Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru stor våda det än må kunna bli för Staten, att åt K:s bef:de öfverlemna pröfningsrätten om och när reslransakningar skola hållas, så är dock den vådan långt mindre än den som för allmän rätt. och säkerhet skulle uppkomma, i fall, vid lagstiftningen, de grundsatser skulle införas, som hos komiterade här gjort sig gällande.
Att reslransakningar medföra besvär för Statens embets- och tjenstemän så väl som för den skaltskyldige är obestridligt; men kunna komiterade uppgifva något slags arbete, som icke medför något besvär, relativt till arbetets beskaffenhet?
Och bör väl det besvär, hvarom här är ifråga, ställas i jemnbredd med eller anses förtjent af mera afseende än den vigt, som derpå ligger, alt undersöka i tid, hvilka orsaker, som vållat, att Statens intrader icke på bestämda terminer ingått och blifvit redovisade?
Man i 08 Den 2 Augusti. synes’härvid föga vilja besinna, alt hvarje ulskyldsbelopp, sora af uppbördsmannen lillgripes och förskingras, verkar till minskning i Statens påräknade inkomster, hvilken brist de skattdragande sedan måste fylla, och alt således Statens pligt i första rummel är den, att ögonblickligen följa uppbördsmannen på spåren, genom alla de medel som dagligen stå till buds, äfven om omak derigenom skulle tillskyndas dels några embets- och tjenstemän, hvilka derföre hafva ersättning genom den aflöning de åtnjuta, dels de skattskyldige, hvilkas sannskyldiga lätt och bästa, man derigenom söker iakttaga och befrämja.
Att restransakningar sällan uppfylla det åsyftade ändamålet, år en uppgift, som strider emot verkliga förhållandet.
Fastheldre har erfarenheten, med högst fä undantag, bevittnat, att just dessa förrättningar utgjort det enda säkra medlet, att uppdaga och med fullständighet utreda de svek och bedrägerier, sora vid uppbördens handhafvande understundom blifvit föröfvade.
Deras o v i 1 - korliga verkställande i ett visst af lagstiftaren på förhand stadgadt fall är alltså från denna synpunkt betraktadt, både nyttigt och nödigt; och för den redlige uppbördsmannen, som vet att han, så vida hans uppbördsrester öfverstiga ett visst belopp, är underkastad förödmjukelsen af en restransakning, utan att det står i K:s befules makt, att honom derifrån befria, då lagbudet är tydligt och bestämdt och icke beror på K:s beftdes godtycke att tillämpa, innefattar en kraftig väckelse, att med yttersta nit och drift fullgöra sina pligler, och med den fullständighet för sig göra redo, att ingen skälig anledn. förekommer till en sådan undersökning om hans uppbördsställning, sora restransakningen innebär.
Att genom upphäfvande af 1794 års författning vilja återföra föreskrifterne om restransakningens hällande till deras ursprungliga skick, synes utmärka, det man ansett fordna lagstiftare hafva saknat skäl för hvad de i detta hänseende tillgjorl och sålunda gått tillväga med föga betänksamhet.
Detta bevisar blott, att man icke tagit sig tillräcklig lid att närmare undersöka förhållandet, kanske hade omdömet dä blifvit annorlunda.
Jagskall i den saken gå komiterade tillhanda med några upplysningar.
När, efter den s. k. frihetstidens slut, ordning och reda började ånyo införas i alla grenar af statsförvaltningen, så fästade de oerhörda rester och balancer, som dä funnos uti den allmänna kronouppbörden, icke minst Regeringens uppmärksamhet.
Tid efter annan fick kammar-colltm emottaga Konunga-bref med skärpta föreskrifter angtde uppbördens handhafvande, och jag erinrar mig huruledes uti ett af dem, dateradt d. 16 Dec. 1784, det slutligen heter, sedan både då och förut stadgade utvägar för en nödig tillsyn blifvit uppräknade, att utom dem K:s hef:de hade den af restransakningarne, med det märkliga tillägg alt de gåfva den pålitligaste upplysning, hvarföre det uttryckligen förordnades, alt de alltid vid minsta tecken till oordentlighet, borde af K:s befide anställas.
