Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han sade det, som om den stora tjenst, han visste sig göra henne, tillfredsstälde honom i så hög grad, att han icke kunde känna någon trötthet.
Det stod en halfmurken träbänk vid gångstigen, hon satte sig på den, och han lade sig på marken.
»Du kan gerna springa bort och leka, om du har lust.»
»Tack, jag kan godt stanna här.»
Det var inte möjligt att säga honom, att han var till besvär, orden ville icke komma fram.
Detta barns närvaro tvingade henne till mera hänsyn än om det varit en stor menniska.
Hon måste underkasta sig.
När den lille också fortfor att vara tyst, blef hon nyfiken, hon fick en känsla af att han smugit sig bort och att hon var ensam.
Gripen af den glada aningen vände hon sig om för att se, men den lille fans der, han halflåg på marken och syntes helt upptagen af något han sysslade med.
Hon böjde sig framåt.
Af hylsan till ett bokollon hade han gjort sig ett litet fordon, som han drog framåt med yttersta fingerspetsarne, begagnande stjelken som tistelstång och små jordklumpar till last.
Han färdades mellan några röd-svarta skogsmyror och roade sig med att ibland köra öfver någon af dem, så att den rullade rundt om, eller också jagade han dem så, att deras ben gingo som trumpinnar, eller han kappades med dem och körde förbi.
Han såg ut att kunna hålla på med detta hur länge som helst och gaf icke akt på henne.
Hon reste sig sakta, utan ett frasande af klädningen, och med sin stela, tysta gång började hon aflägsna sig inåt skogen.
Hon vågade icke ens se sig tillbaka, af fruktan att sjelfva hennes blick kunde draga hans uppmärksamhet till sig.
Först när hon gått ett långt stycke och svängde in bakom några buskar, måste hon vända sig om för att försäkra sig om att han icke följt henne.
Hon såg honom ett stycke bort, på den väg hon sjelf gått, han gick med nedböjdt hufvud och täljde på en träpinne; han hade icke förlorat henne ur sigte.
Det föreföll henne med ens som om denna lilla varelse vore så öfvermäktigt mycket starkare än hon; hon kände sig trött och uppgifven och kastade sig på marken, stödjande ryggen mot foten af ett träd.
Den lille fortfor att gå i sakta mak, alltjemt täljande på sin pinne.
Hon låg och såg på hans små smala ben, som rörde sig framåt, klädda i mörkblå trikot.
Med ett slags slö iakttagelseförmåga uppfattade hon mekaniskt att han satte högra foten inåt, med en liten slarfvig sväng på benet för hvarje steg.
Hon betraktade den lilla gängliga, framåtlutade gestalten i den blårandiga sjömanströjan, och så höjde sig hennes blick till barnansigtet under den mjuka, uppvikta filthatten.
Gossen var helt upptagen af hvad han förehade, och öfver hans fina, blekhylta drag låg der ett uttryck af fullständig ro.
Ett ögonblick fattades hon af en vidskeplig skrämsel: han var icke något vanligt barn, han tycktes henne vara utsänd från en verld som hon icke kände.
Så fattade hon sig och insåg att skrämseln endast kommit af hennes sjukliga sinnesstämning.
Det var ju endast den barnsliga bekymmerslöshetens sinnesro hon såg.
När den lille kom nära intill henne, lade han sig på knä i gräset och fortfor att tälja utan att se upp.
»Ejnar.»
Han vände två klara, frågande ögon emot henne och upphörde med sitt arbete.
»Hvarför följer du efter mig?»
»Mamma har sagt det.»
Det bleka ansigtet förvred sig i förbittring och förödmjukelse.
– Vaktad, som en simpel sinnessjuk!
– Hon lade handen på sin puls.
– Dårar, som icke förmådde fatta att detta var ett lugnt, kallt beslut!
Kryp!
Murmeldjur! som kunde släpa vidare på lifvets stora tomhet, – släpa och släpa utan att kasta det ifrån sig!
