Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag får vördsamt förnya min första framställning, att väl föredragningen måtte ske punktvis; men då principen har inflytande på flera punkter, så mäste väl discussionen öfver principen få äga rum, då den första af de punkter förekommer, hvarpå den har inflytande, och om då talaren är nödsakad att återgå till inledningen af betänk., eller alt discutera flera punkter på en gång, för principens skull; så har jag ansett, att han dertill borde vara berättigad, och att denna reservation bör äga rum, när nian tillförbinder sig att discutera belänk. punktvis.
Om principen efteråt skulle förekomma till öfverläggning, sedan betänk, blifvit punktvis föredraget, så har jag svårt att uppfatta formen derför på mer än två sätt; antingen så, att det skulle tillgå såsom vanligen och alltid sker uti Deputerade Kammaren i Frankrike vid nya lagförslags antagande, alt först hela förslaget genomgås punktvis oell sedan voteras på en gång öfver alltsammans; men härvid förekommer, att delta ej är ett lagförslag, som kan förfalla, utan det är en bestående förordning, i hvilken man önskar rättelser.
Alltså tror jag, att detta icke gerna låter sig göra.
Är åter meningen den, att, ehuru hvarje punkt blifvit discuterad, och efter öfverläggningens slut öfver hvarje punkt särskild propos. på dess antagande blifvit framställd och besvarad, man likväl sedan skall tala om principen, så hemställer jag till R. o. Ad., om det ej vore bättre, att, ehuru tidsödande det kan blifva, låta principen komma först och sedan gå till detaljerna af förslaget genom dess föredragande punktvis.
Jag tror att en utväg gifves, som fullkomligt tillfredsställer båda meningarna, nemi. den, att Hr Landtm, och R. o. Ad. täcktes tillåta, att discussionen börjas med 2;dra capitlet, ty det är der bristerna ligga och det / Den 3 Februari f. m. 7 är der, som principen egentligen förekommer.
Om jag förut i afseende på principen har bundit mig, innan jag kommer till 2:dra capitlet, så har jag illa förfarit.
Jag anhåller alt få närmare förklara mig.
Emot betänk., i hvad det angår hemmansklyfningen, har jag intet ord att anmärka; men vid den delen deraf, som rörer jordafsöndringar, se det är der, mine herrar! det gäller att rädda Sverige från det hotande äfventyr, som skulle blifva en följd af aldra capitlets antagande; det är der principen skall concentreras och justeras.
Genom det förslag, som jag nu afgifvit, tror jag båda ändamålen vara uppfyllda.
Om jag visste att alla andra, i likhet med Frih. Boye, ej hade någon anmärkn. att göra emot i:sta capitlet, utan blott emot det 2:dra, så skulle jag visserligen öfvergå till hans tanke, att man borde börja med det 2:dra capitlet; men jag tror ej förhållandet vara sådant, och förmodar att åtminstone de ledamöter, som i förra plenum yttrade betänkligheter vid i:sta capitlet, äfven nu lära vidhålla dem.
Mig skall det vara likgiltigt med hvilketdera capitlet vi börja, emedan jag tror att de äga ett nära sammanhang med hvarandra, och då jag således anser likgiltigt, om man börjar med hemmansklyfningen eller med jordafsöndringen, så tror jag det vara bäst alt i vanlig ordning börja med början.
Jag är helt och hållet förekommen af Hr von Rosen, och förenar mig
Uti hvad han har anfört.
Boye har yttrat, att den egentliga principen vore att finna i 2:dra capitlet af förslaget.
Jag tror likväl, att Frih.
Boye bort finna samma princip vara gällande för det 1 :sta capillels innehåll; eller kan väl Frih.
Boye neka att en obegränsad hemmansklyfning är ledande till alldeles samma mål, som den afsöndring, hvilken i 2:dra capitlet förekommer, och att detta ej är hjelpt genom 2 §:n i i:sta capitlet, som definierar oss, så godt den kan, hvad med besultenhet förslås?
Från åsidosättande af den grundsats, att hvad i lag förut stadgadt varit bör efterlefvas, hafva dessa författningar härflutit i så väl 1827 års författning, som i83i års förklaring, och jemväl detta förslag.
Man har förgätit alt efterse hvad som efter metod och undervisningar kan till mantal läggas och hvad som särskildt till torp eller lägenhet skattläggas skall, och man har lagstiftat efter hugskott, så väl i lista, som i det 2:dra capitlet.
