Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Orediga bilder sväfva för mig af ensliga tysta skogar, gröna fält och bruna ljunghedar, der jag vandrade ensam med min mor, hvilken sjöng vilda sånger, som skrämde mig mera, än de roade mig, och kommo mig att med dubbel ömhet, och liksom för att söka skydd, trycka den lilla bruna apan till mitt hjerta, som ömsom trippande bredvid mig, ömsom sittande på min axel, var vårt enda sällskap.
En känsla af hunger, köld och trötthet är det öfvervägande intrycket af denna tid, och derimellan nöjet att dela en eller annan läckerhet med min bruna vän eller stoltheten öfver några sammantiggda silfverslantar och lyckan att någon gång få sofva på en halmkärfve i en varm stuga för en natt.
Zigenaren räknar icke tiden, och då alla dagar äro lika, då man vandrar, oupphörligt vandrar, så synas veckor och dagar på en gång mycket långa och oändligt korta, hvarje timme är lång, men summan af dem alla är lika med noll, ty den innebär ingenting, den har ingen betydelse.
Jag kunde hjula och gå på händerna, härma alla djurs läten, äta brinnande blånor, göra kortkonster, spå i händerna, sjunga visor och snatta litet smått med utomordentlig färdighet, men min mor var sällan nöjd med mig och förebrådde mig ofta, att jag hvarken egde min fars mod, styrka eller skönhet.
Jag var tio år, då vi på en marknad någonstädes i England kommo i sällskap med en man af samma folk som vi, och som sedan alltjemt följde oss.
Jag hatade genast denne man, och han kunde icke tåla mig.
Han slog min apa och retade mig med att kalla mig en vanskapling, en bortbyting och en judunge.
Det var första gången jag hörde detta hatade ord, och ehuru min mor för öfrigt var mycket likgiltig för Andrews elakheter emot mig, måtte hon likväl känt samma vedervilja derför som jag, ty jag såg hennes bruna kinder rodna, och med knutna näfvar och blixtrande ögon förklarade hon honom, att detta ord aldrig mera fick gå öfver hans läppar.
Han var imellertid en verklig plågoande för mig under de år vi voro tillsammans, och som han påstod, att jag var fegare än en hare, så roade han sig att skrämma mig på alla sätt och vid alla tillfällen.
Jag är icke modig och stark af naturen, jag är ingen lysande representant af min ädla stam, jag vet det, men det är likväl rent zigenarblod i mina ådror, det har min mor hundra gånger försäkrat, och för den försigtighet eller kanske svaghet, som jag alltjemt i mitt lif visat, bär utan tvifvel denne man skulden.
Åter förgick ett par år, hvarunder min stjuffar — ty det var han förmodligen, ehuru min mor icke tycktes hysa mycket mera tillgifvenhet för honom än jag — flere gånger råkade i fredsdomarens och lagens händer, men alltid återvände till oss igen, då han lyckats befria sig på ett eller annat sätt.
Då jag var tretton eller fjorton år, hade vi vid en marknad i Launceston tillbragt några dagar; men hvarken våra sånger och spådomar eller marionett-teatern och apan hade haft särdeles lycka med sig, vi voro i särdeles utblottade omständigheter, och både min mor och hennes följeslagare hade i mycket dåligt lynne stannat vid en krog utmed landsvågen.
Jag minnes denna dag så klart, som det varit i går.
Det var i september månad, men hade varit mycket varmt hela dagen.
Vid krogen, som låg vid en korsväg, voro samlade en hop folk, och vi lade oss i gräset ett stycke derifrån för att hvila, min mor och jag, under det Andrew gick in i huset för att köpa öl.
Medan jag låg der och var nära att somna, väcktes jag genom bullret af en vagn, som körde förbi gårdsplanen till krogen och stannade nästan midt för der vi lågo.
Det var en tom forvagn, hvari tvenne personer sutto; den ena var en bonddräng, en helt ung gosse, och den andra en flicka, som tycktes vara ett par år äldre än han; hon var mycket vacker och klädd i svart.
De stego båda ur åkdonet, och af deras samtal kunde jag förstå, att hon var en främling i trakten, som fått åka med honom, att han visade henne vägen till Launceston, dit hon ämnade sig, och yttrade sin oro, derför att hon var så ensam och icke skulle hinna dit innan mörkret; hon fattade imellertid ett litet knyte, som låg qvar i vagnen, tog afsked af sin reskamrat och lagade sig till att gå den väg han utpekat för henne och hvarifrån vi nyss kommit.
