Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det af mig i mitt förra yttrande omnämnda förslag har följande lydelse: ”Mister delegare jord, hvarå han skog fredat eller plantering gjort, och får i stället annan jord, derå ingen eller sämre skog eller plantering finnes, eller varder samfäld skog skiftad; då skall, så långt ske kan, byte af skog och plantering ovilkorligen ega rum, och för öfrigt ersättning gifvas, i penningar, om den, som mera skog erhållit än på hans andel beKipit, det yrkar och säkerhet för lösepenningen erbjuder, men eljest i skog.
Ersättningen bestämmes efter föregången besigtning af landtmätare och gode män.
Utgår ersättningen i skog, bör den utsättas i en bestämd trakt till afbalkning på viss tid för den eller de delegare, som lemnat sina bättre skogslotter, samt i stället fått sämre; och må delegare så väl om nämnde tid, som den för penningelösens erläggande, öfverenskomma, men om de ej kunna sig derom förena, skall skiftesman och gode män i ämnet besluta.”
Jag anhåller vördsamt att delta mitt förslag måtte blifva föremål för en af proposma.
Mörner, Carl Göran Detlof: Det! kan icke bestridas, att många olägenheter upstå genom den nu gällande förordn., rör:de de till följe af laga skifte upkommande skogsliqvider, men jag tviflar alt olägenheterna undanrödjas genom det af Utsk:n framställda förslag.
Det flesta talare, som yttrat sig, hafva hyst ömhet om den jordegare, hvilken vid skiftet skulle komma alt tillträda en skogs - Den 13 November. 17 skogsmark, å hvilken den afträdande i stället bekom afverkningsrätt.
Härvid tager jag mig friheten erinra, att det är den afträdande, om hvars egendom man disponerar.
Om liqviden är rätt upgjord, är, sedan öfverlopps-skogen blifvit borttagen, marken försatt i det skick, hvaruti tillträdaren liar lemnat sin.
Ofverskottet tillhör afträdaren, och nog är det hardt, alt den egendom, som är bättre vårdad, skall blifva en person afhändad samt en annan tilldömd.
Ulsk:ns förslag går derpå ut, att det skall bero på gode män och skiftesman, huruvida afträdaren måste åtnöja sig med det af dem bestämda penningevärdet eller om han skall få laga hvad sorn i sjelfva verket utgör hans egendom.
Då det är möjligt alt han i framliden sjelf behpfver sin skog för att verkställa byggnader m. m. dvl., sä föreslår man ett stadgande, hvarigenom han mister sin skog.
Mig synes således, att de olägenheter i afseende på framtida skogslrehof, snm möjligen kunna komma att drabba den nya egaren, äro mindre värda upmärksamhet, än den existerande rättighet, som den afträdande egaren af skogsmark innehar, och hvilkens rätt i alla fall skiftesstadgan på ett ganska hardt sätt behandlar.
Sedan man i mansåldrar sparat sin skog, skall man vid ett skifte förlora densamma, samt öfverlemna den åt grannarne, hvilka, kanhända just i förhoppning att fä bättre lotter, hafva utplundrat och förstört sina egna skogar.
Upkomsten af ett sådant missförhållande skall betydligt,underlättas, om icke delegarne hafva beslutande rätt i denna fråga, ulan sådant -öfverlämnäs ål gode männen samt skiftesmannen.
Alt hvarken tillträdaren eller afträdaren skall få innehafva hvad han ärligen köpt och förvärfva!, utgör slutpunkten af Utskms förslag; till följe hvaraf jag på del högsta anhåller att R. o.
Ad. malte afslå detsamma.
Den siste värde talaren har sagt, att vid ett skifte egaren af en väl vårdad skog kan gå i mistning af densamma.
Ja visserligen, men del är icke den enda olägenhet, som drabbar honom; han kan åläggas att flytta från sitt hus, samt att afträda- den gård, hvilken han förbättrat och på hvilken han nedlagt sitt arbete; men det är ur synpunkten af allmän nytta, som han utsätter sig för dessa olägenheter.