Om man inskränker sig i afseende på hemmansklyfningen till jordområde, som efter metod och undervisning kan lill hemman läggas, och om man ej tillåter afsöndringar, der det ej är frågan om klyfning eller liemmanlalsläggning, då kommer man inom lagens gräns tillbaka, och då blir det endast upplåtelse på viss tid af 8 D < n 3 Februari f. in. jord, som aldra capitlet får till föremål.
Ända ifrån Gustaf I:s tid hafva förminskningar af skattskyldig jord varit förbjudna, tills i sednare tider man funnit för godt att genom s. k. afsöndringar förrycka Kronans rätt till skatt af jorden och att derigenom skapa rättegångar om denna skatt.
Jag skulle tro att det är likgiltigt i hvilken ordning man föredrager betänk., emedan samina brist på grundsats finnes ifrån den första §:n till den sista igenom hela förslaget.
Ståndet finnér utan tvifvel hufvudsaken vara att komma till något afgörande, och att tvisten om sältet ej bör vara mycket tidspillande.
Jag gör mig förvissad, att de herrar, som ämna deltaga i öfverläggningen, hafva läst ej mindre det aldra capitlet än det första.
När nu några af dem redan erkänt, alt det är en sådan åtskilnad emellan dessa capitel, att de ganska val kunna afliandlas hvart för sig; så hemställer jag, om ej lämpligast vore att bifalla Frih. Boyes framställning.
Hans mening har nemi. endast varit, att det aldra capitlet först borde komma under öfverläggning, emedan deruti innefattas stadganden rörande de grundsatser, som han ansåge böra först afgöras.
Jag önskar således, att R. o. Ad. täcktes tillåta ett sådant föredragningssätt, och är förvissad, att ingen mening derigenom blir undertryckt.
Jag hade sannerligen väntat, att Frih.
Gederström skolat lemna något afseende åt den skiljaktighet i princip, som framstår i i:sta och 2:dra capitlen.
Första capitlet, som angår hemmansklyfningen, erkänner nödvändigheten af besuttenhet; 2:dra capitlet deremot, som handlar om afsöndring af jord, borttager detta villkor.
Äfven frågar jag: kan väl den skilnad, som äger rum emellan båda capitlens olika principer, undfalla någon af eder, mine herrar?
Cederström anser jag visserligen det i:sla capitlet ej vara något fullkomlighetsverk; men jag ser ingen våda deraf, enär den hufvudsakliga angelägenheten, nemi. besuttenhetens bevarande, der är respecterad.
Deremot finner jag faran ensamt, eller åtminstone till största delen, ligga deruti, att i 2:dra capitlet är villkoret af besuttenhet borttaget.
Likväl och för att ej uppehålla tiden med frågan om föredragn.sättet, underkastar jag mig hvilkendera metoden, som Hr Landtm, behagar antaga, blott jag är förvissad derom, att, ehvad man afgör i lista capitiet, man likväl ej binder händerna på sig i frågan om besuttenhet under de förhållanden, som afliandlas i det 2:dra capitlet.
För alt slutligen komma till något resultat, skulle jag önska att föredragningen började med första capitlet, derföre att första, andra och tredje §§:ne egentligen äro de §§, som afhandla sjelfva principfrågan om be - Dcu 3 Februari f. m. 9 besuttenhet.
Boye liar funnit att andra capillet helt och hållet afviker ifrån det första, och önskar, att denna princip äfven i ardin capitlet blir iakttagen, så torde det vara skäl alt börja nied irsta capillet irsta och ardra §§rna, ty jag tror ej att vi komma längre, så framt vi ej få börja dermed. R. o. Ad. beslöt att utlåt, skulle punktvis föredragas i den ordning, livaitill detsamma föranledde, och att början skulle ske med irsta capillet. i Cap. i, 2 och 3 §§:ne.
Vid de nu upplästa §§:na hatjag för min del blott en obetydlig anmärka, att göra, ty jag anser dem i öfrigt, sådana de nu äro, böra antagas.
Denna anmärkn. inskränker sig dertill, att der står: ”och jemväl deraf utgöra de med hemmansdelen förenade utskylder.”
Med utskylder förstås i allmänhet penningeutgifler, men hemmanen aro äfven belagda med andra särskildta onera, och just dessa onera är det, sorn förutsätta att hemmansägaren skall vara så besutten, att han kan hafva de dragare, som erfordras, för att utgöra en del af dem, såsom snöplogning, skjutsning/- väglagning m. m.
