Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den 7 Mars e. m. >47 ”Ägande Berednrs-comiteen, att, i afseende pä ännu ej uppbuden fastighet, affordra köparen behörigen styrkt afskrift ^ ”af köpe-afhandlingen, sora jemväl, enär det fordras, skall ”i hufvud skrift företes.” Jag önskar således, att hela 64 §:n samt det nyst upplästa mom. af 66 §:n måtte ur den tiya bevillnts-forordn. utgå.
Jag har redan förklarat, att denna s. k. vägledning är en fullkomlig missledning från sä väl taxertsmähnens ed, som öfriga taxerings-föreskrifter, och den måste af livar och en finnas numera vata åtminstone alldeles onödig och så mycket iner olämplig, som vi alla veta, att taxerts-värden icke kunna anses såsom saluvärden, utan endast såsom jemförelse-värden; hvarföre man också, om t. ex. en fjerdedel af ett till 8,ooo r:dr taxeradt hemman, hvaraf 4 personer ägde hvar sin fjerdedel, blefve försåld för 3,ooo, hade alltför orätt att uppskatta denna fjerdedel, äfvensom hvardera af de öfriga delarna till 3,ooo r:dr, så att taxerts-värdet å hela hemmanet blefve 12,000 r:dr; ty i sådant fall borde afven å alla andra dermed jemförliga hemman taxerrs-vardet förhöjas.
På dessa grunder får jag vördsamt föreslå, att 64 §:n och nyssnämnde del af 66 §:n måtte ur hevilla.-förordn. uteslutas.
Rålamb, Claes, anförde skriftligen:
Då med hvarje år antalet af arrestanter inom samtliga länshäktena betydligen tilltagit, så har derigenom icke allenast ett ökadt ansvar uppkommit för de personer, åt hvilka fångbevakningen Rufvudsakligast är anförtrodd, utan det ock blifvit en nödvändighet att stadga vissa reglementariska föreskrifter, hvarigenom vederbör, embetsmyndigheter måtte kunna controllela och med deras närmare uppmärksamhet följa förhållandet med hvarje arrestant.
I enlighet med denna åsigt hafva de från hvarje häkte afgående fånglistor blifvit uppställda; men då denna förändring, så nyttig och ändamålsenlig den än må vara, gifvit dessa listor en långt vidsträcktare omfattning, än de från början ägt, bör man ej alldeles förbise den ökade svårighet, som härigenom uppkommit för personer med den föga bildning, som i allmänhet finnes hos dem, hvilka såsom fångvaktmästare anställas, att sjelfva uppfylla denna del af deras tjänsteåliggande.
De hafva således mestadels Varit nödsakade att hos sig anställa särskildt skrifvarebiträde; men ej nog dermed, att de måst bekosta dessas Underhåll, de hafva äfven måst vidkännas utgifter för skrifmaterialier, deraf den för papper torde vara den betydligaste.
Vid härvar. länshäkte, der arrestantnummern i medeltal dagligen uppgår till 160, och der, såsom öfverallt, fångvaktmästarens skyldighet är, att på egen bekostnad besörja afskrifter af hvarjehanda utslag, rörtde häktade personer, äfvensom att biträda dessa vid författande af besvärs-skrifter samt nåde-ansökningar, och att 2tjS Den y Mari e. m. hvarje månad upprätta fyra exemplar af de nu anbefallda vidlyftiga fånglistorna, hvartill åtgår årligen omkring tioris papper, hafva utgifterna härföre icke kunnat vara ringa,— och då desamma, huru nytliga och ändamålsenliga de än må vara, likväl ej synas höra drabba personer, som med iinga aflöning förena en särdeles ansvarsfull befattning och just derföre borde vara befriade från hvarje dylik minskning å deras knappa löne-inkomster; har jag ansett mig pligtig hos R.
