Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag blef så ledsen när jag fick höra att du ändrat dig och ej hade råd till Göteborgsresan, men du får trösta dig med hopp att nästa år kunna resa dit i stället, när man har helsan, kan man hoppas allt; ack Mimmi, bevara den i tid, ty är man en gång riktigt angripen, då blir man aldrig frisk igen.157
25/5.
– Jag är så lycklig öfver att vara i Montreux och hoppas att snart få komma hem – fast ensam kan jag aldrig resa och har ännu ej hopp om att få ressällskap med främmande.
Alla resa hem antingen sjelfva sjuka, och oförmögna att hjelpa andra, eller så friska att de vilja roa sig på resan, göra lustturer etc, och kan man ej vänta att alla ska vara så uppoffrande som herr Ammentorp.
Alltså vågar jag ännu ej tänka på att resa hem.
Mina stackars föräldrar ha ju icke råd att resa och om de än skulle besluta att låta Carl hemta mig – jag tror ej att han skulle kunna med bästa vilja i verlden, om han är ensam.
Säg ej det hemma, eller så Carl sjelf får veta det, ty de kunna inbilla sig att han ej vårdade mig väl på nedresan, och så menar jag det ej, men jag är ju ej längre sådan som då och såg på vägen hit hvad det är för mig att göra en resa.158 – I dag är jag icke så trött som i går.
Gud ske lof att jag är ifrån Bredly-packet, de voro ju riktiga röfvare till sist.
Det är roligt att se alla de andra härvarande, som förr varit i Ajaccio.
De ha ett helt förändradt ansigtsuttryck.
Alla äro belåtna nu, till motsats emot förr.
I Marseille låg jag en dag på hotell och emottog besök af herr Ingvarsen, en dansk som varit i Ajaccio, men nu fått plats i Marseille.
Han gaf mig en bukett sådan jag aldrig i mitt lif sett förr.
Mest rosor, förgätmigej, konvaljer, violer och deromkring en 3 tums bred krans af små hvita fina nejlikor med mörkröda rosenknoppar.
Dylika buketter kan inte bindas hos oss af trädgårdsmästare med första rang.
Herr Ammentorp berättade mig att den kostat öfver 50 Francs; men den var ej från Ingvarsen endast, utan från ännu 4 danskar, som visserligen ej sett mig, men med anledning af ”den skandinaviska slägtskapen” togo sig friheten sätta sina kort i buketten.
Det var herrar som jag hört så mycket omtalas genom de danske, och de hade troligen det samma om mig.
Mycket artigt var det ju; men man skall egentligen vara ena rika nöt, när man kastar pengar så!!!
Forladelse!
– Nu farväl – Helsa Mormor och tacka henne för hennes bref.
Det var så snällt af henne att skrifva till mig.
Du skrifver väl snart och lite mer än de sista gångerna, ty det har varit obetydligt, mest beklagelser öfver mig och dem kan du uppskjuta – det är så mycket annat som skulle intressera mig – allt hvad ni gör, sladder etc. – ännu är jag så frisk att det roar mig!!!
Din tillgifna
Helsa Axel Lundegård!
Ur Axel L – ds bref t. fru Horten d. 26 Maj 85.159
– Ni finner min ”Forklaring af Kysset i Forhold til Kjærligheden” – cynisk!
Ja, vet ni, det är så mycket naturligt och sant, som stämplas af ”det gode Selskab” som cyniskt.
Men vill ni fortsätta korrespondensen med mig får ni nog vänja er dervid.
Jag erkänner icke detta för något cyniskt.
Jag kände åtminstone intet cyniskt då jag skref det.
Om ni gjorde det, när ni läste det – hvems är felet?
Ni är uppfostrad att anse vissa saker som icke passande att tala om.
Detta förbud grundar sig icke på egen öfvertygelse, utan på inlärd slentrian.
Jag accepterar den icke.
Det är bitanken vid ett sådant uttryck, som ni kallar cyniskt, som gör att ni rodnar när ni läser det.