Men som detta tecken till oordentlighet berodde på K:s bef:des pröfning och föreskriften således var obestämd, så att den kunde af landshm efter godtycke fullgöras el - Den 2 A ugust!. 100 ler icke, så blef följden den, att inså reslransakningar höl los, alt föga bättre reda än förut inträdde i uppbördsförvaltningen, samt att restantier och uppbördsbalancer snarare till- än afloge.
Kantmar-colkm, som insåg nödvändigheten, att kraftigare än sorn skett söka hämma delta onda, föreslog derföre, uti sin und. berättelse af d. 12 Juni 1793 om 1791 års kronouppbörd, bland andra föreskrifter äfven den om restransakningens ofelbara verkställande när reslantierne inom ett fögderi uppgingo till 500 r:dr, hvilka föreskrifter, som af K.
M. gillades och genom kammar-colhi åberopade cirkulärbref kungjordes, hade den välgörande verkan, att den länge saknade ordningen uti allmänna kronouppbörden småningom återkom och slutligen bragtes på den lyckliga ståndpunkt, hvarpå den ännu i dag sig belinner.
Om tilläfventyrs det skulle hafva ingått i komiterades öfvertygelse, alt under den lid af mer än ett halft sekel, som, sedan författningen utkom, ingen landsh. varit föremål för dess tillämpning, och att delta jemväl skulle styrka att bestämmelsen af det restanliebelopp, som ofelbart påkallade restransakning* hållande är öfverflödigt, så ligger jemväl häruti ett misstag; och jag är äfven i tillfälle, att med bevis härom gå komiterade tillhanda.
Det hände sig nemi. i början af detta århundrade, alt en kronofogde i Halland, vid namn Bagger, iråkade en ganska betydlig balance, den han, såsom vanligen inträffar vid dylika fall, icke lill fulla beloppet kunde återgälda.
För bristen anställde adv.fiskalen i kammar-rätten ersättningstalan emot Baggets uppbördskontrollanter och bland dem dåvartde landsbro Baron Gyllenstjerna.
Det fördes då denne sistnämnde hufvudsakligen till last, att, fastän reslantierne inom fögderiet hade öfverstigit 500 r:dr, han likväl, Ivertemot uttryckliga föreskriften i kammar-colhi oflanämnde cirkulärbref d. 2 April 1794, uraktlåtit att restransakning förrätta, och just på denna grund blef Frih.
Gyllenstjerna slutligen dömd alt ersätta balancen, hvilken dom också gick i verkställighet.
— Hvad som en gång handt kan återigen inträffa, ty det är en villfarelse alt tro, det menniskorna nu äro bättre än fordom.
Vill man återgå lill del gamla i form, hvarpå erfarenheten längesedan salt oduglighetens prägel, sä torde snart nog del gamla af sig sjelf återkomma i sak, Staten och de skattdragande till ringa båtnad.
Jag afstyrker den föreslagne förändringen, emedan den, enl. de historiska bevis jag nu framlagt, tvertemot komiterades försäkran, ofelbart skulle vara förenad med stor våda för Staten, hvaremot jag ej skulle funnit något alt erinra deremot, om komiterade och Disk. föreslagit resianliesumraans förändring till 1333 r:dr 16 sk., såsom, efter nu gällande myntfot, motsvarande det värde i silfver, som 500 r:dr innehade vid den lid författningen utfärdades, och hvarigenom del förhållande emellan restantiebeloppet och fögderi-uppbörden blifvit återstäldt, hvilket lagstiftaren ursprungligen antagit och fastställt.
Det är ordet ”ovilkorliga,” hvilket här slår med kursiv stil, som är föreslaget att borttagas.
Ilo ben 2 Augusti.
Deruti instämmer jag helt och hållet, derföre att man icke onödigtvis hör göra de skallskyldige besvär och kostnad med resor och bråk med deras debetsedlar, dessa kostnader och denna gagnlösa lidsöda skulle mången gång förde skaltskyldige sammanlagd blifva en större förlust, än dessa 500 r:dr.
Jag vill omnämna, att jag gjort två sådana fruktlösa reslransakningar.
Det är t. ex. en handlande, lill hvilken allmogen vanligen förer sina varor och mottager med förbindelse att dem vid skatteköpet betala, men lian kommer på obestånd då tid derföre inträffar.
