Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dylika episoder, för flyktiga och för litet påtagliga för att kallas scener, inträffade oftast efter de Säfveska sittningarne.
Den spänning, i hvilken Wanda lefde under dessa timmar, det stormande känslolif, som brusade inom henne och skulle döljas med ett skämt eller under ett likgiltigt ansiktsuttryck, medförde helt naturligt en reaktion af trötthet och nervretlighet, som kom till syne under sammanvaron med mannen och så småningom fick henne att inse, att dessa scener voro för upprifvande, att det enda hon hade att göra var att afbryta dem eller rent af göra ett slut på dem.
— Några dagar efter den Mazèrska balen skickade hon sitt andra återbud till Säfve, hvilket följdes af flera.
Hon var outtröttligt uppfinningsrik i att hitta på förevändningar, något som framkallade hennes mans protester.
Hvarför kom inte Säfve, hade han suttit igår eller förgår, skulle han komma i morgon?
Wanda kände sig hart när förtviflad.
Det var oerhördt att behöfva strida både mot sig själf och honom.
Var han då blind?
Hon ville skrika: ser du då intet, märker du då intet!
Sök inte öfvertala mig att ta’ emot honom för att timme efter timme studera hvarje drag i hans ansikte, hvarje skiftning i hans ögon.
Under dessa sista veckor hade Wanda också envisats i att neka antaga några bjudningar.
Hon skyllde på illamående, hon var sjuk.
Det var först i dag, Kurt lyckats öfvertala henne att följa med på en supé.
Det gick ej an att draga sig undan på det viset utan att ge anledning till prat, hade han sagt.
Och besynnerligt nog tycktes det vara detta, som förmådde henne att ej skicka återbud i sista stund, hvilket hon brukade göra.
Men hon hade varit i ett så uppjagadt och nervöst tillstånd hela förmiddagen, att det samtalsämne, hennes man började strax vid sin hemkomst, nära nog gjorde henne oförmögen att uppfylla sin föresats.
— Har inte Säfve varit här i dag?
Det är ju onsdag.
Wanda stod framme vid det utbyggda fönstret, hon höll på att binda upp slingerväxterna, som hade trasslat in sig, och det dröjde ett ögonblick, innan hon svarade:
— Nej, jag skickade återbud.
Jag är fri från influensan, men jag kan inte måla.
— Du målade ju i går på något annat?
— Ja, men det är som förgjordt med det där porträttet.
Det vill inte gå, inte alls.
Jag har förtagit mig på det, jag kan inte få något utaf det.
Det är bäst — det lät, som om hon hastigt fattat ett beslut — det är bäst att alldeles låta vara, inte alls tänka på det.
Du får åtminstone ge Säfve ordentligt besked och inte hålla honom för narr.
Han blir stött på dig, det är en ömtålig herre.
Wanda höjde lätt på axlarna.
Ja, jag skall säga till honom i afton.
Det är till stor del därför jag går.
Det kändes skönt att få säga något, som var fullkomligt sant!
Stor supé hos Edbergs, hela deras umgänge.
De båda kompanjonerna med sina fruar möttes i tamburen.
Fru Säfve talade med Kurt, och Wanda hörde henne säga:
— Ja, jag har min hufvudvärk, jag borde egentligen inte varit här, men Konrad öfvertalade mig.
Och hur mår fru Kurt?
Se där, god afton — hur står det till?
— Tack bra, svarade Wanda.
Hon stod till hälften vänd från de andra, betjänten hjälpte henne af med pälskängorna.
— Är du inte färdig, det var märkvärdigt, hvad du är långsam i dag, sade Kurt, i detsamma Säfves gingo in i salongen.
Hon ångrade, att hon inte hade hälsat på honom, medan han ännu var kvar därute, det hade varit så mycket lättare, men hon hade ej kunnat förmå sig att göra det.
När hon kom in i salongen, behöfde hon ej se sig omkring för att veta, hvar han stod.
— Jag måste säga något, tänkte hon.
