som köper ett hemman, köper det med den af häfd pålagda skatten, får jag till deras upplysning omnämna, alt detta ej innebär någon sanning, ihy att förhållanderna hafva så kunnat förändras, att hemman, som för 10 år sedan skjutsade högst obetydligt, nu få, under samme egare, skjutsa 5 gånger så mycket.
Om det är rätt 352 Den 28 Msrs f. m. att jordbruket är belastadt med ett sådant servitut, är det då äfven rättvist att detsamma fördubblas 5 å 10 gånger.
Jordbruket har i våra tider så småningom fått sig tillerkänd den rätt, som det förtjenar och kan fordra; jordbruksvetenskapen har såsom vetenskap blifvit aktad och ärad och har uppdragit andra vetenskaper till hjelpvetenskaper åt sig.
Jordbruket liar förvärfvat sig rang af modernäring, i stället för bergsnäringen.
Jordbruket har vunnit anseende, derföre att R. o. Ad:s söner egnat sig deråt, i stället för åt statens tjenst.
Kan det då icke rättvisligen begära att blifva befriadt från ett förnedrande onus, hvars orättvisa är så stor, att ingen annan kan bestrida den, än den, som har lust att åka på andras bekostnad.
Skjutsningskomiténs Betänk, upplyser, att det finnes skjutshåll 1 Norrland, som äro 4 mil långa, och att det kan hända, att den skjutsande bor 4 mil derifrån.
Allt detta blir ersatt med 2 rdr.
Ar detta rättvist?
Det finnes hemman, som få betala sin skjutsskyldighet med 500 rdr om året.
Då detta är ränta på 10,000 rdr, tyckes detta vara en temligen dryg beskattning, helst när den saknar rättsgrund.
Jag behöfver icke måla, huru nedtryckande det måste kännas för en jordbrukare att vara i slafveri.
Jag behöfver ej heller erinra om Onkel Adams målning af resan till badorten.
Jag hemställer till hvar och en, som förstår sig på hästar af den Svenska afveln, om en sådan länge kan stå bi, då han den ena dagen skall draga malm, och då det den andra fordras, att han skall springa raskt undan.
Om vi nu se efter, Mina Hrrl hvad som betalas i utlandet för att få begagna sig af andras hästar, så se vi t. ex. att i Norige priset är ganska högt.
Hvar och en, som varit der, har säkerligen kommit i erfarenhet deraf. 1 Tyskland betalas ännu högre, men det är så väl ordnadt, att, om flere personer förena sig, det blir lika billigt, som om det bara vore en.
Egentliga och största skälet, hvarföre icke utländningen besöker vårt vackra Iand, är det eländiga skick, hvari vårt skjutsväsende befinner sig, ty man måste hafva egen vagn, för att kunna undvika rapphönan.
Då jag granskar Utsk:ts Betänk, och observerar reservanterne, så finner jag ingen bonde bland dem.
Jag tror att, med undantag af resorna från och till riksdagarne, det är sällsynt att se en bonde åka skjuts.
Jag är glad att en af de ledamöter, som reserverat sig mot Ufsluts beslut, likväl erkänt principens riktighet, under det att de flesta hafva undskyllt sig med den invändning, att staten icke hade tillgång, att staten icke skulle kunna utgifva 600,000 rdr, för att göra en rättvisa.
Att staten ekonomicerar vid fråga om vinstgifvande företag, det är ej rätt, ty derpå förlorar den, enär det blott är ett lån den ger.
Kommer icke, äfven om dessa 600,000 rdr skulle på ett annat sätt blifva uttaxerade, jordbruket att ändå lå betala det mesta.
Frågan
Den 28 Mare f. m. 353 Frågan är här således om vi skola göra rätt eller icke.
Jag försäkrar eder, Mina Hrr! att, om vi vilja göra rätt, det finnes många utvägar dertill, äfven om detta förslag ej antages.
Jag skulle vilja föreslå, att man, likasom i Tyskland, beviljar ett monopol, och jag tror att, om Fursten af Thurn och Taxis här uppträdde, det icke skulle blifva så särdeles svårt att åvägabringa ett kontrakt på 100 år.
