Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från förstugan hördes i detsamma en lång gäll hvissling genomskära luften.
Det var kaptenen, som kallar ihop sina sångare: underrättade mig frun.
«Halfva staden samlas här omkring om aftnarna för att höra på dem,» tillade hon.
Om en liten stund begynte äfven sången.
Frun öppnade sin kammardörr, på det jag skulle både höra och se.
Sångpersonalen utgjordes af åtta soldater i grå kapprockar.
En ung man, med rak hållning och herrskareblick i vackra välbildade anletsdrag, trakterade konstmässigt en tambour de basque.
Som han endast var klädd i en enkel men snygg nattrock, omknuten af ett officersskärp, gissade jag genast att det var kaptenen, ehuru jag ej rätt kunde förena hans stolta utseende med hvad gumman omtalat.
En annan i uniformssyrtut, skötte ett par messingstallrickar, som i mitt tycke skadade den verkeligen vackra harmoniska sången.
En soldat kom och rapporterade något för kaptenen, i blinken skingrades hvar åt sitt håll.
Vi undrade ännu, hvad detta kunde betyda, när kaptenen inträdde i fruns rum, omklädd i en uniform af groft kläde.
Genom den finska tolken bad han sin värdinna ej bli skrämd, fastän elden var lös, och tillsade henne att ej gå hemifrån.
Innan hon hann fråga hvar det brann, var han borta; vi sågo honom ila förbi fönstret åtföljd af soldater.
Äfven jag skyndade bort, men lofvade återkomma med underrättelse från elden.
Elden var i en motsatt del af staden.
Jag rättade min gång efter röken, men det blåste starkt och vädret spridde den åt flera håll, och de krokiga gatorna förvillade mig; sluteligen såg jag folk samladt på den så kallade qvarnbacken, dit begaf jag mig också.
I ett plantage på andra sidan om denna backe låg en gammal reslig lada, fordom begagnad till torkning af tobaksblad; stänger korsade sig der i alla riktningar.
Ett hörn upptogs af halm, ett annat af gammalt körredskap, nära dörren var en hyfvelbänk, bräder och hyfvelspån; en karl, som arbetat der, hade vid eldens utbrott legat i djup sömn utanför dörren.
Huru elden kommit lös, visste ännu ingen.
Vägg i vägg med ladan var en stuga, der fattigt arbetsfolk bodde, men de hade alla varit borta på arbete, utom en sjuk gammal man, som tillika var lam.
Efter hvad folket omkring mig sade, hade elden först fattat i mellanväggen.
Kojan var också nästan nedbrunnen, när jag kom dit.
Gubben hade blifvit räddad, och det ringa husgerådet hade ock blifvit bergadt af en rysk officer och dess folk.
«Ja Gud välsigne honom!» sade en qvinna, som stod nära mig med ett barn på armen.
«Se huru han fäktar der i elden.»
Mina blickar följde hennes anvisning.
Ett dussin våghalsar refvo ned det återstående af ladan, anförde af min ryska kapten.
Brandsprutan var nyss anländ och i full verksamhet.
Der stod nu min hjelte lik en af forntidens heroer, ömsom omgifven af elden från de brinnande stängerna, och den då och då uppblossande halmen, än i fara att dränkas af de framslungade vattenmassorna, eller qväfvas af röken.
— Oaktadt allt detta var det han, som styrde alla företag genom eget exempel.
Hans kommandostämma öfverröstade lågornas hväsande, brändernas sammanstörtande.
När faran var förbi, lemnade han den rökande ruinen.
Ansigte och händer voro svärtade af sot, kläderna förbrända på flera ställen; sådan begaf han sig till det ställe af plantagen, dit hans folk burit den lama gubben, jemte de bergade sakerna.
Här omringades han af några qvinnor och barn, som ville kyssa hans händer, men han gjorde en afvärjande rörelse, och aflägsnade sig hastigt, sedan han gifvit den ena af hustrurna en vink att följa sig.