Det är sagdt att detvore hardt för egaren att mista sin ståndskog, hvilken han behöfver för husbyggnad o. s. v. Ja! just med afseende derpå har det blifvit öfverlemnadt åt gode männen samt skiftesmannen att pröfva huruvida ersättning bör åt honom i skog eller penningar lemnäs.
Jag kan icke inse någon fara uti att öfverlåta dylikt åt skiftesmannen och gode männen, som hafva många vigligare frågor än denna att afgöra.
Jag uprepar hvad man under 10-lal af år sagt och hvad som man äfven vid denna Riksdag mångfaldiga gånger klagat öfver, att, på sätt nu förfares, nedhuggas våra skogar samt blifva alldeles förstörda, äfvensom alt det är nödvändigt, det en åtgärd vidtages för att rädda dem ifrån undergång.
Raabs anmärk, att man icke eger någon säkerhet för lösens utbekommande, gäller icke allenast denna ersättning, utan 15 H. 2 18 Den 13 November. äfven all annan ersättning vid skifte.
Den sora får ersättning, kan derför i hemmanet söka inteckning eller på annat sätt försöka utfå den rätt, som honom tillkommer.
Om här en serskild föreskrift skulle meddelas i afseende på säkerheten, skulle det äfven stadgas om all annan ersättning, som vid skifte kan komma ali utgå.
Det var naturligt, att ett stadgande af den vigt, sorn det ifrågavar:de, skulle mötas af olika meningar, men då man tänker lika i afseende på sjelfva saken och då icke något bättre förslag enl. min tanke blifvit framslälldt, vågar jag vördsamt hemställa, att R. o. Ad. behagade, med afseende på behofvel aben oundgänglig förändring i skifleslagstiftningen uti ifrågavande hänseende, bifalla det sammanjemkningsförslag, som Utskm framställt.
Då nu öfverläggningen förklarades vara fulländad, framställde Ilr Gr. o. Landtm, att i afseende på förevartde punkt, dertill Gr.
Sparre yrkat bifall, blifvit föreslaget af Frih. Palmstjerna alt, i st. f. den deri utsatte lid af ”högst fem år”, måtte införas" ”högst femton år”; af Frih. Raab, att redaktionen måtte blifva sålydande: ”Mister delegare jord, hvarå han skog fredat eller plantering gjort, och får i stället annan jord, derå ingen eller sämre skog eller plantering finnas, eller varder samfälld skog skiftad, då skall, så långt ske kan, byte af skog och plantering ovilkorligen ega rum och för öfrigt ersättning gifvas i penningar, om den, som mera skog erhållit, än på hans andel belupil, det yrkar och säkerhet för lösepenningen erbjuder, men eljest i skog.
Ersättningen bestämmes efter föregången besigtning af Landtmätare och Gode Män.
Utgår ersättningen i skog, bör den utsättas å en bestämd trakt lill afbrukning på viss tid för dem eller de delegare, som lemnat sina bättre skogslotter i st. f. sämre; och må delegare så väl om nämnde tid, som om den för penningelösens erläggande öfverenskomma, men om de ej kunna sig derom förena, skall skiftesman och gode män i ämnet besluta”; af Hr von Koch bifall till Utsk:ns förslag med den förändring, att, i st. f. orden ”till afbalkning på viss tid, högst fem år för den eller de delegare”, skulle införas: ”till aflemnande under viss lid åt den eller de delegare”; samt slutligen af Gr.
Mörner afslag å Utsk:ns förslag.
Efter sedermera å hvarldera af förenämnde yrkanden framställde propos:r, som alla besvarades med blandade Ja och Nej, blef förnyad propos. till bifall å Utsk:ns förslag framställd och besvarad med starka
Ja, blandade med Nej, hvarpå Hr Gr. o.
Landtm, förklarade alt han nu funnit
Jag vågar vördsamt anhålla alt Hr Gr. o. Landtm, behagade göra det förslag, jag framlemnat, till föremål för kontra-propos.
