Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, Gud gifve att så vore! jag skulle då gerna rösta för bibehållande af den gamla lagen.
Men min erfarenhet som jordbrukare, hvilket yrke alltifrån yngre åren utgjort min sysselsättning, och sorn satt mig i omedelbar beröring med den del af folket, som närmast är hemfallen under strafflagen, har icke vitsordat della förhållande; man är nemi. tvungen alt från sitt folk aflägsna sådane personer, hvilka hafva undergått straff.
Jag tillåter mig nämna eli förhållande, som jag erinrar mig sedan unga år.
Jag var vid en domstol att afhöra en ransakning.
Det var en yngling om 15 eller 16 år, som för det att lian, troligen mera af pojkaktighet, än af elakhet, hade hoppat lipp på taket af en liten stuga, glitt ner genom skorsten och tagit något litet mat, blef dömd för inbrott, i följd hvaraf han nödgades undergå spöstraffet.
Gossen var förut icke illa känd, men försmäktar nu måhända i något af våra fängelser, i st. f. 216 Den 28 April. alt han, förmedelst en annan behandling, möjligen hade kunnat blifva en för samhället nyttig medborgare.
Man har sagt: månne Staten bör offra millioner för brottslingar, och manne icke medlen vore bättre använde för det uppväxande släglet?
Ja, om tillgångar icke funnes till besörjande af båda dessa vigliga delar, då skulle jag bålla före att Staten borde mera vårda sig om det uppväxande, än om någonting, som redan har uppvuxit och förfallit.
Men likasom den enskilde icke kan kallas för misshushållare derför att han utgifver summor, om de blott äro väl använde, likaså kan icke Staten anses misshushålla, då den utgifver summor för så vigtiga ändamål, helst Staten icke är så fattig, att den icke har råd dertill.
En far, som har kostat stora summor på sina barns uppfostran, men som har den olyckan alt se bil eller annat af dem förfalla, icke vill han derföre förskjuta det; han vill återföra det lill samhället.
Jag vågar dessutom fästa uppmärksamheten på en annan omständighet, att nemi. de summor, som erfordras för det åsyftade ändamålet, äfven under en annan synpunkt icke äro bortkastade penningar, ty under dessa summor faller koslnaderne för fångvården, för arbetscompagnier etc., hvilka kostnader i allt fall skola af Staten utgå; medlen gå icke ur landet, de användas till uppköp af landets egna producter, byggnadsmaterialier etc., och lemna pä så sätt tillfälle till arbetsförtjenst.
Jag anser mig nu icke längre höra upptaga R. o. Adis tid.
Jag har redan antydt min åsigt i detta ämne, och det är på grunder, dem jag sålunda haft äran anföra, som jag, efter mogen öfverläggning och i den fulla öfvertygelse, att jag dermed gagnar mill fädernesland, fast har beslutat att sluta mig lill den stora procession, som rangerar sig, för att, såsom Hr von Hartmansdorff uttryckte sig, fira den gamla lagens likbegängelse.
Jag anmälde mig under sistlidue plenum, då en värd talare, Hr von Hartmansdorff, såsom skäl för återremiss af betänk., icke blott en utan flere gånger, åberopade den strafflöshet och den oefterrättlighet, som inom den Svenska militären skulle uppkomma om kroppsstraffen borttogos.
Jag ber den värde ledamoten om ursäkt att jag nödgas förklara, det jag anser orättvist och alldeles obehöfligt, all framställa militären såsom något hinder för en laglorbältring äfven hos oss, i likhet med andra civiliserade nationer.
Jag hyser den åsigt, som jag vid föregående tillfällen uttalat, att det icke vore väl betänkt alt nu på en gäng helt och hållet aflysa de corporella straffen inom Svenska armeen; men vore här fråga om att äfven borttaga dem för krigsståndet, så skulle, efter min förmening, det visserligen icke vara omöjligt att ersätta dem med andra tillfyllestgörande straff, utan att derföre behöfva inskränka hela den militära bestraffningen till frihetsstraffen, en straffart, som den värde talaren anser vara alldeles oan - Den 28 April. 217 oanvändbar i fält, och såsom ledande derhän, att soldaten genom begående af eli fel, kunde befria sig från skyldigheten alt deltaga i en batalj.
Jag mäste härvid anmärka, att vår krigshistoria gifver ingen anledning alt ens ifrågasätta en så neslig beräkning hos Svenska soldaten, hvars ära och förnämsta mål det hittills varit att för fäderneslandet få med sine kamrater dela stridens fara.
