Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan att anklaga någon Den 1 Februari f. m. 31 dass, tror jag, att litet hvar skulle kunna göra den erfarenheten, att det ganska ofta inträffar, att då ynglingar komma in ifrån academien i de civila verken, för att ingå i Statens tjenst, så visar det sig, att de från academien medföra, jemte sina examenskunskaper, vissa sådana vanor och begrepp, som göra, att de i första början få först och främst genomgå en fullständig curs ånyo, för att lära sig ordning och arbetsvana.
Jag hemställer till hvar och en; om icke just detta till och med har gifvit en icke ringa anledning lill den öfvervigt, som det militäriska ståndet på de sisla 30 åren har tagit i det allmänna lifvet, derföre att, utan att för öfrigt uppställa bildningen hos denna dass till jemförelse med andras, så kan man icke neka, att genom den disciplin och den exactitude, som är införd inom detta stånd, dess medlemmar ofta hafva blifvit skickligare att bestrida vissa befattningar, hvad punktlighet och påpasslighet beträffar, än andra.
Det kan svårligen nekas, att ett af de största behof för hvarje samhällsmedlem, är, att redan frän början få någon ide' om sådana saker, hvarigenom han kan reda sig med de många yttre förhållanden, hvilka möta honom när han utgår ur skolan, och att det är en olycka om han dervid står handfallen.
Jag tror, att hvar och en skall medgifva, att våra nuvarande skolor och academier utgöra de minst tjenliga plantskolor för att bibringa denna egenskap, och att hvad en lärd och academicus än kan hafva reda pä, så finner man likväl ganska ofta, att det är förenadt med en viss tafatthet i sådana ämnen, som likväl hvar och en behöfver att känna, för att taga sig fram i den härda striden för sin framtid.
Jag medgifver visserligen, alt då ynglingen kommer lill academien, så är lian redan vid så pass stadgad ålder, att bans omdöme bör kunna vara utbildadt, och alt han någorlunda bör kunna sköta sig sjelf; men om sådant det oaktadt icke sker på det sätt, som både föräldrar och det allmänna skulle önska, sä härrör det hufvudsakligen från en vana, en tradition, som medföljer ifrån de lägre läroverken, och hvars hufvudgrund utan tvifvel tillen stor del ligger deruti, att ynglingens håg och själsverksamhet icke väckas och understödjas genom de undervisningsmethoder, som begagnas vid de lägre läroverken.
Man har väl sagt, att genom utbyte af den nya examinerande methoden skulle undervisningen förlora en stor del af sitt andliga clement, man har kallat examensväsende! för en formalism, och man har sett, att det funnits ledamötet i ett annat Stånd, kända för den mest utmärkta bildning, som utan någon vidare besinning på dessa omdömen grundat ett förkastande af hela det ifrågavar. systemet.
Jag tror likväl icke, att det kan nekas, att under denna formalistiska examensmethod äger läraren mycket mera tillfälle att gå in i just det andliga elementet, det vill säga undersöka diciplarnes särskilda skaplynne, och att derigenom kunna bedomina på ett mera lefvande sätt, hvilken slags undervisning för hvar och en kan behöfvas, än derigenom att han blott står och föreläser, som en professor, för 14 ä 15 års gossar.
Jag hade verkligen ämnat vid detta tillfälle jemväl anhålla 32 Den 1 Februari f. m. hos R. o. Ad., att få genomgå och något recencera ett yttrande i denna fråga, som i ett annat Stånd blifvit afgifvet, emedan det äfven här blifvit på motsatta sidan åberopadt, såsom ett mästerstycke, då man likväl fullkomligt kan påstå och bevisa, att i hela detta anförande finnes icke mer än ett enda försök till ett verkligt bevis, och att allt det öfriga endast upplöser sig uti hy potheser, obevista påståenden och fraser; och hvad beträffar försöket till ett verkligt bevis, så utgör det icke något annat, än hvad en ledamot, Hr Tersmeden, här har omtalat, nemi. att ifrån dea skola, som är byggd på den nyaste methoden, pluraliteten skulle hafva visat sig något klenare än den gamla skolans elever, ett påstående hvars riktighet jag dock vågar tills vidare sätta i fråga, emedan jag tviflar att de värde talarne skulle vara i stånd att bevisa det med siffran.
