Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om remiss af denna min motion till Bevilln.Utsk:t anhåller jag vördsamt.
Den Hfi November f. m. 3Mb 3:o.
Vid sistförflutna Riksdag vidtogo R.
St:r den vigtiga och nyttiga förändring i civil-Iagstiftningen, som derefter vunnit K.
Mds nåd. sanktion, nemi. att, i afs. på gåfva celi testamente, skillnaden mellan arfvejord och aflingejord å landet uphafdes, Emedlertid qvarstår, sådant oaktadt, ännu den anomali i lagstiftningen, att ärfd, eller inom vissa slägtleder köpt jord på landet, icke kan fritt säljas, utan att vara underkastad äfventyret att af temligen aflägsna skyldeman lösas.
Inkonseqvensen häraf synes vara alltför uppenbar, för att lagstiftningen icke skulle anse det angeläget att, så snart som möjligt, undanrödja densamma.
Då sålunda en hvar, som icke eger barn eller bröstarfvingar, enligt nu gällande lag har rättighet att, utan kiander af sina skyldeman, genom testamente eller gåfva afhända sig all sin egendom, ehvad den är ärfd eller förvärfd, så synes väl deraf ovilkorligen böra följa, att han jemväl bör hafva full frihet att sälja samma egendom, utan att sådant skall kunna blifva föremål för klander af andra skyldeman än barn och bröstarfvingar.
Skälen för bördsrättens afskaffande afven på landet är i öfrigt så ofta uprepade och så klart bevisade, att svårligen numera något annat än fördomen eller inbillningen kan deremot förebäras.
Bördslätten var i äldre tider en nödvändig beståndsdel i den allmänna odalrätteu och tillhörde i följd deraf hela slägten.
Sedan odalrätten fallit, men mau likafullt höll strängt på arfvejord-systemet samt förbjöd arfvejords bortgifvande och testamenterande samt stadgade surrogat derföre vid försäljning, hemtade bördsrätten sitt stöd ej mindre från dessa rättsbegrepp, än från en förmodad kärlek till fäders jord, i följd hvaraf också bördemännens antal inskränktes till endast närmare skyldeman.
Men, i sammanhang dermed, upställdes äfven vissa vilkor för bördsrättens begagnande till förekommande af missbruk.
Numera, och sedan hela arfvejordssysWmet med den nya testaments-lagen fallit, qvarstår intet motiv för bördsrättens bibehållande.
Endast missbruken qvarstå, om den (alfort fara.
Erfarenheten ådagalägger nemi., att bördsrätten numera sii 1 lan begagnas af annat än egennyttiga beräkningar och såsom ett medel till prejeri; att den såmedelst verkar demoraliserande och medför en osäkerhet i egendoms besittning, som åter på jordbruksnäringen måste utöfva ett högst skadligt inflytande.
Af dessa skäl, och i enlighet med den princip, sorn ligger till grund för den nya lagen om gåfva och testamente, föreslår jag, att, med ändring af hvad fi kap. JordaBalken innehåller, i afs. på dem, som rätt till börd ega, stadgas, att bördemän endast äro säljarens barn och bröstarfvingar.
Jag anhåller att denna motion måtte remitteras till LagUtsk:t. 4:o.
Jag anser mig böra förnya ett vid flera föregående Riksmöten väckt, vid de två sednaste af LagUtsk:t understödt, vid 1854 års Riksdag af R.
St:r hufvudsakligen antaget samt vid 1857 års Riks - 400 Den 26 No ve mber t. m. dag af Borgare- och Bonde-St:n bifallet, men, i följd af 11. o. Ad:s jemte PresteStrs veto, då förfallet förslag: »att, med ändring af 8 kap. 7 g ÄrfdaBalken, oäkta »barn, utom det som är afladt i hordom, eller i skyld»skaps och svågerskaps led, hvari äktenskap ej får ega »rum, må taga arf efter sin moder, derest lion ej efter»lemnar äkta barn eller bröstarfvinge.»
