Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Liljan från Jersey » var så skön, att redan innan hon uppträdt på scenen, hela Londons herrpublik var bragt till hänförelse och hon blott genom försäljningen af sina fotografier hade en rätt ansenlig inkomst.
Om hon endast velat visa sig för pengar, så hette det på den tiden, skulle » the Langtry show » förstört affärerna för alla konkurrenter.
Ej under då, att hon snart kom på den idéen, att på det numera ej ovanliga sättet visa sig offentligt: hon gick in vid teatern och skaffade sig äfven därför nödig utbildning.
Och var det icke samma förhållande med den sköna amerikanskan Miss Anderson, som här under flera år utöfvade den största dragningskraft från scenen och sedan återvändt till Amerika för att där fira samma triumfer?
Hennes exempel följde ett stort antal andra skönheter eller damer, som åtminstone trodde sig vara skönheter, såsom Miss Fortescue, som i följd af ett brutet äktenskapslöfte från en rik lords sida tilldömdes den oerhörda summan af 200,000 kronor i skadeersättning och så plötsligt blef dagens460
hjältinna.
Vidare Mrs.
Brown-Potter och andra damer, hvilka visserligen icke alla gjort samma lycka, men heller icke förfogat öfver samma fägring.
Denna skönhetskult på scenen har visserligen på sista tiden något minskats eller har åtminstone inskränkts till sådana teatrar, som åtminstone ej göra anspråk på att särskildt representera det högre dramat.
Den egentliga nationalrätten för den britiska teaterpubliken äro de skräckdramer och äfverityrstycken, som här gå under det något oegentliga namnet » melodramer », och i hvilka man slösar med krutrök och skeppsbrottsfasor, kollisioner och explosioner, onaturligheter- och omänskligheter, blod och smuts, men där man ock ihågkommer den erforderliga dosis af naiv moralisk tendens.
Detta är älsklingsspisen för den stora engelska publiken, som därför också vet att göra mycket väsen af sin höga ståndpunkt i dygd och moral, i det den alltid öfverhopar med larmande bifall den lidande hjälten och framför allt den hårdt profvade, men i dygder ståndaktiga hjältinnan, som slår omkring sig med dygdefraser, under det att tvärtom teaterbofven vederbörligen uthvisslas.
Då denne efter alla sina nedrigheter slutligen äfven i stycket får sin välförtjänta lön, så måste ju dramat vara verkligt godt!
Och högvördige herr pastorn — som är nog fördomsfri att besöka teatern — skrifver kanske djupt rörd en insändare till tidningen och förklarar, att detta stycke, till skillnad från de franska äktenskapsdramerna, innehåller sund engelsk moral, att dygden däri triumferar öfver lasten, och att en hvar därför endast kan hafva moraliskt gagn af att åse ett sådant konstverk!
Och de åse det i täta skaror och bada sin fantasi i alla dess gräsligheter, men dygden triumferar ju — och herr teaterdirektören likaledes!
Det finnes ett halft dussin teatrar i London, som hylla denna riktning och det med stor framgång — för kassan!
Den förnämsta härden för » melodramat » är den gamla ärevördiga » Drury Lane », äfven den naturligen » Theater Royal », som från jultiden under ett par månader regelbundet bjuder på de här så populära dramatiserade sagorna för barnpubliken, men sedan lika regelbundet uppför moraliska melodramer, flutna ur direktörens egen penna.
Sir Augustus Harris — » Druryolanus », såsom hans telegramadress lyder och han själf ock ofta kallas — är en man, som icke blott förenar i sin person alla de ämbeten, som synas enligt engelskt begrepp sammanhänga med föreställningen om en framstående skådespelare, utan också har del i ledningen och — - kassan vid två andra teatrar, eger en tidning, invalts i Londons grefskapskollegium och blifvit sheriff för Londons City, förstadiet till världsstadens öfverborgmästare-värdighet, och såsom sheriff nyligen upphöjts i riddarståndet.
I sanning en universal-impresario denne Sir Augustus Harris » Druryolanus » .461 LONDONS TEATRAR.
Till kännetecknande af hans dramer kan jag ej låta den blifvande Lörd Mayorn vederfaras större rättvisa, än genom att jag slutar med några utdrag ur hans annonser: » Storartad utstyrsel!
— Splendida toaletter!
— Skallande skratt!
