Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta lät lockande för Harald, älskare såsom han var af det hemlighetsfulla; det roade honom att undersöka orsaken till sådana rykten, och han antog sig hvad andra ej vågade.
Litet före solens nedgång ankom han nu till sin blifvande station.
Han lät hästen gå rätt långsamt i parken, på det han med desto större ledighet kunde låta det yttre af byggnaderne och anläggningarne inverka på sitt sinne.
Parken var dyster och romantisk nog.
Alfvarliga granar omvexlade här med björkar och aspar.
Harald hade nog förut sett granar omvexla med björkar och ansett det för den skönaste trädblandning, men att här äfven fanns aspar, var en sak, som han icke tyckte rätt om.
Aspen är ett rätt täckt träd, när hon är omgifven af flera sina slägtingar; men härs och tvärs, en asp här, en annan der, emellan de vida skönare träden, björk och gran, lemnar ett hemskt och obehagligt intryck.
Vid foten af en af dessa hemska aspar såg han en sten, en grafsten, på hvilken stod skriften Henrik Henning, född 1815 död 1817.
Den gossen kunde ha lefvat, tänkte Harald, och finnas här nu på detta «slott,» så hade jag någon rätt jemnårig att stundom prata bort tiden med.
Snart var parken tillryggalagd, och gossen han hade med sig sprang ner att öppna portarna till gårdsplanen.
De voro stora och af massift jern, så att de knarrade temligen skarpt, tungt och betydelsefullt.
Bullret framlockade en af husets qvinnliga tjensteandar, hvilken med en näpen och förnämt impertinent min utlät sig:
– Herrn är väl den, som också skall hit till gården?
Harald kände ganska väl, hvad hög air domestiker, som tjena på ställen öfver medelmåttan, i allmänhet antaga.
Han blef således icke förvånad, modfälld eller förargad, utan svarade:
– Ja, ni har gissat rätt, min nådiga; hit till gården skall jag verkeligen, med er tillåtelse ...
Och nu visar du mig min kammare, fort och utan vidare omsvep.
Utan att ha någonting att invända, gick tjensteflickan två trappor upp och anvisade Harald dess rum, som var en vindskammare.
Vid det ställe, der vindeltrappan upphörde och vinden begynte, påkom Harald ett af dessa underliga, drömlika minnen, hvaraf vi stundom bemäktigas vid vissa lokala förhållanden.
Man tycker sig någon gång förut ha varit på ett fullkomligen liknande ställe och dervid erfarit samma känslor, som nu.
Bilden af detta ställe och af känslor dermed sammanhängande är så liflig för vår själ, att vi med ens tyckas försatta i ett klart förflutet.
Men ögonblicket förgår och vi öfverge tanken på att reda de mystiska idéförvandtskaperna.
Harald var särdeles belåten med sin vindskammare; han hade i allmänhet förkärlek för dessa isolerade rum, och denna var dessutom stor nog samt rätt komfortabelt inredd.
Länge hann han likväl icke se sig omkring, innan samma tjensteflicka, som nyligen varit så spansk af sig, öppnade dörren och med en mycket vänlig, tillochmed ödmjuk ton bad magistern vara så god och stiga ner, ty bordet var serveradt.
Vid samma ställe som nyss, det vill säga der ledstängen vidtog, påkom honom åter samma känsla, samma drömlika minne.
Han skakade det ifrån sig med styrka och skyndade efter den lättfotade tjensteflickan.
Harald hade nu att gå igenom en tambur, en sal och ett rum till, och då stod han inför familjen.
Baronen gick fram för att taga honom i handen, men ... stannade på halfva vägen och slog ner ögonen.
Harald höll på att smittas af sin blifvande principals besynnerliga förlägenhet, så att äfven han var på väg att slå ner sina ögon, kanske tillochmed rodna ... hvilket hade varit det förargligaste af allt ... men dessförinnan hemtade sig dock baronen, slog djerft upp ögonen och talade:
– Förlåt, herr magister, min själs frånvaro.
Men det är med mig alltid så, då jag första gången ser en person, så rappellera dess anletsdrag någon för mig kär frånvarande eller afliden.
Emellertid välkommen!
Nu slog han hand med Harald, men detta handslag var icke denne i smaken, ty det var kyligt och kraftlöst.
Än mindre behagade honom baronens yttre.
Hans blick var visserligen skarp och af det slag, som ser folk i synen, men det var ändå intet godt och ärligt i denna blick.
