Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det synes nemi. tillåta en större frihet, men den är inskränkt af sådana vilkor, att den på de flesta ställen icke kan komma att åtnjutas, enär en Kyrkoherde, vare sig, att han slår på aldrig så låg, sedlig ståndpunkt, eller att han har aldrig så inskränkta begrepp, likväl har makt att förhindra möten af de mest religiöst sinnade och fredliga menniskor.
Uti hvarje ord, synnerligast af 2:dra och 3:dje §§:ne, visar sig tydligt, huruledes meningen varit, alt den s. k. bildade delen af vårt samhälle endast skulle ega rättighet, att leda de rörelser, som nu pågå, eller kufva dem, om de så för godt finna.
Behofvet af dessa sammankomster skulle pröfvas af Kyrkoherden, men är väl denne alltid så mån om den sanna tron, hvilken endast genom konflikt af olika åsigter kan ernå sin rätta utveckling, är han väl alltid så moralisk, att han vill befordra sådant?
Ar han icke möjligen allt för beqvämlig understundom, för att tillåta sådant, på sidan om sina söndagliga, kanske icke så serdeles upbyggliga predikningar?
Detta lemnar man derhän, och inskränker sig lill att stifta en lag, som kan för ögonblicket lugna sinnena, utan någon tanke derpå, alt otaliga menniskor trängta efter uplysning, och endast begära, att få tänka fritt uti det, som en hvar har ovilkorlig rättighet, att hafva sin fria lanke uti.
Jag kan icke uti Prof. Briugs förslag finna någon möjlighet för den religiösa rörelse, som nu uti vårt land pågår, att kunna finna någon lämplig strömfåra, hvaruti den kunde inflyta, för tl lill följd af ett fritt medgifvande, på ett lugnt sätt försvinna i de manna meningarnes sorl, utan någon skada för landet; tvärtom 352 Den 21 Juni f. ni. skulle genom antagande af delta förslag, enl. min tanke, nya tvister upstå, församlingarne resa sig upp emot sina Kyrkoherdar, nya brottmåls-processer pågå, och nya ledare upstiga, hvarigenom dessa tusentals religions-ifrare blott skulle förderfvas.
Lemnar man deremot en lämplig frihet, hvilken jag tror genom LagUlsk:s förslag skulle vinDas, så skulle flertalet finna sig deruti, deras makt, som finna sin räkning uti dylika ytterligheter, skulle mest fördunsta, och samhället skulle, likasom då ett välgörande regn fallit efter en långvarig torka, få en pånyttfödd frisk religion, i st. f. den gamla aldeles förtorkade.
Att, såsom man här har försökt, vilja förbättra delta förslag genom alt i l:sta §:n göra det tillägg, alt jemväl ”umgänges-vänner'’ egde, att i den husliga andakten deltaga, tjena i min tanke lill ingenting annat, än att göra denna § fullkomligt motsvarande den 2:dra § uti Utsk:s förslag, ty genom tilläggande af detta ord: ”umgänges-vänner” kan man hålla husliga andakts-sammankomsler med så stort antal personer man vill, enär man för ”umgänges-vänner” äfven kan kalla dem, som man blott under några få stunder umgås med.
Således finner jag denna förändring ingalunda lycklig.
Deremot anser jag, i likhet med Hr Tersmeden, P. R., att Utsk:s förslag upfyller alla de fordringar, man derpå kan hafva.
De 3 för sta §§:ne lemna, enl. min tanke, fullkomligt all den garanti man kan behöfva, för att icke de religiösa sammankomsterna, oberoende af den nya lagstiftningen, skulle komma alt inom vissa delar af landet fortfara.
Detta mäktar icke Prof. Brings förslag åstadkomma, och jag anser således, lika med Hr Tersmeden, att Utsk:s förslag borde antagas med de af Hr Tersmeden föreslagna ändringar och tillägg uti 4:de §:n, samt med borttagande af 5, 6, 7 och 8:de §§:ne, såsom varande af en irriterande natur, och af beskaffenhet, att icke leda till det åsyftade målet, nemi. en lugn lösning af denna vigtiga fråga.
