Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes i början återhållna misslynne återkom så småningom med alla hennes öfriga fel i släptåget och snart vankades dagliga och stundliga utbrott deraf med hvilka hon, så till sägandes tycktes vilja pröfva, huruvida hennes Bonne Amies lugn verkligen var orubbligt.
Margareta, å sin sida, försigtig nog att ej låta inveckla sig i någon strid, hvarur hon icke var säker att utgå segrande, märkte vanligtvis icke Augustas dåliga lynne, eller ock undanröjde hon oförmärkt de skenbara anledningarna dertill, och der detta icke hjelpte, var tystnad och bortläggande af hvad sysselsättning de hade för sig, hennes enda förebråelse.
Besynnerligt nog, blef denna tystnad, beledsagad af Margaretas vid dylika tillfällen grufligt uppretande, emedan lugna och milda blick, alldeles odräglig i Augustas tycke, och hon yttrade en dag till sin Kammarjungfru, i hvilkens sällskap hon annars, sedan Margaretas ankomst, fann allt mindre och mindre behag:
„Mamsell Brinck och Mademoiselle Saint George blefvo åtminstone onda och grälade, och slutade alltid med att glömma hvad de voro onda för . . . . .
Denna Bonne Amie hvarken grälar eller blir ond.
Det är alldeles för horribelt.“
„Vet Fröken hvad, jag tror hon är både falsk och helig, och tror sig vara något präcktigt.
Vore jag som Fröken, bad jag Grefvinnan att bli af med henne.“ . . . . .
Sista orden af det goda rådet dogo bort på Kammarjungfruns darrande läppar, ty Margareta, som utan att höras, kommit in, stod nu framför de bägge språkande.
Vid hennes åsyn öfverhöljde en blossande rodnad Augustas kinder, i hvilkens själ något rörde sig, liknande samvetsförebråelser, men Margareta såg ut som vanligt, – det kunde således vara möjligt att hon ingenting hört.
Augusta smickrade sig dermed och utan att så noga veta hvad hon ärnade företaga stadnade hon i rummet, hvilket Kammarjungfrun hufvudstupa lemnat.
„Klockan är fem“ sade efter en stund, Margareta.
„Jag har ondt i hufvudet, jag kan icke läsa“ svarade Augusta.
Margareta såg på henne; Augusta träffades af hennes blick.
Augustas förskräckelse nyss vid åsynen af Margareta, samt det missnöje med sig sjelf och Kammarjungfrun, hon ej kunde låta bli att hysa, frambröt hos den retliga flickan såsom vrede.
Glömmande sig för första gången helt och hållet emot Margareta sade hon:
„Hvarföre ser Bonne Amie på mig?
Kanske Bonne Amie icke tror mig?
Det är en stor skam af Bonne Amie att tro att jag ljuger,“ kastade sig på en soffa, och en störtflod af tårar gaf nu luft åt hennes inre oro.
Konvulsiviska snyftningar och ryckningar, af hvilka Augustas fordna omgifning på det högsta uppskrämdes, följde på det första våldsamma utbrottet, och när dessa äfven något saktat sig, framräckte Margareta, som lugn och tyst åskådat hela uppträdet, ett glas vatten åt Augusta, hvilket hon så häftigt sköt ifrån sig, att det nära flugit ur Guvernantens hand.
En suck undfor denna härvid.
Utan att säga ett ord, ställde hon glaset på ett bord bredvid soffan och gick ut i det yttre rummet, lemnande sin vrångvisa Elev i en ensamhet, den hon, i likhet med alla på orätta vägar stadda, fruktade mer än allting annat.
Augusta hade hört Margaretas suck.
– Hon kunde ej uttyda den – men började tänka på sitt uppförande – för trotsig dock att för sig sjelf eller andra erkänna sina fel, beslöt hon att tillgripa sitt vanliga medel att döfva tid och tankar, nemligen en Roman.