Det var liksom baronen genom lång vana öfvat sig att kunna se folk i synen, liksom hans förställning varit af det slag, som förstår att undvika skenet af förställning.
Baronen var af medelmåttig längd, men starkt bygd.
Han tycktes haft ett ganska fördelaktigt utseende i sin ungdom.
Men pannan lagd i hemska veck, sådana vilda passioner stundom dana; munnen med detta vidriga småleende och denna underläppens obehagliga snörpning voro icke rekommenderande.
Och det gråsprängda håret föreföll icke Harald såsom en hederskrona.
Harald ville minnas, att han någongång sett en bandit med ett utseende snarlikt baronens.
Så bunden var Harald af baronens utseende, att han knappt skulle kastat en blick på den öfriga personalen, derest baronen icke löst honom ur denna förtrollning, genom att för honom presentera hvaren i sin ordning.
Denna baronens observans förvånade så mycket mera Harald, som han hört sägas, det baronen aldrig förr med sina barns lärare aktat sådant nödigt.
Svenske kammarjunkaren v.
Assar var en några och tretti års man med ett blekt och sjukligt utseende.
Han var lång och välvext, men hans ögons eld tycktes vara borta; kanske, om denna eld någonsin funnits der, den försvunnit genom sjuklighet eller utsväfningar.
Han var sedan några dagar baronens gäst och skulle qvardröja på Ristilä under sin brunnsdrickningstid.
Den tredje herrn i sällskapet presenterade baronen liksom i förbigående med ett legert Herr von Nit.
Vid denne person tycktes således baronen icke fästa någon synnerlig vigt.
Herr von Nit är troligen någonsorts hjelpreda på Ristilä, inspektor, bokhållare eller så bortåt, tänkte Harald vid första påseendet.
Hans ålder tycktes vara något så när lika med baronens, men äfven hans gråsprängda hår ville icke tyckas Harald vara en hederskrona.
Eljest tycktes herr v.
Nit hafva varit en goddagspilt.
Hans korta och undersättsiga figur hade icke den en sådan kroppsbyggnad vanligen åtföljande kraftfullhet, utan var svampig och uppblåst, troligen till följe af ett tätare begagnande af vingudens håfvor.
Äfven nu märktes, att de enkom för hans räkning der stående toddiapparaterna blifvit tagna i anspråk något mera, än nödigt varit.
Då baronen så der i förbigående presenterat herr v.
Nit, tyckte Harald det kunde vara så godt att stiga fram och taga ett handsslag af denna personage.
Herr v.
Nit steg halft upp från sin stol, men föll nästan handlöst tillbaka, då hans af spritångor skymda blick nu förmådde se Harald klarare.
Hans rödletta ansigte blef mindre rödt och han suckade och stammade:
– Oh, c’ est une merveille!
Herr von Nits rörelse och beteende undföll icke baronen, som sade:
– Jag håller vad på att herr v.
Nit upptäcker samma likhet som jag ... så påfallande är den.
Är icke magister Thalberg förvånande lik vår gemensamme ungdomsvän v.
Rohl?
– Rohl – sade von Nit dröjande, men fortfor med ifver: – ja honom är det magistern liknar.
Harald tyckte sig märka någon tillrättavisande blick, ställd ifrån baronen på v.
Under allt detta hade han ändå hunnit göra sin speciela honnör för värdinnan i huset, representerad af en fru Orrberg, hvarmed vi dock icke mena mera, än att hon var sjelfherrskarinna i det inre hushållet och ladugården alltsedan den andra friherrinnans död.
Barnen i huset voro fyra; två af det förra och två af det sednare giftet.
Irene var sjutton, hennes broder Alexis fjorton år.
Knut var åtta och lilla Ulla blott fem.
Harald såg stadigt på dessa plantor; han tyckte de sågo så stilla och eftertänksamma ut, kanske tillochmed lidande; båda gossarne voro derjemte bleka och tycktes vara af en svag kroppsbyggnad.
Lilla Ulla var den enda, som tycktes lugn och obesvärad; hon smög sig väl till systrens sida, men mera för att hålla af denna, än för att der söka skydd.
Det intryck barnen gjorde på Harald, var dock icke obehagligt, utan just sådant, som alltid borde gripa en lärare; han kände sig dragen till dem och tyckte sig hålla af dem redan på förhand.
Efter supén sade baronen till Harald:
– För att dagen må sluta rätt angenämt, så ville magistern ha godheten och låta höra sig.
Man hade dragit sig till salongen.
Ett stort flygelfortepiano, som var öppet, tycktes bevisa, att fröken Irene nyligen spelat.