H. St. motionsvis hemställa: det erforderliga medel måtte blifva anslagna, att för hvarje länshäkte särskildt användas till uppköp af papper och öfriga skrifmaterialier, äfvensom femtio r:dr b.‘co årligen till understöd för särskildt skrifvar-biträde åt vaklmästarne vid de länshäkten, hvarest fångarnes antal, i medeltal, dagligen utgjorde ett hundrade och derutöfver, samt tjugufem r:dr b:co för de länshäkten, hvarest dagligen femtio arrestanter och derutöfver förvarades.
Under förhoppning alt denna riksdag — olik i så många hänseenden sina närmaste föregångare — skulle kunna afslutas inom den i grundlagen föresätta tid, har jag icke velat öka antalet af motioner, helst de redan väckta omfatta nog många vigtiga föremål för begrundande vid ett riks» möte.
Men, sedan Statens af mig lifligt erkända pligt att med belöning ihågkomma män, som gjort sig särdeles förtjente af fäderneslandet, blifvit för flera frejdade namn tagend rättvist anspråk; så tvekar jag ej att framkomma med en enda motion, hvars ändamål är att erinra om ett dyrbart minne, och föreslå en skyldig gärd af tacksamhet åt detsamma.
Aflidne Prot.-secret.
Borg var för de ädla philanlropiska bemödanden, som utmärkte hela hans verksamma lefnad, och för de menniskosnillet likasom menniskohjerta! hedrande inrättningar, som burit hans namn, känd af oss alla.
Personligen kände jag hvarken honom eller- hans familj; men mig är sagdt, att lians enka skall lefva i högst knappa omständigheter, saknande både egen förmögenhet och någon sorts pension.
Det är af dessa anlednrr jag vågar till R.
St:s behjertande framställa det förslag, att afl. Prot.-secret.
Borgs enka mätte, såsom bevis på ett tacksamt erkännande och rättvist uppskattande af mannens förtjenster, hugnas med ett årligt understöd, tillräckligt för hennes nödtorftiga utkomst.
Jag tillåter mig ej att utsätta någon bestämd summa, utan hänskjuter till StatsUtsk. att, efter inhemtad närmare kännedom om det af mig uppgifna förhållande, och med afseende - Den 7 Mars 6. m. •j49 ende på de tillgångar, sorn erbjuda sig, vid uppgörandet af statsregleringen, föreslå densamma.
Hr Hjerta, Lars, uppläste följande 9 motioner: 1.
Så väl den lagstiftande maktens omsorger, sorn den enskilda omlankan hafva på de sednare åren gjort mycket för lättnad i handeln och näringarna genom credit-rörelsens baserande på en förnuftigare grundval, än fordom, då Staten skulle vara uteslutande både förmyndare och förläggare för den enskildes företag.
Isynnerhet har man, i detta afseende, 2:ne tillfredsställande företeelser uti Ständernes vid förra riksdagen fattade beslut, angtde lagen för inrikes vexla r och uti provincial-bankernas uppkomst, samt i de kloka grundsatser, hvarefter de sednare i allmänhet blifvit både inrättade och förvaltade.
Dessa lättnader blifva emedlertid otillräckliga, så länge icke sjelfva crediten och capitalernas omsättning understödjas af en reform i de lagar, sorn handla om fordringar, å hvilka förskrifning ej är leornad.
En sådan reform tarfvas, enligt mångas tanka, i allmänna lagens stadganden, dels ang:de praescriptionstiden för fordringar å utborgade varor, hvilka grunda sig endast på säljarens bok och räkning, dels uti den bevisningsrätt lagen stadgat för deras gi11tighet.
En handlande eller fabrikant äger nu icke allenast att utkräfva en sådan fordran under loppet af tio år efter det varan blifvit aflemnad, utan han kan äfven, ända till slutet af denna långa tid, genom beedigande af sin egen bok, om denna finnes ordentligt skrifven, gifva åt krafvet fullt vitsord emot den annars upptagna rättsprincipen, att ingen må äga svärja sig till penningar.
