Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
endast med afseende på infanteriet; i ällt, hvad till utrustning och ekonomiska förhållanden hörde, gingo regementena förbi generalbefälhafvaren och omedelbart till arméförval-ningen, och annorlunda kunde det icke heller vara, då generalbefälhafvaren för dylika angelägenher saknade hvarje biträde.
Genom den med 1889 års ingång i kraft trädda nya indelningen af vår har kom denna visserligen att sönderfalla i sex i det närmaste lika starka fördelningar,328
men de flesta af de förut anmärkta bristerna kvarstodo dock oafhjälpta.
Halfva antalet fördelningar saknade i fred artilleri, de flesta träng, och fördelningschefens myndighet blef alldeles den samma som den förra generalbefälhafvarens, då han ännu icke ens lyckats få till sitt biträde en intendent och sålunda icke heller kunnat få någon ledning med afseende på de ekonomiska bestyren.
I stället för att i fred liksom i krig vara en armé i smått, såsom det höfves den högsta enheten, och hvarigenom den svåra öfvergången till krigsförhållandena underlättas, är vår fördelning ett mellanting, något halft, som haltar på båda fötterna.
Att de truppförband, som kriget fordrar, skola finnas redan i fredstid är öfver allt en trosartikel, och det är ingalunda svårt att öfvertyga sig om dess riktighet ..
Men huru förhåller det sig t. ex. med våra brigader?
Jo, af dem finnes i fred icke ett spår.
Då brigaden drages tillsamman, tages dess ena regementschef till brigadchef, hvarigenom befälsförhållandena inom regementet i fråga högst betänkligt rubbas, och för att besätta adjutantsplatserna måste kavalleriregementena lemna ifrån sig för dem själfva mer än väl behöfliga officerare.
Att den nya brigadehe-fen kanske allt för väl känner det ena, men sannolikt icke alis det andra regementet, är en ytterligare olägenhet.
Af icke mindre vikt än fastheten af de högre truppförbanden är befintligheten redan i fredstid af de lägre.
Bataljonerna och kompanierna, hvilka spela en så stor roll på nutidens slagfält, måste hafva sam-mangjutits redan fore krigets utbrott; då kriget står för dörren, måste man taga dem färdiga.
Att i fredstid hålla kompanierna vid den styrka, med hvilken de skola uppträda i krig, är naturligtvis omöjligt, hvarför man måste nöja sig med att.
hafva endast kärnan af krigskompaniet, den goda kärna, kring hvilken det nyinkallade manskapet sluter sig, och som skall gifva det sin god^ anda.
Kompaniets betydelse uppskattas också till fullo i alla länder och öfverallt utrikes finner denna sitt uttryck i grundsatsen, att kompanichefen skall utbilda allt sitt folk, en grundsats, som, åtminstone hvad beträffar rekryterna, nu mera arbetat sig fram äfven vid de flesta af våra värfvade trupper.
Att vid krigstillfälle nybilda hela kompanier och bataljoner, såsom våra utrustningsplaner förutsätta, är en ytterst betänklig åtgärd.
Vi måste emellertid förutsätta, att vår svenska fördelning, som i fredstid räknar 8 bataljoner eller något mera, genom ny förmering af tredje bataljoner på krigsfot skall utväxa till 12 bataljoner, förenade i 4 regementen och 2 brigader.
Samma indelning af divisionen (fördelningen) återfinnes med små variationer i utländska härar — i den ryska har regementet dock såsom nämdt 4 bataljoner och divisionen följaktligen 16 —, hvarefter 2 — undantagsvis 3 — divisioner utgöra en armékår.
I våra båda första uppsatser hafva vi redan framhållit, hurusom infanteriet trots förbättringen af dess vapen icke kommer till rätta på slagfälteten här i fält.
utan tillhjälp af artilleriet, hvilket kan verka, medan infanteriet samlar sina krafter, och med hvars biträde infanteriet först blir i stånd att beherska slagfältet både när och fjärran.
Vi hafva äfvenledes funnit, huru artilleriet under de senaste tjugo åren oupphörligt ökats inom alla härar, så att dess styrka i Tyskland och Frankrike för närvarande uppgår till bortåt 5 kanoner på tusen man af de öfriga vapnen, under det italienarne komma upp till närmare 4, österrikarne till 3 1j2, ryssarne till 3 och de flesta mindre stater till 3 — 4.