Men, mine Hrr, om också, emot hvad jag vågar hoppas, den tidpunkt ännu skulle vara långt aflägsen, då man anser att Svenska soldaten kan fritagas från vanärande straff, sä inverkar det ju icke på det beslut, som vi nu gå att fatta; det är nemi. allom bekant, alt Sveriges krigslag icke är Sveriges strafflag i allmänhet.
Jag kommer att för min del rösta för bifall lill Utsk:s betänk.
Då jag hegärde ordet var del förnämligast för att lill besvarande upptaga några af de inkast, Hr von Hartmansdorff i förra plenum framställde emot det s. k.
Peusylvanska fängelsesystemet, grundade på delta straffsystems förmenta menliga inverkan på fangarnes så väl physiska som psychiska helsa, till följd hvaraf det skulle vara för deras lif vådligt och ofta föranledande sinnesrubbning.
De voro af stor vigt, dessa inkast, om de nemi. voro med verkliga förhållandet öfverensstämmande; ty ett straffsystem, som säger sig hvila pä rent philantropiska principer, som till följd häraf proscriberar dödsstraffen, eller åtminstone inskränker deras tillämpning till några få brott af grofsta beskaffenhet, som förkortar de kroppsligt afflicliva och diffamerande straffen, just emedan det säger sig vilja och kuuna åt samhället återgifva den straffade moraliskt förbättrad och skicklig att sig ärligt försörja, ett sådant system, säger jag, får icke genom ett långsamt undergräfvande af fångens helsa inom fängelsets murar förkorta eli lif, som det skyr alt öppet offra ät rättvisan, ty det vore juridiskt mord, icke lagligt lifsstraff, — får icke heller genom fortsatta psychiska lidanden tillintetgöra hans själsförmögcnheter, ty del vore alt upphäfva villkoret, så väl för den utlofvade moraliska förbättringen, som för hans återgång till nyttig samhällsverksamhet, och förfeladt vore då detta straffsystems hela syftemål.
Men lyckligtvis är icke förhållandet sådant; Iv de inkast, som blifvit gjorde emot Pensylvaniasystemet, i den riktning jag omnämnt, äro af erfarenheten fullkomligt vederlagde och, såsom Moreau-Christophe i dess försvarsskrift för systemet lemligen strängt yttrat: ”man skulle pa desse anmärka. numera fästa föga afseende, om de icke, oaktadt alla motsägande bevis, vore så envist upprepade, att de för det närvarande hafva anstrykning af osanning och svekfull afsigt”.
Om man betraktar de omständigheter, hvilka med fängelselifvet äro förknippade, fängelset må nu vara ordnadt efter hvilket system som helst, så inses lätteligen, att det i allmänhet icke kan vara för den physiska helsans bibehållande för 10 H, 28 218 D t- n 2S April. manligt, och dödligheten är derföre, enligt alla statistiska uppgifter, större inom fängelserne, än bland den fria befolkningen i de respective länder, och frågan är således icke huruvida fångarne i ensamhetsfängclserne njuta lika god helsa och uppnå lika hög ålder, som frie medborgare, utan huruvida de efter Philadelphiasvstemet inrättade fängelser, till följd af det egna i deras beskaffenhet, i högre grad än andra fängelser, mäste skadligt inverka på helsan och således föranleda större dödlighet bland fångpersonalen, eller tvertom.
För att besvara denna fråga, träd först in i ett vanligt gcmensamhetsfängelse, t. ex. i ett af fängelsehvalfven å Christianstads eller å Carlstens fästningar, eller ä Smedjegårdshäktet här i Stockholm, och man behöfver icke vara läkare för alt finna huru oförenligt ett längre vistande inom dessa fängelser måste vara med bibehållandet af kroppslig helsa.
Aila andra i delta hänseende menligt inverkande omständigheter alt förtiga, hafva nemi. gemensamhetsfängelserna sinsemellan det gemensamt, att, genom samvaron och oftast hoppackningen af ett stort antal individer inom samma rum, luften i hög grad förskämmes, och hvar och, som, om ock blott för några ögonblick, erfarit den specifika karakteren deraf, kan icke misstaga sig om denna fängelselufts förpestade natur.
Också hära dé olycklige, som varit utsatte för dess inverkan, omisskänneliga spår eller dess förderfliga inflytelse på helsan; och man behöfver icke ens besöka fängelserne för alt öfvertyga sig derom.