Jag anser således, alt ordet onera på alla de ställen i denna författning, der ordet utskylder nämnes, bör dermed förenas, emedan en besutten hemmansägare bör kunna utgöra både utskylder och onera, för att kunna uppfylla alla de åligganden och skyldigheter, som för en hemmansdel i Sverige afsedda äro.
Jag bär intet emot irsla §:n, hvilken uttalar Utskms princip, som i sig sjelf är god och riktig.
Det är en tvingande nödvändighet, som här finnér plats, nemi. alt medgifva bosättning till större latitud än hittills; men då man sålunda antager irsta §:n, så medgifver man i och med detsamma, att hemman får klyfvas ända derhän, att ingen annan inskränkning äger rum, än möjligheten af besuttenhet.
Då bör man i 2tdra §:n mera bestämdt och på ett annat sätt säga hvad som menas med besuttenhet.
Först hafva Utskrn der i början infört några ord, hvilka böra utgå; der slår nemi.: ”i medelmåttiga år.”
Jag anser att de personer, som äga jord, böra vara bergade både i svåra och i goda år, och att den grunden åtminstone måtte bibehållas för besullenhets-ideen i Sverige, att åbo kan vara besutten äfven i svåra år, och ej endast i de goda.
Detta skulle leda till ett proletär-systeme i stället för besuttenhet, hvilket mäste vara alldeles falskt.
Vid samma § anmärker jag ytterligare, att dertill fordras, att besuttenhelen må kunna definieras sålunda, att fyra arbetsföra personer må kunna af ägornas afkastning underhållas.
En arbetsför person kan underhålla sig sjelf, utan att han behöfver vara 20 H. 2 10 Den 3 Februari f. ra. jordägare, och fyra arbetsföra personer kunna det äfven.
Distinctionen tyckes vara felaktig och böra förändras lill följande: arbetsför karl bör der kunna försörja hustru och barn.
Jag har för min del, såsom deltagare i lagstiftningen, alltid trott, alt man stiftar de säkraste och bästa lagar, ju närmare man följer rättvisan; och jag kan ej finna annat, rin att just, till följe af denna princip, ali jords klyfning måste vara fri och obegränsad.
Lika litet som man kan sälta någon gräns för maximum af ägande jord i någons hand, lika så litet kan man, med rättvisans bibehållande, sätta någon gräns för klyfning af denna jord.
Hvar och en mäste hafva sin frihet att köpa och förvärfva så mycken jord han mäktar, utan någon inskränkning af lagstiftningen.
Jag har vid föregtde riksdagar sökt utveckla denna princip i dess tillämpning, och visat alt den är öfverensstämmande med individernes bästa och hela landets fördel.
I samma mån man vill hindra menniskor alt kunna bosätta sig, att blifva sina egne och kunna förvärfva jord, så må man ej förundra sig, att pauperismen och brottsligheten tilltager.
Om man tillät något hvar att sköta sig sjelf, så skulle R.
St. och Regeringen få ganska mycken lindring i sina besvär, till allmän båtnad.
I i §:n står: att ”hemman, som under stadgad åborätt äro upplåtna, få klyfvas till hvad hemmantal som helst, allenast en åbo å den utklufna delen är besutten.”
Detta later ganska liberalt; men när man kommer till i §:n, så får man se, att denne åbo, som jag ansåg vara en persona physica, är en persona moralis och innehåller i sin natur 4 personer, således en mer, än sjelfva Gudomen, ty det skall vara 4 personer, som böra hafva sin föda af livad i I §:n säges att en åbo bör äga för att vara besutten.
Dessutom är besuttenhet ett så ofantligt relativt be grepp, alt om jag vill i penningar bestämma hvad en menniska är belåten med och kan lefva af, så skulle i en provins kanske till och med tre personer kunna lefva af hvad som blott förslår för en enda person i en annan provins.
Jag känner närmare tvänne provinser, nemi.
Malmöhus län och Kronobergs län, och jag drager intet ögonblick i tvifvel, det ju tre Kronobergare kunna lefva af hvad en Malmöhus-ho behöfver till sitt underhåll.
Sedan jag vid föregtde riksdagar drifvit denna thes och sökt bevisa den ur förnuftskäl; så har jag i Skåne för 1 år sedan gjort mig närmare underrättad om verkliga förhållandet.
Under mitt vistande i Lund träffade jag en prest, som var ifrån Stäfvige pastorat, hvarest hemmansklyfningen sades vara långt drifven och dit jag ämnat resa, för att sjelf undersöka förhållandet.