En annan gång har en allmän missvext inträffat, som påtagligen satt en stor del af hemmansbrukarne utur ständ att sina skatter till fullo utgöra o. s. v. Jag vill dock icke begära en förhöjning i denna för restransakningars verkställande bestämda summa af 500 r:dr, eller att K:s bef:de skulle vara befriad ifrån att anställa en restransakning för ett mindre belopp, om verklig anledn. dertill förefinnes, utan ait i fall balancen uppgår till 500 r:dr, men K:s bef:de finner saken nöjaktigt förklarad framställning göras att få den underlåten emedan de och de förhållandena visa sig, som bestyrka att intet underslef eller uraktlåtenhet af uppbördsmannen till balancen äro vållande.
Jag gillar således att ordet ovilkorligen borttages, men med det dervid fästade vilkor jag nu föreslagit.
Om Hr von Hohenhausen finner sig lugnad deraf, att författningen blott undergår den förändringen, att ordet ”ovilkorligen” derifrån uteslutes, sä vill jag visserligen icke sådant bestrida; ty då i allt fall orden: ”när restanlierna i något fögderi uppgå till 500 r:dr, etc.” slå qvar, så beklagar jag den landsh., som, i händelse balance yppas, icke hade ställt sig författningen till efterrättelse.
Ordet ”ovilkorligen” gjorde i det fallet ingenting till saken; ty författningen påbjuder lika bestämdt, att restransakning skall vid det ofvanberörde restantie-beloppet hällas.
Jag anser emedlertid denna författning i dess nuvar:de skick ingalunda för Hrr landsh:r medföra någon våda.
Erfarenheten må säga dem, huruvida den, som har sig uppdraget, att åtala bristande eller uraktlåtne uppbördskontroller, någonsin besvärat dem med anmärkn.-r äfven vid de tillfällen dä resterne vida öfverstigit 500 r:dr, med mindre än att misstanka om balance hos uppbördsmannen varit för handen; ty det ligger klart i sakens natur, att om resterna fullständigt och på lagligt sätt äro verificerade, så göres af restransakning ej något behof.
Och ingen åklagare med eftertanka och urskiljning, tillåter sig då alt uppträda med anklagelse emot en landsh., för det han ej låtit anställa en utredning, som i sjelfva verket ledt till ingen nytta.
Men stadgandet bör qvarstå för den möjliga händelse att en landsh. kan vara nog försumlig, att icke med den uppmärksamhet följa uppbördsförvaltningen, som utgör en af hans vigtigaste embetspligter.
Den 2 Augusti. lil Hr von Hohenhausen:
Jag skall icke trötta R. o. Ad. med att anställa en disputationsakt med Hr Printzensköld, men som det vore möjligt, att de, som förde proh, hafva uppfattat mitt yttrande på samma sätt som han, så vill jag ytterligare nämna några ord, till utvecklande af min mening.
Då Hr Printzensköld gerna medgaf mitt yrkande, att ordet ”ovilkorlig” togs bort emedan författningen ändock blef alldeles sådan den var förut, sä förglömde han, att jag tillika föreslog det vilkor dervid, alt vid slika tillfällen K:s bef:de borde göra en hemställan till K. kammar-colhm om befrielse ifrån åiiggandet att verkställa restransakningen pä uppgifna skäl.
Detta vill jag naturligtvis hafva infördt, och dä blir icke författningen sådan den förut varit.
Det är derpå jag velat fästa uppmärksamheten.
När det påtagligen sig så förhåller som uppgifves, så riskera öfver-autoriteten ingenting dervid, att saken bifalla; men alt utan sådan tillstädjelse saken underlåta, är sä myckel mera orätt som landshm skall vaka öfver författningars efterlefnad, och hvar och en inom länet vet att restransakning skall göras, när vid den summariska räkningen balancen i något fögderi uppgått till 500 r:dr.
Detta förklarande mätte nu vara tillräckligt, för att förtydliga hvad jag menat och den rättelse jag begärt, emedan jag ansett den behöflig.
Långt ifrån alt utgöra en våda för en landsh., anser jag den gamla författningen utgöra grunden för hans lugn.
Gestämda föreskrifter äro alltid bättre, än de obestämda.
När nu hvar och en redo-skyldig sett, att så snart reslantierna uppgått till 500 r:dr b:co, så blir restransakning anställd, sä är lian mycket angelägnare om att hafva sina papper i ordning, än om han visste, att undseendet berodde på en landsh., som ofta af godhet kunde vilja förbise förhållandet.
Hvad rester angar, så afses dermed icke här något annat, än hvad som är overificeradt.