Anmärkas må härvid, att artilleriet är det jämförelsevis svagaste vapnet i ryska hären, och att många och starka röster ofta höja sig för dess ökning, en åtgärd, som väl icke länge låter vänta på sig, särskildt med hänsyn till tyskarnes betydliga öfverlägsenhet i detta nu mera så betydelsefulla vapen.
I de stora härarna rycker armékåren i fält med ett antal kanoner vexlande mellan 96 och 120.
Dessa förenas alla i en artilleribrigad, som sönderfaller i tre grupper (regementen), om armékåren utgöres af två divisioner.
En af dessa grupper förenas, med hvardera divisionen, under det den tredje såsom kårartilleri ställes till kårchefens omedelbara förfogande för att sättas in, där den största kraftyttringen skall åstadkommas.
I Tyskland och Frankrike erhåller hvarje infanteridivision sålunda 6 batterier eller 36 kanoner, under det 8 batterier med 48 kanoner ingå i kårartilleriet.
I Ryssland delas allt artilleri mellan divisionerna, så att en hvar af dessa förfogar öfver en s. k. brigad på 6 batterier om 8 kanoner eller tillsamman 48 kanoner, hvilket antal man sträfvar att få ökadt till 64, såsom det redan skett vid den i Finland förlagda 24: e divisionen.
I små stater såsom i vår, där indelning i armékårer icke förekommer, delas lämpligen allt artilleri mellan fördelningarna.
Man har visserligen äfven försökt eller föreslagit att ställa en mindre del batterier såsom ett arméartilleri till högsta befälhafvaren omedelbara förfogande, men denna åtgärd har dock nu mera öfvergifvas, ty denna tillbakahållna grupp har vanligen fått dela de stora reservernas lott att icke i tid komma till användande, och, såsom vi redan funnit, ligger stor makt uppå, att så mycket artilleri som möjligt tidigt kommer fram på slagfältet.
Tänka vi oss en äf tre eller fyra arméfördelningar bestående här, ställer väl denna alltid vid sin uppmarsch en dylik enhet i reserv, och som artilleri i allmänhet icke behöfves eller endast till en ringa del erfordras i reserv, kan högste befälhafvaren kalla fram denna fördelnings artilleri eller större delen däraf för att använda det på samma sätt som ett kårartilleri.
Våra tre nuvarande artilleriregementen ega hvartdera 10 batterier på 6 kanoner, men de två för Norrland afsedda batterierna af Svea regemente äro svagare än de öfriga och lefva så att säga på nåder.
Då dessutom ett eller två batterier måste delas till det själfständiga kavalleriet, hvilket nedan skall beröras, sa inses lätt, att vid regementenas tudelning endast 4 eller 5 batterier kunna tilldelas hvarje arméfördelning, hvilket icke gör mera an 2 1j2 kanoner på tusen man af de öfriga vapnen.
Tänka330
vi oss tre dylika fördelningar i främsta linien i ett slag med en fjärde bakom i reserv oeh allt artilleri i verksamhet, så uppgår detta i lyckligaste fall till 19 batterier eller 114 kanoner — på 48 bataljoner eller 45,000 man, kavaleriet medräknadt —, hvartill möjligen komma 6 eller 12 kanoner tillhörande det själfständiga kavalleriet, hvilka kanoner må beräknas såsom reserv.
Mot denna på en sträcka af omkring 6 km.
utvecklade artilleristyrka ställer en lika stark rysk infanteristyrka 144 kanoner, en tysk 240 kanoner, då kavalleriets artilleri fortfarande afräknas såsom reserv.
Huru ogynnsamt ett sådant styrkeförhållande är, allra helst då man betänker artilleriets viktiga roll i en nutida strid, säger sig själf.
I alla härordningsförslag har artilleriet också upptagits til 6 batterier vid hvarje arméfördelning, d. v. s. att den nyss tänkta hären skulle kunna uppföra i linien 144 kanoner, d. v. s. lika många som motsvarande ryska här.
Men man vill ju alltid vara öfverlägsen och bör vara det i artilleri, om man icke kan blifva det med afseende på infanteriet, och dessutom är.
det sannolikt, att ryssarne snart öka sitt artilleri, af hvilket en tredjedel dessutom har gröfre kanoner än våra, hvarför vi på inga villkor borde nöja oss, förr än vi bragt upp vår artilleristyrka till 8 batterier eller 48 kanoner vid hvarje fördelning.
I det ofvan anförda exemplet skulle vi då komma upp i linien med 192 kanoner, hvilket ingalunda han anses vara för m} 7cket.
