Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fast det förstås, det, att Holmens ledare var då inte mycket att ta efter!
»Se här hvad han tänkte skrifva», sa Styfven och sköt med riktig vördnad fram ett på längden afvikt papper på hvilket det med sned, hopkluttrad stil stod:
»Om Konsten att vara sams.»
»Det var allt meningen, att landshöfdingen skulle få sin varma soppa i det här», grinade Styfven och gnuggade belåtet händerna.
»Såå — värkligen», sa jag och blef eldröd, när jag tänkte på, hur skamligt han drog mig vid näsan, när jag var nere och frågade, om det värkligen var vi som anföll det bestående.
Styfven slank i väg ut med hvad jag hade skrifvit, och där satt jag nu, försjunken i den mest smärtsamma brist på tankar.
Jag gned mig i pannan och friskade upp mig med å dö kologn, jag tittade i taket — men inte blef jag något kvickare för det!
Hvad vet man, när man sitter och läser en tidning?
Intet — absolut intet!
Hvem tänker på, hur många urkramade citroner den döljer?
Hvem tänker på, hur många utslitna hjärnor arbetas ned i dess ginungagap.
Men hädanefter ska jag tänka — det lofvar jag.
Vore jag bara så långt att jag fick tänka!
Slutligen fick jag en idée — värkligen en idée!
Om jag skulle ta hans ämne och vända om det så den lät som mitt egen??
Fullt ärligt var det kanske inte — — men hvad gör man inte när man befinner sig i nöd?
För öfrigt antar jag, att tidningsfolk lånar mer än så.
De lånar ju till och med hvarandras ankor!
— Dessutom fick jag just i det ögonblicket klart för mig, att det var ett ämne som jag tänkt på länge, mycket länge, och så skref jag med tumshöga bokstäfver, sedan jag väl tryckt mig riktigt fast i stolen för att känna mig ha stöd på något vis:
»Om konsten att vara osams.»
»Jag försäkrar herrskapet, att det är en mycket svår konst, som man rent af borde uppfostras till i stället för att, som nu, knusas ihop, bara man på något vis bjuder till att bli ond.
Jag tror inte, att människorna är så orättvisa mot några som mot dem, som fått gåfvan att bli vreda.
Man ska inte bli ond, det är en gammal trosartikel, och så bryr sig ingen enda själ om att ta reda på hvarför en stackare är ond, det må nu vara aldrig så berättigadt.
Jag känner riktigt rart och hyggligt folk, som umgås lika vänligt med människor de aktar och med människor de inte aktar, bara af förskräckelsen att bli ansedda för att ha och ta humör.
Men att man både ska ta och ha humör, det kan ingen få ur mig, man må tala om skriftens ord bäst man vill.
De orden, att vända andra kinden till, sa nog Frälsaren för att ge en tid att betänka, om man förtjänt den första örfilen eller inte.
Men att stå och låta örfila sig när man har rätt — — Nej, aldrig!
Hvad skulle vi då fått rättskänsla och hedersbegrepp för?
Nej, vreden, den äkta, sanna förstås, för jag menar inte grälor, är jästen i lifvets stora surdeg, och att den är nödvändig, tror jag att åtminstone hvar enda husmor kan intyga, som vet hvad det vill säga att dras med en död deg.
Det fanns en gång en pojke här i stan, som jämt var osams, stackars barn.
I hemmet, på gatan, i skolan — öfverallt ställde han till gräl och spektakel.
Ingen människa ville ge honom arbete för hans »otäcka lynnes» skull.
Då tog vi honom i huset på ett försök, och efter 8 dagar hade jag klart för mig, att hans ondska bara var den mest utpräglade rättskänsla jag någonsin träffat på.
Nu är han en präktig karl, fast han aldrig kan lära sig se att svart är hvitt och tvärtom, och bara för det så ligger han i gurgel alltjämt fortfarande —.
Häraf ser man, hur viktig »Konsten, att vara osams» kan vara.
Förstod nu folk hans vrede, så aktade de den och så aktade han sig.
