Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans farliga värf öfverflyltades nu på drottningens gunstling Loménie de Brienne, ärkebiskop af Sens och äfvenledes en af hofvets finansierer.
Af notablerna fick han sig väl beviljadt upptagandet af ett lån på 80 millioner francs, men det var som en droppe i sjön, och mer kunde han ej utverka; deras korporation blef der-för upplöst den 25 maj och åtskildes således med oförrät-tadt ärende.
Brienne följde sedan, skrifver Walter Scott, » ett system, så vacklande och obeslutsamt, tillika så våldsamt, hvar gång fråga var om att häfda konungens prerogative samt så fegt, då han mötte motstånd från den uppvaknade frihetsandan, att, om han blifvit mutad att göra regeringen på en gång förhatlig och föraktlig eller att inleda sin herre i ett handlingssätt, beräknadt på att reta de modige och uppmuntra de försagde bland dennes missnöjde undersåtar, han svårligen kunde efter nogaste betänkande hafva vidtagit mer passande mesyrer för sådant ändamål *.
Han föreläde parlamentet beskattningsedikt, som det vägrade att inregistrera.
Liksom man skrämmer småbarn med » busen », ville han då imponera med den kungliga myndigheten i den mest anstöt-liga och otidsenliga form.
Det hölls en » lit de justice » der konungen, som i egen person förde presidiet, befalde parlamentet att i hans närvaro inregistrera skattepåbuden och sålunda med maktspråk nedslog det enda värn undersåtarne kunde hafva mot godtyckligt pålagda skatter.
Parlamentet lydde väl för ögonblicket, men förklarade sedan, att påbudet, såsom inregistreradt med tvång och på konungens befallning, ej kunde anses ega laga kraft.
Det förklarade vidare, att hvarken konungens edikter eller ens deras af parlamentet gjorda inregistrering, vore tillräckliga för att pålägga folket permanenta utskylder, alldenstund en sådan beskattning endast tillkom riksständerna.
Återigen de förargliga riksständernal Parlamentet suspenderades och förvistes, be-lastadt med allerhögsta onåd, till Troyes.
Men vederbörande fingö snart erfara, hvad det vill säga att leka med elden.
Landsortsparlamenten och andra domstolar, till hvilka man vände sig, vägrade också inregistrering, och dem alla kunde man ju icke förvisa eller upplösa.
Adeln i Bretagne gjorde ett slags uppresning, och Paris, der minnena från frondens dagar stego upp, var i den häftigaste jäsning, hvil-ken hertigen af Orleans efter bästa förmåga underhöll.
Konungen gaf vika och återkallade det parisiska parlamentet, men sökte nu, oförståndigt nog, i en lenare form imponera på det samma.
Man afstod från den brutala lit de justice, men höll i stället en » kunglig parlamentssession », hvari kräfdes inregistrerandet af ett kungligt edikt rörande ett lån på 420 millioner francs.
Det följde nio timmars diskussion, hvilken slöts dermed, att konungen otålig steg upp och i befallande ton fordrade, att lånet skulle inregistreras.
Men nu reste sig till de församlades förvåning hertigen af Orleans, förste prinsen af blodet, och begärde få veta, om man var samlad till lit de justice eller till kunglig session.
Då han fått till svar, att man satt i en kunglig session, protesterade han mot konungens förfarande, och parlamentet gaf dertill tystnadens samtycke.
Liksom för att fullända paral * lelen med frondens dagar, lät man arrestera två parlaments-råd, alldeles som Mazarin låtit arrestera Blancmesnil och Broussel, och hertigen af Orleans förvisades till sina gods; men dermed påminde man också Paris om frondens » jour des barricades ».
Äfven Paris var i tillbakasprång för att taga sats; det lefde redan i minnet af frondens barrikader, det började erinra sig rödmössorna, pikarne och stormklockan från Etienne Marcels dagar.
Ännu en gång sökte Brienne trotsa stormen genom att sätta ur tjenstgöring samtliga parlamenten; men då lagskipningens regelbundna gång sålunda afbröts, fick den en gång vaknade orolighetsandan endast så mycket större spelrum.
Finansernas tillstånd blef så förtvifladt, att konungen nödgades inställa en stor del af skattkammarens utbetalningar och utgifva reverser för bristen.
Midt under denna fruktansvärda kris drog sig Brienne ur spelet genom att taga afsked (25 augusti 1788).
Så snart han väl in-lemnat sin afskedsansökan, flydde han med ilande fart till Italien.På retsamt maktspråk följde nu obetingad eftergifvenhet.