Man har stundom hört invändas, att vår svenska naturbildning, åtminstone i mellersta Sverige, skulle försvåra användandet af så mycket artilleri, som man släpar med sig i Centraleuropas mera öppna trakter, men på de fält, där vårt lands öde kan komma att afgöras, saknas ingalunda plats för den jämförelsevis blygsamma styrka, vi uppställt såsom ett minimum.
Vi måste skaffa oss sä ' många trumf på hand som möjligt.
För att de båda syskonvapnen i striden, infanteriet och artilleriet, skola kunna blifva så förtroliga med hvarandra, som nutidens strid fordrar, måste de redan i fredstid vara i ständig vexelverkan, d. v. s. att hvarje fördelning måste hafva sitt artilleri för sig, såsom förhållandet också är inom alla väl ordnade härar — i de stora träder armékåren i fördelningens ställe — men ty värr ännu icke hos oss.
Atta batterier är en lämplig styrka för ett regemente, hvadan våra nuvarande artilleriregementen böra fördubblas och hvarje fördelning bör få sitt eget regemente.
Den för kavallerifördelningen afsedda artilleridivisionen tilldelas lämpligen ett af regementena.
Att äfven här alla batterier måste finnas redan i fredstid och ega tillräcklig styrka både af manskap och hästar, säger sig själft.
Infanteriet och artilleriet utgöra den egentliga stridande styrkan, men - det är icke nog med denna.
Utan kavalleri (rytteri), detta hastighetens vapen, skulle befälhafvaren liksom trefva i mörkret utan förmåga att utforska, hvad som lorsigginge omkring honom.
Fiendens kavalleri, fören här i fält.
hvilket inga hinder funnes, skulle ständigt omgifva honom, utan svårighet upptäcka allt, hvad han företoge sig, och hindra honom att bortsända en aMrig så liten trupp från den stora hufvudmassan.
Den befälhafvare, som befunne sig i en sådan olycklig belägenhet, skulle ingenting veta om fienden, skulle icke kunna fatta ett enda efter omständigheterna lämpadt beslut och skulle till slut, sedan hans infanteri blifvit utslitet af den för detta vapen ytterst tröttande men för kavalleriet jämförelsevis lätta bevakningstjänsten nödgas kämpa under obekanta och ogynnsamma omständigheter.
Kavalleri måste man sålunda hafva först och främst för att skaffa underrättelser om fienden eller för att bestyrka dem, som man erhållit på annan väg, vidare för att afhålla fiendens kavalleri så väl under rörelserna som på slagfältet, då detta vapen merändels uppsöker flyglarna, och slutligen för att i kritiska lägen på slagfältet ingripa till det möjligen hårdt betryckta infanteriets understöd, för att, då striden lider mot sitt slut, deltaga i dess afgörande, för att förfölja den slagne eller hålla frän lifvet en förföljande fiende.
Så väl på som utom slagfältet gäller det naturligtvis att icke vara fienden åtminstone allt för underlägsen, ty i sådant fall närmar man sig ju tydligen samma belägenhet, som då kavalleri alldeles saknas.
Infanteridivisionen (arméfördelningen) måste vara utrustad för själfständig verksamhet och sålunda äfven försedd med kavalleri i tillräcklig mängd, fastän detta vid armékåren ofta förenas till en enhet.
Man anser öfver allt 500 — 6co ryttare, förenade till 4 skvädroner, utgöra den minsta styrka, som förmår lösa de olikartade uppdrag, hvilka tillkomma fördelningens kavalleri.
Härvid måste man ytterligare taga i betraktande, att kavalleriet förbrukas ganska snart under ogynnsamma väderleksförhållanden, och om det öfver höfvan anstränges, samt att det är svårt att ersätta, då icke blott ryttaren utan äfven hästen måste vara fullt utbildad ..
Enligt våra nuvarande förhållanden kunna kavàlleribataljönerna (regementena) näppeligen komma ut med 400 man, en i och för sig alldeles för klen styrka, som på grund däraf naturligtvis under ett fälttåg snart än mera nedsättes.
Fördelningarnas kavalleri är bundet vid de samma och kan icke aflägsna sig långt från dessa.
För att utforska fienden, då han kommer i större massa, måste man sända fram kavalleri, som kan röra sig oberoende af hären i öfrigt och på ganska långt afstånd från denna, och som dessutom eger tillräcklig styrka att kunna genombryta den fiendtliga kavallerilinie, som man förr èller senare möter.
Under skydd af det sålunda framskjutna och vakande kavalleriet röra de öfriga trupperna sig tryggare och med mindre ansträngning.
