Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
.Tåg har äran föreslå följande förändring i nu gällande Förordningar om stämpelpappers-afgiften och annan bevillning. l:o att den afgift, som för närvarande under form af dubbel-stämpladt papper, belastar hvarjehanda vid domstol företedda eller derifrån utgående handlingar, må upphöra, utom hvad angår köpe- och bytes- samt faste-bref äfvensom bouppteckningar; Motioner i Borgare-Ståndet 1862. j\'s‘ 156. 2:o att, afgiften för dessa må uppbäras, icke under form af stämpelpapper, utan i reda penningar och af vederbörande uppbördsman, att af honom redovisas liksom andra uppbördsmedel; — i sammanhang hvarmed bör bestämmas, att värdet af fastebrefs-kartan i förskott uppbäres tillsammans med afgiften för fångesbrefvet, samt •l:o att, såsom kontroll stadgas, att domaren icke må till inprotokartering eller' annan legal åtgärd emottaga köpe- och bytes-brefven och bouppteckningarne, med mindre de äro försedde med uppbördsmannens bevis om erlagd afgift; och att han skall hvar tredje månad i stad och efter hvarje ting å landet, till Konungens Befallningshafvande insända förteckning å de afgiftsskyldiga handlingarne, med uppgift å afgiftsvärdet.
Motiverna för detta förslag äro: att med det dubbelstämplade papperet skulle försvinna alla de tillfällen till underslef, hvartill detsamma gifvit och kan gifva anledning; att domaren skulle befrias från ett, för hans egentliga embete alldeles främmande, i hög grad odiöst uppbördsmannabestyr, man att den sannskyldige uppbördsmannens besvär ökades i större mån, än att det med en ringa penning kan ersättas; samt att om vinst för Statsverket skulle uppstå genom besparing af kostnaderna för tillverkning och transport af det dubbelstämplade papperet samt för provision m. m., och hvilken vinst torde icke obetydligt öfverstiga behållna- värdet af det stämpelpapper, hvarmed de, efter förslaget, från afgift befriade handlingarne, enligt nu gällande stadganden, skulle förses.
I afseende å dessa handlingar — af hvilka endast skuldebref och arrendekontrakt äro, med afseende å afgiften, af någon betydenhet — torde mig tillåtas fästa uppmärksamhet derå, att deras afgiftsfrihet i hög grad betingas af billigheten, enär afgiften för skuldebref ven nära nog uteslutande drabbar den gäldbundne, som behöfver lån, men ej den långifvande, kapitalisten, samt att afgiften för arrendekontrakt innebär en oskälig tillökning i den skatt, hvarmed antingen arbetet ellpr fastigheten redan förut äro betungade.
Om remiss till Bevillnings-Utskottet anhålles.
Ii. Carlén. .M 156. m Af Herr Carlfll ; Om anvisande till nordvestra stambanan aj dr för en sammanbindning sbana genom Stockho in från Jernvägen till Clara sjö af sedda medel m. in. i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående Statens jernvägar, äskås anslag af 3,070,000
R;dr för en sammanbindningsbana genom Stockholm och af endast 3,010,000
R:dr för nordvestra stambanans påbörjande. 302 Motioner i Borgare-Ståndet 18G1?.
,JVs' 157 Nödvändigheten, tili och med gagnet, af den förra banan — åtminstone såvidt angår sträckningen från jernvägen till Clara sjö är likväl ännu mycket omtvistad, då deremot angelägenheten af jernvägskommunikation med Norrige torde ligga i öppen dag för en och hvar, som erkänner värdet af föreningen med brödralandet och önskar att densamma må vinna all den utveckling, som med begge staternas sanna fördel är öfverensstämmande.
I betraktande häraf, och under förutsättning att behofvet af sammanbindningsbanan genom Stockholm, från jernvägen till Clara sjö, icke varder så allmänt insedt, att anslag dertill (åtminstone denna riksdag) beviljas, föreslår jag vördsamt: att de af Kongl. Maj:t till berörda del af nämnda sammanbindningsbana påräknade medel i stället anvisas till nordvestra stambanan samt att, derest dessa och de af Kongl. Maj:t äskade medel för sistnämnda bana ej skulle förslå för banans framförande till Christinehamn, den ringa bristen må fyllas, så, att redan under nästa statsregleringsperiod, den vigtiga fördelen må kunna vinnas, att Statens jernvägar komma i förbindelse med en hamn vid sjön Wenern.