Hr Gr. o. Landtnäs, i anledn. häraf, framställde propossr, först till Gr.
Mörners yrkande och sedan lill Frih.
Raabs förslags antagande till kontra-propos., besvarades med Ja och Nej, hvarpå, efter förnyad, med starka Ja och åtskilliga
Nej besvarad, propos. om Den 13 November 19 R. o. Ad. behagade lill kontra-propos. antaga Gr.
Mörners yrkande, Hr Gr. o. Landtm, förklarade att han ansåg
Uplästes till justering och godkändes en sålydande votenspropos. :
Besv. o. Ekon.Utsk:ns tillstyrkande i fråga om 13:de kap. 7:de §:n Skiftes-stadgan, röstar Ja} den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, afslås de i denna fråga af Utskm tillstyrkta förändringar, men bifalles det röf:de Nils Nilssons yrkande afgifna yttrande.
Vid voteringens slut befunnos rösterne hafva utfallit med 23 Ja emot 11 Nej.
Jag anhåller att tili prot. måtte intagas min reservation emot det af R. o. Ad. nu fattade beslut, emedan detsamma 0els kan leda derhän, att en jordegare nödgas afstå sin egendom, utan att för den medgifna ersättningen åtnjuta någon slags säkerhet, dels t ock betager jordegarne rättigheten, att sinsemellan uti ifrågavar:de hänseende träffa någon öfverenskommelse.
De återstående delarne af förevarrde Betänk, blefvo utan diskussion bifallne.
Anmäldes och lades på bordet nedannämnde från Utsk:n inkomne Utlåtin och Mein., nemi. frän Stats-Ulskottet:
JV* 341, i anledn. af väckt motion om vissa bestämmelser i afseende å beslutad inlösen för allmänna medel af enkel bränvinsbrånnings redskap; Ba oko-Utskotlet: A? 76, i anledn. af väekt förslag om förändring i Bankens sedelmynt ; M 77, med förslag till föreskrifter, motsvarande l:sta Artikeln i nu gällande Banko-Reglemente; JVZ 78, med förslag till föreskrifter, motsvarande 3:dje Artikeln 2:dra Afdelnm af Banko-Kegl:tel; J\s 79, med förslag till de föreskrifter, som skola motsvara 6:le och 7:de Afdelnme utaf 6:te Artikeln i Reghtet; M 80, ang:de instruktionen för R.
Stms Revisorer öfver Banko-Diskonlverket, samt Låne-kont:n i otterne; 2* JO Den 14 November.
Banko- och Lag-Utskotten: M 2, nied förslag till sammanjemkning af RiksSt:ns skiljaktiga beslut, i anledn. af Utsk:ns Betänk.
M 1, i fråga om ny lag för enskilda Banker, hvilka utgifva egna kredit-sedlar. H. R. o.
Ad. åtskiljdes kl. \ till 10 på aftonen.
Tisdagen den 14 November 1854.
Just. 2:ne prot.-utdr. för den 13 dennes.
Anmäldes till justering, men begärdes på bordet, ett från Exped.Utsk. ankommet, under M 183 afgifvet, Förslag till R.
Sius underd. skrifvelse till K. M., ang:de Statens medverkan för jernvägars anläggning.
Först på föredragn:s-listan finnes upfördt Serskildta Ulsk:s Mern.
Jag har anledn. att tro, att från ett af MedSt:n kommer att afgifvas en inbjudning till R. o. Ad. uti en af de frågor, som utgöra föremål för de i Mern. uptagne voter:s-propos:r, samt att denna inbjudning skall anlända i afton eller sednast i morgon.
Vid sådant förhållande och då jag förutsätter, att R. o. Ad. vill inhemta hvad denna inbjudning kan innehålla, innan definiiift beslut i frågan fattas, vågar jag föreslå R. o. Ad. alt upskjula föredragningen af nämnde Mern., samt besluta, att detsamma skall sättas främst på föredragms-listan för det plenum, som inträffar näst efter instundande Onsdag.
