Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag förenar mig alisa med Hr Gyllenhaal och önskar bifall till betänk.
Efter förnyade propositioner dels till återrermss, dels till bifall af utlåt.
Lit. B., blef detsamma slutligen af R. o.
Spens och Hr Dalman, Wilh. Fredr., reserverade sig emot delta beslut. 10:0 Aluntionden.
I sammanhang härmed föredrogos och biföllos nedannämnde såsom bilagor till StatsUtsk. utlåt.
N:o 54 afgifna särskilda utlåt:n, nemi.
C. i fråga om fortfarande nedsättning i aluntionden för Lofvers bruk , och Lit.
D. i anledn. af väckt motion om nedsättning uti afgifterna å Svenska aluntillverkningen i allmänhet. 12:0 Mantalspenningar na.
Jag har icke kunnat instämma i StatsUtsk:s förslag, att vidtagandet af skyldigheten att erlägga mantalspenningar må förflyttas från i5 lill 17 års ålder.
Utsk. har hufvudsakligen varit ledt af en i BondeSt. utaf Riksd-fullm.
Bengtsson väckt motion, hvari denne påstått, att ifrågavar. afgift skall för den fattige vara högst känbar, samt derföre yrkat densammas npphäfvande.
Mantalspenningarna äro dock en ganska gammal afgift.
Den påbjöds d io Jan.
1606 och utgick under namn af h jonelagspenningar från hvarje person i matlaget.
Den Viar sedermera oafbrutet fortfarit, men utgjordes en tid såsom qvarntull, hvilken då erlades för hvarje tunna säd, man lat förmala.
Detta sistnämnda sätt blef dock snart befunnet olämpligt, hvarföre Ständerna åter beslöto, att afgiften borde utgöras efter person.
Jag medger, att mantalspenningarna ulga ojemnt i olika delar af Riket, och tror, att en jemnkning i denna del vore behöflig; men jag kan icke finna någon anledning till den nu föreslagna framflvttningen af ålder, hvarifrån afgiften skall vidtaga.
Ända till 1627 erlades afgiften redan vid 12 års ålder.
Jag är fullkomligt öfvertygad, att allmogens barn vid r5 års ålder i allmänhet äro så för sig komna, att de kunna försörja sig sjelfva, ocli om de äro hemma hos sina föräldrar, kunna och vilja dess> 5 H. 354 Den »8 April i', in. na betala mantalspenningar för dem; ty de äro alltid mera betjenta oell bättre skötta af egna barn, än af främmande personer.
Uti orter, der allmänheten till stor del föder sig af binäringar, kunna barnen redan vid 12 år vara sina föräldrar till den tjenst, att de utöfver kläder och föda fullkomligt göra skäl för beloppet af mantalspenningarna.
I Westergöthland t. ex. räknar man det visserligen icke för någon anledning till fattigdom eller såsom någon olycka att äga många barn.
Jag har i Marks härad sett bonddöttrar vid 10 års ålder i väfstolen och der förtjena föda både för sig sjelf och sina mindre syskon.
På dessa grunder, och då undantag i skyldigheten att utgöra mantalspenningar för vanföra personer redan existerar, anser jag Utskrs förslag olämpligt samt anhåller, att betänk, måtte återremitteras och att Utsk. derefter må inkomma med tillstyrkande af afslag å den i ämnet väckta motionen.
Jag önskar visserligen återremiss äfven på denna punkt, enär hela betänk, troligen kommer att återremitteras; men jag önskar, att Utskls tillstyrkande i denna del må förblifva oförändradt.
Jag anser det väl grundadt och så mycket kärkomnare, som lindringen träffar förnämligast äfbetsclassen och de fattiga.
Bland de flera skäl, som tala för, att det i5:de året icke är det, då man bör boija' alt beskatta ungdomen, vill jag blott anföra, att bonden har minst nytta af sina barn just vid den tid, då de äro i5 är.
De böra nemi. då bereda sig till Herrans nattvard; och jag anser det derföre olämpligt, att bonden skall börja att betala till staten för sina barn just vid det år, han af dem har minsta gagn.
