Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Christen Urhan, som lefde i en absolut ensamhet, syntes lycklig att ha träffat någon att tala med, hvilken ej gäckades med hans mysticism såsom kamraterna i orkestern och som på samma gång delade hans brinnande passion för musiken.
Vi togo för vana att dinera tillsammans alla dagar och detta i god tid; sedan gjorde vi en promenad, operaaftnarna på boulevarden, de andra kväl-larne i Champs Elysées.
Hoffmann — men en katolsk Hoffmann — vore den ende, som skulle kunna beskrifva denne sällsamme man, hvilken hade lyckats att i en enda samma känsla förbinda sin glödande fromhet och sin kärlek till sin konst.
I denna fantasi och i denna själ fanns icke en atom af jordiskt slagg.
Man kunde säga, att han lefde i en dröm och under ständig umgängelse med sin skyddsängel.
När han talade med mig om de gamla mästarne, om en Marcello, Palestrina, Pergolese, höjde sig hans egen hänförelse ända till snille.
För hvarje dag gjorde jag ett nytt steg längre i hans förtroende, men likväl hade jag en aning om, att det fanns i hans lif en hemlighet, en gåta, hvilken efter all sannolikhet jag aldrig skulle lära känna.Mot slutet af april bemärkte jag en påfallande förändring i Christen Urhans sätt och hållning.
Annars alltid så lugn, så herre öfver sig själi, lyckades han nu ej att dölja för min blick sin oro och inre rörelse.
Hans lynne blef ojämnt, hans distraktioner voro otaliga, än irrade ett saligt leende på hans läppar, än rynkade han ögonbrynen och vände sig bort, liksom för att undslippa en plågsam syn.
Under våra promenader tryckte han min arm understundom nästan med stormande häftighet; därefter kunde han bedja mig lämna honom ensam, och jag säg honom vandra med långsamma steg framåt och med hufvudet sänkt mot bröstet.
När han åter närmade sig mig, stodo hans ögon fulla af tårar.
Slutligen, en afton, då det icke var representation på operan, fattade han min hand och framstammade denna fråga:
— Är ni värdig Henne?
— Hvilken Henne?
— Ni skall få veta det sedan ... kom med nu!
Han lät mig passera genom det mörka galleriet, hvilket ledde från passage d ’ Horloge till rue Grange-Batelière, midt genom själfva operahuset och der artisternas entrée befann sig.
Därefter vägledde han mig genom hela den labyrint i den inre operan, där en profan nästan omöjligt kan hitta, samt lät mig slutligen hamna i en af salongens orkester-feuteuiler.
— Det är då en repetition?
frågade jag honom sakta.
— Nej, men en audition, en profsjungning, svarade han så tyst, så tyst och med en sådan rörelse, att jag snarare gissade än hörde svaret.
Upplysningen inskränkte sig till det oundgängligast nödvändiga: rampen samt här och där några gaslågor; ingenting mer.
För hvar och en, som ej är van därvid, hafva dessa stora och vida, tysta och tomma salar med djupa rymder af mörker och skugga någonting ej blott ödsligt, men hemskt.
Det är ett betecknande märke for nöjets mötesplatser, att så snart de stå tomma, tysta och icke upplysta, få de någonting dystert och sorgmodigt En kyrka, Wars portar stängts, och där blott en enda liten lampa brinner i helgedomen, är och förblir alltid Guds hus.
Dess enslighet, dess mörker och tystnad innebära likasom en fortsättning af de ord, som prästen talat till hjärtat och sinnet, af de trognea psalmer och af våra heliga ceremonier.
Enteater, där det icke spelas, ger åt hela det omgifvande kvarteret en trist prägel och har ingen annan mening än det tomma intet.
Förty det är så, att människan, huru hon än må bemöda sig, icke förmår utplåna hos sig själf aftrycket af sitt ursprung.
Om hon afbrytes i sina fröjder, så återfaller hon i ledsnadens och tomhetens eviga botten.