Men af denna prest, som var en mycket förståndig och klok man, erhöll jag alla de upplysningar jag önskade, mycket full - Den 3 Februari f. m. eländigare än jag kunnat sjelf förvärfva dem. flan var i början mycket emot lieromansklyfningen och fruktade framför allt, att presterne ej skulle kunna få ut sina inkomster af dessa små hemmansägare.
Jag bad honom då att få svar pä några frågor, sorn jag ville framställa.
Jag började t. ex. med att fråga, huru stor jordlott, som hvarje hemmansägare kunde hafva?
Derpå svarade han, att ett fjerdedels hemman var klofvet i i3 delar, af hvilka mer och mindre, men i ungefärligt medeltal i tunnland belöpte sig på hvarje lott.
Sedan frågade jag, huru deras hus voro byggda.
Svar: på samma sätt, som böndernes i allmänhet och t. o. m. så mycket hattie än de äldre bondstugorna, att de hade brudgolf.
Sedan frågade jag huru de lefde, och om de kunde försörja sig.
Svar: de lefva väl och ulan att ligga någon till last; deras harti gå i skolan och få samma uppfostran, som den förmögnare allmogens barn.
På ytterligare frågor lick jag vela att Kronan der får sin rätt fullkomligt ut, ulan några restantier.
Ingen af dessa små hemmansägare hade på minsta sätt fallit socknen till last, och der var egentligen ingen, sorn kunde anses fattig, utom just den, som hade rädt om den egendom, genom hvars klyfning dessa små hemman hade uppkommit.
Han var genom siri misshushållning den fattigaste af alla.
Man behöfver för öfrigt blott kasta sina blickar på Dalallmogen, der det knappast finnes någon, sorn ej har en liten jordlott, och likväl ser man ej der något större elände eller fattigdom, än annorstädes, utan tvertom en mycket större sinnesfröjd och fosterlandskänsla, än i någon annan provins.
Och jag fruktar verkligen, att mången, som ifrar emot hemmansklyfningen, låter sin egennytta bedraga sig derutinnan, att han befarar att ej fä sina legohjon för lika godt pris, sora hittills, ifall de kunde förvärfva små hemmanslotter.
Jag tror tvertom, att sådaue små hemmansägare skulle finna sin uträkning i att ingå accord med dem, som hafva större jordpossessioner, och dagtinga med dem om en viss betalning, då de ej behöfva sitt arbete vid egen gård.
Slutligen vill jag blott anmärka, att i 3 §:n står: ”är hemman så beläget, att en åbo af andra näringar, såsom sjöfart, fiske eller dylikt, kan hafva siiker och ständig förtjenst, då bör sådant vid fråga om besutténhet i särskild beräkning dertill ingå.” Jag vill fråga, om i någon del af Sverige sjömannen kan räkna på en ständig förtjenst af sin sjöfart.
Jag tror det ej, och pä samma sätt är det äfven med fisket och allt annat.
Låtom alltså i Herrans namn hvar och en vara betänkt på utvägarna till sin egen bergning.
Fordomdags var här i Sverige — t. o. m. under hedendomen — en allmän trefnad och välmåga, och hvarföre?
— Kanske just derföre att de regerande den tiden om sommaren voro på sina vikingafärder och om vintern höllö de ting och dessemellan kiintpalekar och läto folket sköta sig sjelft.
Jag tror att Regering 13 Ben 3 Februari f. m. och Ständer kunde spara sig mycken inrida och göra landet den aldia största tjenst, om de blott ville stifta rättvisa lagar samt vaka öfver deras iakttagande, och för öfrigt låta hvar och en sköta sig sjelf.
Jag får således på det högsta tillstyrka, alt all fråga om besnttenhet måtte nr författningen alldeles uteslutas, och att det må öfverlemnas åt en hvar att pröfva burn mycket han behöfver för sin bergning och förvärfva sig detta pä bästa sätt: och ifall U. o. Ad:s beslut ej skulle blifva sådant, så får jag på förhand nedlägga min reservation deremot, emedan min helsa och andra göromål troligen ej tillåta mig att deltaga i öfverläggningen ända till slut.
En värd ledamot har emot den princip, som finnes nedlagd i irsta capitlets 2:dra §, gjort den anmärkt)., att lagstiftaren ej vore berättigad att göra inskränkningar i hvars och ens rättighet att fritt disponera öfver sin egendom; men den värde ledamoten torde dock medgifva, att de med samhället afsedda ändamål alldeles icke skulle, ulan alla sådana inskränkningar, kunna ernås.