— Tårar af rörelse!
— Storslagna sceniska effekter!
— Ett riktigt Drury-Lane-Drama! » — —
IL Operan.
Man berättar om en lärd, som höll ett föredrag öfver ormarne i Irland och inledde detta ämne med orden: » Det finns inga ormar i Irland ».
Huru han därefter fortsatte, har jag dess värre ej fått mig bekant.
På samma sätt känner jag mig nästan frestad att börja min uppsats om operan i England med påståendet: » Det finnes ingen opera där ».
Åtminstone finnes det ingen engelsk opera i samma bemärkelse som fastlandets operor, framför allt ingen stående opera, och hvad man i London då och då får höra af operamusik, det är nästan uteslutande utländska konstverk, utförda af utländska konstnärer.
Och dock äro engelsmännen icke blott en rik nation, som har råd att skaffa sig konstnjutningar, utan på sitt sätt ock en i hög grad musikälskande.
Men helst hör hvar och en enskild sig själf göra musik.
Sjunga måste de allesammans, döttrar, mödrar och mormödrar och likaså motsvarande manliga generationer / Det förefaller stundom rent af såsom fruktade de unga flickor, som icke sjunga, att därigenom lägga i dagen en bristande skolbildning.
Gatumusikanter, positivartister, kyrkoorgeln och kyrkokören, i hvilken hela familjen Bull sjunger med, allt detta fröjdar det BulPska hjärtat.
' Man måste till och med gifva engelsmännen det erkännandet, att de på kyrkomusikens område åstadkomma aktningsvärda resultat, ja, att i återgifvandet af oratorier intet annat folk mäter sig med dem.
Och när hvart tredje år vid Händels-festen i Kristallpalatset en orkester af femhundra och en kör af tretusen personer utföra den » nationelle » komponistens odödliga verk, då kan väl ej det musikaliska värdet mätas efter antalet musiker, men det kan heller ej förnekas, att de stora massorna äro väl skolade och verkan af deras samarbete gripande.
Men oratoriet är ju * nästan en gudstjänst, som därför står de religiösa — eller religiositet affekterande ■ — engelsmännen närmare än en opera, hvars utförande är så världsligt, ja, enligt äldre engelska begrepp rent af syndigt, " Åsikterna härom må under de sista årtiondena hafva i mycket förändrats, men470 LONDONS TEATRAR.
vanan och smaken hafva icke lika hastigt undergått förvandling.
Intresset för operan har därför ej ännu blifvit stort.
Därtill kommer, att man i England ej kan påräkna någon sorts offentligt understöd for operaverksamheten, och med hvilka svårigheter en sådan dessutom har att arbeta, är nogsamt bekant.
Åtminstone kan man lära sig inse det af de i England upprepade gånger gjorda erfarenheterna.
» Den tyska operan är död för England », har jag redan för flere år sedan påstått.
Jag bör tillägga, att den dödats genom det kortsynta tillvägagåendet af dem, som företogo sig att omplantera den i engelsk jordmån.
För åtskilliga år sedan hade den Wagner ' ska konsten ernått en aktningsvärd utveckling äfven i England, förnämligast tack vare dess outtröttlige förkämpes, den nu bortgångne Dr.
Franz Hüffers bemödanden, dåvarande musikkritiker i » Times », och genom de förträffliga, särskildt åt Wagners musik egnade konserter, som gåfvos af hofkapellmästaren Hans Richter från Wien.
Då ansåg man ej utan skäl tidpunkten egnad att bringa en cykel tyska, särskildt Wag-ner ' ska operor till uppförande i London på tyska språket och med tyska krafter.
Resultatet blef, att tvänne tyska operaledare med stor kostnad samtidigt uppförde tyska operor på olika teatrar och under hatfull inbördes opposition.
En i England bosatt herr Franke gick först i elden, och största skulden för den stora skandalen träffar därför hans senare sig inblandande konkurrent, herr Angelo Neumann, som uppenbarligen var alldeles obekant med de engelska förhållandena och trodde sig i sista ögonblicket kunna rycka en god vinst från sin medtäflare.
Om redan ett sådant företag under alla omständigheter var ett vågstycke, så undergräfde nu de båda impresarierna icke blott fullständigt hvarandras mödosamt uppbyggda företag, utan begrofvo ock under dess ruiner den Wagner ' ska konsten i England, där just ett lifligare intresse för den börjat spira upp.