Emot hvad Hr af Dalström anfört vill jag blott anmärka, att jag tror, det den physiska kraften hos nationen gått betydligen nedför och icke kan anses stå i samma kategori som vid början af 1600-talet.
Jag tror, att vår 15-åriga ungdom nu för tiden endast är barn och ej hör beskattas såsom fullvuxen.
Jag är fullkomligt förekommen af Gr.
Cronhjelm i utvecklingen af de skäl, hvarpå Utsk. grundat sitt beslut.
Om det lyckliga förhållandet, Hr af Dalström omtalat, äger rum i Marks härad, kan jag dock försäkra, att förhållandet icke är så i Skaraborgs län och , såsom jag tror, i största delen af Raket.
Jag vädjar i detta afseende till dem, som varit med vid bevaringsmönstringar.
Det torde vid sådana tillfällen visa sig, att ynglingen icke ens^ vid 20 års ålder är fullkomligt utbildad.
Jag vill icke trötta med framställandet af flera skäl, utan får endast förklara, det jag tror, att återremiss i denna del af StatsUtsk:s betänk, icke komme att tjena till någonting, enär icke en enda röst i Utsk. motsatte sig det beslut, Utsk. i ämnet fattade; och såsom en utveckling af ett utaf de skäl, Gr.
Cronhjelm vidrörde, får jag tillägga, att den föreslagna eftergiften så myc - Den nS April f. rn.
355 ket iner isynnerhet tillgodokommer arbetande classen, emedan en stor del af de öfriga classernas barn vid den åldern af i5 år åro studerande och sålunda fria från erläggande af mantalspenningar.
I sammanhang med denna punkt föredrogs nu StatsUtsk:s, såsom bilaga till utlåt.
N:o 54, afgifna särskilda utlät.
Lit. E., ang:de femtonåriga personers befriande från mantalspenningars erläggande.
Uti sista punkten af det nu upplästa betänk, yrkar jag återremiss.
Jag kap nemi. icke fatta våra grundlagar så, som skulle 11.
St. vara pligtiga att begära K.
M:s sanction å deras beslut att borttaga eller förändra de ordinarie statsinkomsterna.
Svenska folkets rätt att sig sjelf beskatta finnes i 5y §.
Reg.F. bestämdt uttryckt.
Det står visserligen i en annan §• taladt örn hvad staten kan tarfva utöfver de ordinarie inkomsterna; men det står icke heller der omnämndt, att Konungen skulle äga något afgörande votum i afseende å folkets ordinarie beskattning.
Under önskan således, att Utsk. må vidblifva sitt förslag, att mautalspenningarna skola börja utgöras från 17 i stället för i5 års ålder, begär jag, att Utsk. icke må föreslå någon annan skrifvelse i ämnet än en sådan, som kan till vederbönt^de behöfva afgå till rättelse vid taxeringen.
^ Frih. von Schulzenheim, Da v-1 Då jag af StalsUtsk:s betänk, under Lit.
E. inhemtgt, att åtskilliga al LTtsk:s ledamöter uti afgifna reservationer bestridl den mening, hvari majoriteten inom Utsk. slädnät, att nemi. de inkomsttitlar, som förekomma under namn af ordinarie, icke kunna borttagas eller rubbas utan K.
M:s medgifvande, och då jag förmodat, att reservanternas åsigt äfven bär, af någon eller några ledamöter, skulle komma att yrkas, har jag, för att kunna yttra mig så mycket mera sammandraget och kort, på papperet uppfattat min tanka i ämnet; och del är denna, som jag nu, i motsats af den siste tal.gjeus framställning, vördsamt anhåller att för 11. o. Ad. få utveckla.
Frih. von Schulzenheim uppläste derefter följande:
Frågan, huruvida statsverkets s.k. ordinarie inkomster kunna utan Konungens sanction af R.
St. borttagas eller förändras, är af vigt både i constitutionelt och statistiskt hänseende.
