Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Oafsedt att hela denna befolkning derigenom skulle ruineratB och att den möjligen skulle gjort blodigt motstånd, så råkade » lagen » i motsägelse med de lokala adelsmännens intressen, emedan de i dessa landtboars personer skulle förlorat arrendatorer och arbetare.
Genom adelns ansökan hos regeringen tillerkändes de senare status quo.
Utvandringsväsen-dets abnorma ställning framkallade 1880 inrättandet af en » Ut-vandringskomité » och derefter hafva utkommit en hel rad af bestämmelser, hvilka förra året kompletterades genom utgifvan-det af en ny lag, som i princip tillåter bönderna utvandra och t. o. m. tillförsäkrar emigranterna betydlig hjelp från statens sida, men på samma gång skapar ett inveckladt system af byråkratiskt förmynderskap.
Hvarje ansökan om tillåtelse att utvandra är underkastad guvernörens och ministeriets pröfningl
Den ryska liberala pressen, som tjenar som det enda organet för den offentliga meningen i Kyssland, har helt naturligt icke kunnat känna sig tillfredsstäld med den nya lagen, samt betonat kolonisationens statsvigtiga roll och påpekat nödvändigheten att upprätta en kolonisationsbank för understödjande af utvandringen.
Ehuruväl vi icke förneka nyttan af en sådan institution, är det likväl klart, att den är alldeles ur stånd att lösa de agrariska frågorna.
Efter den ryske statistikern Lobat-schewskij s 1 beräkning, skulle i 16 guvernement af det mellersta landområdet knappt hela den befinlliga terrängen af dessa guvernement förslå, om man skulle lemna bönderna så stort jordom-
1 » Till friigan om det lilla jordbrukets kredit » (tidskriften » Otiet-schestwiennyja Zapiski » 1883) .råde, att de kunde tillfredsställa sina behof och blefve i stånd att betala sin skatt.
Det vill säga, att ett sjelfständigt bondejordbruk skulle vara möjligt endast på det vilkor, att den lös-köpningsoperation, som vid tiden för bondereformen föreslogs, utsträcktes till hela privatjordegendomen1.
Men regeringen är i närvarande stund längre än någonsin från en s&amp; radikal lösning af jordfrågan ocb utgifver oerhörda summor för att skapa en » kraftig adel » af de ryske junkrarne.
Den &gt;adels-aera », som inträdde i Hyssland med Alexander III: s tronbestigning, har visat en » äkta-rysk bred natur » i sitt sätt att umgås med statskassan.
Under loppet af de sista 8 åren har den ryska adeln slagit under sig ett kapital af några hundra millioner2.
Huru ömkliga i jemförelse med denna » rundt tilltagna summa » synes icke de 12 millioner, som regeringen kastade ut för att stifta en bank för bondejordbruket — detta dödfödda barn, som kvarstår som ett arf från den korta s. k.
» folkpolitiken » under grefve Ignatjev (1881 — 82).
Vi skola icke ingå på någon detaljerad kritik öfver resultaten af dess verksamhet.
De för ett så oerbördt stort land som Ryssland obetydliga materiella medel, som stäldes till bankens förfogande, s&amp;tta den i bästa fall i stånd att skapa en liten välmående bon-debourgeoisi och den stora massan skall förblifva i samma liige.
Men numera utgör den påstådda bondebanken i sjelfva verket blott en kompletterande afdelning af adelsbanken.
För att öf-vertyga sig derom behöfver man blott vända uppmärksamheten p&amp; de trakter, i bvilka afdelningar i bondebanken äro uppsättade.