Fans icke denna inlärda bitanke, så skulle ni inte blygas.
Hos mig fins den icke.
Derför skäms jag icke för att skrifva det.
Om ni någonsin kommer så långt, så står ni enligt min tanke högre i moraliskt hänseende, än ni nu gör.
”Hvorfor er det nødvendigt at tale næsten raat for at være naturlig?”
– Rått – Ja, vet ni, det beror också på om den der bitanken ”är det passande”? förefinnes.
Just de der orden, som ni anser rått skrifna, läste jag sjelf upp för Ernst Ahlgren.
Kan ni fatta det: ansigte mot ansigte med en finkänslig qvinna och det fans inte spår af förlägenhet hos någon af oss.
Men så visste hon också, att jag menade hvad jag sade; hon visste hur komplett utan hvarje tillstymmelse till allt som kallas för ”moral” jag är; men hon visste också att i det jag sade icke fans någon biafsigt; och det väckte hos henne ingen bitanke.
Der ser ni hur olika uppfattningen kan vara!
Det beror bara på hur mycket eget omdöme man har; och hur pass man hänger fast vid hvad andra inpräntat i ens medvetande.
Herre Gud så många milliarder barnasjälar som dagligen förderfvas.
(2 Juli 1885)
Jönsson är inemot tretio år nu.160
Säger att han alltid left sedligt rent.
Påstår att kärleken till modren varit en af orsakerna, ville ej mista något af hennes aktning och tillgifvenhet.
Fruktan för smitta var andra orsaken, den tredje att han funnit det ”svinaktigt”.
Han säger sjelf att Signe är kär i honom, men att der icke varit något förhållande mellan dem.
Sqvallret derom hade emellertid nått till Skurup, till hans familj.
Då han kom hem sade modren ingenting.
Hon såg blott på honom, såg honom stadigt i ögonen och han besvarade frimodigt hennes blick, öppet, ärligt.
”Jag är nöjd med dig, Nils,” sade hon.
Det var alla ord som vexlades mellan dem.
Men båda hade förstått hvarandra.
Brodren talade sedan om att hon hört pratet om Signe och sonen och att det var detta hon menat.
Att Sofi är kär i honom och svartsjuk på Anna Erika vet han också.
Anna E. har förebrått honom att han ibland talar så vänligt med Sofi, att hon får förhoppningar.
Han är icke kär menar Anna E. och de stå icke i något intimare förhållande till hvarandra, påstår hon.
På förebråelsen att han genom vänlighet underblåser svarar han att Sofi ser så snäll och rar ut, när hon är god, att han tycker hon ser riktigt bra ut och han då icke kan låta bli att tycka om henne, fast han icke är kär.
Och så är hon så treflig då hon visar solsidan, att han icke kan låta bli att prata med henne och visa att han tycker det är roligt.
Han säger: ”Jag tycker nästan ändå bättre om fröken Karolina, fast hon alltid är arg på mig, ty hon visar åtminstone karaktär och är helt hvad hon skall vara.
Men fröken Sofi vet man aldrig om man är vän eller ovän med.
Det är ett ständigt vinglande fram och tillbaka.”
Jönsson säger att han haft 21 fästmör, 15 riktiga och 7 sådana som ”fröken Anna Erika”.
Då skrattar hon och menar att har de inte varit det mer än hon, så var det inte lönt att taga dem med i räkningen.
Han säger att det är aldrig roligt att gå med två eller flera af fröknarna i parken, ty då kan han icke tala ledigt.
Det kan han endast då han talar med en ensam.
Han saknar på tu man hand aldrig samtalsämne.
Ger vanligtvis sjelf uppslaget.161
Han har sagt
Anna E. att syfilis aldrig kan botas, d.v.s. aldrig fullkomligt utrotas ur organismen.
Ida Trägårdh och Anna E. ha derför varit i dispyt, ty Ida påstår att syfilis kan botas.
Hon har uppgiften från sin bror, löjtnanten som strax på året i fjol blef smittad och på sommaren undergick en kur i Aachen.
