Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hur skall han nu kunna skaffa pengar?
Det går öfver min horizont.
I går hade mina flickor varit borta hos Maria Samsioe, hon hade haft bref från Anna Nordqvist, ”jaså, Axel Lundegård hade ändå kunnat beqväma sig till att inandas den tunga Hörby-luften!”
– Han hade i Malmö yttrat att han fann allting så inskränkt här, att han knappt tyckte sig kunna draga ett enda fritt andetag.
Anna Nordqvist var mycket förbittrad på honom, tyckte att han var mera stortalig och högmodig nu än någonsin.
Och det väckte hennes indignation.
– Det är ändå märkvärdigt att de icke kunna fatta, att nederlag och motgångar tyvärr måste verka just så på ett lynne sådant som hans, emedan hans allt för uppdrifna sjelfkänsla alltid skall för honom sjelf söka bortljuga hvarje nederlag.
Han är icke så nykter, som han vill gifva sig sken af.
I går skulle vår gubbe försöka att göra mig svartsjuk.
”I dag skref Axel Lundegård till icke mindre än två fruentömmer,” sade han. – ”Jag vet det; till fröken Kruse och fru Horten,” svarade jag med öfverlägsen kyla.314 Gamla tok!
Han kan inte förstå att det inte skulle röra mig mer än en sten hur många qvinfolk min kamrat kunde hitta på att bli kär i.
Jag tror jag skulle önska att han blefve riktigt grundligt kär i en duktig tös.
Det skulle bestämdt göra honom godt.
Att inte veta af annat än ”köpt kärlek” är hvarken normalt eller nyttigt, en ung menniska bör vara förälskad.
– Nåja, jag vill icke påstå annat än att jag gömmer en dosis egoism under detta resonemang.
Jag är tack vare mitt blödiga sinne så trött och söndersliten af hela den sista tidens omkastningar, att det skulle kännas lugnt och välgörande för mig om han kom till ro i ett riktigt afgjordt och besvaradt tycke.
Det skulle då bli samma förhållande som med Anna Erika: min motvilja för att stå i andra hand skulle göra att mitt intresse slappades.
När jag nu ser den ene efter den andre draga sig undan honom och den suveräna pluraliteten hölja honom med hån, nu får min vänskap för honom en intensitet, som gör att den sargar mig sjelf.
Den behöfde bli utspädd med något.
Det är dock icke sjelfva det tillfälliga hånet, som plågar mig mest.
Nej, det är en hemlig farhåga, hvilken jag icke velat tillstå för mig sjelf, farhågan att allmänna meningen kan ha bedömt honom säkrare än jag, att han kan vara ihåligare än att jag törs se det.
Ja, det är just af detta dolda, aggande tvifvel jag lider så förskräckligt.
Jag lider till den grad att jag hatar min egen trofasthet, – jag menar den själens hederlighet, som gör att den icke utan alldeles bestämda orsaker och bevis undandrager sig sina förbindelser.
Och detta tvifvel om hans personliga värde förorsakar mig samvetsförebråelser, som om jag vore den uslaste, lumpnaste menniska i verlden, bara derför att jag kan hysa det.
Min gamla Anna fick tag i ”gryningen” i går och läste om igen sitt konterfej.
Hon är alldeles ursinnig, säga flickorna.
”Frun har dikterat det, annars kunde han aldrig ha skrifvit det så”315 – Det är inte värdt att jag gör mig några illusioner, detta långsinta, hatfulla temperament glömmer ju aldrig en förolämpning.
Genom att smeka hennes girighet så länge jag sjelf hade godt om penningar, har jag kunnat locka fram någonting som liknade tillgifvenhet, – jag har talat om den (min vana att bemantla min pessimism!), men trott på den har jag aldrig.
Nu, när jag icke längre har penningar, nu lär jag få det hett i mitt dagligbrukshelvete.
I dag kom hon hvarken in och bäddade eller städade åt mig; jag tog saken trankilt och ämnade göra det sjelf, men så kom Hilda och erbjöd sig.