Den var vid sista riksdag ett föremål för lifljga debatter inom mera än ett af RiksSt., och den torde onekligen förtjena alt äfven nu något närmare skärskådas.
Jag delar fullkomligen den mening, som i detta ämne vid flera förekommande tillfällen, uti betänk.
Nio 54 med tillhörande annexer, blifvit uttryckt af StatsUtsk:s majoritet, och skall nu söka utveckla grunderna för denna min öfvertygelse.
Såsom stöd för den motsatta meningen har man städse P c ii 2$ A p r i 1 i'. m. åberopat 5j J. Reg.F., sorn innehåller: ”Svenska folkets ”urgamla ratt att sig beskatta utöfvas af R.
St. allena, ”vid allmän riksdag,” och ehuru det icke utan skäl skulle kunna påstås och försvaras, att ordet beskatta endast har afseende på nya skatters påiaggande, men icke på gamla redan existerande skatters borttagande eller förändrande, skulle jag dock vilja medgifva, att om 5y §. vore den enda, som i detta fall loges till ledning för omdömet, de ordinarie inkomsterna veiki, då kanhända skulle kunna af Ständerna afskaffa? utan Konungens medverkan.
Sådant är likväl icke förhållandet; ty den 5y §, står i tydligt samband med flera efterföljande §§., hvilka modifiera och bestämma dess i allmännare ordalag uttryckta innehåll.
Reg.F. 5g §. innehåller nemi.; ”att Konungen må efter Rikets och statsverkets "tillstånd och behof låta till StatsUtsk:s öfverläggning framställa, hvad staten kan tarfva utöfver de ordinarie in”k o ms t er, och hvilka behof genom bevillningar böra fyllas.”
Har visar sig redan tydligen, att de förstnämnda, eller de ordinarie inkomsterna, vid grundlagens stiftande ansetts såsom något före densamma preexisterande samt just derföre stadigvarande, alltjemnt fortgående, icke underkastadt öfverläggning vid hvarje riksdag, såsom de bevillningar, hvilka derutöfver kunna tarfvas, och icke helier, såsom dessa, uppJ, 8 ra nde, på sätt 6i §■ förmår, med slutet af det år, då ny bevillning blifvit af R.
St. stadgad. 62 §. innehåller vidare: ”att, sedan statsverkets behof blifvit af Stats Utsk. uppgifna ”och af R.
St. pröfvade, det ankommer på R.
St. att en ”deremot svarande bevillning sig åtaga."
Med statsverkets behof måste liar, i öfverensstämmelse med 5g §., menas, hvad sorn erfordras utöfver de ordinarie inkomsterna, och det åtagande, sorn enligt 62 §. pä R.
St. ankommer, har också endast till föremål en deremot svarande bevillning, hvaraf synes otvunget följa, att den beskattningsrätt, sorn enl. 5y §. tillkommer R.
St. allena, inskränker sig till de uti 60 och 66 §§ omförmälda bevillningar.
Då uti grundlagarna intet uttryckligt stadgande förefinnes om sättet, huru ordinarie statsinkomsterna kunna minskas, ökas eller afskaffas, måste derföre hvarje så beskaffad förändring åstadkommas i enahanda ordning sorn ändring i alla andra allmänna förhållanden, d, v. s. genom Konungs och Ständers sammanstämmande beslut.
Jag styrkes än ytterligare i denna åsigt genom 75 §.
Riksd.Ordn , som stadgar, att ”för beslut i alla öfriga ären”der (nemi de, som icke äro grundlagsfrågor), de mål undantagna, hvarom i Reg.F:s 66, 6g, 70, 71 och 72 SS- ’sa’ - "skildt förordnadt är, gälle, jemte Konungens samtycke, tre ”Stånds mening.”
Nu finnas uti ingen af de från den allmänna regeln undantagna §J. de ordinarie stastinkomsterna pmförmalda.
Dea 6 > §. handlar om Riksg.Gont. och den dertill anslagna del af bevifiningen.