Det är antingen i det menskofattiga Ny-Ryssland (Cheronska, Ie-katierinoslawska, Tauridske gavernementen), hvarest godsegarne sedan lång tid klaga öfver dyra arbetslöner; eller i omgifningarna af Ufa och Orenburg, hvarest tjänstemännen icke veta, bvad de
1 För att uppnå samma resultat genom utvandring skulle samtidigt hälftm af hela befolkningen i dessa guvernement d. v. s. några millioner menniskor utvandra — hvilket tydligen ej kan ske, och emigrations-oper&amp;tionens fordelning skulle under loppet af en bestämd tidrymd paralysera sina verkningar.
Ty enligt de statistiska uppgifterna har bondebefolkningen i det mellerste Hysslands guvernement under 25 år efier X Revisionen ökats med 40 — 50 %; följaktligen skulleden nuvarande ställningen trots utvandringen varit densamma efter denna stora tillväxt.
* 170 millioner rubel, som adeln var skyldig de gamla för-reforma-toriska (d. v. s. före bondereformen 1861) statskreditanstalterna, efterskänktes vid kröningen 1883, för att icke tala om de hundratals millioner, som adeln erhållit såsom lån genom förmedling af adels-banken och på sofovexlar i riksbanken.
Det senare är ett nytt privilegium som blott är tillåtet för adliga godsegare.skola göra med de af staten skänkta domänerna och » bachkir-jorden » eller slutligen i de sydvestliga ooh nordvestliga guverne-menten och i Polen, hvarest likaledes de ryska embetsm&amp;nnen icke kunna reda sig med de efter sista revolutionen konfiskerade polska godsen, hvilka lemnats ät dem » med nädiga vilkor » (d. v. s. nästan för intet) i afsigt att » stärka det ryska elementet i dessa trakter ».
I alla dessa fall kommer bondebanken till hjelp; i det den ökar tillbudet af arbetskrafter och öfverallt stegrar priset p&amp; adelns gods, lem nar den en möjlighet för bonden att för godt pris köpa jord, som icke inbringar nftgon inkomst för egaren.
Vi anse öfverflödigt att framdraga flere bevis pä det sakförhållande, att Alexander III: s regerings politik icke ryckt lösningen af jordfrågan ett steg närmare.
Emellertid visar den till utseendet fredliga, » grä » massan af bönder ytterst oroväckande 8ymptomor.
Bondereformen, som skilde den arbetande bonden frän jorden, uppfylde, såsom vi sett, icke böndernas förhoppning, enligt hvilkas äsigt » Jord och frihet » bildade oskiljaktiga begrepp.
Den aflidne zarens initiativ till bondebefrielsen ä ena sidan, och å andra sidan godsegarnes hårdnackade motstånd, som i landet visade Big genom en hel rad små konstgrepp i syfte att äfven för framtiden 1 inkräkta på böndernas ekonomiska ställning, framkallade hos bönderna en allmän tro, att zaren skulle hafva haft för afsigt att tillika med friheten lemna dem all jorden, men att » herrarne » hade hindrat honom derifrån.
Bondejordlotternas uppmätning följdes öfverallt med allvarlig oro; bönderna fordrade att man skulle kungöra för dem den äkta zariska » friheten », som man trodde att herrarne i förbund med tjenstemännen dolde för folket.
Oroligheternas kväfvande genom militärmakt bar begripligt nog icke rubbat böndernas öfvertygelse.
Den följande revolutionära rörelsen inom den bildade klassen, som var besjälad af de största sympatier för bönderna och till lösen hade valt bonderopet: » Jord och frihet », — bidrog genom ödets bittra ironi endast till att stärka och utbreda den gonom folkfantasien skapade legenden om zar Alexander Nikolajewitsch, mot hvilken » herrarne gjorde uppror », emedan han höll fast vid sin afsigt
1 På flere ställen t. ex. skildes böndernas egendomar från herregodsen på ett sådant sätt, att när bonden skulle föra sin boskap till bete eller vatten, måste han antingen taga en omväg af några kilometer eller också gå öfver godsegarens egor; men för att erhålla rättighet dertill måste han förbinda sig att göra ett visst arbete för hvaije djar.att fråntaga herrarne jorden och fördela den mellan hela folket.