Och så gripa in i andras frihet!
Det drog sig ett uttryck af äckel och leda öfver hennes drag.
»Hur sade mamma?
Han lät åter träpinne och knif sjunka för att kunna se på henne.
»Mamma sade, att tant är sjuk och att jag inte skulle gå ifrån tant, derför att det kunde vara någonting tant ville.»
Han talade långsamt och med tydligt bemödande att ordagrant minnas allt och han fortfor att se på henne som för att utforska om hon riktigt förstått och om hon visste att han talade sanning.
»Jag vill ingenting», kom det ovänligt.
»Det gör inte något, jag kan gerna bli här ändå», svarade barnet, med stilla tillfredsställelse öfver att vara till nytta.
»Vill du inte springa dit bort till bänken, der du hade din lilla vagn?»
»Nej, nu skall jag hitta på något annat.»
Hon låg en stund i plågsam stillhet, liksom fjetttrad, medan den lille verksamt sysslade bland löf och pinnar.
Hon tyckte att hon hatade honom.
Men hon kunde icke låta bli att betrakta dessa fina små lemmar och de späda dragen, öfver hvilka det under sjelfva leken låg detta lillgamla uttryck af eftertänksamhet.
»Du blir visst trött af att gå så mycket, du kan ligga qvar här och leka.»
»Tack; jag kan godt gå; jag kan gå så långt tant vill.»
Han var redan på fötter, beredd att traska med.
Hon förstod att hon icke skulle bli qvitt sin välmenande plågoande förr än till qvällen och att det icke fans annan råd än att göra tiden så dräglig som möjligt.
När hon kommit till klarhet öfver att hon måste vänta, var det som om något af hennes ovilja mot den lille gifvit vika.
Han sprang bredvid henne med ojemna steg, och för att hjelpa honom att gå stadigare sträckte hon ut sin hand emot honom.
Han stack genast in sin deri, och så gingo de bredvid hvarandra under tystnad.
Det var som om en känsla af trygghet strömmat genom hennes varelse från denna lilla hand, och den förtroendefullhet, som icke ens förmådde fatta möjligheten af att man kunde vara till besvär, rörde henne.
Hvad var det för en hemlig driffjäder, som gjorde att detta barn kunde hålla ut hos henne med sådant tålamod?
Hon tänkte på hur trötta dessa små fötter måste vara, satte sig derför på en bänk och lyfte stillatigande den lille upp bredvid sig.
Han blef sittande der med hängande ben och såg ut som en stor menniska, hvilken till sitt bryderi känner att det här borde föras en konversation.
»Tycker du synd om mig, att jag är sjuk, – som mamma säger?» frågade tanten.
»Ja», kom det blygt.
»Har du sjelf varit sjuk?»
»Ja, jag var sjuk en gång.
Det var när doktorn brukade gå till mig.»
Nu var han odeladt glad öfver att ha fått ett samtalsämne.
»Tyckte du om doktorn?»
»Ja; men jag var så rädd för honom.»
»Hvarför var du rädd?
Var doktorn obeskedlig mot dig?»
»Nej, men jag var så rädd för det der jernet.»
»Hvilket jern?»
»Han stack in ett långt jern här.»
Den lille visade på ena sidan af sin tröja.
»Ett jern!»
Jag» – han gjorde ett uppehåll för att kunna draga sig till minnes och uttala orden korrekt – »jag hade vatten i lungsäcken.»
Han såg frågande upp för att se om hon förstått detta konstiga.
Hon tyckte sig se honom ligga på sjukbädden, iklädd sin långa, hvita nattskjorta; hennes egen lifsbäfvan mätte detta lilla hjertas hjelplösa ångest, hon såg dessa stora undrande barnaögon med deras förskrämda resignation och protestlösa undergifvenhet...
Hennes sinne sved, som varma muskler svida för isande knifblad, och de lifströtta ögonen drogo sig tillhopa för att slippa se mer.
Det blef tyst mellan de två, och de sutto stilla på bänken.