Vid sammanställning
Den 38 A pr i I f. m. 357 af 5g $., som stadgar: "att Konungen skall, efter Rikets ”oell statsverkets tillstånd och behof, låta till StatsUtsk:s öfverläggning famstalla, hvad staten kan tarfva utöfver de ”ordinarie inkomster, och hvilka behof genom bevillningar ”böra fyllas,” med 64 §■> sorn innehåller: ”att såväl
Rikets ”ordinarie statsmedel och inkomster, som hvad under namn ”af bevillningar eller extraordinarie utlagor till statsverket ”af R.
St. anslås, vare under Konungens disposition, att till ”de af R.
St. pröfvadé behof och. efter deri upprättade sta”ten anordnas,” linner man, att den uti den likaledes un* dantagna 6g §. omfönnälda statsreglering, i hvad den beträffar de ordinarie och permanenta inkomsterna, endast kan hafva till föremål att, med ledning af vunnen erfarenhet, beräkna deras belopp samt att bestämma deras användande tili vissa behof, men ingalunda att ensamma alldeles afskaffa de ordinarie inkomsterna eller dem förvandla till rörliga, endast från riksdag till riksdag bestående bevillningar; då deremot af R.
St. allena beror att uppgöra grunderna och fördelningen af de uti 60 jj. omförmalda bevillningar, hvilka det enl. 62 § på R.
St. ankommer att sig åtaga.
70 samt 71 §§. handla endast om dessa samma bevillningars grunder och fördelning; oell den sista af de uti 75 §. såsom undantag citerade §3. af Reg.F., nemi. den 72:dra, angar endast och allenast Banken.
Jag tror mig härvid böra tillägga, att i händelse 5y jj. Reg.F. så finge tolkas, att R.
St. ägde obegränsad ratt att afskaffa alla ordinarie inkomster, kunde denna rätt slutliged utsträckas ända derhän, att de mest ömtåliga ägandeWitlsförhållanden kunde blifva emot 16 §.
Reg.F., Konungen oålspordt, rubbade genom de egentliga grundskatternas förändring, samt att 114 §■ äfven kunde blifva för närä trädd, hvilket icke möjligen kunnat vara lagstiftarens afsigt, oell hvaraf följer, att 57 § icke kan få tillämpas uti så vidsträckt mening som den, Hrr reservanter uti SlaisUtsk. velat deruti igenfinna.
Någon uppmärksamhet torde väl äfven böra fästas vid lagstiftarens påtagliga syftemål med stadgandet i 10g §.
Reg F., hvarest det heter: ”Der så oförmodadt hända skul”le, att vid den föilängda riksdagstidens utgång R.
St. icke ”hade staten reglerad, eller någon ny bevillning sig åtagit, ”då skall Konungen kunna R.
St. åtskilja, och fortfare den ”förra bevillningen till nästa riksdag.”
Detta syftemål var att, oberoende af Ständerna, i fall de ingen bevillning inora riksdagstiden sig åtoge, kunna dem åtskilja, med statsverkets bibehållande åtminstone i dess förra ställning; men detta för Konungamagten nödvändiga prerogativ blefve ju alldeles kringgånget och upphäfvet, om Standerna, hvilkas gamla bevillning qvarstode, utan Konungens begifvande hade under tiden kunnat borttaga sjelfva de permanenta ordinarie in - D c ii jS April f. m. komsterna, hvilkas otillräcklighet till behofven de derutöfver anslagna bevillningarna varit ämnade att fylla.
Denna fråga har dessutom blifvit så tillräckligen utredd under discussionerna vid sista riksdag , att det torde vara öfverflödigt att härom något vidare anföra, utan åberopar jag endast de hos R. o. Ad. derom förda protocoll af d. 24 och 28 April, jemte Constit.Utsk:s, på grund af en, uti ett annat Stånd vägrad, men yrkad propos., under Nio 27 afgifna saklika betänkande.