Jag får hos Hr Gr. o. Landtm, anhålla om Propos. på återre miss, i den syftning Hr Tersmeden föreslagit.
Då man utgår ifrån oriktiga antaganden, faller det sig naturligt, alt man kommer till falska slutsatser.
Sålunda yttrar LagUtsk., pag. 7: ”Utsk. har redan antydt sin åsigt om olämpligheten af vidare inskränkning i religiöst än i borgerligt hänseende.
Med de grundsatser, som genomgå vår Statsförfattning, låter en dylik inskränkning ej eller föiena sig; och då medborgare, enl. lag, äro berättigade, att fritt sammankomma, för alt öfverlägga och meddela hvarandra sina tankar i verldsliga angelägenheter, kan förbudet emot en sådan frihet, då fråga är om andliga ämnen, svårligen försvaras.” LagUtsk. har här, hvilket man icke af ett LagUtsk. skulle hafva förväntat, helt och hållet förbisett det stadgande, att man lagligen icke äger att sammankalla menigheten, hvarken för politiska, eller för ekonomiska angelägenheter, ulan att dertill af vederbörlig embetsmyndighet hafva undfått tillstånd.
I förra hänseendet är 1743 års författa. emot budkaf lars utfärdande fullt bestämd.
I sednare hänseendet torde vi erinr oss, Den 21 Juni f. m. 353 oss, huruledes det s. k.
Gamleby-mötet, som var beramadt till öfverläggande om fördelarne af Calmar läns delning, blef förbjudet af Regeringen, enär vederbörlig tillåtelse ej blifvit af K. M:s Beflude i länet begärd eller erhållen.
Enär nu en sådan försigtighet är i verldsliga och rent ekonomiska angelägenheter iakttagen, huru mycket nödvändigare är det icke då. att varsamhet iakttlages, i de fall der fråga är om de andliga?
Ty den religiösa andaktskänslan kan förliknas vid det mest nödvändiga, det mest lifgifvande i vertden: värmen, elden; — den är i sig sjelf välgörande och lifyande, men kan äfven verka förhärjande och förstörande, när den icke rätt vårdas.
Att under närvar:de eldfängda förhållanden låta denna låga tändas, utom helgedomens och hemmets sköte, måste ske med yttersta varsamhet ; meu_ LagUtsk. har, enl. min tanka, icke tillräckligt iakttagit sådan.
An vänre skulle del blifva, om R. o. Ad., på sätt Hr Adelborg föreslagit, af alla de sednare.
Den kristliga hus-andakten, hvars fria utöfvande disk. föreslagit, liar icke af Ulsk. blifvit definierad, då Prof. Bring uti sin reservation deremot på ett efler min tanke vida lyckligare sätt funnit en lösning af denna fråga.
För att icke genom tröttande utförlighet ålit för länge uptaga R. o. Ad:s tid, anhåller jag, att få till stöd för min mening åberopa hvad Hr Tersmeden, Nils, och Frih. Stjernstedt, Aug., i ämnet anfört.
Äfven jag sluter mig till de af dem förordade amendementer, som Hr Carlheim Gyllensköld föreslagit, men anhåller likväl, att få dertill göra ytterligare ett litet tillägg.
Hr Carlheim Gyllensköld har önskat, att uti den af Prof. Bring föreslagna lista §:n måtte jemte ”barn, anhöriga och tjenstefolk’', jemväl ordet ”umgänges-väuner” uptagas.
Detta skulle kunna gifva anledn. till mycken misstydning, och man kunde derigenom lätt komma in på den banan, att under namn af hus-andakt införa en fullkomlig konventikel-frihet.