Uppå i anledn. häraf af Hr Gr. o. Landtm, framställd propos. beslöts, att Serskildta Utsk:s Mern.
JVs 25 icke skulle företagas till pröfning förrän efter Onsdagen den 15 dennes.
Föredrogs ånyo LagU(sk:s den 8 och 10 dennes på bordet lagda Utlåt.
J\i 50, i anledn. af gjorde anmärkD:r emot Utsk:s Den 14 November. 21 Betänk.
J\l 35, öfver väckt motion om förklaring af hvad lista Kap. 2:dra §:n Missg.B:n stadgar, angide gäckeri med Sakramenten, eller stiftande af lag emot ett olofligt utdelande deraf.
Då Utsk. uptagit 2:ne menskliga handlingar, sorn tillförene icke räknats för brott, att hädanefter sä anses och belagt dem med straff, måste man tillse att sådant icke må ske onödigtvis, emedan vi hafva nog af brott och icke böra, åtminstone genom lagstiftning, öka deras antal.
Det är nemi. fråga om att i Missg.B:ns l:o och 2:o, under Rubrik ”om försmädelse emot Gud, och affall ifrån then rena ”evangeliska läran,” uptaga: l:o.
Om någon utdelar nattvarden utam att vara prest, och 2:o.
Om någon tager den af annans än en prests hand.
Utsk. omförmäler redan på första sidan (nedtill) att då dessa lagförslag förra gången för R.
St. framställdes, så blefvo de återremitterade, på det att utredas måtte: när eller huru nattvardens utdelande blef en presternas uteslutande rättighet; men Utsk. har härom icke lemnat ringaste utredning, icke ens omförmält hvarföre det tegat.
Mig veterligen finnes ingen lag, som uttrycker, att lekmän Trän berörde rättighet äro uteslutne.
Evangelisten Lucas omförmäler i detta afseende, att nattvardens Stiftare sjelf yttrade, då han utdelade den och gaf lärjungarne kalken: ”Täger honom och skif”/er eder emellan,” hvaraf skulle synas, som om han icke lagt så mycken vigt på sätlet, hvarunder den annammades.
— Emedlertid synes, efter hans bortgång, ej något bättre sätt för att få haus nattvard värdigt utdelad, än att updraga detta åt dem, sora invigt sig till hans tjenst; men deraf följer icke att man må förbjuda''andra att göra det.
I en annans'testamente, om det är behörigt, må ingen, aldraminst lagstiftaren, gör angrepp eller binda det som Testator gifvit fritt.
De, som här inom landet i sednare tider dristat sig alt sjelfve gifva och laga nattvarden utan prests närvaro eller biträde, hafva från början varit sädane, som ansett att utdelningen icke sker nog värdigt efter nya handboken och, af nit för nattvardens helgd, velat att det skolat ske efter den gamla.
De fästa sig icke vid personen, som utdelar, utan vid orden, som han nyttjar då det sker; men i denna omsorg om värdigaste sältet kan ju icke utletas någon tillstymmelse till gäckeri, fastmer aktsamhet och allvar.
Af gamla handboken inhemtas, att efter syndabekännelsen och bönen presten skulle yttra till naltvardsgästen: ”Gud vare med dig nådelig och styrke din tro, Amen”! och säga vidare: ”Tror du ock att min förlåtelse är Guds förlåtelse?” och, efter ett jakande svar: ”Ske dig, som du tror, 22 Den 14 November. och jag, utaf vår Herres Jesu Christi befallning, förlåter dig dina synder i namn Faders och Sons och den Heliga Andas, Amen! Gack i frid.” Hvaremot enl. nya handboken, efter syndabekännelsen och bönen, presten yttrar: ”Ar denna eder syndabekännelse uprikfig, eder bättring allvarlig, eder tro rättskaffens, så försäkrar jag, såsom Jesu Christi tjenare, att Gud af nåd för Christi skull för låter eder alla synder.