Olyckligtvis hade hon förskaffat sig den hufvudverk, om hvars verklighet hon nyligen trott Bonne Amien tvifla, och hennes uppsvullna ögon och bultande tinningar tilläto henne knappt att skönja bokstäfverna i boken – hon begynte leds – känna sig högst olycklig, och slutade med att längta efter någons ankomst, om det än vore sjelfva Margaretas.
Denna hade ifrån det andra rummet noga följt alla hennes rörelser.
Hon såg att Augusta blifvit stilla och syntes fördjupad i allvarsamma tankar.
– Ännu ett qvart lät Margareta henne lugna sig, innan hon gick in till henne och sade, sättande på sig hatt och handskar:
„Det är så vackert väder, att jag går ut.
Det kunde göra Augusta godt, att följa med mig.“
„Om jag får, vill jag mycket gerna gå med Bonne Amie “ svarade Augusta sakta och ödmjukt, och var – något högst ovanligt – i ett nu färdig till aftåg.
Uppfostrare hafva orätt i att ej emellanåt med sina Lärjungar vistas i Guds fria natur, der det rent menskliga oförmärkt återtar sin öfvervigt öfver all förkonstling, som inom väggar och tak, så lätt insmyger sig äfven i de heligaste förhållanden på jorden.
Margareta visste detta och hade nu ytterligare bevis derpå, under en någorlunda lång vandring med sin Elev i den „dristigt sköna och majestätiskt vilda“ trakten omkring Winäs.
Det var den tid af året då sommarn ännu gerna kunde kallas Vår – denna tid, så härlig i Norden, att äfven Solen älskar att betrakta den.
Det började blifva afton.
– Icke ett löf rördes, och likväl uppfylldes luften af balsamiska ångor.
– Med ett ord, det var en helig qväll, och menniskan kunde icke förblifva det enda oheliga deri.
Farorna försvunno ur Augustas panna; hennes mulna blick klarnade; leenden återkommo på hennes läppar – hon kände behof af att närmas Margareta, och ett stilla samtal egde rum, hvarunder dagens mindre angenäma händelser å ingendera sidan vidrördes.
Augusta ville nog gerna hafva bett om förlåtelse, men hon visste icke huru tillkännagifva denna åstundan.
Ingenting hade hon sagt, när de återkommo hem, men hon tyckte inom sig, att hennes nuvarande Bonne Amie, eburu ej lik de förra – var mycket beskedlig.
Hon tyckte så än, när hon lade sig, sade Godnatt – kunde dock icke få fram något undskyllande ord, fastän otaliga inledningar till den svåra saken korsade sig i hennes hjerna.
– Slutligen trodde hon, det Margareta somnat från alla ursakanden – hvilka således måste uppskjutas till morgondagen – och hon ämnade sjelf också försöka att sofva, när en blixt belyste rummet med sitt hemska sken och borttog all sömnaktighet ifrån henne.
Ett allvarsamt åskväder hade dragits ihop öfver Winäs.
Augusta låg länge och såg de blekröda blixtarne, samt hörde åskans dofva mummel, och den besynnerliga susning, hvarmed luften helsar detta härliga fenomen.
Ifrån sin spädaste barndom hade hon varit rädd för åskan och hennes räddhåga blifvit underblåst – likasom alla hennes öfriga svagheter.
För henne, van att vid dylika tillfällen samla halfva huset omkring sig, att hafva en mängd ljus upptända i rummet, på det blixtarne icke måtte ses, m. m., var det grufligt att, som hon trodde, ensam uppbära tyngden af en så förfärlig natt.
„Är Bonne Amie vaken,“ frågade hon slutligen, då hon ej mer var i stånd att i tystnad framhärda.
Margareta svarade Ja.
Efter en stund frågade Augusta åter:
„Är Bonne Amie icke rädd för åskan.“
„Det är jag ej och har aldrig varit det,“ blef svaret.
– Åskan hade närmats betydligt.
Slag följde på slag och blixt på blixt och ett våldsamt regn hotade att sönderpiska fönsterrutorna i rummet.