Jag tror derföre försigtigheten fordra, att man upställer §:n sålunda att: ”Hus-andakt må, såsom hittills, fritt utöfvas af föräldrar och husfäder med deras barn, anhöriga och tjenstefolk, samt tillfälligtvis i huset varande ”umgänges-väuner.”
Härigenom undveke man den vådan, att det må vara husfäder tillåtet, att under namn af umgänges-vänner, sammankalla jemväl sådane, med hvilka de ämna hålla konventikel.
Liljencrantz har antydt, att man icke egentligen härvid borde beafsigtiga ett fridsamt förhållande i detia hänseende, och ihan har till stöd för denna åsigt, anfört Frälsarens ord, som säde sig vara kallad, att uplanda, en strid på jorden; men Hr Grin har härvid förbisett de förhållanden, .under hvilka vår Frälsare så yttrade sig.
Det hedniska samhälle, som då egde bestånd, var genom moralisk depravation, hemfallet åt död och förstörelse, men äfven uti det tillstånd, hvaruti det Sig befann, hade icke Kristus iför afsigt, att låta detta samhälle, gå sin undergång till mötes, annorlunda än genom dess egna inneboende uplösnings-elementer.
Den strid, som då uptändes, skulle uplösas uti frid; och det är denna, som vi uti vårt kristna samhälle böra söka, att vårda och vidmakthålla. 8 H. 23 354 Den 21 Ju ni f. m, Jag anser således den af Gr.
Liljencrantz framställda opinion vara fullkomligt missriktad, ehuru det öppna uttalandet deraf förtjenar vår tacksamhet, edar det tydligen visar de faror, vi för vårt gamla samhälle skulle framkalla, om vi ginge in på sådana förslag, som dem LagUtsk. framställt, synnerligast om man skulle inskränka sig lill de 3 första §§:ne, och förbigå de försigtighetsreglor, som äro i de påföljande dertill fogade.
Jag anser likväl äfven dessa vara otillfredsställande, och önskar derföre, att R. o. Ad. måtte antaga det förslag, Prof. Bring uti sin reservation framställt, med de amendementer, som af Hr Carlheim Gyllensköld och mig blifvit upgjorde.
Dock måste jag bekänna, att jag icke så noga har kunnat följa med redaktionen af de förändringar Hr Carlheim Gyllensköld uti de öfrige §§:ne önskat, alt del ju icke skulle kunna hända, alt äfven uti dessa någon liten förbättring vore nödig, hvilket i sådant fall under discussionens fortgång, snart torde visa sig.
Prof. Brings förslag har det hufvudsakliga företräde framför Utsk:s, alt det söker förekomma vådor och olyckor, då Utsk:s förslag deremot lemnar fritt spelrum för dem alla, samt vill att först, sedan man sjelf framkallat dem, skall man med uprors-lagen i haud framträda, för alt stäfja dem.
Detta torde dock icke blifva så lätt, som deras förebyggande hade varit, och innebär dessutom den osäkerhet för utgången, den ovisshet, som alltid förefinnes, då det onda en gång redan fått taga öfverhand.
Pä grund af dessa skäl, vågar jag ytterligare anhålla, att R. o.
Ad. måtte antaga Prof. Brings förslag, med deruti gjorda amendementer.
De diametralt motsatta åsigter, som här blifvit uttalade af alla de ledamöter, hvilka haft ordet, jemte de hvarandra motstående reservationer, som finnas Betänk, vidfogade, ådagalägga tillräckligt, huru svår den upgift varit, som LagUtsk. haft att lösa, vid utarbetandet af ifrågavar:de lag-förslag.
Det ligger i sjelfva sakens natur, att just i dessa ämnen menings-striderna blifva serdeles starka, och således den reform, hvars nödvändighet af alla erkännes, svår, att lill allas belåtenhet åstadkomma.
De olägenheter, som genom 1726 års konventikel-plakat upkommil, äro sedan längre tid tillbaka erkände och öfverklagade.
Redan för 30 år tillhaka, Mine Hrr, framställde PresteSt. till K.