Och\lenna edia synders förlåtelse förkunnar jag eder” etc., som gamla handboken uptager.
Vid Reformationen satte Litt lier menniskans egna verk och gerningar, betraktade såsom medel att förvärfva saligheten, tillbaka för Christi alltlillfyllestgörande, och tron derpå var hufvudsakcn och derefter inrättades våra kyrkobruk, samt, på sätt vi nu hört, äfven ordalydelsen, hvarefter nattvarden, enl. gamla handboken, skulle utdelas; men sedan nu mera den häftigaste striden mot Påfven och hans verkhelgon uphört, har man, enl. den nya handboken, fästat sig äfven vid menniskornes eget sträfvande att bättra sitt lef verne.
I den sålunda upstådda skiljaktiga öfvertygelsen om rätta sättet att upfatta Guds vilja och råd om vår salighet ligger den egentliga striden mellan den gamla och den nyare tidens christne.
De förre anse att Christi tillfyllestgörelse för dem är nog och endast tron derpå skall uträtta allt, medan de sednare erkänna, att, under menniskans eget sträfvande, Han allena kan gifva kraft till en god utgång.
Striden är djupgående, om än den förekommer mången på ytan omärklig, och kanske derföre just blir svår för den ena menniskan att afgöra för den andra, hvars egna erfarelser och tro knappast torde förmå att gifva ett bestående utslag.
Detta faller nemi. olika äfven för samma menniska under olika åldrar i hennes andeliga lif.
Huru då i dessa grannlaga ämnen komma till rälta med lagar om yltre iakttagelser, böter och straff?
Sådant kan endast falla dem in, som oförnuftigtvis tro att den ene eller andre af de olika tänkande bröderna handlar af begär att, sorn det heter, ”göra gäck af Sakramenterna”.
Sedan Utsk., png. 3, utsatt högt bötesansvar för den lekman, som utdelar, och sedan lägre för den, som då emottager nattvarden, yttrar det nemi.: ”gör någon eljest gäc”keri med sakramenten, vare lag som sist sagd är.”
Genom detta lilla ordet eljest blir således både uldelaren och emottagaren gäckare, icke allenast inför menniskor, utan äfven inför Gud; ett hardt uttryck.
För att vidare få denna högst ojörståndiga slutsats utsträckt till vidare verkan, nyttjar Dtsk. derefter ett annat litet ord: nemi. ordet genom, för att såmedelst åtkomma med böter eller straff dem, som af framsatt bröd och vin sjelfva laga sig nattvard, och. redogör för sin afsigt och mening pag. 2 (nere på sidan) sålunda:
Medelst en förändring af ordalagen i stadgandet, kan det blifva hänförligt på det fall att ingen utdelar nattvarden, utan att den blott tages, då prest är Den 14 November. 25 frånvarande; men denna behändighet i lagstiftning, dunkel dessutom, hanfallet' mer än något annat under egenskapen af det ofvan anmärkta allt för hårda uttrycket.
Emedlertid vilja de olika tänkande bröderne i Norrland och annorstädes icke blifva vid våra prester, eftersom dessa följa den nya handboken, under det att vi åtnöjas med den och dem.
Skall derföre nu stiftas en ny lag, sorn förklarar dessa våra bröder brottsliga?
Ja, beklagligen lära sjelfva presterna redan så beslutat, utan alt mer än en stämma höjt sig deremot.
Beklagligen har statskyrkans Byggnads-Kommitté hållit till godo med så bräckliga byggnadsämnen för reparation af hennes refvor.
Skall detta Riddarhus så äfven göra?
Nej icke så" länge Gustaf Wasas, Gusfaf II Adolphs och Carl Johans minnen ännu stå uprätte.
— Ilvad de förre för tros- och samvets-friheten uträttat, behöfver icke här uprepas, men det torde tillåtas mig anföra hvad Carl Johan, i full harmoni med hvad Guslafverne lärt och handlat, yttrade icke längre sedan än 1837 i en, med denna lika, lagfråga till Högsta Domstolen: (ord för ord som föijer:) ”Det är genom uplysning och försonande åtgärder, sorn and?’liga villfarelser, böra förekommas och undanrödjas.