Vid baronens uppmaning råkade Harald just se på Irene och hans blick besvarades med en, som var djup och allvarlig.
– Stackars flicka, säkert är du olycklig, tänkte Harald.
Han gick till instrumentet, spelade och sjöng en sång, hvars innehåll kan anas af titeln:
Den ensamma flickans sorg.
Haralds röst var egentligen icke vacker och vid sitt föredrag följde han icke någon skolas föreskrifter, men han beherrskade sin röst så väl, och den känsla för att icke säga passion, han inlade i sitt föredrag, kom så omedelbart ur hans egen själ, så att han i allmänhet förtjusade mera, än de fleste försedda med bättre yttre resurser och mera inöfvade än han.
Med skäl kan den fråga göras, hvadan baron Henning visste, att Harald var musikus och spelade piano.
Saken var den, att baronen i sin annons om lärare för sina barn skildt nämnt om att denne lärare vore så mycket kärkomnare, om han vore musikus och kunde lemna undervisning i sång vid piano.
I sitt svar medgaf då Harald, att han äflats med musik och att han ville åtaga sig att ett par timmar i veckan lemna den undervisning, som äskades.
Han gick så mycket hellre in derpå, som han väl kunde ana, att denna undervisning komme att meddelas åt baronens äldsta barn, fröken Irene, om hvilken Harald hade, kanske på grund af sägen, några sväfvande föreställningar.
Harald var af gammalt svag för unga fruntimmer och ansåg deras undervisande böra vara af den minst besvärande art i verlden; ett band är det visserligen, men ett band af rosor.
Baronen tackade honom och sade, att en som sjunger så ledigt och ändå så väl måste vara sjelfskrifven att lära andra.
– Det är mitt äldsta barn, som skall profitera af herr magisterns undervisning.
Hon har spelat piano redan i fyra år och gått långt nog deri, men sjunga lärer hon icke försökt.
Irene sade härvid intet, oaktadt det visst icke varit olägligt att tala nu.
Säkert, tänkte Harald, är hennes far en despot, som förjagat den frihet och behagliga förtrolighet, som bör råda emellan föräldrar och barn.
Liksom baronen kunnat gissa till denna hans tanke, sade han till Irene:
– Huru är det, Irene lilla, har du nånsin försökt att sjunga?
Den min och ton, hvarmed detta yttrades, skulle vara öm, men föreföll Harald sökt och tillgjord.
– Jag har försökt sjunga några enkla visor, sådana, som gå att sjungas med blott tre ackord.
Då Irene så svarade, såg hon först på sin far, men rädd och bäfvande halkade blicken på Harald och sedan på lilla Ulla.
Hennes röst, hvilken Harald nu första gången hörde, tycktes honom underligen ljuf.
Det var liksom denna röst förklarat hela hennes väsende, ett väsende af oskuld och behag, ömhet och svärmeri.
Nit, som visserligen sladdrat ett och annat under måltiden, men sedan dess var blefven helt tyst, fann nu för godt att taga till ordet, ehuru hans tunga icke ville flyta rätt väl i munnen:
– Bror Henning ... herr baron kunde jag säga, men sagdt är sagdt ... bror Henning!
Var det icke jag, som kom på att en konditiontagande också kan vara musikus.
Var det icke jag, som den gången bekämpade ett helt sällskap, som som, ja som ansåg mig prata bara fnas.
Jag, Ptolemæus Seth von Nit, jag sade såhär, vet mitt herrskap, jag sade: sätt på du bara i annonsen, att det aldrig kan vara just af skral effekt (eller effet, såsom fransosen säger) om titulus också är hemma i musiken och kan lemna unga herr ... hm, hm ... fröken Irene undervisning i att sjunga vid sitt klavér.
Hon har en god röst, jag har ofta hört henne sjunga i trapporna skiljaktiga strofer, och det har, Gud förbanna mig, blött upp mitt hjerta.
Och se nu, det lyckades; hit har kommit en ung man, som med lärdom och förmodligen ädla dygder äfven förenar den lyckliga förmågan att förstå musiken, att utöfva den, ja att kunna lära andra den.
Ja, den förmågan har herrn, det säger jag, herrn, som så särdeles liknar den der ungdomsvännen, hm hm ... hvad var det nu igen för ett namn.
Stöd mitt minne.
Baronen, som småskrattande afhört större delen af denna harang, snörpte mot dess slut ihop den obehagliga underläppen och kastade på von Nit en otålig blick, hvilken hade den verkan, att denne steg upp ifrån sin stol och med ett au revoir lemnade rummet.