Om-remiss till Stats-Utskottet anhålles vördsamt.
Stockholm den 20 November 18G2. II.
Carlén JW 157.
Af Herr Carlén 2 Angående
Södertelge stads befrielse från erläggande af kronotionde för dess donerade jord.
Magistraten i Södertelje har anmodat mig att, i enlighet med framställd önskan vid allmän rådstuga derstädes, väcka motion om »nämnde stads befriande från erläggande af kronotionde för dess donerade jord»; hvarför såsom skäl anförts: att inom
Stockholms län ingen annan stad utgör sådan skatt; att jorden, bestående till största delen af sandbackar, är alltför svag, för att tåla vid denna beskattning utöfver hvad deraf åtgår till den med donationen afsedda aflöning till stadens tjenstemän; samt att denna stad, mera än andra mindre städer, har betungande onus, ej mindre för utgörande af skjnts, genom skyldighet att dertill hålla 25 hästar dagligen, än äfven för tågande truppers inqvartering, som, i följd af stadens läge, särdeles ofta förekomma.
Enär dessa skäl synes mig synnerligen behjertansvärda, liar jag ansett mig böra efterkomma Magistratens uppmaning och far alltså äran härmed vördsatnligen föreslå:
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. jSfd 158. 303 att
Södertelje stad måtte befrias från erläggande at kronotionde för dess donerade jord.
Och torde det tillåtas mig. att framdeles få till vederbörligt Utskott inlemna de handlingar, sorn bestyrka nu uppgifna förhållanden.
Om remiss till Stats-Utskottet anhålles ödmjukligen.
Stockholm den 29 November 1862. ii Carlén.
JVn> 158.
Af Herr HhlllcilK'*
Om anslag till anders/tid för ett af Mamsell Jeanette
Berglind i hafrudstaden inrättadt barnhem med skola för döf stumma.
Den fria undervisning, som i allt större utsträckning erbjudes vårt land, står väl äfven i viss mån öppen för de af naturen mest vanlottade bland våra landsmän -— för blinda och döfstumma, — men, hvad de sistnämnda beträffar, blott för ett inskränkt antal.
(I hela riket funnos vid 1855 års slut, enligt Statistiska Centralbyråns berättelse, 2,678 döfstumma, deraf 608 voro under 15 år.)
Oaktadt nya frikostiga anslag och deraf följande utvidgningar af institutet vid Manilla, måste Styrelsen dock årligen bortvisa många olyckliga, som der söka inträde och hvilka sålunda förblifva helt och hållet beröfvade ali slags bildning och undervisning, utkastade i verlden utan medel till sjelfförsörjning och beröfvade möjligheten att ens göra sig förstådde af sina niodmenniskor.
Otillräckligheten af denna läroanstalt, samt de sorgliga följderna deraf insågos redan för 20 år sedan af en ung flicka, Jeanette Berglind, som också redan då uppgjorde planen till framtida grundläggande af en egen liten skola fö : döfstumma.
Under ett mångårigt vistande på Manilla i dåvarande föreståndarens och sedermera i en af lärarnes familj, och under den dagliga beröringen med de olyeki iga, mognade planen till verkställighet.
Hon hade dels genom hopsparade iöner, dels ge lorn arf samlat 400 R:dr Runt och började, vid 42 år, med denna ringa gruudpenning sitt menniskovänliga företag.
Oaktadt alla vänners afrådan och många pröfvande j mtgängar innan det tillämnade hemmet och skolan för döfstumma kunde komma till st md, lät hon sig icke afskräckas, utan fullföljde sin plan i fast tillit till den goda saken framgång och fromt förtröstande på Försynen.
Hon hade en mindre lokal på norrmr
Im i Stockholm och använde större delen af sitt lilla kapital till inköp af bohag och skolmaterialier samt öppnade för hagot öfver 1\ år sedan sin skola.