Frih. vo n Schulzenheim nninlligen tilläde:
I sammanhang med hvad jag nu haft äran yttra i afseende å principen, ber jag att få fästa uppmärksamheten på, hurudan praxis vid föregående riksdag varit, och det sätt, på hvilket ordinarie inkomster hittills blifvit ändrade och afskaffade.
Denna praxis, som onekligen måste anses innebära ett uttryck af föregående Ständers åsigter, kan naturligtvis icke heller anses likgiltig.
Den första ordinarie inkomst, som sedan 1809 och 1810 årens riksdag blifvit borttagen, är, om jag icke orätt minnes, inskrifningspenningar na i Skåne och Halland.
Detta skedde 1812 till följd af R.
St:s framställning samt K.
M:s dertill lemuade nåd. bifall.
Vid i8i5 och 1818 årens riksdagar borttogos icke några ordinarie inkomster; vid 1823 års riksdag borttogos deremot flera sådana inkomster; och jag anhåller att i afseende derå få ingå i en när mare utredning.
Då afskaffades de s. k. bos ka p spe n n i ngarna af Stockholms stad, hvilka i stället, till följd af K. M:s nåd. propos., inbegrepos i ordinarie räntan.
Vidare borttogs chartae-sigillatae recognition, hvilken inberäknades uti den vanliga chartae sigillatae-afgiften , äfvenledes, till följd af K. M:s nåd. propos.
Likaledes borttogos de s. k. beklädnad sm edlen af rota ma vid en del r eg: ter, hvilken afgift inberäknades bland indragna och besparade militie räntorna, hvilka sistnämnda åter år i83oblefvo inbegripna under titeln ordinarie ränta.
Vidare bortgingo då statsverkets andel i djeknepenningama, sillköp ar ea fgi f te n i Bohus län, samt hyran för Skeppsholms -casernen; allt sådant till följd af K. propostr.
Vid 1828 års riksdag borttogs, till följd af K. propos., k a 1 levig n sa fgi f te n på Gottland, och vidare saltpeter gä r-: den, hvarmed förhållandet är nogsamt kändt och hvarom 42 §. i riksdagsbeslutet jemte de flera deruti åberopade skrifvelserna lemnar tillräcklig upplysning.
För öfrigt bortgingo äfven vid samma riksdag de s. k. stubbeören i Westerbotten från beräkningen af statsverkets inkomster och sammanfördesmeden annan titel, nemi. extra medel och tippbörder.
De såsom särskild inkomsttitel upptagna ränte med len å Wer utländska hand t värn sc a's san uteslötos äfvenväl, i anleda, af K.
M:s derom framställda förslag.
Dori *5 April f. m. 35g Genom hvad jag nu, i sammanhang med det förut anfördu, yttrat, tror jag mig hafva ådagalagt, att någon ordinarie inkomst icke kan borttagas och icke heller någonsin blifvit borttagen af R.
St. ensamt utan K.
Då jag icke ämnal sälta mig emot återremiss, i fall densamma på andra skäl skulle yrkas och beslutas, inskränker jag mig till den vördsamma anhållan, att hvad jag nu yttrat, må få densamma medfölja. II.
Ex. Hr Gr. o. Landtm, tillkännagaf, att plenum i eftermiddag lomme att fortsättas.
Den siste talaren har förklarat, det han vederbörligen beredt sig på försvaret af den åsigt, han i ämnet hvser, samt har uti ett skriftligt anförande utvecklat densamma.
Jag får ock förklara, det jag beredt mig på ätt få höra sådana meningar framställas, som dem Ilr Idofcancelleren antagit, samt att jag derföre sökt bereda mig på att vederlägga dem; men då jag uti Utskts betänk, icke funnit några motiver anförda för det beslut, Utsk. fattat, samt jag altså icke derifrån kunnat upphemla några skal, hvaromkring min vederläggning borde hälla sig, har jag sökt sådana från a^dra håll och verkligen lyckats att träffa dem i ett sednare nummer af tidningen Svenska Minerva, som nästan ordagrannt upptager desamma, som den siste talaren nu anfört.
Dessa skäl hafva dock icke öfvertygat mig.