Gossen satte sig upp i vagnen igen och försvann snart åt ett annat håll i ett moln af damm.
Imellertid hade den unga flickan, innan hon aflägsnade sig, dragit af sin handske, och hennes fina och hvita hand fäste genast min uppmärksamhet, och då hon i detsamma framtog ett guldur och såg derpå, innan hon begaf sig i väg, så bekräftade detta den misstanke, som hennes första åsyn ingaf, att hon icke var någon vanlig fattig tjenstflicka, utan troligen en fin kammarjungfru ifrån någon rik familj i grannskapet.
Just då jag inom mig gjorde denna anmärkning, kom jag att kasta ögonen på min mor, hvilken tydligen också fästat uppmärksamhet vid de resande och säkert tänkte detsamma som jag, ty hon betraktade den unga flickan på landsvägen mycket noga och envist.
I samma ögonblick kom Andrew tillbaka med ölet, och äfven han hade sett flickan och blifvit förvånad öfver gulduret, som hon bar på sig, ty han talade genast derom på ett sätt, som skrämde mig.
Jag lade mig ned och låtsade sofva, men jag såg, att min mor och Andrew samtalade mycket ifrigt, ehuru så tyst att jag icke kunde redigt uppfatta deras ord, förrän Andrew något höjde rösten och sade häftigt:
— Det är mycket bättre att lemna honom qvar ... den fega krukan gör ingen nytta, tvärtom.
— Men om han stannar här, så skall man förundra sig öfver, att vi icke äro med honom, när man sett oss komma hit tillsammans, — sade min mor i samma ton.
I detsamma ropade de åt mig att följa med, och begåfvo sig skyndsamt upp på vägen tillbaka till Launceston.
Jag frågade, hvarför vi gingo tillbaka igen, men man svarade icke, utan tillsade mig endast att skynda, hvilket icke var så lätt, då jag hade en liten marionett-teater att bära och dessutom var mycket trött och redan beredt mig på att få stanna vid krogen öfver natten.
Ehuru jag icke hört, hvarom Andrew talat vid min mor, fruktade jag likväl, att de hade något ondt i sinnet emot den unga flickan, och då vi gått ett stycke och slutligen sågo henne framför oss på vägen, blef jag så förskräckt och bedröfvad, att benen icke ville bära mig längre och jag stannade orörlig.
I detsamma vände Andrew sig om och tillsade mig, att jag kunde gå in i skogen och vänta så länge, och strax derefter påskyndade de båda sina steg, så att de komma i jembredd med flickan, som börjat gå mycket fort, då hon fick se oss bakom sig på landsvägen.
Jag gjorde, som han sagt, glad att komma undan, men aflägsnade mig icke längre ifrån vägen, än att jag kunde se dem ett par minuter gå bredvid henne.
De sade troligen någonting, som ännu mera skrämde henne, ty jag såg henne hastigt kasta sig åt sidan och börja springa, då Andrew ville fatta henne i armen.
Vägen krökte sig nu, så att jag såg ingenting mera, men det gjorde mig ondt om den stackars flickan, ty jag var säker, att Andrew icke skulle mycket besinna sig på att mörda henne, om det behöfdes, för guldurets skuld.
Det var redan skumt i skogen, och vägen var mycket enslig, efter den egentligen endast var en biväg till köpingen och sällan begagnades af andra än folket i trakten, som kände till den, och om man hindrade flickan ifrån att skrika, så var det lätt att utan upptäckt plundra henne här, det insåg jag genast.
Jag har sagt, att jag ingenting eger af min stams djerfva mod och tycke för faror; jag påstår icke, att min rättskänsla är så stor — och huru skulle den väl det kunna vara med den uppfostran jag fått? — men jag afskyr våldsamheter och har alltid aktat mig för att komma i kollision med lagen, och redan som barn fruktade jag en poliskarl lika mycket, som haren fruktar hundarne.
Det var derför mera af förskräckelse för de möjliga följderna af Andrews brott än för brottet sjelft, som jag darrande och ångestfull sjönk ned på gräset med min apa i famnen.
Jag tyckte mig hafva hört ett nödrop, men sedan var allt tyst, ingen menniska syntes till, och först en lång stund derefter hörde jag bullret af vagnshjul, och en vacker jagtvagn, körd af en kusk i grönt livré, ilade förbi på vägen så hastigt, att jag i halfmörkret icke kunde upptäcka, om någon satt deri.