Om den aldra finaste tråd återför henne till sina odödliga öden, så behöfver hon blott gå till sig själf för att låna ett språk åt de heliga hvalfven, inom hvilka tystnaden råder.
En månads förtroliga samspråk med Christen Urhan hade i förväg gjort mig benägen för alla slags fantasier, och där jag nu satt i mörkret och tystnaden, kunde jag nästan efter behag framkalla bilderna af Cornelia Falcon, Henriette Sonntag och madame Malibran.
Jag trodde mig i fjärran höra Oberons eller Friskyttens horn, donna Annas klagan, Margaretas spinnrock, Fidelio-kören, melodien till nunne-baletten ...
Men snart anlände kapellisterna i orkestern, de voro fulltaliga, och jag bemärkte Urhan vid sin notställare, hvit i ansiktet som ett spöke.
Några af abonnenterna i avantscenerna, fyra eller fem inflytelserika medlemmar af Jockey-klubben.
I direktörs-logen direktören själf, hr Léon Pillet, vidare Halévy, Véron, Nestor Roqueplan, Dupouchel samt, längst i fonden och till hälften gömd bakom herrarne, den mest tyranniska, den mest afundsjuka, den mest egenmäktiga bland drottningar, — den tidens operadrottning, Rosina Stoltz.
En kvart senare, och det förnams i orkestern och avantscenerna ett lätt sorl; därefter en djup tystnad.
Jag såg framträda, förd af Ferdinand Prévost, en ung kvinna, hvars åsyn vid första ögonkastet var långt ifrån bländande.
Med en växt, något litet under medelmåttan, var hon hvar-ken skön eller vacker, i dessa bägge ords vanliga mening; men på hennes rena panna och i den klara blicken tyckte jag mig återfinna en reflex af den hemlighetsfulla klarhet, hvilken för den yttre verlden uppenbarar en osynlig verld.
Hon gjorde på mig effekten af en landsflykting från mina drömmars land, och jag har sedan endast behöft påminna mig denna afton utan morgondag för att förstå Meyerbeers ord om just denna samma kvinna: — » Det är det delikataste uttryck af den aldra mäst jungfruliga konst, som tänkas kan !&gt;
Hon sjöng Alcestes aria: tDitnnités du Styxf — Alices romans: » Ta, dit-elle.
.. » — Agathas aria ur Friskytten: La calme se répand ... » Vidare, tillsammans med den redan något åldrade Levasseur, duon ur Hugenotterna » Pour sauver une tête si chère!
samt slutligen tillsammans med Duprez den stora duon ur Vestalen.
Allt efter som hon fortfor att sjunga, erfor jag en mer och mer egendomlig känsla.
Det var något liknande — jag kan ej finna bättre uttryck — en ängels smekning, främmande för all jordisk lusta och till och med för örats njutning, men som småningom genomträngde hela min varelse och ingaf mig en helt ny föreställning om rätta betydelsen af den så ofta hörda frasen: » så måste det sjungas i paradiset! » I denna okända sångerskas stämma blef musiken immateriel såsom bönen, och det föreföll mig, som hade en oemotetåndlig magnetism dragit mig upp till den rena ideal-verlden för att där mötas med henne.
Jag betraktade Christen Urhan, hvars magra ansigte upplystes af ljuset från hans notpulpet.
En spansk målare skulle ej ha valt annan modell for att uttrycka ett helgons extatiska tillstånd.
Tyvärr dröjde jag ej att märka, att hans och mitt intryck icke delades af någon.
De få åhörarne, spridda här och där i salongen, visade tvärtom den unga sångerskan den mest afgjorda köld.
Tydligen lydde de en gifven lösen, så vida ej möjligtvis deras sinliga och världsliga vanor gjorde dessa » boulevardiers » — själfva benämningen var dock ännu icke uppfunnen — otillgängliga för så rena rörelser.
Snart blef denna motsättning mig så pinsam, att jag smög mig bort utan att afvakia slutet af profsjungningen.