Det förra af dessa stadganden synes väl lända endast till vinst för köpmannen; men i sjelfva verket lider både han och gäldenären deraf — den förre, emedan de långa utborgningar, sorn deraf blifva en följd, hindra honom att omsätta eapitalet, och öka äfventyret af förluster, hvilket allt consuqienten naturligtvis måste betala med högre priser, än eljest behöfdes för en skälig handelsvinst — och den sednare, emedan han nu nödvändigt i 10 är måste förvara alla qvittenser, för att kunna värja sig emot möjligheten att blifva krafd än en gång; samt slutligen det allmänna derigenom, alt detta bruk alstrar en benägenhet att lefva på framtidens bekostnad, hvilken kanske utgör en af de med mesta skäl öfverklagade olägenheter uti vårt samhälle.
Om deremot praescriptionstiden förkortas, lägger detta i alla fall icke hinder i vägen för köpmannen att lemna sina kunder så lång credit han behagar; skilnaden är endast, att han, sedan räkningen är förevisad till betalning, kan inom en kortare tid, än nu är möjligt, på annat häll skaffa sig pennin3 H. 32 Den j Mars e. m. gar för densamma,’ såsom för annan förskrifning, i män af den credit gäldenären äger.
De fleste affärsmän lära vara så öfverens om dessa enkla sanningar, alt de icke behöfva en vidlyftigare utveckling.
Jag gör derföre vördsamt följande 2:ue förslag: 1:0 att, med uppliäfvande af 17 cap. 2 §:n Rättegrsb:n, sådan den nu lyder, må i dess ställe sladgas följande af Lag-comiie'en i förslaget till civil-lag redan utarbetade föreskrift:
"Har handlande tillställt den, sorn varor ”af honom borgat, motbok, deri tecknadt finnes, hvad bor"gadt och betaldt blifvit, och kan ej fel deri visas; gäller ”den bok för fullt bevis.
Är ej motbok gifven, och åbero”par sig handlande å egen bok mot annan än handlande, ”att dermed styrka fordran för borgade varor: finnes den ”bok ordentligen förd och gitter ej vederparten visa fel deri, ”eller att han varorna betalt, men nekar ändå till krafvet; ”vare skyldig med ed sig derifrån fria, der han ej hellre "vill öfverlåta åt handlanden, eller den, som boken fört, "att fordringens riktighet edeligen sanna.
Har motbok lem”nad varit, och säger den som klafves, att den förkommit, ”eller kan handlande i motbok visa fel, som utan hans ättgård tillkommit; då äge han, eller den, som handelsbok ”hållit, rätt att den med ed styrka.” ”Emellan handlande inbördes må liandelsböcker, som "ordentligen förde äro, godkännas såsom bevis om den han”del de med hvarannan slutit, då skäl ej företes, som böckernas vitsord förringar, och de edeligen sannas kunna, om "så fordras.” "Hvad för handlande härigenom blifvit stadgadt, skall "jemväl lämpas till dem, som drifva bergsbruk, fabriker el"ler andra till beredning eller förädling af råämnen gjorda "inrättningar.” 2:0
Ått det tillägg, som 2 §:n af K. förorda, den 28 Juni 1798 innehåller till 17 cap. 2 §:n Rälteg:s-b:n, angående tiden för tillställandet af räkning på borgade varor, måtte erhålla en närmare och mera ovillkorlig bestämning genom följande lydelse:
"Räkning på borgade varor bör hvarje år utskrifvas och ”tillställas gäldenären, samt hans påskrift eller annat bevis "derå tagas, eller ock krafvet hos rätten eller Konungens "Bef:h:de anmälas inom ett år ifrån den tid varorna blifvit "sålda, och der detta skett, å särskilda tider från första ut"borgningsdagen.
Sker det icke, och kan säljaren ej visa, "att han af oundvikliga hinder dertill varit urslåndsatt, "håfve sedan derå ej talan.
