Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hofrättens på bestämdt stadgande i den åberopade § af Förordningen den 13 Juli 1818 grundade Utslag måtte af Kongl. Maj:t i nå der fastställas.» »Af hvad nu blifvit anfördt visar sig den olika uppfattningen och tillämpningen af ifrågavarande lagbud; och enär genom en sådan, redan i och för sig sjelf menlig, skiljaktighet lätteligen kan uti fall af förevarande beskaffenhet både för allmänna verk och för enskilda personer äfventyras den säkerhet, som med inteckning åsyftas, under desto vådligare följder för de förra, emedan inteckning ofta utgör den hufvudsakliga grunden för deras bestånd samt inteckningsförnyelserna vanligen på en gång förekomma till högst betydligt an tal, såsom då till exempel Rikets Ständers Bank under innevarande år haft icke mindre än 1,305 inteckningar att förnya, — så synes mig behofvet af lagbudets förtydligande obestridligt vara för hand; och som det ingalunda är min åsigt, att en Underdomstol skall i sin fria pröfning af lagens innehåll bindas genom högre Rätts lagtolkning, samt ändamålet således icke kunde ernås medelst åtal, om än detta vunne framgång, finnér jag mig föran låten hemställa att Rikets Ilöglofl.
Ständer måtte, med upphäfvande af 23 § i Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818, antaga ett sådant stadgande, som Lagberedningen föreslagit, nemligen: »Då inteckning förnyas skall, uppvise borgenär inför Rätten »i hufvudskrift den handling, hvarå inteckningen beviljad är; och skrifve »Rätten inteckningsförnyelsen derå; stånde ock borgenär fritt att in »för annan Underrätt inteckningshandlingen förete: den
Rätt läte, då »sådant sker, i sitt inteckningsprotokoll korteligen intagas hvad hand»lingen innehåller med dag och årtal då den utgafs, af hvilken Rätt in »teckningen beviljad är med dag och årtal då det skedde och då in »teckningen förnyades, om det skett; teckne ock bevis å handlingen, »att den, till vinnande af inteckningsförnyelse, företedd varit: sedan »gifve borgenär protokollet deröfver in till den Rätt, som intecknin»gen beviljat, inom tid, som i 21 § sågs; och vare detta så gildt som »om handlingen der företedd blifvit.» När Lag-Utskottets
Betänkande förekom till afgörande den 8 Augusti 1860 hos det Itiks-Stånd, inom hvilket det ogillande omdömet framstäldes, yttrade sig merbemälde Representant ordagrannt sålunda: »Utskottets förevarande förslag synes hafva sin hufvudsakliga anledning i en framställning från Rikets Ständers Justitie-Ombudsman.
Hos honom har förekommit anmärkning deremot, att en
Domstol i Riket ansett sig ej kunna bevilja förnyelse af inteckning på grund af skuldebref, med mindre skuldebrefvet, i händelse det för sådant ändamål uppvisades inför annan Rätt, än den, som inteckningen beviljat, blifvit i Protokollet vid den Domstol, der uppvisningen skedde, ordagrannt intaget.
Justitie-Ombudsmannen har icke tillåtit sig att anställa åtal mot den Domstol, som sålunda förfarit, utan ansett lämpligt att hos Rikets Ständer göra hemställan om förklaring eller ändring af 23 § uti Kongl. Förordningen, angående inteckning i fast egendom.
Såvida detta nu må anses såsom ett medgifvande å hans sida, att en förändring af nämnde § erfordras, för att densamma rätteligen skal! kunna förstås, som alla Rikets Domstolar, med undantag af en enda, tydt dem, så är jag med Justitie-Ombudsmannen fullkomligt ense; men skall man åter förstå hans tvätydiga framställning så, att han, likasom Utskottet, uppfattat denna enda Domstols tolkning af 23 11 g såsom förtjent af åtal, så kan jag icke annat, än ogilla hans uppfattning.
