Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty småningom öfverflyttade han på detta barn, afladt af hans ungdoms brinnande, lidelsefulla och svärmiskt melankoliska kärlek, buret under dess moders hemliga, alltid vakna fruktan, födt i skamfull ångest och smärta, all sin hopplösa kärlek till hustrun, hvilken han märkte dag för dag mer och mer gled från honom.
Han hade törstat efter att ega en menniska, – detta lilla barn med sina stora, frågande, underligt bedröfvade ögon, sin lilla lena, doftande nacke, sina små späda, buttiga händer, som släpte allt, hvad de fingo tag i, och alltid hjelplöst famlade efter stöd, – hon var hans nu, och han lofvade sig sjelf, att hon alltid skulle tillhöra honom.
Han studerade henne med intensivt, nästan vördnadsfullt intresse, och han inbillade sig märka, hur hon redan liknade honom sjelf och hans slägt – ända från den starka hakan med gropen i, de ljusa grågröna ögonen, som plötsligt kunde bli svarta, och de mörka, bågiga ögonbrynen, ända till den häftiga, nervösa ifver, hvarmed hon bemäktigade sig en sak, och den skälfvande otålighet, hvarmed hon fordrade att få just det hon en gång föresatt sig att ha, utan att någonsin låta trösta eller muta sig med något annat.
Men hon hade modrens röda hår, blott mörkare i färgen – hennes hvita, mjuka hud och lilla öppna mun: och, när hon blef äldre, fick hon alldeles samma blick i ögonen – öppen, kylig och mörk, med en gåtfull gäckande öppenhet, som ingenting sade.
När hon skulle börja att läsa, var det fadren sjelf, som undervisade henne.
Hon stod vid hans skrifbord och stafvade ihop de stora bokstäfverna i A-B-C-boken, medan han satt bredvid och pekade för henne med blyertspennan, rättade henne tålmodigt, när hon gång på gång tog miste på b och p och nödvändigt ville ha ba till att säga ab.
När så lektionen var slut, och tuppen hade “värpt“ en eller annan småsak – det var en mycket beskedlig tupp, som alltid värpte, antingen Alice kunde eller ej – var hon icke till att förmå att gå in i barnkammaren igen, utan blef envist stående vid fadrens stol med de små bara armarna på hans knä, och med eftertänksam, snusförnuftig min pratade hon om för honom allt det, som händt henne, medan han var på kontoret.
Om att Evas docka med vaxhufvudet hade blifvit alldeles grå på kinderna, då de i morgse ville tvätta henne med svamp, och att hon i förmiddags mött de små prinsarne på Norrbro, när hon var ute med mamma.
“Och de hade en liten vagn, vet pappa, med små, små hästar för – alldeles som prinsessan i bilderboken, vet pappa – – – “
Och hon pratade vidare i ett kör, frågade utan att vänta på svar, och bemödade sig med barnslig behagsjuka att göra det hon talade om så vigtigt och intressant som möjligt.
Var det fråga om att beteckna något mått eller värde, ville hon alltid åskådliggöra det; och – med hufvudet på sned, mycket allvarlig – mätte hon med pekfingrarne omsorgsfullt ut ett stycke, så stort det skulle vara, på fadrens knä. “Så mycket – eller så.
Kanske litet mindre – så.“
Hon var nu sex år, och hennes röda hår mörknade för hvart år till rödbrunt.
Hon bar det i nät, struket tillbaka från pannan medelst en halfcirkelformig kam, som höll framhåret ända ned mot öronen klämdt fast jäms med hjessan och såg ut som ett utbrutet svart band.
Den storrutiga klädningen i skotska färger hade fyrkantig ringning, motveck på bröstet och knäptes längs ryggraden med fördolda knappar; om lifvet var der bälte med kokardrosett, och nere på kjolen sutto två svarta sammetsborder, den ena en tum öfver den andra.