I alla händelser kunde den möjligen hafva skrämt min mor och Andrew och låtit flickan undkomma, och detta hopp lugnade mig något.
En halftimme derefter återkommo de, och af deras vresighet och nedslagenhet slöt jag, att de verkligen misslyckats.
Det var imellertid det enda företag af denna art, som jag vet eller förmodar, att min mor deltagit uti, och alla de skälmstycken, hvilka Andrew ständigt skröt af, utförde han ensam.
Dessa bragder, hvilka ofta voro lika djerfva som listiga, blefvo imellertid af allt vådligare art, och då han ett år derefter bröt sig in hos en gammal rik enka i Sussex, blef han gripen, och jag återsåg honom aldrig mera.
Samma afton som han skilts ifrån oss, hade min mor och jag lagt oss ned för natten i skyddet af ett tätt hagtornssnår i en skog någonstädes i mellersta England.
Det hade varit marknad och kapplöpning i en köping, som låg ett par mil derifrån, men hvars namn jag icke minnes, och det var der vi lemnat Andrew, som då icke tänkte på det dåd, som sedan skilde oss åt för alltid.
Jag hade i staden sett flera af vårt folk, men jag anmärkte, att min mor tycktes undvika dem, och vi gingo derifrån före alla andra och stannade icke förr än ett par mil söder om köpingen.
Det hade varit mycket varmt på dagen, men natten var kall, och jag ref upp den djupa, mjuka mossan för att krypa ihop derunder med den lilla apan, som, darrande af köld, tryckte sig intill mig.
I hela mitt lif har jag aldrig älskat någon så mycket, som jag älskade det lilla djuret, eller rättare ingen varelse har älskat mig mer än hon, och den ljufvaste känsla af välbehag och belåtenhet jag känt var den, då jag i min barndom kände hennes ludna, bruna tassar kring min hals, och när hon gömde sitt fula hufvud under min tröja.
Jag hade väl legat så en halftimme kanhända, och den kalla, hvita dimman sänkte sig allt djupare öfver oss, då jag hörde buller af fotsteg, prat och skratt i skogen och såg strax derefter en hel zigenarhord med hästar, åsnor och hundar tåga förbi.
Det var män, qvinnor och barn till ett antal af tjugo eller trettio personer, och deras bruna, vackra ansigten och brokiga drägter syntes genom dimmans hvita flor, då de ströko helt tätt förbi buskarne, der vi lågo.
Jag såg min mor, hvilken låg insvept i sin kappa, sakta resa sig upp på armbågen och betrakta dem liksom jag, men hon sade icke ett ord och gjorde ingen rörelse, som kunde förråda vår närvaro för våra stamförvandter.
Jag hade en dunkel föreställning om, att de zigenare, som hålla sig tillsammans, hafva en chef och sina egna lagar och seder, hvarefter de lefva, anse sig stå vida öfver dem, hvilka liksom vi voro ensamma och öfvergifna, och det var troligen derför, som min mor icke ville närma sig dem, liksom jag förmodar, att om hon kunnat undkomma Andrew, hon helst skulle velat vara alldeles ensam.
En stund derefter lyste deras eld genom dimman, de hade lägrat sig för natten på något afstånd ifrån oss, deras två små lurfviga hästar spändes från vagnen, der barnen åkte, och jag kunde otydligt höra deras skratt och utrop, och klingandet af de små klockorna, som voro fästa på en rem omkring halsen på den magra, fläckiga åsnan, hvilken bar deras packning.
Min mor hade lindat kappan omkring hufvudet och lagt sig ned igen, men jag hörde, att hon suckade tungt och hela hennes kropp skakade som at våldsamma snyftningar.
Kanhända mindes hon sin första ungdom och den mördade mannen i Bakonayskogen, jag vet det icke, men så länge jag var vaken, hörde jag dessa suckar, och det var kanhända denna otydliga föreställning, som var orsaken till, att minnet eller drömmen äfven för mig återförde en del af den scen jag der sett.
Jag hade sofvit länge, då jag tyckte mig vakna vid ett halfqväft utrop.
Jag vet imellertid icke, om jag verkligen var vaken eller ännu drömde.
Då man sofver i mossan under dimmans fuktiga täcke, äro sömn och vaka så förblandade, att man icke rätt vet, hvilka af de bilder, man ser tåga förbi i dunklet, äro inbillningens eller verklighetens.