M. en underd. anhållan om granskning och förändring af författn.-ne, ronde religiösa sammankomster.
Denna framställning föranledde en remiss lill Kyrkolags-komitéen, hvilken instämde uti PresteShs åsigter.
Denna komittés Betänk, är underlecknadt af Hörlin, Tegnér, Kullberg och Mittag, män, som jag icke tror hafva varit i allmänhet ansedde, för att hylla samhälls-omstörtande åsigter, hvarken i afseende pä Stat eller Kyrka.
Det torde vid sådant förhållande icke vara utan allt intresse att erfara, det just desse män, efter alt hafva omordat olägenheterna af den nuvarrde lagstiftningen, och af samvetstvång i allmänhet föreslå uphäfvande af Konventikel-plakatet, utan dess snbstituerande genom några hämmande föreskrifter.
Oen 21 Juni f. m. 355 Delta förslag öfverlemnades lill Just.-Kan3leren Nerman, och blef af honom understödi, samt jemväl af Högsta Domstolen, tillstyrkt, men de religiösa oroligheter, som år 1840 upstodo, vållade upskof med afiälandet af den då tillämnade Kongl. Propos., och någon sådan har sedermera icke afhörts.
Jag skalle tro, att dessa omständigheter utgöra tillräckligt talande skäl för åsigten, att en reform i dessa författn:r bör vidtagas.
Men af hvad beskaffenhet bör väl denna reform vara?
Man klagar i allmänhet öfver, att Konventikel-plakatet innebär allt för liten frihet, att det trycker samveten, och förbjuder menniskor, att samtala om de frågor, ronde hvilka menniskohjerta! framför allt annat behöfver meddela sig med andra, och inhemta uplysning eller tröst.
Låtom oss se till hvad detla plakat i sjelfva verket innehåller.
Det börjar nied det förklarande, att Konungens upsal icke är, att någon gudaktighetsöfning förhindra, utan förmanar snarare en hvar, alt sig derom vinlägga.
Det upmanar föräldrar och husfäder, att hälla andakt inom sina hus; men tillägger: ”att i private hus, man och qvinkön, gamle och unga, kända eller okända, få eller flere, sammankomma under förevändning, att idka sin andakt, och enkannerliga gudstjenst, den der med de vanliga sön- och helgedags-texters predikan och utläggande, böners och nya hönesätls förklarande, finnes på åtskilliga ställen förrättad, det hålla vi för en skadlig nyhet, och förbjude således dylika sammankomster.”
Här finne vi uti plakatets upställning det fel, att det efter all hafva börjat med att upmana till hus-andakt, förbjuder sådana sammankomster, som hållas med nya böner och böne-sätts förklarande, samt enkannerlig gudstjenst, utan alt med ett ord omnämna de slags religiösa samman komster, som ligga emellan hus-andakten på den ena sidan, och den enkannerliga gudstjensten med nya böner och förklaringar, eller med andra ord, irrlärigheler, på den andra.
Denna omständighet har gjort, att
Konventikel-plakalet under en tid blifvit tolkadt så, att inga andra andaktsöfningar än hus-andakten vore tillut ne, hvaremot åsigten i sednare tider förändrats, och den allmännaste tolkningen är nu mera, så vidt jag känner, den, att endast sädane sammankomster anses oloflige, der sön- och helgedags-texter utläggas, och nya böner och bönesätt, eller i allmänhet irrläror, förekomma.
Om nu så är, och om man lager i betraktande, alt denna författn., oaktadt den lemnar anledn. till den sednare libe ralare tolkningen, i alla fall visal sig så sträng, att den icke blifvit efterlefd, utan ständigt jemväl här i hufvudstaden hållna sammankomster, der grundsatser, väsendtligen afvikande från vår kyrkas dogmer förkunnas, kan det väl då, när fråga upstår om en reform, vara skäl alt gå tillbaka?