Det hon läst öfver var som bortblåst, försvunnet.
När hon kom fram till honom, räckte hon honom handen och sade:
— Det var länge sedan, vi sågo hvarandra.
Han kvarhöll hennes hand i sin ett ögonblick.
— Ni har varit ond på mig, det har jag nog förstått.
Hon svarade ej, skakade blott på hufvudet.
— Jag vill gärna tala med er ett ord sedan — om porträttet.
Jag går in till ungdomen, sade hon så hastigt.
I det inre förmaket hade de unga flickorna och deras uppvaktande kavaljerer slagit sig ner.
Wanda blef väl mottagen, hon var en stor favorit.
Hon kom ej heller för att störa utan satte sig genast ned framför den stora, redan uppslagna portföljen, som innehöll fotografier, samlade under familjen Edbergs många resor.
Hon tog fram den ena efter den andra, gjorde några glada och humoristiska kommentarier, interfolierade med egna reseminnen.
Snart hade hon en grupp ungdom samlad omkring sig.
Hon var ovanligt liflig och talande med något febrilt öfver sig, som kom henne att spritta till och vända sig om, hvar gång någon trädde in i rummet.
Hvem var det nu?
Jaså, bara fru Kronfelt, fru Lemke och fru Säfve.
De ställde sig bakom hennes stol, alldeles bakom.
Det var något, hon aldrig kunde finna sig i, i afton gjorde det henne så outhärdligt nervös, att hon måste säga:
Någon af herrarne får skaffa stolar!
Ungdomen såg ganska misslynt ut — det var inte meningen, att alla fruarna skulle slå sig ner hos dem.
— Här ha vi hela Ludovisi samlingen, tror jag, fortsatte Wanda.
Åh, den är gudomlig!
Galliern och hans hustru och — generar ljuset er, fru Säfve?
Då sätta vi på skärmen, det är jag, som tagit bort den, men ni, som har hufvudvärk, så där ja.
Och här ha vi henne, jag inte kan tåla!
— Hvem är det? utbrast Karin Edberg, skrattande.
Juno Ludovisi, det är omöjligt!
— Inte bara Juno Ludovisi. Jag kan inte tåla någon Juno.
Jag har alltid haft aversion för henne, när jag i muséerna råkat på henne bland Olympens andra stämningsfulla, poetiska gudar och gudinnor.
Det är som om hon inte hörde dit, hon är prosan och jordbundheten personifierad.
Se på den där egenrättfärdiga, själftillfredställda minen, säger den inte, hos mig kommer aldrig någon gudomlig eller mänsklig oförsiktighet i fråga, jag har alltid rätt.
— Jag förstår inte, hvad ni menar, sade Eleonore.
Har ni aversion för henne, därför att hon har rätt?
— Ja, jag har inte så mycket auktoritetstro, att jag dyrkar en själfproklamerad ofelbarhet.
Tror ni, att man någonsin kan utveckla sig till något större eller mera förstående, om man är så belåten med sig själf, som hon där.
Och när man ständigt tronar i Olympen, aldrig stiger ner bland de dödliga, icke förstår sig på nyanser och stämningar utan är idel köld och stelhet, hur skulle man då kunna vara annat än junoniskt korrekt, jag kallar det inte dygdig!
— Är det nu heller inte bra att vara dygdig? frågade Anette Lemke.
Kunde det vara möjligt, att fru Kurt visste, att Eleonore bland vänner och bekanta gick under namnet Juno.
Det var knappt möjligt, men märkvärdigt var det, att allt Wanda sagt slog in.
Och ändå föreföllo hennes yttranden fullkomligt oöfverlagda, det ena infallet jagade det andra.
— Det vill säga, hon tror, hon har rätt, alla hålla med henne.
Men tänk på Jupiter!
— Kom ihåg, att det är unga flickor närvarande, sade Eleonore i varnande ton.
— Jag skall ingenting farligt säga, men ni kan inte tro, hur hon alltid sysselsatt min fantasi.