Jag tyckte mig imellertid, då jag blickade upp, se samma man, hvilken jag i min första barndom sett falla träffad af min mors dolk, nu stå lefvande bredvid henne i den bleka otydliga morgongryningen, och nu, liksom då, kysste hon hans händer och kläder under tårar.
Jag ville vakna och resa mig upp för att öfvertyga mig om sanningen häraf, men i stället somnade jag djupare in, och drömmen eller synen försvann.
När solstrålarne sedan skeno mig i ansigtet och jag verkligen vaknade, låg min mor orörlig, insvept i sin grofva bruna yllekappa, på samma ställe och i samma ställning, som jag sett henne ligga om aftonen och tycktes icke hafva rört sig en gång.
Det var nu full dager, solen hade redan hunnit öfver dimman, och zigenarne bredvid oss voro försvunna; men i gräset strax bredvid, der vi legat, hittade jag, innan vi gingo ifrån stället, ett smalt silfverspänne, sådant som männen af detta folk stundom bruka för att lästa sina hattband, och då jag visade det för min mor, grep hon det hastigt, med samma ifver och glädje, som om det varit en diamant, och gömde det i barmen utan att säga ett ord.
Det tycktes, som om hon nu hastigt ändrat planen för sin vandring, ty i stället att fortsätta söderut, deråt Andrew begifvit sig, vände vi om och tillbragte hela vintern i norra England och Skottland, och tidigt på våren föddes min lille bror Paddy hos en hederlig farmer, der vi bott någon tid, och som tillbjöd sig att behålla mig qvar hos sig.
Jag var nu fjorton år, men liten och klen för min ålder, och som jag saknade all lust för arbete och stillhet, ty i dessa båda fall åtminstone liknade jag min far och mitt stamfolk, så följde jag hellre min mor, som nu var ensam med det lilla barnet och hade svårt att försörja sig, då hon saknade Andrew, som ständigt var försedd med penningar.
Hon hade aldrig älskat England, men likväl hvarje år återvändt dit, eftersom der var lättast att förtjena sitt uppehälle; nu beslöt hon likväl att lemna detta land för alltid, och vi vandrade derför söderut för att som vanligt komma öfver till Frankrike och derifrån till Tyskland.
Det var då i Cornwallis, på samma ställe der jag nu i denna stund vistas, vid Aukwoodhouse, som jag återsåg den unga flickan, hvilken jag nära tvenne år förut ansett hotad af Andrews onda afsigter.
Vi hade stannat en dag, just vid samma lilla värdshus, i samma by, der jag nu är.
Min mor gick omkring i byn, för att sälja några småsaker, som hon medförde, och jag vandrade under tiden fram till slottet utmed hafsstranden och stannade utanför parken, vaktande det lilla barnet, som sof i en vagn, der vi äfven hade våra saker förvarade.
Jag kunde hafva suttit der ungefär en timme, det var på eftermiddagen, och både jag och den stora hunden, som drog vagnen, voro halfsofvande af värme och trötthet, då jag väcktes vid det att ett vackert ekipage stannade på vägen.
Jag satte mig upp och ämnade gå fram för att begära en slant, då jag alldeles glömde min afsigt vid åsynen af en ung dam, som steg ur och gick in i parken, ty jag igenkände i den eleganta ladyn samma unga flicka, som för tvenne år sedan gick till fots i en simpel klädning på vägen nära Callinton.
Hon var mera blek och mera stel och allvarsam än då, men liksom då var hon sorgklädd; jag igenkände henne genast, jag hade således icke misstagit mig, hon var då verkligen ett förnämt fruntimmer.
Jag fruktade, att äfven hon hade igenkänt mig, ty hennes blick hvilade med ovilja och förvåning en sekund på mitt ansigte, då hon gick in i parken, och derför skyndade jag att föra vagnen med barnet och hunden derifrån och gömde oss längre bort i ett busksnår utmed staketet till parken, hvarifrån jag genom häcken kunde se, om någon kom på sandgången innanför.
Det dröjde likväl ganska länge, innan hon kom tillbaka, och då hon slutligen kom, gick hon så fort, att man skulle kunnat tro, att Andrew ännu en gång förföljde henne.
Jag tyckte, att hon var ännu blekare, att hon såg mycket förvirrad eller sjuk ut, och hon hade sin kappa väl igendragen omkring sig.
Som jag sjelf icke ville blifva bemärkt, kunde jag icke följa henne, men jag hörde strax derefter grinden till parken öppnas och hennes vagn, som stått qvar på vägen, rulla bort med utomordentlig hastighet.