Sedan han väl var borta, smålog baronen och sade:
– Magistern förstår, att vi här i huset ha en sådan der gammal muntergök, som just icke spottar i glaset och till följe deraf icke håller rätt tand för tunga.
Jag har också rätt ofta blifvit choquerad öfver hans talträngdhet; men som han i min ungdom gjorde mig rätt artiga tjenster, så har jag beslutat att lida allt det der ... ja, jag har inte ens hjerta att neka honom hans behöriga qvantum spiritus; jag tänker som så: efter han, stackars gubbe är så förtjust i varan, hvarföre skall man då neka honom den?
Nu hoppas jag magistern förstår mina motiver.
Harald bugade jakande.
Kammarjunkaren v.
Assar vände sig till fröken Irene med anhållan, att hon ville sin tur traktera med musik.
Irene gick till instrumentet, valde ut ett häfte ifrån sin notpacka, besåg några sidor deri och lade det åter bort, liksom hon ansett det för orätt att ha noter uppslagna, då hon ändå kunde dem utantill.
Hvad hon nu spelade, var den Andante i Triot, Op. 97, om hvilken en af Beethovens beundrare gjort den intressanta upptäckten, att orden, utan allt behof af förändring, finnas i Göthes Faust XII, 180.
Och sättet huru hon spelade gjorde Harald varmt om hjertat.
Han stärktes i den åsigt han om henme fattat, då han hörde hennes röst.
– Beethoven tyckes vara frökens favorit.
Beethoven och alltid Beethoven – sade kammarjunkaren v.
Assar.
– Ja – svarade Irene.
– Spela för oss någonting gladare, vi behöfva det nog; snart är klockan tolf, andarnes timme.
Och nu spelade hon en af de allra sämsta bitarne af Adam.
Kammarjunkaren klappade i händerna och var belåten.
Man skildes åt och Harald begaf sig till sin vindskammare.
I sjelfva uppgången togs han fast af baronen, som sade:
Se här en nyckel, herr magister.
Låt mig vara uppriktig.
Denna lilla dörr leder, såsom synes, till vinden och dessutom till v.
Nits rum, hvilket är beläget i den motsatta gafveln.
Nu är von Nit en så beskaffad person, att, när han druckit, så händer rätt ofta att han om natten får någon ljus idé, störtar ur sitt rum, och nedför trappan, väsnas och oroar hela husfolket.
Den som mest skulle generas af sådant, vore visst magistern.
Derföre ber jag magistern, för er egen skull och äfven för vår, att med denna nyckel hvarje qväll stänga till denna lilla dörr, och dessutom regla till henne med denna regel, hvilken befinner sig på samma sida som nyckeln.
Ganska väl kunde jag, fast också sjelf läsa igen och regla dörren, och ändamålet vore icke derföre förfeladt visavis v.
Men dels har jag velat genast inviga magistern i mysterierna, dels kunde det hända, att magistern finge lust att någon gång om natten eller mot morgonen gå och se åt v.
Nit ... ty här sägs spöka, ser herr Thalberg ... nå nå, jag bara skämtar ... men af någon annan orsak, ty många sådana kunna finnas.
En ung man har dessutom ofta vissa underliga fantasier, som göra, att kammaren tyckes för trång.
Men här har magistern den bonade vinden att fly till och taga sig en nattlig promenad.
Åter ett skämt ser magistern.
Hufvudsaken blir nu emellertid, att jag på intet vis vill stänga in magistern, åtminstone skall magistern få svänga sig fritt i palatsets öfversta etage.
Den ende, som är instängd, är von Nit; jag hoppas emellertid, att om någon olyckshändelse skulle inträffa med honom, så vaknar herr magistern af skränet och räddar den gamle muntergöken.
När Harald väl var på sin kammare, började han närmare betänka sitt «första inträde i familjen.»
Hvarföre var baronen så artig emot honom, «är det för den der likhetens skull med ungdomsvännen eller för det jag vore så imposant i mitt yttre?
Harald var visst alfvarlig, men han var äfven litet barnslig, så att man ej skall undra, om hans tankar föllo sig så.
Den närmaste tanken var, hvarföre just den beskedlige v.
Nit skulle på det der sättet hållas instängd.
Men snart tänkte han: säkert vet v.
Nit icke af sin instängning, och om han någongång försökt komma ut och det utan önskad verkan, så har han väl glömt bort det morgonen derpå.