Nu har räkning blifvit gäldenär tillställd, eller är han derföre sökt, vare då skyldig "den godkänna, om han deremot icke häfver något att på"minna; hvarefter räkningen anses lika utmätnings-gilld, "sorn annat förfallet skuldebref.
Lag samma vare, om gäldenär ej räkningen godkänner, men icke heller, inom sex Den 7 Mars c. ra. ”månader efter deraf bevisligen erhållen del, sitt klander ”genom laga rättegång fullföljer.
Den sora tillhandlar sig ”varor partivis, och dervid betingar sig anstånd med betal”ningen, är pligtig derå genast utgifva sitt skuldebref till ”säljaren, som deremot bör tillställa köparen qvitterad räk”ning öfver beloppet, likasom vore contant betalning erlagd.” 2.
Vid fyra föregtde riksdagar efter hvarandra hafva R.
St. hos K. M. i und. anhållit om den s. k.
Vexel-controlleurs-befattningens upphörande.
Efter sista riksdagen har väl Regeringen i så måtto fästat uppmärksamhet vid dessa förnyade framställningar, att -omkring -frdelar af det förut till denne embetsmans aflönande anslagna arfvode blifvit indragna, så att den uppoffring
Staten nu vidkännes derför, är mindre betydlig; men hufvudsaken, eller sjelfva befattningen fortfar emedlertid att existera och utöfvas.
Det finnes ibland köpmän icke mer än en tanka derom, alt detta är en orimlighet, enär mäklarne, oaktadt de äro edsvurne och aflagt tysthets-löfte, i afseende på de enskilda affärerna, som åt dem uppdragas, nu äro nödsakade att två gånger i veckan bryta denna ed, då de skola till vexel-controlleuren afgifva en förteckning på alla de vexelslut, som för dagen blifvit gjorda med yppande icke allenast af trassenternes och remittenternes namn, utan äfven summornas storlek.
Det ligger likväl i sakens natur, att ingenting är mera ömtåligt för offentligheten, än enskilda penninge-transactioner, särdeles i handelsväg.
Jag behöfver icke vidröra de anledmr, som i öfrigt kunna finnas, för att visa befattningens umbärlighet, emedan de redan tillräckligt blifvit framlagda för föregrde Ständer.
Jag anhåller blott, alt denna motion måtte varda remitterad till StatsUtsk., som icke lärer underlåta att hos R.
St. föreslå en förnyelse af deras ofta tillförene gjorda framställning i detta hänseende. 3.
Enligt nu gällande föreskrifter skola besvär öfver de utslag, som af Konungens Bef:h:de och Öfverståth.-embetet meddelas i mål rör:de förseelser emot polis-författningarna, äfvensom besvär och nådansökningar af personer, dömde att vafföras till de allmänna arbets-inrättningarna, fullföljas directe hos K. M. Dessa mål hafva, enligt officiella uppgifter, de sednare åren utgjort ett ganska betydligt antal nemi.: år 1836 190. — 1837 — 3og. — i8j8 — 290.
Ändamålet med nyssnämnda föreskrift är visserligen att sådana mål skola desto förr blifva afgjorda i sista instansen; men deremot bör det såsom sannolikt kunna antagas, att i5x Den 7 Mars e. ro. största delen af dera icke skulle fullföljas längre än till Hofrätt, om de förut dit hänvisades.
Det är allmänt bekant, att Högsta
Domstolen förut är i hög grad öfverhopad af göromål, och allt sorn utan olägenhet, kan bidraga till minskning deraf, hör icke lemnäs ur sigte, då derigenom tillfälle kan beredas för Högsta Domstolens ledamöter att med mera otröttad ifver egna sig åt pröfningen af det återstående, ändock nog stora antalet.