Jag har aldrig återsett henne mera under min lefnad, det är nu tjugofem år sedan, men hennes bleka och besynnerliga ansigte, hennes brinnande och hemska ögon stå ännu så lifligt för mitt minne, som om hon sjelf i denna stund stode framför mig.
Hon var mycket vacker, den vackraste qvinna jag någonsin sett, men hennes skönhet var stel och förfärlig som en andes, hennes åsyn isade blodet i mina ådror, och jag fruktade hvarje ögonblick, att hon skulle återkomma, för att anklaga oss och föra oss i fängelse för Andrews tillärnade brott.
Vid ett sådant lif som vårt har man dessutom en sådan labyrint i sitt minne af större eller mindre öfverträdelser emot den vanliga ordningen och lagarne, att man lefver i en ständig fruktan för en undersökning derom; det är denna fruktan, som gör zigenarens lif så hänförande och är dess mest lockande behag, åtminstone efter Andrews påstående, men hos mig var förskräckelsen alltför stor för att vara angenäm, och det oaktadt erkänner jag fritt, att jag aldrig kommit i tillfälle att inrätta mitt lif, så att jag kunnat undvika densamma.
Slutligen då solen redan gått ned, hörde jag den låga genomträngande och uthållna hvissling, hvarmed vi brukade signalera hvarandra; jag besvarade den genast och såg strax derefter min mor komma genom parken, men hon var icke ensam, hon åtföljdes af tvenne personer.
Jag blef i början förskräckt och visste knappt, om jag skulle krypa fram ur hagtornsbuskarna, der jag gömt mig, men då jag närmare granskade hennes följeslagare, fann jag att ingen fara var på färde.
Den ena af dem var en karl, mycket fint och väl klädd, med ett städadt och hyggligt utseende; jag fick sedan veta, att det var lord Hawerfields kammartjenare Morris, och den andra var en ung vacker qvinna i en något ovanlig drägt, som drog med sig en liten barnvagn öfvertäckt med en sufflett af grönt siden.
Båda dessa personer syntes så förskräckta och bekymrade, att det genast frapperade mig, och jag tänkte inom mig: hvad finnes det väl för ett vidunder i parken härinne, som tyckes hafva skrämt vettet af alla, som komma derifrån?
Då de ändtligen stannade framför mig, såg jag den främmande qvinnan vrida sina händer i förtviflan och utbrista i en ström af ord på italienska, som var så oredig, att, ehuru jag annars något förstod detta språk, efter vi under våra vandringar äfven varit i öfra Italien, jag likväl icke alls begrep hvad hon sade, och så tycktes min mor, som var alldeles lugn, icke bry sig om henne, utan vände sig genast till mannen och sade hastigt:
— Nå väl, bestäm er!
Vill ni hafva barnet eller icke?
Säg fort, ty ni inser väl, att skyndsamhet är nödvändig.
— Det är sannt, — sade mannen villrådig och bekymrad.
— Låt oss se ert barn!
Det är nästan omöjligt, — tillade han, som det tycktes, i den yttersta ängslan och oro.
— Se här, en präktig pojke skulle jag tro och alldeles vid samma ålder, — sade min mor, som hastigt tagit upp den sofvande Paddy, hvilken nu vaknade och visade sina stora sammetssvarta ögon.
— Men han är icke det minsta lik det förlorade barnet.
Hvad skola vi göra? — sade mannen brådskande, alltjemt i den högsta ångest, betraktande den lilla bruna zigenarungen, under det qvinnan fortfor att gråta och jämra sig.
— Nä, som ni vill.
Jag är icke angelägen att mista mitt barn och lemnar er honom dessutom icke utan de vilkor jag sagt.
— Det är ett förtvifladt spel, men jag vågar det likväl, — sade mannen hastigt.
— Se då upp, Enrichetta, tag pojken och lägg honom i vagnen!
Det gifves intet val.
Herrskapet återkommer icke på tvenne veckor, man kan ju tro, att han förändrat sig.
Hör då, Enrichetta, gråt icke som en galning, det hjelper oss icke, — fortfor han, fattande Paddy i sina armar, men då gossen började skrika med full hals, återtog min mor honom, öfverhöljde honom med kyssar och började afkläda honom de kläder han hade på sig samt lindade in honom i alla de schalar och sidentäcken, som funnos i den lilla vagnen, hvilken italienskan medfört.