Det sista han tänkte på, innan han somnade, var Irene.
Hon föreföll honom så ... han visste ej huru, men säkert så olycklig.
Han somnade
in och hans drömmar irrade ifrån Irene till Stella, från Stella till Irene, tills han slutligen såg dem båda på en gång.
De sutto på gräset vid grafstenen i parken, Harald sjelf satt på stenen och hade händerna på deras hufvuden.
Det saliga nöje han härvid erfor blef dock snart stördt af baronen, som lurande sträckte fram hufvudet bakom ett träd.
Harald vaknade.
Kap. V.
Handlar bland annat om veroni- kor och en punschbutelj.
Den följande dagen användes till en examen med gossarne, hvarvid baronen och de båda andra herrarne voro närvarande.
Detta var ett förslag af Harald sjelf; han ville veta och ådagalägga, i hurudant kunskapsskick hans disciplar befunno sig, när han tog emot dem, för att framdeles, genom jemförelsen ådagalägga i hvad skick han lemnade dem; alldeles såsom en gårdsfogde, hvilken vill förfara ärligt och äfven anses ärlig, gerna med sin husbonde genomgår gårdens inventarier, då han tillträder sin befattning.
Gossarnes kunskaper voro visst icke underhaltiga för deras år.
Under ett halft års tid hade de väl icke haft någon egentlig lärare; dock hade de icke glömt bort hvad de dessförinnan kunnat, ty v.
Nit hade, på baronens anmodan, då och då repeterat med dem det förut inhemtade.
Men detaljerandet af allt sådant, som hörer till den pædagogiska och vettenskapliga delen af Haralds befattning, kan trötta alltförmycket.
Det må vara nog att säga, hurusom Harald snart var hemmastadd i sitt nya värf och utförde sin sak med både lust och drift till baronens och barnens förnöjelse.
Att sångtimmarne voro för honom af än större intresse, följer af sig sjelft, om icke af det föregående.
Ehuru han sjelf vid sitt föredrag icke följde någon skolas föreskrifter, hade han dock inom sig uppgjord en egen skola, hvars föreskrifter han kunde tillämpa och göra gällande än bättre, då han lärde andra, än då han sjelf var den spelande.
Följden deraf var, att Irene, hvars musikaliska anlag voro ovanliga, snart var så inkommen, att hon icke vidare skulle behöft lärare.
Sådant medgaf hon dock icke ens för sig sjelf, kanske af blygsamhet och brist på medvetande om egna företräden, kanske också emedan ... sångtimmarne voro henne så kära.
– Vill magistern gifva mig den sång ni sjöng då, första qvällen menar jag – sade Irene efter en sångtimme.
– Ja, jag skall med nöje sätta den på papper, efter fröken fäst sig vid den.
Ja, med mycket nöje.
– Magistern kan således ifrån hufvudet föra öfver på papper det ni spelar.
Huru heter sången?
– Den ensamma flickans sorg.
Jag minnes ordens innehåll temligen väl, men jag får ju orden äfven.
Den ensamma flickans sorg!
Hvem har skrifvit orden?
– En af mina universitetskamrater, som för öfrigt icke gör anspråk på att vara poet, skref den enkom åt mig.
– Och kanske han ändå är glad och lycklig, fast han stundom skrifver sådant.
Underligt ändå!
Känslan och fantasin gör, att man kan försätta sig i andras läge och teckna sannt.
Men musiken?
Musiken är kanske ...?
– Af mig.
– Musiken är af er – sade Irene med denna tacksamma, behagliga nickning, som icke är allas egenhet.
Sedan såg hon nyfiket upp på Harald.
Irene hade ofta, då hon blifvit intagen af musikstycken, gjort sig den barnsliga frågan, huru sådana menniskor, som komponera, månde se ut.
Såsom alla, hvilka äro intagna i en konst, vänja sig att betrakta denna konsts koryfeer med en vördnad, hvars orsak personer, likgiltiga för konsten, icke begripa eller ana, hade Irene för sig tänkt, att tondiktare måste ha något, som höjde dem öfver andra menniskor.
Då hon nu såg upp på Harald, är det en möjlighet, att hon icke kände för honom den vördnad hon förutsatt sig skola känna för en tondiktare.
Hon fann väl Harald olik andra, men den känsla hans väsende hos henne egentligen väckte, var en närslägtad själs sympathi.
Och hennes min, efter den blyga mönstring hon anställt, tycktes säga: en sådan kan således se så der ut.