Man bör nog låta bli att säga åt ett barn: »Du får aldrig bli ond!» (fast det sa jag då jämt åt mina, efter jag inte hade tid att ingå i några finesser!) utan man bör nog säga: »Du får visst bli ond så mycket du orkar öfver det du känner vara lumpet och lågt efter dina begrepp, men du ska lära dig betrakta din vrede som en god Guds gåfva, som du skall stå till svars för en dag såväl som för dina andra pund — —»
Ja, det förstås, inte så där högtidligt utan så att ett barn begriper det.
Jag tror det är ett stort fel med det högtidliga inom barnauppfostran.
Barn trifs inte alls med att bli behandlade högtidligt, än mindre trifs de med att bli diskuterade och hållna möten om och knackade och bultade och undersökta ett i ett och pjåskade med och skötta som riktiga lasarettshjon i hemmen.
Det är presis som att oupphörligt rycka upp en blomma för att se efter om den tagit sig.
Barn behöfver ro framför allt, så frisk luft och enkel mat — och kanske, allra bäst, lämpor vid läxläsningen.
Ingen enda människa begär, att en liten ponny ska orka arbeta lika mycket som en stor häst, men att ett klent barn ska orka arbeta lika mycket som ett starkt och ett dumt kunna lära lika mycket som ett kvickt, det tycker alla är naturligt.
Och så, ofvanpå, håller lärarne möten i långa banor och undrar all sin under, hvar i all världen öfveransträngningen i skolorna kan komma ifrån!
Det har jag då i alla tider tyckt vara så fnoskigt att — —
Men du min värld, det var ju om »Konsten att vara osams» jag skulle skrifva!
Jag får be så mycket om ursäkt som vek ut mig, men saken är den, att jag är litet ovan vid det journalistiska ännu och vet inte hur pass redig man behöfver vara eller inte.
För öfrigt, så kan de där två sakerna mycket väl hänga i hop, ty min tro är, att fick barnen bara vara litet mer osams i skolorna, så skulle det bli en stor lättnad med uppfostrandet.
De ärliga och sanna barnen är som de röda bloddropparna i människokroppen, eller var det de hvita? som jag hörde talas om här om dagen.
De skulle snart moraliskt äta upp de oärliga och osanna barnen, om de bara visste att de fick, i stället för att de nu ska stöpas i samma form hela bundten.
Men till det där behöfs det att »Konsten att vara osams» rent af blef ett undervisningsämne, och det tycker jag just den kunde få bli, i stället för den där otäcka geometrin, som mina stackars ungar slets med så utan att begripa en smul för det.
Och hvilken lättnad det skulle bli för gammalt folk se’n, om »Konsten att bli osams» blef erkänd!
Jag försäkrar herrskapet, att det är en riktig pröfning att vara född till jäst i dessa tider.
Jäsa bäst man vill, kan man inte åstadkomma mer än några tomma bubblor ändå, och så slutar man med att tro att man är en riktigt dålig jäst — hvilket är det värsta af alltsammans, ty det tar själftilliten ur en.
Och i det politiska se’n!
Hur mycket lugnare och trefligare skulle det inte vara på alla håll och kanter, om bara de, som makten ha, hade fått lära sig »Konsten att vara osams — »
Tänk bara på våra Norrmänn!
Det är ju riktigt rart och hyggligt folk i botten, men bara därför att den inte på något vis fått lära sig »Konsten att vara osams», så dabbar de sig alltjämt och håller på att pina ihjäl både Kung och fosterland och oss med.
Och inom kärleken!
Hur många älskande har inte »gjort haveri på lyckans kust» bara därför, att de trott det vara nog att vara sams?
Men det är visst inte nog!
Man måste ibland vara osams, till dess man lärt sig ge just hvad den andra behöfver och att behålla det öfriga för sig själf.
Men till det behöfs undervisning!
Och hur många makar som af samma orsak måst gräla sig till sin frid, vill jag inte ens tala om.