Likväl tror jag, att det förslag, som i 2 §:n af irsta capitlet är framstäldt, alltför mycket gör ingrepp i äganderätten.
Jag anser det vara högst nödvändigt att med varsamhet tillvägagå i detta afseende.
I förra plenum tog jag mig friheten fästa R. o. Ad:s uppmärksamhet på följderna af en sådan öfver höfvan sträckt inskränkning, äfvensom på de olyckor, som otvifvelaktig! skulle uppstå, i händelse 2:dra capitlet, som handlar om jordafsöndring, blefve antaget.
Jag tager mig nu friheten åberopa hvad jag då yttrade, nemi att den föreslagna högre besuttenhets-beslämmelsen för hemman medför, om den antages, en inskränkning för de fattigare folkclasserna i möjligheten all förvärfva sig egen jord, och att det ingalunda är ådagalagdt, att denna åtgärd att försvåra hemmansklyfningarna utgör ett nödvändigt villkor för ernåendet af de flestes trefnad och en allmän säkerhet inom landet, utan att motsatsen häraf snarare skulle komma att inträlfa.
Jag ansåg derföre förslaget i denna 2 § innefatta ett, ej allenast rättsvidrig!, utan ock samhällsskadligt förnärmande af hvarje persons dispositionsrätt öfver hvad han äger.
Dessutom nämnde jag, att jag ansåg det högst inconseqvent alt för den fattigare delen af folket försvåra förvärfvande af eget jordbruk, så lange några andra utvägar för dess försörjande ej vore beredda.
Jemte det jag får åberopa dessa yttranden, täger jag mig friheten till ytterligare stöd för min åsigt för R. o.
Ad uppläsa hvad en ledamot inom den särskilda comiteen, nemi.
Hr Just.cancelleren Faxe, i detta afseende yttrat uti sin reservation, der lian säger: att det vore ”orättvist att stadga sådana villkor för ägande eller besittning af jord, att en ordentlig och flitig fast mindre bemedlad arbetare betoges möjlig - D c ii 3 Februari f. m. i3 liden ali förvärfva fast egendom och såmedelst vinna det oberoende, hvars eflersträfvande är oskiljaktigt från hvarje hällre natur.
Granskar inan de yttranden läns-comiteerna i ämnet afgifvit, så finnér man alt missbruken emot författningen, jemte saknaden af controller för dess efterlefnad, är livad som egentligen öfverklagas.
Val hafva åtskilliga läns-eomite'er ansett de i författningen bestämda villkor otillräckliga alt grundlägga en sjelfständig besutlenhet; men varsamheten bjuder att icke ändra det bestående, utan att fullt gilltiga skäl dertill förekomma: och sådana äro i förevarande fall icke ådagalagde; icke ens är det uppgifvet, att innehafvare af hemman eller hemmansdelar, så beskaffade att Abo enligt ifrågavar. 2 § må anses derå besutten, varit de, som ökat fattighopen, såvida icke andra förhållanden, såsom laster och lättja eller synnerliga olyckshändelser, verkat obeståndet, då följden säkerligen blifvit lika, ehvad hemmanet varit större eller mindre.
Det bör icke heller förbises, att ifrågavar. lagbud bestämmer den yttersta gränsen för besutlenhet eller den, inom hvilken ännu linnes möjlighet för en ordentlig och flitig arbetare att hafva, icke lik, ulan tarflig bergning för sig och de sina.
Härtill må för öfrigt läggas, att de förhållanden, som öfverklagas, så mycket mindre kunna anses hafva sin orsak i författningen, som, enl. hvad läus-comiteernc nästan enhälligt upplyst, de skedda hemnaansklyfningarna tillkommit utan allt afseende på eller kännedom om författningens föreskrifter, samt alt just den öfverklagade fortgången af jördens klyfning och styckning visar, att folklynnet antagit riktningen till sträfvande efter oberoende verksamhet, samt att således en lag i motsatt syftning, långt ifrån att hafva sin grund i allmänna tänkesättet, skulle vara i fullkomlig strid dermed; och lika säkert det är, att en sfi beskaffad lag i verkställigheten blefve omöjlig eller åtminstone på allt upptänkligt sätt eluderad, lika öfvertygad är jag äfven, alt man snart skulle nödgas återtaga den.
Fåfängt söker man genom lagar förändra folkets vanor och böjelser, hvilka, om de tagit en skadlig riktning, böra genom andra medel ledas och återföras.”