Augustas räddhåga hade stigit till sin höjd.
„Om jag icke varit ond på Bonne Amie i dag, så vore jag kanske icke heller rädd“ utbrast hon i sin ångest, och dessa ord voro knapt utsagde, förrän en blixt uppfyllde rummet, och ett förskräckligt dunderslag tycktes uppskaka det gamla huset ur dess grundvalar.
– Åskan hade slagit ner på en af gårdens åskledare.
Alldeles utom sig flög Augusta upp, bort till Margareta, kastade sig på hennes säng och tryckte sig krampaktigt intill henne, som utan att fästa sig vid hennes uppskrämdhet sade till svar på hennes sednaste yttrande:
„Är det blott derföre Augusta är rädd, så tänker jag det framdeles ej skall blifva svårt för Augusta att öfvervinna sin räddhåga.“
„Bonne Amie, Bonne Amie, kalla mig du igen som i förmiddags,“ sade den skälfvande flickan och lindade sina armar omkring Guvernantens hals.
– Augusta var af naturen utomordentligt behaglig och denna bön framförde hon på ett sätt, som rörde Margareta.
Denna insåg dock, hvilken del flickans egoistiska fruktan hade uti hennes ånger och att det icke var värdt för mycket lita på dess varaktighet.
I ställe för att under Augustas nuvarande exalterade tillstånd taga löften af henne, dem hon efter åskans försvinnande skulle finna omöjligt att hålla, strök Margareta, hennes yppiga bruna lockar ur ansigtet och klappade henne lindrigt på hufvudet – hvilken af Margareta sällsynta smekning gjorde djupt intryck på Augusta, som utropade kyssande flere gånger Guvernantens hand: „Bonne Amie håller väl ändå litet af mig!“
„Derom hoppas jag nog kunna öfvertyga dig mitt barn,“ svarade Margareta och Augusta tyckte det hon var alldeles icke rädd mera.
Åskan hade också aflägsnat sig mycket, ovädret var stilladt, hvarföre Margareta rådde sin Elev att åter begifva sig till sin säng, der hon ändtligen somnade från dagens alla mödor och besvärligheter.
Visserligen förutsåg
Margareta, att den lätt hänförda Augusta, oaktadt detta uppträde, snart åter skulle blifva ond på Bonne Amie, – men hon var glad att veta det någonting redan talade för henne i Elevens hjerta, och ansåg sig i följd deraf, halfvägs till målet.
Hon bedrog sig ej, ty fastän åsknatten fort tycktes blifva bortglömd, och oberäknadt många fall och återfall af Augusta i sina fordna vanor, blef Margaretas inflytande på henne allt mera stadgadt.
– När Margareta vistats ett halft år på Winäs var Augusta redan icke mer som fordom.
– – Men i stället att ingå i detaljerna af hennes förbättring torde det här tillåtas att göra reda för huru, och efter hvad grundsatser Margareta handlade att tillvägabringa den.
Fordom i sin rike Faders gästuppfyllda salar, hade Margareta hört omtalas sannolikheten af ett gemensamt stamspråk för jordens alla tungomål.
Lemnande bevisen för och mot dess tillvaro åt de Lärde, åtnöjde hon sig med att tro, det ett urspråk finnes, hvarpå Gud tilltalar menskligheten.
På detta hade alla tiders Vise stafvat och der de lyckats i sina sträfvanden, alla hoplagt samma ord, hvilkas få, öfversinligt enkla ljud de sedan upprepat för den, på resultatet af deras arbete väntande menniskomängden, – – med denna Tro i sin själ hade Margareta, utgående i verlden, der blickat omkring sig.
Hon hade sett barndomen, „knäböjt för dess oskuld,“ och i sitt hjerta upptagit barnens bön:
Inled oss icke i frestelse, som strålar ur deras blick hvar gång de, väntande hjelp, glädje eller upplysning af de Stora, ställa sig framför dessa, som endast alltför ofta afspisa dem med isande hårdhet, mördande liknöjdhet, eller förderfvande klem.