En lindring i kostnaden för parterna skulle dessutom vinnas genom besvärens ingifvande till Hofrätten, emedan utslags-lösen der är jemförelsevis obetydlig emot den, sorn erlägges för Högsta Domstolens utslag, hvilken sednare ej sällan kan uppgå till lika högt belopp, som de ådömda böterna, och således för den fattige tillintetgöra ett hufvudändamål för ändringssökandet.
Jag föreslår derföre vördsamt, att It.
St. må för deras del besluta, att besvär öfver Konungens Bef:- hrdes eller Öfverståthls i Stockholm utslag, hvarigenom personer antingen blifvit dömde till arbets-inrättningar eller till böter eller ansvar för förbrytelser mot polisförfattningarna, hädanefter må, med undantag af nådansökningar, likasom för andra brottmål äger rum, hos Hofrätt fullföljas, och anhåller om remiss af denna motion till LagTJtsk., till hvars upplysning jag tillåter mig nämna, att ett förslag i likhet härmed redan blifvit af Justitiae-cancellers-embetet uti und. mern. af den 26 Sept. 1859 till K. M. ingifvet och Hofrätternas utlåt, deröfver infordradt, af hvilka Hofrätten öfver Skåne och Blekinge redan tillstyrkt förändringen. 4.
Så väl vid i8a3, sorn 1829 och 1814 arens riksdagar, hafva förslag varit väckta angrde införande af offentlighet vid alla under-domstolar och poliskamrar, och vid de båda förstnämnda riksdagarna fattade R.
St. jemväl för sin del beslut derom, hvilket dock, i anseende till Regeringens vägran, ej ledde till någon påföljd.
Vid sista riksdag beslöto R.
St., äfven för sin del, ett sådant stadgande i afseende på under-ratterna, och yid ärendets föredragning hos Regeringen, liar K.
M. anbefallt, alt vederb. genom nåd. circulär borde erinras, att det urgamla bruket af offentlighet vid under-rutterna vidmakthålla.
Något ytterligare beslut härom erfordras således ieke, hyad de egentliga under-domstolarna angår, så framt detta circulär åtlydes; men hvad offentlighet vid poliskamrar beträffar, ansåg Lag-Utsk. något beslut derom icke af behofvet påkajladt.
Jag vågar emedlertid tro, att nu var. riksdags Lag-Utsk. och Ständer, vid ämnets närmare öfvervägande, skola finna sig föranlåtne att hysa en annan tanka.
Såvida nyttan och nödvändigheten af offentlighet vid undersökningar i brottmål i allmänhet visat sig af erfarenheten så. bekräftad, att den öfvergått till
Ctt af de första villkoren för ali rättegång vid Svensk dom - Den 7 Mars c. tn.
253 slol, så finnes icke något skål, hvarföre den skulle vara utesluten från poliskamrar i städerna, mer än från häradsrätterna på landet.
Det band, sorn främmande åhörares närvaro kan lägga på domarens frestelse till väld och godtycke, är icke mindre nödvändigt i det ena fallet, än i det andra.
Men några särskildta skäl kunna dessutom hemtas från poliskamrarnes organisation och rättegångssättet i de mål, i hvilka de hafva domsrätt, och således i sjelfva verket icke äro annat än under-domstolar, utan annan skilnad, än en inskränktare tid för kallelser och parters inställande.