Utom delta argument innefattar det ifrågavar. anförandet icke något annat än blotta fraser, och detta kan, i min tanka, också i någon män tjena såsom bevis på huru långt den lärda bildningen hjelper oss till skarpsinnighet i omdöme, när del är fråga om att verkligen logiskt bedömma en sak; men då R. o. Ad:s tid redan är så långt framskriden, sä skall jag icke uppehålla härmed, sä mycket mera, som jag gör mig den för hoppning, att Ulsk:s betänk, i alla fall blir bifallet, hvarom jag vördsamt anhåller att Hr Gr. o. Landtm, ville framställa propos.
Härefter hemställde II, Ex. Hr Gr. o. Landtm., om icke, i anseende till den redan långt framskridna tiden och då lieie ledamöter anmält sig, som ännu icke haft tillfälle att afgifva sina yttranden, R. o. Ad. behagade uppskjuta denna öfverläggning till eftermiddagens plenum; hvilket bifölls.
Lades på bordet, följande från Utskm inkomne utlåtrn, mern. och betänk., nemi. från S ta ts-U t sk o t te t: N:o 156, dels ang:de ålskillige i sammanhang med 6:te Imf-, vudtiteln, för en gång eller för vissa år, äskade anslag, dels i anledn. af väckta motioner om statsbidrag för likartade ändamål; N-.o 160, i anledn. af K.
M:s nåd. propos., augtde åtgärder till behöfvandes undsättning i missvextär; N:o 161, i anledn. af ifrågastäklt understöd för Enke- och Pupilleassan vid Riksg.cont. N:o 162, ang:de anställd omröstning öfver åtskillige till statsregleringen hörande frågor; N:o 163, ang:de anställd omröstning uti en del frågor ang:de grunderne och villkoren för tillverkning och försäljning af bränvin; Stats- samt Allm.
Be sv.- o. Ekon.Ut sk otten: N:o 40, i ani. af väckte förslag, till ändringar uti K. stadgan ang:de folkundervisningen i Riket af d. 18 Juni 1842; samt N:0 Den 1 Februari e. m. 33 N:o 41, i anledn. af väckt fråga om ökadt anslag till folkskolclärare-seminarierne i Riket.
H R. o. Ad. åtskildes kl. £ till 3 e. m.
Lördagen den 1 Februari 1845.
Justerades pleniprot. för d. 14 sistl.
Januari f. m.
Fortsattes pröfningen af Allm. Besv.- o. Ekon.Ulsk:s d. 20 och 30 sistl.
Jan. på hordet lagda betänk.
N:o 117, i anledn. af väckta motioner, rör:de förändringar uti Rikets elementarläroverk.
I fråga om l:sta punkten, hvarom öfverläggningen i förmiddagens plenum blifvit afbruten, yttrade sig Hr Lagerhjelm, Pehr:
Jag talar emot Ulsk:s förslag; men alldeles icke emot den nya Elementarskolan; icke för de gamla undervisningsverken sådana de äro.
Jag utber mig vördsamt, att ur dessa synpunkter blifva bedömd.
För att kunna något närmare granska de satser, som af Utsk. blifvit uttalade, mäste jag börja pag. 8.
Ulsk. säger der: ”att, sedan frågan under mer än 20 år varit offentligen behandlad och den nya skolmethoden under tiden med framgång blifvit använd, må det icke kunna anses för tidigt, att äfven R.
Sl. derom uttala sin öfvertygelse.