När jag, enligt mitt löfte, återvände till den gamla frun, mötte jag samma hustru, bärande tvenne stora limpor, åtföljd af en soldat med en dylik börda.
Kaptenen, som redan ömsat kläder, stod inne hos min värdinna, som sökte öfvertala honom att låta smörja sina med brännblåsor öfvertäckta händer med jäst.
Men då jag äfven fann detta nödigt, och på fransyska språket, som jag trodde han förstod, prisade medlet som välgörande, gjorde han en nekande, ehuru höflig åtbörd, och gick ifrån oss. —
«Hvarföre trodde onkel att han förstod fransyska?» frågade Leonna.
«Jag hade skäl dertill, ty när jag kom tillbaka, följde en vacker pudelhund med skällande hustrun, som gick bort.
Han tillropades då af kaptenen med orden: «Garçon! ici mon Garçon!»
Då som nu sväfvade ett visst uttryck öfver hans ansigte, som sade att han förstod, ehuru han antingen ej ville eller kunde svara mig.
När jag sedan gick bort, stod han på gården och kastade boll med en liten flicka.
«Ja sådan är han,» utbrast hans värdinna, som följde mig ut.
«Han är otroligt barnkär, och flickan får alla aftnar kasta boll en stund med honom.
Och der står han äfven nu med sina uppbrända händer.»
När jag om hösten kom tillbaka, var han borta; redan vid pingsttiden hade hans afdelning ombytt station.
Från Sibbo, der de rastat några dagar, hade kaptenen sändt gumman några skjutna änder, sedan dess hade hon ej hört något af honom.
Innan Ludvig slutat sin berättelse hade den ena starka febersymptomen infunnit sig efter den andra, med allt kortare mellanskof.
Ludvigs oro steg med hvarje minut.
Han tog hatt och käpp, begaf sig utåt vägen, liksom detta kunnat påskynda den väntade hjelpen.
Det led allt mera till aftonen; det var en afgjord sak, att det skulle vakas öfver den sjuke, men hvem af våra tre fruntimmer skulle göra det, ty pigorna voro ingalunda att lita på.
«En af oss vakar turvis med Maja Lisa,» föreslog Leonna.
«Fru Palman är gammal och behöfver hvila.»
Deruti instämde äfven Ottilia.
«Fröknarna mena visst väl, men de äro för unga och oerfarna dertill, och tror ni väl att jag finge sofva, om jag äfven lade mig?
Hur underligt det går till här i verlden,» yttrade gumman.
«Hade tusende tungor sagt mig i går aftes, när vi talade om hur ryssen under förra ofreden, var svår och faslig att tänka på, att jag nu med nästan moderligt bekymmer tänker på en ryss!3
Det är som om jag känt honom i många år.»
Här måste läsaren minnas, att detta tilldrog sig år 1810, då de gamla ¯svenska¯ sympathierna, hvilka numera äro gångna till stoft, ännu stundom då och då ville spöka.
Förf:s anm.
Flickorna hade ofta skrattat åt hennes lilla antipati mot «ryssen,» och Leonna svarade derföre leende: «Orsaken är väl den, att vi hört så mycket godt om denna rysse; men just derföre får icke fru Palman vaka allena, Ottilia och jag måste dela förtjensten, lika som vådan; ty besinna bara att läkaren och majorens vän, väl äfven äro ryssar — men i alla fall ha vi i onkel en tapper riddare.»
Det blef afgjordt, att första vakten skulle tillfalla Ottilia.
Ludvig var ännu frånvarande; frun bestyrde om qvällsvarden.
Vid ett fönster åt gårdssidan, upplyst af månen, som uppnått trefjerdedelar af sin rundning, sutto flickorna; derifrån kunde de iakttaga hvarje rörelse af den sjuke, utan att han kunde se dem.
Länge hade han nu legat orörlig och tyst, men på en gång spratt han häftigt till och uttalade långa meningar.