Motiverna för detta förslag finnas särdeles väl utvecklade ej mindre uti R.
Stms den 3 Maj 1854 under N:o 59 till K.
M:t aflåtna underd. skrifvelse, än äfven i LagUtsk:ts Betänk:n vid förra Riksdagen N:is 18 och 49.
Skillnaden mellan det af R.
St:r vid 1854 års riksdag antagna lagförslag i detta ämne och det af LagUtsk:t vid förra Riksdagen framställda består egentligen i ingenting annat, än en olika benämning af samma sak. R.
St:r, eller rättare sagdt, det dåvarande LagUtsk:t ville nemi. undvika uttrycket, det oäkta barn egde rätt till arf efter modren, och benämnde derföre detta hellre del i modrens qvarlåtenskap.
M.en då någon, på grund af skyldskap eller blodsband, vid en persons död tillträder någon del af dennes qvarlåtenskap, så tager han i och dermed arf, d. v. s. detta och intet annat är, enligt JordaBalkens 1 §, det laga fång, derigenom han förvärfvat samma qvarlåtenskap.
Att förändra namnet arf, vore således att bilda ett nytt slags laga fång för detta enstaka fall, och det lönar väl icke mödan, för att möjligen icke åstadkomma missljud för några alltför ömtåliga öron.
Genom arfvejords-systemets utplånande ur lagstiftningen har också numera hvarje anledning att omkläda begreppet, bortfallit.
Att i öfrigt här uprepa de vid föregående Riksdagar vidlyftigt anförda skälen för den ifrågavar:de motionen, anser jag icke erforderligt, öfvertygad som jag är, att det nuvar:de LagUtsk:t, icke mindre fördomsfritt och uplyst än sina föregångare, skall bedöma denna fråga och inse, att en så grym orättvisa mot det oskyldiga barnet, att det icke ens skall ega rätt att ärfva sin egen moder, ej längre bör'qvarstå i Sveriges lag, sedan den blifvit undanröjd i de flesta andra civiliserade länders lagstiftningar.
Jag anhåller vördsamt om remiss till LagUtsk:t. 5:0.
Då, vid 1834 års Riksdag, R.
St:r, för sin del, beslöto uphäfvandet af det hinder, som ditintills mött för inrättande af enskilda theatrar, såväl i hufvudstaden, som i landsorten, tillkom tillika, med föranledande af en reservation vid Ekon.Utsk:s Be(:de i ämnet utaf Gr. C. F. Horn, en i sammanhang dermed af R.
St:r framställd anhållan, om utfärdandet af nåd. stadgande derom, »att theaterstycken icke må på enskilda theatrar upföras, utan att förut vara granskade och godkända af dertill förordnad person eller auktoritet».
Ett påbud härom emanerade äfven genom ett K. Cirk. d. 7 Mars 1835, dervid censurs-makten lades i händerna på Ofverståth. i Stockholm och på K.
Befallningslude, som derjemte fick rättighet att, såsom orden lyda, »i städerna utom landshöfdingeresidenset öfverlåta, Den 26 November f. m. 4 01 öfverlåta, uppå egen ansvarighet, samma granskningsrult åt Borgmästaren eller åt någon annan, som genom sin uplystiing och sitt anseende må befinnas dertill tjenlig».
Fråga har visser!, sedermera varit väckt om uphäfvande af denna orimliga och godtyckliga makt, men den af enskilda författare och theat.erlöreståndare derom gjorda ansökning har, sednast genom en Resolution, d. 7 Dec. 1852, blifvit af K.
M. ålshagen.
Det synes fördenskull vara pä tiden, att samma myndighet, sorn föranledt den ifrågavarande censuren, eller R.
Sur, taga ämnet under förnyadt öfvervägande.