Att bevisa, alt allt, som är verificeradt, verkligen är utestående, är icke meningen.
Redogörarens propriebalance utgöres af hvad han icke verilicerat.
Jag instämmer i Hr Printzenskölds yttranden om den hittills bestående författningen.
5S:rfe punkten.
Uti denna punkt har Utsk., i öfverensstämmelse med komiterades förslag, hemställt om en alldeles fullständig förändring af kronouppbördsräkenskaperna.
Om icke mitt minne felar, så har under en föreg:de tid fråga om en sådan förändring i ungefär samma syftning som nu blifvit väckt, öfver hvilken fråga vederbönde embetsverk och deribland äfven kammarrätten blifvit hörda.
Om vidare icke mitt minne felar, sä vill jag minnas att vid frågans behandling inom sistnämnde embetsverk, pluraliteten derstädes ansett förändringen hvarken vara verkställbar eller nyttig för Staten, hvaremot 2:ne ledamöter voro af skiljaktig mening, alldeles lika med den, som uti förslaget nu igenflnnes.
Man kan sålunda icke antaga att hvarken K:s 112 Den 2 Augusti. bef:de, hvilka saken rörer så nära, ej heller öfrige embetsmyndigheler, sora äfven jemväl i dylika ämnen höra hafva något att säga, blifvit hörda öfver förslaget och lemnats alt i anledn. deraf sig yttra.
Jag anser likväl en sådan åtgärd hafva af behofvet högt varit påkallad.
Man vill här sälta landsboken i conformité med rikshufvndboken, icke dervid besinnande att största delen af kronans uppbörd för det år räkenskapen omfattar, derigenom kommer att iilhalanceras, för att sedan på särskild förteckning redovisas.
Jag känner nogsamt det besynnerliga förhållande som med rikshufvndboken är för handen, att hela uppbörden för det år denna bok omfattar är deruti upptagen såsom utg:de balance, hvilket är oundvikligt derföre, att denna räkenskap afslutas efter kalenderår; men derföre att i rikshufvudboken en sådan besynnerlighet äger rom, bör man väl icke införa desamma i landsräkenskaperna.
Tvertom syes det mig hafva varit vida bättre, om komiterade afgifvit förslag till en förändring af rikshufvudboken, hvarigenom den kommit att instämma med landsboksräkenskapen.
Vidare hafva komilerade och Utsk. föreslagit att öfver bötesmedlen borde upprättas särskildta redogörelser, ifrån hvilka, till debitering i kronoräkenskapen, endast skulle öfverföras verkligen influtne medel, som utgöra föremål för leverering lill ränteriet.—
När man för redogörelse-förenklingens skull, icke dragit i betänkande, att föreslå bortskänkande åt de skattskyldiga af flere slags inkomster, ehuru för dessas uppbörd och redovisning endast erfordras några få korta anteckningar i räkenskaperne, så må det billigt väcka förundran, att man nu funnit denna förenkling icke vara af större vigt eller behof, än att man vill tillöka dessa räkenskaper med en särskild redogörelse öfver en af Statens ordinarie inkomsttitlar, och dertill genom öfverföringar från den sednare lill de förre, tillintetgöra den enkelhet som just i nuvarande redovisningssätt företinnes, samt försvära såmedelst den revisionskonlroll, som man väl snarare borde vara angelägen om att underlätta.
Att för öfrigt alla böter och sakören egentligen tillhöra Staten, lärer väl svårligen kunna bestridas, ehuru Staten af dem till viss del öfverlålit sin rätt på andra, och då tyckes det ligga temmeligen klart i sakens natur, att bötesraedlen höra oafkortade inflyta i den räkenskap som omfattar Statens intrader, och det så mycket heldre, som uppbördsmannen är underkastad lika redovisningsansvar för alla bötesandelar, hvilken eller hvilka de också må tillhöra, hvarföre ock saköreslängderne alltid skola såsom verifikation för debiteringen räkenskaperne biläggas.
Jag anser att man alltid bör rådfråga erfarenheten, då man vill organisera.
Då räkenskaper, som nu skola föras öfver utskylderna, hvilka icke kunna betalas förr, än hvar och en får tillfälle att sälja af den äring, som året inbragt, icke heller kunna förr afslutas, än detsamma tilländalupit, så instäm - Den 2 Augusti. 113 .stämmer jag med Hr Printzensköld rör:de alla de förändringar han föreslagit.