Flickorna sågo oroliga på hvarandra, ovissa hvad de borde företaga; sluteligen gick ändå Ottilia fram till sängen, med sin milda musikaliska stämma frågade hon på fransyska, om han åstundade något.
Under ett fåfängt bemödande att resa sig, for han med handen öfver den breda pannan, liksom han velat skingra de bilder som febern framgycklade, sedan hvilade hans blick på hennes ansigte.
Ottilia allt mera förlägen, bjöd honom ett glas limonad, men han såg blott på henne, som stod der liksom förklarad af månskenet, ty något annat ljus hade de icke.
Då han icke tog emot den tillbudna drycken, ville hon aflägsna sig, men hindrades genom en rörelse, en förändring i hans ansigte; ty förvåning, öfverraskning och glädje uttalade sig efter hvarandra i de vackra anletsdragen, och på den renaste fransyska utropade han: «Anna! min goda, ljufva Anna, är det verkeligen du!»
Ottilia, som äfven hette Anna efter sin farmor, blef helt häpen, men insåg snart att majoren sannolikt i yrseln tog henne för en annan; någon förmodligen honom kär person.
— Kanske, tänkte hon, är det nu bäst att ej taga honom ur denna villa, och sade derföre: «gör då Anna till viljes, och läska sig med denna helsosamma dryck; den skall göra majoren godt.»
«Ja du är Anna, min egen älskade Anna,» sade han åter fördjupad i hennes åskådande.
«Men huru har du kommit hit, eller är jag» — — han fortsatte ej meningen — fantasin tog ett annat språng.
— «Men hvarföre kallar du mig ni och ¯major¯?
Är jag icke mera din Konstantin?
Eller har han — han befallt dig förneka din första, bästa vän?
Du skall och bör icke lyda honom!» ropade han med en febersjuks hela häftighet.
Utomordentligt bestört, beslöt Ottilia dock att så mycket möjligt var ingå i hans idéer, hon sade, att hon vore hitkommen för att vårda honom som sjuk.
Kallade honom du och Konstantin, allt under böner, att han skulle vara stilla, icke bemöda sig att tala, och dricka det hon bjöd honom.
Det lyckades äfven.
Ur stånd att sjelf resa sig, måste flickan med sin venstra arm understöda hans hufvud, medan han tömde glaset, sedan sjönk det åter ned, innan hon hann draga undan armen.
Han tog hennes högra hand, lade den sedan på sin heta panna, och hans ögon uttryckte så mycken tacksamhet, men de slötos snart af matthet, och han återföll i sin förra dvala.
Ottilia drog varsamt undan sin arm och lade ned hans arm.
Sedan smög hon sig åter till sin plats vid fönstret, der Leonna, ett förundradt vittne till denna scen, ville öfverhopa henne med frågor, men Ottilia lade fingret på sina läppar, visande på patienten, sedan på rummet innanföre; och varsamt smögo de sig dit.
Man hade tagit bort bokskåpet, som stängde dörren till fru Palmans rum, och de gingo dit, emedan de der hörde onkelns röst.
Han hade fåfängt spejat efter de väntade.
Ottilia berättade under en rodnad, den hon likväl sökte dölja, huru majoren i yrseln talat en så god fransyska; ansett henne för en bekant person, vid namn Anna; sagt sig sjelf heta Konstantin; och efterkommit hennes begäran och druckit ett helt glas limonad försatt med kylande pulver; men att hon kallat honom «du» och «¯Konstantin¯,» derom nämnde hon icke ett ord.
Hvarföre? det visste hon ej sjelf, vi lemna det till läsarens gissningsförmåga eller åt dem, som med en flytande gåspenna anatomisera qvinnohjertat.
Snart blef den sjuke åter orolig.
Då fick Ottilia det lyckliga infallet, att försöka musikens verkan på hans sinnen; det lyckades så, att han ej allenast blef stilla och lugnare; till och med ett svagt leende spred sig öfver anletsdragen.