Och då undertecknad var en bland de få, som vid 1834 års riksdag, — då förslaget tillkom, uppenbarligen ensamt af den anledning, att man derigenom skulle undanrödja den då temligen allmänna invändningen om vådan för sedligheten att tillåta inrättandet af enskilda theatrar, samt tillintetgöra det envisa motståndet på högsta ort mot den önskade friheten härtill, — bestridde behofvet och rättmätigheten af en så beskaffad granskningsrätt, torde det finnas lätt förklarligt, att jag nu framträder med den motion, att R.
St:r må hos K. M. i underdånighet anhålla att den år 1835 påbudtia och ännu fortfarande censuren af de theaterstycken, som upföras å enskilda theatrar i hufvudstaden eller landsorterna, måtte uphöra.
Motiverna för denna min framställning torde icke behöfva blifva vidlyftiga
För det första strider den ifrågavarande censurs-makten mot det klara och oinskränkta stadgandet i grundlagen, hvarigenom en hvar Svensk man blifvit berättigad att, utan några af den offentliga makten i förväg lagda hinder, sina tankar uttrycka och meddela i alla ämnen, i hvad skrifart soin helst, endast med iakttagande af de föreskrifter mot tryckfrihetens missbruk, hvilka enl. tryckfrihetslagen skola vid laga domstol åtalas och derefter af jury bedömas.
Att. en på förhand anställd godtycklig granskning af ett theaterstycke upenbarligen våldför berörde grundsats, lärer icke kunna med framgång bestridas; och redan deri ligger således ett tillräckligt motiv för representationen att återkalla ett lörhastadt medgifvande till ett sådant öfverträdande af grundlagen.
Betraktar man dernäst organisationen af den ifrågav:de censursmakten, så liirer det väl svårligen kunna motsägas, att de myndigheter, åt hvilka denna makt blifvit delegerad, måste i allmänhet förutsättas sakna kompetens att med tillräcklig insigt bedöma litterära och dramatiska alster, i hvilket hänseende jag icke torde gå grannlagenheten för nära, då jag, till stöd lör min tveksamhet i detta hänseende, har att åberopa ett af en bland de förord aade censorerna sjelfva, numera aflidne Laudshöfdtn von Rosen, — som, i parenthes sagdt, med rätta ansågs såsom en af våra utmärktaste Landshöfdingar, — till K.
M. afgifvet yttrande, af följande innehåll: »Om det än kan antagas, att K.
Befallningshahde, äfven i fråga om censuren af theaterstycken, med bästa vilja kunna vara H. I 26 402 Den 26 November f. m. oväldige, erfordras likväl, för att bedöma huruvida ett theaterstycke bör få upföras eller ej, ett eget slags bildning, en omdömesförmåga, som icke egentligen tarfvas, ej ens kan fordras af embetsmannen i och för lians öfriga tjensteåliggauden, helst en dylik censur lätteligen kan öfvergå till en litterär opinionstvist, som ej utredes genom några egennyttiga rättsgrunder.
Häraf föijer, att denna embetsmyndighet, åt hvilken en sådan pröfningsrätt är anförtrodd, lätteligen sättes i det förhållande, att den. ehuru med upsåt att göra det rätta, kan begå misstag oell orätt bedöma grunden emellan det passande och det opassande, hvilken gräns, synnerligast i skön konst och vitterhet, icke är så lätt att finna, om man ej dertill egnat sig, hvarföre ock denna myndighet kan, — dels af öfverdrifven eller ock af en för liten grannlagenhet, af lynne, lefuadsvanor, ensidiga åsigter eller af brist på egen författareförmåga och deraf bristande litterärt omdöme —, göra skefva och oriktiga slutsatser, genom hvilka likväl såväl theaterstyckels författare och skådespelaren som den theaterbesökanrie publiken kunna se sin rätt förnärmad.» Beträffande slutligen bebofvet och nyttan af tiieatercensuren, så förrrår jag icke inse någotdera.