Hon hade sett rysliga, nästan otänkbara följder af denna böns missförstående, och ömkat det svaga menniskoslägtet, som ifrån första dagen af sitt vistande på jorden intill den – sista, inom sig bär möjligheten af fall, – men denna känsla af medömkan, förenad med en hos Margareta orubblig Tro på Skaparens Förbarmande godhet, hade ledt henne bort att nedfalla tillbedjande för Korsets Hemlighet, och med detsamma uppenbarat de menskliga Lärarnes åliggande, att utsöka hvad munart deras språklärande, deras alltre’n språkförbistrade bröder förstå eller tala, och för dem uttyda Guds Ord, hvilka, ehuru blott en gång, fullkomligt rent uttalade på jorden, dock det runda klotets alla, med lefvande Anda begåfvade invånare skulle kunna fatta och sig tillegna.
Någon har sagt att man måste känna målet förr än banan.
Sådant var åtminstone fallet med Margareta, hvilken likväl ej dröjde att åt sig upprödja en väg, den hon, sexton år gammal beträdde, på egen begäran af sin förträfflige Fader anställd såsom Heddas Guvernant.
På bägge systrarnas bildning hade den efterföljande tiden en genomgripande inflytelse.
Bland det hufvudsakligaste Margareta lärde, under sitt på en gång allvarliga och förtroliga umgänge med den älskvärda, Margareta dock i själs och snillegåfvor underlägsna Hedda, var att icke blott i tanka och ord, utan äfven i gerning vörda sin Elevs Individualitet – det svåraste vanligen för Lärare, hvilka icke dess mindre egentligen aldrig borde, aldrig skulle låta sin personlighet skymma undan de åt Lärjungen ämnade strålarne från en Sol, mäktig att upplysa alla, värma alla efter en hvars särskilta behof.
Men om Margareta understödd af Föräldrarnes råd och dåd, af Systerns oskuldsfulla, rena sinnelag lyckats i sin vård om henne, om Hedda Aldén, hvilken kanske, född under en annan stjerna, blifvit en svag, lättsinnig och vankelmodig varelse, nu alltmer utvecklade sig till en redbar och pålitlig qvinna – af allt detta hade Margareta blott lärt känna de ljusa sidorna af uppfostrare-lifvet.
De öfriga återstod det henne att få kunskap om på Winäs, der allt tycktes hafva sammanträffat till hennes nya Elevs förstöring.
Augusta C. var enda dotter af Föräldrar, hvilka, utom henne, af en talrik familj endast fått behålla sin äldsta Son, och med oinskränkt kärlek omfattade henne, hvars lif de önskade göra så sorgfritt på jorden, som om denna vore – sjelfva Paradiset.
De glömde att det onda inkommit i verlden der det under mångahanda skepnader insmyger sig hos menniskan; de sökte allenast ifrån yttre bekymmer befria sitt barn, och tänkte ej, att icke blott stormar och frostnätter, utan äfven en inifrån gnagande mask kan borttaga blommornas fägring, och jemna dem förvissnade, med marken.
Väl kunde deras dotter kallas en blomma.
Hennes skönhet, hennes naturliga älskvärdhet gaf henne rätt dertill; men i hennes tidigt yttrade nyckfulla, oroliga lynne och lätt till ytterligheter uppdrifna sinne, hade Försynen nedlagt en varning till
Föräldrarne om vådan, att låta denna ömtåliga planta alltför fritt utveckla sig.
Den blef ouppfattad och Augusta förfors.
På henne vid åtta års ålder kunde redan Föråldrarne icke i ringaste mån verka.
De måste söka ombud emellan sig och sitt barn.
Då remnade den bofälliga byggnaden.
Augusta van att se allt hänföras till sig, hade helt enkelt betraktat sin vilja som den medelpunkt, kring hvilken det hon kände af verlden hvälfdes.
