Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Törsten efter kättareblod hade med ens försvunnit.
Plundringslystnaden och det enskildta hatet, klädda i den rättrogna theologiens mantel, funno för godt att smyga undan och gömma sig, hvarhelst de kunde.
Den nyss så ursinniga hopen var skingrad som agnar för vinden.
Några skyndade till sina hem, instängde sig i sina rum och bådo till Gud för den rätta läran, som nu hotades af en förskräcklig framtid.
Andra – och de voro vida flere – förundrade sig plötsligt öfver sig sjelfva och förmådde icke begripa, att det lilla i, som skiljer homoiusion från homousion, nyss kunnat förefalla dem så stort och vigtigt.
Nu var det för deras ögon förminskadt till en omärklig prick; ja, vid närmare besinnande tyckte nu en och annan, att den gamla läran och kristendomen ingalunda voro så skiljaktiga – att klyftan mellan begge ingalunda voro bredare, än att man kunde ha en fot på hvardera sidan och i denna ställning afvakta framtiden.
Men de fleste bäfvade för efterräkningar.
De mördade Athanasianernas blod ropade ur jorden, och antingen deras trosförvanter eller den kejserliga magten blefve deras hämnare, så måste hämden blifva förskräcklig.
De blodiga troféerna från Kolyttos hade fallit ur segrarnes händer och lågo nu strödda på gatorna.
De som färgat händerna i kättarblod skyndade att omsorgsfullt tvätta dem.
Allteftersom underrättelsen om Konstantii död och Juhani fredliga thronbestigning utbredde sig öfver staden, bortsopade hon de kringströfvande homoiusianska hoparne; och de patruller af legionärer eller beväpnade medborgare, som snart genomtågade alla gator, funno intet motstånd, inga oordningar att dämpa.
Såsnart Annæus Domitius ordnat truppfördelningen öfver staden och beordrat Ammianus Marcellinus att taga befälet öfver trupperna
i Piræeos, samt återställa ordningen derstädes, begaf han sig åtföljd af Pylades, i spetsen för en centuria soldater, till storkyrkan.
De i storkyrkan församlade Homoiusianerna hade ingen aning om den plötsliga förändring, som timat i staden.
Händelser kunna inträffa, så intensiva och likväl så ögonblickliga, att det som nyss var medelpunkten i dagens lif, i nästa stund befinner sig utanför dess omkrets och står som en anakronism bland nya förhållanden.
Storkyrkan hade samlat en massa trosvarma, andäktiga eller nyfikna Homoiusianer, och de känslor, som fört dem dit, hade ingalunda svalnat under tempelhvalfvet.
Hvad man sett och hört, hvad man ännu såg och hörde, hade tvertom uppdrifvit samma känslor till en svindlande höjd.
Då man inträdde genom kyrkans hufvudport, befann man sig i det mellersta långskeppet, som bildades af väldiga, från antika tempel tagna kolonner, förenade genom halfbågar och uppstigande mot ett af trenne kupoler bestående tak.
Öfver sidoskeppen voro för qvinnorna bestämda gallerier, som öppnade sig åt midtelskeppet genom pelararkader, inpassade mellan kolonnerna.
I bakgrunden det upphöjda koret med altaret.
Framför detta under den mellersta kupolen, der midtelskeppet och tvärskeppet korsade hvarandra, ett skrank med tvenne stolar, den ene för föreläsaren af evangeliet, den andre för predikanten.
Skymning herrskade i hela det vidsträckta rummet, med undantag af koret, genom hvars höga fönster en ljusmassa strömmade öfver katafalken, på hvilken Simon pelarhelgonet nu hvilade.
Kring katafalken voro ställda rökelsekar, från hvilka välluktande skyar uppstego och omgåfvo helgonet, medan de sakta höjde sig mot korets kupol.
Skeppen, gallerierna, pelarnes fotställningar, fönsternicherna, utsprången på arkaderna voro uppfyllda af menniskor.