Det hörde nu en gång för alla till Ludvigs handligsart att först uppreta motståndet genom stötande öfvergrepp och sedan uppmuntra det genom svag undfallenhet; den kungliga farkosten dref bland bränningarne » som ett seglande skepp utan styre »; den stötte våldsamt mot dem för att af dem kastas ännu våldsammare tillbaka.
Necker, hvars afskedande väckt så stor harm, blef nu återkallad.
Det jubel, hvarmed han vid sin återkomst helsades, var en till konungen riktad förebråelse, som denne måste smälta.
Necker framhöll nu riks-ständemas sammankallande som det enda sättet att försona konungen med folket; man måste nu medgifva som en rättighet det, som två år förut skulle hafva tacksamt mottagits som nådegåfva.
Men det var ej så lätt att återställa en institution, som i 175 år legat begrafven.
Förhållandena 1614 voro så olika dem 1789; då fick tredje ståndet en skarp uppsträck-ning för att det vågat beteckna sig som en liten yngre bror till adeln och kleresiet, nu skulle det spela hufvudrolen, ja till och med böja de stolta medstånden till efterskänkande af ett deras vigtigaste privilegium, skattefriheten.
Det borde derför talrikare representeras och få en större maktbefogenhet, anses ej som den yngste, utan som en jämnårig.
1788 sammankallades för sista gången les notables, nu för att med regeringen träffa uppgörelse om planen för riksständernas nya organisation.
Det genomdrefs i konseljen, att tredje ståndet borde få » dubbel representation », så att det fick lika många medlemmar som adeln och kleresiet tillsammans.
Men skulle det öfva någon bestämmande verkan på besluten, så borde den » gemensamma voteringen », sådan den vid svenska riksdagen, och just i finansiella frågor, förekommer, bringas i användning.
Dertill ville emellertid notablema ogerna samtycka; det yrkades, att stånden skulle öfverlägga på skilda rum, och frågan om röstberäkningen blef ej nöjaktigt afgjord.
Man har från doktrinär sida skarpt klandrat Neckers passiva hållning gent emot de sammanträdande riksständerna och yrkat, att han borde hafva burit sig åt ungefar som Rouher under Napoleon Ill: s regim eller Puttkamer under Bismarcks: han borde hafva dirigerat valen, han borde hafva öfverrumplat med initiativ, skolmästrat med sin sakkännedom, administrativt ordnat arbetssättet och som rådgifvare ellerintrigör dikterat besluten.
Men de doktrinäre herrarne hafva, sin vana trogne, hvarken tagit i betraktande tidens eller mannens skaplynne.
Tiden var ej Napoleon III: s eller Bismarcks; den sökte ej ro efter föregående stormar, utan var sjelf stormupprörd i sina innersta grundfasten.
Briennes försök att dirigera och administrera hade endast tjenat att reta sinnena till öfversvallning; Necker tog som en förståndig man varning deraf och fann med situationen bäst förenligt att iakttaga en lojal tillbakadragenhet, som ingaf lugn och förtroende.
De genom en senare tids långa erfarenhet inlärda parlamentariska ministerknepen voro i dåtidens Frankrike ännu oförsökta; men de kunna i alla fall ej med fördel brukas under stormiga tider, såsom erfarenheten från 1848 tydligt nog visat.
Hans eget skaplynne var också oförenligt med den roll, som doktrinärerna velat honom anvisa.
Necker var en hederlig borgare, en solid affärsman, främmande för intrig och vingleri.
Han hade nog sin lilla fåfänga, men den var ej af det påflugna slaget.
Han hade sin mesta tid tillhört en liten välordnad borgarerepublik, der sjelf styrelsen gick sin gilla gång utan dirigering ofvanifrån, och den erfarenhet, som han der fått, hade bragt honom att tänka högt om det stånd, som han sjelf tillhörde; han tycks gjort det ännu mer, sedan han i Frankrike fått tillfälle att jämföra detta stånd med dess » äldre », privilegierade bröder.
Med protestantens ögon betraktade han det franska klere-siet, med den onobiliterade borgarens den franska adeln; de stånden misstrodde han och dem ville han, så långt i hans förmåga stod, hindra från att dominera besluten Men sina borgare misstrodde han icke och att på något sätt dirigera eller administrera dem föll honom, medborgaren i det fria Geneve, aldrig in.
Då man uppmanade honom dertill, svarade han med ädelt lugn: » Man måste hafva förtroende till människohjertats dygder ».