Emedlertid måste jag förklara, att jag anser Lag-Utskottet hafva öfverträdt sin befogenhet både i formelt och ännu mer i reelt hänseende, då det uttryckligen såsom felaktigt stämplat den enda uppfattning af ifrågavarnnde §, som med en sund lagtolkning är öfverensstämmande.
Det kan icke vara någon Jurist obekant, att inteckningsstadgan angående sättet för inteckningsbandlingens intagande i protokollet begagnar samma uttryck, då det gäller beviljande af inteckning, som då den gifver föreskrifter om intecknings-förnyelse, i det fall, att inteckningshandlingen för sådant ändamål uppvisas för annan domstol, än den, som inteckningen beviljat nemligen ordet »införas,» och att följaktligen, om dermed menas »ordagrannt intagas», då fråga är om intecknings beviljande, ordet måste hafva samma betydelse i afseende på förnyelse deraf, men då detta för dem af Ståndets ledamöter, som ej äro jurister, torde vara obekant, har jag velat fästa deras upppmärksamhet derpå, med hemställan, om icke en hvar, af förut fattade meningar ej förblindad, menniska måste anse det i sin ordning, att samma uttryck i samma lag tydes på samma sätt.
Detta är nu hvad Rådstugurätten i Götheborg gjort, och denna lagtolkning har Lag-Utskottet förklarat vara »felaktig.»
Föreställer sig då Lag-Utskottet, att Domstolarne hafva rätt att tyda lagen utan afseende på ordalydelsen, och skall man icke genom att tillerkänna dem en sådan rättighet anförtro medborgares rättigheter åt
Domaremaktens godtycke?
Mig synes det vara uppenbart, att den tydning, Rikets Domstolar gifvit åt 23 §, är en misstydning af såväl ordalydelsen som meningen deri; men då en Domstol vågat tolka ordet »införas» i denna § på samma sätt, som det, enligt allas medgifvande mäste förstås i Usta §:n, så har Lag-Utskottet funnit denna tolkning felaktig, och Justitie-Ombudsmannen har till och med gått så långt, att han ifrågasatt ett åtal härför såsom möjligt.
Jag hemställer, hvad anseende en Justitie-Ombudsman skall kunna bibehålla, om han anser åtal kunna anställas för ordagrann tillämpning af lagen.
Han hade väl i stället bort raisonnera alldeles tvärtom och förklara, att Götheborgs
Råd stufvurätt varit den enda Domstol i landet, som tydt lagen sådan den lyder, och ej för be qvämlighet tillåtit sig afvika från dess både bokstaf och mening.
På sådant sätt föreställer jag mig, att den förnämste vårdaren af lagskipningen i Riket hade bort uttala sig.
Jag anser det fåfängt att bestrida framgången af sjelfva förslaget, men jag kan icke annat, än på det högsta ogilla det raisonnement, hvarmed det blifvit motiveradt, och som icke har något annat stöd, än det lumpna, att heqvämlighelen infört den tydning af gällande stadgande, hvilken man sökt framhålla såsom den rätta.
Jag tror, att Lag-Utskottet så mycket mindre bort adoptera denna uppfattning af saken, som
Utskottet föreslagit en förändring af ifrågavarande §.
Om det vore alldeles tydligt, att Götheborgs Rådstufvurätt misstagit sig i tolkningen deraf, hvarför skulle väl då förändringen behöfvas?
Men detta är alldes icke tydligt, utan man bar tvärtom funnit, att den allmänna tydningen är misstydning, och man har derföre ansett nödigt att upphöja misstydningen till lag.» «Jag har, såsom nämndt är, icke ansett mig kunna motverka förslaget, utan har endast velat med det anförda framställa saken i dess rätta belysning för dem, som ej vant sig vid missbruket, och derföre utan fördom och partiskhet kunna döma i frågan.»