Hon må gerna fortsätta med att ej passa upp mig; jag är så stark nu att jag troligen orkar göra det der sjelf, och då skall jag bara bli ännu mer oberoende än förr.
Icke heller någon frukost satte hon in åt mig, men jag gjorde det sjelf, snyggare och bättre än när hon serverar.
Sedan jag rest till Stockholm kommo Hörs-boarna hit för att hålla ett slags husvisitation; gamla skränfocken Marie, det försläpade lastdjuret Beate och den der lillgamla, förtorkade Mina.316 De röko ut i köket på
Anna och frågade hur vi hushållat, efter det icke fans något, och de skränade öfverljudt om att jag rest till Stockholm med ”halfva förmögenheten”.
Liksom om det funnits någon annan förmögenhet än skryt!
Och liksom om jag inte får arbeta som en träl för mina fattiga styfrar!
Hilma
Ågren arrangerade en gråtscen med Axel häromdagen. – ”Farbror” hade bestämdt sagt något till honom, och när han skulle köras ut, ville inte heller hon bli gående derhemma etc.
– Sanna och hon ha gjort allt de kunnat för att få honom att stanna.
Och måtro gubben är ganska illa ute för dem.
Fasligt hvad Axel har fruntimmerstycke ibland!317
Hörby d. 16 Maj 86.
Jag har läst ”Små smulor” af Gottfrid Peterson.
Han skrifver om En samhällsförbättrare.
Liksom det der allt icke vore sagdt hundra gånger förut!
Skola vi, författare, alltid bråka med vår egen lilla verld, precis som om det icke funnes annat än den!
Hvad bryr hela folket sig om det der!
Det är endast att skrifva för en liten klick.
Det behöfs något annat.
Och så verkar denna ständiga tendens som om hushållerskan tillredde ens mat med sprit, man vämjes dervid.
Dessa berättelser verka skematiskt, omoget.
De lefva icke; de predika.
Och hvad får man af dem?
En bit af författarens glasögon, ingenting mer.
Intet af varmt, lefvande lif med starka pulsar. – ”Lägg din hand på mitt bröst, att jag må känna att du lefver,” skulle jag vilja säga till hvarje konstverk.
Det är sjelfva lifsvärmen jag saknar här.
Och det är just den jag vill känna, – genom kläder och allt.318
Sven Berggren, förlofvad med biskop Flensburgs ena dotter, är 24 år nu och konsistoriiamanuens.
När Westdahl dog, ville biskopen gerna att svärsonen skulle efterträda honom, men han var ännu för ung att få platsen.
Sjögren var den som stod närmast till att få den, men han är förmögen och lat, brydde sig derför icke om att ha den.
Man öfvertalade honom emellertid till att taga emot och behålla den tills Berggren om ett par år skulle ha åldern inne.
Platsen inbringar visst 10,000 kr. årligen.
Konsistoriiammanuensbefattningen lär gifva inemot en 5 à 6000.
På den skall han gifta sig nu i sommar.
Har hyrt en stor våning från den förste April.
Fästmön lär vara omkring 23 år.319
Den 9–12te i denna månaden hade öfversten anordnat tre dagars recognosceringsöfningar härstädes för officerskorpsen. 20 man af musiken med.
Middagskoncert på torget kl. 1–2.
Middag kl. 6 hos öfversten den ena dagen, andra dagen liknande på jernvägshotellet, som fått extra tillstånd till utskänkning för dagen.
Det hela syntes bra likt ett lustparti för officerarne, som gingo här och kråmade sig.
Hos Uno bodde två ryttmästare.
Den ene af dem (Löfvenhjelm) var sjuk af fylle båda nätterna.
Hvad jag hatar dessa statens grannlåtsdjur, hvilka endast tyckas lefva för att göda sina lidelser och sin kropp!
Gubben Ljungberg hade stått i butiken och sett dem gå och paradera på torget.
Längs apoteksväggen sutto fullt med damer för att höra på musiken och beundra guldglittret.