Följande morgon, redan klockan 8, inträdde Christen Urban i mitt rum.
Denna natt hade gjort honom tio år äldre.
— Ah, hvilka förtappade och hvilka uslingar!
utbrast han och hans röst lät som en snyftning ... de vilja ej veta af henne!
Men de äro henne icke värdiga.
Denna första audition blir också den sista.
Hvad mig angår, så har jag lagt in om mitt afsked.
Jag kan icke, och jag vill icke hädanefter tillhöra någon annan än Gud.
Paris och operan väcka min rysning.
Likväl ville jag ej fly härifrån, utan att först trycka er hand!
Jag kände mig nästan lika upprörd som han.
— Ni hyser då en smula vänskap för mig?
sade jag.
— Mycket ...
Ni var värdig Henne, Ni ensam förstod hepne .. r — Men säg mig då åtminstone, innan ni reser, ordet till denna gåta?
— Ja gerna.
Jag är son till en fattig herde från trakten af Einsiedeln, och såsom liten brukade jag bära till klostret mjölken af våra kor och våra getter.
Jag hade uppnått mitt tolfte år, utan att känna annan musik $n visorna, som vi bruka sjunga bland våra berg.
Men sedan någon tid märkte jag, att en af munkarne, pater Anselm, betraktade mig med en välvillig uppmärksamhet.
En morgon ropade han på mig, ställde med godhet några frågor till mig och lät mig sjunga en af mina folkvisor.
När han så hörde, att jag var sjätte barnet af en talrik familj, sade han:
— Vill du bli en af våra korgossar?
Jag skall lära dig katekesen och musiken.
Detta var höjden af mina egna önskniugar, och jag mottog anbudet med outsäglig glädje.
För mig började nu ett nytt lif.
Jag biträdde, när han läste mässan, och fick deltaga i kyrkosången de stora helgdagarne.
* Jag fick lära mig studera i goda böcker.
Religionen och musiken togo på samma gång väldet öfver min själ, och jag har aldrig kunnat skilja dem åt.
Jag var så lycklig, så lycklig!
Min dyre och heligt fromme beskyddare öfverskattade kanske mina musikaliska anlag, och han ville nödvändigt göra mig förtrogen med alla harmonilärans och kontrapunktens hemligheter.
Innan han sjelf ingått i klostret, hade han varit den ryktbare abbé Georg Voglers bäste elev och spelade beundransvärdt nästan alla instrument.
Efter hans råd valde jag altviolen och gjorde mycket hastiga framsteg.
En natt — jag var då aderton år gammal och det var julnatten — låg jag knäböjande framför altaret, och alla munkarne hade intagit sina korstolar, medan pater Anselm läste mässan.
Jag skulle sjunga Palestrinas » Se Guds lam ».
Min fasta föresats var sedan en tid, att innan ännu denna heliga dag gått till ända, meddela min välgörare, att jag blott hyste en enda önskan i hela världen: få inträda i religionens tjänst, anlägga munkkåpan och inskränka till klostret hela min horisont, hela mitt lif.
Jag bad med brinnande andakt under påkallan af min skyddsängel.
Och jag kunde tro, att han svarade mig, ty i samma ögonblick, efter orgelns preludium med en ström af harmoni, höjde sig en röst, en röst ... ack, min van!
aldrig skall jag kunna göra för eder begripligt hvilken elek-trisk gnista, som träffade mig!
Det var himlen själf, det var ett gudomligt bådskap, som med ens förverkligade alla mina uogdomliga drömmar, hvari jag så många gånger sett Religionen och Musiken såsom ett oskiljaktigt syskonpar.
Huru skall jag väl kunna beskrifva for er det tillstånd af hänryckning, hvari jag råkade?
Jag fruktade själf att blifva vansinnig, och om det finnes i mitt utseende eller mitt sätt någonting konstigt, så härrör det från denna timma och denna natt.
Följande dagen uppsökte jag pater Anselm.