Mine Hrr! när räkenskapen öfver ett helt län med fyra städer, tre regementen och 9 fögderier, bergs-fögderierne inberäknade, för ett helt år kan rymmas på den här lilla lappen, af 6 tums qvadrat, med så mycken reda, att jag föga tror, att man kan önska mera i den vägen som kan leda till ytterligare förenkling, och då det är förenkling, som afses med alla nu före slagna förändringar, så instämmer jag med Hr Printzensköld, såsom jag nyss sade.
Jag kan icke med Hr Printzensköld (inna, alt kammar-rätten varit förbigången i detta mål.
Han har sjelf omförmält, att kammar-rätten derom yttrat sig, fastän några ledamöter varit af olika tankar.
Sådant kan inträffa när som helst, äfven om ett nytt utlät, skulle infordras.
Samtlige landsh.-r, kammar-colbm, stats- och riksg:s-kont:n hafva ytt rat sig.
Då vet jag icke hvilket embetsverk, som ytterligare skalle utlåta sig om saken.
Hvad förslaget beträffar, så får jag nämna, att jag var en af de 2:ne ledamöter i kammar-rätten, som gillade hvad Hr Printzensköld nn klandrat.
Om det förslag som blifvit framsläldt och som utgör två ledamöters i kammar-rätten särskilda mening, icke vore fullkomligt nytt, så skulle jag medgifva riktigheten af Hr von Hartmansdorffs anmärkn., att embetsverken blifvit hörda deröfver; men då nu så är förhållandet och således ingen annan än kammar-rättens ifrågavar:de 2:ne ledamöter samt komiterade har deraf haft del och känner dess innehåll, så står min uppgift fast, att vederbör:de, som saken närmast rörer, icke öfver densamma blifvit hörda. 59:dc punkten.
Uti denna punkt, om hvilken samma anmärkn. gäller som ang:de alla de öfrige, att vederborde embetsmyndigheter ej blifvit hörde, är föreslaget, dels att den ansvarighet, som landsboksredogörare, enl. nu gällande författningar, varit underkastade i tio år från det räkenskaperne till kammar-rätten inkommit, skulle till allenast 3 år bestämmas, dels ock att 24 § af kammar-rättens instruktion, enl. hvilken anmärkningsmål skola hos kammar-rätten vara pröfvade inom 2 år från det reservationskrafvet blifvit hos den skattskyldige anställd!, skulle erhålla det tillägg, att kammar-rättens utslag i dylika mål skulle inom 3 år efter nämnde kraf delgifvas den skattskyldige vid äfventyr, att verkan af reservationskrafvet eljest förfölle.
Hvad nu den första frågan beträffar, så synes inskränkningen i redogörarens ansvarighet för räkenskapsfel ifrån 10 till allenast 3 år vara rätt ansenlig och ökar antalet af de mångfalldiga bevis, som igenfiunes uti både komiterades och Utsk:s be 8 H. 8 114 Den 2 Augusti. tank., på den ringa vård man egnat åt Statens eller det allmännas rätt, under det man åt personligheterne upptånkt och föreslagit alla möjliga fördelar, med ett ord sökt att i allt och framför allt göra personlighets-principen gällande.
Någon rättsgrund för preskription finnes icke.
Den kan således icke åberopas hvarken för hvad som är eller för hvad som föreslås.
Men hvar ligger billighetsgrunden att med ett penndrag beröfva Staten icke mindre än 7 år och således öfver två tredjedelar af den lid, den hittills ägt, att kunna ställa sina uppbördsman till ansvar för de räkenskapsfel, som af dem blifvit begångne.
Man säger väl, att denna ansvarstid bör göras lika med den som gäller emellan Staten och den skattskyldige, i afseende på denne sednares kronoutskylder, men hvar finnes billighetsgrnnden för en sådan jemförelse?
Kan man väl med fog eller från någon synpunkt påslå, att Statens tjenstemän stå till Staten i samma förhållande som den enskilde?
Denne sednare har i förevar :de fall ingen annan förbindelse, än att till Staten erlägga de bidrag, som, enl. gällande författningar honom påföras.
Sker detta alldeles icke eller sker det oriktigt, så ligger felet hos Statens organer, utan att de enskilde dermed har något att skaffa, och det ligger då en billighet uti, att i detta hänseende den enskilde icke med efterräkningar för en längre tid besväras, och reciprocitetslagen bjuder äfven då att i omvändt förhållande, Staten emot den enskilde njuter samma förmån tillgodo.