” Utsk. har således utgått från den premiss, såsom ett constateradt factum, att den nya skolmethoden visat mogna frukter och lill följd deraf kunde med framgång antagas och begagnas i allmänhet och uteslutande.
Om jag ansäge, att den nya skolan kunde bedömmas af den verkan den visat i studentexamina, så skulle jag med Utsk. häruti vilja instämma; men, enligt mitt förmenande, får man icke dömma så.
Huru lätt är det icke för lärarne i en skola, att inrätta densamma till en blott och bart examensmachin, der blott hvad man kallar examensläsuing bedrifves, men der icke studierna idkas af kärlek till saken eller för att leda lärjungen sjelfständigt framåt pä sin bana?
Huru ofta hafva vi icke t. ex. sett, att de, som i eandidatexamina hafva erhållit de högsta betygen, sedermera, då de uppträdt såsom aeademiska lärare, icke hafva rättfärdigat de förhoppningar man gjort 7 H. 5 u
Den 1 Febr uai i e. m. sig om dem?
Denna reflexion leder mig derhän, att man ieke endast och allenast af de betyg, som lärjungarne erhålla vid studentexamina, ja, icke en gäng vid candidatexamina, kan dömma sig tillbaka till skolan, för att grunda dess pris på examens-effect.
Jag nämner icke detta derföre, att jag dymedelst vill kasta den mest aflägsna skugga på den nya Elementarskolan, ty jag vet icke om undervisningen der är i så måtto öfverdrifven; men jag nämner del derför, att man, i min tanka, af den omständighet, alt eleverne vid den nya Elementarskolan väl fullgjort sina examina, icke kan så alldeles bestämdt draga den slutsats, som vore den nya melhodens användbarhet dermed fulleligen constalerad.
Utsk. säger, att frågan under mer än 20 år varit offentligen behandlad.
Ja det är sant; men det är likväl en högst betydlig skillnad emellan att, såsom vi göra i parlamentariska öfverläggningar eller i skrifter och tidningar, afhandla en fråga och att utföra ett verkligt experiment.
Lika orimligt, som det är, att öfverlemna utredningen af en fråga i naturalhisloriskt eller i kemiskt hänseende, hvilket sednare bäst sker i ett laboratorium, till en parlamentarisk öfverläggning; lika orimligt är det, alt genom en parlamentarisk afhandling pä riksdag vilja afgöra företrädet emellan den gamla och den nya skolan.
Således är det icke den offentliga behandling, hvarom Utsk. talar, som kan anses grunda eller bevisa de psychiska förhållandena, utan tillhör detta erfarenheten, och den kan man väl icke säga vara fullt vunnen pä 20 år.
Pag. 9 säger Utsk.: ”en naturlig följd häraf har derföre blifvit, att skolan ej numera rätt passar för tiden, att den är för mycket en föreläsnings- och förhörs-anslalt och befrämjar för litet sjelfverksamheten, hvarföre ock lärjungarne efter inträdet i allmänna iifvet ej sällan sakna förmåga att använda de förvärfvade kunsltaperne.” Redan innan Uudervisningscomile'en af 1827 nedsaltes, var det en allmänt erkänd grundsats, att öfvergångsskolor borde finnas emellan principundervisningen och det praktiska lifvet.
Om nu förmågan §alt använda kunskaperne icke vinnes i skolan, så är detta väl icke skolverkens fel, utan torde orsaken dertill böra sökas i en bristande praktisk undervisning för studiers tillämpning.
Utsk. säger vidare, att ”den enskilda undervisningen anlitas ofta af misstroende lill den allmänna, ett förhållande, som, af flere anledmr, ej bör vara Staten likgilltigt.”
Det är sant, alt om så verkligen förhölle sig, så borde denna omständighet visserligen icke vara för Staten likgilltig; men att dömma efter hvad jag i delta afseende under min lefnad haft tillfälle att iakttaga, så har jag funnit, att för 30 å 40 år sedan anlitades de allmänna skolorna på långt när icke så mycket, som nu.