Wanda var formligen bortryckt af sitt ämne.
Kinderna hade fått färg och ögonen strålade.
— Hvad det är ofint att vara så passionerad, tänkte Eleonore.
— Jo, ser ni, Jupiter är en konstnärsnatur, han kan inte känna sig lycklig i kälkborgerliga omgifningar.
Och så ströfvar han omkring på jorden och råkar Leda, Io, Danaë, Alkmene, hvad de allt heta, de unga varmblodiga människobarnen, som äro så olika Juno som väl möjligt.
— Se Ovidii metamorfoser, sade en röst bakom Wanda.
Det var Mazère.
—Var så god, jag tänker inte ingå i några detaljer.
Det är inte Jupiter, jag vill försvara, jag vill bara förklara min aversion mot Juno.
Honom förlåter hon alltid på det lättvindigaste sätt i världen och tänker i stället ut de mest raffinerade straff åt de stackars små flickorna.
Så snart hon förgjort, förstört eller förvandlat dem, tar hon den otrogne gemålen till nåder igen.
Det måtte väl inte ligga någon gudomlig storslagenhet eller kvinnlig stolthet i ett dylikt handlingssätt, åtminstone tycker inte jag det!
Går ni redan, fru Säfve?
Åja, här är bra varmt.
— Jag har fått nog af mytologi, sade Eleonore till Alma Kronfelt, då de kommo in i salongen.
Hvad hon pratar och går på!
Wanda hade låtit Junoämnet falla och gått fram till fönstret.
Säfve stod bredvid henne.
Det var han, som började.
— Ni ville tala vid mig.
Om porträttet.
— Skall jag komma i morgon?
Vet ni, jag får afstå från att måla er, det går inte.
Jag bara tröttar er, och jag får inte fram det jag vill.
Han svarade ej på detta.
— Om ni ville säga mig, på hvad sätt jag sårat er, sade han plötsligt.
Jag har inte talat med er sedan dagen efter er middag — vet ni, hur länge sedan det är? — och då var ni redan ond på mig.
Det måtte således varit då, jag försyndade mig.
Jag märkte genast, att herr Kron ej tyckte om mig, tillade han med en röst, som skälfde af undertryckt häftighet.
— Ni är elak, herr Säfve, det visste jag inte låg i er natur.
— Allt ligger i ens natur, alla förutsättningar så till godt som till ondt.
Det beror bara på, hvilka som väckas och hvilka man själf — eller andra lämna i ro.
— Det vore sorgligt, om ni hade rätt, sade Wanda med en viss bitterhet.
Och således är ni ond på mig?
— Jag förstår mig inte på nyckfulla kvinnor, sade han skarpt.
Ja, försök inte att inbilla mig, att det är konstnären, som inte går i land med sin uppgift.
Det är kvinnan, som vill bli kvitt modellen.
Ni kan inte neka, ni ser, jag har rätt.
Det gör ju också detsamma.
Men ni borde inte förbjuda mig ert hus utan att ge något skäl, utan att säga på hvad sätt, jag försyndat mig.
Han höll inne i afvaktan på hennes svar.
Men hon svarade ej.
Det rådde ett ögonblick en andlös, spännande tystnad, under hvilken hvar och en af de båda väntade på, hvad den andra skulle säga.
Tystnaden bröts af Eleonores röst alldeles bakom dem.
— Förlåt, om jag stör, men min hufvudvärk är så svår, att jag måste hem, det var bara det jag ville säga dig, Konrad.
Jag har telefonerat efter vagnen, och den är kommen.
— Jag följer med dig, sade han hastigt.
Ursäkta fru Kurt, min hustru är illamående.
Sof godt!
Det låg något retligt, nästan ohöfligt i den ton, hvarmed han yttrade dessa ord.
— Tack, godnatt.
— Min hustru, min hustru, mumlade hon så sakta med ett smekande tonfall, i allo olikt det Säfve begagnat.
Det var endast orden, som klingade igen, satta till en annan, vemodsmättad, stämningsfull melodi.