»Leker du aldrig med dina syskon?» vidtog tanten på nytt.
»Tycker du inte om dem?»
Han tvekade först.
Han tänkte efter ett ögonblick för att kunna svara riktigt sanningsenligt.
»De ta så hårdt», sade han och såg upp i hennes ansigte, liksom för att få det afgjordt om den förklaringen kunde gälla.
Hans följeslagerska svarade ej; det lade sig ett par veck mellan hennes ögonbryn som i smärta.
Hon förstod plötsligt hur ensam han var, denne lille, huru hänvisad till sig sjelf, han – som måste frukta sina syskons lekar.
Hon såg på honom, han satt hopsjunken på bänken, kutryggig som en liten apa.
»Tror tant inte, det är middag snart?
Han sade det mycket lågt, skamsen öfver att hungern tvingade honom till påminnelsen.
»Jo, det är visst middag nu.»
De reste sig båda och började gå upp emot hufvudbyggnaden.
När det omaka paret kom in i matsalen, stod soppan redan på bordet.
»Det var väl att ni kom; jag hade skickat betjenten ut att söka efter er», sade frun, »alla dessa hungriga magar kunde inte vänta längre.»
Hon stod vid ena bordsändan och såg omkring sig på den stojande barnskaran, som knuffades under brådskan att komma till sina stolar.
»Mamma, skall pappa inte komma hem till middag?» ropade en gnällig flickröst.
Inte förr än i morgon.»
»Då kan jag få sitta på hans plats!» kom det trestämmigt, den ena rösten skrikande öfver den andra.
»Hvar och en blir der han är van – var så god! – och intet väsen.»
Moderns bestämda ton kom det att bli tyst med ens.
»Förlåt mina skrikhalsar, kära Ottilia», vände hon sig till den främmande, »får jag be dig taga plats?»
Den tilltalade satte sig stelt.
Det låg någonting fiendtligt i hennes blick, och hon undvek att se på sin svägerska.
Denna var synbarligen ett godt stycke in i trettiotalet, men hennes fylliga rödhylta ansigte med den käcka minen hade någonting ungdomligt och lefnadsdugtigt i hela sitt uttryck.
»Ni ha visst varit på långtur?» sade hon och såg bort på sin gäst, i det hon också sjelf intog sin plats.
Hon hade ett par kloka, erfarna ögon med en botten af välvilja.
»Ja, vi ha gått mycket», var det tvära svaret.
»Nå och har Ejnar kunnat vara tant till någon nytta?» fortsatte frun med det slags muntra oförskräckthet som liksom vill tvinga bort en annans misstämning.
Frågan stäldes skenbart till Ejnar, som icke svarade, utan endast såg ned i sin tallrik med en min så anspråkslös, att den tydde på en mycket stark inre tillfredsställelse.
Tant teg äfven, och kring de tunna läpparna kom det ett drag af hat.
Hon såg upp med en snabb blick och satt derpå lika kall och stel igen.
Men det jäste af harm och trots inom henne.
Trodde hon – denna robusta, rödkindade qvinna derborta, som aldrig känt hvad qval och ångest och tomhet och leda vill säga – trodde hon sig med sin klumpiga slughet kunna hindra hvad som måste ske?
Triumferade hon redan, derför att barnets närvaro fördröjt utförandet?...
Åh, denna dumhetens hjertlöshet, att icke ens unna en menniska att få dö!...
Och den qvinnan trodde sig klok och god, alla menniskor ansågo henne så.
– Dum, endast dum!
»Du har väl inte varit till besvär för tant, Ejnar?» sade modern och såg på den lille med en blick, som hon nästan gjorde förebrående.
Det var hennes föresats att tvinga den inbitna halsstarrigheten derborta till ett svar.
Ett par af syskonen fnittrade och stötte på hvarandra, Ejnar blef röd, och stoltheten gled öfver i förödmjukelse.
Han hade synbarligen varit så säker på ett erkännande, och nu kom i stället syskonens spe och moderns förebråelse!