Dessa särskildta skäl äro hufvudsakligen följande: att rätten i dessa mål icke utgöres af flere bisittare, hvilka, såsom i andra domstolar, kunna sins emellan öfverlägga och controllera hvarandras möjliga misstag; att käranderne utgöras af polisbetjeningen , som derjemte i många, om icke de flesta fall, äro pä en gång åklagare och vittnen; och en polisbetjent kan härigenom, ifall han är nog samvetslös att betjena sig deraf för enskild hämnd, hafva den anklagade parten nästan helt och hållet i sitt våld, och en noggrann uppmärksamhet å domarens sida att pröfva sakens omständigheter, är nödvändigare i samma män, som polisbetjeningens lägre bildningsgrad och ständiga beröring med den i moraliskt afseende lägst qvalificerade delen af folkmassan kan göra dem mindre kansliga för ett oskyldigt lidande; att parterne, i anseende till den hastiga inställelsen, sällan hafva tid att skaffa sig något rättegångs-biträde, om de också skulle hafva råd dertill, hvilket sällan är händelsen: de som äro minst vane att synas inför rätta, hafva också derföre merendels svårast att reda sig, och behöfva åtminstone det stöd, som de kunna äga i andras närvaro; att prot. i polisen föres efter domarens dictamen, och af den prot:s-förande undertecknas på befallning, utan särskild ansvarighet, samt sällan justeras, och att-, om parten gör anmärkntr vid innehållet, domaren äger vitsord, utan att parten kan, till styrka för sina möjligen grundade anmärkntr, åberopa någon motbevisning af andra, som öfvervarit förhöret': denna omständighet är så mycket mera skäl att afse, som poliskammarens prot:r, isynnerhet på de sednare åren, varit föremål för ständiga anmärkn:r; slutligen kommer härtill, att utslaget vanligtvis afkunnas på stället, efter en så hastig undersökning, att en vid rättegång mindre van och af denna ovana förvirrad part ofta icke hinner taga reda på dess innehåll, än mindre ihågkomma de föreskrifter, som lemnäs för besvärs fullföljande och dertill erforderliga prestanda för doms fullgörande.
Hvar och en af dessa omständigheter för sig, och således än mer alla tillsammans, visa, att offentlighetens införande, såsom ett correctiv emot möjliga missbruk i lag - a54 Den 7 Mars e. m. skipningen , är, om möjligt, ännu mer påkalladt för poliskamrar, än för andra under-domstolar; och jag föreslår derföre vördsamt, att R.
St., för deras del, besluta och anhålla om K.
M:s sanction å ett stadgande af följ. innehåll:
Vid alla under-rätter och poliskamrar skall rättegång offentligen hållas, och vare förty, så långt utrymmet tilllåter, ej någon förment att inne vara, medan rätten sitter.
Öfverläggning må rätten inom lyckta dörrar hålla, äfvensom ransakning uti mai, som röra brott mot sedligheten, der sådana omständigheter förekomma, hvilka enligt Tryckfrihetslagen ej må kungöras.
Ahörarne böra då afträda på tillsägelse af ordform, som äfven i öfrigt äger meddela nödiga föreskrifter till bibehållande af skick och ordning. 5.
Uti ett land, der, såsom * hos oss, en del af lagstiftningsrätten tillhör Konung och Ständer gemensamt, en annan del åter Regeringsmakten allena, och der under den sednare afdelningen alla s. k. polisförfattningar, genom ett slags häfd och tyst bifall å Sländernes sida, kommit att inbegripas, måste det ofta blifva en ömtålig sak att bestämma den rät* ta gränsen emellan de båda Statsmakternas befogenhet i nyssnämnda afseende.
En sådan gräns måste emedlertid finnas; och det är, i min tanka, ett af de angelägnaste villkoren för det lagbundna samhällsskickets bestånd, att Styrelsen och Representationen med ömsesidigt förtroende öfverenskomma om dess bestämmande.
Hade man att befara ett motsatt förhållande, så vore samhället utsatt för de största vådor.
En maktlysten och för allmänna röstens varningar döf Regering kunde då, genom en missbrukad och godtycklig utsträckning af den ekonomiska och polis-lagstiftningen, småningom genom ordonnancer tillintetgöra de vigtigaste personliga rättigheter, och slutligen sjelf dymedelst bringas till branten af sitt fall, emedan någon annan slutlig utväg emot detta slags missbruk icke gåfves, än denna folkens ultima ratio, som alltid måste räknas bland samhällets olyckor, emedan man ej kan förutse utgången.