Ibland fick Alice följa med pappa, när han om eftermiddagen gick sin skymningstur, – öfver Norrbro och Gustaf Adolfs torg, in på Regeringsgatan, der lyktorna redan voro tända och der höga butiksfönster hos Lejas reste sig i rad bredvid hvarandra, med ljus öfver skiftande, draperade sidentyger, mattor uppstaplade i rullar, och leksaker och smycken, som lågo ordnade i terrass.
Han gick långsamt flanerande, utan att någonsin stanna eller vända sig om, och hon trippade troget bredvid honom med sin hand i hans, sin lilla muff i en snodd kring halsen, löst dinglande ofvanpå kappan, och de små kortskaftade lastingskängorna i blanka galoscher.
När de kommo hem – de bodde på Skeppsbron – satt modren ännu i skymningen vid brasan, vanligen var der någon främmande herre hos henne.
Fadren brukade bara stanna ett ögonblick, säga ett par ord – en slags ursäkt – och gick så strax in i sitt eget arbetsrum.
En sådan kväll, när de kommo hem – Alice var väl då sju år – hände der något, som sedan af alla minnen från hennes första barndom kom att stå mest tydligt för henne, – så redigt och klart mindes hon det, att hon tyckte det liksom nästan började hennes lif.
Jungfrun, som annars brukade hjelpa henne, var icke till hands, och hon stannade derför längre än vanligt ute i tamburen för att taga af sig galoscherna, som klämde och voro krångliga att få af.
Hon satt just på hyllan under kappräcket, med ena benet öfver det andra, och bände af alla krafter i kautschuk’en, då plötsligt – mycket hastigt – en främmande herre kom ut från salongen, ryckte sin ytterrock ned från hängaren, och gick, utan att så mycket som säga “god afton Alice“, fastän han nog såg henne.
På samma gång, som han smäckte dörren i, hörde hon fadren och modren tala häftigt och högt derinne i salongen.
“Hvarför gör du nu detta emot mig, Cécile?
Hvarför? – – – “ hörde hon fadrens röst, darrande, vredgad, besynnerligt kväfd.
Hon satt ett ögonblick och lyssnade, – förskrämd, med stora, öppna ögon.
Så hörde hon modren snyfta – och instinktmässigt, genast, stack hon fingrarne i öronen för att slippa höra mera, och satt der stilla som en råtta under kapporna, utan att våga röra sig eller gå sin väg, af fruktan att man skulle höra henne och veta, att hon hade varit der, darrande af ångest för något hon ej begrep.
När Alice blef litet äldre kom hon i skola tillsammans med sina kusiner, flickorna v.
Saxe.
Då var det om somrarne ute på Vårnäs hon och fadren hade sina bästa stunder.
Hvar morgon väckte han henne klockan sju och tog henne med sig på promenad i skogen.
Skogen – ja, det var deras litet anspråksfulla smeknamn på denna ouppodlade vildmark med hela fält af enesnår, af magert ljungbevuxna, gråstensfylda svedjeland i träde, och sumpiga kärr, grönskande, yppiga, med gungande tufvor af fuktig mossa, stenar med blåbärs- och lingonris och klisterblanka, mörka albuskar – allt mellan vida sträckor af oregelbunden, sjelfsådd blandskog af barr och björk.
Sinsemellan kallade det de alltsammans “Amerika“, och när de gingo der om morgnarne, hade Alice hittat på att de skulle leka “Cortez och Pizarro“ – dem hade hon läst om i skolan sista terminen.
Det gick så till att de delade skogen i två delar – på båda sidor om det stora kärret, som förestälde Caraibiska hafvet med en smal öfvergång af oregelbundet nedsänkta gråstenar till Panamanäset – och så företogo de “upptäcktsresor“ i hvar sin del.
Pizarro upptäckte nästan aldrig någonting
– Alice misstänkte honom starkt för att bara “gå och drifva“ – men Cortez var så mycket ifrigare på sitt område.