Ilar icke hvar och en af oss haft tillfälle att möta någon eller flere af desse olycklige, antingen frigifne eller under transporten från ett fängelse till ett annat? — och har icke hvar och en genast igenkänt fången på det honom egna uttrycket af ohelsa och kroppsligt förfall; — på de pussiga kinderna, den smutsgula ansigtsfärgen, den matta, skygga blicken, och ändteligen denna specifika exhalation, som är en produet af den inom den lefvande organismen pågående upplösningen; — allt en omedelbar och aldrig uleblifvande verkan af fängelseluften, så att jag vågar påstå, det ingen, efter eli längre vistande derstädes, med fullkomlig helsa derifrån utgått, och sådant är förhållandet icke blott i de Svenska, utan i alla gemensamhelsfängelser.
De statistiska uppgifterne på mortaliteten inom fängelserne bekräfta ock, såsom jag skall taga mig friheten visa, huru ringa anledning man har, att, med hänsyn till fångarnes helsa, vidhålla det gamla fängelsesystemet, eller förkasta det här ifrågavarande eller ensamhetsfängelsesystemet.
Belrakia vi nu detta sednare, så är det en sanning, att fången i ett PensyIvaniafängelse äger föga tillfälle till kroppsrörelse i fria luften, emedan sådan svårligen kan beredas honom mer än hvarannan eller hvar tredje dag, och äfven dä endast för kort tid, — men ehuru innesluten i sin cell, är han derföre icke beröfvad njutningen af frisk luft, ty cellen är rymlig, och construerad med beräkning på god luftvexling; och den personliga snygghet, som genom fångarnes afskiljande blir möjlig alt iakttaga, bidrager i väsendtlig mån Den 28 April. 219 dertill att luften icke orenas, äfvensom arbetet inom cellen ofta kan ersätta kristen på rörelse utom densamma.
Erfarenheten har äfven visat, att tili och med i de efter Auburnsyslemet inrättade fängelser, der fångarne hafva gemensamma arbeten under dagen och endast 0111 nätterne äro i särskilda celler inneslutne, helsotillståndet och morlaliteten i allmänhet utfalla mindre fördelaktigt, än inom Philadelphia fä 11 ge I s e r n e.
En annan omständighet, som äfven förtjenar tagas i betraktande är, att smillosamma sjukdomar, sorn, en gång inkomme i ett gemensamhetsfängelse, vanligen anställa så förfärliga härjningar, inom Philadelphiaf;ingelserne icke kunna i hela sin förstörande kraft utbilda sig, emedan fångarne äro isolerade.
Också blef, då choleran rasade i London, Milbank fritt derifrån.
Gå vi nu till dc facta, hvilka aulhenlika handlingar rörde morlaliteten inom olika fängelser gifva vid handen, och hvaraf jag endast vill åberopa dem, som blifvit anförda af den i Norrige förordnade comité, så finna vi t. ex. att i de äldre fängelserne, nemi. inom Frankrike, Belgien, Danmark och Norrige, morlaliteten uppgått lill SjWdels proc. af fängarnes antal, under det att morlaliteten hos den fria befolkningen utgjort 1 pudels proc., till följd hvaraf mortaliteten inom dessa fängelser med omkring proc. öfverstigit den hos den fria befolkningen.
Inom de efter Auburnsyslemet inrättade fängelser har åter förhållande varit 3j'0-jy:dels proc. af fångarncs antal oell mortalileten inom de respective ländernas (England, Schweitz, NewYork) fria befolkning 2j^rdels proc., hvadan dödligheten i fängelserne varit nära 1 procent högre än bland den fria befolkningen ; och ändteligen har i Philadelphiafängelserne mortaliteten blott utgjort 2j3jS:dels proc. af fångarnes antal, och således öfverstigit mortaliteten inom den fria befolkningen endast med omkring J proc.; och facta af denna beskaffenhet finna vi i alla afhandlingar, som uppställa en jemförelse mellan de olika fängelsesystemerne i salutärt hänseende, hvaraf här endast må nämnas de, säkert af de fleste närvarande kända, nemi.
Moreau Christophs nyligen i Svensk öfversättning utkomna ”framställning af Penilentiärsystcmet,” och D:r Hagdals förtjenstfulla arbete: ”Om Europeiska fängelser,” hvarigenom den argumentation, som Philadelphiasystcmets vedersakare velat hemta från detta systems menliga inverkan pä fängarnes pbysiska helsa, hell och hållet förfaller.