Leonna hade efterkommit allas önskan och gått till hvila i fru Palmans rum, ty klockan hade redan slagit elfva.
Ludvig gick tyst och orolig fram och åter, och rökte sin pipa, under det Ottilia fortfor att locka milda toner från pianot, när ljudet af en kurirklocka nådde deras öron; snart stadnade de efterlängtade vid trappan.
Den officer, som åtföljde läkaren var vår nya bekanta, «löjtnant Karlowitsch.
I stället för en längre skildring, så väl af det förflutna som det närvarande, lemnas ett bref i läsarens händer, som under denna natt skrefs af Feodor Karlowitsch till en af dess fordna kamrater i Dorpatska kadetskolan, nu mera guvernements-sekreteraren i X...
Gode Alexander!
Jag längtade att se, huru du genom dina glasögon vill på din karta taga reda på, i hvilken del af Finland jag nu befinner mig; men gör dig ingen fåfäng möda — detta lilla ställe är icke upptaget i något geografiskt verk, ehuru det sannerligen skulle förtjena det, ty ehuru det blott liknar en bättre bebygd bondgård, bebos det likväl af englar!
Ja, ja, skratta du, jag står vid mina ord, och återtar dem aldrig.
Jag menar härmed icke, som du kanhända tror, bekjortlade englar, ehuru några sådana äfven lära finnas här; jag menar menniskor, välgörande menniskor, hvars dygder upphöja dem till rang och värdighet öfver andra ¯stoftets¯ barn.
«Det der är godt och väl, men deraf blir jag icke mycket klok,» säger du, och frågar huru jag förfaller i sådana deklamationer.
Nå väl jag vill försöka ordna de verkeligen sammanfösta händelser, som passerat den senare hälften af innevarande dag, och ehuru i närvaro af — — ja det får du veta sedan — berätta dig allt så skämtsamt och vidlöftigt som möjligt är, för att — hålla mig... vaken.
För att taga igen min skada efter tvänne nätters vakor, den ena på assemblén, den andra på vakthållning, beredde jag mig på en försvarlig «siesta;» ur bästa sömnen väcktes jag upp af min Gregor.
— Nu är jag eljest, som du vet, temmeligen öfverseende mot dessa arma satar, som i godt och ogjordt väder alltid nödsakas stå på tå för andras nycker, men detta tilltag var dock för starkt!!
Färdig att med barska ord, kanske också med åthäfvor, sätta mitt husbondvälde i behörig respekt, såg jag — fastän ännu yrvaken, en dylik figur stående vid dörren, som jag genast igenkände.
Det var Ivanoffs gamla trogna Vasilij!
Du vet huru som ¯allt¯ hvad som rörer denna stolta, ädelsinnade man, intresserar mig, oaktadt alla hans små besynnerligheter.
— Kanhända är det just de, som fästa mig vid honom.
Lika godt, jag säger nu som förut: i hans lif finnas hieroglyfer, som endast en längre bekantskap kan dechiffrera, du vet äfven huru vår blef afbruten.
När jag såg
Vasilij, trodde jag att hans herre äfven var nära, men karlens bedröfvade uppsyn motsade denna min förmodan.
Af den berättelse han då och sedan under den resa, jag hufvudstupa måste företaga, afgaf, vill jag gifva dig ett kort sammandrag.
Som du väl måste erinra dig från det bref, jag skref i början af Oktober, sjuknade Ivanoff i följd af fordna blessyrer under det vi bivuakerade vid Porkala och strapatserna der.
Det blef fråga om amputation, då han fördes till Åbo lazarett, men det gick icke så långt; ty efter ett halft år, blef han der så vida återställd, att han kunde gå med kryckor.
Oförmögen att tjena längre fick han afsked som major, med pension och en ny orden; den första erhöll han tillika med blessyrerna vid Åbo; men han är också invalid vid 30 år!!
Han ärnade sig nu till hemmet för att sköta sin helsa, men ville dock hvila ut några dagar i Lovisa, för att taga afsked af mig och kamraterna.