Jag gjorde honom min bekännelse utan förbehåll och tillstod, att jag skulle dö af sorg, om jag blefve dömd att aldrig mer få höra denna kvinnoröst.
Han berättade mig, att det var en ung, knappt tjuguårig flicka, kommen från ett fjärran land.
Kvällen förut hade en man af mogen ålder och aktnings-värdt utseende ringt på klosterporten, talat vid priorn och enträget anhållit, att hans dotter skulle fa sjunga under mid-nattsmässan.
— Och nu, mitt barn, tilläde patern, är det riktigt allvarsamt det, som ni säger mig?
— Ack ja, allvarsamt, allvarsamt ...
Om jag ej får höra henne mer, så blir det min död.
— Nå väl, tag er fjorton dagar för att öfverväga; sedan fa vi se.
Fjorton dagar därefter, när han såg, hur jag aftyuade, kallade han på mig och sade med dubbel innerlighet: Mitt barn, ni håller på att genomgå en kris, hvilken skulle göra eder ur stånd att tjäna Gud eller kanske till och med att lefva såsom förnuftig och hederlig man.
Huru ren er kärlek kan vara, så förmår den att kanske förvandla vårt lugna kloster till ett fangsel och vår kåpa till en Nessusklädnad.
Ni har tillräckligt stor talang att kunna taga er fram, men se här emellertid femtio louisdorer, som skola hjelpa er att se tiden an.
Jag har full rätt att gifva er dem, ty de äro min egen tillhörighet ...
Jag har ännu icke sagt er allt; innan jag blef munk, lefde jag ute i verlden och var helt och hållet artist.
Jag har hos min lärare, abbé Yogler, gjort bekantskap med de aldra flesta musikaliska konstnärer, som gjort sig ett namn i Europa.
Här lemnar jag er bref till några bland dem, rekommendationer, som icke skola bli er utan nytta.
Deremot fordrar jag af eder blott ett löfte: FörbJif alltid densamme som ni är; i afvaktan påbättre.
Musiken kan vara en himlaboren jungfru, men också en farlig sirén.
Skulle eder konst sätta er i beröring med teatern, så var på er vakt mot sirenen och var jungfrun trofast.
Tänk ibland på Einsicdelns kloster, där edra ung-domsdagar förrunno, och på pater Anselm, som håller er kär ...
I ett utbrott af from tacksamhet fattade jag hans händer och sade under tårar: — Ej blott lofvar jag att vara trofast, men äfven såsom frånvarande skall jag följa klostrets regler.
Och för att ständigt hafva i minnet min föresats och mitt löfte, skall jag bortlägga mitt namn Wilhelm och kalla mig Christen.
— Men säg mig, återtog pater Anselm, på hvad sätt tänker ni återfinna eder idealiska sångerska, hvars namn ni ej ens känner?
Jag kände mig tillintetgjord; på detta hade jag icke tänkt.
— Jag känner det, tilläde han småleende.
Hennes far har meddelat det åt priorn ... se här, tag detta!
— Och han lämnade mig ett visitkort.
Två dagar sedan var jag borta, afrest.
En af de konstnärer, till hvilka pater Anselm hade adresserat mig — han var kapellmästare i Carlsruhe — mottog mig med så mycken hjertlighet, att jag anförtrodde honom mitt sökande, min dröm, min galenskap.
— I edert ställe, sade denne, så vet jag nog, hvad jag skulle göra.
I stället för att resa från stad till stad skulle jag fara direkt till Paris, och jag skulle försöka få en plats vid operan.
Förr eller senare skall den unga sångerskan komma dit för att låta höra sig.
Paris är en magnet, som ej kan motstås, och våra artister tro sig aldrig säkra på sin talang och sin framgång, förr än publiken i Paris bekräftat Europas domslut.
Väl mottagen af Habeneck, be-höfde jag ej längre än i sex månader vänta på platsen som första altviol ...