Hade hon der lyckats att finna något nytt – en bra hviloplats de icke känt till förut, ett rikt smultronställe, ett “stiligt
Indiansnår“ eller en ny utsigt från en kulle, så kunde hon aldrig berga sig, förr än hon fått visa det för sin medresande.
Och så kom hon springande ned för den sluttande, trånga stigen mellan enbuskarne, som alltid sträfvade att växa ihop, – ned till kärret, som förestälde Caraibiska hafvet; balancerade så vidare på de spetsiga, mossiga stenarne, sökande med tåspetsen efter fotfäste, skuttande från den ena till den andra med sina långa ben, armarne utifrån kroppen med utspretande fingrar, hatten hängande på ryggen med kautschuksnodden fastsurrad kring en knapp i klädningslifvet.
Hon var nu lång och rank och mager, med solbränd, fräknig hy och en elastisk smidighet i alla rörelser, som påminde om ungt vides böjliga seghet.
Hon tyckte, hon redan kände skogen i hvar vrå och krok, och ändå fann hon alltid något nytt.
Det var, som om synkretsen blef vidare och vidare ju längre hon såg och blef vid att se. T. ex. när hon låg på rygg i ljungen med armarne under hufvudet och bara stirrade upp mot himlen – den blef så blå, så blå under hennes blick, ljust klarblå, rent genomskinlig, det var som om hon aldrig hade sett blå färg förr.
Och öfver hennes hufvud gick der hvita skyar – somliga lätta, matta, som andedrägt på spegelglas, andra fasta, glänsande och mjölkhvita som klufna äkta perlor eller som svandun öfver blankt silfver.
Och när hon började se på det gröna, så var det med det liksom med det blå.
Det var tusen nyanser i en enda färg.
Från grönt så mörkt, att det gick öfver till blåviolett, till grönt så ljust, så obestämdt gulaktigt, som vårlökens gula blommor, innan de ännu äro utslagna.
Der var de torra, brunbrända furorna, orörliga bakom gräsgröna, spetsiga grantoppar, och fina, mjukt vajande hängbjörkar med hvita stammar och glänsande, darrande löf på långa, smala stjelkar.
Och der var almarnes ludna, damgrå gröna, och asparnes mörka, evigt skiftande, skälfvande blankgröna, och midt inne i skogen, fristående i ljusningen, var der en ung lind med hängande blonda blommor – gulgrönt hvitaktiga, som gullvifvans långa blomfoder.
Den linden kallade
Alice för “Erik den fjortonde“, ty det var hennes älsklingskung.
Hon var tolf år och läste ännu Mellins historiska berättelser, “Märkvärdiga skeppsbrott“ och “Robinson Crusoe“.
Cécile talade alltid franska med barnen.
Det bidrog mycket att aflägsna dem ifrån henne, ty de små uttryckte sig naturligtvis blott tvunget och i fraser på det främmande språket.
Dessutom förödmjukade det Alice, ty det var ju en ständig påminnelse om modrens “métier“ som bonne, hvilken hon alltid blygdes öfver.
Likaså hade det alltid – ända från den der kvällen i tamburen – instinktlikt varit Alice emot, att modren mottog så mycket herrar.
När hon var mindre, skrek hon, då de ville kyssa henne, och nekade envist att kalla dem för “farbror“.
Nu såg hon bara på dem – mätte dem med sin kyligt skygga, misstänksamma jungfrublick, då hon med en stel nigning gick förbi dem; eller hon blef sittande i salongen, så länge besöket varade, orörligt lutad öfver sin bok.
Det var alltid med en slags bitter tillfredsställelse hon sålunda kände sig som spion, och att hennes närvaro blott var ett generande tvång, en stum protest.
Då kunde modren ibland bli otålig.
– Men är det inte tid för dig att spela öfver, Alice?
Alltid uppskjuter du det till sista ögonblicket – – –
Och hon gick motvilligt, med dröjande steg, misstänksamt fruktande någonting – hon visste icke hvad.