– Hennes Guvernanter började tala om Ondt och Godt; men då de, den ena efter den andra, tilläto eller måste passivt medgifva, att Eleven gjorde hvad de förklarat orätt vara, blef det allt värre och värre med denna, hvars af Guvernanterna uppväckta samvete, utan att förmå något öfver hennes otyglade passioner, i längden alstrade ett odefinieradt missnöje med allt, som undergräfde hennes helsa, hvarpå följde, att sjuklighet, egentligen en verkan af hennes dåliga uppfostran, åter blef en orsak dertill.
Så stodo sakerna, när Margareta ankom.
Hennes klara, oväldiga blick hade snart genomträngt C–ska familjens förhållanden.
Den betänkliga rubbning ur dess första fysiska och moraliska jemnvigt, som redan föregått hos Augusta, upptäckte hon oförtöfvadt och med en smärta, den der nära stegrades till bäfvan, då hon rätt hunnit utröna huru djupt det Onda tärt sig in i Augustas hjerta, som också af de flesta redan förklarades ohjelpligt förderfvadt.
Men Margareta fällde icke modet.
Hon trodde, att när en fullväxt syndare kan stå upp och gå till sin Fader, måste barnet, äfven det i synd halft utvecklade, kunna göra sammaledes – hon insåg att det första, det angelägnaste i afseende på hennes Elev, var att mot dess i och med sig sjelf sönderfallande
Väsen uppställa någonting fast, någonting orubbligt, der alla stolta böljor måste sätta sig, och stilla och under ytan arbetade hon på detta någontings uppbyggande.
Qvinnan måste lita på någonting, det vill säga tro.
Ett innerligt behof af tro, eller såsom det vanligen kallas, af stöd, yppar sig derföre redan hos den späda flickan.
Beklagansvärd den, som icke finner något föremål att höja sina blickar till, hos hvilket hämta lugn och styrka och säkerhet.
Hennes första villrådighet sprider kanske sin förslappande verkan igenom hela lifvet, och dess fullmogna frukter heta sanningslöshet och egoism.
Augusta hörde till dessa beklagansvärda.
Af naturen vacklande, ej stödd af sina Föräldrar, som från sitt barns ledare, förnedrat sig till dess smickrare och verktyg – okunnig om annat än att allt kunde kullkastas eller åtminstone skakas af invändningar – dertill utrustad med en inbillning, af hvilken gränsen mellan verklighet och ickeverklighet lätt öfverskreds, hade hon småningom blifvit egoistisk, opålitlig, osann, och sedan kroppskrafterna äfven börjat svika, nästan alldeles förbryllad.
– – Och hvad vore väl barnet, hvad vore den fullvuxne utan sanning, utan Tro.
Försöken att uttänka det J, som törhända ären hågade att förneka den grundsten, hvarpå menniskans värde hvilar, och J varden finnande, att någonting gifvit, någonting evigt måste vara och af oss erkännas, om vi ej skola förgås i elände.
– Om detta någonting vittnar ju också barnets första leende emot dess Moder – Deri är redan fröet till Salighet.
Finge det alltid uppblomstra!
På detta någonting, på denna lyftande punkt utom menniskan, olika benämnd, emedan olika uppfattad, hade Margareta ett namn, men hvilket hon icke nämna vågade för sin Lärjunge.
För dennas förstämda, dallrande själ, var det Högsta för Högt, det Bästa för Godt, det Obegripligaste alltför Obegripligt.
Augusta måste bringas till att ana det.
Hon måste nödgas till aktning, förtröstan och kärlek, men föremålet för dessa känslor, i deras första uppspirande måste vara synligt – att så säga handgripligt.
Margareta insåg det hon fick vara detta föremål.
– Frimodigt, men ödmjukt, aldrig glömmande det mål, hvartill hon sjelf blott var medel, sökte hon tillvinna sig Augusta – på hvad sätt är redan antydt i förra kapitlet.