Här har blifvit anfördt att det finnes provinser i mellersta och södra Sverige, hvarest allmogen anse skjutsningsbesväret såsom en fördel.
Detta vill jag ej bestrida, emedan jag ej känner förhållandet, men jag vet deremot att landshöfdingarne icke hasta med att införa entreprenader och att håll- och reservskjutsen till följe deraf qvarstår.
Vöre ej det tvertom skäl att inrätta entreprenader i dessa provinser, ty ovilkorligen skulle entreprenadrättigheten, helst om skjutslegan höjes, på auktionerne betalas ganska högt, då allmogen anser det såsom en fördel; och skulle staten härigenom kunna bereda sig en ganska god inkomst.
Jag vill ej trötta Hrr:ne längre, utan sammanfattar jag mina åsigter i ämnet uti att förklara, det jag anser såväl den grund, hvarpå Utsk:t har byggt sitt förslag, som det försök till lösning, hvilket det framställt, vara fullkomligen riktiga; och hoppas jag att R. o. Ad., som många gånger förut fattat samma beslut som Bonde-St. i denna fråga, skall ega nog rättvisa och mod att företaga denna sak i grund och bifalla Utsk:ts förslag.
Den fråga, som nu utgör föremål för öfverläggning, är af den största vigt, icke allenast om man betraktar den från ekonomisk synpunkt, utan äfven och än mer från synpunkten af principiel rättvisa, och dess lösning skulle bereda åt vårt fädernesland heder och hyllning från alla håll, samt bidraga till lyftning af den befolkning, hvilken nedtryckes af detta förnedrande onus, bedröfligt minnesmärke från en förgången förtryckets tid.
De fleste talare, som här uppträdt, hafva betraktat frågan ur ekonomisk synpunkt.
Jag medgifver att de uppoffringar, skjutsningstungans öfverflyttande på staten medför, kunna blifva ganska kännbara, men då det är fråga om att utöfva rättvisa, så får man icke taga i betraktande hvad det kostar, och så stora böra de kostnader, som den föreslagna förändringens verkställande skulle medföra, icke blifva, som man föreställt sig.
Hr von Koch har på ett öfvertygande sätt visat, att om skjutsen fortfarande nedgår på sätt den gjort under sista decenniet, så bortfaller en stor del af den höga summa, som för dess ordnande nu anses vara af behofvet påkallad.
Att en sådan förändring som denna skall medföra olägenheter af flerfaldiga slag, det ligger i sakens natur, men derför att en så vigtig förbättrings åstadkommande medför svårigheter, H. lil. 23 354 Oen 28 Mare f. m. så bör den icke skjutas ä sido, och ett åsidoskjutande blir det, om man antager något af de palliativer, som här blifvit föreslagna, ty dessa afse blott att lindra, förmildra och jemna skjutsskyldighetens tunga, utan att på samma gång erkänna principen och rättvisan af att detta onus bör lyftas helt och hållet från jordbruket.
Det är detta mål, som man bör söka att uppnå, och det må ske på längre eller kortare tid, med mer eller mindre kostnad, blott man erkänner att skjutsskyldigheten är ett för jordbruket tryckande och förnedrande onus.
Den föreg:de talaren har framhållit flere af de olägenheter, som detta besvär förorsakar, och det är onödigt att här upprepa dem.
Hvar och en, som haft att göra dermed, vet mycket väl att det icke finnes något som så smärtar jordbrukaran som att jemt få vara färdig att med sina hästar betjena hvilken resande som helst, då han för hästarne har göromål, som för hans framtid och ekonomiska existens äro af största vigt.
Om man nu vill att staten skall öfvertaga detta onus, så må man betänka att staten derigenom icke gör någon present åt jordegarne eller åt hemmanen, utan staten gör en skänk åt de resande, ty det finnes icke något stadgande, som säger att den skjutsskyldige skall skjutsa för halfva eller tredjedelen af värdet, utan han har åliggande att göra det mot skälig och billig ersättning; men det har icke på flere hundra år inträffat att han fått full, skälig eller ens billig ersättning för hvad skjutsen kostar honom.