Ruinen var i båda fallen så fullständig, att däraf äfven engeiska och italienska operor afskräcktes från att uppföra Wagner ' ska verk, som förut äfven i den främmande dräkten tillvunnit sig vissa sympatier.
Först sedan Lohengrin-skandalen i Paris för några år sedan förskaffade denna opera en så väldig reklam, dykte stycket åter upp så väl på den engelska, som den italienska operan i London.
Numera har det åter kommit därhän, att de bästa WTagner ' ska alstren där äro kassastycken.
Den italienska operan låg länge i själatåget, dock tyckes det nu, som om hon åter skulle komma till lif.
Liksom i andra länder så fanns det i England länge blott italienskt musikdrama och det blott under .saisonen, i Maj och Juni, då Englands förnäma värld samlas i hufvudstaden.
Men under det att i Frankrike och Tyskland den nationella operan rätt tidigt börjar utvecklas471 LONDONS TEATRAR.
vid dess sida och så småningom trängt den främmande konkurrenten tillbaka,, är däremot den engelska operan nu i sin första utveckling.
Den italienska har under de sista tio åren haft att genomgå en svår kris.
Systemet med » divor », för hvilka allt annat underordnades, var så införlifvadt med förhållandena, att ingen mer ansåg det löna mödan att höra en opera, om icke en Patti, en Nilsson eller en Sembrich uppträdde däri.
Dessa blefvo också allt mer medvetna om sin dragningskraft; och snart sjöng Patti ej för mindre än 500 Pd.
sterl.
för afton, och de andra primadonnorna kunde af aktning för sig själfva naturligen ej i sina anspråk stanna för mycket efter.
Hvad kunde dår äfven med 20 kronors biljett för en vanlig parkettplats, blifva öfver för de Öfriga medverkande, för kor, orkester och utstyrsel, för att nu icke tala om entreprenörerna, af hvilka också flera gjorde konkurs.
Det saknades icke försök att sätta i verket representationer utan » stjärnor », men hvem ville besöka en opera, i hvilken » ingen sjöng »?
Dessa försök strandade därför oftast vid deras början.
Jag skall aldrig glömma en afton, då direktören icke ens förmått honorera sina artister och betala teater-arbetarne deras veckolön.
Dessa vägrade därför att längre göra tjänst.
Under mångfaldiga rubbningar och stockningar hade första akten förts till slut, och det kunde icke undgå publikens uppmärksamhet, att något ovanligt tilldrog sig bakom kulisserna.
Snart spridde sig ock nyheten om de strider, som där utkämpades, och den stormdigra atmosferen utbredde sig ock i salongen .. Nyfiken att se upplösningen på detta äfventyr, ökade publiken genom sina, höga tillrop förvirringen på scenen.
När nu efter långt dröjsmål ridån gick upp, framträdde regissören allena och förklarade, att maskinisterna vägrade att göra sin tjänst och att därför representationen icke kunde fortsättas.
Men därmed ville publiken alis icke gifva sig tillfreds.
Damerna och de räddhågade hade redan för länge sedan aflägsnat sig, och af dem, som dröjde kvar,, gjorde många ett bedöfvande larm.
Efter en stund gick åter ridån upp, och scenen visade nu den originellaste, men ock sorgligaste bild, som väl någonsin framställts inför en publik: dansöser och körsångerskor, kulisskjutare och figu-ranter — där stodo de brokigt blandade om hvarandra i deras arbetsdräkter eller granna teaterkostymer och — - bådo om en allmosa.
Denna afton tycktes hafva gifvit den italienska operan i England nådestöten, men den skulle åter en gång komma till lif.
En ny impresario tog sig den an, den allsmäktige direktören för Drury Lane och åtskilliga andra teatrar.
» Druryolanus » påtog sig nu jämte alla sina andra företag äfven grundandet och ledningen af en ny italiensk opera i London, som emellertid också inskränkte sin verksamhet till de få saisonmånaderna.
Sir Augustus tror icke.4.64
på » stjärnorna », åtminstone icke på de på scenen.
Han ser heldre de glänsande storheterna på andra sidan ridån, och han satte sig nu i förbindelse med ett antal af de mäktigaste och rikaste männen i landet och lemnade åt dem högsta ledningen af företaget.