Slutligen satte denna, som ändtligen sansat sig, på hans hufvud en liten hvit mössa, hvilken hon hela tiden hållit i handen och gång efter annan fört till sina läppar i sin högljudda sorg.
— Se så — sade min mor hastigt, i det hon ännu en gång kysste barnet och sedan drog ned suffletten öfver vagnen, så att ingen kunde se honom.
— Se så!
Nu är den lilla drunknade lorden återfunnen.
Det vore alltför stor skada, om arfvingen till ett sådant namn och en sådan förmögenhet skulle dränkas i en dam som en hundvalp.
Ni har nu här en liten lord, som sannerligen skall göra er heder med tiden, och i afton, sedan det blifvit mörkt, återkommer jag för att hemta de penningar och det papper ni lofvat mig.
Vi behöfva icke frukta något förräderi af hvarandra — tillade hon skrattande — ty vi vinna eller förlora detta spel gemensamt.
— Det är sannt, men ni får icke synas här mera, det är en lycka, att ingen i byn sett barnet.
Vänta mig vid hafsstranden i det förfallna skjulet der!
Ni kan vara säker, att jag kommer — sade mannen, som hastigt och ifrigt aflägsnade sig med qvinnan och barnet.
Allt detta hade gått så fort, att visst icke fem minuter förgått, ifrån det ögonblick jag först upptäckte dessa menniskor innanför parkstängslet, tills de nu försvunno mellan häckarne.
Då de voro borta, fattade jag häftigt min mor i armen och frågade, om hon verkligen sålt barnet.
Låt oss skynda härifrån; lyckligtvis har ingen menniska från slottet mera än dessa sett mig, ty jag hann aldrig komma längre än i parken.
Skynda dig, kör på med hunden!
Jag skall förklara allt för dig, när vi väl kommit ut bland klipporna på strandvägen.
Jag visste, att det var fåfängt att tala mera till henne, innan hon sjelf ville svara, och ehuru jag var bedröfvad öfver förlusten af min lilla bror, som jag fäst mig vid, och som efter apans död intagit dennas plats i mitt hjerta, så påskyndade jag mina steg, allt hvad jag förmådde, och vi voro snart inkrupna för natten i ett af dessa gömslen bland klipporna, hvarpå kusten här är så rik.
Då vi suttit tysta en stund, sade min mor långsamt och likasom för sig sjelf:
— Om detta lyckas, så har jag i dag gjort ett streck, som skulle hedrat sjelfva Andrew.
Nu ligger Paddy på ejderdun, insvept i siden och spetsar.
Det är annat än att släpas omkring, dragen af en smutsig och utsvulten hund, och växa upp till en tiggare.
Du lofvade mig det — bad jag enträget.
— Ja, det är just det jag vill göra, ty om något hände mig eller jag skulle dö, innan Paddy hunnit växa upp, så är du den enda, som kan hafva fördel af denna hemlighet; men kom ihåg, att om gossen blir qvar der utan misstankar, om han uppfostras till lord Hawerfields son, så kunna vi aldrig, så länge föräldrarna lefva, eller för någon af dem yppa detta.
Vi kunna deraf endast vinna förföljelse och straff; det är till Paddy ensamt vi kunna säga sanningen, och äfven för honom böra vi tiga, tills han en dag är herre till Aukwoodhouse och har tagit sitt arf i besittning.
Du inser väl vigten häraf?
Om vi prata i otid, om någon skulle misstänka hans börd, så är allt förloradt — tillade hon allvarsamt och med eftertryck, då jag satt tyst och häpen öfver hennes djerfhet och de möjliga följderna deraf.
— Det var en lycklig händelse som förde mig hit — fortfor hon efter några minuters tankfullt uppehåll.
— Jag gick genom parken, när jag kom ifrån byn, för att gå upp till slottet, då jag hastigt tätt vid sandgången får höra häftiga snyftningar och utrop.
Det var på andra sidan, bakom några pilbuskar, som jag såg den der qvinnan kasta sig förtviflad ned bredvid en liten kullstjelpt vagn och en karl, som hade stigit ut i vattnet ända till knäet i dammen, vid hvars brädd de voro.
Jag förstod genast, att barnet, som legat i vagnen, och hvars lilla mössa qvinnan funnit på gräset, fallit i dammen och drunknat, och gick fram, för att genom en naturligtvis onyttig hjelp förtjena ett par slantar.
Både mannen och qvinnan berättade mig genast i sin förskräckelse hvad som händt.