Medan hon spelade ute i matsalen, höll hon upp hvart ögonblick, och lyssnade ofrivilligt – i nervös oro.
Med bultande hjerta och spända öron uppfattade hon ett eller annat likgiltigt, intetsägande ord – och med ens blef hon alldeles kall, blygdes för sig sjelf och skulle kunnat skratta åt, att hon var en sådan toka.
Så spelade hon käckt vidare en stund, hamrade på i basen, som om hon ville döfva någonting, – ända till samma ovissa ångest åter vaknade upp på nytt och ovilkorligt pressade blodet mot hennes hjerta.
Hon tyckte – – nej, det var inte möjligt, det kunde inte vara möjligt – – – Hon reste sig upp, nervös, så hon darrade, och gjorde sig plötsligt ärende in i salongen.
Der sutto de precis så som hon lemnat dem – modren och främmanden midt för hvarandra vid kakelugnen.
Modren såg på henne med sin säkra, öppna blick – Alice kände, hur den följde henne, då hon gick genom rummet och osäkert, famlande, började leta bland böckerna på étagèren.
Hon föreföll sig sjelf så ömklig – genomskådad och förlöjligad af denna skoningslöst hånande blick.
Hon talade aldrig med fadren om detta.
När de i sina samtal någon gång nämde modren, var det vanligtvis flyktigt och kort, med ett sätt, som de bemödade sig att göra ogeneradt.
I skolan var Alice mycket omtyckt.
Hon satte en ära i att alltid kunna sina lexor, och för att stå väl med kamraterna och “vara som andra flickor“, var hon med om alla deras upptåg och tillegnade sig kritiklöst deras jargon.
Men hon bjöd nästan aldrig någon af dem till sig, och när de andra flickorna – som dagligen hände – talade om sitt hem och sina mammor, kände hon alltid en feg, skygg fruktan, att de skulle börja tala om hennes.
Då hon under frikvarterna såg två eller tre hviska tillsammans i ett hörn, var hon nervöst orolig och förströdd, ända tills hon på ett eller annat sätt fick visshet om, att det icke var om henne, eller rättare, om hennes mor de talade.
Detta blef nästan en fix idé hos henne.
En morgon t. ex., när hon kom in i tamburen, hörde hon just Augusta och Anna v.
Saxe säga något om “moster Cécile“ – hon hann icke uppfatta, hvad det var – och för den skull hade hon i flera dagar efteråt liksom ett misstänksamt agg till dem.
Det generade henne, att hon alltid fick beröm för sin franska, och det förödmjukade henne, när de andra afundsamt sade: “Tror väl det, hon som har en infödd till mamma“.
Sedan, efter en barnbal, hon hade varit tvungen att göra, och som hade lyckats bli berömd som “öfverdådigt stilig“, tog hon plötsligt ett annat sätt.
Hon började tala vidt och bredt om allt, som de hade derhemma, och om deras egendom på landet, – litet drygt, nästan skrytsamt; hade bonbons med sig i skolan, sade ofta “vi“ och “vi brukar“, och var ängslig för, hvad “mamma skulle tycka“, om hon gick på gatan sedan det börjat mörkna.
Men hennes blick var orolig, liksom forskande, när hon talade, och hon spände ovilkorligt öronen, så fort der sedan hviskades vid en pulpet.
Då hon var borta, var hon alltid mycket angelägen om att uppföra sig ytterst korrekt och comme il faut, – till den grad, att hon i allmänhet ansågs för stel och litet sipp, och ofta citerades af mammor som ett efterföljansvärdt exempel på “fint sätt“.
Det var den enda flicka i skolan, som aldrig talade om herrar.
Eva var smått sjuklig och dertill icke mycket försigkommen i läsning, så att hon alltjemt fick enskild undervisning i hemmet, – termin efter termin uppsköt man att skicka henne i skolan.