Assar slog i allmänhet sina slag för Irene så tätt och ofta och enträget, att Harald började misstänka någon annan orsak till hans vistelse på Ristilä, än brunnsdrickningen.
Som Harald icke hörde till det slags folk, som genom sin närvaro vilja sätta hinder i vägen för en älskares téte a téte med sitt föremål, så ville han icke heller nu spela tertius interveniens, utan han utrymde med nöje platsen åt v.
Assar, på det dennes vänliga öde måtte föra honom så långt som möjligt.
Visserligen hade Harald kunnat utrymma platsen äfven af det motif, att han blott var en informator i huset, v.
Assar deremot en ädling på egen botten, såsom man säger; men derpå tänkte Harald icke stort, mindre åtminstone än – läsaren.
Han ville på allt sätt befordra v.
Assars önskningar, tills denne skulle antingen spela i grandissimo eller spader.
Säker var väl icke
Harald på sina aningar – det händer ju ofta, att karlar hänga efter fruntimmer utan något synnerligt alfvar dermed – men huru som helst, Harald ponerade, att det var något alfvar med i spelet och – höll sig undan.
Någongång hände dock, att ödet fogade det så, att han oförmodadt blef ensam med Irene.
Enligt sitt löfte var Harald rätt ofta hos Ortman.
Utom den nyttiga och lagomt långa promenaden, friskade det upp hans sinne att se, hvilka hastiga framsteg
Stella gjorde och med hvilken ömhet och ädelhet hon behandlades af sin äldre vän.
Religionens sanningar voro icke mera okända för Stella och hennes synkrets hade under en tid af sex veckor vidgats ofantligt.
Den mäktiga strömmen hade nu ändteligen brutit sin damm.
En afton – det var den sista Juli – då han återvände ifrån kapellansbolet, tyckte han sig mera än nånsin frisk till kropp och själ, och med raska steg gick han åt hemmet till.
Men när han kom inom parkens område, stannade han för att rätt uppmärksamt betrakta det gråa slottet, såsom Stella behagade kalla hufvudbyggnaden å Ristilä.
Vanan hade redan gjort honom förslöad för något hemskt intryck deraf.
Men nu – antingen emedan själen i sitt friskaste tillstånd är mera mottaglig för intryck, eller emedan kapellkyrkans dofva klämt helt hastigt förvandlade hans håg – nu tyckte han den gråa tvåvånings stenbyggnaden med sitt branta tak och sina hvälfda fönster tala till honom ett språk om alla de sorger, som bott deri, alla de intriger, som der hopspunnits, alla de passioner, som der haft sin verkstad.
Hela byggnaden tycktes börja lefva och närma sig honom.
Häraf erfor han en tyngd, såsom en den der har att göra med maran.
Men liksom de, hvilka ha att kämpa med denna förfärliga drömbild, slutligen, då nöden är som högst och qväfningen nära, vakna och komma till sig, så vaknade äfven Harald ifrån sin stygga föreställning.
Han tog några steg, såg upp och såg – Irene.
Vandraren, som förvillat sig i en hemsk skog och nått höjden af förtviflan, men innan han vill lägga sitt trötta hufvud ned emot den mossbelupna stenen, ännu vågar några steg och plötsligt ser för sig en skön dal och en menniskoboning ..... hvem blir glad, om ej vandraren då!
Så vardt det Harald, när han plötsligen fick se Irene.
Hon satt på Henrik Hennings grafsten.
I handen låg ett sammanviket papper.
Tystnaden, som Harald knappt kunnat bryta, bröts af Irene.
– Jag såg er, när ni kom.
Jag såg er stanna och se på byggningen, liksom ni väntat på den.
Hvad tänkte ni?
– Jag vet ej; jag tänkte ingenting.
Men nu, då jag såg er här, så alldeles tätt invid mig, nu tänkte jag ... ja, jag tänkte äfven nu ingenting.
– Säg mig ändå, hvad ni tänkte.
– Jag tänkte hvad den tänker, som efter en nattlig storm ser molnen träda undan och lemna rum för en blå himmel och vackra stjernor.
Kanske jag ingenting tänkte, men jag blef glad.
– Ni smickrar mig.
– Denna enda gång ...
Men – fortfor Harald, raskt omsvängande ämnet – hvad är det för ett bref fröken valt att studera på denna grafsten?
– Detta – svarade Irene, naift småleende, och vecklade upp några skrifna notblad, skrifna af Harald och innehållande utom Den ensamma flickans sorg ännu några andra kompositioner af honom.