Endast koret och platsen närmast skranket voro fria från trängsel, såsom förbehållna åt presterskapet i och för de heliga ceremonierna.
Icke långt från det sednare, och midt emot predikstolen hade man ställt de kättare, som blifvit lifdömde för hemlig gudstjenst.
De bestodo af män och qvinnor, gamla och unga, förmögna medborgare och fattiga slafvar.
Deras armar voro bakbundna, och några soldater bevakade dem.
Man hade åt kättarne utsett denna plats, emedan det var till dem, som predikanten ämnade rikta sitt tal, och på det att de ständigt skulle hafva för ögonen honom, hvilken de anklagades att hafva mördat.
Mellan denna grupp och det på katafalken hvilande liket voro församlingens ögon delade.
När rökelseskyarne skingrade sig och afslöjade Simons bleka ansigte, förekom det de rättrogne, som om hans läppar ville öppna sig, för att bestyrka den förskräckliga anklagelsen mot kättarne, som om hans drag förvrede sig, för att förskräcka mördarne.
Det hviskades, att Petros ville anropa himmelen, att ett sådant måtte ske till vittnesbörd om homoiusions sanning och till kättarnes omvändelse i den sista afgörande stunden.
Hymnen och bönerna, med hvilka gudstjensten öppnats, voro slutade.
Clemens, den unge föreläsaren, hade med darrande röst uppläst inför församlingen ett messianskt kapitel ur Daniel och ett stycke ur Evangeliet.
Derefter hade biskopen uppträdt på predikstolen.
Han afhandlade först försoningsläran, sådan hon den tiden uppfattades af begge de stora kristne partierna.
Genom våra första föräldrars fall hade döden och djefvulen fått magt öfver verlden.
Menniskoslägtet hade hemfallit under Satan och hans änglar, dyrkande dem i de hedniska gudarnes mångfaldiga gestalter.
Gud i sin vishet hade förutsett detta, innan verlden blef skapad, och i sin barmhertighet utsett en menniskoslägtets förlossare.
Kristus nedsteg till jorden i en tjenares skepelse, underkastade sig döden, för att med ett blodoffer försona Gud, underkastade sig djefvulen, för att med sin rättfärdiga och syndfria själ lösköpa de syndiga menniskornas.
Men då han nedsteg till helvetet, var det endast för att predika hedningarnes själar förlossning.
Djefvulen fann sig bedragen, öfverlistad.
Han hade förgripit sig på en fullkomligt rättfärdig ande, på Guds egen son.
Härigenom fick Jesus magt öfver honom och kunde återtaga de under hans välde stående menniskorna.
Djefvulen var dermed öfvervunnen och Adams barn förlossade.
Af aposteln Pauli epistlar hemtade han bevis för homoiusions oomkullstötliga sanning, till hvars ytterligare bestyrkande han icke tvekade att bruka ett skarpsinnigt förståndsresonnemang, enär förståndet är en god gåfva, när man blott använder det i den för tillfället herrskande lärans tjenst, och icke missbrukar det till försvar för andra meningar, i hvilket fall det ännu i dag är förmörkadt, förvilladt, ett organ för djefvulen.
Den tillvägabragta försoningen, förkunnade Petros vidare, är öppen för enhvar, men blott i den rättrogna kyrkans famn, för den som genom tron tillegnar sig Guds sons rättfärdighet.
Djefvulen är icke längre verldens enväldige furste, men han är ännu en mägtig konung, som fortfarande kämpar mot den i kyrkan förkroppsligade Treenigheten.
Och han strider med framgång.
De heliga skrifterna vittna klart, att hans rike mot tidens fullbordan ånyo skall vara det öfvermägtiga, då Kristus återkommer, besegrar det, håller domen öfver onda och goda, öfver rättrogna och kättare, samt grundlägger det tusenåriga riket.