Derefter fortgick diskussionen, hvarvid många af Ståndets Medlemmar yttrade sig, åtskillige och ibland dem den förstnämnde talaren, flere gånger; men som dessa anföranden icke riktades emot min embetsutöfning eller mig personligen, är deras upptagande här icke af nöden.
Vid jemförelse af min hemställan till Rikets
Ständer och det utlåtande en af dess ledamöter deröfver sålunda afgifvit, kan åtminstone jag icke inse befogenheten af det stränga omdöme, som i sistnämnda utlåtande förekommer.
Jag kan icke vederlägga det yttrande, att min framställning i ämnet är tvetydig, emedan jag ej finnér, hvari tvetydigheten skulle bestå.
Att jag icke anstalt åtal emot
Rådstufvurätten måste vara det bästa bevis, att jag 12 hållit före, det en sådan åtgärd icke borde äga rum.
Hade jag nemligen ansett Rådstugurätten i Göteborg hafva genom de öfverklagade besluten handlat i strid med gällande lag, så skulle jag hafva funnit mig till en siik lagöfverträdelses beifrande uppmanad såväl af pligtkänsla som af skyldig omtanka ej allenast att bespara de klagande den kostnad och tidsutdrägt, som skulle hafva erfordrats för att genom besvär vinna ändring i bemälda Rådstufvurätts beslut, utan ock att betrygga desse och andra inteckningshafvare för vådan att, genom okunnighet om
Rådstufvurättens från andra domstolar afvikande praxis i dylika mål, förlora deras inteckningsrätt.
Men om detta bevis, hämtadt från mitt handlingssätt, icke befanns tillräckligt för att ådagalägga mina tankar i den frågan, huruvida Rådstugurätten i Göteborg bort för det anmärkta förfarandet lagligen tilltalas eller icke, kunde jag dock förvänta, att till fullkomnande af bevisningen i denna del skulle lå gälla mitt uttryckliga förklarande: »att det icke torde böra förnekas, att enär författningen i ordalagen innehåller, att »borgenär skall inför Rätten i den ort, hvarest han bor, förete inteckningshandlingen att i »dess protokoll »införas,» det skulle vara härmed närmast förenligt, att, såsom Rådstufvu»rätten i Göteborg fordrat, hela handlingen i Protokollet intoges;» men att »behof af lag»budets förtydligande syntes mig obestridligen vara för hand; och som det ingalunda vore »min åsigt, att en Underdomstol skulle i sin fria pröfning af lagens innehåll bindas genom »högre
Rätts lagtolkning, samt ändamålet således icke kunde ernås medelst åtal, om än »detta vunne framgång, fann jag mig föranlåten hemställa, att Rikets Ständer måtte, med »upphäfvande al den omnämnda §, antaga ett sådant stadgande, som lagberedningen fö»reslagit.
» Jag har således icke sagt, att den tolkning af lagen, som Rådstufvurätten i Göteborg framstält, varit felaktig, ännu mindre gått så långt, att jag ifrågasatt ett åtal derför såsom möjligt, eller tänkt, att ett sådant kunde utan fog anställas för ordagrann tillämp ning af lagen.
Att jag deremot på ett ställe begagnat ordet åtal, är sannt; men att det icke skett i den mening, som skulle jag någonsin hafva varit betänkt på att välja den utvägen för att bereda de klagande rättelse för framtiden, utan att det skett i alldeles motsatt afsigt, eller för att uttrycka den mening, att åtal icke lämpligen borde anställas och ej skulle leda till målet, framgår tydligen af den sammanställning, hvaruti detta ord blifvit användt, likasom det torde befinnas hafva varit alldeles i sin ordning, att svar afgafs på den fråga, som utgjorde första anledningen för min skrifvelse till Rikets Ständer, och som innefattades uti den till Expeditionen inkomna begäran om åtal.