De hafva förbättrats under denna tiderymd, sedan de hafva blifvit gjorda till föremål, först-för parlamentariska öfverläggningar, men sedan och isynnerhet för opinionen hos männer af yrket.
Jag förnekar derföre riktigheten af Ulskis påstående i detta hänseende, hvilket således icke eller torde falla de gamla skolorna till last.
Den 1 Februari e. m. 35 Utsk. säger pag.
10 att ”af lärdomsskolans åtskiljande från apologistskolan härflyta betydande olägenheter.”
Men manne icke samma delning och i följd deraf äfven samma olägenheter skulle uppkomma genom Utskis förslag, att sammanslå de båda skolorna med sina 2:ne bildningslinier?
I den nuvar. delningen af skolorna finnér jag icke någonting annat, än det enkla förhållande, att den som ämnar egna sig åt näringarne, sysselsätter sig med andra ämnen, än den, sorn studerar för att blifva embetsman eller för att gå den lärda vägen.
Samma pag. säger Ulsk. äfven, alt ”då dessutom den första allmänna bildningen inhemlas i skilda slag af läroverk, utbildas ståndsintresset och skråsinnet, som stämmer de blifvande medborgarne mot hvarandra, eller för det minsta motverkar den samhällighetsanda, som för hvarje stat är af så Stort inflytande, och hvilket inger en föreställning om egna eller sitt stånds företräden, ej om den sanna förtjenstens.”
Det är mig omöjligt att fatta, hurusom i de undervisningsverk, som finnas, ståndsintresset skulle utbildas.
Jag vet icke, att några föreläsningar hållas ej eller att någon skråanda väckes eller underhålles, hvarken af lärarena eller genom den method, som följes.
Afven anföres, ”att numera ingen betydligare olikhet i ålder eller kunskaper äger rum emellan skolans äldre och gymnasii yngre lärjungar.”
Det är ju naturligt, alt den äldre, som slutar i skolan, börjar i gymnasium.
Månne lättheten för öfrigt är så stor, som Ulsk. föreställt sig, att centralisera de gamla skolorna?
1 vidsträckta stift, t. ex. der det nu finnes flere skolor och der allmänheten icke vill hafva allt för lång väg till undervisningsanslalterne, utan derföre söker de närmaste, huru vill man väl der förlägga undervisningen till ett enda ställe?
För att ytterligare lala om de 2me slagen af uppfostringsanstalter, är jag lifligt öfvertygad derom, att den nya Elementarskolan är en lycklig tanka och väl utförd.
Jag har icke alltid varit af detta tänkesätt —tvertom; men det är nu mer än ett år sedan jag sjelf sökte för mina söner vinna inträde i denna skola, och delta är ju det största loford jag kan gifva en läroanstalt, som jag dock anser ännu icke hunnit ådagalägga fullständiga prof på ett afgjordt företräde framför den gamla skolan.
Men om äfven erfarenheten vore gifven till fördel för den nya Elementarskolan, är det derföre sagdt, alt inympningen af denna skolas arbetssätt skulle vara lämplig på den gamla skolan?
Anlagom äfven att så vore, så har åtminstone Ulsk. icke uppgifvit sältet huru öfvergången skall ske frän den gamla till den nya skolan; och innan en plan härtill är gifven, kan jag för min del icke tillstyrka antagandet af det förslag, som Ulsk. här framställt, som innebär en proscription af den method, sora. i århundraden varit följd vid Sveriges elemenlar-undervisningsverk.
A andra sidan, hvad angår de gamla undervisningsverken, sä synes Utsk. hafva antagit, att den princip, som i deni finnes, är oförenlig med lidens kraf.
Detta anser jag likväl ingalunda vara gifvet; tv sjelfva ideell kan vara riktig och tillämpningen tarfva förändring.