Kan det vara meningen, alt år 1854 gå längre uti religiös intolerans, än man gjorde år 1726?
Det är ' likväl detta, som afses af dem, hvilka anse, att LagUlsk. i detla sitt förslag gått allt för långt i liberalitet.
Om det hittills varit ansedt tillåtet, att hålla religiösa sammankomster, allenast dervid inga irrläror predikas, och om till och med det navande förbudet emot sammankomster, der predikningar och bibelförklaringar förekomma, ; 23* 356
Den 21 Juni f. m. icke blifvit efterlefclt, ty åtal har alltid först egt rum, då sakramenterne blifvit utdelade, eller dylikt oskick ägt runi, är det väl då skäl, att införa en ännu strängare lag än den, som redan är öfverklagad, och som, i anseende till sin stränghet icke kunnat eflerlefvas?
Det af åtskilige talare här förordade förslag, som Prof. Bring afgifvit, innefattar likväl onekligen en sådan återgång, och vida starkare inskränkningar än den nnvar:de lagen.
Förslaget innehåller nemi., alt om en församlings medlemmar anse sig behöfva andra andaktsöfningar än den offentliga gudstjensten, så skola de sådant hos församlingens Kyrkoherde anmäla, hvilken ensam äger, att om sådana sammankomster föranstalta, om han så för nödigt finner, samt, i fall omständigheterna sådant föranleda, att jemväl tillåta en för gudsfruktan och kristendomsknnskap af honom känd lekman, att vid sammankomsten vara ledare.
Till en början ber jag, alt dervid fä göra vidare hemställan, om preslerskapet i en viss art icke är benäget eller skickligt nog, alt på ett för församlingen tillfredsställande sätt sköta sin tjenst, oell det är försl i sådant fall, som behof af andra gudaktighelsöfningar för församlingens ledamöter upstår, är det då rimligt att begära, det den, som just i anseende till Prestens obenägenhet eller oförmåga, att verka i sitt kall, känner behof af ett religiöst samtal med någon annan, skall vända sig derom just till denne samme Prest, och är det troligt, att denne då, mera skall tillfredsställa den tröstsökande, om lian icke af sin pligt känner sig dertill npmanad?
Ar det icke mera sannolikt, att han skall afvisa dessa framställningar och säga: ”J håfven så mycket tillfälle till andakts-öfningar, som J behöfven; något mera erfordras icke?”
Ar det sannolikt, att en sådan framställning till Pastor, skall verka till bifall för sådana sammankomster, om lian anser sig icke böra dem bevilja?
Tillsättande af lekman åter, att vara ledare af dessa sammankomster, hvilket skulle vara Pastor tillåtet, skulle innebära organisationen af ett nytt slags Presterskap, och jag hemställer till dem, som förordat detta förslag, om de väl j hafva betänkt hvad detta innebär?
En helt ny klass af Prester skulle upstå på sidan om det lagliga Presterskapet.
Slutligen säger 4:de §:n af Prof. Brings förslag:
"Blifver sammankomst under lekmans ledning, på sätt i 3:dje § sägs, ej blott en eller annan gäng i församlingen hällen, utan ock oftare förnyad, skall anmälan derom göras, sä väl af Kyrkoherden hos vederbörande Kontraktsprost, som af Kontraktsprosten genom embels-ullåt. hos DomkapitletPastor äger således rättighet, att vägra dessa sammankomster, enär det säges, att de icke böra . hållas, så vida Pastor icke finner dem nödiga, men om hau anser dem vara nödiga, så skall han anmäla förhållandet hos Konsistorium.
- Hvad vill det säga annat än att, då man i möjligaste måtto söker ' förebygga dessa sammankomster, genom medgifvandet för hvarje, ' äfven den mest intolerante eller skuggrädde 'prestman, att på för- ^ hand förbjuda dem, mart ytterligare för att motverka dem, vill lemna Konsistorium till fälle, att förbjuda, hvad Presten möjligen må hafva medgifvit.