Margareta undvek sorgfälligt att komma i uppenbar strid med henne.
Allt hade då varit förloradt, alldenstund Augustas Föräldrar icke tvekat att uppoffra dotterns framtida sällhet för hennes ögonblickliga behag, och Margareta å sin sida, oaktadt allt saktmod och fördragsamhet, just för Elevens skull, ej var sinnad att bortgifva en hårsmån af sin värdighet.
För det mesta gick hon också i allt, mycket för rakt på sjelfva saken, för att uppehålla sig vid dess tillfälliga yttringar.
Då af ett ondt träd icke kan komma god frukt, kan man icke heller billigtvis af ett sjelfviskt, sanningslöst hjerta vänta godhet och uppriktighet, eller ihärdighet samt sjelfbeherskning af ett nyckfullt, förklemadt sinne – så tänkte Margareta, förvånades icke engång öfver Augustas vildaste utflygter, utan sökte blott till en början göra dem så sällsynta som möjligt.
Augusta hade såsom alla menniskor, stundom ljusare ögonblick; dem brydde
Margareta sig icke heller om att framkalla, ty änskönt de, under deras feberaktiga uppflammande uppdagade stora, fastän missledda naturgåfvor hos den unga flickan, voro de henne icke nyttiga, då öfverretning och förslappning gerna räcka hvarandra handen, och då dessutom lugn nödvändigt måste anskaffas, om ej äfven hennes fysik helt och hållet skulle upprifvas.
Lugn trodde Margareta heta frid, när det är klädt i högtidskläder, och frid finnes ej hos edsbrytaren.
Hvartill gagnar det alltså, att af någon utan välde öfver sig sjelf, locka löften, dem han ej skall hafva kraft att hålla.
Vet man då ej, att menniskan, huru djupt hon än må vara sjunken, alltid kan sjunka djupare, vet man icke, att menniskan, vid hvarje nytt bevis på sin egen föraktlighet, måste alltmer förhärda sig, om hon ej skall erkänna sig usel?
O att man betänkte detta, aldrig tvunge någon att förlika sig med sina fel, ty „hela den men„niskan måste blifvit grund och kal, som kan „säga till sig sjelf, och dervid förblifva obe„kymrad!
„Jag är ingenting, jag vet ingenting, „jag tror ingenting.“
Margareta hade behjertat detta – ansåg derföre vådligt att öfverbevisa sin Elev om dess talrika brister, och lät henne, när hon emellanåt greps af någon sådan öfvertygelse, såsom det syntes, på egen hand äflas dermed.
Men undertiden var
Margareta en så lugn åskådarinna af dessa bristers synbara framträdande – hon tycktes dervid beklaga
Augusta så mycket – hon var så mild, men sig ständigt så alldeles lik, – Augusta så nära, men likväl så helt och hållet utom hennes attraktionssfer, att Augusta slutligen började finna, det hennes vänliga, ja vänligaste Guvernant var ett af henne fullkomligt oberoende Väsende.
Denna upptäckt förvånade Augusta ofantligt, och i anledning deraf visste hon sedan en lång tid icke, om hon var ond på sin Bonne Amie, eller ock rädd för henne.
Lyckligtvis var Margareta så innerligt, så hjertligt god, att något rimligt skäl till vrede ej kunde framskaffas.
Augusta måste finna sig vid att vara rädd för den Mamsell, som blott var kommen att läsa med henne.
Den kloke Dumbom lär nog, fastän hans Biograf ej upptecknat det, – hafva sagt, att den som är rädd, ej är modig.
Icke heller månde han, (den rädde) inom sig hysa synnerliga föreställningar om sin dråplighet.
Åtminstone fick Augusta sällsamma tankar.
– – Så högst betydande, som hon förr trott sig, torde hon nog icke vara – hon blef ju liksom blyg vid blotta åtankan af Margareta.
– Blyg är man för Främmande, så länge man icke känner dem – månne hon ej kände Margareta?