»Ejnar och jag trifvas godt samman.
– Det lade sig en mager, något skälfvande arm kring Ejnars skuldror, och han såg upp i ett blekt ansigte, som böjde sig emot honom, medan ett par underliga ögon sågo in i hans, – ett par hjertängslande mörka ögon med någonting skarpt, som med ens blef mildt.
Den lille kunde icke svara.
Han såg på en gång skyggt och förtroendefullt upp i det bleka ansigtet, och så gaf han syskonen ett ögonkast.
Der kunde de se, att tant tyckte om att ha honom med!
»Jag vill gerna ha Ejnar med mig», tillade hon och drog bort sin arm.
I hennes sjuka sinne jublade hånglädjen.
Hon derborta skulle icke tro att hon gjorde något förfång med sina tvångsåtgärder.
Så kom det sig att Ejnar och tant sällskapade med hvarandra hela den dagen och i bästa sämja.
Ändtligen blef det qväll.
Tanten stod ensam i sitt rum vid fönstret, grubblande sig igenom samma labyrint, som hennes tanke gått sig sjuk och trött i hundra och åter hundra gånger förut.
Hon måste använda all sin sjelfbeherskning för att icke harmen öfver att bli störd skulle höras i stämman.
Det var naturligtvis endast bud till aftonvarden.
Hon såg sig liknöjd tillbaka.
Men det var den lille.
Han stod och höll i dörrlåset och måste sträcka sin hand uppåt medan han gjorde det; så liten var han.
»Mamma frågar om inte Nilla kan få flytta min säng in hos tant?» sade han.
Barnaögonen voro så troskyldigt fästa på henne, han var så säker om att förslaget skulle glädja henne, och det uppfylde honom så helt och hållet.
Hon ville pressa fram ett nej, men det tvangs tillbaka som af en hemlighetsfull makt och blef till ett »jo».
Med ett barns hela glädje öfver att få sofva i ett nytt rum sprang han framåt korridoren och ropade:
»Jo, jag får, jag får!
Nilla, jag får ligga derinne!»
Men hon, som stod och hörde honom, hon pressade samman sina läppar, och harmen jäste ännu värre i det bittra sinnet.
På trots, på trots skulle hon visa dem...
Ah! är det då inte den första af alla menskliga rättigheter: rättigheten att få dö!
Så kom qvällsvardsbudet, och hon gick till bords.
Det var endast hon och svägerskan; barnen hade ätit förut.
Måltiden var tyst och man åt mest för syns skull.
Svägerskan var så underligt blid, det hade lagt sig som en sordine öfver hennes eljest så hurtiga sätt.
Då man reste sig för att säga god natt, gick hon fram till sin gäst.
»Ottilia», sade hon lågt, »du är ond på mig.
Jag vill inte tvinga dig.
Om du inte kan hålla ut, så skall du vara fri. Du står inte under bevakning.»
Hon – som kallats Ottilia – stod redan med handen på dörrlåset, hon hejdade sig och såg in i den talandes ansigte med förvåning och misstro.
Det yttrades ingenting mer, de endast betraktade hvarandra, öga i öga; och dessa fasta två blickar, som möttes, hade mer att säga än frågor och svar och långa förklaringar.
»Jag ville inte det skulle vara tvång med Ejnar.
Jag menade väl.»
– Det var åter den blonda, som talade.
– »När man har sju, kan man ju alltid ha råd att afstå en.»
Hon tillade det sista med ett fint litet leende, som gaf orden ett slags dubbelmening, stack af mot de hvardagliga dragen och gaf dem ett sken inifrån af godhet och intelligens.
»Jag har gjort dig orätt», kom det inbundet och motvilligt från den mörka.
»Jag vet det.
I Ottilias ansigte kom det först en forskande fråga, så gled den öfver i ett öfverlägsenhetens tysta förakt.
Hvad hon velat säga lönade ju icke ens mödan.
»God natt», sade hon blott och sträckte fram sin hand.