Hvar gång det icke blef af, kände Alice ett slags lättnad; hon var alltid rädd, att systern på något sätt skulle kompromettera dem, icke vara “fin“ nog.
Förhållandet till fadren var under hela hennes uppväxt lika innerligt och förtroligt som förr, och hon var ännu alltjämt hans ständiga sällskap.
Men de kände båda – dag för dag kände de det tydligare – att deras sätt att se och bedöma saker och ting småningom blef så milsvidt olika.
Hans melankoliska resignation och blaseradt erfarna skepticism irriterade nu ofta den unga flickan, och der var ögonblick, då hon harmsen kunde tycka, att hennes far var svag och omanligt modlös.
Det var något hon icke kunde förstå, ty sjelf hade hon, när det gälde att genomdrifva något, modrens sega, passiva envishet.
För öfrigt tycktes Alice – så vidt man kunde döma – i allt väsentligt brås på sin far.
Hennes smak var helt och hållet analog med hans, deras sätt att konversera intimt passade fullständigt in i hvartannat, och vid beröring med främmande menniskor och främmande förhållanden kände hon alltid instinktlikt race- sambandet med fadren.
Denna känsla var mycket starkt utpräglad hos Alice – hon hade ögonblickliga antipatier och lika plötsliga sympatier, och hon brukade ofta, naivt, med ett för henne egendomligt uttryck säga om de personer, hon icke kunde med, att de “icke voro af samma slag“ som hon.
Det, som mest skilde henne från fadren. det var naturligtvis det, att hon var så ung, medan han redan var gammal, och att hon dertill var en ung flicka.
Det var så mycket, mycket, af det allra vigtigaste i lifvet, som han nu blott såg på genom sin bittra, svikna erfarenhet, och som hon ännu blott anade i rosenröda, lyckoskimrande drömmar.
Och om allt detta – det vigtigaste i i lifvet – kunde de knapt tala, ty de förstodo icke hvarandra.
Ludvig Brandt hade i sin ungdom varit en lidelsefull angloman och bibehöll alltid, från sin långa vistelse i England, en utpräglad förkärlek för engelska seder och engelskt språk.
Han hade gifvit sin dotter ett engelskt namn och började redan tidigt undervisa henne i detta språk, hvars literatur alltid fortfor att vara hans käraste läsning.
När hon blef äldre, genomgingo de tillsammans hans älsklingsdiktare – Shakspeare, Byron, Shelley och Thomas Moore.
Alice höll mest af Byron, isynnerhet de trotsigaste styckena som “Cain“ och “Manfred“. “Don Juan“ var hon mycket nyfiken på, men den tordes hon icke läsa.
En gång – det var det året hon gick och läste – hade hon emellertid fått tag i den, der den låg inne på fadrens skrifbord, och satt och studerade första sången om Donna Julia, då han kom in.
Han tog den strax ifrån henne, halft förargad, halft skrattande, med detta skälmaktiga, lättsinniga ungkarlsskratt, som han alltid bibehöll. “Jaså, lillan tror verkligen hon får sitta och läsa sådana böcker – – – “
Alice satt i den stora skrifbordsstolen midt framme på golfvet och daskade med linealen mot det gröna bordsklädet.
Hon hade ögonen nedslagna och sköt ut läpparne.
– Åh, pappa, låt mig nu få den, bara Tror du inte, jag har läst värre böcker än den?
– – Du skulle engång höra, hvad flickorna i skolan talar om – – – Tror du kanske inte jag vet, att sådant kan passera?
Att unge herrar kan ta sig för att älska en gift – – –
Hon hejdade sig och blef blossande röd.
Så såg hon förstulet forskande upp till fadren – han hade vändt ryggen åt henne och stod litet framåtböjd öfver den långa reolen, medan han omsorgsfullt pressade boken in i räckan af de andra.
– Nej, Alice min – han kom fram till henne, satte sig på stolens armstöd och strök långsamt handen öfver hennes hår.