» Hvar och en skall ftt 7 diesiatiner, landtmannen så väl som herren; herren måste ja ’ ookså lefva, må han då erhålla 7 die * siatiner och blifva jordbrukare! » Så pSstodo bönderna att kejsaren sagt.
Vid tiden för det rysk * turkiska kriget erhöll ryktet och talet om den nästa agrariska reformen en oerhörd utbredning bland folkmassan.
Och det är att märka, att icke blott » gråa » bönder utan t. o. m. en stor del af köpmännen i provinserna voro öfvertygade om, att sedan freden blifvit sluten, skulle regeringen liksom efter Pariserfreden 1856 fullborda reformen i de agrariska förhållandena, så att flere köpmän afhöllo sig från att förvärfva herregods af fruktan för den förestående expropriatio-nen!
För att göra ett slut på detta tal utfärdade inrikesministern Markow J878 ett cirkulär, i hvilket han på grund af strafflagen varnade för utspridande äf falskt rykte.
Detta cirkulär offentliggjordes högtidligen från predikstolen i alla kyrkor efter gudstjensten med för tillfället lämpliga prestförklaringar.
Behöf-ver det sägas, att detta endast var ett gjuta olja på elden och blott bidrog att än allmännare utbreda historien om delningen, så att den nye zaren ansåg det nödvändigt att vid kröningen personligen dementera historien.
Omgifven af adelsmarskalkar sade han till » landtdistriktföreståndarne » 1, som från hela Ryssland blifvit sammankallade att öfvervara festen: » Lyden edra adelsmarskalkar!
tron intet falskt rykte om fördelning och skänkande af jordlotter.
Detta rykte utsprides af våra fiender.
Bönderna skola icke få någon jord till skänks.
Hvars och ens egendom, äfven herrarnes, skall skyddas af lagen, öfverbringa mina ord till landtbefolkningen, då I kommen hem. »
Lokala bondeoroligheter i södra Ryssland 1884 och 1885 tillika med sjelfrådig fördelning och odling af herregods2 hafva liksom tjenat till svar på zarens tal.
Agrariska förbrytelser, såsom skogsplundring i herregårdsskogarne, beroende på böndernas åsigt att » skogen tillhör gud », mordbrandsanläggningar i gods * egarnes sädesförråd och konflikter med myndigheterna på grund af agrariska stridigheter med godsegarne, 9om stundom måste kväfvas med tillbjelp af trupperna, hafva under det sista årtiondet märkbart tilltagit.
Följden häraf har blifvit den, att bonde-
1 Af folket valde deputerade.
* På Mizko ' s gods (i Iekatierinoslawska guvernementet) och på några ställen i Tschernigowska guvernementet.elementet i jarya lagligen begränsats ooh dennas domsrätt i rättegångar om » motstånd mot myndighet » borttagits samt ander de sista åren att de bönder, som anklagats för agrariska förbrytelser, öfVerlemnats åt krigsrätt.
År 1886 öfverlemnades ät krigsrätten på grund af en order af Kiews krigs-general-guvernör några bönder, som anklagades för motstånd mot myndigheterna, ooh dömdes till tvångsarbete i Sibiriens bergverk, förlast af medborgerligt förtroende och Btfindig förvisning till Sibirien äfven efter arbetstidens slut.
1888 öfverlemnades i pienzievska guverne-mentet på grand af en cärskild befallning från allerhögsta ort några bönder åt krigsrätten för att dömas enligt krigslagarne för mord på en godsförvaltare, och två af dem dömdes till dödea1.
1889 uppstod på statsrådsmedlemmea Chrebtowicz s gods i guver-nementet Minsk en konflikt mellan en hop bönder och godsförvaltaren, som befalde, att en bönderna tillhörig boskapshjord, som betade på en omtvistad äng, skulle beslagtagas.