Ar det då så alldeles gifvet, att sådana sam - Den 21 Juni f. m. 357 mankomster skola vara skadliga, efter som man på allt sätt vill motverka dem?
Dessutom i livad förhållande ställer väl denna presterskapet medgifna rättighet detta stånd till församlingen?
Några af församlingens ledamöter anse sig behöfva dessa sammankomster, men Pastor finner dem icke nödiga, ulan förbjuder deni, så att hela denna sak börjar med^ en strid emellan Pastor och församlingen.
Pastor kan härvid någon gång hafva orätt, ty han kan lätt misstaga sig, och misstänka, att irrläror kunna förekomma, då deremot kanske anledmn lill sammankomsterna är det aldra renaste nit, ett verkligt behof af gemensam andaktsöfning.
Hvarföre i sådana oskyldiga fall sätta Presten och församlingen i harnesk mot hvarandra?
hvarföre icke snarare pä sätt Ulsk. föreslagit, stadga rättighet för Pastor, att förbjuda sammankomster, först då anledn. dertill visat sig vara för hand?
Om vi i andra hänseenden gifva tillåtelse till sammankomster; om genom 1849 års författn. ett obetingadt medgifvande är lemnadt, att sammankomma och utbyta tankar i alla andra ämnen, bör det väl då förvägras uti de religiösa, åtminstone så länge icke några irrläror förekomma?
Hvad är det man egentligen fruktar af dessa sammankomster?
Jo, det är irrläror; — men bör man då gå så långt, att man af blott farhåga, för att sådana läror kunna predikas, förvägrar menniskor, alt sammankomma, för att upbygga sig med en gemensam andakt?
Jag är långt ifrån alt vilja utfara i de analhemer emot Presterskapet i allmänhet, som jag mångenstädes, och äfven på detta rum hört uttalas, dock måste det medgifvas, att
Presterne icke alltid upfylla församlingarnes billiga anspråk och behof.
Mångenstädes kan en Kyrkoherdes höga ålder, eller måhända likgiltighet, verka derhän, att medlemmar af församlingen önska, att annorstädes öfva sin andakt, än der de höra denna Prest predika.
Bör väl detta varä förmenadt, så vida han icke dertill lemnar sitt samtycke?
Vi måste äfven fästa upmärksamheten derpå, att behagliga för Presterskapet kunna aldrig sådana ansökmr blifva.
De innebära likasom en erinran derom, alt Presten icke på ett tillfredsställande sätt förrättat sin tjenst, ty hade sådant varit förhållandet, så hade icke dessa serskildta sammankomster varit af något församlingens behof påkallade.
Man har således all anledn. till den förmodan, att dessa framställningar icke skola med gynnsamma ögon emottagas, och om Presten icke i allmänhet har församlingens förtroende, är det väl då sannolikt, att denne skall med större förtroende omfatta den eller de personer han såsom lärare konstituerar?
Jag anhåller, att nu med några ord få redogöra för det så bittert klandrade förslag, LagUtsk. afgifvit, och jag vågar, oaktadt det missnöje, som af bägge partierna blifvit yttradt, likväl tro, att Utsk. har sökt beträda en ganska lämplig och nyttig medelväg emellan ytterlig frihet å ena sidan, och ytterligt tvång å den andra.
Om, under det samhället genomgår ständiga förbättringar, Kyrkoförfattnm står orubbad, utan att i någon mån göra afseende på tids-ähdans fordringar, och på de begrepp, som med densamma utvecklas, så blir hela institutionen förstelnad.
Ingen institution kan bestå, om den icke bar något stöd i tids-begreppen, icke de till - 358 Den 21 Juni f. m. fälliga, hastigt öfvergående, men de äkta, de fortlefvande; och jag vågar tro alt, då en talare här omnämnt, att ”hjorden mäste hafva en herde”, så har han icke besinnat, att om Presterskapel allt för mycket isolerar sig, och icke gör afseende på församlingarues fordringar, så totale det blifva herdar utan hjord. R. o.