Doktorinnan Åkerman var der, Lisa Schröder, fröknarna Seth, Thedenierna och många fler. – ”Fruntimmerna skulle bara se hur de se ut, så ville de sakeren ta mig inte titta åt dem ens.320 Det är bara bomullsvadd och skräddarefason alltihop,” gnällde gubben i sin förargelse, ”jag har sett sådana der tuppar gå och ta luftbad, och då fick man se hur de sågo ut.
Sakeren ta mig fans det inte mer än en enda som var helskinnad på sin kropp, annars voro de allihop spetälska på ett eller annat vis, smalbenta och eländiga.
Men när de kommo i kläderna sågo de präktiga ut ändå.”
Maria Samsioe hade lånat Adolf Morin ”Erik Grane”.
– ”Läs den,” hade hon sagt – ”och sedan du läst den vill jag tala riktigt med dig.”321 Han läste den. – ”Det är alldeles som jag,” sade han, ”jag har ondt i hufvudet och tryckning för bröstet hvarenda dag.
– Han var alldeles förtviflad.
”Det är rakt omöjligt att vara frisk här på landet,” sade han.
För provisor
Person – den gamle vindbente syndaren – hade han också beklagat sig öfver sin hufvudvärk.
”Res med mig till Malmö,” sade denne, ”och jag ansvarar för att du skall vara frisk när du kommer hem.”
– Maria började förmana honom, ”bara lef ordentligt, du skall se att det mår du bäst af.”
– Det var lätt att säga, men svårt att hålla, tyckte han.
Alla andra karlar bara gjorde narr af honom för hans dygdesamhet, spott och spe i hvarenda vrå, och så illamåendet till; det var nog så godt att lefva dygdigt!
Han är så gammal nu att han skall ut och exercera första årets beväring, följaktligen 21 år.
Marie Louise och Isidor tala fritt om allting sådant.322 Han hade yttrat att om han vore qvinna, ville han aldrig gifta sig, derför att karlarne äro så usla.
En gång när han kom hem från Immeln, der han haft sitt jernvägsarbete, hade han fullt med stora finnar alldeles rundt om på halsen. – ”Usch, hvad är det du har?” hade flickorna sagt till honom.
Han skrattade bara.
”Gumman som passar upp mig vet hvad det är,” sade han, och så måste ämnet läggas å sido.
När de andra gingo ut, sade Marie Louise:
”hvad sade gumman?” ”Hon sade: det här går aldrig an, ingeniören lefver alldeles för ordentligt.” – Marie Louise hade frågat honom, om han trodde det vara alldeles nödvändigt att lefva så som karlar nu göra.
Nej, det trodde han icke vara nödvändigt, om de bara annars lefde ordentligt och måttligt.
Hvar gång jag tänker tillbaka på något sammanträffande med de menniskor jag känt mig dragen till, är det med en förnimmelse af hur mycket jag lemnat osagdt af hvad jag haft på hjertat.
Och jag beklagar då denna tillbakadragenhet – eller rättare fruktan att vanställa mina bästa själsrörelser genom att illa uttrycka dem – hvilken gör att jag tiger vid alla tillfällen, då en annan i mitt ställe skulle känt sig mest uppfordrad att tala.
Om menniskor t. ex. äro oförtjent goda emot mig, om jag känner mig glad öfver ett återseende eller om min strupe sammansnöres vid en förestående skilsmessa, då måste jag tiga, äfven om jag derigenom skulle få utseende af en idiot.
Det är en inrotad vana från min barndom, att genom en sådan tystnad kufva hvarje sinnesrörelse.
Ovanan är så inrotad, att om jag nu ville bryta med den skulle orden helt enkelt svika mig.
Och under allt detta känner jag så pinsamt hvilket intryck af tafatthet min tystnad måste göra.
Till Vårt Land (Privatim.) d. 29 Maj.323
Anmälaren var arg, – det var inte jag.
Tvärtom har jag det hopp, att min skånska godmodighet skall understödja min fasta föresats att hålla mig lugn vid alla hugg – lugn och seg.