Men ack, jag har i åtta år väntat på att få höra den stämma, som outplånligt inträngt i min sjal, och som omstörtat mitt lif.
Och nu i dag är jag olyckligare, än om jag hade förlorat det för allo.
— Har ni ej förstått det?
Emedan det var hon, som
* sjöng i gar och som, med ratta stött öfver detta otroligt ohöfSga mottagande, åter reser sin väg i dag, och detta med den förklaringen, att, erbjöde man henne än millioner, så skall hon aldrig mer återkomma och låta höra sig i Paris ...
— Och ni?
— Jag återvänder till mitt kloster, som jag aldrig borde ha lemnat.
Den här världen är alltför ond.
Dessa föregifna kännare äro alltför mycket behärskade af simpla intressen, dåliga lidelser.
Dessa teaterdrottningar äro alltför afund-sjuka.
— För mig finnes ingenting bättre än klostrets heliga tillflykt, och inom ett år skall Christen Urhan, » gudsbarnet i orkestern », såsom de kallade mig, vara helt enkelt broder Wilhelm.
— Se så, ännu en handtryckning, och farväl!
Han skulle gå, men jag höll honom tillbaka.
— Men sag mig då namnet på er sångerska?
bad jag.
— Ja, hör det och glöm det icke; det skall snart för dilettanterna i Paris betyda detsamma som ånger, skam och samvetsförebråelse.
Hon heter Jenny Und.
å. de Pont mart in.Musikalisk revy
Volontaire *
Operan: Barberaren i Sevilla, Faust, Hugenotteroa (repricer).
Konserteäsongen.
Vasateaterns kassapjeser.
tyerans repertoir, där de egentliga mästerverken under senare tiden varit lätträknade, pryddes i mars af Rossinis yppersta buffa — modellen för dem alla — II barbierc di Seviglia.
Eugène Beaumarchais7 sprittande, lifliga komedi hade redan 1780 satts i musik af Paësiello, som därmed hade en lysande framgång.
Sjelfve Beaumarchais, som, fiende till dramatisk musik, med stort missnöje förnummit sin komedis operiserande, blef hänförd af den lätta lekande musiken och försonad med operationen.
Också förstod Rossini mer än väl svårigheten af sitt företag.
Han hade artigheten skrifva och bedja föregångaren om tillstånd, hvilket denne, ehuru högst konsternerad, behagade gifva.
På tretio, iretio dagar skrefs derefter den nya barberaren.
Roms dUeltanti råkade nu emellertid i lågor.
Göra om Paësiello, hvilken skamlighet!
Paë9iello sjelf hade, ledsamt att nämna, sitt lilla finger med i denna röra.
Rossini visade oskuldsfullt Paësiellos » till-ståndsbref » för eho, som ville se det; sjelf fick han en vacker dag se ett bref från samme aktade kompositör, däri denne bad sina vänner » intet uraktlåta, som kunde öka nederlagets storlek, ty naturligtvis blir det ett nederlag.
» Och ett nederlag blef det.
Bland tusentals ovänner hade den stackars Rossini endast ett försvinnande antal vänner, dessa till på köpet ej särdeles att räkna på, ty i detta samma Roma, där den nya » förmätna » operan nu var under inöfning, hade Rossini nyligen gjort fiasco under carnavalen, år 1815 med » Sigismondo » i Venezia, hvarvid kom * positören, artistiskt sorglös, glad och munter ander alla motig-heter, underrättade sin mor om ledsamheten endast genom att sända henne ett brefark, hvarpå han ritat en stor bate] j, (ital.
fiasco).
Efter nederlaget 1816 i Roma med » Torvaldo ooh Dorliska » fick stackars mamma Bossini ett nytt olycksbref, denna gäng dock lyckligtvis med en liten butelj, fiaschetto.
Man kan tänka sig, hor ens vänner skola se ut, när man har gjort tvä så lysande nederlag slag på slag ooh därpå vill mäta sig med en erkänd storhet!