Hade emellertid åtal blifvit anstäldt, så antager jag visserligen, att Ofverdomstolarne icke funnit sig böra fälla Rådstufvurätten till något ansvar; men å andra sidan måste jag också antaga, att dessa domstolar ej skulle hafva kunnat förklara, det Rådstufvurätten lagligen förfarit, emedan ett slikt förklarande kommit att stå i uppenbar strid emot de beslut, genom hvilka Rådstufvurättens Utslag i flere dylika frågor förut blifvit ogillade.
Antalet af mål, som blifvit handlaggda i Justitie-Ombudsmans-Expeditionen under det sistförflutna året är icke obetydligt mindre än under de föregående, och redovisas med upptagande utur förra årsberättelsen af jemväl dem för 1858 sålunda: 13 Ar 1858.
Balancerade från Under året Summa.
Under året Till år 1859 Summa. föregående år. inkomna. afslutade. balancerade. 116. 242. 358. 272. 86. 358.
Under året Till år 1860 Summa. föregående år. inkomna. afslutade. balancerade. 86. 357. 443. 354. 89. 443.
Under året Till år 1861 Summa, föregående år. inkomna. afslutade. balancerade. 89 229. 318. 223. 95. 318.
Den nu följande Redovisningen för anstälda åtal, öfver hvilka utslag blifvit meddelade under tiden ifrån den 14 Oktober "1859, då närmast föregående Embetsberättelse afgafs, till 1860 års slut, ådagalägger, att dessa utslag äro färre än vanligt, och detta fastän aktionsmålen onekligen blifvit med större skyndsamhet hos Hof-Rätterne afgjorda.
Ett sådant förhållande kan icke betraktas annorlunda än såsom ett tillfredsställande bevis dels på lagskipningens goda skick i allmänhet dels ock på någon minskning af den förut med allt skäl ölverklagade långsamheten i ärendenas behandling hos Ofverdomstolarne.
Ibland åtalen, af hvilka de flesta lära befinnas vara ulan någon större vigt, om än, till förebyggande af vårdslöshet vid lagarnes handhafvande och tillämpning, de icke bort försummas, är likväl det äldsta och här först framstälda af mer än vanlig betydelse, såsom icke allenast berörande en af de vigtigaste medborgerliga rättigheter i ett fritt land, nemligen tryckfriheten, utan äfven ådagaläggande, huruledes ett i rättegångens första början begånget misstag, i afseende på ett lagbuds rätta grund och mening, kan göra ett eljest enkelt måls lagliga behandlig invecklad och tidsödande, samt medföra svåra följder och lidanden för den enskilde parten.
Detta åtal har varit riktadt emot Rådstugurätten i Lund för åtskilliga af nämnda domstol fattade beslut under handläggningen af ett tryckfrihetsmål emot förre Boktryckaren, Philosophie Magistern Nils Rudolf Munck af Rosenschöld, tilltalad för det en å hans Boktryckeri i nämnde stad utgifven skrift, kallad »Professor
Ek, en flock af flygblad,» innehållit en uppsats med öfverskrift: »Arma Sverige,» deruti smädliga och förgripliga yttranden om då lefvande medlemmar af det Kejserliga Österrikiska regerande Huset skola hafva förekommit.
På det att berättelsen om detta åtal må blifva fullständig och åskådlig, är det af nöden att först redogöra för sjelfva tryckfrihetsmålets uppkomst och utveckling.
Detta leder visserligen till något större vidlyftighet, men målet företer verkligen så mångå ovanliga omständigheter under behandlingen, att det i och för sig förtjenar uppmärksamhet.