Svägerskan höll den fast och såg på henne stadigt.
»Jag tror att lifvet kan kännas tungt nog för att man kan vilja dö, utan att vara sinnessjuk», sade hon.
Det lyste till i de djupt liggande ögonen, fiendtligheten i uttrycket slappades, och det inbundna löste sig till tacksamhet.
Nu fans den ju inte längre der: skammen att betraktas som dåre!
Den kalla handen fick sista tryckningen af en annan, som kändes lifsvarm och stark.
»Gör som du vill; – jag skall alltid förstå dig.
Men kyss min gosse, och skräm honom inte.»
Två menniskors förtroendefulla blick i blick, ljudet af dörren som stängdes, och hon – som ville dö – stod ensam i korridoren.
– Kyss min gosse och skräm honom inte, – ljöd det genom hennes sinne.
Hur moderligt rösten hade vibrerat!
Med hela en moders ömhet; ja, men med något mera...
Den arbetande tanke, som hade för vana att grubbla öfver allting, hakade sig fast vid detta tonfall...
Det hade legat mera än ömhet deri; det var mod.
Något af det äfventyrliga mod, som spelar högt spel, tror på sin lycka och vinner; något som var slägt med hennes eget lynne, bara att hon satt allt på ett kort och tappat.
Och medan hon tänkte på detta, kom hon in i sitt sofrum, der gossen låg.
Hon gick tyst genom rummet för att icke väcka honom, och så stälde hon sig midt för fönstret ett stycke in i rummet och såg ut.
Månskenet kastade gardinernas skira mönster i lätta skuggor på mattan, medan de tunga, mörka draperierna vid båda sidor gjorde den bleka dagern ännu mera kall och drömlik; det låg någonting af spöklikhet öfver det hela, som gaf en dämpad rysning, hvilken kröp i ryggen och lyfte håret som med osynliga händer.
Skulle det vara rädsla?...
Ja visst.
Men hon visste att hon skulle bli herre deröfver.
Och hon stod der länge, på det att alla måtte gå till ro.
Hon svepte sig i sin persiska nattrock så vårdslöst som en tiggerska sveper sig i sina trasor, hon kastade af sig sin fotbeklädnad för att sticka fötterna i ett par pelsfodrade morgonskor, hvilkas steg icke skulle höras, derefter gick hon långsamt mot dörren.
Nu kunde det vara tid: allt i huset var tyst.
»Tant», hviskade det från barnets säng, då hon gled den förbi.
Hon hejdade sig och dröjde, hon visste knappt om hon hört rätt.
Nej, det var blott hennes uppjagade inbillning.
Han sof ju – den lille.
Hon fortsatte att gå.
»Tant... hvart går tant?» kom det skälfvande och skyggt.
»Är du rädd?»
Jag är rädd för att vara ensam.»
»Jag kommer igen, ligg bara stilla och tyst.»
»Tant kommer väl snart?»
Han drog täcket öfver hufvudet, och hon försvann ljudlöst ur rummet.
Man hade sagt att hon fick göra som hon ville.
Naturligtvis endast ett sätt att lugna henne!
I sista stund var hon nog bevakad ändå.
Men kanske kunde hon smyga sig undan.
I gångarne var det mörkt, så mörkt att det behöfdes hela hennes kännedom om den gamla byggnaden för att icke törna emot, men hon trefvade sig tyst framåt, slutande ögonen ibland, liksom hade hon då lättare för att leta sin väg.
I trappan blef det ljusare, från det höga fönstret, men så kom den mörka midtgången der nere igen.
Icke en menniska att höra i hela huset; allt var stendödt, som vandrade hon genom de tomma gemaken från en hänsofven tid.
Så stod hon vid porten, kände sig för och fann låset.
Hon var säker om att finna det tillåst, men hon vred om och det gaf efter, den tunga dörren vände sig tyst på sina gångjern, och hon var fri.