Alma Kronfelt hade nyss lemnat Eleonore, hos hvilken hon i närmare två timmar gjort sin plikt.
Hon hade börjat mycket varsamt med förfrågningar om hufvudvärken var bättre sedan i förgår, det var den lyckligtvis.
Med värmen på den Edbergska supén till utgångspunkt, var det helt naturligt, att fru Kronfelt förde samtalet öfver till Wanda och till det besynnerliga utfall, som gjorts mot den där statyen.
Hade inte Eleonore också tyckt, att hon talat med en häftighet, som om något personligt legat under?
Det var nog sant, att det inte var första gången, som fru Kurt kommit fram med dylika fantasier för att briljera och visa sig originell, men det här hade varit något särskildt.
Alma Kronfelt för sin del ogillade allt sådant.
Tänk, om en annan skulle säga allt det, som föll en in!
Det skulle kanske låta lika märkvärdigt, men man fick väl lof att ge litet akt på sig själf!
Det vore inte godt, om alla ville utmärka sig som fru Kurt.
Hon hade nog upprepat den där Junoföreläsningen, när herrarne kommo in.
Fru Kronfelt visste det inte, men tog det för alldeles afgjordt.
Det var inte svårt att förstå, att den egentligen var ämnad till deras uppbyggelse.
Hvad de alla gouterade henne!
— Nåja, det är inte underligt, att herrar tycka det är roligt att prata med henne om allt möjligt — hon ger sig in på allt, sade Eleonore.
Alma ansåg, att Wanda var ett farligt, ett mycket farligt fruntimmer.
Hon skulle inte tycka om att veta sin man vara ofta tillsammans med fru Kurt.
Eleonore ansåg alls inte Wanda för farlig.
Konrad till exempel, ja, han tyckte kanske om att prata och skämta med henne, men föröfrigt!
Tänk, så slarfvig hon var, så litet uppoffrande och kvinnlig!
Det var en lycka för henne, att hon fått en sådan man som Kurt, som var så foglig och lätt att göra till viljes.
Fru Säfve talade numera om Kurt på detta sätt; under den tid, hon styrt och ställt för honom, hade hon låtit förstå, att endast en i allo öfverlägsen kvinna kunde tillfredsställa hans till ytterlighet drifna fordringar.
Hon blef smått sarkastisk under det hon jämförde.
Hon sade sig vilja se, hur Konrad skulle finna sig i att inte få sin middag på utsatt tid, hvilket mycket ofta var fallet hos Kurts, det visste Eleonore från säkert håll.
Ibland stod maten en halftimme på bordet, innan fru Wanda behagade lägga bort sin målning — för att inte tala om allt annat slarf.
Både Hjalmar och Konrad fordrade allt litet mer af sina hustrur.
Fru Kronfelt höll emellertid envist på, att Wanda borde anses för farlig.
Man skulle inte låta dupera sig af det öppna sättet.
Det hon sagt igår till exempel var förfärligt elakt.
Eleonore tyckte snarare, att det var dumt.
— Ja, om man bara såg till orden.
Nej, Alma ville ingenting säga.
Det var alls inte värdt, att Eleonore frågade.
Det dröjde således ytterligare en stund, innan Eleonore kunde öfvertala Alma att säga det, hon alldeles enkom begifvit sig upp för att afhandla.
— Visste Eleonore, att hennes man hela hösten minst två gånger i veckan varit uppe hos Kurts, fast Kurt ej varit hemma, åtminstone inte som regel?
Särskildt alla söndagsförmiddagar.
Eleonore hade väl reda på, att Wanda då inte tog emot någon — undantagandes Eleonores man.
Nu var Alma gången, och Eleonore satt ensam och tänkte öfver hvad hon hört.
Det föll henne inte in, att
Konrad verkligen föredrog Wanda framför henne, men det harmade henne, att hennes vänner kunde tro något sådant vara möjligt.
De beklagade henne.
Det besväret kunde de bespara sig.
Det fanns inte den ringaste orsak.