Tjenstemannen är åter tillsatt, att bevaka och iakttaga Statens rätt.
Hans värf är icke tillfälligt eller till någon viss lid begränsadt.
Det fortgår oafbrutet så länge han tjensleplatsen innehar.
De redogörelser han ärligen atlemnar äro egentligen ingenting annat än delar af den allmänna räkning, som han, dä han upphör med sitt värf, såsom Statens ombud eller Statens organ, skulle, lika med den enskildes ombudsman eller förvaltare, vara förbunden att afgifva.
När nu denne, den enskildes förvaltare eller ombudsman, enl.
Sveriges allmänna lag, står, under hela den tid hans befattning räcker, delta må vara huru länge som helsi, för densamma i ansvar inför sin hufvudman, utan att detta ansvar, ehvad han årligen för sig gjort redo eller icke, förr är praescriberadt, än sedan han från sysslan blef skiljd; så faller sig häraf tydligt och klart, att Staten å sin sida i sjelfva verket icke kan emot sitt ombud äga rättigheter, som äro af sämre natur.
Men Staten har redan, frivilligt gjort en inskräkning i denna sin rätt, genom den försäkran som den gifvit sina redogörare om en lika prmscription som gäller för fordringar enskildte emellan, eller emellan enskilde och Staten, att nemi. vara fria från alla efterräkningar för de räkenskapsfel som i deras redogörelser möjligen förefinnes, sedan 10 år förflutit från det redogörelsen inkom till granskning å behörig ort.
Sålunda står till Staten dennes redogörare i vida fördelaktigare förhållande än den enskilde redogöraren till sin hufvudman; och ändå vill man öka denna fördel ända derhän, att ansvarstiden skall till 3 år förminskas!
Med sådana grundsatser, ser det ut som Staten snart skulle helt och hål - De n 2 Augusti. 115 let gifvas till spillo för individernes skull; samt omsider afklädas alla de rättigheter man eljest ansett den hafva af nöden för att kunna, likmätigt sitt ändamål, vaka öfver det helas bestånd och förkofran.
Att grundsatser af denna beskaffenhet äfven framkallat det förslag, som åsyftar alt prsescribera verkan af kammar-rättens utslag i anmärkningsmål, synas mig sannolikt.
För upphofsmannen till detta förslag kan det icke vara obekant, att de s. k. landsboks-anmärkmue äro af en i hög grad vidlyftig och ej sällan invecklad beskaffenhet: alt denna sistnämnde deras egenskap ofta föranleder till tlerfalldiga skriftvexlingar, som fordra tid och omgång, så att slutliga pröfningeu af en anmärknings-akt nästan aldrig hinner företagas och fullbordas förr än kort innan 2 år ifrån reservationskrafvet lnpit tillända; och det har händt, att en sådan pröfning icke ens inom den tiden hunnit ske, så att till Statens skada anmärkmne emot de skattskyldige förlorat sin gällande kraft, utan att giltiga skål varit för handen, och att utkräfva ersättning för denna skada af andra: all ifrågavande anmärkniugs-akter ofta, ja nästan alltid innefatta åtal emot så många särskildte redogörare, att 15 till 20 särskilda utslag i hvarje mål måste expedieras: att för uppsättning af dessa utslag, som ofta äro ganska vidlyftiga, fordras icke blott tid utan uppmärksamhet, så vida expeditionerne skola blifva riktiga och fullständiga: att expeditionshafvanden, som jemväl har uppsätlningsskyldigheten af expeditioner uti andra mål icke är berättigad alt låta detta arbete ligga nere för landsboksulslagens skull, utan måste dela sin verksamhet så, att det ena arbetet fortgår lika väl som det andra: att när uppsättningen skett, dessa utslag måste inför kammar-rätten justeras: alt derefter s. k. inneliggande exemplar af dem skola utskrifvas för att förses med underskrift af de ledamöter, som deltagit i besluten: att derefter de utgående exemplaren skola utskrifvas, collationeras samt med underskrift förses: och slutligen att skrifvelse skall uppsättas, justeras och underskrifvas, för att åtfölja de sålunda fullfärdiga utslagen, dä de till K:s bef:de öfversändas.