Desse herrar funno smak i sina roller såsom konstens beskyddare, ehuru deras välde i själfva verket ej sträckte sig till andra sidan af förhänget, utan blott rörde anskaffandet af en solid garantifond och en lika talrik som förnäm publik.
Och om de ock icke gjorde Covent Gardens italienska opera till någon framstående konstanstalt, så förvandlade de dock operahuset under saisonens korta dagar till mötesplatsen för hela den förnäma världen och alla dem — som vilja räknas dit.
Den italienska operan har på det sättet åter blifvit modern, och den sluge direktören har ock vetat genom förbindelser med dugande förmågor och genom sin på totalverkan riktade uppmärksamhet verkligen bjuda på ganska tilltalande operaföreställningar.
Italienskt är emellertid härvid endast namnet och det språk som sjunges.
Operorna själfva äro vanligen af franskt eller tyskt ursprung.
Sångkrafterna förskrifva sig från världens alla olika länder — och » lingua toscana » får emellanåt sitta rätt hårdt emellan.
Men liksom den ju i och för sig är den för sång bäst egnade, så torde den ock under för handen varande omständigheter, oafsedt den italienska operans gamla prestige, vara den ändamålsenligaste för detta konglomerat af internationell vokalmusik, till dess den måhända en dag tränges tillbaka af landets eget språk.
Den engelska operan, som för några år sedan nått en viss uppblomstring, har härunder åter ställts i skuggan, hvartill bidragit dess grundläggares plötsliga död.
Det var nämligen tysken Karl Rosa, som nästan allenastående gjort början med en engelsk opera.
Född i Hamburg och utbildad vid konserva-torierna i Leipzig och Paris, hade han en kort tid verkat såsom musikdirektör i sin fädernestad, då han begaf sig till Amerika.
Där gifte han sig med den bekanta sångerskan Parepa.
Tillsammans med henne egnade han sig sedan åt sin lifsuppgift: grundläggandet af en engelsk opera eller åtminstone närmast en opera med engelskt språk och engelska sångare.
Det var 1874, som han uppträdde på detta område i England.
Hans makas och medhjälparinnas plötsliga död orsakade snart ett uppehåll i hans verksamhet.
Men redan nästa år hade han dock åter sitt engelska operasällskap samladt, visserligen till en början en vandrande trupp, som vallfärdade från stad till stad och ingenstädes kunde uppehålla sig längre än ett par månader.
Öfver den ståndpunkten har ännu ej » Carl Rosa Opera Company » kommit.
Men grunden till en engelsk opera är härmed lagd.
Rosa nöjde sig heller icke med att465 LONDONS TEATRAR.
uppföra musik på engelskt språk och med engelska krafter, han ville äfven väcka till lif nationella kompositioner, och hvar han trodde sig hafva upptäckt en kompositionstalang, var han också genast redo med en operabeställning.
Ej mindre än sex sådana alster af inhemska kompositörer bragte han med stora kostnader under några få år till utförande.
Och om de icke alla hade synnerlig lycka, så var det icke Rosa ' s fel.
Han stod också i beredskap att uppbygga ett stort, nytt operahus i London, då han vid 48 års ålder rycktes bort af döden.
Af hans energi kunde man annars hafva väntat att han snart skänkt Löndon en stående nationell opera.
Härtill synes nu en annan man på sista tidén känt sig kallad, Mr.
D ' Oyly Carte, Savoy-teaterns erfarne direktör, på hvars scen dioskurerna Gilberts och Sullivan ' s effektfulla operetter, såsom » Mikadon » och » Gondolie-rerna », uppförts.
Carte har också nyligen byggt ett nytt operahus, men hittills blott uppfört en enda opera, » Ivanhoe » af Sullivan.
Han utgår från den djärfva grundsatsen, att om möjligt blott uppföra nya operor af infödda kompositörer och låta dem liksom operetterna gå öfver tiljan hvarje afton, till dess de äro utspelade.
Han borde dock på förhand kunnat inse, att ett sådant företag i längden är omöjligt att genomföra, såsom ock inom några få månader visat sig med afseende på » Ivanhoe » trots alla reklamer.
Carte torde snart nog på operorna förlora den förmögenhet, som han vunnit på operetterna, om han icke i tid slår in på andra banor.