Det är statens och icke jordbrukarens pligt att uppehålla ett statens ändamål, hvilket resandes fortskaflning otvifvelaktig! är.
Ett förmedlingsförslag, som blifvit framställdt, afser att man skulle fördela skjutsskyldigheten på alla hemmanen öfver hufvud.
Det ligger en orättvisa äfven i detta förslag, ty det vore blott att öfverflytta denna tunga på hemman, hvilka icke förut burit den och hvilka mot ett dylikt förfaringssätt kunde åberopa samma häfd, som nu anföres för skjutsens bibehållande vid dess närvide skick, och i stället för att det nu blott är vissa hemman, som bära detta onus, så skulle alla få känna obehaget deraf.
Då man i alla andra länder ser att fortskaffningsmedlen äro så inrättade att jorden icke deraf betungas, så förvånar man sig med rätta öfver att så icke är förhållandet hos oss.
Orsaken dertill är utan tvifvel den, att resande här hafva haft ett monopol att åka för halfva värdet.
Hvarje försök här med diligensers inrättande har strandat, derför att man icke kunnat förskaffa sig en nog hög, mot kostnaden svarande skjutslega.
Om vi här fått en lega, som motsvarade den verkliga kostnaden, så är det gifvet, att diligensbolagen hade kunnat bära sig.
Detta förhållande leder tanken på den ekonomiska förlust, som nuv:de skjutsnings-sätt medför.
Med en lätt diligens skulle man nemi. kunna skjutsa 6 personer med 2 hästar, då man nu deremot för hvarje resande måste använda en häst och en karl.
Hvilken kostnad i dagsverken föranleder icke detta, och hvartill tjenar väl denna kostnad?
Den 28 Ma ri f. ra. 355 Åf den vid 1856 års Utsk:s-Betänk. gjorda redogörelse för skjutsnings-skyldighetens uppkomst och fortgång framgår, att afsigten med reglerandet deraf varit, icke att härigenom pålägga jordbrukaren någon ny börda eller skatt, utan att bereda utväg till de resandes förskaffande på det enda sätt, som den tiden ansågs möjligt eller genom jordbrukarens försorg, med för denne sednare deremot tillförsäkrad rätt att derför tillgodonjuta den ersättning, som är med billigheten öfverensstämmande.
Myntets fallande, menniskans och hästens dagsverksvärdens höjning, det tidsenligare jordbruket, den ökade trafiken och framförallt de mera utvecklade begreppen om samhälls-medlemmarnes oförytterliga menniskorättigheter föranleda till att känna skjutsningsskyldighetens tyngande börda allt svårare och svårare och slutligen till klagomål deröfver.
Utsk:t vid 1860 års riksdag föreslår, med ändring så väl af K.
M:s som komilérades förslag, att skjutsen skall från jordbruket skiljas och af staten öfvertagas; det föreslår ock förhöjning i legan och visar att i Norige kostar skjutsen för en häst en Svensk mil, med entreprenad, 1 rdr 90 öre, och, utan sådan, 1 rdr 62 öre på landet.
I Danmark, Hariower, Frankrike samt än mer i Preussen uppgår skjutslegan till högre belopp; i England sade Hr Montgomery nyss att en häst med extra skjuts kostar 9 rdr pr Svensk mil.
Jemför man nu den ersättning af 50, 80 å 100 öre pr mil, som betalas för skjutsen hos oss, så må man ej undra på, om klagan af obillighet och orättvisa vid hvarje riksdag häröfver högeligen låter höra sig.
Dock, som jag i början af mitt anförande yttrade, det är icke den ekonomiska förlusten, som vid denna frågas bedömande bör vara den mest afgörande.
Den vigtigaste synpunkt, hvarur denna fråga bör bedömas, är den principiela, den rättvisa, den moraliska.