Det kom sig så, att han låg på komendering å Karlsborg.
Der var också en löjtnant Falk, helt ung pojke, han hade sjelf blifvit smittad, smittade i sin tur ned deras damer och dessa hans kamrater.
Det blef alldeles som en epidemi.
Falk sköt sig.
Dels lär det ha grämt honom att han kommit så mycket elände åstad, dels och troligtvis mest var det väl att han sjelf var mycket illa angripen och så dertill anfäktades af den der tröstlösa sinnesstämningen, som brukar följa med.
Trägårdh var den förste som kom in i rummet då Falk skjutit sig.
Han säger att han skall aldrig kunna glömma hur ohygglig den synen var.
Alla kamraterna hade varit samlade till ett gladt lag med supning och dylikt, som vanligt, och ingen hade märkt något på Falk.
De sade hvarandra också god natt utan vidare, och strax derefter hördes ett skott från Falks rum.
Alla skyndade dit.
Trägårdh kom först.
I fjor sommar var Isak i Aachen och tidigt på våren i år var han der åter, så att han kom igen innan mötet.
Ida hade sagt till honom att hans samvete förbjöd honom väl att gifta sig.
Han hade skrattat och sagt.
”Visst inte; till hösten kan jag gifta mig hvilken dag som helst.”
Men han har emellertid icke kysst sina systrar sedan dess.162
(Fröken Jensens bref till fröken v.
Seth.) d. 5 Juli 1885 (söndag)
Kära lilla Anna!
Först sent i går afton behagade Warburg sända din lilla samling åter, och det efter att jag åter var uppe hos honom i Torsdag, ty jag fann att han var för långsam och fruktade att det var glömska; han bad mycket om ursäkt: har så förfärligt mycket att göra, men jag lofvar att snarast möjligt sända fröken verserna, och vill bifoga några rader.
Du ser hvad han tänker om dina poetiska anlag, om du ger ut samlingen så vill han att du gör ett urval.
Kära lilla Anna, låt nu ej Warburgs åsigt nedstämma dig, du må veta att han är en ganska tvärsäker person, utom det goda jag i föregående sade om honom må gerna tilläggas att han är temligen egenkär och tycker nog att hvad han sagt det står.
Tala du med fru Benedictsson, och så borde du allt gifva ut samlingen, men gör det i Stockholm, här är verkligen svårt få förläggare.
Anna lilla, jag har skrifvit af några godbitar ur dina spridda stanser, äfven Tanken, den tyckte jag genast om när jag läste den och gläder mig att W. utmärkte den, likaså Vid midnatt.
Du förlåter ju att jag skref af dem? men du kan vara viss att aldrig skall någon få reda på hvem Asta är!
Om Onsdag hoppas jag att få resa till Fiskebäckskil och stannar nog der en månad eller så; nog vore det bra kärt om du ville sända mig några rader, du förstår nog hur jag intresserar mig höra hvad du allt kände när du läst W.s bref till mig.
Alltid samma din tillgifna
Eleonore J-n.163
Högtärade fröken Jensen!
Samlingen synes mig såsom helhet icke böra utgifvas.
Förf. besitter oklanderlig, ehuru icke lysande formell begåfning, men i de kortare tankedikterna, ”spridda stanser”, der satsbildningen hopkrympes, händer det att uttrycket blir något knaggligt.
Vissa dikter äro rätt vackra, så t.ex. den första ”Tanken”, äfven ”Vid midnattstund” är rätt bra, samt ”En saga” och öfvers. fr.
Platen.
”Barnets död” påminner nog starkt om Erlkönig.
”Näpling” mycket svag, ”L’amour meconnu” är oklar.
Vissa af stanserna äro rätt receptabla, en del riktigt vackra, men andra temligen fadda, t.ex. № 7, som meddelar den nyheten, att ingen undgår döden.
”Skogsröster” har en omöjlig indelning af ”genomgripande”.
I det hela saknar samlingen ursprunglighet och jag tror att i hvarje fall skäl vore att innan utgifning sker företaga ett urval.