Men, säger man, låt då vara, att fångens kroppsliga helsa inom ensamhetsfängelsel löper mindre fara, än inom hvarje annat, så återstår dock det ännu vigtigare inkaslet: ensambelsfängelset föranleder sinnesrubbning hos de dermed bestraffade; och man vill på detta förmenta förhållande grunda den absoluta förkastelsedoinen öfver delta staftsystem.
Ar detta en sanning?
— Pensylvaniasystemet, hemlande sitt väsendlligaste företräde framför hvarje annat straff- och fängelsesystem derifrån, att genom ensamheten brottslingens tankar måste riktas på hans föregående vandel och dymedelst hos honom ånger och allvarlig före - 220 Den 28 April. sats till bättring väckas, kan visserligen icke undgå att i månget fall lifligt afficiera den sålunda åt sina hjertfrätande betraktelser, ostördt öfverlemnade fången; och man har på förutsättningen att denna verkan af ensamheten lätt kunde stegras till vansinne, grundat påståendet, att ett länge fortsatt fängelsestraff af denna beskaffenhet, i större proportion än hvarje annat, hos fångarne framkallar sinnessvaghet.
Men äfven här lala fada, och förhållandet visar sig då icke så farligt som det af systemets motståndare uppgifves.
Enligt officiella uppgifter steg antalet af sinnessjuka inom det efter Pensylvaniasystemet inrättade fängelset, i Cherry Hill, der detta system i sin primitiva stränghet blifvit användl, år 1838 till 16 på en fångpersonal af 312, år 1838 lill 18 på 402, och år 1839 till 26 på 425: ett förhållande, som visserligen vid första påseendet synes ganska högt; men dä derjemte i betraktande tages, att af de är 1836 befintlige 16 vansinnige, 10 varit lill sina sinnen rubbade innan de i fängelset intogos; att af de år 1838 uppgifne 18 sjuke, icke mindre än 14 inom ganska kort lid till helsan fullkomligt återställdes och 3 vid årets slut voro betydligt förbättrade, samt att af det för år 1839 uppgifna antalet 8 förut varit vansinnige, och för öfrigt 15 hastigt botades och 6 förbättrades; så finner man lätteligen, att större delen af dessa-s. k. sinnessjukdomar endast måste hafva varit tillfälliga, lätt öfvergående fall snarare af yrsel än verkligt vansinne.
Och man lärer således lika litet kunna jäfva det utlåtande den af Senaten förordnade comité' med afseende på detta förhållande afgaf, nemi. ”ali man icke kan anföra något enda exempel af sinnesrubbning i Cherry Hill, förorsakadt af ensamheten, allt sedan inrättningen blef underkastad den nuvarande ordningen”, eller inspectörernas yttrande i deras till Senaten afgifna berättelse, hvari det heter: ”Hvarje år se vi fall af sinnesrubbning, härledande sig från ett föregående dåligt lefnadssätt; men de öfvervinnas lätt af ordningen i fängelset och läkarekonstens behandling”, äfvensom de bekräfta comitéens uppgift, att ”icke något enda fall af galenskap, som kan tillskrifvas den ensamhet, hvari fångarne hållas, vid inrättningen ägt rum.” Emedlertid bör icke lemnäs oanmärkt, all detta straffsystem kan på olika sätt tillämpas, och att genom den modilication i få ilga nies behandling, hvilken man i flera af de i sednasle tider efter detsamma ordnade fängelser infört, alla de vådor, som af Philadelphiasystemet i dess ursprungliga stränghet befarades, helt och hållet måste anses undanröjda.
Philadelphiasystemet i dess primitiva skick fordrade nemi. ensamhetsprincipens snart sagt absoluta tillämpning, och medgaf till och med endast undantagsvis sysselsättning.
Nu åter får fången dagligen besök, och äger tillfälle att samtala med de bevakande, föreståndaren, presten och läkaren och någon gång äfven med anhöriga eller menniskoväuner, hvilka besöka fängelset, och arbete och läsning äro honom medgifna, så vida icke sysslolöshet ålägges honom Den 28 April. 221 såsom disciplinärt straff.
Då nu härtill kominer cn i allo mild och rättvis behandling, hvarigenom fången bringas till klart inseende af sin egen ställning, utan alt äga någon anledning till bitterhet eller hat mot dem som omgifva honom, så frågas: innebära väl dessa förhållanden rimligtvis någon anledning till framkallande af sinnesrubbning?