Vi prisas lyckliga bland alla folk för vår frihet, som, begränsad af lagar, lemnar oss skydd, och för for mer, som skydda och befordra både vår intellektuella och ekonomiska utveckling — och vi äro det i sanning; men så mycket mer framstår den tryckande, den förnedrande, ännu qvarvarande bördan af skjutsskyldigheten, uppsprungen ur våldet, framtvingad af makten och satt i system under de tider, då kastandan var privilegierad och menniskorätten och menniskovärdet i hela vår verldsdel låg trampad under de mäktiges fotter.
Från sådan uppkomst, från sådana tider har skjutsningsskyldigheten sin häfd — denna häfd, hvilken nu åberopas för rättvisan af skyldighetens fortvarande.
Tillhör det icke vår tid, hvilande på sundare och bättre samhällsidéer, att nu borttaga detta onus i enlighet med rättvisans fordringar, så mycket mer som möjlig heten af detta borttagande, till följd af nya förhållanden i vårt kommunikationsväsende, nu låter sig lätteligen göra.
Jag tillstyrker bifall till Sammansatta Utsk:ts förslag.
Anckarsvärd, Carl Henrik:
Det skall måhända synas obefogadt att, efter de sakrika anföranden, som blifvit 35a Den 28 Man f. m. afgifna med anledning af Utsk:ls förev:de Betänk., ännu ytterligare tillägga något, men jag finnér mig dock föranlåten att yttra några ord.
— På de skjutsskyldiges vägnar aflägger jag en uppriktig tacksägelse till det Sammansatta Utsk:t för dess så grundliga utredning af frågan, och för det på rättvisa och billighet grundade resultat, hvartill det kommit, då det föreslagit R.
St:r att gästgifveri-, håll- och reserv-skjutsen samt postskjutsen må från jordbruket skiljas och öfvertagas af staten.
Jag tackar Utsk:t för det förslag, som det aflemnat till verkställigheten häraf, hvaruti det visar, att de pekuniera hindern icke äro sådana, att man derföre bör afstå från företaget.
Flr von Koch och Frih.
Sprengtporten för deras erkännande af den grundsatsen att skjutsen bör öfverflyttas från de skjutsskyldige till staten, och för det att de åtminstone erkänna att den icke utgör något rättmätigt och billigt onus för den skattskyldiga jorden.
De förmedlingsförslag, som desse
Hrr framställt, medgifver jag också hafva sina förtjenster och i någon mån bidraga till att åstadkomma lättnad i närv:de förhållande, men med det värde, som jag sätter på grundsatser och deras tillämpning, så anser jag ett obetingadt bifall till Utsk:ts Betänk, vara det enda rätta.
I afseende på förmedlingsförslag i allmänhet, så åberopar jag ett yttrande af en värd ledamot af detta Stånd; han sade nemi. att half rättvisa var hel orättvisa, och det är på den grund, som jag icke vill biträda något förmedlingsförslag i denna fråga.
Det blir nemi. alltid en orättvisa, äfven om de skjutsskyldige skulle såsom en almosa emottaga något litet understöd, då de likväl skulle vara nödsakade att qvarstå i den förnedrande förbindelsen att bestrida skjutsen.
Det är väl en möjlighet att genom entreprenads inrättande på många ställen en betydlig lättnad redan är vunnen, men skyldigheten står likafullt qvar.
Jag är ledsen att i en vid Utsk:ts Betänk, fogad reservation finna den gamla visan åter uppstämd, att någon statens skyldighet att, utan något bidrag från de skjutsskyldiges sida, åtaga sig det ifrågav:de bestyret, icke skulle förefinnas.
De skjutsskyldige hafva, mig veterligt, aldrig velat undandraga sig att, deltaga i de kostnader, som kunna förorsakas genom skjutsens öfverflyttande på staten.
I fall denna åtgärd skulle kräfva en ökad bevillning, så komma de skjutsskyldige, likasom alla skattdragande medlemmar af samhället, att hvar i sin mån deri deltaga.