Hon visste, hur Konrad tillbad henne, hur han såg upp till henne som till ett högre väsen.
Hade ej deras äktenskap från första stund varit ett mönsteräktenskap?
Hon tänkte på de många gånger, hon i medvetande häraf sagt, att det aldrig behöfde finnas olyckliga äktenskap.
Om man bara gjorde sin plikt, om hustrun var allt för sin man, styrde och ställde i sitt hem, så att han förstod, att ingen hade det bättre än han och att han ingenstädes kunde få det bättre, så behöfdes inte mer.
Om hon var punktlig och ordentlig, aldrig häftig och — här brukade fru Eleonore uppräkna en mängd egenskaper, hvilka den, hon förde samtalet med, alldeles notoriskt saknade, med ett tydligt underförstådt: de äktenskap äro lyckliga — där hustrun är som jag.
Och nu hade Alma med de andra väninnornas goda minne insinuerat — att Konrad — — —
Naturligtvis var det Wandas skull!
Först Kurt, och nu ville hon försöka med Konrad.
Åhnej, det skulle inte lyckas!
Hon tänkte på den där Junohistorien.
Kunde det vara möjligt, att Wanda varit så fräck?
— Hon försökte påminna sig ordalagen, hon skulle låta Alma eller Caroline upprepa dem för sig.
Åhnej, det var nog klokast att inte låtsa om någonting.
Ju mer hon tänkte på saken, desto mer harmades hon på Wandas uppförande.
Man visste väl, hur svaga männen äro för smicker och uppmärksamhet, och hon hade själf hört Wanda smickra Konrad för hans kunskaper, ja, till och med för hans utseende —
Men hvad hade han att göra uppe hos Kurts så ofta, och hvad talade han och Wanda så förtroligt om igår afton på supén?
Hon ställde emellertid inga frågor till Konrad, när han litet senare kom hem till middagen, hon sade i själfva verket ingenting alls.
Bland de egenskaper, hon mest beundrade hos sig, var den kolossala själfbehärskning, öfver hvilken hon förfogade.
Nej, inte ett ord, inte en stafvelse.
Men hon visste utbreda omkring sig en sådan atmosfär af isande köld och nervupprifvande, stumt ogillande, att Säfve kände sig så illa till mods som önskligt var.
Han frågade efter hennes hufvdvärk.
Hade hon blifvit sämre?
— Hade det händt något annat?
Det var bestämdt något i olag.
— Nej, visst inte, hvad skulle ha händt, hon beklagade sig ju inte.
— Hade hon haft några visiter?
— Ja, Alma hade varit uppe.
— Hon hade väl haft mycket att berätta?
— Åja.
— Något nytt?
Eleonore hade inte hört det förut.
Konrad forskade inte.
Alma Kronfelts nyheter brukade aldrig intressera honom.
Middagsstämningen var mycket tryckt.
Barnen voro strängt förbjudna att tala under måltiderna, så de utgjorde inte något lifvande element, och Eleonore var martyr allt igenom.
Hennes man visste, att hon var omöjlig, när hon satte denna sida till.
Denna Eleonores storartade själfbehärskning, när något gått henne emot eller när hon var förargad på någon eller något, hade alltid irriterat honom.
Han hade i början af deras äktenskap skämtsamt proponerat henne »att sjunga ut och ha det öfver», men det ville hon inte, hon ställde inte till några scener, det var något, som aldrig kunde falla ett fint fruntimmer in.
Men han kunde ej hjälpa, att han jämförde denna grå, tunga atmosfär, i hvilken det var omöjligt att andas, som kunde hålla i sig timmar och dagar, med en liten äktenskaplig scen, han en gång händelsevis blifvit vittne till hos Kurts.
Wanda hade varit »ond» på sin man, därför att han emot hennes råd lämnat understöd åt en målare, som hon visste ej förtjänade det hvarken som människa eller konstnär.
Det var Säfve själf, som händelsevis under en sittning kommit att nämna, »att Lanners varit uppe på kontoret och att Kurt gifvit honom det vanliga.