Hvars och ens sunda förnuft svarar härtill nej, och den största aucloritel i detta hänseende, den mest crfarne läkare i sinnessjukdomars behandling, den berömde D:r Esquval, har officielt förklarat, alt han anser ett på sådane principer grundadt straffsystem så långt ifrån att vara vådligt för fångarnes helsa och förstånd, att han snarare vill förklara det lämpligt att stärka dem håda.
Man må för öfrigt icke föreställa sig, alt inom de gamla fängelserne inga sinnessjuka finnas; tvertom, antalet af sådane är der icke ringa.
Jag känner icke att i Sverige någon statistisk beräkning i detta hänseende blifvit gjord; men i Frankrike, der en sådan ägt rum, har det visat sig, att proportionella antalet af dårar inom de gamla fängelserne uppgått till (j ä 8 gånger flera än bland den fria befolkningen.
Huru mycket sjelfva sältet att tillämpa ifrågavarande straffsystem kan bidraga alt öka eller minska anledningarne lill framkallande af sinnessjukdomar, utan ali genom den mildare tillämpningen systemet förlorar i åsyftad elTect, det visar sig genom förbållanderne i England.
Vid MiIbankfängelset använde man under en period det Philadelphiska systemet i hela dess stränghet, och de sinnessjukas antal var under denna tid så stort, alt detsamma fästade Styrelsens uppmärksamhet, och man fann sig föranlåten modifiera behandlingen på sätt här ofvan blifvit nämndt, och sedan dess hafva sinnessjukdomarne inom fängelset blifvit sällsynta.
I Glasgows penitentiary, der det modifierade systemet alltid varit följd t, och der man räknar det minsta antalet af recidiver, har intet enda fall af sinnessjukdom förekommit.
Men säger man vidare: vare härmed huru som helst, detta straffsystem motsvarar icke sin bestämmelse, det uppfyller icke den stora fordran, sorn man gör sig af straff, nemi., att tjena den brottslige tilt välförtjent näpst och andra till varnagel; det klemar med fången och afser föga Statens säkerhet, ty det verkar icke afskräckande.
Hvilka äro de, som genom straffet skola afskräckas?
De som ännu icke begått brott, eller de, som redan belrädt brottets bana?
Hvad de förstnämnde vidkommer, så tror jag att man lägger alltför mycken vigt på straffens afskräckande verkan.
Den dygdigc gör det goda för det godas skull; den åter, som mediterar ett brott, tror jag icke afhälles derifrån genom strängheten af det straff, som brottet, om det upptäckes, skulle ådraga honom, och hans •beräkningar torde snarast vända sig kring sannolikheten att blifva upptäckt, eller möjligheten att dölja brottet och undgå allt straff.
Vore förhållandet annorlunda, så skulle ju en strafflag vara desto förträffligare, ju grymmare den vore, och skräcksystemet förtjena företrädet för alla andra.
Men finner cn sådan 222 D t ii 28 A |> r i 1. åsigt slöt) af erfarenheten?
Hvad hafva väl de högtidliga afrättningarne nu verkat till minskning af mord och rån?
Hvad hafva de offentligt anställde spöstraffen verkat till minskning af tjnfnadsbrotten ?
Svaren på dessa frågor hemtas säkrast från de statistiska uppgiflerne öfver brottmålen i vårt land under de sednare decennierne.
Brotten hafva varit i jemnt tilltagande, och om än mångfaldiga andra omständigheter dertill medverkat, så är det dock säkert, att ett felaktigt straffsystem äfven har sin del i detta beklagliga förhållande.
Vore det icke så, skulle ej eller denna vigtig* discussion nu upptaga eder tid, mine H:rr; ty i sanning, ägde de afHicliva kroppsstraflen all den afskräckande verkan man velat tillägga dem, fråga om ändring i 1734 års Missg:b. hade då aldrig uppstått.
Dessa straff uppfylla således icke sin bestämmelse, så vidt denna är alt från brottets bana afhålla dem, hvilka ännu icke beträdt densamma; de torde snarare i viss mån verka motsatsen, i det alt de förvilda åskådaren, väcka ett oförtjent deltagande för deliiiqvenlen och någon gång en viss beundran för den troltsighet, hvarmed han undergår sitt straff, samt minskar vördnaden för lagen.
Men månne då de afflictiva kroppsstraffen kraftigare verka på dem, som dem undergått?