Samme reservant har ansett sig kunna påstå, att skjutsskyldigheten är ett sådant onus, som genom 600-årig häfd antagit skatte-natur, och han kommer häraf till den öfvertygelsen, att ingen rättsgrund kan af de nuv:de hemmans-innehafvarne åberopas, hvarföre desse skulle af staten erhålla en skänk på de andra samhällsklassernas bekostnad. »Gåfvor och gengåfvor underhålla vänskapen», säger man, och om man utan protest vill antaga uttrycket »skänk», hvilket jag för min del icke kan, så vore det väl icke för bittida, om den samhällsklass, Den 28 Mars f. m. 357 sorn i så många år gifvit ganska betydliga skänker åt de öfriga, derigenom att dessa sednare fått resa dels fritt, dels för en betalning icke på långt när motsvarande skjutsriingsbesväret, att, säger jag, denna samhällsklass nu i sin ordning finge mottaga skänken af en rättvisa.
Rättvisan utgör grundstenen i det borgerliga samhället oell vilkoret för dess trefnad och bestånd.
— Med den COO-åriga häfden, sorn skulle ligga till grund för skjutsskvidighetens öfvergång till skatte-natur, förhåller det sig icke bättre, än att den så kallade Alsnö stadga, som utkom troligen 1280 eller 1281, föreskrifver endast en uppmaning till de vid vägarne boende att förse de vägfarande med herberge mot betalning.
Längre fram, i 14:de århundradet, omkring 1334, förefinnas nya förordnanden om särskilda herbergen (Taverner), med skyldighet att mot betalning förse resande med herberge och mat samt foder för deras hästar, och om den af Magnus Ladulås stadgade allmänna skyldighetens bibehållande, för de fall, då resande kommo till herberge i större antal, än der kunde emottagas.
Ar 1344 tillädes, att två herbergerare skulle vara i hvar stad, med samma åligganden, som Tavernare på landet; men om någon skyldighet att skjutsa dem fanns då ännu icke något stadgande.
Likväl förekommer i stadgan från den tiden ganska märkligt dessa ord: »att som V förnummit att äfven de, som rika äro, vilja låta fortskaffa sig med friskjuts, så förordne Yf», &c. Blott de som reste i kronans ärenden, äfvensom troligen redan då Adeln, egde rättighet till fri skjuts.
Under Gustaf 1 förekommer ingen föreskrift i afseende på skjuts-väsendet.
Efter Erik XIV:s tillträde till regeringen eller omkring 1561, uppstod fråga om att borttaga rättigheten till fri skjuts för kronans män, och jag tror att det är derifrån som de uti ordinarie räntan qvarstående s. k. skjutsfärdspenningarne såsom en skatte-titel härleda sig; men den eger ingalunda sammanhang med den nuv:de skjutsskyldigheten, som, lika med alla våra grundskatter, står qvar som en orättvisa, begången af de efterkommande maktinnehafvarne, som icke aktade deras mening, som beviljat den.
Det finnes nemi. ingen enda af våra grundskatter, som icke först blifvit beviljad såsom ett temporärt anslag till något visst ändamål och, sedan detta ändamål ernåtts, likväl fått stanna qvar såsom en ordinär skatt, derför att allmogen vid den tiden icke var nog upplyst för att kunna bevaka sina rättigheter, utan dessa förbisågos af Hrr:ne.
— Man synes äfven vid den tiden hafva velat stadga något för sådane oprivilegierade resande, som antingen icke egde egna hästar eller ock icke ville begagna sig af dem.
Erik XIV förordnade om formans anställande i några städer till de resandes fortskalTande samt, genom plakatet den 15 Nov. 1561, att gästgifvare skulle anställas vid vägarne, för att tillhandahålla hästar åt resande.
Således voro icke jordegarne skyldige att skjutsa med sina hästar.
Detta Erik XlV:s förordnande tycks likväl icke hafva haft någon synnerlig framgång, ty under Johan lilis regering, likasom före 1561, nödgades de 358 Den 28 Mari f. m. oprivilegierade resande anlita de vid vägarne boendes goda vilja för sin fortkomst, och då fanns ingenting föreskrifvet om någon skyldighet att fortskaffa sådane resande.