Mången ”söndring inom kyrkan har fått betydenhet och stadga genom ”ett ovist motstånd, och all slags religionsförföljelse har förr ”eller sednare uppenbarat sin egen svaghet, om den icke rent ”af motverkat sitt ändamål.”
Ja, i sanning tror jag, att den nya, nu föreslagna lagen skulle göra mera oro bland de olika tänkande bröderna, än den nya handboken.
Icke vill jäg derföre förneka att ju bland dessa bröder kunna finnas, såsom bland andre, många falska, som, kanske af trots och orosanda och icke för religionens skull, drifva sina läror; men, genom den till antagande föreslagna lagen, skulle alla skäras öfver en kam.
Sjelfva inqvisitionen kan icke intränga i lijertats skrymslor och skilja och mildra emellan väloch illa-sinnade, än mindre tillämparena af ett gifvet obevekeligt lagbud.
På helt annat sätt måste den trasslade liärfvan redas — ledtråden måste åter upsökas, jag har redan angifvit den, och man måste se tillbaka efter uphofvet.
Den förevande söndringen är ett ondt sår, som i bottnen behöfver läkedom och uprättelse för hvad der brutit är, eljest varder det värre och kan utbreda sig till fara för hela kroppen.
Varom icke så rädde att erkänna ett till äfventyrs begånget misstag.
Man har kanske någorstädes förnärmat den af fadren ärfda vördnaden för de s. k. gamla böckerne, vid införandet af de nya.
•— Gif uprättelse härför: lemna liturgisk frihet åtminstone innan ännu någon annan fordras.
Jag har förr på detta rum för många år sedan försvarat friheten för dem, som ville nyttja den gamla Psalmboken, när i allmänhet den nya antogs och då vår snillrikaste
Biskop deremot yrkade att man icke skulle dagtinga med fördomen — jag har hvarken deraf eller sedan blifvit rubbad i mina tänkesätt. 24 Den 14 November.
Må Gud bevara oss för det farligaste af alla välden, för andeligt förtryck L
Då fråga upstår, att, såsom här är fallet, med straff belägga en handling, som hit tils icke utgjort föremål för brottmåls—lagstiftning, är af nöden att laga i betraktande huruvida denna handling, enl. gudomlig lag eller naturligt rättsbegrepp, kan stämplas såsom brott, eller om den står i eit så nära sammanhang med andra, redan såsom brott uttryckligen qvalificerade handlingar, att till lagens fullständigande straff derå mäste bestämmas.
Att den handling, för hvilken straffbestämmelse här föreslås, icke står i strid med gudomlig tag, lärer icke erfordra någon bevisning.
Lika litet torde med skäl kunna sägas, att handlingen strider emot det naturliga rättsbegreppet.
Återstår således att tillse, hvilket sammanhang den möjligen kan ega med andra i våra lagar med straff belagda handlingar.
Att den icke är identisk med det i Missg.B:ns lista Kap. 2 § omförmäldta gäckeri med Sakramenten, lärer icke heller behöfva bevisas.
Förgäfves söker man ock i Kyrkolagens Ihle Kap., som uteslutande handlar om den Heliga Nattvarden, något stadgande, hvarmed det nu föreslagna kan sammanparas.
I 22:dra Kap. 4:de §:n af sistnämnde lag, finner man visserligen något härmed likartadt; der heter nemi.: ”alt ho som fördristar sig att bruka Prästaembetet, och är ther till hvarken korad eller kallad, eller efter tiletta föreskrifna sätt af Biskopen ordinerad, han skall af Consistorio straffad varda”; men, för alt icke lala om det besynnerliga i ath ålägga ett straff, utan att på minsta vis detsamma specificera, så synes sjelfva valet af den auktoritet, som skall uptaga frågan, icke otydligt gifva tillkänna, att lagstiftaren ansett dylika öfverträdelser af kyrklig ordning böra bekämpas med andliga, icke med verldslig» vapen, så framt de icke väcka oro och förargelse inom det borgerliga samhället.