Principen är någonting helt annat än utförandet.
Om den gamla skolan framkallat mera bildning hos e n viss dass 30 Den 1 Februari e. ni. af medborgare, än hos en annan; så ådagalägger likväl den Svenska litteraturhistorien lill full evidens, alt denna skola frambringat personer med sådant rykte, att Sverige i delta hänseende står i bredd med Europas mest culliverade länder.
Kan man väl dä säga, att den princip, som i den gamla skolan gör sig gällande, är oanvändbar?
Alt den icke kan rättas eller jemkas efter tidens fordringar och derigenom bringas i ett"fullkomligare skick?
Utsk. mäste likväl hafva varit af denna mening, då Utsk. velat gå in pä helt nya ideer, som med de gamla icke låta förena sig.
För min del anser jag icke de gamla undervisningsverken innebära en ide' eller vara construerade på ett sätt, som icke kan förbättras eller vidare utvecklas; detta måste åtminstone först undersökas och utredas.
Det är naturligt, att, om man skall jemföra 2:ne olika principer för undervisningen, så mäste utförandet af dessa håda principer stå i parile'.
Först då de båda principerne äro bragta till sin fullkomlighet, kan en jemförelse dem emellan äga rum.
Om någonting fattas de gamla läroverken, och man kan visa, att hvad som fattas, kan åstadkommas, utan att rubba deras ide', så liar man ju också medgifvit, att de kunna bringas upp i en högre potens, än de nu äro.
Om man refiecterar öfver den närvar, tiden, mäste man medgifva, alt begäret efter kunskap äfven hos den arbetande classen betydligt stigit, hvilket synes mig förebåda en lycklig framtid.
Men oro så är, hvarföre skall ej då den arbetande classen få tillfälle att tillfredsställa detta allt mer och mer sig utbildande kunskapsbegär?
Bibringandet af realhunskaper är hvad som fattas folkskolorne; och om detta är en sanning för folkskolorne, måste äfven samma sanning stå qvar för de allmänna skolorna.
Fordringen att vinna realkunskaper är af största vigt.
Om man jemför den närvar, tidens nätingslif med det för 50 är sedan, sä linner man, ali skillnaden är högst betydlig.
För ett ä tvä århundraden sedan var det hufvndsakligast uppfinningen, som öppnade nya vägar på undersökningens fält; nu är det icke blott uppfinningen, utan äfven vetenskapen.
Om man betänker den ofantliga lill vext, som äger rum i folkmängden inom Sverige, och tillika föreställer sig, att hela denna massa skall kasta sig på näringarne, hvilken trängsel skall ej deraf uppkomma?
Hvem reder sig bäst dervid?
Jo, den, som besitter vidsträcktare kunskaper, han reder sig bättre, än den, som icke haft tillfälle inhemta några sådane.
Behofvet af kunskap är numera i stort tilltagande och utbredt ända ned till sjelfva arbetaren, som bar yxan i hand; och om man behjertar detta, så måste medgifvas, att behofvet af realkunskap är för Sverige stort.
Detta gäller dock icke allenast med afseende på den arbetande classen och de närande classerne i allmänhet, utan sträcker sig äfven till dem, hvilka egna sig åt embetsmannabanan.
Sveriges lärde försvara sin plats bredvid andra länders; men kan detsamma sägas om embetsmännen?
Jag tviflar!
Jag kan möjligen hafva orätt, och det vore väl; men jag är skyldig att uttala min öfvertygelse.
Af allt detta kommer jag till det resultat, alt afstyrka R. o. Ad. ifrån all bifalla Utsk:s förslag; men ingalunda afstyrker jag
Den 1 Februari e. m. 37 det bifall R. o. Ad. hittills egnat åt den nya Elementarskolan, äfvensom jag icke eller tillstyrker det bifall en ledamot har lemnat åt de gamla elemenlar-undervisningsverken i allmänhet sådana de äro.