Hans eget skaplynne var följaktligen sådant, att han ej kunde, och tidens skaplynne var sådant, att han ej barde handla efter det doktrinära receptet.
Det engelska tvåkammarsystemet synes hafva föresväf-vat Necker; han lär för notablerna hafva antydt, att adeln och kleresiet borde förena sig till ett slags öfverhus gentemot tredje ståndet som underhus; ditåt syftade väl också åtgärden med sistnämnda stånds ökade representantnumerär.
Ur Dagms Krönika, IX.
30Detta medel vägsförslag tillfredsstälde emellertid på intetdera hållet; dertill var situationen alltför skarpt tillspetsad.
De privilegierade ville till hvarje pris fasthålla den treståndsindel-ning, hvarigenom de skulle dominera besluten, och tredje ståndet nöjde sig ej längre med att utgöra blott halfparten.
Om än sistnämnde stånd i början endast hade en dunkel känsla af sin ötvervägande betydenhet, så gjordes den till klart medveten tanke genom den af abbé Siéyés utgifna uppseendeväckande ströskriften » Hvad är det tredje ståndet? » Som en elektrisk stöt verkade den lärde abbéens katekesförhör.
IIvad är tredje ståndet?
Hela nationen.
Hvad har det hittills politiskt varit?
Intet Hvad ämnar det för närvarande hlifva?
Något.
Hos intet folk bör finnas något blott pa bord grundadt stånd; alltså blir nationen utan privilegierade stand icke mindre, utan större.
Adeln kan väl vara en hörda för ett folk, men aldrig en del af det samma; den utgör en förkastlig stat i staten.
Hvad som icke hör till tredje ståndet, kan man icke anse som beståndsdel af nationen; alltså är tredje ståndet — allt. »
Sievés ’ ströskrift gaf det lystringsord, i följd hvaraf den tilibakaspringande revolutionsrörelsen beredde sig till ställnings-steget lör att » taga sats ».
Kn af de omständigheter, hvarunder detta slutligen sker, är rätt egendomlig.
I det revolutionära tillbakasprånget medföljer ett reaktionärt element, som framtvingar ställnings-steget genom bakvändt sätt att förhindra det.
Vi hafva redan i det föregående sett, huru detta element verkade och hvarifran det kom.
Hofministrarne hade retat foten att lyfta sig upp till ställningssteg; det behöfdes då endast hofcere-monimästarens retsamhet för att få den att slå ned.
Vid holvet gjorde man sig nu de högvigtiga frågorna: Skall konungen mottaga församlingsledamötema?
Skola de stå, sitta eller knäböja?
Huru skola de vara kostymerade?
öfver-ceremonimästaren markis de Brézé tog dessa maktpåliggande fragor i allvarligt öfvervägande.
Genom strängt iakttagande af ett fbrntraditionelt hofceremoniel skulle, menade han, det i fara sväfvande konungadömet befästas, inflytelsen af den förderfliga tidsandan segerrikt dämpas samt hela nationen återförsättas i den gamla goda tidens anda och vanor.
För sadana inbillningar må man ej alltför hårdt klandra den gode markis de Brézé; ännu ett århundrade efter honom kan man, utan att gå synnerligen långt bort, finna hof-ceremonimästare, som tänka och handla på alldeles samma sätt.
Man fick sålunda inom hofkretsen klart för sig, att cere-monielet af år 1614 skulle återupptagas.
Riksständerna skulle af konungen mottagas, men dervid vara så kostymerade och sins emellan iakttaga samma skilnad som på den » gode Henriks » tid.
Till detta ceremoniel hörde, att tredje ståndets medlemmar endast i knäböjande ställning kunde tilltala konungen eller af honom tilltalas.
Först efter lång öfver-läggning beslöt man att afstå från detta ej längre tillrådliga bruk; men då skulle i stället tredje ståndets underordnade ställning genom andra anordningar på ett i ögonen fallande sätt framhållas.
Det var (för att åter citera Walter Scott) att » reta ett redan förut vredgad t lejon ».
Den 1 maj 1789 voro ständerna samlade i Versailles; den 3 maj fingo de nåden att göra sin underdåniga uppvaktning hos konungen.
Först kommo kleresiets medlemmar i kaftaner, långmantlar och baretter eller i violettfärgade korkåpor; derefter kom adeln i guldstickad spansk mantel, väst och uppslag af guldtyg, paradväqa, spetshalsduk och plymhatt efter mönster från Henrik IV: s tid; sist kommo tredje ståndets medlemmar i enkel svart drägt, med korta mantlar och filthattar utan plym.