IX synes först hafva tagit sig skjntsnings-skyldigheten om hand.
Genom mandadet 1604 för pligt as nemi. vissa bönder, jemte gästgifvare och länsmän, att mot bestämd betalning lemna hästar till såväl oprivilegierade som privilegierade resande.
1633 års författning innebär det märkliga tillägg till författningen, att
Adeln skulle erlägga två öre mindre än de oprivilegierade resande, som skulle betala efter öfverenskommelse.
Delta var således, Mina Hrr! obestridligen en skänk lill detta
Stånd af den då vide fattiga och betryckta allmogen.
Månne det då icke är billigt att efterkommanderne efter den då på sådant sätt af de skjutsskyldige begåfvade Adeln, nu, genom skänken af litet rättvisa, gäldade någon del af föregångarnes skuld?
Således torde det endast vara från år 1604 som bestämmelserna ang:de skjuts-skyldigheten datera sig, och följaktligen måste man göra en betydlig afkortning på den 600-åriga häfden, som skulle hafva meddelat skjuts-skyldigheten skatte-natur.
Men, Mina Hrr! äfven om denna skyldighet vore af skatte-natur, hvad är det väl som dervid skulle fästa något mera evigt och fortfarande än vid allting annat?
Allt sträfvar till förbättring, och jag kan icke begripa hvarför jordbrukarens skyldigheter ensamt skulle blifva oupphörligt bestående, isynnerhet då de äro af en så särdeles tryckande art som skjuts-skyldigheten.
Carl iX:s stadgande synes icke hafva haft fastare grund, än att man redan 1614 eller 1615 återgick till det gamla bruket att resande genom öfverenskommelse skulle betinga sig skjuts.
Under hela den följande tiden af Gustaf II Adolfs regering tycks icke någon bestämd skjutsskyldighet hafva funnits, och under de då för handen varande krigsoroligheterna kunde icke heller några stadganden om betalning för skjuts komma i fråga, hvadan det med skjutslårdspenningarne, såsom stadgade afgifter, synes hafva gått fram och tillbaka, till dess år 1648 en fastare grund bestämdes för skjutsfärdspenningarne genom Axel Oxenstjernas åtgörande.
En K.
Förordn. från 1633 bestämmer nya belopp af den betalning för skjuts, som skulle erläggas, icke mindre af den privilegierade än af den oprivilegierade resande; likväl var beloppet lägre för den privilegierade hof- eller adelsmannen.
Ater ett bevis på att adeln i fordna dagar icke försmått skänker, när de kunnat erhållas på öfrige medborgares bekostnad.
Det är egentligen i 18:de århundradet, ifrån 1720, 1727, 1734, 1766 sorn R.
St:r befattat sig med anordning af skjutsen, och således är det egentligen från den tiden som de närv-.de förhållandena kunna räkna sin häfd, och på långt när icke för 600 år tillbaka, som den värde reservanten påstår.
— Härvid torde icke böra förbises huru 1720 års förordnande om uppmaning till allmogen, att under då varande förhållanden med någon hållskjuts bispringa städer, som ej kunde fullgöra sin Den 28 Mari f. m. 359 skjutsskyldighet, år 1734 förvandlades till en befallning om sådan hjelp.
Jag kan således icke fatta, att de skjutsskyIdige ej ega rättighet att yrka upphörande af ett förhållande, hvars uppkomst grundar sig på omöjligheten att under de första tiderna på annat sätt besörja fortskaffningen af de resande.
Skjutsskyldighetens bestridande på detta sätt kan icke försvaras längre än den tvingande nödvändigheten existerade, då det icke fanns någon annan utväg för tillfredsställande af detta civilisationens behof, som påkallar statsborgarens förflyttande från den ena orten till den andra.
Till hvilken grad har icke samhället sedermera utvecklat sigl
Till hvilken grad har icke Sveriges folkmängd ökats under den tid, som förflutit sedan 1720!