Jag tror värkligen, att få människor är födda med större anlag att vara osams med folk än jag — — och ändå så — —»
»Inte färdigt än?» sa Styfven och stack in sin spetsiga nos.
»Hva sa?» sa jag förvirrad.
Men så kom jag ihåg mig.
»Är jag eller är jag inte redaktör?» frågade jag stramt.
Styfven puttrade något som jag beslöt anse som ett ja.
»Ja, då behöfver jag inte vara färdig häller», sa jag.
»Såvida jag inte vill», tillade jag försiktigt, »hvilket blir snart», tillade jag än försiktigare, ty hvad i all världen skulle jag ta mig till, om han öfvergaf mig!
Sedan skref jag så fort tygerna höll:
»Jag har rysligt mycket att säga ännu men måste sluta, eljest kan det hända, att jag på nära håll får studera »Konsten att vara osams» med min egen sättare, hvilket vore mer än obehagligt, enär jag är nästan säker på, att han är ändå mycket mindre hemma i de styckena än jag.
Emellertid vore det bra kärt, om några värkligt bildade och fina personer ville vara så innerligt goda och ta mina funderingar om hand och föreslå dem till diskusjonsämne någonstans — till exempel på nästa prästmöte, där de ju aldrig diskuterar något alls?
Jag skulle så fasligt gärna vilja göra något förslag om hur saken skulle ordnas, men det kan jag inte, för det vet jag inte.
Men det är nog inte häller så nödvändigt, efter som folk, som gör förslag, visst aldrig vet hur de ska ordnas.
Jag hinner nu endast uttala min hjärtliga och innerliga förhoppning, att denna ledare måtte vara tillräckligt tråkig och svart och tätt tryckt!
Nog har jag ärligt bjudit till, det är då säkert!
Att till lifvets äreställen släppa fram folk, hvars kanske enda förtjänst är att de inte kan känna harm öfver det som är lumpet och uselt, — det — — »
»Strax!»
(Det där var åt sättaren, som ryter!)
Visst är, att »Konsten att vara sams» är en lek, ett intet, mot »Konsten att vara osams!»
Med vördnad och allra största högaktning
P.»
»Förekommer aldrig någon högaktning inom tidningar», sa Styfven och ryckte som en korp åt sig de ännu våta arken.
»Så för vi in den då», snäste jag.
»Högaktning skadar aldrig, hvar den blir plaserad.»
Styfven försvann, och jag sjönk till baka i min stol, svettig och röd och med alla närver darrande som nyss afskjutna bågsträngar.
Obegripligt, så olika förnimmelser olika yrken för med sig!
Hade någon människa i det ögonblicket talat till mig, så hade jag bitit näsan af honom, jag med.
Man bör pröfva allt för att förstå allt! O, den som hade en kopp kaffe!
»Var så god frun», sa i detsamma Styfven, som pysslat i sin skrubb.
Och hvad tror någon människa han bjöd på?
Jo, på det skönaste, starkaste kaffe med färskt bröd till.
»Jag hade gjort i ordning åt honom.
Han brukar tycka om en tår ibland.»
Jag tvekade — ett enda kort ögonblick, men det var nog för att falla.
Jag drack, drack med njutning!
»Nu tror jag visst det också kan vara tid för mig att —» sa Styfven och plirade på korgen, där konjaken låg — —
Hvad kunde jag göra, där jag satt och drack hans kaffe, annat än blunda!?
Min fasta tro är, att frukten i det förbjudna trädet var den första doftande kaffekoppen!
Nog hade Eva redt sig för ett gammalt surt äpple, alltid!
Lyckligtvis ringlade sig den här frästelsens afkomma i rakt nedstigande led in i skrubben med sitt rof, så att jag åtminstone fick njuta min sköna påtår, ostörd af alla moraliska förnimmelser, som bara onödigt skulle ha stört mig vid utöfvandet af mitt nya kall — —
Soffhörnet drog, men hvilan blef inte lång.
Efter tio minuter stack Styfven in hufvudet och sa, nu betydligt morskare i tonen mot nyss:
»Nu ska det vara stiffts — och lokala!