De hafva utmärkt ett bemödande att per analogiam bevisa, att grundlagens mening ej skulle vara, att Svenska folket äger rätt alt sig sjelf beskatta lill större del, än hvad den s. k. bevillningen angår.
Men då grundlagen bör tolkas ordagrannt, och jag äfven hört sådant yrkas af den sidans talare, mot hvilkas åsigt min mening i detta ämne har att strida, kan jag icke frångå den tro, att Svenska folkets rätt att sig allena beskatta har en vidsträcktare betydelse, än den mina motståndare velat åt densamma förunna.
Då emedlertid den siste talaren förklarat, det han ej ämnar motsätta sig återremissen, torde det vara öfverflödigt att nu ingå i någon utförligare utveckling af ämnet, sådant jag ser det, emedan jag i alla fall förutser, att en stark debatt i frågan, och troligen äfven votering, kommer att uppstå, då ett slutligt afgörande framdeles skall äga rum.
Jag vill nu isynnerhet upptaga de skill, den värde talaren i sitt muntliga yttrande framställt, och hvilka han velat hemta från praxis, men skall äfven i korthet göra några anmärkningar emot den slags positiva bevisning, talaren i sitt skriftliga yttrande vejat åstadkomma, och som jag finnér sakna allt skäl.
Talaren har för det första velat göra den tro gällande, att nied ordet beskatta endast uttryckes en åtgärd, hvarigenom man okar, och icke en sådan, hvarigenom man minskar skatterna.
Jag vill visserligen icke bestrida, att afsigten med Ständernas sammankallande från ett visst håll varit och är 36»
Den 28 April f. m. sådan; men jag tror, att äfven med den inskränkning i Svenska folkets beskattningsrätt, sorn talaren velat göra , då han påstått, att de ordinarie inkomsterna derunder icke kunna inbegripas, skulle Ständerna likväl, ulan något binder af grundlagarna, kunna visa, att deras beskattningsrätt består i annat, än att öka folkets skatter, enär det icke lärer kunna bestlidas, att Ständerna, om de så för godt finna, kunde vägra åtminstone all bevillning; och ehuru jag visserligen ej vill tänka inig utöfningen af en sådan rätt, tror jag likväl , att den farligaste inledning till en sådan olycka just vore den att alltför obilligt sätta rättigheten dertill i fråga.
Talaren har åberopat 16 §.
Reg.F. och derifrån velat sluta till Konungens rätt till delaktighet i beslut, angrde förändringar i ordinarie skatterna, emedan han förmodat, att enskildas rätt genom en sådan förändring kunde förnärmas.
Jag förstår icke, hur enskildas äganderätt här kan komma i fråga. n4 §.
Reg.F. kunde då snarare gifva anledning till den cmisideration, talaren påyrkat i detta fall; men äfven denna §. kan icke i närvarande fall åberopas, ty grundlagens ord äro i 5y §. alltför tydliga.
Deremot kan jag icke neka,, att Ständerna äro oberättigade att utan Konungens bifall fråntaga ett eller flera Stånd deras privilegier, iben ingalunda att borttaga eller förändra en eller annan s. k. ordinarie skatt, hvilken grundlagen på intet ställe tillerkänner mera helgd, än hvarje annan afgäld.
Talaren har vidare sagt, att om de ordinarie skatterna under en riksdag af R.
St. afskaffades, och riksdagen droge så långt ut, att Konungen ansåge sig nödsakad åtskilja R.
St., samt den förra bevillningen altså komme att oförändradt fortfara till näst påföljande riksdag, skulle, sedan ordinarie inkomsterna voro afskaflade, bevillningen nödvändigt blifva otillräcklig till bestridande af statsverkets oundgängliga behof.
Jag kan icke så uppfatta grundlagens mening.
Jag tror, att om Konungen, på sätt Frih. v.
Schulzenheim namnt, åtskiljde Ständerna, borde alla de inkomster, staten åtnjutit
Irån föregående riksdagens slut, oförändrade utgå intill den nästkommande, utan afseende å, om det vore ordinarie eller extraordinarie.