— Det skulle Wilhelm inte gjort, jag bad honom låta bli.
De hade ej vidare talat om saken, och Säfve tänkte ej längre på den, då Wanda genast vid sin mans inträde i rummet gick emot honom och sade:
— Wilhelm, jag är riktigt ond på dig.
Jag hör, att du gett den där dålige Lanners, fast jag bad dig låta bli och hellre skänka summan åt en riktig konstnär.
Det var mycket fult af dig, du är mycket för god och lättrogen, och i det här fallet kunde du gärna ha litat på mitt omdöme.
Det kom hastigt frambrusande som alltid, när hon blef ifrig.
Och så ett djupt andetag och ett tvärt:
— Så ja, det var skönt att få det sagdt, nu är jag inte ond längre.
Och verkligen, när det hastiga ovädret var öfver, var det åter klart och soligt, inte något moln, inte någon tyngd.
Han drog en otålig suck och såg på sitt ur.
— Redan half sju — det anade jag inte.
Han reste sig hastigt upp, klappade Carl Henrik på det lockiga hufvudet och kysste de båda små flickorna.
— God afton, Eleonore, god bättring.
— Tack, jag är fullkomligt bra.
Säfve gick fort, med nästan jagande hast genom allén.
Han visste, hvar han skulle söka Wanda, och han ville råka henne.
Den våldsamma längtan, han känt från det ögonblick de skilts åt för trenne aftnar sedan, hade hållit honom vaken om natten och låtit honom sköta sina åligganden på kontoret med ett mer än vanligt medvetet intryck af att vara andligt frånvarande.
Denna trängtan efter att åter vara i hennes närhet var på ett pinsamt sätt blandad med ånger öfver den bitterhet, han visat henne under deras sista samtal.
Han borde varit lugn, ej låtit henne märka, hur sårad, han kände sig.
Men hvarför hade hon varit så besynnerligt undfallande, hon som annars brukade visa sig så slagfärdig?
Det kändes nu som en förebråelse mot honom, som om han slagit henne, och hon låtit det ske, därför att hon af ett eller annat skäl ej velat försvara sig!
Han hade en orolig förnimmelse af att ha visat sig underligt oförstående gent emot henne.
Hvarför hade hon varit sådan, hvarför hade hon ej varit uppbrusande och häftig, som han så många gånger sett henne, låtit ovädret bryta ut öfver hans hufvud och sedan låtit allt bli som förr.
Att deras förhållande ej mer skulle bli detsamma, hade med naggande oro fyllt hans tankar under dessa dagar.
Han tviflade ej ett ögonblick på att något händt.
Han behöfde inga andra bevis, än att hon afstått från att fullborda det påbörjade porträttet, som han visste i så hög grad intresserat henne och hvilket hon upprepade gånger låtit förstå, var hennes älsklingsarbete.
Hvad kunde ha inträffat?
Han sökte finna en förklaring i halfglömda ord och uttalanden, hon haft, försökte trefva sig fram i mörkret.
Plötsligen bröt en flod af ljus in öfver honom — bländade honom, gjorde honom så yr, att han nästan tumlade tillbaka, fick hans pulsar att flyga och blodet att forsa genom hans ådror med brännande fart.
Var det möjligt — kunde det vara därför —?
Han nästan sprang den återstående delen af vägen, inom ett par minuter stod han utanför porten, om hvilken fru Beck talat, han hade sin vanliga strid med den, ryckte och drog i den och stötte slutligen till den med en sådan fart, att den föll igen efter honom med ett doft buller, som genljöd genom huset.
I några språng var han uppför trappan och drog häftigt och länge i klocksträngen till den blindas bostad.
Den lilla städerskan kom förskräckt springande för att höra efter, hvar elden var lös.
Hon drog en lättnadens suck, när hon såg, att det var herr Säfve.
Fast något hade bestämdt händt, han var så andfådd och såg så besynnerlig ut.