Vi klipper, förstås?»
»Hva?» sa jag yrvaket.
»Hos mig klipper man inte — ska jag säga herrn.»
»Frun menar, att stifterna klipper hälst själfva de — — Hva sa!
Nå, än de lokala då?»
»Bråka inte!» sa jag och körde mössan rätt.
»Ska jag kila i väg på krogen ett tag?»
»På krogen?» sa jag alldeles häpen.
»Och plocka åt mig litet nytt, förstår väl frun?»
»Inga krognyheter i min tidning, om jag får be», sa jag, nu fullkomligt morgnad.
Ja, så satt jag på redaktörsstolen, men att laga ihop lokala förhållanden så de passar de till både höger och vänster, det var jag för grön till!
Det behöfs öfning till sådant — ska jag säga, så de inte kan komma på en med hvad som är sannt eller inte!
Nej, jag måste ha fakta!
Men hvarifrån ta dem här, där jag satt instängd som en råtta i en fälla.
I detsamma fick jag se Boströms piga komma kilande med schalen öfver hufvudet mot apoteket till.
Jag som en pil till dragluckan och skrek:
»Hvad är det, hvad är det?
Har någon blifvit sjuk!»
»Patron har skurit sig i halsen med en rak-knif», skrek hon tillbaka.
»Ska till ap’teket!»
Jag sjönk ned på en stol, glömsk af de lokala och allt.
Vår kära, gamla vän Boström!
Så ohyggligt!
Vår kära, gamla vän!
Jag måste genast dit och — —
Men så kom jag i håg hvilken utmärkt notis det här var — redaktörsinstinkten segrade — och så raspade jag med skälfvande hand ihop följande:
»En beklaglig olyckshändelse har i dag försänkt en af våra mest aktade familjer i den djupaste sorg.
Handlanden G. P. Boström har i ett anfall af sinnesförvirring (det var för familjens skull!) så illa skadat sig med en rakknif att fara för lifvet förestår — —»
Nu kom pigan kilande tillbaka.
Jag afbröt skrifningen och skrek:
»Är han riktigt död?»
»Patron.»
»Patron!
Nej, då.
Han har bara skurit sig litet vid rakningen.
Har varit efter alun — alun!»
Gud ska veta, att jag inte missunnade Boström att lefva.
Jag var tvärtom riktigt glad öfver att vi hade honom kvar.
Men nog tycker jag, att han hade kunnat dröjt en enda dag till med att ta’ sig, så jag fått ha min rara notis i fred!
Emellertid hade jag nu fått lärt mig ett sätt att skaffa ’lokala’.
Det var bara att sitta still och fiska, det!
Det gällde bara att inte fiska i grumligt vatten igen.
»Ska det vara Svenska det här?» frågade Styfven i detsamma och stack in hufvudet — nu så pass rödmosig att — —
»Ja, så vidt jag vet», sa jag stelt.
»Men så ta mig fan nå’n an kommer att veta’t, häller.«
»Var god tryck utan alla kommentarier», sa jag, förnämande upp mig så mycket jag någonsin kunde, efter det var det enda som bet på honom.
»Utan komma, menar väl frun.
Och så att blanda in mig!
Det är så att — —»
»Herr Styf är bara med som ett exempel.»
»Som ett dåligt exempel, menar frun?»
»Det var inte jag, som sa det», sa jag.
»Nej, men menade.
Hva sa!»
Styfvens gula ögon riktigt hväste.
»Man ska vara höflig, frun.»
»Ja, det ska man», sa jag betydelsefullt.
— »Men inte när man är redaktör!»
Styfven tuggade och tuggade, som om han fått sig något bäskt, men så försvann han, tydligen öfvertygad.
Nu fick jag ögonen på Berlins Emma, som kilade förbi med en bläckhämtare i hand.
»Hvarthän!» skrek jag.
»Till Ökvistens och köpa dricka!»
Gör någonting af det, den som kan, tänkte jag.