Då härarna komma hvarandra helt nära, öfvertaga de stora kavällerienheterna skyddet af härens ena eller båda.
flanker, på samma gång de söka hota fiendens flanker.
De själfständiga kavallerienheter, som skola utföra alla här i kbrthet antydda uppdrag, benämnas kavalleridivisioner och gifvas öfver allt en332
styrka af 24 skvadroner med 3,600 ryttare och 2 ridande batterier med tillsamman 12 kanoner.
Sedan sex af våra kavalleribataljoner afgått till arméfördelningarna, återstå icke flera än fyra till bildande af en kavallerifördelning med en styrka af knappast 1,600 man.
Att vårt kavalleri liksom artilleriet är allt för fåtaligt, inses utan svårighet.
Man må icke invända, att fienden icke kan föra stora kavalleristyrkor öfver hafvet, och att vi på grund däraf icke skulle behöfva dylika, ty först och främst är detta antagande icke bevisadt, och vidare må det väl icke vara för mycket begärdt, att vi hafva någon fördel på vår sida.
Vid ett krig i Sverige är vår fiende den anfallande; det är han, som har förhand, och vi, som måste rätta oss efter honom, till dess vi mäkta vända om förhållandet.
I denna belägenhet är det af synnerlig vikt för oss att ständigt vara väl underrättade om fienden, men detta kunna vi icke, med mindre vi ega en själfständig kavallerifördelning och tillräckligt talrikt kavalleri.
Att öka antalet af våra nuvarande tio bataljoner låter väl svårligen göra sig, men deras styrka måste ovillkorligen ökas, så att skvadronen icke står allt för mycket efter öfriga härars 150 man starka skvadroner2).
Vid kavalleriet måste hela den stridande styrkan utgöras af stammanskap och hästarna finnas och vara utbildade redan i fredstid.
Infanteriet, artilleriet och kavalleriet äro väl tillräckliga för utkämpandet af hvarje strid, men ett fjärde truppslag fordras ytterligare för verkställandet af alla de tekniska arbeten, som äro oundgängliga i krig, och som icke kunna utföras af de stridande vapnen, såsom svårare befästnings-anläggningar, väg- och brobyggnader, upprättandet af telegrafledningar och telegraftjänstens skötande, återställandet af förstörda järnvägar och till och med byggandet af kortare dylika jämte upprätthållandet af trafiken på järnvägarna, om sådant blir nödvändigt, m. m.
Alla till dylika arbeten afsedda trupper kallas ingeniörtrupper.
Dessa förekomma vanligen i bataljoner, af hvilka i de stora härarna hvarje armékår har sin.
Som arméfördelningen i en mindre här måste vara utrustad för själfständig verksamhet, bör hon äfven ega en ingeniörtrupp till utförande af befästningsarbeten och broslagning, och anser man den minsta styrka, med hvilken hon kan reda sig, böra uppgå till ett kompani med 200 man i ledet, försedt med en broträng, som tillåter slåendet af en för alla vapen: användbar bro öfver vattendrag af den bredd, som fördelningen antagligen kan komma att träffa på.
För telegraftjänsten erfordrar hvarje för-
*) Benämningen " ridande " innebär, att kanonernas betjäningsmanskap rider löshästar ü stället för att åka på fordonen, hvarigenom större rörlighet vinnes.
Den stora tillgången på hästar medgifver dessutom ett utbyte af draghästar, hvarjämte det ridande artilleriet öfver allt har lättare materiel än det öfriga, det " åkande ".
2) Den femte skvadronen i hvarje bataljon blir vid mobilisering depot och utfyller dessutom de öfriga.
— Jämtlands hästjägarekår har endast 2 skvadroner.en här i fält.
delning dessutom en telegrafafdelning, liksom högkvarteret icke kan undvara en dylik för att bibehålla förbindelsen med det fasta telegrafnätet.
Järnvägstrupperna förenas i kompanier, som tilldelas hären i dess helhet.
Taga vi nu en öfverblick af en här i fält, så finna vi den utgöras antingen af ett antal armékårer, 2 — 6, om 30 — 3.5 tusen man, delade mellan 24 — 32 bataljoner infanteri, 8 skvadroner kavalleri, 96 — 120 kanoner och 3 ingeniörkompanier, jämte 1 eller 2 kavalleridivisioner om 3,600 ryttare (24 skvadroner) och 12 kanoner — eller ock af ett antal arméfördelningar, 2 — 6, om 12 — 16 tusen man, förenade i 12 — 16 bataljoner, 4 skvadroner, i — 2 ingeniörkompanier och med 30 — 60 kanoner jämte en kavallerifördelning.