Blifva de deraf förbättrade?
Afskräckas de derigenom från begåendet af nya brott?
Anse de sig derigenom med samhället försonade, och mottagas de såsom sådane af samhället?
Erfarenheten svarar i delta hänseende ännu mera, än i det nyssnämnda, nej.
Den som en gång beklädt pålen, är vanligen för alltid hemgifven åt brottet, och hvad värre är, han tvingas dertill, ty han är derigenom för alltid af samhället förskjuten, af hvar och en såsom ”Varg i Veum” förklarad.
Under det man, såsom ofvanföre är nämdt, beskyller det ifrågavarande straffsystemet (ensamhetsslraffet) för grymhet, emedan del på längd undergräfver fångens helsa, vill man å en annan sida betrakta detsamma såsom alltför mildt; ty säger man, för den som irrat fridlös omkring i skog och mark, måtte det vara föga känbar!, alt tillbringa några månader i ett varmt rum, under åtnjutande af god föda oell mensklig omvårdnad.
Låt vara att så är för de första dalarne; men hafva de, som så ifrigt yrkat på ensamhetens mäktiga inflytande på fångens sinne, som deraf fruktat förtviflan och galenskap, hafva de nu på en gång glömt hufvudsakliga stödet för deras argumentation mot det s. k.
Pensylvaniasyslemel?
Jag medgifver gerna, att några dagars vistande i ett fängelse af denna art, icke särdeles kunna inverka på fången; men de brott, hvilka föranleda en kortare fängelsetid, äro ju äfven af lindrigare art, och bestraffas och försonas lika, bättre i fiingclsct*än genom en en eller annan plåt böter.
Hvad åter de gröfre brotten beträffa, så visa statistiska uppgiftcrne öfver recidiverne, att ensamhetsstraffet, så långt erfarenheten hittills går, verkat kraftigare än alla andra, vare sig såsom afskräckande eller såsom moraliskt förbättrande.
Man har äfven mot ensamhetsslraffet velat framställa det inkast, att det vore orätt - Den 2S April. 223 vist, emedan det verkar olika pä olika personligheter.
För den råe, obildade brollslingen, som under frihelstillståndet slitit ondt, skulle det belyda föga, för den bildade, vid umgänge och lifvets beqvämligheter vande, deremot vara ganska bardt.
Om så vore, skulle jag anse det i sin ordning, att nemi. den, som med högre bildning och lyckligare ställning i samhället, ändå kastar sig in på brottets bana, straffades strängare, än den som kanske utan begrepp om dygd och last, af nöden drifvits in på densamma.
Likväl skulle jag tro, alt ensamhelsstraffets motståndare äfven härutinnan misstaga sig; ty ju högre bildning rnenniskan bar, desto större ressourcer äger den ock inom sig sjelf till förströelse och sysselsättning; ju lägre bildningsgrader, desto större är beroendet af den yttre verlden, och ensamhetsstraffet skall således efter all anledning blifva åtminstone lika känbart för den fattige som för den rike, för den obildade, sorn för den bildade.
Och för öfrigt, vill man väl påstå, alt de i vår n. v. strafflag gällande straffbestämmelser verka lika på alla?
Ja visserligen, dödsstraffet gör det; men månne förhållandet är sådant med de öfriga?
Tager icke ofta den förhärdade slorljufven sina 40 pär spö utan ett enda jemmerrop, dä deremot mången, som för första gången bekläder pålen, förlorar sansningen vid första slaget.
Skulle väl vatten- och brödstraffet hafva lika verkan pä den vid vällefnad vande och den fattige stackarn, som i sitt hvardagslag aldrig haft annan dryck äu vatten och ofta dertill fått åtnöja sig med barkbröd?
Trycka böter lika millionären och backstugusittaren? o. s. v.
Ingen lärer vilja påslå del.
1 ett verka de offentliga afflietiva- och skamslraflen fullkomligt lika på alla: de förbättra ingen, bränmärka med outplånlig vanära den straffade, förbittra honom mot samhället, som derigenom oåterkalleligen skjutit honom ifrån sig, och tvingar honom att framhärda i brott.
Och en sådan lagstiftning allas man att försvara.
Slutligen bör jag göra en erinran, som jag vid frågan om ensamhelsstraffets inverkan på fångarnes sinne förbigick, nemi. att inflytelsen deraf visat sig störst under de första 2:ne åren af fängelsetiden.
Skulle nu, enligt PresteSt:s beslut, R.