Med all högaktning
Karl Warburg.164
Detektivens rapport.
Det var natten till Palmsöndagen.
Marie låg vaken.
Hon hörde steg smyga ute i matrummet.
”Är det Annette?” (pigan) ropade mannen helt sakta. – ”Nej, det är Jeanette” svarade hustrun.
Man gick i en dörr derute och sedan blef allt tyst.
Nattlampa brann i rummet.
Hult kom in och lade sig igen i rummet utanför sängkammaren (matrummet).
Dörren stod öppen, som den alltid brukade när hon var der; annars hade man den stängd.
Men hennes ”vänskap” för Marie gjorde att hon alltid ville vara ”till hands”.
Alla tycktes sofva.
Efter en stund tände mannen den stora lampan, som stod på bordet vid hans säng, och började läsa tidningar.
Allt var tyst.
Han steg då upp och gick fram till Maries säng.
Hon fann hans uppförande besynnerligt och blundade.
Han böjde sig ned öfver henne för att riktigt kunna öfvertyga sig om att hon sof.
Då han blifvit lugnad härutinnan tog han svafvelstickorna, som lösa lågo på bordet vid hennes säng, gick sedan till toilettebordet för att se att det ej fans några stickor i stället som stod der, men der fans inga.
Så tog han svafvelsticksasken från sitt eget bord och lade så allt under sina egna kläder på en stol vid sin säng.
Lade sig åter och låtsade läsa.
Tog sedan alla de tillbehör som stodo vid sängens venstra sida och flyttade dem öfver till den högra.
När ingenting mer fans att snubbla öfver eller göra buller med, släckte han båda lamporna efter att ha kastat ännu en blick till Maries säng.
Hennes hjerta klappade våldsamt, hon kände sig hemsk och var rädd, men visste ej för hvad.
Hon hörde honom stiga upp helt tyst och gå ut i yttre rummet.
Efter ett par minuter hörde hon smygande steg igen, men det var beckmörkt.
Hon kunde dock märka att de voro två.
Nu ändtligen förstod hon.
Endast en tanke: i hvilken form skulle en upptäckt vara mest förödmjukande för dem.
Men ännu trodde hon knappt sina sinnen.
Hon måste sjelf ha bevis.
Fruktade att det hela kunde upplösa sig som en dröm och hämden glida henne ur händerna.
Gick ut i matrummet, kände i fru Hults säng, den var tom, trefvade på väggen, der tändsticksfordralet hängde.
Tomt.
Höll på att gå ut till pigorna efter stickor för att öfverraska dem sedan.
Kom att tänka på att fru Hult möjligen kunde smyga sig tillbaka under hennes bortovaro och så förklara det hela för inbillning.
– Ingen hade märkt att Marie var uppe; sängen hade ovanan att knarra.
Endast en tanke: om fåglarne skulle flyga sin kos!
Smög åter in i sängkammaren, försökte se i sängen.
Det var för mörkt; hon kunde icke se en hand för sig.
Och nu måste hon taga dem på bar gerning, nu eller aldrig!
Det var ej nog med öronens vittnesbörd: hon måste se.
Gled in mellan kakelugnen och sängen, böjde sig ned så att sängen och gestalterna tecknade sig som en svag silhuett mot fönstergardinen.
Klockan var half fyra och det började bräcka för dagen.
Nu ändtligen hade hon beviset.
Nu kunde de icke komma undan.
Nu skulle hon väcka dem ur sinnesruset, men hur?
Hon funderade på att slita täcket undan och tilldela sin rival ett slag och ett skymfligt tillmäle, eller att slå sina armar om deras nackar och pressa dessa två ansigten tillhopa i ett stumt ursinnigt grepp.
Men så greps hon af förskräckelse: – sjelfbevarelseinstinkt.
Han kunde hämnas; sträcka ut sin hand och fatta tag i henne, strypa, qväfva, misshandla, – och älskarinnan fly.
Hon vågade icke stanna qvar så nära; svartsjuka och skrämsel ville taga andedrägten ifrån henne.