Vid mottagningen öppnade man för kleresiet och adeln mottagningssalens båda flygeldörrar, för tredje ståndet blott den ena.
De privilegierade mottogos i konungens inre rum, borgarne fingo stanna i en yttre sal, der de genom hofmännens beteende tydligen erinrades om, att de ej räknades till den förnäma verlden.
I dessa bagateller låg ändå en klar fingervisning, huru hof-vet uppfattade förhållandet mellan de tre stånden; det visade sig snart, att folkets uppfattning var rakt motsatt.
En annan omständighet att gifva akt på var den uppmuntran, som folkstämningen gaf att taga ansats.
Den 4 maj skredo stånden i procession till den helige Ludvigs kyrka för att afhöra messan, först tredje ståndet, sedan adeln, derefter kleresiet, derefter det heliga sakramentet, buret af ärkebiskopen af Paris under en af fyra prinsar hållen tronhimmel, sist konungen, drottningen och hofvet.
Från den på gatorna, i fönstren, ja på hustaken tätt sammanträngda mängden ljöd liflig bifallshelsning mot tredje ståndet, men dyster tystnad iakttogs mot adeln (med undantag af hertigen af Orleans) samt mot kleresiet.
Då konungen nalkades,svängdes hattarne högt, men ingen helsning, endast ett doft missnöjdt mummel mot drottningen, hvilkan ansågs som den egentliga själen i det reaktionära hofpartiet.
Stämningen var äfven i kyrkan alltför hög, så att predikan icke kunde afhö-ras med vederbörlig stum andakt.
Predikanten, biskopen af Nancy, höll en predikan af delvis rätt frisinnadt innehåll; man klappade dervid händer åt de uttalanden, som mest slogo an.
Det var något oerhördt, då man annars icke ens på teatern understöd sig att applådera i konungens närvaro.
Den 5 maj, då riksständernas sammanträden högtidligt öppnades, bar en prägel af ögonblickets vårstämning och spirande förhoppningar.
Men det röjde sig också på mer än ett sätt, hurusom den nya tiden tog ansats mot den gamla, Vädret var härligt, och på yttre ståt var ingen brist.
Den kungliga sessionen egde rum i » lilla rikssalen », som utgjorde en af slottets sido byggnader; de amfiteatraliskt ordnade bänkraderna voro fullsatta med åskådare.
Kleresiet satte sig till höger, adeln till venster om den i salens bakgrund uppresta tronen, tredje ståndet fick placera sig stående midt emot den.
Då konungen med drottningen, prinsarne och ett lysande hoffölje inträdde, ljöd en enhällig bifallshelsning mot honom.
Något förlägen i början, satte han sig ned på tronen och uppläste sitt tal, som i det hela var rätt intetsägande.
» Mina herrar », började han, » denna af mitt hjerta så länge efterlängtade dag är ändtligen kommen, och jag ser mig nu omgifven af det folks representanter öfver hvilket jag gör mig en ära att herrska ».
Hyckleriet i denna tirad undföll ingen af de närvarande, och Necker, som tidigast och kännbarast fått erfara, huru pass » efterlängtad » den dagen varit, måtte väl hafva känt sig stämd för ironi.
Men sedan taltes ett uppriktigare språk, då regeringens stora pen-ningebehof först framlades till församlingens behjertande.
Vidare klagades öfver oron i sinnena (liksom om ej hofvet sjelft framkallat den) och i afslutningorden förmanades till endrägt.
Efter talets slut satte konungen hatten på sig.
Enligt ceremonielet skulle adeln och kleresiet göra detsamma, men tredje ståndets medlemmar stå med blottade hufvuden.
Men nu satte äfven tredje ståndets medlemmar hattarne på.
Med harm reste sig de privilegierade för att tillrättavisa denna grufliga vanvördnad, och högtidslugnet kunde då på rätt betänkligt sätt hafva blifvit stördt.
Men låtsande finna detför varmt i salen, tog konungen genast hatten af sig, och då följde aUa hans exempel.
Derpå framträdde storsigillbevararen Barantin.
Han böljade med ett vidlyftigt ordande om konungens välgernin-gar och goda uppsåt.
Sedan vidrörde han på ett långt ifrån tillfredsställande sätt den vigtiga frågan om sättet for omröstningen.