I denna kamp begagnar sig djefvulen hufvudsakligast af det menskliga förståndet.
I detta inblåser han en villoande, som lockar menniskan att utträda ur kyrkans mägtiga trollcirkel.
De olika meningarne äro hans verk.
Kätteriet är af honom.
Och tiden måtte vara nära sin fullbordan, ty kätteriet utbreder sig med gräslig fart öfver jorden.
Skapelseboken vittnar, att de fallne Guds söner, de onda andarne, närmat sig menniskornas döttrar.
Antikrist är son af djefvulen med en jordisk qvinna.
Han går omkring på jorden, infinner sig vid kyrkomötena, kläder sig i presterlig skrud och kallar sig med ett kristligt namn Athanasios.
Predikanten afbröts i början ofta af brusande bifallsrop och handklappningar.
Men dessa förstummades under talets fortsättning, ty Petros’ röst blef så genomträngande, hans vältalighet så öfverväldigande, som om han lånat ljungeldens sken och grafvens mörker till den tafla, han målade för den församlade menigheten, af Antikrists framfart och de yttersta tidernas förvillelser.
Åhörarne bäfvade.
Tusen bleka, förskräckta anleten voro riktade på talaren.
Hans mun var brännpunkten för de tusendes blickar.
Vid de uppehåll han gjorde, herrskade i rummet en hemsk stumhet, som i naturen efter ett åskslag, och menniskorna dernere i skeppens, deruppe i galleriernas halfskymning syntes förstenade.
Clemens, som var i talarens grannskap, hade kastat sig på knä.
Hans tårfyllda ögon voro riktade på de bundna Athanasianerna, med blickar, som varkunnade sig öfver deras fall och anropade dem att omvända sig.
Petros vände sig derefter omedelbart till de närvarande Athanasianerna.
Petros uppmanade dem att afsvärja djefvulen och den kätterska villfarelse, han ingifvit dem.
Petros bad dem besinna, att deras öde inom kort skulle vara bestämdt för evigt, att döden väntade dem utanför kyrkans murar.
Han fattade timglaset, som stod vid hans sida och påminde dem, att deras snart var utrunnet – att det sedan vore försent.
Han pekade på den rysliga gestalten, som hvilade framför altaret på den svartklädda katafalken, på honom, som de mördat – och vid hans ande, som nu med alla änglar, helgon och blodvittnen kring lammets tron förkunnade Guds ära och homoiusions sanning, besvor han dem att återvända till den enda saliggörande läran.
Medan han talade så, mumlade de bundne kättarne till hvarandra:
– Mod, mod!
Var stark i tron!
Förlossningen nalkas!
– Hustru, bäfva icke, hviskade en man till qvinnan vid sin sida.
– Se på honom!
Ingen fruktan i hans åsyn!
Han skall bevittna vår seger.
Vid en af hörnpelarne till tvärskeppet stod en man, hvars ögon oafvändt varit fästa på de bundne.
De hade i honom igenkänt den fremmande predikant, som uppträdt i kalkstensbrottet – Athanasios.
När Petros talade, var det icke till honom de lyssnade.
Från Athanasios’ läppar strömmade ord, ohörbara för alla andra, men ej för dem.
De lyssnade till honom.
Och när Petros uppmanade dem att med högan röst förklara sin öfvergång till
Homoiusion, svarade de med högan röst ett samfäldt nej.
Detta nej efterträddes af ett doft sorl från den församlade menigheten, ett sorl af häpnad och förskräckelse öfver deras hårdnackenhet.
Efter några ögonblicks tystnad sade Petros med sorgsen och allvarlig stämma:
– Herren skall icke tillåta, att hans lära försmädas.
Han håller stjernorna i sin hand, himmelen och jorden äro honom underdåniga, naturens magter äro hans trälar, han råder öfver döden som öfver lifvet.