I Borgå hade han haft nattläger hos en gammal fru, hans fordna värdinna; hon, som blifvit högst bedröfvad att se honom så medtagen af sjukdomen, ville ändteligen hafva honom att dröja der en tid, för att återhemta sina krafter innan han reste vidare.
Men han lät ej öfvertala sig.
En tattarqvinna hade då varit den första de mötte, detta bebådade enligt Vasilijs oförgripliga tanke intet godt.
Jag går förbi mannens vidlöftiga beskrifning, huru de sedan stjelpte i en backe.
Nog af, majoren låg som död, skjutsbonden med foten ur led, och Vasilij i tusende ångest.
Då kom «liksom ned från himlen en svensk herreman, som talade finska» — något, i parentes sagdt, bra sällsynt i denna trakt af Finland.
— Han hade besörjt om häst och släde, som förde majoren till hans boning.
Sedan affärdade han Vasilij till staden, för att hemta läkare, jemte någon bekant till majoren.
Innan Vasilijs afresa hade denne väl vaknat ur sin svimning, men ena armen var afbruten.
Att jag och vår skicklige men buttre regementsfältskär ej sölade, kan du nog förstå; båda älskade och aktade vi den tappra Ivanoff; vi åkte i fullt sträck.
Det är med ett eget behagligt intryck, man i en nordisk mån- och stjernklar vinternatt, ilar förbi skogbekransade berg och djupa dalar.
Resan förkortades äfven genom Vasilijs berättelse; han upphöjde de menniskor, som antagit sig hans älskade major, ända till skyarna; i synnerhet ordade han om en flicka, som med stora tårar i sina «himmelska blå ögon» betraktat hans husbonde.
Sannerligen var icke den gamla karlen helt poetisk.
När — — nu måste jag afbryta.
— Ivanoff är vaken, det är vid hans sjuksäng jag skrifver detta — — — — —
Han ligger åter i sin feberaktiga slummer.
Det lider mot morgonen, snart kommer väl husfolket i rörelse, till dess vill jag fortfara i min berättelse.
Uti den menniskan, som redan på gården kom oss till möte, igenkände jag en af de herrar «från landet,» som kommit till staden för att bevista ¯danssoirén¯ hos mitt värdsfolk i julas.
Påminner du dig min karikaturmålning öfver dem?
Denne man är dock långt öfver att bli föremål för sådant skämt, hvarken han eller hans sällskap voro påpekade i denna farce.
Äfven han syntes erinra sig min person, och sade mig ett hjertligt «välkommen.»
Vi infördes i ett stort rum; vid skenet af ett afsides stående ljus, såg jag en skymt af en smärt qvinlig varelse, som vid vår ankomst drog sig undan; hon blef ej mera synlig.
Ivanoff låg stilla, utan att blifva oss varse, när jag på min ännu dåliga svenska, uttryckte min tillfredsställelse att finna honom så lugn; svarade värden på flytande tyska:
«Så var det icke för en half timme sedan; han yrade då ganska mycket, och vi voro i största oro.
Det föll då min brorsdotter in, att se hvad verkan musiken kunde utöfva; han blef derigenom allt lugnare.
Hon fortfor ännu med detta oskyldiga stillande medel, när vi hörde er komma.»
Läkaren hade undertiden undersökt armen.
«Det blir en svår stund, ty armen har svullnat mycket,» sade han betänkligt; «vore majoren vid sinnesredighet, känner jag honom nog, för att veta, att de största plågor ej kunde aflocka honom ett qvidande.
Men nu visar sig tecken till en ny feberparoxysm.»
Det oundvikliga måste dock ske; skyndsamt förbereddes allt.
Jag, som kände huru ytterst känslig Ivanoff var för tonkonsten, föreslog att göra ett försök, huruvida en krigisk musik kunde leda hans tankegång i en riktning, hvarunder han lättare skulle uthärda plågorna.