Lutherska lärans bekännare torde det icke vara utan intresse att inhemta, hvad Luther sjelf säger härom uti ett bref till de Böhmiska bröderna, ett bref, som visserligen är uteslutet i de flesta uplagorna af hans skrifter, men som likväl återfinnes i några.
Deri yttrar Luther sig sålunda: ”Ett annat embete är det helgade brödets och vinets invigning och utdelande, och det är här som dessa prester triumfera och herslin: detta medgifva de hvarken englarne eller den heliga jungfrun.
Men vi förkaste deras drömmar och säga, att detta embete är gemensamt för alla, likasom för prestkasten.
Och detta påstå vi, icke med vår egen auktoritet, utan med Kristi auktoritet.
Han säde nemi. vid slutet af Nattvarden:
Görer delta till min åminnelse!
Genom dessa ord, säga dessa rakade papister, skulle presterna ha blifvit gjorda, och konsekrationsraakten dem anförtrodd.
Men dessa ord ställde ju Kristus till alla de sina, närvarande och kommande, hvilka skulle äta af detta brödet och dricka af denna kalken: allt hvad sorn då anförtroddes, det an - D e n 14 N o v e m b e r. • 25 förtroddes ju åt alla.
Och de ha ej det ringaste att sätta häremot annat än kyrkofäder, concilier, bruket och den kraftigaste af alla artiklarne i deras trosbekännelse, denna nemligen:
Vi äro de flesta, som så tänka, derföre är det sanning”.
För dem, som äro något förtrogna med Luthers skrifter, är det lätt att igenkänna den reformatorn egna ton i nyss- anförda ord.
Det är allmänt, kändt, alt Melanchtou sednare i sin Apologia Confessionis Auguslanae förklarade, att endast s. k. rilevocali lingö förvalta sakramenten.
Mindre bekant torde deremot Kalholikernas härå afgifna svar vara.
De sade nemligen, att rite vocali vore endast deras prester, hvilka undergått alla de i kanoniska stadgarnc föreskrifna prof och ceremonier.
Romerska kyrkan har, som bekant är, bibehållit de Levitiska. begreppen om offer och offrare, d. v. s. prester.
Protestanterna hafva förkastat allt detta såsom lära, men uptagit mycket. deraf såsom form, hvaruti, ingenting ondt egentligen ligger, endast att man ej låter Or,dets embete intaga en alltför mycket officiell, isolerad, af ali slags lekmannaverksamhet oberoende ställning.
Huru Luther på sednare tider bedömde lilhurgiska förhållanden, finner man på ett annat ställe af hans skrifter (Gerlachska uplagan 23:dje del. pag. 52), der han, efter aft hafva yttrat sin mening om huru den Kristna messan och gudsljensten borde hållas, slutligen yttrar: ”Så är vår tanke om messan; men i allt detta mäste man taga sig till vara att icke af friheten göra någon lag, eller nödga folk att synda, om de göra något på annat sätt eller utelemna något, endast att de lemna instiktelseorden orubbade, och att allt sker i tron.
Ty ordningen hos de Kristna, d. ä. de Frias barn, skall vara så beskaffad, att de densamma villigt och af hjertat gerna iakttaga, men likväl hafva makt att ändra den så ofta och på hvad sätt dem behagar.
Derföre är det ej tillbörligt, att i dessa ämnen någon må fordra eller förordna, eller akta en form eller method nödvändig såsom lag, hvarigenom samveten snärjas och plågas.
Häraf kommer ock, att vi icke hos de gamla kyrkofäderna eller den äldsta församlingen finne något exempel på en fullständig form eller method huru man skall hålla messa, utom i den Romerska kyrkan allena.
Det skulle ej heller kunna hållas, om de ock häruti förordnat något såsom lag, enär dylika ting icke kunna eller böra affattas i lagar”.