Med under har han bevittnat sin sanning för våra fäder, och den kraft, som uppväckte enkans son i Nain, som uppväckte Lazarus och gjorde tecken genom apostlarnes händer, strömmar ovansklig med den helige Ande genom hans kyrka.
Kristtrogne, bestormen Gud med böner om ett under, på det att de förvillades själar må återföras från förtappelsens väg!
Bedjom, att jag, hans ringa tjenare, må blifva verktyget, som uppenbarar hans herrlighet!
Bedjom, att han, den helige, som dessa Bileams barn hafva slagit, må vittna sjelf inför sina mördare om sanningen!
Bedjom, såsom Elias, då han räckte sig trenne gånger öfver den döde pilten, och ropade:
Herre, låt hans själ återkomma i hans kropp!
Bedjom, som han, och vi skola, så visst som Elias, blifva bönhörda!
Petros lutade sig ned att bedja, och församlingen med honom.
Det blef dödstyst i kyrkan.
Äfven de lifdömde bådo – bådo, att den döde måtte resa sig upp, för att bevittna deras oskuld och deras förföljda läras sanning.
När slutligen Petros steg upp, blef detta signalen till hela församlingen att upplyfta sina hufvuden.
Man afvaktade med en obeskriflig spänning, med tillbakahållen andedrägt hvad komma skulle.
Presterna, iklädda sina högtidsskrudar, samlade sig kring
Petros och tågade mot altaret.
De ordnade sig kring katafalken.
Den äldste presbytern frambar ett kors och ställde det vid likets fötter.
Från galleriet öfver hufvudingången uppstämdes af osynliga sångare en högtidlig, sakta tonande hymn.
Derefter lade han sin ena hand på den dödes panna, den andra på hans hjerta, upplyfte sina ögon mot höjden och sade:
– Herre Allsmägtige!
Låt i dag din allmagt uppenbara sig till ditt namns ära och till vittnesbörd för din sanning!
Herre allsmägtige, låt vår tro icke komma på skam!
– Amen, amen! instämde församlingen.
Efter dessa ord lutade sig Petros ned öfver den döde och ropade med hög röst:
– I den heliga Treenighetens namn besvärjer jag din själ att åter lifva denna hydda, som hon lemnat!
I den heliga Treenighetens namn besvärjer jag din ande att åter tala genom denna förstummade mun!
I namn af honom, som bräckte dödens udd och sprängde grafvens port, besvärjer jag dig, Simon – vakna!
Sedan Petros uttalat dessa ord, drog han sig några steg tillbaka.
De öfriga presterna fördelade sig åt ömse sidor, så att utsigten för åskådarne blef fri.
Man bidade med andlös spänning hvad komma skulle.
Mellan flikarne af de skyar, som uppstego ur rökelsekaret, sågs den dödes orörliga ansigte.
Vid detta voro åskådarnes blickar naglade.
Man tyckte sig se hvad inbillningskraften föregycklade: än det ena, än det andra tecknet till återvändande lif – en rörelse af ögonlocken, en ryckning af munnen under det långa, öfver bröstet liggande skägget – men i nästa ögonblick var illusionen försvunnen.
Han låg der orörlig, med stelnade drag.
Den mägtiga Döden trotsade de trognes brinnande böner.
Förstörelsens naturmagt ville icke släppa sitt byte; han ställde den lag, han fått ifrån begynnelsen, mot bönens kraft, och Skapelsens Herre syntes tveka.
Dock, plötsligt förvrides den dödes anletsdrag på ett sätt, som borde väcka fasa hos de församlade, om ej detta våldsamma muskelspel på osvikligt sätt bebådat bönhörelsen, lifvets återvändande i de stelnade lemmarne, det väntade underverket till trons och sanningens bestyrkande.
Den slappa ansigtshuden ömsom spännes, ömsom fördjupar sina fåror; ögonen öppna sig med en glasartad blick, i hvilken död och omedvetenhet ännu herrska, men som hastigt genomskimras likasom af en eldslåga, det nytända lifvets återsken.