Efter min åsigt är hufvudfrågan i ett så outveckladt skick, alt den behöfver lid ännu, innan man kan taga ett sådant steg, som här är i fråga.
Jag har inom Utsk. afstyrkt och reserverat mig mot dess förslag om en tind. skrifvelse till K. M. i den syftning, som betänk, utvisar, och jag anser mig således böra förklara de skäl, hvilka förmått mig lill denna min reservation.
Jag ämnar dervid icke ingå i någon pröfning af den ena eller andra läromethodens lämplighet; åtskilliga talare före mig hafva gjort det med en insigt, min vida öfverlägsen, och jag inskränker mig till att i de flesta delar instämma i hvad den siste talaren yttrat.
Jag önskar, lika lifligt som någon, en reorganisation af våra läroverk; jag önskar, alt vid undervisningen måtte fästas mera afseende på nutidens behof af realkunskaper; men jag tror, att en reorganisation kan ske, utan att de gamla läroverken derföre fullkomligen omstöpas i den beprisade nya Elementarskolans form, hvilket man här synes åsyfta.
Jag har sjelf studerat vid en af de gamla skolorna, och min erfarenhet säger mig, alt åtskilliga af de t ill mäler», som här blifvit gjorda emot dessa skolor, icke äro grundade.
Man har sagt t. ex., att ynglingarne i dem hållas tillbaka; att de icke tillräckligt pådrifvas.
Om så är, måste jag til! min skam erkänna, att med mig åtminstone det icke var fallet.
Måhända voro mina anlag ovanligt tröga; men jag kände mig mäktigt pädrifven, aldrig återhållen.
Man har sagt, att i de nuvar. skolorna hällas föreläsningar, hvilket undervisningssätt icke skulle vara lämpligt för 15 års gossar.
Denna uppgift innebär ett misstag.
Så vidt jag känner, hållas inga föreläsningar, åtminstone alldeles icke i skolorna och i högst få gymnasier, om icke stundom under examinerandet, och detta undervisningssätt anser jag just vara en af classläsningens väsendtliga förmåner.
Genom ett examinerande nemi., som tillika innehåller en slags föreläsning, göres ordet lefvande för lärjungen, och detta inverkar efter min öfvertygelse på honom mera, än om han blott läser i bok.
Sådan är min ringa erfarenhet.
I öfrigt har jag redan förklarat, att jag icke vill ingå i någon pröfning af läromethodens lämplighet; men då, i fullkomlig motsats mot den talares åsigt, som yttrade, att det lärda Ståndet icke kunde rätt bedömma denna fråga-, jag deremot tror, att i detta ämne, såsom i alla andra, de som hafva en läng erfarenhet att åberopa, också måste vara de rätta att afgöra hvilkendera methoden skulle vara den lämpligaste, och då jag hört de ojemförligt skickligaste män, som sysselsatt sig med lärarekallet, förorda läroverkens organisation, sådan den nu är, framför den i betänk, godkända; så har jag, med en lycklig erfarenhet om den förra, icke kunnat förorda den sednare, af hvilken man alldeles icke, på sätt några talare yttrat, har blott goda prof, och hvarom lärarne vid universiteterna medde - 38 Den 1 Februari e. m. lat mig åtskilliga upplysningar. R. o. Ad. ansåg vid frågan om en und. skrifvelse till K. M., med anhållan om styrelseverkens reorganisation, att en sådan löslig opinionsyttring från 11.
St. icke vore lämplig.
Om likväl uti något ämne R.
St. skulle kunna yttra en sådan opinion, vore det väl i afseende på organisationen af Rikets styrelse; men jag hemställer, om, under det emellan 2:ne ide'er i afseende på undervisningen föregår en strid, som ännu ingalunda kan anses utkämpad inom männen af yrket i Europa, och i Sverige för icke lång lid tillbaka börjat, det kan anses lämpligt, alt R.