Och så är det att vänta, att det nya ståtliga operahuset snart öfverlåtes åt operetten eller ock att dess direktör, om han menar allvarligt med höjandet af de engelska operaförhållandena, tager vid, där Carl Rosa slutat.
Wilhelm F. Brand.
14, 15.Lady Wilma Neruda-Hallé.
Vår tid är virtuosernas tid.
Deras antal uppgår snart till legio, och af alla dem som uppträda offentligt, trakterande ett eller annat instrument, finns det knappt någon som icke har att framvisa en hög grad af teknisk färdighet.
Dessa stora fordringar på teknik äro ju i och för sig en god sak.
Det båtar föga att en människa har de allra vackraste tankar, om hon icke kan-det språk, hon vill uttrycha dem på, och på samma vis måste den som vill prestera musik kunna beherska musikens språk.
Men nu kommer den andra sidan af saken.
Det tjänar icke till mycket om en människa till fullkomlighet har insikt i ett språks grammatik och syntax, om hon är tom på tankar och känslor, och icke alis har något att meddela oss på detta nya språk, hon har lärt ..
Att endast kunna uppräkna de oregelbundna verberna korrekt, eller i en^ enda ström kunna säga hvad alla prepositioner styra, kan väl icke egentligen röra eller entusiasmera någon att höra!
Och dock är det en liknande slags färdighet, som många virtuoser bjuda på, och som publiken med största tillfredsställelse lyssnar till.
Det framvisas en styrka, en hastighet, förmåga att kunna träffa rätt vid långa hopp, spela pianissimo o. s. v., en hel mängd af dessa prof på ren fysisk färdighet, som goda fingrar och ett långt tålamod kunna bringa det till.
Är det detta en virtuos bjuder oss på, och det göra de alltför ofta — då tyckes det mig, att cirkus har lika duktiga konststycken att framvisa.
— Då en jockeyryttare hoppar upp på hästen, under det den är i sträckt galopp, eller låter sig släpas på hästryggen med hufvudet ned, så är det bestämdt både svårare att lära sig, och kostar större ansträngningar än att spela oktavdrillar eller de mest stormande passager på ett piano eller en violin, och förtjänar därför samma bifall, som publiken så frikostigt låter komma instrumentvirtuoserna till del.
Den exekverande solo-musiken har kommit på den farliga ståndpunkten^ att konsten är i färd med att öfvergå till konststycken.LADY WI LM A NERUDA-HALLE.
Hvad som räddar en sak från att fördärfvas är alltid det, att man kan framvisa exempel på hur den bör vara.
Då man tviflar på möjligheten för människor att bli goda, är det den bästa tröst och det, som ingifver det största mod, att känna en god människa.
Och om man tviflar på att en konstnär kan hålla sig uppe och fängsla och behaga endast genom sin konst, utan att ett ögonblick offra till något af publikens slappa eller simpla smak, då är det väl att kunna visa på de konstnärer, som verkligen haft mod och förmåga därtill.
En af dem, som då framträder för oss i allra första led, är Wilma Neruda-Hallé.
Lady Halle är ett af de underbarn, som blifvit en stor konstnär, och de äro få.
Redan 8 — 9 år gammal gaf hon stora offentliga konserter, och sedan dess har hennes konst vuxit med henne själf, stilla, säkert, mognande till den största fullkomlighet.
— Därtill har nog i första rummet hennes fader bidragit, en man, som måtte hafva varit likaså klok som han var musikalisk, ty samtidigt med att han ledde sina förunderligt begåfvade barns musikaliska utveckling, ledde han också deras uppfostran på ett sådant sätt, att deras personligheter fingo en så normal och organisk utveckling, att intet af de stora löften, de gåfvo, blefvo besvikna genom ett missbruk af att vilja se en för tidig mognad.
— Wilhelmina Neruda växte och hennes ton växte med henne.
Hennes förstånd och känsla utvecklade sig och med det samma hennes musikaliska uppfattning.
Allt gick så sannt och sundt tillväga, utan någon öfver-anstängning, så att hon också nu är ett uttryck för allt det sannaste och bästa, som människorna sträfva efter.
För att börja med att tala om hennes teknik, så har hon violinen till den grad i sin makt, att allt det materiella vid instrumentet försvinner för åhöraren.
Det är icke tal om stråke eller strängar, det är endast ton, — en ton som är så fri och själfull, som om den kom från ett människobröst, och ett bröst med goda lungor.