Öfver kyrkan utbreder sig, i trots af den ymniga rökelsen, en lukt af brändt kött, en obehaglig, stinkande lukt, som alla känna och alla tillskrifva andedrägten af Dödens flyende onde ängel.
Simons armar röra sig på bårtäcket, hans hufvud vänder sig, han reser sig upp, ser sig omkring, för handen till sina ögon, lik en, som vaknat ur en dröm, och hans läppar röra sig.
Men talar han, det höres icke, ty kyrkan uppfylles af församlingens jubelrop.
Petros stiger fram till den återuppväckte och lägger sitt öra till hans mun.
Derefter fatta presterna på hans vink katafalken, lyfta den på sina skuldror och bära den med Simon till ett vid tvärskeppet beläget, för presterskapet afskildt rum.
Petros uppmanar församlingen att tacka och lofva Herren.
Han sjunker på knä och leder med sken af brinnande andakt församlingens böner.
Derefter uppstämmes en segerhymn: jubelsången om Kristi seger öfver döden.
När denna slutat, förkunnar Petros, hvad den återuppväckte hviskat i hans öra: han hade vittnat om Homoiusions sanning, med ord, som en gång kunna höras, men icke mer återgifvas, burna från lammets thron af ett till jorden återvändande blodvittnes ande.
Från hopen af de bundne kättarne hördes en röst som ropade:
På dem hade underverket gjort ett lika djupt skakande intryck som på den homoiusianska menigheten.
Men de tillskrefvo det sina böner, och de voro öfvertygade, att Simons läppar hade vittnat om sanningen af deras lära.
De å sin sida tillämpade på Petros allt hvad denne sagt om Athanasios och funno det icke besynnerligt, att en kättare, som förvrängde Mosen och profeterna, ej heller skulle tveka att förvränga utsagor från döde, som uppstigit ur grafven.
Undrets verklighet betviflade de icke.
De anade icke det djup af gudlöshet, i hvilka religiösa bedragare kunna nedstiga utan att bäfva.
För den tidens troende funnos inga eviga förnuftslagar, endast ett gudomligt godtycke.
Huru skulle de då fallit på en misstanka derom, att en dvaldryck här hade härmat döden, och att ett glödgadt jern hade återkallat lifvet?
Underverk af detta slag inom den kristna kyrkan vet historien tyvärr för många att omtala.
De hafva uppenbarat sig öfverallt, der hierarkiska afsigter förmält sig med dogmen om ett gudomligt godtycke, oberoende af de gudomliga förnuftslagarne.
De hafva uppenbarat sig sednast i mormonismen, det sista missfoster, hvarmed det oförnuftiga fasthållandet af gammaltestamentliga åsigter har öfverraskat verlden och straffat sig sjelft.
Athanasios’ och nicænska kyrkomötets anhängare, de bundne och lifdömde, som kallades kättare, läto således icke beveka sig att öfvergifva sin tro.
Med en sådan död följde ju martyrkronan, det bästa af det eftersträfvansvärda, det, för hvilket mången frivilligt hade sökt döden och med hänförelse kastat sig i hans armar.
Petros, representanten på detta ställe af den rättrogna, utaf de verldsliga lagarne erkända läran, uppbäraren af den herrskande kyrkans rättigheter och plikter, hade således fruktlöst användt öfvertygandets vapen.
Kättarne skulle före sin afrättning emottaga den heliga nattvarden och detta måste, för deras själars räddning, ske efter det homoiusianska ritualet.
I långa högtidliga toner ljöd igenom kyrkan sången om Guds lamm, som borttager verldens synder.
Petros och den äldste presbytern trädde inom altarrunden.
Hostian helgades.
Det heliga bordet väntade sina gäster.
Och dessa framfördes, några i sänder, med bakbundna händer af soldaterna.