Jag öfvergår nu till undersökning af den praxis, talaren åberopat
De htifvudsakliga stöden för sin mening har lian heintat utur exempel från 18x2 års riksdag samt från sista riksdagen; ty vid 1823 års riksdag, som anses för att hafva utmärkt sig genom någon sjelfständighet hos Representationen, afskaffades icke några ordinarie skatter, utan på grund af K. propositioner, och detta är helt annat, än att Ständerna underställa Konungens sanction de beslut, sorn Standerna sjelfva i frågan fatta
Det är visserligen Styrelsens både ratt och pligt att uppgöra och för Ständerna framlägga förslag till bättre hushålls- och administi-ationsgrunder, och det är då ingalunda underligt, om någon gång, Dc» 28 A p r i 1 f. m. 36i såsom ett undantag, en propos. från llcgeringen skulle utgå om förenkling i vårt beskattningsväseude.
Men en sådan åtgärd kan väl icke innebära något annat än en ledning för R.
St:s beslut och måste icke vara detsamma, som att Ständerna, då de emottagit en sådan propos., skulle godkänt principen, att Konungens sanction i dylika frågor erfordras.
De enda riksdagar, då en sådan sanction blifvit begärd, äro, såsom jag tror, 1812 och 1828 arens.
Börja vi med att undersöka den förra, tror jag, att den siste talaren och de med honom liktänkande icke böra vara obelåtna med, att hvad som vid den riksdagen skedde aldrig, hvarken såsom praxis eller i annan väg, omnämnes.
Hvad åter beträffar sista riksdagen och dess händelser, så och om äfven fullkomligt lika skäl icke skulle förefinnas att från anspråken att såsom praxis åberopas jemväl utstryka en stor del af hvad dervid passerade, förklarar jag dock för min del, att jag icke från den riksdagens majoriteter ämnar hemta någon så beskaffad praxis, att jag skulle vilja följa den.
Jag anhåller om återremiss och är öfvertygad, att jag, då ämnet ånyo förekommer, får nytt tillfälle alt debattera för den åsigt, jag nu försvarat.
Då den talare, som instämt i Utsk:s mening, ej motsatt sig återremiss, vill jag ej heller för min del bestrida densamma.
Jag får blott begagna detta tillfälle för att förklara, att Utsk. ej ansett sig böra anföra några skäl för sin yttrade åsigt, emedan det ej tillkommer StatsUtsk. att tolka grundlagen , utan blott att lyda den.
Detta har också varit orsaken, hvarföre Utsk. ej afgifvit något förslag till underdånig skrifvelse, utan helt enkelt sagt, att om R.
St. lemna bifall till mantalspenningarnas erläggande först vid fyllda 17 års ålder, lära R.
St. finna, att detta beslut bör underställas K.
Utsk. har härigenom blott velat erinra R.
St. om deras pligt enligt grundlagen, sådan som Utsk. förstått den, och skälen för denna Utsk:s åsigt om grundlagens föreskrifter hafva icke blifvit hemtade från någon tidning, utan från grundlagen sjelf; men Utsk. får tillfälle att utveckla dessa skäl, då nytt betänk., till följd af den begärda återre111 issen, kommer att afgifvas, och jag inskränker mig derföre för närvar, till denna förklaring.
På den grund, att jag genom den bevisning, jag sökt åstadkomma, skulle hafva endast per analogiam, men icke efter ordalydelsen, kommit till mitt mål, har en värd talare sökt bestrida min åsigt.
Jag tror mig likväl hafva uttryckligen erinrat, att ingenting i denna fråga finnes uti grundlagen, i klara ord, directe bestämdt, och vid sådant förhållande, då ingen ordalydelse finnes att följa, måste väl analogien tagas till hjelp.
Jaj 5 H. 46 364 Deli 28 A piil f. ra. håi' harvid yttrat, att 07 §.
Reg.F., så tillämpad som Gr..
Cronhjelm påstått, står i strid med y5 §.