» Ehuru », sade han, » omröstningen efter person, så vidt den lemnar blott ett enda resultat, tyckes hafva den fördelen att bättre tillkännagifva den allmänna önskan, så är det likväl konungens vilja, att denna nya form blott med alla riksständernas frivilliga samtycke och med hans majestäts bifall skall kunna träda i verksamhet ».
Orden mottogos, såsom man kunde vänta, med ringa bifall, och snart visade sig, att tredje ståndet redan beslutit göra sin vilja gällande.
Med spänning väntade man att få höra Neckers tal, som nu skulle följa, och man fick höra mer än tillräckligt, ty han talade i hela tre timmar; men han talade » såsom generalkontrollör och som en klok man », säger Mignet.
Som generalkontrollör framlade han finansställningen och de synpunkter, som vid ordnandet deraf borde komma i beaktande; som klok man undvek han varsamt att utkasta oenighetsfrön redan vid första sammanträdet och antydde derfor i lena, hemställande ord utvägar till en fredlig lösning af omröstningsfrågan.
Säkerligen hoppades han, att svårigheterna skulle parlamentariskt utjämnas.
En förhoppning tog sig väl ock uttryck genom konungens i trontalet uttalade önskan: » Måtte denna tidpunkt blifva för alltid minnesvärd för rikets lycka och välfärd »; denna önskan uppfyldes väl i sinom tid, om än uppfyllelsen förbereddes på ett sätt, som for den kunglige talaren sjelf och äfven för många af församlingens medlemmar blef det minst behagliga.
De styrande hoppades, att församlingen skulle råda bot på finansbristen, och hela nationen hoppades att djupt kända missförhållanden skulle genom henne afhjelpas.
Bland kleresiets medlemmar satt Talleyrand, nyutnämd biskop af Autun, bland adelns sutto Lafayette och Filip af Orleans, i tredje ståndets grupp stodo Mirabeau, Sieyés, Lanjuinais, Robespierre och Barére.
De spelade sedan, hvar på sitt sätt framstående roller i det stora drama, som började den 5 maj 1789 i Versailles och slöts den 5 maj 1821 på St. Helena.
Och denna nationalförsamling, hvars kon-stituering förebådades, då tredje ståndets medlemmar satte hattarne på sig efter åhörandet af det kungliga trontalet i Versailles, den har utfört ett storverk, som ingen annan lagstiftande församling med lika kort arbetstid någonsin gjort maken till.Karolinen från Dybböl.
Anteckningar frän ett besök i Spandau 1864.
Af F. H-n.
Nyligen har danska folket firat tjugofemårsminnet af kanske den olycksdigraste tilldragelsen i dess krigshistoria: Dybbölskan-sarnes eröfring af preussarna den 18 april 1864.
Olycksdiger — ja väl, ty dermed var krigets utgång gifven och Schleswig fbr alltid fbrloradt fbr Danmark, men ock en af de ärofullaste.
Ärofullare än både Frankrikes Sedan och Sveriges Pultava.
Dybböl betecknar icke såsom dessa ett groft strategiskt eller taktiskt missgrepp, blott den förkrossande öfvermaktens seger öfver en motståndare, pom, fbr svag att hålla stånd, viker men försvarande sig med en manhaftighet, fbr hvilken sjelfva fienden måste göra honnör.
Dybbölskansarna voro såsom bekant till antalet tio.
Några af dem togos jemfbrelsevis lätt, andra deremot fbrst efter det mest hårdnackade fbrsvar.
Till de senare hörde skansen n: o 4.
Bland de hjeltemodiga fbrsvararne af den samma, som efter slaget särskildt omnämdes i arméns dagorder, var äfven den svenske frivillige, underlöjtnanten vid Gotlands nationalbeväring Knut Hugo Wilhelm Åkerhielm, fbr sin tapperhet kallad » den sista karolinen ».
Omsider sårad, måste han gifva sig fången och fbrdes tillika med en mängd andra af sina olyckskamrater till Spandaus fästning.
Det var här jag träffade honom ett par månader senare.
Det var den » syttende m^j », norrmännens alltid med be * geistring firade grundlovsfest.
De i Berlin bosatta norrmännen beslöto fira dagen i det gröna, nämligen i en större biergarten, belägen i närheten af Spandau och hvaremellan och Berlin kommunikation, ehuru temligen oregelbunden, underhölls medels vur-sur.
Åtskilliga andra medlemmar af Skandinaviska föreningen gjorde sällskap.