De sträfvade emot, de sökte slita sina band, för att försvara sig, och när detta icke lyckades, kastade de sig till golfvet, för att låta sig släpa fram till altarrunden.
Deras förtviflan gaf sig luft i genomskärande rop, som förskräckligt blandade sig med den hjertgripande sången:
– O Guds lamm, som borttager verldens synder!
Framsläpade till altarrunden upplyftes de af soldaterna.
Petros befallde dem knäböja.
De lydde icke.
Soldaterna måste böja deras knän med våld och i denna ställning trycka dem ned mot altarbalustraden.
När Petros räckte dem hostian, mötte henne sammanpressade läppar, hopbitna tänder.
Personligheten anlitade det sista medlet att spärra sitt heliga område mot yttre våld.
Men emot detta medel fanns ett motmedel, nyligen upptäckt och redan flitigt användt, sednast af patriarken Makedonios i Konstantinopel.
Ett verktyg frambars, med hvilket de motspänstiges munnar uppbändes och hostian nedsköts i deras svalg.
Den förste, som underkastades detta våld, kände sina läppar knappt befriade från det ohyggliga verktyget, förrän han försökte utspotta hostian.
Men när detta icke lyckades, slog han sitt hufvud mot stengolfvet och utbrast i jemmerrop.
Under detta skådespel, värdigt helvetet och icke jorden, tonade genom hvalfven alltjemt sången om Guds lamm, som borttager verldens synder!
Bland presterna, som stodo i koret, visade sig en orolig rörelse.
Man såg i deras grupp en man, hvars ankomst öfverraskat dem och som nu, i trots af försöken att qvarhålla honom, skyndade fram till altaret.
Mannen var Theodoros.
Hans ansigte var öfversköljdt af tårar, men då han nu plötsligt höjde sin röst, ljöd den kraftig af harm och smärta.
Kommunionen afstannade.
Innan Petros hunnit besinna sig, hade från Theodoros läppar strömmat ord, som borde uppskakat hvarje samvete, talat till hvarje närvarandes förnuft.
I namn af Jesus Kristus, grundläggaren af kärlekens religion, i namn af en lära, bestämd att med ett gemensamt band omsluta alla menskliga skiljaktigheter, som vill helga menniskan, men ej döda det heligaste, oförytterligaste i hennes väsen, befallde han Petros att lossa de fångnes band, befallde han biskop och församling att nedkasta sig i stoftet och anropa om förbarmande den Gud, hvars vrede de samlade öfver sig, eller ville han, Theodoros, beväpna sig med Elias’ anda och kraft till att nedkalla eld från himmelen öfver deras hufvuden.
Medan han utsände dessa bevingade ord, hördes vapenskrammel från kyrkans tvärskepp, till hvilket dess bakport öppnade sig, och innan Petros hunnit gifva tecken att gripa den oförvägne talaren, voro den häpna, uppskakade församlingens ögon fästade på den hjelmbeklädda, spjutbärande skara, som inträngde i koret och omringade altaret.
I spetsen för soldaterna sågs prokonsuln af Akaja.
Han afbröt förrättningen vid altarrunden och gick Annæus Domitius till möte.
– Du här, min son?
Hvad har föranledt din så oväntade återkomst? frågade
Petros bleknande, men utan att förlora sin fattning.
– Jag har återkallats hit af det förfärliga upplopp, som började här omedelbart efter min afresa.
Jag frågar dig, Petros, hvem har anstiftat detsamma?
– Jag vet ej af något upplopp, endast af en straffdom, som mordlystna kättare sjelfva nedkallat öfver sina hufvuden.
Men här är det icke i sin ordning, att du frågar och jag svarar.
Jag vill veta, hvad som föranleder dig att infinna dig här med alla dessa.
Min son, har du haft underrättelser från Konstantinopel eller Antiokia?
– Ja, min biskop, från begge hållen.