Bönderna motsatte sig denna befallning, förvaltaren begagnade sig då af sin » nagajka » (ett slags kosackknutpiska) och böljade piska på massan till höger och venster.
Den af slagen uppretade massan nedryckte då förvaltaren från hästen och slog honom sä illa, att han afled inom en half timma.
Krigsrätten, som tillsattes på grund af en särskild befallning från allerhögsta ort, dömde tvä bönder, som man särskildt känt igen bland massan, till döden.
Samma är (1889) afgjordes en annan process, i hvilken två unga godsegare från guvernementet Nowgorod, adelsmännen Viktor och Wladimir Normanskij, voro anklagade för mord på en herde, Paramonow.
Förloppet var följande.
Emellan bönderna och godsegarne förekom under loppet af några år en ständig strid på grund af skador, som böndernas boskap gjort på herrarnes fält.
Oupphörliga rättegångar och böter tvungo bönderna att afspärra sina ffclt från godsegarnes, hvarför en grind appsattes öfver vägen.
Herrarne Normanskij, som brakade fara denna väg genom böndernas område för att komma till sina aflägsna fält, lä to, på äkta herremanér, grinden stå öppen, och böndernas boskap gick genom den Öppna grinden in på godsegarnes sädesfält.
Na appstod åter process om skadestånd och böter.
I följd deraf beslöt » miren » att icke mera tillåta herrarne Normansky fara genom sitt område och derigenom tvinga dem att på en omväg
1 I Kyssland existerar enligt den allmänna lagen dödsstraff endast for politiska förbrytelser, men enligt krigslagen for många andra förbrytelser.m
fan till sina flilt.
Verkställandet af » mirs » beslutet uppdrogs ät herden Paramonow.
På en högtidsdag samlade sig en skara af omkring 50 bönder på ängen.
När bröderna Normanskij kommo fram till grinden, ville icke herden, som stod vakt vid grinden, slippa dem igenom, De andra, som syntes uppretade, höllo sig i afvaktande ställning.
I stället för att vända tillbaka och fara omvägen skickade godsegaren efter en revolver p&amp; sitt gods.
När Viktor Normanskij f&amp;tt vapnet, fordrade han med revolvern i hand, att Paramonow skulle öppna grinden.
Herden beväpnade sig med en påk och svarade: » Jag står här ä församlingens vägnar! » Nu ljöd ett skott, och den dödligt s&amp;rade herden dog samma dag.
Juryn frikände Wladimir Normanskij och Viktor, som ansågs hafva handlat i » ett tillstånd af vredesmod och upp * brusning », dömdes till förvisning till guvernementet Tomsk samt förlust af sina politiska rättigheter och ståndsprivilegier (men icke till förlust af sina civila rättigheter).
Men senaten, som aldrig upphäfver en dom af en domstol, huru mycket den klagandes rätt än blifvit kränkt, fann, efter att hafva tagit saken i öfvervägande på grund af adelsmannen Normanskys klagomål, att den senare hade handlat endast till sjelfförsvar och upphäfde juryns domslut.
När målet för andra gången afgjordes i krets-ritten i S: t Petersburg, frikändes mördaren, och de ersättningsanspråk den mördades enka gjort » lemnades utan af-seende ».
Hundratals millioner till adelns bästa och några små almo-sor åt bönderna, krigsrätt och dödsstraff för bönderna för ett mord på en adelsmans ombud, föröfvadt af en i upphetsning försatt massa, och fullständigt rättfärdigande för en adelsman, som i ett tillstånd af upphetsning dödar en bondeförsamlings ombad se der den ryska regeringens sista ord angående de agrariska frågorna.
Man måste vara en Voltaire för att djerft uttala de profetiska orden » il sent de la revolution », men man behöfver icke Tara profet för att kunna förutsäga, att adelspolitiken, krigsrätterna ooh regeringsförtryoket icke skola kunna undanrödja förvirringen i landet.