Hon kröp ned till fotändan af sängen, hon hörde hvart andetag, hvarje rörelse.
Bakom sänggafveln reste hon sig och ropade; nej ville ropa, ty rösten svek henne och blef endast till ett skri: ”Du svarta, sminkade satan” – – – –
Det jagade upp dem.
Älskarinnan flög ur sängen så att lakanet drogs med och släpade utåt golfvet.
”Hvad är der?” sade hon med förnärmad, förvånad ton, ”Johan mådde illa och kallade på mig.
Hvad skriker du för?”
”Åh, jag såg er, jag såg er!” skri, snyftningar, konvulsioner.
De måste bära henne i säng.
När hon vaknade sutto de båda vid hennes säng, baddade hennes tinningar och egnade henne alla omsorger.
”Stackars kära Marie, hur är det med dig?
Du blef så häftigt sjuk.”
Mannen uppträdde endast som stum person.
”Väninnan” ville öfvertyga att Marie skrämt upp sig sjelf, sett i syne, varit sjuk, drömt.
Johan hade mått illa och väninnan hade suttit på sängkanten och badat ättika på hufvudet.
Marie hade missförstått så ”rysligt”, hur kunde hon tro något sådant.
Hon skulle icke tala, endast ligga stilla, hennes nerver voro så rysligt uppjagade.
Stackars kära Marie!
Men Marie endast räknade upp steg för steg allt hvad hon hört allt hvad hon sett, brutalt, hänsynslöst.
Och så blefvo äfven de råare i tonen.
Hennes svartsjuka var så orimlig, det gränsade alldeles till vanvett, det lönade sig ju inte att tala förnuft.
Bevars för en sådan menniska, men kunde ju bli alldeles utskämd utan att ha förbrutit det ringaste!
Men Marie bara räknade upp detaljerna igen, från början till slut, som hon hört och sett, som det bitit sig fast i hennes minne.
Så blef det frukost.
Toilette, sysslor, allt gick mekaniskt.
Klockaren reste till kyrkan och de båda qvinnorna blefvo ensamma.
Ingen talade till den andra.
Hult satt på en stol bredvid Marie och Marie läste med hög röst, läste med ett slags stel ursinnig förtviflan, tårlöst, utan tanke, utan rörelse, – bara ideligen läste, i bibel, psalmbok, postilla.
Predikan efter predikan.
Bara läste.
Och den andra satt bredvid på stolen.
Så blef det middag och mannen kom hem.
En stel, dof förstämning öfver alla.
Skymningen kom, det närmade sig den tid fru Hult skulle gå hem.
De båda qvinnorna sutto åter ensamma.
Den gifta styf, orörlig, stelnad.
Den andra orolig allt mera, ju närmare qvällen kom.
Hon kunde icke sitta stilla längre.
Stod och gick, men alltid omkring Marie.
”O, Marie,” skrek hon en gång, liksom i ångest, grep hennes hand och tryckte den mot sitt bröst, ”o Marie!”
Och så tego de.
Så blef det tid att gå.
”Nu får jag väl aldrig komma hit mer?”
Bekännelsen låg i tonen, icke i orden.
”Jo, om du vill lofva mig på heder och samvete att inte oftare lägga dig hos min man, i min egen sängkammare och midt för mina ögon.”
Samma ton som när hon läste predikan, bred, tydlig, en anstrykning af högtidlighet, och så besynnerligt färglös, hur högt hon än talade.
”Men hvad är det du säger?
Jag tror du är inte klok!”
Åter fräck indignation och hårdnackad förnekelse.
Och så togo de farväl.
Mannen följde henne endast ut i förstugan, under hustruns ögon.
Pigan skulle ledsaga fru Hult till Hörby.
När de gått ett litet stycke stannade fru Hult och skrek eller stönade till ett par gånger, öfvergifvet och besinningslöst.
”Nu får jag aldrig komma dit mer!”
”Gud bevars, skrik inte så, folk kan höra’t.”
”Åh den menniskan, hon tar lifvet af mig.”165
Om måndagen gick Marie som i ett slags bedöfning.