Sedan Herr Justitie-Statsministern funnit ofvannämnda skrift, såsom innefattande öfverträdelse af 3 § 9 mom. i Tryckfrihets-Förordningen, böra åtalas, och fördenskull uti skrifvelse den 29 April 1853 till Kongl. Maj:ts Justitie Kanslers
Embetes åtgärd öfverlemnat skriften, så har i anledning deraf Herr Justitie-Kanslern uti embetsskrifvelse den 2 Maj 1853 förordnat vice Auditören M. Larsson, att i den ordning, som uti 6 och 8 Mom. af 1 § ofvannämnda förordning stadgas, anställa talan i afseende på den brottslig ansedda skriftens innehåll. 2 14 I följd deraf hade bemälde vice Auditör uti en till Rådstugurätten i Lund ingifven skrift, under yrkande, att den person, som i egenskap af författare borde för nämnda skrift ansvara, skulle enligt förstnämnde Morn. i Tryckfrihets-Förordningen samt 6 Kapitlet 5 § Missgernings-Balken och Kongl, förordningen den 20 Januari 1779 anses och strafläs samt den brottsliga skriften konfiskeras, anhållit om stämning till
Rådstufvurätten för det då närvarande å Boktryckaren Munck af Rosenschöld, från hvars tryckeri skriften utkommit; men med förbehåll om öppen talan mot den eller de personer, som för enahanda ändamål framdeles kunde komma att inkallas eller eljest i svaromål ingå.
Då detta mål den 23
Maj 1853 första gången förevar vid domstolen, instälde sig Boktryckaren Munck af Rosenschöld, och företedde såsom namnsedel en handling, viken i form af bref och hopfästad med lack, deruti en krusig stämpel blifvit aftrvckt, å hvilken handling stod skrifvet, att författarens namn till ifrågavarande, jemte flere andra uppgifna skrifter, »häruti finnes,» hvarefter varit tecknade fyra särskilda namn såsom vittnen.
I afafseende å denna handling, anmärktes af domstolen, att orden »häruti finnes» voro »svn»barligen tillsatte med annat bläck, öfver de närmast intill stående orden, och till större »delen utsuddade, så att de icke af en och hvar kunde läsas.» Munck af Rosenschöld förmälde på tillfrågan, att han icke hade sig bekant, hvilken en af de såsom vittnen undertecknade personer vore, att en annan af nämnde personer skulle vara fabrikör, men att endast de två öfrige voro att anse såsom de egentliga vittnena; hvarefter Allmänna Åklagaren yrkade, att då de sistnämnda två vittnen voro dömde äran förlustige, den såsom namnsedel åberopade handlingen befunnes så vårdslöst förseglad, att den utan svårighet eller märkbar förändring kunde öppnas och tillslutas, samt vittnesmeningen ofullständig, nämnda handling ej måtte tillerkännas egenskap af namnsedel.
Rådstufvurätten förklarade genom beslut samma dag, att ofvanberörda handling i flere afseenden saknade de egenskaper, hvilka intyg om förseglad namnsedel, enligt 1 § 6 momentet Tryckfrihetsförordningen, borde äga, hvarföre samma handling icke kunde af Rådstufvurätten godkännas eller till undersökning, om namnsedel deri funnes, föranleda, samt att målets handläggning skulle hvila, til! dess sig visat, om detta domstolens beslut vunne laga kraft eller fastställelse.
Den 6 Juni 1853 företrädde inför Rådstufvurätten Munck af Rosenschöld jemte en person, som uppgaf sig hafva varit Marinsoldat och heta Carl Jeppsson Skantz, hvilken sednare inlemnade en till Rätten stäld skrift, deruti han, under åberopande af 1 § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen, anmälde sig vara författare till den åtalade jemte åtskilliga andra från Munck af Rosenschölds tryckeri utkomna skrifter, samt ville underkasta sig allt ansvar, som derföre kunde komma i fråga.
Ä denna skrift var tillika tecknad begäran af Skantz om del utaf de stämningspåståenden, hvilka emot den ifrågavarande skriften blifvit gjorda, samt om fjorton dagars rådrum för förklarings afgifvande.
Rosenschöld deremot anhöll, att, sedan författaren till den åtalade skriften sålunda sig anmält, Rosenschöld mätte återfå den af honom såsom namnsedel hos Rätten företedda handling, samt att varda från målet skild.