Lärjungarne s! ulle erlägga en viss årsafgift, högre för helpensionärer, lägre för halfpensionärer; men flertalet voro fattig - 304 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 168. mans barn och förestånderskap hade ej hjerta att bortvisa de medellösa små, hvaraf följden blef att mångå betalade blott half eller fjerdedels afgift.
Till lärare antog hon 1 en ung, döfstum artist, som nyligen utgått från Manilla, hvilken ock lifvades af varmt nit för skolan och åtog sig att undervisa barnen utan annan ersättning än fri bostad och föda.
Hyra och lefnadskostnader öfverstego snart inkomsterna och alla tillrådde att, upplösa den nya skolan.
Men förestånderskan fortgick med förtröstan på den utstakade banan.
I trots af denna beundransvärda sjelfförsakelse och ihärdighet skulle det vackra företaget dock snart hafva ramlat, o m det ej i H. M.
Drottningen funnit en frikostig beskyddarinna, som mer än en gång räddat det lilla barnahemmet och dessutom sjelf betalar för en fattig döfstum flicka.
Under vexlande öden har den lilla skolan för döfstumma barn sålunda fortgått i snart 3:ne år, derunder hon lemnat undervisning och vård åt 13 döfstumma barn, deribland 7 helpensionärer, 6 från landsorten, d« öfriga från hufvudstaden.
Sedan skolan nu inflyttat i en rymlig och särdeles lämplig lokal på en malmgård, JYS 25 Gråbergsgatan, samt erhållit ännu en lärare, kan läroanstalten anses fullt ändamålsenligt ordnad, och, enligt intyg af föreståndaren på Manilla, motsvara en förberedande skola för döfstumma.
Deraf att institutet på Manilla årligen mäste vägra inträde åt ett stort antal sökande, synes nog att skolan är i högsta grad behöflig, och onekligen gäller ock här att undervisningen blir mer fruktbringande, om den i tid får börjas.
Men’ det är tydligt att företaget icke på längden är af dem, som kunna bära sig sjelfva, lika som att det omöjligen kan fortgå om det ej har någon annan grund för sitt ekonomiska bestånd, än den enskilda välgörenhetens tillfälliga bidrag.
Uppburet under snart 3:ne år af förestånderskans och hennes biträdares outtröttliga möda, sjelfuppoffrande nit och osvikliga förtröstan, synes nu företaget såväl som dess ledarinna tillräckligt bepröfvade, för att göra sig förtjenta af ett årligt understöd af allmänna medel.
För att skolan må kunna framgent fortgå i ostörd verksamhet, föreslår jag härmed: att Rikets
Ständer måtte bevilja ett årligt anslag af 1.500 R:dr R:mt till understöd för Mamsell Jeanette Berglinds barnhem och skola för döfstumma, för att derigenom?
kunna utsträckas till ett större antal af ifrågavarande arma vanlottade barn.
Såsom vilkor för anslaget föreslår jag att skolan ställes under inspektion af Stockholms stads Folkskole-styrelse eller af
Direktören och förste läraren vid Manilla.
Stockholm den 29 November 1862:
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. J\tS 159. 305 JW 359.
Af Herr Ljungberg!
Angående Upsala universitets förläggande till hufvudstaden, m. m.
Vårt fädernesland har inom en kort tiderymd tagit gigantiska steg på det materiela framskridandets väg.
Många år hafva icke förflutit sedan en svensk författare kunde med en viss grad af sanning säga, att svenska folket i materiel kulturutveckling befann sig halftannat, århundrade efter en af Europas större nationer.
Och nu: om vi ännu i dag icke i nämnda hänseende uppnått detta folk, så är dock afståndet emellan detsamma och oss ansenligt förminskadt.
Men för nationer, såsom för individer, vexer den sanna lyckan och välsignelsen blott .inifrån, och själens odling, den andliga kulturen, måste gå hand i hand med den materiela, om en sund och harmonisk utveckling af folkets lif, en varaktig förkofran af dess välstånd skall inträda.
I denna rigtning återstår oss blott allt för mycket att göra.
Det är sannt att nationen i sednare åren gjort stora uppoffringar för såväl folkskolornas som elementarläroverkens förbättring, och att vi på denna väg otvifvelaktig! skola, inom en icke aflägsen framtid, skörda god frukt af de offer och de ädla sträfvanden, som varit egnade dessa vigtiga föremål.