— Man kan verkligen undra Öfver hur lång denna stråke egentligen kan vara, som kan få en ton till att stiga från ett piano till ett fylligt forte och så dö hän i ett p — pp., så sjungande till det sista, att det nästan förefaller en, att det sjunger ännu efter att det upphört.
Blott första tonen, hvarmed hon begynner sitt solo i Spohrs » Sångscen » lyfter en upp i en värld af skönhet och renhet, där man endast andlös väntar på, hvilka under den har att framvisa.
Wilma Neruda-Hallés konst är den sublima konsten.
— Hennes naturel och hennes utveckling, hennes sympati uttalar sig bäst i den högsta musiken, i den musik, som icke så mycket rör sig mellan de mänskliga passionerna, utan snarare i en högre ' värld, där de äro öfver vunna och besegrade.
» En468
LADY WI LM A NERUD A-H ALLÉ.
stark människa är icke den som har starka passioner, men ett starkt välde öfver dem », och W. Halié ' s hela väsen verkar som en andlig styrka.
Däraf det intryck man får af hennes musik, som jag af brist på en bättre benämning ville kalla ett moraliskt intryck.
Den verkar som sanningen själf.
Så spelar skönheten och godheten.
Det faller af sig själft, att en konstnär, som Wilma Neruda icke kan tjäna som prästinna vid andra än de högsta gudarnes altare.
Den ädlaste och mest upphöjda musik är hennes atmosfer.
Aldrig någonsin nedlåter hon sig till att låna sin konst i tjänst hos något som i minsta mån går i riktningen af tom virtuositet.
Hon kan, då orkesterackompagnement saknas, spela mindre saker, men aldrig annat än, hvad som har musikaliskt värde, och hon bevisar därmed utförbarheten af den sanningen, att det är konstnärerna som skola uppfostra publiken, icke publiken som skall tvinga konstnärerna att böja sig for en fördärfvad smak.
Men huru skönt och intressant det än kan vara att höra Lady Halle utföra mindre kompositioner, hvilka hon egnar samma ädla omvård, samma fulländade genomförande, som de stora musikverkens, så bor man dock helst höra — ja jag skulle vilja tillägga — ' se henne framför orkestern.
Där är hon på sin rätta plats.
Då jag säger se henne, så menar jag icke därmed att hon, som så många andra primadonnor, söka att väcka uppmärksamhet för sin person.
— Nej, det är just motsatsen som imponerar, det är hennes fullkomliga identifikation med musiken.
Hon står som en härförare med de kämpande skarorna bakom sig, och hon är ett med hären.
Hennes solospel sammansmälter till den grad med orkestern, att kompositionen får en alldeles säregen, storartad helhet.
Blott den uppmärksamhet, hvarmed hon lyssnar till orkesterns repliker, då hon själf upphör att spela, ger åhöraren en andakt, så olikartad från den distraktion, hvarmed publiken ofta uppfyller en stor solospelares pauser.
För henne är musiken, icke hon själf hufvudsaken, och hennes arbete är just detta, att tjäna komponistens idéer.
Man talar så mycket om en personlig uppfattning.
— Jag tycker att en stor musiker hade rätt, som en gång sade: » det finns ingen personlig uppfattning ».
Den enda riktiga uppfattningen är den att komma så nära som möjligt till hvad komponisten har tänkt och velat.
Musikens uttryckssätt är ju ej så tydligt som orden, men dock hafva de stora komponisterna tänkt så klart och användt sina uttrycksmedel så klokt, att det nästan icke är möjligt för en musikalisk uppfattningsförmåga att missför-lady wilma nerud a-h allé.
stå dem.
Det gäller endast att iakttaga en ständig, skärpt och lydig uppmärksamhet.
Den så kallade » personliga uppfattningen » består för det mesta uti att den utförande gör något annat, än hvad komponisten har uttryckt, och jag tror, att komponisterna lida kval vid de allra flesta tillfällen, då de höra sina kompositioner utföras.
— Dessa själfsvåldiga tempi rubati, långa fermater, plötsliga styrkeförändringar och andra nyckfulla infall, hvarmed både sångare och solospelare förvandla och förstöra en stor kompositörs verk, visa blott, att de icke förstå hans mening, men alldeles icke, att de ha en betydlig personlighet själfva.