Men detta heliga rum synes mig icke vara platsen att vidlyftigt afhandla sådana angelägenheter.
– Du har rätt.
Säg i korthet dina nyheter!
– De äro af den beskaffenhet, att de böra meddelas både dig och hela församlingen.
Om du för den skull tillåter mig att tala till din hjord ...
– Här?
Nej, min son.
Hvad du har att meddela församlingen måste här ske igenom min mun.
– Nåväl, säg församlingen, att kejsaren, bedröfvad öfver de passioner och theologiska meningsskiljnader, som sönderslita verlden, beslutat sätta en damm mot partiernas raseri; att han påbjudit verlden en allmän religionsfrihet och befallt, att en hvar, vare sig patriark, biskop, presbyter eller lekman, som hädanefter af theologiska eller andra skäl förgriper sig på en enskild personlighet, skall straffas såsom gemen förbrytare.
Säg församlingen, att kejsaren vid hårdt straff förbjuder begagnandet af ordet kättare, och att du omedelbart måste lösa de band, hvarmed desse olycklige blifvit bundna, emedan prokonsuln af Akaja är närvarande, för att i annat fall binda dig sjelf ...
– Håll, inföll Petros, – det språk du förer låter främmande i din mun.
Hvad än händt ... och jag anar det värsta ... så är inom dessa murar jag biskopen och du katekumenen.
Gå, ställ dig bland åhörarne!
Utanför kyrkans port är du prokonsul af Akaja, men icke här.
Här vore din rätta plats bakom de döpte.
Har kejsaren påbjudit religionsfrihet, så är denne kejsare icke längre Konstantins, utan en annan.
Men religionsfriheten bjuder, att ingen gudstjenst må störas, ingen helgedom skändas.
Hvad du har att förkunna må således ske efter gudstjenstens slut.
Då vilja vi äfven se, om verlden i sjelfva verket så plötsligt förändrat sig, att en embetsman ostralladt kan trampa lagen under fötterna, kan tillegna sig ett befäl öfver kejsarens trupper, hvartill han icke är berättigad, och befalla att lösa fångar, hvilka han sjelf förhört, funnit skyldige och dömt till döden.
– Min Petros, du bör märka, att här icke är tid att tala, utan att handla, inföll Annæus Domitius och skyndade att med återställande hand ingripa i det kaos, hvartill omgifningen hotade gestalta sig.
Prokonsuln och den beväpnade styrkans ankomst hade likasom blifvit förorsakad af Theodoros’ böner.
Sjelf var han derom öfvertygad, och medan de händer, som fattat i honom, för att rycka honom bort, släppte honom vid deras egares öfverraskning öfver soldaternas inryckande i koret, utsträckte han sjelf sin arm och pekade på desse såsom bekräftelsen på sin bönhörelse och Guds beslut att sätta gräns för de rysliga gerningar, som skedde i hans namn.
Bland de församlade Homoiusianerna uppstod den största förvirring.
Många stodo slagna af häpnad; andra trängde sig fram, för att höra hvad som var på färde – hvad prokonsulns ankomst och besynnerliga uppträdande betydde; andra åter stormade fram mot Theodoros, som med djerfva händer börjat lösa en fånges band.
Legionärerna, som emottagit förhållningsorder af prokonsuln, förrän de inryckte, försökte hålla menigheten tillbaka.
Det uppstod konflikter mellan dem och massan, som hotade öfvergå till blodiga uppträden.
Kyrkan genljöd af förvirrade rop.
Det var i detta ögonblick prokonsuln af Akaja steg fram i midten af koret och bjöd tystnad.
Presternas och soldaternas förenade ansträngningar, och massans egen nyfikenhet understödde hans befallning.
Sedan det blifvit någorlunda tyst i kyrkan, uttalade Annæus Domitius den mägtiga besvärjelseformel, som ensam var i stånd att åtminstone för stunden dämpa stormen.