Men så kom den publisistiska andan öfver mig som ett riktigt majrägn, och så skref jag:
»Ännu för ett fåtal år sedan skulle hvarje husmor i vår stad ha ansett det för en skam att icke i hemmet ombesörja den bryggd, som var nödvändig för hushållets behof.
Hvilket skri af harm var det ej, när Stora Bryggeriet i Umeå började att här lägga upp sitt lagerdricka!
Hvem trodde bryggeriet det skulle få till kunder?
I början köpte man »på skämt» — för att få ’känna hur det kändes’ — sedan köpte en och annan ’bekvämt anlagd natur’ — i smyg!
Nu blygs inte stadens jungfrur att fräckt dingla omkring på både gator och torg med drickshämtaren på armen och i hemmen är hvarje skymt af förbehållsamhet i det afseendet bortkastad.
Och hvad vinner man på detta?
Till hvad använder man dessa timmar stulna från hemmets id?
Därpå kunde de dagligen växande kafferepen ge ett sorgligt svar, men vi vilja icke vara nog indiskreta och rådfråga dem.
Men en fråga kan den allvarliga betraktaren och den varma fosterlandsvännen icke återhålla.
Äro vi på väg att förfalla till veklighet och lyx?
Äro vi på väg att förlora förfäderns bärgaheder och enkla dalmanstro?
Om så är: vaken upp!
Tusen gånger bättre då att aldrig smaka ölsupa, fast hvad man i stället ska förtära på lördagarnas surströmmingsmiddag, begriper jag inte — men det blir en senare omsorg.
— — Ja, hällre allt, än förfalla till veklighetens vämjelse!
Må vi njuta af civilisasjonens framsteg under ett allvarligt betänkande för och emot.
Inte genom att taga det som gör oss vägen lätt, göra vi oss densamma värdiga, utan genom att taga det som gör oss vägen svår.
Det finns endast en stig att trampa för den, som vill sig själf, sitt fosterland och sina likar väl; den, som förfädren trampat: försakelsens!!
Visen, Jockmockare, att i ären karaktärer!
Bryggen edert dricka själfva! — eller åtminstone blygens!»
Jag vet inte hur många gånger jag läste igenom det uppropet!
Hur vackert det lät!
Och att tänka sig att det där skulle bli läst i mest hvarje hem — kanske verka som väckande åskviggar!
Hvilken makt har ej pressen!
Vi köper naturligtvis hvar enda droppe dricka själfva, men det hörde inte hit.
Man kan väl inte stå ut med att både skrifva ädelt och handla ädelt, skulle jag tro.
Det vore för mycket för en fattig syndig människa.
Men hvem är det som skyndar förbi fönstren med en sådan brådska?
Fru Saltsberg, vår allra mest intressangta fru!
Hvem i all världen kan det nu vara som —?
Vi har ju reda på hvar eviga en som — —
Fru Saltsberg är fet, begagnar lösbena, har alla dragen liksom hoprörda midt i ansiktet och är mycket skicklig i sitt yrke, fast man numera allt måste hålla riktigt noga reda på henne för att inte få in döttrar i familjen i stället för söner, och tvärt om.
»Hvem är det?» ropade jag.
Hon hörde mig naturligtvis inte.
»Hvem — är — det —? skrek jag och hängde mig utom luckan så jag höll på att trilla ur.
»Fiskar
Almgrens hustru!» skrek hon tillbaka och använde händerna som lur, alldeles som om det varit jag, som varit döf.
»Tvillingar!»
»Gud!» ropade jag.
»Det var ju tvillingar?»
»Nej, trillingar.»
»Trillingar?
Det är en fullkomlig skandal», skrek jag.
»Jag kommer genast efter med litet smått!»
Fönstret igen med en smäll, och så började jag att i sjudande fart kasta på mig ytterkläderna.
»Fattas notiser», kraxade Styfven från sitt hål.
»Angår mig inte», sa jag — »angår mig inte en enda smul!
Fiskar
Almgrens hustru har fått trillingar!
Fattiga människan!
Fem barn förut.
Det borde finnas lag emot sådant.