Väl har jag hört åberopas, att vården om »sedligheten» skulle erfordra en förutgående granskning af en theaterpjes, för att tillse, huruvida icke sedlighets- och anständighets-känslan derigenom sårades.
Men af enahanda skäl skulle ju censur vara nödig äfven för att förekomma lifgifvande af osedliga tryckta skrifter, hvilka säkert äro lika vådliga för sedligheten, som theaterpjesen.
Att afgöra huruvida ett theaterstycke må vara för sedligheten vådligt eller nyttigt är i öfrigt en ganska svår sak.
Det skulle i detta hänseende vara intressant att se, huru Konungens Befide eller hrr Borgmästare skulle vilja censurera t. ex. verldssnillet
Shakspeares dramer eller Holbergs komedier.
Utan tvifvel förekommer der åtskilligt, som låter litet oanständigt, men ännu lärer ingen våga påstå ait sedligheten lider genom att inför allmänheten framhålla dessa snilleverk.
Deremot har man, i trots af censuren, å de enskilda theatrarne, åsjelfva den Kongl, sttt theaterstyc ken, utstyrda i lysande drägter, men som icke desto mindre gömma ett osedligt gift.
Min tro är sål. att, äfven hvad sedligheten beträffar, den åskådande publiken och den offentliga kritiken alltid äro de tillförlitligaste censorer.
Emellertid vill jag icke motsätta mig att. med theaterpjeser må förhållas likasom med tryckta skrifter, eller att, om de anses böra blifva föremål för åtal, de må kunna af allmän åklagare beläggas med qvarstad och således deras upförande inställas, intill dess vederbörlig domstol åtalet afgjort.
Ett sådant korrektiv blefve på samma gång verksammare och mindre förhatligt, än den godtyckliga censuren, hvilken någon gång kan förbise det verkligen brottsliga eller sedeslösa uti en theaterpjes, då den deremot användes för att utesluta t. ex. ett oskyldigt skämt eller en qvick satir, som icke innebär något efter lag brottsligt.
Åtminstone visar erfarenheten under det fjerdedels sekel, theatercensuren här i landet varit införd, att den icke blifvit använd för annat ändamål än just det sistnämnda, och att den föregifna ömheten om det sedliga dervid utöfvat föga eller intet inflytande.
I)«li 26 November f. ta. 403 Fördenskull, och då theatercensuren både är lagstridig oell hittintills visat sig vara hvarken behöflig eller nyttig för den dramatiska litteraturen, för hvilken den deremot ganska lätt kan blifva högst skadlig och förtryckande, anser jag mig härutinnan ega fullt giltiga skäl för den af mig här ofvan gjorda motion, om hvars remitterande till LagUtskit jag vördsamt anhåller.
Den sednaste motionen begärdes på bordet, hvarefter Hr Dalmans anförande och första motion, uppå H.
Exc. Hr Gr. o. Landmis framställning, remitterades till StatsUtskit.
Exc. härefter föredrog Hr Dalmans motion rörande införseltullen å bränvin m. m., anmälde och yttrade sig Hr Gripenstedt, Johan August:
De tvenne förslag, hvilka Hr Dalman här framstält, äro, såsom K. o. Ad. behagade erinra sig, dels att, i händelse den inhemska tillverkningsskatten på bränvin kommer att ökas, införseltullen på samma vara också måtte ökas, och dels, att nederlagsrätt för bränvin hädanefter skall uphöra.
Hvad det första förslaget beträffar, torde R. o. Ad. påminna sig, att i K.
Skrifvelse med förslag till vissa redaktionsförändringar i tulltaxan, fastades R.
Stms upmärksamhet derpå, att, i händelse den ifrågasatta förhöjningen af bränvinsskatten inom landet komme att ega rum, borde älven någon jemkning af tullsatsen å bränvin göras, så att den skillnad, som nu förefinnes mellan tillverkuingsafgiften och tullen och som nu utgör 5 0 öre, blefve oförändrad bibehållen.