Jag vill inte att lillan skall gå och fantisera om sådana der dumma saker.
– Men det gör jag ju i alla fall, mumlade Alice buttert.
Cécile kom in med lilla Eva – hon var nu elfva år – klädd för att gå ut.
Hon såg så ung ut, nästan som ett barn, i den långa silkedolman, med allt det svarta pelsverket om halsen, och den lilla plymbesatta kapotthatten.
Hon lade muffen på skrifbordet och började draga på sina handskar.
– Jag följer med Eva på hennes danslektion.
Hon talade kort som vanligt, entonigt och likgiltigt.
Hanna har inte tid i kväll för tvättens skull.
Alice kände sig alltid så tacksam mot modren, när denna var “som andra mammor“, d. v. s talade om och bekymrade sig om hemmets små dagligdags saker.
Hon hade då alltid samvetsagg, för det hon inte kunde vara snäll och som hon “borde vara“ emot henne och försökte göra bot med ett slags ödmjuk, ångerfull vänlighet, som modren aldrig tycktes märka, och som heller aldrig varade rätt länge.
Nu reste hon sig strax upp och sade något om, att “mamma för all säkerhets skull borde taga paraply med“, under det hon – helt omotiveradt och blott af ett behof att vara vänlig, – halft krypande började ordna plisséerna ned till på hennes kjol.
– Tack, du.
Tack – –
Hon knäppte den sista knappen på handsken, ryckte litet i manschetten – med nedslagna ögon, – och stack båda händerna i muffen, medan hon nickade till afsked.
I dörren vände hon sig halft om:
– Det är sant, Alice – här har varit bud från faster Laura, om du vill komma dit på syförening i morgon.
Det var, när hon sade de sista orden, något ironiskt persifflerande i den kyliga, entoniga rösten.
Alice hörde det mycket väl.
Brandt gick rundt om skrifbordet med tummarne i vestärmhålen – vårdslöst, vaggande med öfverkroppen.
Alice stod och stirrade utåt rummet med framskjuten öfverläpp och underläppen stödd mot linealspetsen.
– Jo, sade hon högt, och nickade för sig sjelf, jag går dit.
Det är i alla fall mest passande, när man går och läser.
Fadren stannade midtför henne, på andra sidan bordet, böjde sig på tå framöfver det – alltjämt med tummarne i ärmhålen.
Petite bourgeoise! sade han retsamt smekande.
“Reformförbundet“ hade sitt lördagssammanträde hos Alice Brandt.
Det bestod af sju de mest framstående flickorna i öfversta klassen, och det hade till ändamål att “verka för kvinnans intellektuella utveckling.“
Nu var emellertid den mera högtidliga delen af aftonen förbi.
Ordföranden – Emilie Lundin – hade läst högt en öfversättning från ett engelskt emancipationsblad, och Fanny Stålhjelm hade deklamerat Snoilskys “Vackra sky“.
Nu sutto de alla i krets omkring bordet under hänglampan och skalade apelsiner och knäckte nötter, medan värdinnan hälde Marsala i vinglasen och bjöd omkring konfekt ur en stor bonbonnière.
– Var så god, snälla Emilie.
Litet praliner – eller marsipan?
Nå så Signe då?
Du brukar ju tycka om sötsaker – –
Hennes röst var konventionelt vänlig, litet tvungen, och hennes utsökt artiga sätt att göra “les honneurs“ var inte fullt naturligt, der hon, persvaderande, med den öppna bonbonnièren böjde sig fram inunder lampan – leende, med skugga öfver ögonen och pannan, och allt ljuset strömmande ned öfver den rödbruna hårflätan.
– Tack, go’a du – – – Tack, inte mer för mig!
– Nej, hvad du har fått stiligt i ditt rum, Alice, sedan jul!
– Den der chäslongen och det öfverklädda bordet är visst alldeles nya – eller hur?
– Jo, jag fick dem till julklapp af pappa!
Också toilettspegeln.