St. ingå till K.. M. med en und. skrifvelse, förordande den ena af dessa ide'er.
Om också en sådan skrifvelse verkligen lill K. M. inkomme, hvad skulle väl följden deraf blifva?
Vill man alt K. M., på grund af denna skrifvelse, skall obetingadt antaga den nya methoden?
Kan man, synnerligen sedan den sist församlade Skolrevisionen just yttrat sig emot den method, som R.
St. nu skulle förorda, kan man då hoppas eller önska något annat resultat af denna skrifvelse, än att K.
M. skall åt män af yrket, åt en ny skolrevision öfverlemna att yttra sig öfver frågan?
Om denna revision då skulle utlåta sig i motsats emot R.
St:s åsigt, tror man, att K.
M. likväl skall följa denna åsigt?
Och om också comite'en skulle yttra sig i enlighet med R.
St:s önskan, så vore den i allt fall för tidigt uttalad.
Af dessa skäl afstyrker jag för min del, att R.
M. framställa en så löslig och omogen opinionsyttring, hvarom i betänk, är fråga.
Innan jag tager mig friheten att söka upptaga de anmärkna-, som äro gjorda emot Utsk:s betänk, i det vigtiga ämne, som nu utgör föremål för öfverläggningen på detta rum, anhåller jag att fä hemställa, huruvida det beslutade föredraguingssättet, att nemi. detta betänk, skall punktvis föredragas, icke lämpligen kunde modifieras sålunda, alt betänk, väl discuteras punktvis, men att med fattandet af beslutet uppskjutes till dess att samtlige punkterne blifvit genomdiscuterade; ty jag tror, att ehuru visserligen uppstäldt i afdelningar, detta betänk, dock icke kan sägas vara uppstäldt i frånskilda, af hvarandra oberoende punkter, om hvilka man kan fatta särskilda beslut.
Jag får således vördsamt anhålla, att då denna punkt blifvit slutdiscuterad, H. Ex. Hr Gr. o. Landtm, täcktes inhemta H.
Ståndets tanka om icke discussionen kan få fortgå äfven öfver de öfrige punkterne och beslutet först fattas vid slutet af hela discussionen.
Hvad sjelfva betänk, beträffar och de mer eller mindre stränga anmärkn:r, som deremot blifvit gjorde, så var det visserligen icke för Ekon.Utskis ledamöter oväntadt, alt detta betänk, skulle blifva föremål för en icke lindrig strid inom RiksStm.
Frågan är af den mest ingripande och mest vigtiga natur; den rörer landets framtid, den rörer våra barns och barnabarns väl, och då är det naturligt, att hvar och en tager en nära del deruti samt med de medel, som äro till hands, söker så långt, som möjligt är, förfäkta den mening, han anser vara den rätta.
Dessa medel tyc - Den 1 Februari #. m.
39 lias mig likväl, om det är mig tillåtet att säga, sjelfva saken erbjuda åt båda sidorna, dels af verkliga förnuftsskäl, hemtade från erfarenheten, dels ock af skäl, hemtade ur känslan, och det till en sådan mängd, att det må tillåtas mig beklaga, att man sökt hemia skäl ur personligheters och från auctoritelsgrunder; ty de hehöfvas icke.
En värd talare, den som öppnade debatlen i dag, har lemnat det vitsord, att de ledamöter af Högv. PrpsteSt., som icke instämt i Utsk:s åsigt, och den ledamot af vårt eget
Stånd, sorn förenat sig med dem, voro de enda competenla domrarne i denna fråga.
Det förundrar mig visserligen icke, att den värde ledamoten gifvit dem detta videtur, då de tänkt lika med honom; men något strängt är det, alt siräcka den fördömelse, som är uttalad öfver resten af Utsk., så långt, alt man säger, det icke Utsk. gjort sig reda för saken eller gäll lill djupet deraf, utan all det blott velat ytligt behandla densamma för att komma derifrån.