Förr eller senare skall jag drifva det derhän, att man måste erkänna det jag står icke blott som ett nummer i ett partis leder (det må nu bära hvad namn det vill), utan att jag verkligen får betraktas som en individ, den der svarar för sig sjelf, och för sig ensam.
(D. 2 Juni 86.)
Om ni visste hur godt jag skrattade åt den högviktiga ton, hvarmed man bemötte mitt ”försvar” för Håkan!
Det var som om det rört ett samhällsproblem – och om en sådan strunt-historia!
Saken är i verkligheten den, att recensenten lika litet kan bevisa omöjligheten för Håkan att ega de goda egenskaper jag sökt advocera åt honom, som jag kan bevisa att han verkligen har dem, ty de ligga helt enkelt utom taflans ram.324 De kunna finnas der, men att de finnas der kan ej bevisas.
Man har bedömt en obetydlig, fast karaktäristisk skiss, efter de fordringar, som kunna ställas på ett större arbete med fullt utförd karaktärsteckning; deri låg det från början orimliga, och derför kunde det hela icke bli annat än spegelfäkteri.
Jag svarade också endast af begär att visa, det jag hellre träder fram ur ledet och tar en tröja stryk för mig ensam, än håller tillgodo med ett rottingsrapp, som är afsedt att räcka till för en hel ”skolas” ryggtaflor.
– Att tala om en skola är väl egentligen en absurditet, så länge det icke fins någon mästare; och inte ha vi väl det!
Ert anbud gladde mig, derför att jag åt realismen – jag menar det enkla, sanna, prunklösa i konsten – vill vinna mark och erkännande.
Att i benämningen realism underförstå pessimism, socialism, materialism etc. är ologiskt och borde rensas bort; deraf att några realister äro pessimister följer ju icke att –
Men det är så solklart, att det är onödigt att spilla ord på.
Hvad mig beträffar, så är jag en den ifrigaste sannings-sträfvare, men jag hatar pessimismen ända ned i grund, och jag ser i socialismen blott en ny form af förtryck.
Detta lika mycket om jag personligen värderar och håller af personer, som förfäkta en socialistisk eller pessimistisk verldsåskådning.
Det är menniskor jag söker, icke åsigter, ty jag är skildrare – icke nationalekonom eller filosof.
I den närmaste framtiden tror jag mig icke om att kunna lemna något bidrag till Vårt Land – så gerna jag dock skulle vilja det – ty de par småbitar jag skrifvit på mellanstunder voro redan i vintras påtingade af julkalendrar och tidskrifter, och jag håller som bäst på med en längre berättelse, eller roman,325 hvilken måste vara färdig innan jag får taga ihop med de små-ämnen, som jag kan ha liggande instuckna mellan de större.
Med mitt arbetssätt går det – trots all flit – ganska långsamt att skrifva.
Men vi ses igen!
Med utmärkt högaktning Ernst Ahlgren.
Hörby d. 4 Juni 86.
Nej, jag lånar dig icke ett öre.
Ernst Ahlgren.326
Jag är liknöjd hvad han svarar eller om han svarar.
Jag har varit såhär sjuk nu så länge och i dag har jag varit sämre.
Jag tycker inte jag har kraft att lefva med både själ och kropp, så långdraget, enformigt, själlöst är mitt lif i fattigdom och bundenhet.
Frihet, det är det enda som kunde göra mig frisk, och pengar, det är friheten för mig.
Allt annat är jag liknöjd för.
Jag ville bort härifrån, till ett rörligt bekymmerslöst lif, men jag kan icke komma.
Frisk och fri!
För den som är bunden skiner ingen sol och sjunga inga fåglar.
Jag önskar jag vore död.
Det är sådant besvär att dö – ligga der, plågas och vänta.
Jag önskar att det vore förbi.