Men det är icke blott lagstiftnings-rättens obestämda skick, som bjuder att åt detta ämne egna en allvarlig uppmärksamhet, innan ännu några vådor deraf visat sig.
Här i Sverige qvarstå äfven ifrån äldre tider, i egenskap af polis-författningar, en mängd undantags-lagar, som föga öfverensstämma med det nuvar. statsskicket, och som, då många af dem äro för allmänheten, ja lill och med för större delen af lagfarne män obekanta , lätt kunna leda till oförskyllda lidanden.
Flera gånger har också vid riksdagarna fråga varit väckt om en revision af dessa författningar, men hittills har allt stannat vid en from önskan af enskilde.
Det bör likväl ligga i Regeringens välförstådda intresse, ej mindre än i folkets, att det sednare må känna de lagar, som det skall Den j Mari t. n. a55 lyda, och att dessa lagar äro bestämda, tydliga och sins emellan öfverensstämmande, men icke att någon af dem skall utgöra en hemlig snara , eller kunna begagnas såsom verktyg för hämnd och förföljelse.
Det är af denna orsak jag vågar hoppas, att Konungen icke skall vägra sitt bifall till It.
St:s anhållan, 0111 de förena sig om en und. önskan i enlighet med hvad jag nu vördsamt föreslår, nemi.: att K. M. i nåd. tacktes anbefalla vederbör., att föranstalta om, och af trycket utgifva en samling af alla ifrån äldre tider utfärdade polisförfattningar, som ännu anses gällande, äfvensom alla andra utan It.
St:s medverkan utfärdade lagar, som innefatta föreskrift om ansvar eller böter, och att denna samling vid nästpåföljande riksdag må öfverlemnas till R.
St:s kännedom; samt att alla de polisförfattningar, eller andra ansvarsbestämmelser, som icke i en sådan samling finnas upptagna, må anses hafva till deras kraft och verkan upphört, och icke vidare kunna tillämpas. —■
Jag anhåller om remiss af denna motion till Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.Utsk:n. 6.
Ett bland de vigtigaste åligganden, som tillhöra nationens representanter, ur att tillse, det de rättigheter, 0111 hvilkas åtnjutande samhällsfördraget försäkrar den enskilde medborgaren, icke må godtyckligt afskäras eller kringgås genom godtyckliga förordnanden eller beslut af den andra Statsmakten ellei- dess underlydande organer.
Det är i afsigt alt underlätta detta åliggande, som grundlagens stiftare särskildt anbefallt R.
St:s Just.ombudsman, uti 14 §m af den för honom utfärdade instruetion: ”att anmärka bristerna uti lagar, "författningar och allmänna hushållningen, samt uppgifva "förslag till deras förbättrande;” och uti 20 §:n af samma instruetion , att , om Just.ombudsmannen finner "lagar och "författningar, hvilka ej stå i förening med nu antagna rer "geringslagar, må han, om det beror af K.
M. att en sådan "författning upphäfva, göra derom und. hemställan, eller i "annat fall förhållandet hos R.
St. anmäla.”
Der sådana författningar emedlertid råka att af Just.ombudsmannen förbises, bör den enskilde representanten, om han varseblir dem, icke försumma att derpå fästa R.
St:s uppmärksamhet; och det är denna jag här utbeder mig för ett särskildt fall.
Tryekfrihets-förordn. innehåller i i §:n 12 mom. föl jande: ”Intet hinder vare för bokhandelns idkande, ej heller "för utgifning till föryttrande af någon skrift, vare sig inländsk eller utländsk.
Hvarje författare eiler förläggare ■".stånde fritt, att en honom, i följd af sådan egenskap, ti 11 - "horig skrift, antingen sjelf eller genom andra, föryttra; dock "vare hvar och en, som antingen 1 öppen bod eller el"jest, med rättighet att derom i allmännna tidningarna få a56 Den 7 Mars e. m.