Härpå meddelade Rådstufvurätten det beslut, att hvad af Skantz och Rosenschöld blifvit andraget för det då närvarande icke kunde föranleda till annan åtgärd, än anteckning derom uti Protokollet, samt att Rätten, sedan sig visat, huruvida dess under den 23
Maj meddelade beslul vunnit laga kraft eller fastställelse, skulle med målet vidare lagligen förfara.
Den 28 Juli företedde Allmänna Åklagaren bevis, att talan ej blifvit fullföljd hos Kongl.
Hofrätten öfver Rådstufvurättens beslut den 23 Maj, och målet utstäldes till den 4 Augusti, då Skantz ej var kallad, men Rosenschöld fäldes, för det han oaktadt erhållen kallelse uteblifvit, att plikta 1 R:dr 16 sk.
Banco, hvarjemte honom förelädes vid vite af 13 R:dr 16 sk. samma mynt, att personligen sig infinna vid följande rättegångstillfälle.
Detta inträffade den 18 Augusti samma år, då, sedan Åklagaren yrkat, att sorn vid rättegångens början hvarken Rosenschöld inlemnat behörig namnsedel, eller författaren sjelf 15 \id domstolen sig anmält, så borde, utan afseende å hvad förre Marinsoldaten Skantz sedermera tillkännagilvit, Boktryckaren stå författare-ansvar, Munck af Rosenschöld genmäite att af Tryckfrihetsförordningens stadganden ingalunda kunde dragas den slutsats, att författaren till åtalad skrift borde genast vid rättegångens början framstå, och förnyade på sådan grund sitt påstående alt, sedan ansvarig författare till den åtalade skriften dåmera sig anmält, blifva från målet skild.
Rådstufvurätten meddelade det utslag, att som den af Boktryckaren Magister Munck af Rosenschöld såsom namnsedel företedda handling icke blifvit af Rådstufvurätten godkänd, samt förre Marinsoldaten Skantz, hvilken sedermera såsom författare sjelfmant gifvit sig tillkänna, desto mindre kunde i denna egenskap antagas, som lian icke i ringaste mån styrkt eller ens gjort sannolikt, att han till ifrågavande skrift vöre den verklige författaren, hvilken genom den åberopade handlingen, derest densamma såsom namnsedel kunnat betraktas, skulle blifvit känd; så och enär vid slikt förhållande den, som åtalade skriften tryckt, borde jemlikt 18 § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen författare-ansvar stånda, funne Rådstufvurätten Munck af Rosenschöld skyldig att Åklagarens stärnningspåståenden genmäla; och förständigades Rosenschöld, som öfver detta utslag anmälde missnöje, att han ägde detsamma genom särskilda besvär hos Kongl. Hofrätten fullfölja.
Rosenschöld hemstälde nu, att Rådstufvurätten måtte bestämma, huruvida, sedan den förut ingifna handlingen icke blifvit godkänd, det ändock stöde honom öppet att författarens namnsedel aflemna, hvarpå det besked meddelades, att yttrande rörande denna hemställan skulle afgifvas, då någon handling, i ändamål att begagnas såsom namnsedel, hos Rätten företeddes.
Den af Rosenschöld för nyssnämnda ändamål redan inlemnade handling fick af honom återtagas.
Olver Rådstufvurättens nyssnämnda utslag anförde Rosenschöld besvär hos Kongl.
Hofrätten öfver Skåne och Blekinge, som genom utslag den 21 påföljande Oktober förklarade, att, emedan Tryckfrihetsförordningen, hvilken, i egenskap af Grundlag, jemlikt stadgandet uti 83 § af Regeringsformen den 6 Juni 1809, måste efter dess ordalydelse i hvarje förekommande fall tillämpas, icke innehölle, att talan emot Underdomstols i rättegången gifna beslut al beskaffenhet som ifrågavarande finge i Hofrätt särskildt fullföljas, samt då vid behandlingen af åtal för missbruk af tryckfriheten allmänna lagens rättegångsordning i de fall, för hvilka nyss åberopade förordning icke innefattar särskilda stadganden, måste lända till efterrättelse, Rosenschölds besvär, enär Rådstufvurätten ännu icke i hufvudsaken dömt, ej kunde till pröfning upptagas.