I afs. å Hr Dalmans andra förslag eller att nederlagsrätt för bränvin icke borde vidare finnas, får jag uplysa att en allmän författning om tullagarne är af GeueralTullStyrelsen utarbetad, och efter Högsta
Domstolens hörande hvilar till föredragning inför K, M:t.
Deruti förekommer en förändring i afs. å nederlags- och kredit-uplagsrätt, hvarigenom dessa båda skulle sammanföras; och då detta förslag blifver af K.
M:t pröfvadt, anser jäg rätta tiden vara inne att äfven taga motionärens i öfvervägande.
För min del vill jag öppet gifva tillkänna, att jag delar hans åsigt i afs. å nederlagsrätten för bränvin, dock icke derföre, att jag anser densamma utöfva något så stort inflytande, som motionären tyckes förutsätta, ty då skillnaden emellan produktionsskatten och tullsatsen upgår, såsom nyss nämndes, ända till 5 0 öre eller mera än 2/3 af varans hela värde, så ligger redan deri ett så ofantligt stort försprång för den inhemska produkten, att all konkurrens måste blifva omöjlig för utländuingen.
Mea jag tror i alla fall, att denna rätt icke bör medgifvas, emedan den är en oegentlighet af det skäl, att da den inhemska producenten mäste betala sin skatt förskottsvis, skall deremot, då nederlagsrätt finnes, importören af utländskt bränvin icke allenast icke betala skatten då han inför varan, utan först då han realiserar densamma.
På denna grund är jag af samma åsigt som motionären, att nederlagsrätt icke bör finnas för sprit och bränvin, tillverkadt af säd och potatis, ehuru jag visserligen icke anser denna rätt under nuvande förhållanden vara af någon särdeles stor praktisk betydelse. 401 Deli 26 November f. m Hr Dalman:
Jag får betyga min stora tillfredsställelse öfver att höra min åsigt i denna fråga delad af Chefen för FinansDepit.
De tillökta skäl hail anfört, äro utan tvifvel af den vigt, att de ensamma borde föranleda till den af mig önskade förändring.
Deremot kan jag icke antaga såsom giltigt hans påstående, att utländskt bränvin aldrig skulle kunna med fördel säljas här, i anseende till en prisskillnad af 50 öre.
Ty denna upväges fullkomligt af den drawbach eller det praemium, som lemnäs vid utförsel af bränvin i flera främmande länder.
Frågan härom är likvid så ofta och så omständligt diskuterad, att det icke lönar mödan att nu ånyo uptaga densamma.
I öfrigt vill jag erinra, att då den författning, Hr FhnansMinistern lofvat oss ang:de nederlagsrätten, omfattar ett ekonomiskt lagstiftningsärende och således ensamt beror af K. M:t, Hr FinansMinisterns åsigt alltid vinner ett ytterligare stöd, om äfven It.
St:r förklara sig önska uphäfvandet af samma rätt, så vidt den angår bränvin.
Jag motsätter mig naturligtvis på intet sätt den nu förevarande motionen, som tvärtom i det väsendtliga öfverensstämmer med mina egna åsigter.
Men i afs. å det yttrande, som nyss af Hr Dalman fälldes, att flen drawbach, sorn i utlandet lemnäs exportören, skulle motsvara skillnaden mellan de tullafgifter, som här måste erläggas för utländskt bränvin, och tillvcrkuingsafgiften för inhemskt, får jag anmärka, att denna drawbach är icke något annat än en restitution af den tiliverkningsskatt, sorn blifvit i det främmande landet erlagd.
Om vi nu antaga, att denna drawbach är fullt lika stor som den tiliverkningsskatt, hvilken blifvit i det fremmande landet erlagd, så har det utländska bränvinet i alla fall att härstädes betala 1 rdr 10 öre i tull, och således 50 öre mera än det inhemska, som blott drager en skatt af 60 öre.