Lugn och känslolöshet, det är hvad jag önskar mig, jag får det kanske aldrig förr än jag är död.327
Jag har varit för uppriktig emot Axel – jag har lagt bort den mask af hårdhet, som är det enda han anser något värdt i den menskliga sammanlefnaden.
Jag har talat om mig sjelf, lagt fram små tankar, sådana som man sjelf blygs öfver.
Jag tror att det öfver hufvud taget är dumt att skrifva bref.
Man skall förstå hvarandra så väl samt kanske också hålla af hvarandra en smula, annars blir det missförstånd för minsta ord.
Se på Margrethe, och så nu på Axel!
Der har jag kommit bort från två som jag tyckte bättre om än om de flesta, och bara derför att jag begagnat orätt brefton emot dem en enda gång.
Till henne skref jag kort och kärft, som han vill ha det, och hon stötte sig på det.
Till honom skref jag ur en vänligare, mjukare ton än vanligt, och det stötte han sig på.
Genast var jag inställsam!
Det var min egen skull.
Min ärlighet är fånig.
Det duger inte att vara uppriktig.
Komedi vilja de ha – alla.
Derför harmar det mig att Axel säger mig fula ting i sitt bref.
Nej, det gör mig bara ondt.
Det är bäst att han säger hvad han tycker.
Jag ville icke ha det annorlunda.
Men jag bör lära mig att spela komedi på nytt.
Annars kan jag icke lefva bland menniskorna.
Jag har fallit i en frestelse.
Frestelsen att mot någon menniska hellre vara uppriktig än grannlaga.
Man måste vara uppmärksam på sig sjelf.
Det är så litet som kan såra.
Tänk på det pinsamma lilla missförståndet med Anna Erika!328 Och sådant kan aldrig gå ur mitt minne.
Det skulle åtminstone fordras åratal för att utplåna ett sådant intryck.
Och så lång tid bryr ingen sig om att vänta: jag är alltid vännen no 2 eller ett slags reservnummer, när intet bättre bjuds.
Och så är jag alldeles för blödig.
Skall det aldrig kunna gå bort!
Och så är jag för godtrogen.
Det fins ett slags ”ridderlighet” hos mig.
Det der är föråldradt.
Jag håller på mina pengar.
Men jag har gifvit af min inre menniska, mer än jag någonsin gjort förr, – af mitt förtroende, af idealismen hos mig, det der som man skall gömma nu, så väl som ett vanställande födelsemärke.
Och det var att ge detta som var så dumt.
Der ser jag sjelf!
Han har vändt sig om och rifvit mig.
Det var dumt, att jag sökte komma in i den gamla tonen efter den der saken med det returnerade brefvet.
Jag skulle skrifvit brefkortsbref och så låtit korrespondansen dö, det var det enda naturliga.
Jag har bemödat mig om att skrifva som förr; det är det som gjort tonen matt och förkonstlad.
Jag trodde det gamla skulle komma igen.
Men det kan det inte.
Inte om det skall komma från mig.
När något har brustit, så har det brustit.
Har jag fått kyla till en menniska, så har jag.
Så är det med Ida.
Det är som om jag såg en annan menniska än förr.
Hon har visat mig sitt ansigte hårdt, rått och hämdgirigt, hon har sprungit och talat om hvad jag låtit undslippa mig i ett ögonblicks stämning.
Hädanefter tror jag henne icke, jag får vakta på mig sjelf, spela komedien.
Och jag vet icke hvilket ögonblick hon vänder sig om och rifver mig, ty jag har redan kastat för mycket för henne, i stämningar, när jag känt henne som en jemnbörding.
Jag saknar Axel.
Nej, jag saknar min egen tro.
Jag ville inbilla mig att han var så mycket annat än han är.
Hå, att han skulle vara duktigare än jag – i karaktären.
Jag har inte velat tro på hans ord om sig sjelf.
Jag har velat tro på något annat bakom.
Han är lik sin far.329
Men låt det nu i Guds namn bli slut med ”tankar”.
Håll dig till fakta, min kära Ernst!
Hvem rör det hvad du tänker, eller hvad som gör dig ondt, eller hvad som gör dig glad!