Jag klädde dessa tankar i ord; fältskärn grinade litet försmädligt, och sade: «Det står att försöka; likväl anser jag det bättre att löjtnanten lånar oss sin armstyrka, den behöfs bättre.»
Litet harmsen, meddelade jag min tanke och hans svar åt vår värd.
«Skulle ni genom harmonin kunna stilla hans häftighet, fordras det ju mindre armstyrka,» svarade han. «Jag, Vasilij och två unga raska drängar äro till hands.
— Han förde mig till instrumentet.
Der stod jag nu och besinnade, huru otroligt lätt det är att göra projekter, men huru mycket det fordras att utföra dem.
Älskare af denna slags musik, har jag i senare tider haft ringa eller intet tillfälle till öfning — ty ett fortepiano hör ännu till undantagen här på orten.
I den afgörande momangen stod jag förlägen öfver min förflugenhet; men snart fattade jag mod, när jag genom några löpningar funnit att instrumentet var ovanligt godt.
Derpå spelade jag ett enkelt musiknummer, som låg framme och var mig bekant; jag gaf derunder akt på patienten.
Fältskärn biföll, ehuru smågrinande åt värdens förslag, att förbinda på majoren ögonen, som redan börjat småyra och prata i kors.
Men nu tystnade han, och antog en lyssnande ställning.
Han lemnades så en liten stund, men när operationen företogs, ryckte plågorna honom ur denna dvala; då föll jag in med «Bataille de Leipzig.» — — — —
De första tonerna väckte en skakning hos patienten — derpå hörde vi, huru han trodde sig vara på stridsfältet i spetsen för sitt folk, ty han uttalade det ena kommandoordet efter det andra och uppmanade dem att «gå på!»
Om hans krafter tillåtit, hade de som höllo honom, säkert ganska handgripligt, fått vidkännas denna förblindelse.
Men nu måste likväl smärtan blifvit honom för våldsam; ty han ropade: «Paul Grigorjewitsch, tag emot kommando, jag är blesserad!
— Seger eller död!» och han föll, utmattad af ansträngning, känslolös i deras armar.
I den starkaste sinnesrörelse upphörde jag; endast mekaniskt lockade jag sedan osammanhängande toner från instrumentet.
Aldrig har jag upplefvat, och icke önskar jag upplefva ett sådant ögonblick.
Det låter knappt beskrifva sig.
Jag förekom mig såsom en, den der länge studerat och fuskat i magiska konster, och nu för första gången vågar besvärja andar.
Dessa uppenbara sig, men i gestalter, som komma håren att resa sig på besvärjarens eget hufvud.
Allt var förbi, allt var tyst; men snyftningar hördes från nästa rum.
Läkaren förordnade regimen, och lofvade komma igen andra dagen mot aftonen, nu måste han tillbaka till staden, der tjensten fordrade hans närvaro på morgonstunden.
En åldrig fru med förgråtna ögon, satte förut fram mat och vin, som vi båda så väl kunde behöfva; sedan reste han oförtöfvadt.
Nu ville den goda frun vaka öfver den sjuke, och jag hade all min vältalighet nödig att afhålla henne derifrån.
På min begäran erhöll jag papper och skrifdon och blef ensam med Vasilij, som sitter på en stol och blundar.
Som jag nu ingenting mera har att förtälja, vill jag göra dig hemmastadd i rummet, der jag sitter; det är stort, och med utsigt åt trenne håll.
Med undantag af det dyrbara instrumentet, äro möblerna helt enkla af perlfärgadt träd med hemväfda öfverdrag; huslighetens anda synes råda öfverallt, äfvensom spåren af en mer än vanligt bildad qvinlig genius.
Valda musikalier; några väl utförda teckningar i tusch och vattenfärg intaga icke högsätet, som vanligt är, utan den anspråkslösare delen af väggen.
På ett litet bord ligga några väl inbundna böcker: «Schillers Wallenstein,» «Wielands Oberon,» «Conte moral» af ¯Marmontel¯, jemte Rousseaus «Emile,» alla på original-språken.