Men hvad hafva vi gjort för tillfredsställande af nationens högre bildningsbehof. för vetenskapernas utveckling och deras fruktbargörande?
Om det vore nog att inrätta nya lärareplatser och uppföra stora byggnader i akademistäderne, så kunde visserligen Rikets Ständer med stor tillfredsställelse se tillbaka på de sistförflutna decennierna; ty knappast har väl under en föregående lika kort tiderymd svenska Staten gjort så betydliga uppoffringar för den akademiska undervisningens befrämjande.
Men tyvärr har, såsom lätt kunnat förutses, det visat sig fruktlöst att söka på detta sätt uppnå målet.
Penningen kan uträtta stora ting; men den kan icke göra allt, minst då den icke på tjeniigt sätt och rätter ort användes; den förmår icke bryta förhållandenas magt, icke till enhet och samverkan bringa frän hvarandra vidt afskilda elementer.
Universitetets högsta bestämmelse, som är att utgöra medelpunkten för nationens vetenskapliga bildning och derigenom tillika för hela dess intellektuella lif, kan icke uppnås, om vi ock mångdubbla anslagen derför, så länge detsamma nästan uteslutande utgör en examinationsanstalt, som knappast förmår väcka, än mindre fostra och nära det vetenskapliga intresset, och så länge man icke vill förlägga en sådan institution i det nationella lifvets medelpunkt.
Universitetets andra uppgift, danandet af Statens blifvande embetsman, kan icke helier tillbörligen uppfyllas, emedan den för embetsverken bestämda ynglingen om han, efter flyktigt genomgående af en examenskurs eller, med andra ord, efter inhemtandet af de hufvudsakligast uti s. k. kollegier införda minneslexor, som äro honom föresätta, genast inkastas i det praktiska lifvet, med ringa, tillfälle och ingen uppmuntran, att fortsätta sina studier.
Vid sjelfva den tidpunkt, då ynglingen af vetenskapen inhemtat. sä mycket, att åtminstone hos en och annan ett intresse derför vaknat, hvilket endast behöft något Bill. till B.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 3 Afd. 39 306 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JV$ 159. rådrum, någon tid för att veckla sig ut till blomma och frukt,— vid samma tidpunkt ryckes han bort till en för honom och hans studier helt främmande verld; ty i den lilla staden, der han åtnjutit sin akademiska undervisning, finnas vanligen för honom inga medel till utkomst och saknar han derjemte de utvägar att, under fortsatta studier, i embetsverken bana sig väg till framtida befordran, som hufvudstaden kunde hafva erbjudit.
Det finnes, som man vet, personer, hvilka, såsom ett oöfvervinnerligt hinder för en eller flera fakulteters flyttning från någon af högskolorna, städse framhålla nödvändigheten af en s. k.
LJniversitets-idés bevarande, en idé, som skulle fordra ett sambyggarelif emellan alla de fyra fakulteter våra universiteter ega.
Men borde icke bevarandet af universitetets idé, dess förmåga, att uppfylla sin bestämmelse, skattas af högre vigt?
Att så icke skett mäste desto mera förvåna, som icke någon fakultet bildar ett undantag från den ofullkomlighet och oförmåga att på ett tillfredsställande sätt fylla sin uppgift, som våra småstads-universiteter i sin helhet förete.
Det är erkändt att 2:ne af universiteternas hufvudsakligaste undervisningsämnen, medicin och lagfarenhet, icke utan erfarenhetens eller praktikens stöd kunna med framgång inhemtas.
Men detta samband emellan teori och praxis saknas vid de medicinska och juridiska fakulteterna i Sverige; och de afsigter och försök, som i den medicinska undervisningens namn framträdt, att, genom kostsamma anläggningar i universitetsstäderna och inskränkningar i Carolinska institutets rättigheter, gifva i synnerhet den medicinska falkulteten i Upsala en utvidgning i undervisningsmedel och kompetens, som kunde göra undervisningen i Stockholm umbärlig, hafva icke lyckats och skola alltid stranda ej blott pä svårigheter i sakernas natur, utan äfven pä omöjligheten att af Staten erhålla tillräckliga medel till de storartade anläggningar, som för de fåfänga försöken erfordrades.