Invid sjelfva tröskeln stannade hon, i det hon höll porten tillbaka med ena handen, så att den icke skulle slå igen bakom henne.
De vid mörkret vanda ögonen vidgade sig för den hvitaktiga dager, som slog emot dem, och så höjde de sig instinktlikt mot den stilla natthimlen, der månen stod i fullvuxen rundning och lyste ned öfver jorden med sitt lånade sken, gifvande hvarje föremål ett mystiskt, okroppsligt utseende och en oformlig skugga.
En högtidlig ro låg öfver allting, och himlen med sina matta stjernor gaf intrycket af en enda evig oändlighet.
Det förekom henne som skulle hon ha legat djupt under jorden i många, många år, – under den mörka, tunga jorden, tills hon glömt att det ofvan densamma kunde finnas en sådan natt af ljus och skönhet.
Hennes lungor drucko luften, som stod daggkyld och lugn, utan en kåre af vind, ljum efter dagens hetta, mättad af blommornas doft och af höets ångor.
Hennes ögon badade sig i dämpadt ljus, hennes näsborrar vidgades, och hon lyssnade – med den skarpa hörsel natten tycks förläna – efter alla de ljud hon kunde urskilja: syrsornas hvassa gnisslande i gräset, kornknarrens enformiga skärrande från ängen och långt bort i ett kärr klockgrodornas melankoliska klunkningar.
Men intet af menniskoröst eller menniskofjät, intet som påminde om jordens omättliga, förstörande, sönderslitna beherskare.
Lif fans det i buskar och strå, lif öfverallt – det omedvetna, groende, grubbelfria lifvet utan tankar.
Lifsbegär, lifsnjutning, lifskamp.
Men lifsleda?
Ingenstädes.
Bland nattens röster fans det icke en som skorrade mot de andra, de ropade alla: lefva! lefva! lefva!
Det fans icke ord, icke tanke som mätte allt detta; det fans blott en känsla så vid och stor, att den famnade allt som lefde; det fans blott växtlifvets välsignade ro, som lade sig likt kylande balsam öfver ett söndervärkt sinne.
Det skälfde kring bleka läppar, när stelnade muskler skulle mjukna, och en mager, tunn hand strök öfver en panna, som kändes sval af nattluften.
Och så ljöd det i minnet: »Tant, jag är rädd för att vara ensam».
Der låg han deruppe och lyssnade efter steg, ängslig för spöken och mörker och buse.
Han skulle lyssna förgäfves, ängsla sig i sömn och i morgon fråga och forska efter något, som de stora med skamkänsla och afsky skulle förtiga.
Mekaniskt och obeslutsamt vände hon sig om.
Utan buller slöt hon porten och gick genom mörka gångar och halfljusa trappor upp i hörnkammaren igen för att se om han sof.
Hon böjde sig på knä vid bädden.
»Ejnar», hviskade hon så mjukt och sakta, att det omöjligt kunde väcka honom.
Svar kom det icke, men ett par svaga små armar smögo sig upp kring hennes nacke och ett finhårigt hufvud tryckte sig in mot hennes hals.
De återhållna snyftningarna bröto fram med ens, och hon kände hela den lilla kroppen skälfva i konvulsivisk gråt, så hjelplöst och förtvifladt, att det skar i själen som ett samvetsagg.
Var hans ångest mindre äkta, mindre gripande än de vuxnes?
Gälde den icke – liksom hennes – ensamhetens ödsliga, liflösa tomhet, den allting famnande, hålögda tomhet, som stirrade mot henne ur hela tillvaron, ur hvarje hennes framtidstanke?
Voro de icke två utskottsvarelser, hon och han?
Den sjuke lille, som icke kunde stå för syskonens knuffar, och hon, som knäckts af den enda stöt lifvet gifvit henne.
Han tryckte sig fortfarande intill henne, medan hon hviskade tröstande, osammanhängande ord i hans öra och strök med sin hand öfver hans nacke; hon kände hans andedrägt genom klädningens mjuka ylle, och hans tårar blötte genom tyget, så att hon jemt måste torka med sin näsduk.