Och så ingen mat i huset kanske!
Alla män borde hängas, alla, utan undantag!»
Nu var jag i det närmaste färdigklädd, hade bara bottinerna att knäppa.
»Fattas ändå några rader», sa Styfven, som slunkit fram till skrifbordet och i en enda blink sorterat och räknat hvad jag skrifvit.
»Rör mig inte», sa jag, »rör mig mindre än ett basch.
Stackars fattiga mor!
Tre stycken på en gång!»
Jag ut på dörren som ett yrväder, men väl kommen i förstugan föll det mig in hvilken nyttig och hälsosam notis det här kunde bli, isynnerhet för folk, som redan skröt med tvillingar!!
Och så rusade jag tillbaka och skrek:
»Sätt in trillingarna tryckta med fetstil, herr Styf. Det kan riktigt väl behöfvas som ett varnande exempel!»
På dörren igen, men för all säkerhets skull stack jag in hufvudet ett tag till och ropade:
»Glöm inte fetstilen!»
Hur fort jag kom hem, vet jag inte.
Inom tio minuter hade jag plockat åt mig litet stärkande mat och vin i en korg; så sprang jag upp till Adas, där jag fick litet småkläder, och så i väg längst bort i stan till fiskar Almgren, där ett sådant elände rådde, att jag inte kom hem förr än nästa morgon och då så dödstrött och utschasad, att jag inte hade en tanke i mitt hufvud, hvarken på tidning, redaktörskap eller något som hälst annat, roligt eller tråkigt.
Men sedan jag fått litet ordentligt med mat i mig och sofvit några timmar, kom jag i håg allting så mycket klarare i stället.
Jag trodde aldrig att klockan skulle bli 4 den dagen.
Jag hade ingen frid att sitta stilla utan vandrade omkring, som om jag haft tandvärk i fötterna, påstod Ruffen, och när jag ändtligen fick se tidnings-Malena komma linkande med tidningspacken under armen, blef jag så fullkomligt matt, att jag måste ta några droppar konjak på en sockerbit för att lugna mig.
Och då hade jag bara redischerat en enda dag!
Hvad sockerbitar och hvad droppar skulle jag då inte ha behöft, om jag hållit på några år!
Jag riktigt hissnade, när jag räknade ut hvad toddar det kunde ha blifvit!
Kanske, när allt kommer omkring, så hade Holmen varit en riktig blåbandist i jämförelse med mig.
När jag ändtligen höll det fuktiga bladet i min darrande hand, kände jag någonting — ja, någonting alldeles obeskrifligt, nästan som när jag för första gången höll Ada i mina armar.
Jag stängde in mig i sängkammaren och läste och läste och läste.
Aldrig hade jag kännt någonting dofta så godt som den trycksvärtan — min trycksvärta!
Och så intressangt tidningen var se’n!
Jag fullkomligt frossade.
Så innehållsrik, så originell, ja så — rent ut kvick — som till exempel det där om drickat!
Herre Gud, att det inte var värre än så att ge ut en tidning!
Det var presis lika lätt som att skrifva i hop en bok: bara att gå på i ullsockorna och låta vår Herre stå för resten.
Och jag som trodde det behöfdes så ofantliga kunskaper.
Det behöfs visst inga kunskaper!
Det behöfs bara att man inte är timid!
Och min ledare, se’n!
Ja, den var då så tråkig, att jag inte ens orkade läsa den själf — och längre kan man väl då inte komma i fråga om att uppnå hvad man velat.
Med ett ord — jag njöt i fulla drag af framgångens berusande sötma — njöt, med hvarje fiber i min själ, när mina ögon fastnade på näst sista sidan som om de blifvit magnitiserade.
Hvad stod där, med tumshöga, kolsvarta bokstäfver?
Hvad stod det?
Jo bara följande:
»En underlig naturens lek.
I går framfödde en fiskarehustru här i staden trillingar tryckta med fetstil!»
Tidningen föll i golfvet och att jag inte trillade efter, var mer än besynnerligt!