Också hemställde, vid 1856—58 årens riksdag, Ekonomi-Utskottet, att medicinska fakulteten i Upsala mätte flyttas till Stockholm, jemte det Utskottet yrkade, att de personer, sorn vid Carolinska Institutet genomgått fullständig examen, skulle förklaras för medicine och kirurgie doktorer, med samma rätt till anställning i Statens tjenst, sorn åtnjutes af de från universitetens fakulteter utgångne medicine doktorer, hvilka tilllika äro kirurgie magistrar.
Rikets Ständer, som insågo att, ”genom undervisningens inhemtande på 2:ne ställen, den medicinska kursen blefve onödigtvis i hög grad fördyrad och förlängd,” begärde emellertid tills vidare endast nedsättandet af en kommitté för utarbetande af förslag till ändamålsenligt ordnande af ifrågavarande undervisning; men denna kommitté föreslog att de 3:ne medicinska läroverken skulle förenas till ett enda i hufvudstaden.
Ehuru de kommitterades _ utlåtande afgafs redan den 30 Juni 1859, biel' i anledning deraf någon åtgärd icke af Regeringen vidtagen, förr än efter den påföljande riksdagens slut, hvarföre Ekonomi-Utskottet, år 1860, afstyrkte de ånyo väckta förslagen om förflyttning af medicinska fakulteten i Upsala.
Stats-Utskottet framställde dock, vid samma riksdag, att Ständerne skulle hos Kongl. Maj:t begära fullständig utredning till nästblifvande riksdag angående samtlige de kostnader för byggnader, undervisningsmateriel och lärare, som af kommittéens förslag föranleddes.
Men efter riksdagens slut har, under sistlidet år, en författning utkommit, som belastat och ökat den oreda och den för landet betungande kostnad, som den medicinska undervisningen förut medförde; om hvilken förökning i kostnad Regeringen äfven vid innevarande riksdag gifvit Ständerne en påminnelse, genom sin begäran om ytterligare en profession och andra nya anslag för den medicinska fakultetens i Upsala behof.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 159. 307 Beträffande nödvändigheten af den Juridiska fakultetens;förflyttning till Stockholm, har samma fakultet sjelf, jemte enskilde dess ledamöter, så ofta framlagt oemotsägliga bevis derför, att jag icke behöfver vidlyftigt utveckla densamma.
Man har nemligen öppet medgifvit, dels att någon tillfredsställande undervisning i rättsvetenskapen icke vid Upsala nu lemnäs eller kan lemnäs, emedan för flera vigtiga, delar af denna vetenskap särskilda lärare saknas, dels ock att ynglingarne ^ i allmänhet endast inhemta det minimum af lagkunskap, som erfordras för att pä ginaste väg bereda sig inträde på den praktiska banan, lemnande åsido allt annat såsom öfverflödigt.
För att afhjelpa detta onda har man, för att undgå anlitandet af det enda verksamt gagnande medlet, föreslagit lärareantalets förökning och skärpta fordringar eller den juridiska embetsexainens borttagande, i hvars ställe hvarje jurist skulle aflägga juriskandidat-examen.
Men erfarenheten har visat, att ökad lärarepersonal ingalunda förminskat klagomålen öfver det juridiska studiets förfall och den civila embetsinannabildningens låga tillstånd.
De hafva fortfarit och i sednare tider snarare stegrats än aftagit, ehuru fakulteterne i Upsala och Lund, vid 1840—41 årens riksdag lingö professionernas antal fördubbladt.
Lika litet hafva stegrade examensfordringar visat sig mägtiga att förhindra ytlighet i studierne och svaga insigter hos de examinerade.
Svårigheterne ligga djupare och kunna ej halvås, med mindre än att fakulteten förlägges på en ort, der de studerande icke, för bröds skull, nödgas i brådskande hast aflägga examen och sedermera, vanligen för alltid, afbryta sina studier.