Man kan icke kalla statsordningen normal i ett land, hvarest det offentliga lugnet år från år kränkes genom våldshandlingar — de må vara aldrig så fåtaliga —, hvilka lagen anser såsom brott ooh folkmassan anser såsom en kommunalan-geligenhet.
Den enda utgången, dikterad af den omutliga statistiken och motsagd endast i praktiken, är jordens nationalisering,hvarefter äfven de ryska demokraterna, eller såsom de i Ryssland kallas » folkvännerna » sträfVa1.
Helt visst skalle det vara naivt att tro, att jordens natio-nalisering skalle borttaga allt ondt i Ryssland.
Det är sjelfklart att den ioke skalle göra proletärerna till landtbrukare.
Det Ir äfven tydligt, att jordens nationalisering, med bibehållande af det privata lilla jordbraket som förut, ieke skulle vara i stånd att skydda landet från ekonomisk olikhet i byarne.
Men icke desto mindre skulle denna reform ioke blott göra ett slut på den kroniska agrariska striden och förbättra tiomilliontal bönders ställning, utan den skulle äfven utgöra ett stort steg framåt mot landets progressiva utveckling, ett af det menskliga arbetets vig-tigaste verktyg — jorden skulle erkännas såsom samhällsegen * dom, lika tillgänglig för alla medborgare.
Det är klart, att t. o. m. om jordens nationalisering genomföres, ett kommande slägte skall Ä sociala motsatser att kämpa med.
Men nutidens uppgift är att lösa den motsats, som redan hunnit sin fulla utveckling — motsatsen mellan privat och gemensam jordegendom.
1 Motståndar ne mot kommunismen kunna Bvara, att herregodsens öfvergång i böndernas händer skulle vara ett steg tillbaka i jordbruks-kulturen.
Men om vi betänka, att den största delen af de större jord-egarnes besittningar arbetas med dåliga bonderedskap och hungriga boo-dearbetsdjur, så kan nu för tiden icke blifva tal om framsteg i jordbruket i Ryssland.
Tvärtom förhindrar bondejordbrukets nuvarande beklagliga läge, som medför höga räntor och låg arbetslön, på grund af de allmänna ekonomiska lagarne, införandet af fullkomligare produktionssättEn förolyckad.
Novell af Gustaf af Gei jer stam,
1 glittrande solsken kom den lilla ångbåten från Kalmar och lade till vid Färjestaden på Oland, tvärs öfver sundet.
Det var godt om folk, som stego ur, bönder och bondgummor, drängar och pigor.
En probenreuter, som bröt på tyska, lät bära ett par kistor i land och sade till om skjuts vid gästgifvaregården.
En gammal prost gick stadigt och småleende fram till en förspänd trilla, som väntade nere vid kajen, steg upp i den och körde i sakta lunk uppför den stora backen, som leder uppför landborgen.
När alla passagerarna hade skingrats, stod ännu en ensam man kvar på bryggan.
Hans kläder voro slitna, en stor lucka var rifven på ena sidan af rocken, och skjortan, som tittade fram mellan ylleduken och vesten, var smutsig och grå.
På hufvudet bar han en rund, toppig filthatt, och bredvid honom låg en liten säck, hvilken var hopknuten med ett snöre och syntes innehålla klädespersedlar.
Det såg ut att vara en ung man.
Han kunde vara omkring tjugufyra eller tjugufem år, hans skägg var ännu ej fullt utvuxet Men hans ansigte, som var starkt sol-brändt, hade denna egendomliga magerhet, hvilken tyder på umbäranden.
Hela hans gestalt var mager och senig, de långa händerna och handlofvarna, hvilka sköto fram under de korta ärmarna, vittnade om styrka, äfven när de som nu slappa hängde ned.
Han syntes fundera öfver något.