Uti detta Hofrättens utslag sökte Munck af Rosenschöld i underdånighet ändring, och Kongl, Maj:t meddelade den 12 Januari 1854 nådigt utslag af innehåll: att då Rådstufvurättens utaf Munck af Rosenschöld hos Hofrätten öfverklagade utslag icke innefattade hufvudsakligt beslut i målet, hvad Munck af Rosenschöld till vinnande af ändring i Hoträttens utslag anfört, icke kunde till vidare pröfning upptagas.
— Från detta beslut, som fattades af fyra bland Högsta Domstolens Ledamöter, voro likväl tre Ledamöter skiljaktige och ansågo den fråga, huruvida Hofrätten ägt upptaga derstädes anförda besvären eller icke, vara al beskaffenhet att lagligen kunna genom särskilda besvär till Kongl. Majit fullföljas, och funno således klagandens underdåniga besvär böra komma under pröfning, samt förklarade sig beredde alt vidare yttrande i målet afgifva.
Emellertid hade Kongl. Hofrättens merberörda utslag blifvit til!
Rådstufvurätten inlemnadt, och tryckfrihetsmålet företogs der å nyo den 3 November 1853, då Rosenschöld, med tillkännagifvande, att han vore beredd att aflemna Artikelförfattarens namnsedel, ingal ett i form af bref hopviket med lack och namnstämpeln H.
Å. försegladt papper, hvarå fanns teeknadt: »att författarens namnsedel till skrifterna »Professor
Ek, en flock flygblad» »och ur »Gamla Fäderneslandet, några ostämplade blad» häruti är innesluten, intygas Lund »den 16 April 1853. P. J. Pickulell, H. Åkerlund.» — Den 10 November meddelade Råd - 16 stufvurätten, i anledning häraf, utslag och yttrade, att enär Rätten redan genom dess beslut den 18 förutgåugne Augusti förklarat Boktryckaren Rosenschöld för den åtalade skriften böra stå författare-ansvar, och ålagt honom att åklagarens påståenden genmäla, funne Rådstufvurätten den såsom namnsedel sist inlemnade handling icke kunna något afseende tilläggas.
Rosenschöld gjorde nn deri invändning, att, då han vore
Adelsman och urbota bestratfning blifvit af åklagaren yrkad, målet borde af Hofrätt såsom förste domstol upptagas och afdömas; samt anhöll att, om denna invändning jcke godkändes, få tillgodonjuta tre veckors anstånd med svaromåls afgifvande; men sedan Åklagaren erinrat, att han icke påyrkat svårare straff än fängelse från 6 månader till 2 år, och Hofrätt skulle såsom första domstol upptaga och döma öfver allenast de brott angående frälseman, genom hvilka han förverkade lif, ära, adelig frihet, gods och arfvelig rättighet, förklarade Rådstufvurätten, att då, efter den bestämning
Åklagaren åt sina påståenden gifvit, målet icke vore af beskaffenhet att kunna hänföras till dem, som efter 8 Kap. 2 § Rättegångsbalken tillkomme Hofrätts omedelbara upptagande och pröfning, Rådstufvurätten funné sig behörig att målet handlägga; i följd hvaraf, på sätt Rådstufvurätten jemväl redan stadgat, Rosenschöld ålåge att öfver stämningspåståendena afgifva genmäle, dermed dock anstånd honom lernnades till den 16 uti då innevarande November månad, å hvilken dag parterne borde vid laga pålöljd personligen tillstädeskomma.
Sistnämnde dag instälde sig icke Svaranden, hvarföre