Hon blef trött i armen, men ännu då hon af hufvudets tyngd kunde märka att han sof, blef hon liggande qvar, knäböjande vid hans säng.
Luften omkring henne var fyld af hans andedrägt, sömnen gaf värme åt hans lemmar, och från hans hår kände hon en egendomligt sund doft, som från en af sin moder renslickad liten hundvalp.
Hon pressade sina läppar mot detta lena hår utan att han vaknade.
Ett barn!
– Framtiden...
En stor mans lifsgerning kanhända... andras lycka och ve...?
Är det detta mödrarna känna?
Hon hade aldrig förstått det förr.
Aldrig förr än hon höll denna lugna, trygga sömn i sina armar.
Alla ismurar brusto, det brände i bröst och i hufvud, och så störtade den fram – strömmen af salta, töande, heta tårar; smärtan fick luft, och själens stelkramp var bruten.
Hon snyftade som om hjertat ville brista, och den lille sof med jemna andetag.
Det var som om hon egt blott honom i verlden.
Blott honom?
Någon att älska och någon att hoppas för – när allt var förbi för henne sjelf.
Hon reste sig, och så mindes hon orden:
»När man har sju, kan man ju alltid ha råd att afstå en.»
Var det så att förstå?
Hvilken gåfva!
– Hvilken furstlig, kejserlig gåfva!
I väntrummet.
Hon hade icke doktorsdiplom, vår doktorinna derinne, men hon hade en lång och lyckosam praktik bakom sig, och det var i våra – hennes patienters – ögon det bästa diplomet.
Jag var bland de första, men som det redan fans folk inne hos vår fru, slog jag mig ned i väntrummet för att bida min tid.
Der satte jag mig vid dörren till hennes mottagningsrum, och vid andra sidan hade jag det luftiga fönstret, som prunkade med dubbla led krukväxter, höga och frodiga, ty gumman är en väldig blomsterodlerska.
Rummet var långt och smalt, en rad stolar längs med ena väggen och en gammaldags soffa på den andra.
Småningom kommo patienterna, en efter en, obekanta på stället, kunde man se det på deras villrådiga miner, då de kommo smygande in om dörren, tysta och högtidliga som i en kyrka.
Hvar och en klef fram till en sittplats för att vänta till hans tur skulle komma.
Idel fattiga stackare, så att landsortsmurfveln befans vara en riktig matador i denna samling.
Det var en ny och särdeles pikant förnimmelse, det der.
Jag tror att jag njöt deraf.
En gubbe från landet linkade fram med en uppsvullen fot, en daskig och halfgammal hjelphustru kom med ett ombundet finger, och så en dräng, och så en pojke, och så en gammal käring med en korg, från hvilken hon omöjligt kunde skiljas.
Och alla sutto de kring väggarna med den bönfallandes betryckta min.
Så, efter en stund, kom det en medelålders karl.
Han var icke lik den öfriga samlingen.
Det var en stark och bredaxlad arbetare, snyggt och ordentligt klädd.
Det låg någonting välbergadt i hela hans yttre.
Han helsade, kom sedan fram och satte sig midt emot mig i soffan.
Det var redliga drag och en min af fasthet.
Men det syntes att han led.
Ansigtet var blekt, strängt.
Sällan har jag sett ett mera utpregladt uttryck af viljekraft och sjelfbeherskning.
Åter och åter såg jag bort till detta kalla ansigte med sin blåaktiga skäggbotten.
Det var något af en karakter.
Så öppnades dörren igen.
Det var en helt ung flicka i en urblekt klädning och en tunn liten schal.
Armen bar hon i band.
Sexton år kunde hon väl vara, hade en slät hy och oval ansigtsform.
Hon helsade, satte sig hos arbetaren i soffan och såg sig sedan omkring på de närvarande, liksom för att begära medlidande, under det hon gungade sin sjuka hand med den andra, som vore den sjuka handen ett qvidande barn.