Fädoktor Falk och notarien Ryding äro präktiga vänner, följas åt i all dryckes och pigsport.
Tillhopa – det är ju snyggt!
En natt hade de suttit och pokulerat på hotellet, sprungo sedan som djur omkring öfver allt och bröto sig till sist in i ett rum, der tvenne pigor hade liggplats.
I blotta linnet måste dessa fly undan, hvar åt sitt håll.330
En natt kommo de vid två-tiden till Schröders under tiden han så länge var gräsenkling.
Schröders ha en stor, stark piga, med sjelfsvåldigt, krusigt hår och en kärnsund kropp med vacker hy.
De ringde på i beräkning att hon skulle öppna, hvilket hon också gjorde.
Handgriplig kurtis.
Men hon värjde sig under hotelser att ropa på bistånd af doktorn, om de icke ville släppa henne lös.
Hon var klädd i blotta linnet och en kjol.
Vid hennes hot afstodo de, men sade sig vilja göra doktorn ett besök.
Fulla voro de.
Schröder sade ingenting då.
Men sedan han fått veta hela sammanhanget har han aldrig kunnat tåla Ryding.
– Det var sant!
När de gingo sin väg, kallade de på pigan, att nu kunde hon komma och stänga.
Men hon gick icke, utan höll i stället utkik efter när de skulle lämna gården.
I en half timma gingo de och lofverade vid dörren, men när hon icke kom, måste de drypa åstad.
Mina Benedictsson är 20 år nu.
Hon har aldrig haft *. 331
Häromdagen, då det var stortvätt i huset, hade Anna i all välvilja ett af sina fruntimmers-rabies-brådske-anfall.
Jag kom gående i trädgården.
Anna hade naturligtvis velat att flickorna skulle hänga ut kläder, men inte kunnat få dem till det.
När jag kom gående fick jag se våra båda drängar sysselsatta med att hänga fruntimmerspersedlar till torknings.
Den gamle såg ut som vanligt, men den unge var hälften skamflat och hälften plågad för skratt.
Den minen måtte Herkules haft, om någon öfverraskat honom vid spinnrocken.
Medan Knut var hemma hände det sig att en handelsexpedit enligt öfverenskommelse med några af herrarne här skickade hit en ”kukelikudam”.
Hon var här två nätter, – var ung, såg bra ut och var väl klädd.
Det var ett fasligt spring efter henne.
Uno och Knut anmodades att komma med.
De undskylde sig med att de voro bortbjudna.
Ena natten hade högqvarteret, der hon tog emot besöken, varit hos Olsson och Winqvist.
Det var visst första natten, ty Olsson hade gjort förbehåll på att få vara den förste.
Signalen för hvarje ny att komma in var att ljuset släcktes och tändes igen.
En qväll hade hon gått ut att promenera, Karl
Torsson hade då i vild ifver kommit farande i sällskap med en annan sådan pojkslyngel och frågat några pigor om de inte sett en så och så klädd dam gå förbi. ”Det måtte väl inte vara någon som känner oss!” hade de hviskat sins emellan innan de frågade.
Pigorna hade sett henne gå ned åt Per Lars; de sade att hon gått upp mot stationen.
Ingar hade berättat allt detta för Mathilda.332
En gång kom Per Jöns’ Jöns tidigt en morgon för att tala med Ekström.
Denne låg.
Men Per Jöns’ Jöns hade naturligtvis varit uppe flere timmar.
”Jaså – ursäkta – ’spektoren är inte riktigt rask, ser jag,” sade Jöns då han kom in i det skumma rummet, som ännu hade gardinerna nere, trots det att solen stod högt på himlen.
’Nej, jag är lite kranker,” svarade ’spektoren, som blygdes att vidgå sin lätja.
Ty han visste hur himmelskriande den skulle varit i Jöns’ ögon.333
Det var lustigt häromdagen att höra på Hilda och Ida Lundegård, då Matti och jag förklarade att det gjorde oss ett särdeles stort behag att betrakta lilla Ågren.334 De blefvo ordentligt indignerade öfver vår brist på smak.