Den förra härens styrka kan uppgå till 200 tusen man, den senares till kanske 80 tusen, då öfver allt endast » stridande » medräknas.
Genom att förena två eller flera dylika arméer under en gemensam öfverledning kunna de stora staterna bringa sina hundra tusentals stridsmän till gemensamt arbete mot ett mål.
Allt, hvad vi hittills skärskådat, utgör emellerid endast delarna af det stora härmaskineriet.
För att sammanhålla dessa, infoga dem på deras rätta platser och sätta det hela i gång erfordras den sammanhållande, ledande, drifvande kraft, som utöfvas af högste befälhafvaren med understöd af underlydande befälhafvare och af biträdande organer.
Mycket stora fordringar ställas på alla dessa, och de biträdande organerna äro ganska väldiga apparater i nutidens härar, men vi uppskjuta till nästa gång att inträda i undersökning af de samma.
C. N-n.Några ord i judefrågan.
Dä det i forna tider blef tal om judarnes sociala ställning och politiska rättigheter, utgingo betänkligheterna i det väsentliga från deras trosbekännelse, deras förnekande af kristendomen.
En kristen stat kunde, menade man, ej inom sig.
t|la okristliga " elementer, minst af allt ett folk, öfver hvilket den förbannelsen hvilade, att det förskjutit Herren och haft honom till korsets död.
Nu, då judefrågan efter några årtiondens begrafning återuppvaknat, talar man ett annat språk.
Af okristna elementer har vårt samhälle tillräckligt, för att ej ur denna synpunkt finna sig särskildt besväradt af judarne.
Saken har nu väsentligen förlorat sin religiösa karakter och fått en öfvervägande social betydelse.
Man ser i judarne faran af » en stat i staten », man fruktar deras politiska rättigheter icke därför att de förneka Kristus, utan därföre, att de, efter hvad man förmenar, aldrig skola känna sig som verkliga barn af det fädernesland, som beviljat dem dessa rättigheter.
En jude menar man, känner sig blott i andra rummet såsom svensk.
I första rummet känner han sig som jude, som medlem af Guds utkårade folk.
Ett gammalt ordspråk säger, att » blod är tjockare än vatten ».
Historien lär oss, att inget så verksamt medel finnes till olika samhällselements sammansmältning som släktskapen.
När äktenskap blefvo tillåtna och vanliga i det gamla Rom mellan patricier och plebejer, i England mellan normander och anglosachsare, dröjde det ej många generationer, innan dessa skarpa sociala motsatser försvunno.
Och ett till antalet så underlägset samhällselement, som t. ex. judarne bland vårt folk, måste på den vägen spårlöst försvinna.
Sem bor ej längre i Jafets hyddor, då Sems barn äfven äro Jafets.
» Die Juden amalgamieren sich aber nie », utropade med häftigheten tysk, med hvilken jag samtalade i detta ämne — i Tysklands egen hufvudstad.
Det är åtskilliga år sedan dess, och jag vet ej, om han nu vidblifver denna sin åsikt.
En tysk jude, med hvilken jag då ock samtalade i samma ämne, yttrade beträffande amalgameringen: » Das ist nur eine Frage der Zeit. » I Tyskland må nu med allt detta förhålla sig huru som hälst.
Måhända har den Semitiska frågan där ett visst berättigande på grund af judarnes större antal och obenägenhet för sammansmältning med landets öfriga befolkning.
Hvad vi vilja framhålla är blott, att ivårt land inga anledningar finnas till framkastandet af en judefråga, helt enkelt därföre, att den judiska befolkningen i vårt land är på god väg att sammansmälta med landets öfriga befolkning.
Skedde inga vidare inflyttningar skulle efter tvenne generationer inga judar finnas i Sverige, åtminstone inga som ej genom blodsbandet vore nära förbundna med inhemska släkter.
— Denna amalgameringsprocess är emellertid ett faktum, som förtjänar att blifva allmännare kändt.
De judiska släkterna i vårt land sammansmälta allt mer med landets kristna befolkning såsom följande tabell, hämtad ur vår officiella statistik, tydligt ger vid handen.