Har du gett akt på den?
Fanny kände på den breda plyschramen omkring det slipade glaset, som ett ögonblick – halft i dunkel – återgaf hennes mörka hufvud och fylliga, väl utvecklade byst.
Hon fingrade och vände på elfenbensborstarne och drog upp glaspropparne ur ett par flaconer.
“Ja, du bor snart som en prinsessa, kära Alice – – – “
– Är det inte något med patchouli, du har der borta?
– Det var en blek, slank cendré, som nu böjde sig fram ur gungstolen och med vidgade näsborrrar begärligt insöp den svaga parfymlukten.
– Åh du, låna mig den.
– Vill du?
– Nå, det är något för Berta Funcke, det!
Nu börjar hon ändtligen få en smula lif i sig!
Har hon inte suttit der så dödbakad hela kvällen som – ja, jag vet inte hvad.
Signe Möller tystnade litet för att svälja konfektbiten, så böjde hon sig stridslysten fram:
Ja, för du kan inte neka, Berta, att någon ifrig reformvän – det är du inte.
– Nej, det ska Gud veta, svarade Berta retsamt lojt med parfymflaskan för näsan och gungade nonchalant ett par tag.
Emilie Lundin hade knapt sagt ett enda ord.
Hon satt nedböjd öfver sin tallrik och skar itu apelsinskalen i små, små strimlor, med ögonen nedslagna och ett ironiskt, litet föraktligt löje kring läpparne.
Hon var omkring sjutton år, långskranglig och mager med rödlett, fin hy, mycket spetsig, utskjutande haka och ljust, slätkammadt hår.
Hennes svarta klädning satt i påsar öfver det flata bröstet, och hufvudet låg som på en tallrik af stärkta, hvita spetsveckningar.
Signe hade öfvergifvit att försöka reta Berta – “det lönade ändå aldrig mödan“; – liggande på knä i den låga stoppade emman, lutade hon sig öfver ryggstödet och granskade böckerna i bokhyllan på väggen bredvid.
Det var mest skolböcker, ett par franska noveller af M:me de Préssensé och “La Fadette“, Fältskärns berättelser, Frithiofs saga och några af Miss Alcotts romaner i öfversättning, Routledges pråliga editioner af Shakspeare och Moore, “Paul et Virginie“, mycket elegant inbunden, och Lafontaines fabler.
De kvicka svarta ögonen mönstrade snabbt de olika bokryggarne, derpå – liksom drifven af en eller annan idéassociation – vände hon sig plötsligt om och sade mycket högt:
– Hör på flickor!
– Är der någon af er, som har läst en ny norsk författare, som heter Kjelland?
– Alexander Kjelland.
– Nej, Emilie vände sig om – intresserad.
Men jag har hört talas om honom.
Han är visst nånting i Ibsens stil?
Men omoralisk är han, det vet jag då.
Häromdagen fann jag något af honom inne hos bror Alfred – Ja, det kan ni tro! – – Bevara mig väl, så otäckt det var!
Jag fick ju bara läst ett par sidor i midten, för se’n kom Alfred, och han tål aldrig man rör vid hans böcker, den styggen!
– Men – den lilla Astrid Helmfeldt spärrade upp sina stora bruna ögon – hvad i all verlden handlade det då om!
Berätta!
– Tror du jag kan berätta det?
Signe fnyste föraktligt till och såg på henne öfverlägset.
Nej, du, moderna böcker, dem kan man inte berätta som andra historier, för det beror inte egentligen på händelserna, utan på, på – – –
– På tendensen, fylde Emilie i.
– Ja, just det, på tendensen.
Signe nickade förstående.
Och den är alltid opassande.
– Nej, tvärtom, den är naturligtvis moralisk, rättade Emilie litet öfverlägset.
– Ja, men sjelfva boken är då opassande – det är då säkert.
Signe var stött.
Men du har ju inte läst honom, sa’ du?
– Nej, inte ännu, men – – –