På grund häraf anhåller jag, att de besultenhetsbestämmelser, sorn i 1827 års författning finnas föreskrifna, blifva bibehållna, eller att Utsktns förslag i 2 §:u må antagas med den förändring, att, i stället för fyra personer, som enl. det samma böra underhållas på ett besuttet hemman, det hädanefter må blifva tre personer.
Jag anhåller vördsamt om Llr Landtm:s propos. härpå.
Discussionen bar nu kom mit in på de stora abstracla principerna om samhällets tillvaro och den rättvisa, som hvar och en i detsamma bör åtnjuta i dispositionen af sin enskilda egendom.
Derigenom föras vi långt ifrån ämnet in i philosophiska betraktelser, D e u 3 Februari f. ni. hvarigenom vi möjligen ej komma till något slut i det praktiska af frågan.
Det faller af sig sjelft, alt menniskan måste lefva i ett lagliuiifiet samhälle; ty hon kan icke lefva ensam likasom odjuren i skogarna, hvilka, när de blifva fö'r många, hungern tvingar att förgöra hvarandra.
Deremot, om inan betraktar bikupan och bäfverns boning eller myrstacken, så linues äfven hos dessa kräk den individuella friheten inskränkt, och detta måste ännu mer ske i det menskliga samhället, när man skall afse dess bestånd, dess framtid.
Det vore ovärdigt af en lagstiftande församling, om den förfore så, som om samhället kunde lefva blott för dagen , och derföre endast afsåge dess behof; med andra ord, om lagstiftningen endast tänkte, såsom man i sammanlefnaden ofta nog får höra, att ”nog läcker det i vår tid och derefter ännu ganska länge;’’ men då vår tid är förbi och målet för detta ganska länge är hunnet, då är saken nästan ohjelplig.
Detta kallas ej att föra landet till välstånd ulan i elände, hvari menniskorna då mäste framsläpa sig.
Här har blifvit anfördt, huru i olika provinser det fordras olika qvantitet af föda till allmogens uppehälle.
Man kunde gerna hafva gått med exemplet ännu längre och sträckt det till China, der det lägsta folket måste lefva af de sämsta afskräden för alt kunna lifnära sig och der likväl lagen gör fadern till herre öfver sitt barns lif intill dess det uppnått två års ålder; eller till dessa öar uti Söderhafvet, der endast vissa barn få lefva.
Delar af jorden kunna blifva för trånga för dervarande menniskor och del häfver sig icke liitt att flytta dem.
Således får man icke obetänksamt vidtaga sådana åtgärder, som kunna framkalla en massa af menniskor utan att jemväl tillse att de hafva något att lefva af.
Här är anfördt att Dalfolket bergar sig väl, och likväl, roine herrar! har ju just Dalarne kostat Staten stora summor under loppet af många år, för att, medelst ett eget skattläggnings- och skiftesverk och en mängd utaf Kronan allonia landtmätare, reglera detta landskaps hemmansklyfning uti s. k. besutlenheter, likasom för att understödja, vid uppstådda missvexler, den der uppkomna stora massan af fattiga genom
Dalarnes till ytterlighet sträckta hemmansklyfning.
Yi veta dessutom alla, att just till följe af den utsträckta hemmansklyfning, sorn der finnes, mäste Dalfolket ovillkorligen lefva af arbete i andra provinser, öm man tänker sig att ett dylikt förhållande ägde rum i alla de öfriga provinserna, hvar skulle de då få föda, — hvem skulle då kunna lemna dem arbete?
Vi hafva på följderna af en ytterlig jordafsöndring
Irlands bedröfliga exempel, der ej det rika England förmår hindra att många af den fattiga arbetande classen dö hungersdöden, när missvext på potates uppkommer.
Vi måste väl hemta erfarenhet af deras exempel.
Say har sagt, att det ej i ett land finnes mera folk, än sorn der kan födas, och ali man således ej behöfver befara, atl det Den 3 Februari f. m. i5 lian blifva för trångt.”
Sismondi har svarat honom derpå ganska enkelt oell lått. alt ”det är obestridligt att i Frankrike under årets lopp det icke lefva t flere människor, än det antal som der funnit föda — men luiru hafva de lifnärt sig?
— 1 välstånd eller elände?
— Det är frågan.’’ — Sismondi anmärker alt lios enskildta hushåll eller familjer är det icke, taget på kortare eller längre tid, tillgången på föda som bestämmer barnens antal.