Den otäcka, hämdgiriga, gemena Styfven!
Den hväsande, falska ormen, den slingrande bofven — den sättande krokodilen — den — den — supande — tratten!
Den — den —
Ja, nu fick jag inte fatt i några fler kraftord!
Att tänka sig att han, bara af hämd öfver mitt eller rättare sagdt öfver sitt »dåliga exempel», inte blygts att på det där viset brännmärka min aktningsvärda tidning med sina gemena trillingar!
»Gustaf», sa jag matt, en halftimme senare åt Ruffen, som tittat in för att se hvarför jag inte kom ut, »Gustaf», sa jag, »tag mitt ord på, att jag hädanefter tar min hand från det allmänna, alldeles.
Jag duger inte till det — Endera gör man dumheter själf — eller ock – också gör andra gemenheter.
Stan får falla i bitar utan mig, ja, det får den — be mig bäst du vill.
— — Ruffen uffen — — jag — —»
»Vill du inte ha några droppar starkt på en sockerbit, gumman lilla, att lugna dig med?»
»Se så», snyftade jag, »ska jag nu bli beskyld för det med!»
»För hvad i all världen?»
»Att jag — tu—u—utar!»
»Det har jag då aldrig sagt.»
»Men menat.
Erkänn — — att — duuu — menade — just det — — och — och — — —»
Den rara, tåliga Ruffen satte sig bredvid mig och lade armen kring lifvet på mig.
Det är ett utmärkt sätt att trösta redaktörer — som jag riktigt kan rekommendera!
Jag blef alldeles lugn.
Åtta dagar senare läste jag följande i en Stockholmstidning:
»Det mest litterära samhälle i Sverige måste Jockmock vara, ty där födes barnen tryckta med fetstil.»
Ja, nu kunde jag ju vara nöjd!
»Det mest litterära samhälle i Sverige!»
Var inte det tusen gånger mer än jag någonsin vågat hoppas?
Tusen gånger mer!
Och ändå — —!
Jag undrar, om inte sådant är hvad man kallar för »Ödets blodiga ironi?!»
Litet efterskrift:
Stadskällaren börjar bli normalt tom igen.
Herrarna ser flata ut — men är som vax.
Redaktör ha vi fått:
Färgeripoeten!
Begärde inte bättre — fast han ville bli tillfrågad — och ombedd!
Har naturligtvis skrifvit till Villy om allt — eller åtminstone om nästan allt.
Så ledsen han ska bli, stackars Villygossen!
Nyss kommit svar från Villy.
Jag vet inte hur länge jag setat och stirrat på de raderna.
Så här låter brefvet:
»Förbannadt obehagligt det här, tant Lova!
Hur ska det nu gå med min pjäs?
Ingen människa stöter sig med Johanson.
Att han inte var någon tévattenslitteratör, trodde jag tant Lova begrep.
Att bli mästrad af brackor är förbannadt obehagligt, och jag undrar visst inte på att han tog sin matts ur skolan.
Jag ska säga tant Lova, att Johanson är så öfverlägsen oss allesammans, att vi har största skäl se upp till honom.
En sådan människa som han måste skapa sin egen moral, och att han lefver efter hvad han skapar, är förbannadt duktigt.
För öfrigt är han ovanligt ordentlig i affärer och hjälper en gammal moster, om det duger!
Jag får be om ursäkt om jag skrifver ohöfligt, men jag är så arg, så jag kan inte annat.
För öfrigt antar jag, att tant Lova, som så styft håller på sin rätt att tala ut, väl ingenting lär ha emot om andra begagnar sig af samma rätt.
Villy.»
Jag stirrade på brefvet, till dess både ögonen och hjärta sved i kapp.
Så drog jag till mig ett pappersark och skref, fast jag såg allt som i en dimma:
»Tro mig, min gosse, du ser på den där herrn från galen ände.
Betrakta honom, inte nedifrån och upp, utan uppifrån och ned, så får du rätt syn på honom.
Hvad det angår att ingen stöter sig med honom, är det ett fullkomligt misstag.