Villrådig stod han på bryggan, gick ett par steg fram och tillbaka, kastadeliksom drömmande en blick öfver det mörkblåa sundet » dar vågorna rullade for en kall nordlig bris, och han stampade ett par gånger, som om han frös.
Till sist tog han med tillhjälp af en käpp och lyfte upp påsen på ryggen samt vandrade långsamt fram emot gästgifvaregården.
Kommen nära grinden stannade han på nytt och tycktes öfverlägga med sig sjelf, vände därpå om och följde vägen, som bar uppför landtborgen.
Långsamt och likgiltigt gick han vägen framåt.
Det var på våren, snön hade smält, vid vägkanten växte Tussi-lago, och hvitsipporna buro hvitgröna knoppar.
En ångande luft; spred sig från den mjuka marken, men blåsten var kall, och det rasslade i de gamla pilarna, hvilka växte utmed vägen.
Den vandrande gick förbi det ena stället efler det andra, utan att gå in.
Slutligen stannade han utanför en rödmålad bondgård och öppnade efler en stunds tvekan grinden.
Ett argt hundskall hördes från trappan, och en röd, snagghårig hund rusade emot den inträdande.
Han värjde sig med att vika undan och locka på hunden samt stannade oviss ett stycke från trappan.
När hunden fortfor att skälla, gick han långsamt uppför trappan, följd af hunden, hvilken morrande vädrade på hans kläder.
Igenom den stängda dörren, som ledde in till köket, hördes barnskrik och en röst, som sjöng.
Vandraren knackade på, men fick intet svar, och sedan han kastat ett par pröfvande blickar på de olika dörrarna, beslöt han sig för att öppna den ena och steg in.
Sedan han stält påsen ifrån sig, trädde han med hatten i hand och en underlig hopkrympt hållning öfver tröskeln.
Hunden stannade kvar vid påsen, som stod på trappan.
När laudsstrykaren inträdde, tystnade sången, och en storväxt kvinna trädde honom till mötes.
— Jag tänkte fråga, om jag kunde fa hvila mig här en stund, sade han.
Jo, det gick nog an.
Vandraren satte sig tyst ned vid dörren, och hans blickar flögo snålt omkring rummet.
Hustrun hade åter tagit den lilla i knät och satt sakta vysjande framför vaggan.
Barnet hade slutat skrika och såg med sina små uttryckslösa ögon på den främmande. — T kunde väl inte ge mig nå n mat, sade han till sist.
Jag har inte ätit i dag.
Bondhustrun suckade.
— Det är sä många, som gå in här, sade hon.
Mannen svarade icke, men han upprepade sin fråga
med blicken.
Kvinnan lade ned barnet i vaggan och gick fram till spiseln.
Där tog hon ur en gryta några kalla potatis, lade dem på en tallrik, som hon satte fram för den hiingrige, och gick sedan efter ett stycke bröd och en mugg, som hon fylde med mjölk.
Landstrykaren åt, utan att se på värdinnan.
Det var alldeles tyst i rummet, och i vaggan sof barnet.
— Hvar kommer han ifrån?
sade bondhustrun till sist.
— Från Kalmar, svarade mannen enstafvigt.
— Är han född där?
“ NeJ ‘
— Kunde han inte få arbete dår då?
Det är ondt om arbete nu för tiden.
När han slutat att äta, satt han länge tyst, och bondhustrun började nästan känna sig ängslig, för att hon var ensam med en stryker inne i stugan.
— Det skulle väl inte vara något att göra här?
sade han slutligen.
Rösten lät likgiltig, som om han varit van vid att göra frågan och kände svaret på förhand.
— Jag tror inte det, svarade hustrun enstafvigt.
Landsstrykaren reste sig upp, utan att svara, och gick
mot dörren.
Plötsligt vände han sig om, som om han glömt något.
— Tack för maten, sade han.
— Tack, sade bondhustrun.
Han tog påsen på ryggen och gick, medan hunden följde honom till grinden.