Hvad som — utom intresset fbr syttende majs betydelse, förstås — bestämde mig och några andra svenskaratt deltaga i festen var Önskan att besöka några landsmän, som, enligt hvad vi förnummit, skulle som krigsfångar befinna sig på Spandaus fästning.
Under förhoppning, att det skulle lyckas oss att träffa dessa våra landsmän, försågo vi oss med några buteljer svensk punsch — en vara som verkligen fanns att köpa i den preussiska hufvudstaden, ehuru till högt pris — och sedan vi med vurstarne anländt till festplatsen, fortsatte vi derifrån till fots v&amp;gen till Spandau.
Den gråa, dystra fästningen var nog vänlig att öppna sioa portar för oss.
Dem vi sökte funno vi också ganska riktigt.
De här befintliga svenska fångarna voro emellertid endast två till antalet.
På en genuin gotländska sade oss Åkerhielm sitt namn.
Han var då en tjugofyra års man, axelbred och stark som en Sven Dufva, temligen kärf, butter och kantig i sina åtbörder.
Han var klädd i dansk släpuniform, och en förbindning täckte ännu det vid Dybböl erhållna skottsåret i kinden.
Sedan han presenterat sig sjelf, förestälde han oss äfven för sin svenska medfånge.
Det var en ung man, spenslig till växten och af ett blekt, nästan qvinligt utseende.
Han hade som underofficer deltagit i kriget, hade likaledes blifvit fången vid Dybböl men var icke sårad.
Hans namn var grefve Cronhielm, och han erhöll ett eller par år derefter en sorglig ryktbarhet.
Cronhielm, då bosatt hos sin gamla mormoder, fru Karth, tog nämligen i uppretad sinnesstämning den gamla af daga medelst ett pistolskott.
Dömd till lifstids fåstning, vardt han för ett par år sedan benådad och öfverflyttade till Amerika.
Som kommendanten pjelf icke var tillstädes, kunde tillåtelse icke meddelas oss att med våra landsmän tömma en bägare i deras fångelserum, men ett par unga officerare erbjödo oss att i vaktrummet hålla vårt lilla samqväm — ett erbjudande, som med tacksamhet antogs, liksom officerarne med nöje accepterade vår inbjudning att med oss tömma ett glas af denna svenska punsch, de för öfrigt redan hört mycket omtalas och berömmas.
Det medförda förrådet räckte godt till.
De preussiska löjtnanterna funno varan förträfflig och tömde ärligt sina glas i botten.
Stämningen vardt i hög grad gemytlig, och ehuru samtalet delvis rörde sig kring krigshändelserna, föll ingen bitter anmärkning från preus-sarnes sida.
Åkerhielm deremot begagnade tillfället att underkasta en och annan detalj af det preussiska krigsväsendet en skarp kritik.
Men som Mars och Minerva uppenbarligen icke gått hand i hand vid hans uppfostran, och hans tyska var mer än lofligt klen, gick denna kritik fullkomligt förlorad för dem, denvar ämnad att stuka och framkallade blott en uppsluppen munterhet.
Endast en af hans anmärkningar fann jag mig föranlåten att såsom tolk delgifva dem.
Anmärkningen gälde den sergeant, som i Dybbölskansen med sitt skott gjorde honom stridsoduglig.
Åkerhielm fann icke nog starka ord att uttrycka sitt förakt för mannens klena skjutskicklighet.
» Att på fyra, fem stegs afstftnd icke kunna skjuta ihjel mig!
Tvi tusan s&amp; ' n stackare!
Ocksä sad ’ jag det till karlen pjelf, när jag händelsevis träffade honom i Kiel.
Han ursäktade sig med brådskan och villervallan, kan tänka!
Men för en soldat duger det ej att komma med sådana ursäkter. » Preussarne skrattade hjertligt åt denna så egendomligt motiverade förtrytelse.
Punschen var slut, och stämningen ganska » hög », icke minst på de preussiske officerarnes sida.
Åkerhielm anhöll om och fick äfven tillstånd att på ett par timmar lemna fästningen.
Dock måste han på sitt hedersord förpligta sig till att åter inställa sig der senast kl. 11 på añonen.
Cronhielm kunde såsom varande endast underofficer icke erhålla ett liknande tillstånd.
Endast åtföljd af en soldat tilläts han göra sin kamrat sällskap, och afdtod på grund deraf hellre från nöjet.
Vid uppbrottet råkade Åkerhielm af misstag få en af preussarnes uniformmössor.
» Fy f-n », utropade han och slängde mössan med förakt i soffan.