Ältade endast en fix idé; hon skulle hänga sig.
Hade gått upp på vinden en gång för att göra en snara, blef störd af pigan och måste afbryta förberedelserna.
Gick sedan dit för att fullborda sitt uppsåt, fumlade just för att få snaran om då pigan kom.
Pigan rusade fram för att slita repet undan ur hennes händer, hon gaf till ett skri och föll sanslös till golfvet.
Mannen kom till och de måste bära henne ned i säng.
När hon kom till sans igen brast hon i ett häftigt gråt.
Mannen låg på knä vid hennes säng.
”Förlåt mig, Marie, förlåt mig!
– Hon hörde icke hvad han sade, gret endast hejdlöst, men pigan talade sedan om att hon hört det ut i andra rummet, – när det inte kommit svar hade han förargad tillagt: ”och kan du inte förlåta mig, så får du göra hvilket du vill.”
Marie berättade om allt detta flytande och redigt, utan att stappla på ett ord.
Det kostade synbarligen icke den ringaste ansträngning eller sjelföfvervinnelse för detta vulgära sinne att breda ut detaljer och allt för främmande blickar.
Alla konstgrepp å min sida voro öfverflödiga; – behöfde ej vara rädd att skrämma henne genom några platta frågor.
Hon var upprörd, men det var ej rörelsen som ryckte henne med, hon ville tala.166
Jag kom att göra en jemförelse mellan henne och fru Wihlborg i samma läge.
Denna senare ville icke tala.
Det var ensamheten, stillheten omkring oss, sommardagen derute och den djupa skuggan derinne, som kom henne i stämning.
Det var vårt dämpade samspråk, så absolut på tu man hand, utan fara att bli afbrutna, – vi ensamma i hela huset; det var det som ryckte henne med.
Det var sjelfva hennes medvetande om min glädjelösa existens, om min slutenhet, som frestade henne.
Ty en frestelse var det; hon har många gånger ångrat att hon gaf vika derför.
Hur mycket hellre skulle hon ej velat bära allt detta ensam!
Hon talade ej flytande som Marie, hon talade med ansträngning, hvart ord pinade henne som om man frånvred henne det med tortyr.
Hon hade ej Maries feberaktigt svälda kinder med nervösa darrningar och ryckningar i; hon behöfde ej, som Marie, anlita näsduken; hon satt rak, stel, kall, endast med ett besynnerligt ångestfullt uttryck i sina stora bruna ögon, kring hvilka de mörka ringarne blott blefvo mörkare.
Hon (Fru Wihlborg) gjorde inga åtbörder; medan hon berättade stödde hon sin ena hand på chaiselongens schagg, de smala fingrarne med sina spetsiga naglar grepo derom, men handen flyttade sig ej.
Endast sedan hon slutat och tillade sitt enkla: ”jag hade sådan tillit till honom; nu är den förbi,” knäppte hon ihop händerna och tryckte dem ned i sitt knä, som kunde hon med detta fasta förtviflade tag tvinga sin rörelse tillbaka.
Icke en klagan mer, icke en anklagelse; ingenting mer än det, att nu var han som andra.167
Så många år ha förgått sedan dess, och ändå kan jag icke tala om denna scen utan att hjertat slår fortare; jag kan se det bleka, beherskade ansigtet, höra denna själfulla beherskade röst.
Det var just denna kufvade passion som verkade så mäktigt, det var som en bred stor underström.
Jag har aldrig stått inför något som kommit mig sjelf att krympa ihop till en så eländig litenhet, – det var så, att jag kunnat falla ned för hennes fötter och ropa: ”jag är icke värd!”
Så sant, så för alla tider verkade hennes ord.
Det kunde icke vara tal om att allt skulle komma i sina gamla hjulspår igen; här hade något brustit, och för alltid.
Med Marie Hagelbäck var det helt annat.
Hon var angelägen att berätta.
Jag behöfde bara ge henne den allra minsta lilla anledning.
Hon högg genast i och hasplade upp.