På ett annat bord ser jag fruntimmers-arbeten och en uppslagen bok — — Det är Göthes «Hermann och Dorothea,» på insidan af permen står: ¯Leonna¯.
Du vet huru detta namn har spökat för min inbillning, sedan barnaåren, och i synnerhet sedan mitt inträde på finska jorden.
När jag drömde om stridens bragder, var det alltid hon som fäste lagern på min panna.
Ödet förde henne obekant i min väg, och jag blef intagen.
Jag trodde mig vara mitt idéal otrogen, men så var det icke.
Kanhända är jag åter så lycklig och finner henne här, ehuru hennes hem ligger flere mil härifrån; ty kan hon icke vara här på besök hos sin onkel?
Han talade ju om «die Muhme.»
— Nu hör jag någon komma — det är värden i huset.
Fortsättning:
Han förde mig uppför en trappa till sitt eget rum, på det jag ostörd måtte hvila ut.
Dermed var jag otroligt belåten.
Efter tre nätters vakande och alla dessa äfventyr, var jag glad att få gömma mig undan alla unga damers blickar i allmänhet, och Leonnas i synnerhet; ty när jag nu vid halfdagern såg mig i spegeln, var jag i sanning en «chevalier de triste figure.»
En klocka i rummet slog tolf när jag vaknade, jag klädde mig skyndsamt och gick ned.
I förstugan träffade jag den vänliga gamla frun; hon sade, att majoren igenkänt och talat vid Vasilij, men nu förmodade hon att han slumrade, och bad mig derföre gå sakta i dörren.
Jag inträdde varsamt och såg — ett ungt fruntimmer stående vid Ivanoffs läger, med venstra armen understödde hon hans hufvud, för att låta honom dricka utur ett glas.
Hon stod så, att jag lika litet kunde se hennes ansigte, som hon såg mig.
Jag vinkade åt Vasilij, som stod på något afstånd, att icke förråda mig.
Han nickade och antog en förnöjd småslug min.
Ivanoff hade tömt glaset, och flickan tog varsamt undan armen, men stod ett ögonblick lutad öfver honom.
Han slog upp sina ögon, och hon drog sig genast blyg tillbaka.
Till min utomordentliga förvåning, sade han på fransyska — ett språk som han alltid förnekat sig ens förstå. — «O, Anna, är du åter här?
Hvarföre har du lemnat mig?
Jag är fången, och de odjuren ha bundit mig.
Någon sade mig att jag var mycket sjuk, det är kanhända äfven möjligt; men lägg din hand på min panna! så der ja, o det svalkar!
— Gå icke mera ifrån mig — lofva mig det.»
«Lugna dig gode Konstantin!» svarade flickan sakta, «tala icke, doktorn säger det mattar dig.
Jag går, men kommer straxt tillbaka, och vill sedan sitta och arbeta här vid fönstret, bara du lofvar att vara stilla.»
Lydigt släppte han hennes hand, som han lagt på pannan.
När flickan vände sig om för att gå bort, blef hon varse mig, en purpurflamma lågade upp på kinder och panna.
Det var fröken Lurhjelm, hvars bekantskap jag gjorde i staden.
Vänligt och förlägen helsade hon; med ett tecken inbjöd hon mig i nästa rum.
«Herr löjtnanten måste finna det bra besynnerligt, att jag — en ung flicka — talar ett så eget språk med en man, den jag i går såg för första gången — men saken är lätt förklarad,» fortfor hon i det hon antog en lugnare hållning, «under feberyrseln i går aftons, ansåg majoren mig — som ville förmå honom att förtära ett feberstillande medel, som han hittills vägrat — för någon, som säkerligen är honom dyrbar.
Han kallade mig för Anna, förebrådde mig, att jag var så kall, så fremmande; att jag ej nu som förr sade Konstantin, o. s. v.
Jag trodde det vara bäst att gå in i hans idéer, för att lugna honom.