Hvilken afton den 26 december 1816!
Jast en » god och fridfull jul » för den stackars maéatron, som enligt tidens genanta sed måste spela pianot i orkestern.
Kort efter spektaklets böijan, böijade spektaklet.
Almaviva skalle aokompagnera sig sjelf till serenaden på guitarr.
Serenaden böljar och — slätar genast, ty — o öde!
— man hade glömt stämma guitarren.
Emanuele Garcia-Almaviva måste nu göra det ftr öppen ridå.
Man tänke sig den eldige spanjorens raseri och nervositet framför och den eldige italienarens nedanför rampen vid pianot!
Också vred och bände den hetsige Garcia så häftigt, att — pang!
en sträng brister, och nu måste han sätta den i ordning inför publiken, och hvilken publik!
Skrattsalvor, kattjamningar, tuppgalningar och hvisselpip genomskära salongen likt fräsande blixtar.
Na uppstämmes ändtligen serenaden, som denna afton bestod i en af Garcia upptecknad spansk folkmelodi, den Rossini för lokalfärgens skull inlagt i operan.
Ack, han fick för sin lokalfärg!
Pabliken ville knappt höra den för dess öron främmande melodien till slat, stämde in och karrikerade de spanska koloraturerne på ett sätt, som gjorde den stackars hetlefrade Garcia halft vansinnig af raseri.
Han knytte näfven åt en ärad publik och rasade ut.
Figaro in efter denna lofvande början!
Han hade i största ångest stått i kulissen under arians förspel, som åhördes med relativt lugn, lognet efter stormen.
Zamboni-Figaro hoppade nu in och — åh!
Pabliken blef nu alldeles galen af skratt, ty — o ve!
Fi-garo hade också en gxdiaire, hvars anblick så muntrade Romuli ättlingar, att — inte en not hördes af » Largo al factotum ».
Rosina utträdde nu på balkongen, och Rossini började andas ånyo, ty signora Righetti var pablikens favorit.
Händerna lyftes till en applåd, men signoran bade ftr b råd tom, hon hann fbrut sjunga sin första replik, och glädjen stod högt i tak på nytt med en förfärlig skrattsalva.
Hon hade ju också sjungit:
» Fortsätt, min älskling, gå på si så der. »
llosina ut, Almaviva in.
Icke en stafveUe blef nu börd afmansduetten, under hvilken signora Bighetti led helvetets qval, iy strax därpå skulle hennes stora aria komma.
Olada rusade Garoia och Zamboni ut hvar åt sitt håll; dödsblek under sminket stapplar den glada lifliga lilla Bosina in.
&gt;Una vooe poco fa. » Den unga signorans förskrämda hållning, hennes bedjande ögonkast, ungdom, skönhet och röst — allt b6vekte den rysliga publikens hjerta.
Trenne långvariga applådsalvor helsade arians slut.
Rossini måste nu upp från schavott till pianostol och buga.
» Oh!
natura », mumlade han därpå argt till signoran.
» Tacka den, ni », hviskade denna till svar, » utan den hade ni fätt sitta vackert still! »
Men — ack!
Figaros åsyn kom därefter hvisselpiporna ånyo att skräna, och de höllo troget på under hela resten af akten, ökande sin styrka och häftighet, allt efter som finalen ökade sin, så att; när Crdurstrettan med sin unison uppstämdes, utbröt i salongen ett så helvetiskt oväsen, skrik, skrål och skrän, att sångare och orkester, begge i forte fortissimo, blefvo formligt uttjutna och ridån föll under bullrets kulmen.
Då steg Rosaini upp, vände sig mot publiken, höjde ironiskt på axlarne och alog ut med händerna; hvarpå han gaf publiken en liten applåd.
Pu * bliken blef af denna pikanta pantomim så infernaliskt rosenrasande, att den — molteg.
Den sparade sig till andra akten, hvaraf icke en ton hördes.
Det oväsen^ som nu fördes, trotsar all beskrifning.