– Var ej denna som alla andra, åt, drack, sof, talade äfven, fastän just icke så särdeles mycket?. . .
Visserligen var Margareta lik andra menniskor, – men – – egentligen grufligt lik sig sjelf.
– Hur kunde hon alltid tycka om detsamma?
Hur kunde hon komma ihåg allt hvad hon sagt, och alltid säga detsamma?
Hvarföre blef hon aldrig ond, aldrig ledsen?
– – Hur kunde man vara blyg för henne, och ändå finna sig allrabäst i hennes grannskap?
– Hvarifrån allt detta?. . . .
Dessa in i hvarandra länkade tankar och frågor hade långsamt – större delen af ett år förflöt derunder – och Augusta sjelf ovetande, ledt henne dit, der hon väntades af Margareta, som med en Moders ömhet skådat den unga flickans första steg sig till mötes, och måst använda all möjlig sjelfbeherskning för att qvarstadna på sin en gång intagna plats och ej ila till den vacklandes hjelp.
Augusta var nu kommen till en fråga, hvars svar, en dag utletadt, skulle föra henne vida – hädanefter vandrade Guvernanten troget bredvid sin Elef.
V. KAPITLET.
16 Okt. 1815.
Min godaste Margret.
Min näst Mamma och dig bästa Vän (på jorden förstås) Gudfar R., var här i går och sade att om jag så ville fullskrifva ett helt ris papper till dig, skulle han taga det med sig, då han, den lyckliga menniskan!! på sin uppresa ämnar hälsa på dig, och du kan se af medföljande lunta om jag begagnat hans tillbud.
Han sade äfven att han skulle berömma mig för dig, hvilket jag försäkrade vore öfverflödigt, efter jag sjelf i mitt bref tänkte göra det, och dessutom i mina skrifvelser aldrig underlät den der nödvändiga formaliteten.
Jag skyndar således att anföra:
1:o Alla flickorna i min afdelning utmärka sig genom sedigt och ordentligt uppförande samt nit vid sina sysslors förrättande, hvilka nu väl inskränka sig till stafning och stickning, men så är det en god början alltid, och jag skulle rätt gerna kunna låta dem läsa B–A–BA för dig, och visa dig deras i verk varande strumpor och strumpeband, och då till och med låta dem intyga att jag, af vördnad för och hugkomst af en viss Margaret, städse låter dem under min tillsyn, sjelfva upptaga hvad maskor de haft det stora missödet att fälla, i ställe för att i egen hög person åtaga mig det besväret, fastän detta, som du vet, både vore roligare och ginge fortare för sig.
2:o Är jag lika rödblommig och munter som när du var hemma.
3:o Mamma sade härom dagen, men – nej, det kan jag icke skrifva.
Hon sade bara någonting, som gjorde att jag i mitt hjerta välsignade dig, hvilken jag ändå till stor del har att tacka för det hon sade.
4:o
Jag vet ej hvad språk jag skall bruka att få dig att begripa huru mycket jag håller af dig, och det förtjenar beröm, när jag likvisst, likväl, det oaktadt, vet, att jag aldrig kan blifva så bra som du.
Ja, ja, när jag rätt betraktar saken, borde jag vara afvundsjuk på dig och puttra och grina illa, men det är nu så en gång min ädelmodiga natur att glömma, öfverse och förlåta.
Tillåt att jag af idel blygsamhet här afbryter mitt på långt när icke fulländade Äreminne. . . . .
I går var min namnsdag som du väl vet, om du ser efter i Almanachan.
Gudfar, som förmodligen hittat på att komma just den dagen för att hafva ett vackert skäl till presenter, gaf mig många penningar att göra hvad jag ville med.
Också är vårt yttre rum så trefligt i dag, ty der står en ländstol, nästan alldeles lik den, som Mamma tyckte så mycket om i Stockholm.
Ser du, till den tog jag ej af dina pengar.
Jag skall väl också någon gång hafva roligt jag!