Ad. har för några få dagar sedan uttalat den mening, att de grundsatser, som i 1734 års lag gjoit sig gällande om straff eller påföljd af landsflykt för affall ifrån den Evangeliska läran, icke mera vöre öfverensstämmande med lidens åsigter.
Månne, vid sådant förhållande, man kati på alfvar begära, att R. o. Ad. skulle i religiös intolerans mot sina egna Irosförvandter gä längre än 1726 års lagstiftare?
och dä en reform af Konvenlikel-plakatet nu afses, månne icke LagUlsk. haft skäl att tro, det man borde utvidga friheten så långt man ansåg sig med fog kunna göra det, och stadga inskränkningar först då missbruk började visa sig?
Dä friheten i allmänhet uti vårt land är så gammal och hemvand, har man väl dä anledn. att frukta större missbruk af denna frihet i religiöst afseende än i andra, eller är det icke skäl, alt då man medgifvit frihet för sammankomster i andra ämnen, ända till dess att denna frihet missbrukas, man äfven i fråga om religionen medgifver samma frihet?
Det äf på denna grund Utsk:s förslag hvilar, och det är deröfver man har klagat.
Man har velat förorda antagandet af de 3 första §§:ne, d. v. s. dem, som medgifva all frihet, men deremot borttagande af de återstående, i hvilka kontrollerna innefattas.
Om R. o. Ad. skuile dela denna åsigt, skall jag foga mig derefter, men att dömma af de yttranden, motsidans talare afgifvit, betviflar jag högeligen, ali en sådan åsigt inom representationen kan göra sig gällande.
Jag anhåller alt fä lägga vigt på de talares yttranden som erkänt, att de uti LagUlskrs
Betänk, funnit den princip uttalad, alt religions-sammankomster äro lillålne ända till dess att missbruk yppas.
Det är erkännandet af denna princip, hvilken kanske inclusive finues uti 1726 års Konventikel-plakat, men så otydlig, alt lagskipningen derom misstagit sig och på olika tider begagnat, olika tolkningar deraf, del är erkännandet af denna grundsats, som är det vigligaste uti Ulsk:s förslag, och om lagstiftningen framdeles skuile gå längre pä denna väg och på en sådan grundval vilja npföra en ytterligare byggnad, så skall jag önska lycka dertill och söka att dertill medverka, men jag tror icke att man, vid öfvergångeri från det närvar:de, med ens bör göra ett sådant språng.
Jag fruktar sådana uti lagstiftningen i allmänhet, och jag fruktar dem äfven i religiöst afseende.
Man har anmärkt, att den lista §:n icke gifver någon definition på ”hus-andakt.” Jag skulle för R. o. Ad. vilja anföra just de talares yttranden, som klandrat denna brist såsom stöd för Utsk:s redaktionsförslag.
Den förste har tillstyrkt att man uti §:n jemväl måtte insätta ordet:
'"umgänges-vänner— en annan har deremot sagt, all det vore farligt alt insätta delta ord; — en tredje talare har föreslagit att man borde begagna uttrycket: ”tillfälligtvis närvar:de umgänges-vänner— en fjerde har åter sagt, alt detta ord ”umgänges-vänner” icke borde begagnas, men att han Den 21 Juni f. m. 359 sett exempel på att en husfader, som egde ett gods, tillkallat sina underhafvande till förältande af andakt, hvarföre den värde lalaren tillstyrkte att äfven detta ord måtte i §:n inrymmas.
Skulle man fortgå på detta sätt och i §:n upräkna alla dem, som vid hus-andakt möjligen kunna tillslädesvara, så fruktar jag, att man skulle komma till en allt för stor vidlyftighet.
Redan Romarne sade att all definition i lagen år farlig.
Detta är en obestridlig sanning, som äfven här finnér sin tillämpning.