Hon var riktigt ful.
– Ja, men inte kroppen.
Jo, de visste ingen flicka i Hörby, som hade så ful figur som hon.
– Ja, men det fans någonting egendomligt i den, som verkade tilldragande.
– Hvad det skulle vara? anmärkte
Ida spydigt; kanhända hennes runda skuldror, som nästan gjorde henne puckelryggig?
Och så var det gången.
– Som en ankas!
– Ja, men det fans ett släpande, lätjefullt behag i den.
Kunde de inte se det?
– Usch, att man kunde säga någonting sådant.
Funnes det vidrigare åsyn i verlden än en lat menniska.
Nej ännu hade de inte kunnat få för sig hvad det var hos henne – – – .
Som en karl kan bli kär i för en kort tid.
Det var bara det jag påstått från början.
Jag har lärt mig att kunna se med en karls blick, när jag vill.
– Ja, men ändå hade de inte kunnat förstå.
De hade ju visat mig att allt hvad jag fann tilldragande endast vore fult och motbjudande.
– Jag skrattade.
De voro riktigt onda öfver att inte få henne erkänd ful, – genomgående ful.
Hon hade vackra armar och vackert hvitt skinn, men inte mer, sade Hilda.
Ida ville veta om det fans mer.
– Ja, ett slags skönhet, som qvinnorna inte våga ha ögon för.
– De förstodo ingenting, de kacklade som ett helt korus af gamla fröknar.
Och så lät jag ordet falla ner mitt emellan dem.
Sjelfva den hemliga dragningskraften hos hennes starka, mjuka, friska kropp – sinlighet.
”Det är det som skulle komma en karl att bli kär för en kort tid.”
– Ett sakta knot af ogillande efter stridens hetta.
Så är det alltid med qvinnorna.
De vilja inte se.
Ida kan inte tillåta att en Ågren har någon naturens skänk att locka med, något att tilldraga sig en mans blick med: – svartsjuka.
Hilda kan icke tåla det, emedan hon sjelf är ful: – afund.
Ida har stunder af realistisk originalitet.
När hon låter bli sin välsignade falska, upstyltade pathos, kan det komma en egendomligt uttrycksfull nyansering i hennes tal.
Det är något af ett barns omedelbarhet – ett oreflekteradt återgifvande af de yttre sinnenas intryck, hvilka i sin tur framkalla de själsstämningar, som åtföljde sinnesintrycken.
Det sker omedvetet, men med en beundransvärd träffsäkerhet.
Tänk bara på hennes ensamma vandring, den qvällen jag beskrifvit förut i boken!
Och så nu.
– Hon satt och talade om sina barn – ett efter ett, än ett litet bekymmer om en, än ett litet drag af en annan.
Detta är det enda som kan göra henne verkligt sympatisk.
Det grofva, oresonliga liksom smekes bort, när hon talar om dem.
Det kan komma någonting qvinligt intagande i den vanliga klumpighetens plats.
Jag har ofta förvånat mig öfver denna förvandling.
Hade den qvinnan varit medveten till samma grad som hon har till det yttre känsliga sinnen, skulle hon icke nu varit en fånge eller nådehjon i mannens hus.
Hon håller mest af Axel.
Och hon säger det sjelf.
Det kommer någonting helt annat i hennes ton, när hon talar om honom.
Hon talar aldrig så högljudt då.
Och rösten mister sin sträfhet; hela ansigtet utjemnas med ett uttryck af hvila och det kommer någonting varmt i hennes ögon – det är något af qvällsol, inte längre brännande, endast ljus, med långa, glidande dagrar och en sjunkande glans som i vemod.
– Jag känner en aggande,335 trånande saknad, när jag ser henne så, ty då anar jag hur det kunde ha varit att älska sin mor.
En mycket svag aning – men ändå!
Så härom qvällen, när jag kände mig så sjuk, låg jag på soffan.