Den Svenska bränvinsbrännaren har således i sjelfva verket ett praemium af 50 öre, hvilket är så betydligt, att icke gerna någon täflan kan komma i fråga, åtminstone fordras dertill sådana exceptionella förhållanden som de, hvilka egde rum 1856, då bränvin var förbjudet till införsel, men dock inkom under namn af geuever.
Jag får blott för min del anhålla, att Bevillu.Utsk:t ville fästa sin upmärksamhet vid den uplysning, som i förra plenum lemnades af en talare, att vid export af bränvin från Preussen erhålles icke blott drawbach eller full restitution af erlagd till verk ningsafgift, utan också ett indirekt praemium, bestigande sig efter upgift till omkring 40 öre.
Om sådant verkligen är förhållandet — och jag kan icke undertrycka min undran öfver att man i FinansExpeditionen icke känner dessa saker med full visshet, — så kan ganska väl det utländska bränvinet genom sin täflan nedtrycka priset å det inhemska, enär den Svenska tillverkaren måste betala i förskott sin ganska dryga skatt och sedan otta nog får sälja sin vara, som han icke kan hålla på, till hvad pris sorn helst för att betacka den erlagda afgiften; visserligen har jag hört förkunnas, att den mindre betydliga införseln
Den 26 November f. m. ■405 af den främmande varan skulle bevisa att tullsatsen vore rätt funnen; men detta bevisar vid detta förhållande ingenting.
Jag kan således, i händelse upgiften om en sådan prsemie, som har sin grund i olika sätt att beskatta tillverkningen, befinnes grundad, och under hvad förhållanden som helst, icke se något skäl, hvarföre man icke skulle sätta högre tull på det utländska bränvinet, — efter man tyckes hafva en panisk förskräckelse för ordet förbud, — enär en tullsats, som bestämmes för låg, har samma verkan som en taxa, hvaröfver den inhemska varans pris icke kan stiga.
Jag anhåller att Utskit ville till utredande af denna fråga förskaffa sig alla nödiga uplysningar, hvilka jag befarar saknas i FinansDep:tet.
Härefter blef ifrågav:de motion, jemte de nu afgifne yttranderne, remitterad till Bevilln.Utskit.
Hr Dalmans motioner om inskränkning i bördsrätten och om oäkta barns arfsrätt öfverlemnades till LagUtskrt.
Anckarsvärd, Carl Henrik, upläste en motion af följande lydelse:
Den ringa framgång ett af mig vid flere tillfällen vidrördt ämne inom representationen rönt, borde kanhända afhållit mig, att å nyo återkomma med samma fråga.
Det förhållande att denna fråga icke heller i synbar måtto inom de yngre generationerne tillvunnit sig tillräckliga sympathier, för att ifrån dem framkalla de kraftord, som alltid utgå ifrån en verklig känsla af ett, för handen varande påtagligt det närv:des behof, och som säkrare skulle göra sig gällande, än en gammal mans erinringar om bristerne under en förfluten tid, hade kanhända ännu mera bordt föranlåta mig åt glömskan öfverlemna ett älsklingsämne.
Den gamla, väl kända latinska satsen, »Gutta cavat lapidem non vi, sed saepe cadendo» föranleder mig likväl, att förnya den motion, jag äfven vid sista Riksdag tog mig friheten afgifva, för tillvägabringandet af någon anstalt inom hufvudstaden, hvarigenom det, för den ditströmmaude ungdomen kunde blifva en möjlighet, att genom bevistandet af offentliga föredrag uti vetenskapliga ämnen fortsätta sitt kunskapsökande; för de äldre, att vid sådane upfriska minnet af hvad man i ungdomen lärt; och för snart sagdt litet hvar, att lefva uti och inom vetenskaperue och uplysningen , såsom otvifvelaktig^ det kraftigaste medlet till samhällsmenniskans förädling.