År .................... 1871 1872 1873 1874 1875 1870 1877 1878 1879 1880 1881 1882 1883 1884 1885 1.886 1887 1888 .1889 i) Äktenskap mellan jude och judinna 8 9 3 5 4 9 7 9 9 6 8 10 10 4 i 2 10 9 7 2) Äktenskap mellan judisk man och kristen kvinna ...... 2 2 3 i 4 4 8 6 3 8 2 7 4 5 i 9 6 6 4 3), Mellan kristen man och judisk kvinna ' .............. 4 3 i 2 4 8 3 5 3 5 2 3 S: a blandade äktenskap ............... 2 3 3 i 5 4 8 10 6 9 4 11 12 8 6 12 11 8 7 4) De rent judiska äktenskapens förhållande till de blandade 4: 1 3: i i: i 5M 4: 5 9: 4 7: 8 9: 10 3-2 2: 3 2: i 10: 11 5: 6 i: i2 i: 6 i: - 6 10: 11 9: 8 i: i 5) Antal judar, som ingått äktenskap ... 10 11 6 6 8 13 * i5 15 12 14 10 17 14 9 2 11 16 15 11 6) Antal judinnor, som ingått äktenskap 8 10 3 5 5 9 7 13 12 7 10 14 18 7 6 5 15 11 10
Fördeladt i femårsperioder.
År .................................................................................
1871 — 75 1876 — 80 1881 — 85 1886 — 89 1) Äktenskap mellan jude och judinna .......................... 29 .40 33 28 2) Mellan judisk man och kristen kvinna ........................... 12 \ 29 19 25 3) Mellan kristen man och judisk kvinna ........................... 2 8 22 13 4) S: a blandade äktenskap ............................................ 14 37 41 38 5) Förhållandet mellan rena och blandade efter approximativ beräkning ............., .............................................., 2: 1 1: 1 * 3: 4.
5: 8några ord i judefrågan.
Betraktar man denna^ tabell, finner man ingen svårighet att af den draga konklusionerna.
De i vårt land bofasta judiska släkterna äro stadcja i en stark, nästan med hvarje år tilltagande amalgameringsprocess med landets öfriga befolkning.
Går allt som det nu lofvar, skall Sveriges folk om tvenne generationer eller högst fyra ej bland dessa släkter räkna några judar mer.
Någon Semitisk fråga har vårt folk visserligen under sådana förhållanden ej anledning att uppställa, åtminstone ej med hänsyn till dessa släkter.
Några långa resonemanger rörände denna säk äro ej af nöden, ty fakta tala mer än ord.
De blandade äktenskapens antal växer nästan oafbrutet och öfverstiger redan nu betydligt de rent judiskas.
De flesta judar och judinnor, som nu gifta sig, göra det med kristna och barnen af dessa äktenskap må nu uppfostras i hvilken religion som hälst — såsom judar komma de aldrig att känna sig.
Af ett visst intresse är frågan, på hvilket sätt amalgameringen skett och fortfarande sker.
I ögonen fallande är det faktiska förhållande, att äktenskap mellan judisk man och kristen kvinna de första åren voro vida frekventare än de i motsatt riktning.
Under den första femårsperioden hörde de senare till de yttersta sällsyntheter och blott under en femårsperiod (den tredje) hafva de, ehuru obetydligt, höjt sig öfver antalet af äktenskap mellan jude och kristen kvinna.
Måhända förtjänar detta förhållande en viss uppmärksamhet.
Det visar måhända — hälst om uppmärksamhet fästes vid den judiska kvinnans större beroende af familjens öfverhufvud, att fördomen mot amalgameringen bland judarne varit starkare och kunnat mer göra sig gällande än fallet varit bland den inhemska, åtminstone till namnet kristna befolkningen i vårt land.
Ett mindre samhällselement strider för sitt lif, det må man ej förtycka det.
Det har ej dukat under för förföljelserna.
Men striden blir ojämn, när helt andra faktorer än våldet börja lägga sitt svärd i vågskålen.
Utrotningen får då ej längre den förhatliga karakteren af förintande.
Den får den mildaste och äfven för nationalkänslan mindre stötande af sammansmältning.
Den mindre talrika nationen försvinner ej därigenom för den större.
Fastmer får den gifva senare generationer arfvet af sina egenskaper.
Och ett sådant arf af det judiska folket skall vårt folk visserligen icke beklaga.
Något af judisk uthållighet, af judisk seghet, behöfver Sveriges folk, om det skall lösa sina stora världshistoriska uppgifter.
Hvarje droppe blod i dess ådror, som stärker sådana tendenser, de må nu vara hur obetydliga som hälst, bör det ej beklaga.
Så mycket om saken i dess nuvarande läge.