Han behöfde ej fråga, hvems röst det var, som hördes inifrån rummet, där hans gamla väninna satt; Wandas pälskappa hängde i tamburen.
Han strök smekande med handen öfver det mjuka skinnet.
Det var som om han smekt henne själf, och när han kom in i rummet, hade hans ögon ett uttryck, som om han gjort det eller som om frestelsen att göra det vore farligt nära.
Hon märkte ögonblickligen detta uttryck.
Det låg något af besittningstagande i det, som sårade och skrämde henne och lät henne undvika hans blick, som under några sekunder insvepte henne, drog henne, tog henne —
Så kunde han ej se på mig, om någon annan än en blind vore i rummet.
Det är värre än att vara ensam med honom, var den nästa tanken, vore jag det, kunde jag säga: se inte så på mig — nu kan jag det inte.
Hennes hjärta klappade häftigt och hon andades kort, nästan hörbart.
— God afton, sade han till henne, sedan han hälsat på den gamla.
Wanda svarade sitt »god afton» så mycket som möjligt med sin vanliga röst, hon visste, att den blinda därvidlag kunde bedöma nyanserna.
Säfve hade dragit fram sin stol så tätt intill hennes, att hennes klädning låg öfver hans ena knä.
Hon flyttade sakta på sig, allt under det han följde hennes minsta rörelse med samma brännande, ömhetstiggande blickar.
— Det är fasligt, hvad ni äro tysta, sade fru Beck slutligen.
Går fru Wilhelm redan?
Det var ett kort besök, gå inte!
— Är det jag, som skrämmer bort er? sade han halfhögt.
— Hvarför skulle ni i göra det, svarade hon kort.
— Sitt då en stund, så följer jag er sedan hem, ifall ni tillåter.
Hon ville inte stanna.
Något inom henne hviskade gå, gå, men hon kände sig på en gång liksom kroppsligen förlamad, benen nekade bära henne, och hon sjönk ned i den gamla pärlfärgade emmastolen med en maktlös suck.
Hypnotiserade han henne?
Hon for med handen öfver ögonen.
Skulle han se på henne så hela tiden?
Hon kunde inte härda ut.
Så sade han till den blinda, alltjämt med blicken fästad på Wanda:
— Fråga henne du, Jeana, hvarför hon är ond på mig, fråga hvad jag gjort henne, hvarför jag inte mer får komma till henne, tala vid henne, se på henne.
— Men Konrad då.
Det är nu en af dina vanliga idéer.
Inte är fru Wilhelm ond på honom.
Det var henne omöjligt att få fram mer än det enda ordet.
Det var som om hon förlorat förmågan att tala liksom förmågan att röra sig.
Men han hade nu tvingat hennes blick att möta hans, och hon kunde inte taga den tillbaka.
Så började han åter tala om henne, som om hon inte varit tillstädes; på samma gång han talade till henne, som om de varit fullkomligt ensamma.
— Du vet Jeana, att jag som barn kom till dig för att bli förstådd och få sympati, för att få sitta ostörd i ditt rum och läsa och drömma.
Så har jag kommit till henne.
Jag har alltid känt mig andligt ensam, alltid varit hänvisad till att tiga eller tala om något, som var fjärran från mina tankar och intressen — med henne har jag kunnat tala eller kunnat drömma.
Hon förstår mig, jag vet att hon förstår mig!
Han sträckte med en impulsiv rörelse ut sin hand efter hennes och tog den, som den låg slapp i hennes knä.
Hon lät det ske, viljelöst, nästan omedvetet.
De sutto där framför den blinda som ett par ensamma barn, hvilka berätta sagor för hvarandra i skymningen, halft skrämda af sina egna ord, men helt och fullt gripna af sagans och fantasiens bedårande stämning.
Hon satt med slutna ögon.
— Nå, så tacka henne då, sade den gamla med något skarpt i rösten som för att väcka dem.
Och de vaknade.
Med en hastig rörelse strök Säfve Wandas hand öfver sina läppar.