En hedervärd romersk medborgare ilade hem efter sin — tupp, som instämde i det allmänna galandet men lär ändå, jämförd med de andra gal-ningarne, visat en lofvärd moderation.
Dessa andra hönshjärnor slogo med klaffar, stötte med käppar, lefde med lösa stolar (polismästaren var uppenbarligen skral i ämbetet), kastade ned plommonkärnor, byxknappar och allehanda mindre projektiler på scen och orkester, hvilka projektiler dock stundom hamnade i salongen, hvadan privata slagsmål och enskilda trätor samtidigt utagerades i denna fridfulla teatersalong.
Ensam lagn midt i detta obeskrif-liga kakalorum, * &gt;att Rossini sjelf vid pianot, erinrade sig Beaumarchais ’ liknande öde, där dennes Barberare först gafs, fick och gaf en örfil vid utgåendet i korridoren, gick sen hem och lade sig.
Sångarne och sångerskorna rasade ooh fasade i sina kläd * loger, men den ömtyertade Rosina-Righetti föreslog då, att man skulle ila till Rossini för att trösta il povero maöatro ..
De mot-togos af — Rossinis snarkningar.
Han sof sött ooh ljuft.
Vid andra representationen tog den romerska publiken det icke oäfna beslutet att försl höra oeh sedan bedöma operan.
Nuvände sig bladet.
Man lyssnade, lyssnade uppmärksamt och — applåderade.
Romarne skulle ej varit italienare, om de ioke till aist ryckts med af denna musik, skrifven liksom enkom för dem.
Efter första aftonens fiasco orribile kom andra aftonens succès d ’ estime, tredje aftonens succès sans réserve, tills vid åttonde eller nionde representationen operan gick alle slille.
Nu afbrötos operans melodier — men af hänförelseptormar, dftnande bis och bra * vo?, Rossini följdes hem om aftonen likt de gamla romerska trinmfatorer vid strålande fackelsken.
Efter sådana triumfaftnar gick Rossini i säng och somnade in — precis lika lugnt som efter första aftonens blodiga nederlag: &gt;Jag har alltid tänkt, att Btrberaren skulle göra lycka. »
Paësiello, som lefvat en tid i det ljufvaste känslor us, bl ef nn oangenämt frapperad af denna oväntade sakernas vändning.
Han fick dock ännu en gäng revanche.
Ty de spirituela pari-same gjorde ett par år därefter precis som romarne: de hvisslade nt Barberaren, » ce chef-d ’ oeuvre de la musique française », som de efteråt uttryckte sig — lika omotiveradt för resten som fiascot.
Paësiello och Paër, den i Paris varande italienske operans d. v. direktör, voro ej de bästa vänner, men » Herodes ooh Pilatus » etc. etc. Alltnog Paër ville nu hjelpa sin italienska kollega mot den ungdomligt framstormande Rossini, och som de franska kritikerna allmänt tadlade Rossinis barberare till förmån för Paësiellos » ce chef- d ’ oeuvre de grace naïve, de style, le miracle de simplicité etc. », hvad var naturligare, än att Paër upptog den fêterade operan för att krossa » den förhatliga imitationen (1) » Fördöljas må ej, att den framstående komp.
till » Agnes » och » Le Maître de Chapelle » för egen del var ganska inquiet med anledning af de Rossinska triumferna, som böijade åka kring all verlden och ställa alla andra i skuggan.
Alltnog — » på flera utmärkta musikälskares begäran » uppfördes nu Barberaren i Sevilla af signor Paësiello.
Den gjorde ett förskräckligt fiasco.
Voltaires landsmän förneka Big ej.
Man återgick till Rossini, tjusades, hänfördes, hvarpå det sedan lät: » ce chef- d ' oeuvre de la musique française (!).
» Barberaren » har sedan alltid hållit sig q var på Pariserope-ran, på olika teatrar, senast Opera-Comique, der en representation med Van Zandt Rosina blifvit verldsbekant.