En stark och rotfästad öfvertygelse är icke lätt att undertrycka ; och må detta lända mig som ursäkt, att jag å nyo ökar motions-strömmen vid denna Riksdag, och hvarvid jag icke kan qväfva en känsla af vemod häröfver att föremålet för den motion, jag nu går att förnya, ännu icke förmått bana sig väg till de maklegandes upmärksamhet, då jag föreställer mig, att följderne af den brist på utvägar till kunskapsmåttets ökande inom vara ina Peil 26 November f. m. bildade samhällsklasser, som jag ville hafva afhjelpt, borde på sjelfva samhällshöjden kännas i ännu högre grad, än på något annat ställe.
Universitetets förflyttning till hufvudstaden har länge utgjort ett föremål för tankevexling, och skäl hafva blifvit anförde, så väl för som emot.
Det har likväl alltid för mig visat sig klart, likasom troligen för hvarje fördomsfri vän af uplysnir.g, att ett högre läroverk för vetenskapernes odling, inom Sveriges hufvudstad, skulle vinna mera lif och väckelse, än fallet kan vara uti en mindre, som icke omfattar säte för Regering och embetsverk af sfi många slag, som icke eger ett sfi betydande Borgerskap, med vidsträckt handel, och som på långt när icke eger en så liflig kommunikation med den öfriga verlden, sorn händelsen alltid är med en hufvudstad.
Jag tillhör dem, som i ganska unga år inträdt på tjenstemannabanan, inträdt inom hufvudstaden, och som, ju längre jag lefvat, desto lifligare kännt, saknaden af tillfället, att jemte tjenstens bestridande kunna, vid någon hufvudstadens högre läroanstalt, i ungdomsåren förvärfva de kunskaper, hvaraf mannaåldren fått vidkännas bristen.
Det ligger i försörjningsomsorgens natur att söka, så hastigt som möjligt, komma i åtnjutande af inkomster för utkomst.
Man skyndar derföre ifrån universiteten, eller ifrån andra läroanstalter, efter sä hastigt och så tarfligt som möjligt absolverade examina.
För turberäkningen sträfvar man att tidigt inträda i tjenst, så väl inom militären, som inom de s. k. verken i hufvudstaden, der kasern-lifvet, vaktgörningeu och renskrifningen utgöra en alltför tankefattig fortsättning af kunskapssökandet.
Vore nu ett tillfälle i hufvudstaden att bevista och följa föreläsningar och föredrag uti högre vetenskapliga ämnen, sfi skulle de otvifveiaktigt besökas af ganska många, och proftn af dem, hvilka derifrån hemtade förmåga att i högre värf och inom det uphöjdare statslilvet blifva sitt fädernesland nyttige, kunde aldrig blifva så liten, att icke en ifrån det allmänna derå nedlagd jemförelsevis mindre betydlig kostnad i rikt mått öfverträffades af vinsten.
Tilloppet vid de förträffliga föredrag, som för flere år tillbaka af någre bland våre mest utmärkta vetenskapsmän höllos uti La Croix’ salong, har nogsamt ådagalagt tidsandans kunskapsbegär och behof af sådane föredrag.
Förhållandet inom andra länder är helt annorlunda än hos oss.
Frankrikes hufvudstad eger flere institutioner för undervisning i vetenskapliga ämnen, utan att vara behäftade med de former, hvarunder vi gemenligen förstå de akademiska konstitutionerne.
Ifrån Hr Doktor Carl Santessons anteckningar under dess resor, utgifne år 1853, pag. 7 5, torde man i första rummet böra nämna College de France i Paris »såsom ett slags vetenskaps-akademi, ett universitet, om man så vill, men utan fakulteter, utan inskrifne eller examinerade elever, och, hvad bättre är, utan examina».