Den svårighet, som vid hvarje ny ledighet inom fakulteten, yppar sig för platsernas besättande, samt de olägenheter, med hänseende till undervisningens uppehållande, som uppstå, när någon eller några af lärarne, för riksdagsgöromål eller andra angelägenheter, söka befrielse från tjenstgöringen, vittna för öfrigt, att det i Upsala icke kan erhållas tillräckligt antal goda lärarekrafter för ett ökadt antal embeten.
Det har i allmänhet antagits, att hufvudsakligen den medicinska och juridiska fakulteten skulle vara i behof af det erfarenhetens och praktikens stöd, m. fl. fördelar, som hufvudstaden erbjuder; men det erfordras icke mycket eftersinnande, för att inse, af hvilken omätlig vigt det äfven för de vetenskapers odlande, hvilka omlättas af den Filosoji-ska och Theologiska fakulteten, vöre om dessa blefve förflyttade till Stockholm.
En af Upsala universitets utmärktare nu aflidne lärare (Atterbom) har öppet erkänt, att filosofien icke under närvarande förhållanden kan med framgång vid universitetet studerås*) Afven en annan upplyst man, II.
Järta, *) »Näppeligen, säger lian, få vi upplefva, att den Filosofislia fakulteten, med befrielse från de främmande tillsatserna, blifver återförd till sin naturliga bestämmelse, så i anseende till sig sjelf, som till den studerande ungdomen; näppeligen att den akademiska examensinrättningen, i sitt liela, blir närmad till det ideal, sorn dock är antydt i sjelfva benämningen akademisk.
Men så länge skall ock, å ena sidan, billigt klagas, att hvarje i nämnda fakultet stiftad profession, ehuru väsendtlig den må vara i en till fullständighet sträfvande utbildning af universitetets idé, blott medbringa!' en för examinanden betungande, ja förderflig tillökning i mångläseri, under det, å audra sidan, just representanterna af dan kunskapsart, hvarifrån fakulteten lånat sitt namn, nödgas aldralägst nedsätta sina fordringar, för att, så litet som möjligt, medverka till förhöjningen af ett undt, hvars närvarande vidd, hvars tillkommande följder filosofien minst kan undgå att genomskåda och behjerta. • .. ...
Hvilken vän af denna vetenskap dristar, under slika förhållanden, vänta sig annat, än det som vanligast inträffar: att intresset för densamma hos do fleste studerande aldrig erhåller lugn och rådrum att vakna, eller komma till sjelfbesinning; att de, som hafva tid att höra en filosofisk föreläsning, ej kunna förstå den, och tvärtom att lexor, flyktigt inhemtade ur mer eller mindre kompendierade »kollegier», ersätta det bokstudium och framför allt den sjelftanke, hvar - 308 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JV'; 159. hvars förkärlek för Upsala är väl bekant, klagar dock öfver den ringa vetenskaplighet, sora vid universitetet finnes samt den ytliga bildning ej blott Statens blifvande erabetsmän, utan äfven den öfriga studerande ungdomen der inhemtar.
Tryckta af de ”trägna göromålen och de enformiga förhören” m. m., ”kunna professorerne”, säger han. ”hvarken sins emellan underhålla ett friskt vetenskapligt lif eller uppväcka ett sådant bland de studerande.
Dessas ojemna bildning gör äfven ”att något gemensamt litterärt intresse ej kan förena dem.
De flesta studier hafva det närmast erforderliga examensbetyget tills föremål.
Genvägar, för att hastigare hinna dit, blifva sorgfälligt uppsökta.
— Derefter afresa de från lärdomssätet, så fort de hinna, för att blifva män i Staten.”
Hvad här ofvan blifvit sagdt. om do filosofiska, gäller åtminstone i viss mån äfven om de theologiska studierna; ty dessa bilda ingalunda undantag från den för albi studier gällande regel, att de fordra tid, flit och sann vetenskaplig håg.
Om någon fakultet skulle utan större olägenhet kunna i Upsala qvarlemnas, vore det likväl denna; och om man, för att göra flyttningskostnaden mindre kännbar och någon längre tid kunna begagna de akademiska byggnaderne i Upsala, beslöte detta, borde sådant åtminstone icke kunna möta någon gensägelse frän deras sida, som anse småstadslifvet, med thy åtföljande isolering från den yttre verlden. vara. helsosamt och omistligt för vetenskaperna.