Utan att se sig om, fortsatte han framåt vägen, som leder midt öfver Oland, från vestra kusten till den östra.
Åter gick han förbi flere gårdar, utan att bry sig om att gå in.
Hans utseende var ännu mera sorgmodigt och likgiltigt än förut, och han såg sig knappast åt sidan, när han passerade de bygnader, hvilka syntes från vägen.
Han passerade dem förbi, som om de varit folktomma, och han tänkte icke ens på, om där skulle finnas något för honom * att göra eller ej.
Plötsligt stod han vid en korsväg.
Midt emot syntespå afstånd Östersjön, som ett bredt, blått bälte, och åt båda sidor sträckte sig stora landsvägen, hvilken går utmed Olands östra kust.
Vandraren stod och betänkte sig, om han skulle gå åt norr eller söder, samma enformiga slätt syntes åt båda sidor, så långt ögat kunde nå.
På slätten lågo gårdar och byar kringströdda, väderkvarnarna reste sina trubbiga hufvar och skelettartade vingar mot den blanka luften, här och där höjdes en tornspira öfver en by.
Liksom på trots valde han att gå åt den mindre befolkade nordliga delen, och tagande sjön till höger gick han fram öfver alfvaren.
Han stannade ej, förrän han kommit midt i en kyrkby.
Där satte han sig ned på ett par stenar, som fallit ned från kyrkogårdsmuren.
Här satt han i lä mot blåsten och lutade ryggen mot stenmuren, 6om stod bakom honom.
Några bara trägrenar slokade ned öfver murens kant, och framför sig hade han en hel bygata med hus invid hus, tegel eller halm-täckta ladutak, hvilka stängde för boningshusen.
Afven här såg det folktomt ut, och rådvill stirrade han på de många portarna, som han ej vågade öppna, för att icke ånyo bli visad tillbaka.
Då föll det honom plötsligt något in.
Prestgården!
Han reste sig upp, tog påsen på ryggen och gick midt öfver vägen, där en stor, rödmålad bygning låg, omgifven af trädgårdstäppa och knoppande löfträd.
Denna gård var ej igenbygd, den låg öppen och vänlig, en stor gårdsplan med nygräfda rabatter och en rund plan i midten.
Ett grönmåladt staket omgaf hela gården, och en liten grind med hvitmålade spetsar stod på glänt
Vandraren sköt försigtigt upp den och gick fram öfver den sandade planen.
Ett par små gossar med hvita yllemössor lekte i sanden, men när den främmande nalkades, reste de sig upp och stodo stilla, betraktande vandraren.
Han tog af sig hatten för de små, som om detta hade kunnat förskaffa honom någon fördel, och gick fram till trappan.
Då höjde den största af gossarne sin röst.
Det var en parfvel på fem eller sex år.
— Köket är därborta, sade han och pekade med fingret
Vandraren ryckte till.
Han kastade en blick nedåt sina
kläder och tog ovilkorligen ett steg baklänges.
— Tackar, mumlade han.
Tackar så mycket.
Han lyfte ännu en gång på hatten, tog ned påsen ochgick, bärande den i handen, omkring gafveln och uppfor en mindre trappa.
En ung kvinna i tarflig herrskapsdrägt, men med an-sigte som en bondflicka stod inne i köket och bakade hvetebröd.
Hon hade en hvit duk omkring hufvudet, och hennes armar voro bara långt öfver armbågen.
— Lina!
ropade hon, när lanasstrykaren trädde in.
Vandraren stannade i förstugan, till hvilken dörren stod
öppen.
Han bugade sig klumpigt och blef röd, tänkte säga något oro, att han ej ville göra henne något ondt, men kom sig icke för.
Han såg, att prestfrun blef rädd, när han kom, och det stack honom.
Han blef förlägen och stammade något om, att han var hungrig.
— Lina ropade frun åter, denna gång med otålig stämma, och såg sig ängsligt omkring.