Man såg visserligen de olika själsrörelserna gå som reflexer öfver hennes ansigte, men det var en viss grof oförbehållsamhet i det hela; känslan af att hon kunde berätta detta för en annan än mig.
Det var icke den äkta finkänslighetens ”noli me tangere”;168 hon ville bli beklagad, hon sökte framkalla beskärmelser öfver deras uppförande.
Hennes svartsjuka var ej för stolt att visa sig, den fräste fram som en ilsken katta.
Hennes smärta var nog äkta, men det var ingen sådan sorg som framkallar medkänsla.
I hennes glömska af sin ålder låg en naiveté som retade till löje, jag måste mer än en gång tvinga mitt ansigte till medömkan och allvar.
Och så väckte det afsmak att se lidelser, som tillhöra ungdomen, vilja taga sig uttryck i detta gamla pussiga ansigte med slappa kinder, ögon utan ögonhår och mun, der den uttrycksfulla spänstigheten försvunnit.
Hon hade magrat förskräckligt; kläderna voro för stora.
Jag var rädd att någon skulle störa oss och se hennes upprörda ansigte.
Hon sjelf syntes icke generad.
Icke en tanke på att jag kunde se något skamligt eller förnedrande i att en qvinna på 63 år skulle vilja åberopa rättigheter, vilja binda vid sig en man på 45.
Ingenting annat än lagen, lagen.
Min egendom.
För henne fans det icke en aning om att det måste ligga något vidrigt i deras förhållande till hvarandra.
Det var något af sqvallersyster öfver henne, någonting simpelt.
Vid intet tillfälle blef hennes rörelse så stark som när det blef fråga om hennes hängningsförsök.
Förut hade det ryckt i ansigtet, en och annan tår hade runnit ned och hon hade denna ända ned på halsen rödflammiga hy, som många qvinnor få då de bli upprörda.
Men då blefvo ryckningarne i ansigtsmusklerna konvulsiviska, dragen vid munnen drogos upp mot näsan och darrade som i ett spasmodiskt illagrinande leende, så att tänderna syntes ibland.
Jag måste springa efter vatten och sätta bredvid, ty jag vet att hon brukat ha hysteriska anfall, och så satt jag igen och betraktade henne.
Hon höll min hand i sin.
Hårdt.
Hennes skälfde våldsamt, och då lidelsen grep henne mera tryckte hon den häftigt och darrande, alldeles omedvetet; den var varm och fuktig.
Hon var röd och uppsväld i ansigtet.
Inom mig var det äckel och löje: jag visade deltagande.
Hon misstänkte mig synbarligen icke för det.
Trodde icke att der kunde finnas mer än en uppfattning af saken.
Hon drack kaffe just innan hon började berättelsen.
Sedan, när hon berättat det första och vi dragit oss tillbaka in i sängkammaren, kom Anna och bjöd punsch.
Hon drack den – med tydligt välbehag.
Och jag fick dem; om fru Hults sätt att sitta och om fru Hults sätt att kläda sig, och mycket annat.
H. Herr Axel Lundegård.
Hörby.169
Ond!?
Ni känner mig naturligen ännu icke; gjorde Ni det skulle Ni veta, att jag är af ett särdeles godmodigt och fogligt lynne; sällan vredgas; och att det ömkliga snarare narrar mig till löje än till vrede; endast det nedriga anser jag vrede värdt.
Det ligger något smått i det ömkliga och något stort i det nedriga (förstå mig rätt, jag ber Er), endast det stora eggar, de stora känslorna; och vreden är stor –
Vidare är jag sannerligen, sannerligen grön, som Ni ju ock riktigt både observerat och anmärkt.
Och jag tackar gud, att jag är det.
Ni kan göra sammaledes.
Det ligger något subjektivt i det naiva, som jag värderar.
(Förstå mig fortfarande rätt, jag ber Er).
Och som jag med nöje erkänner, att jag med god vilja och kanske äfven utan, kan stjäla undan många lediga stunder för min korrespondens – så, så har Ni mig åter här.