Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fru F. behagar säga, att vi icke skola i vår korrespondens inblanda så triviala saker som kommissioner om rums anskaffande m. m., hvilket tros vara alltför prosaiskt för mig.
Jag bör likväl säga, att jag är en ganska prosaisk natur, som gör intet anspråk på det slags poesi och det slags geni, som man nu för tiden hedrar med detta namn, och som till och med icke skulle vilja hedras dermed.
Jag vet något litet hvad lifvet har att innebära, och ser på våra verkliga och s. k. genier, att dess prosa smakar dem oändligen väl, och att det icke sällan fattas dem ingenting annat än förmågan att tillegna sig henne i så rikt mått som möjligt.
För hvardagsbestyren har jag visserligen ingen särdeles smak eller fallenhet; men anser för en pligt att ej vara oskicklig till dem.
Det enda jag hatar i dem, som i allt annat, är småaktigheten.
Om derföre fru F. skulle behaga ge mig några uppdrag i anseende till sin blifvande bosättning, skulle det vara mig ett verkligt nöje att kunna uträtta dem.
Jag vet ganska väl, att det ges små jordiska agrementer, som ha sitt pris för hvar och en, hur högstämd till sin natur han än må vara, och att just den, som synes mest förakta dem, ofta skulle finna sig allra ömkligast missbelåten och hjelplös, om han nödgades umbära dem.
Jag vill tro, att tit.
Thomson svarar emot det förtroende han erhållit, men bör likväl, för att icke fela mot min vanliga upprigtighet, tillstå, att jag icke skulle vilja med mitt förtroende vända mig till honom.
Jag är litet fallen för preventioner, äfvensom för predilektioner, och har till honom fattat en af det förstnämnda slaget, för hvars orsak jag ganska ärligt vill redogöra.
Då han först kom hit upp till Stockholm, adresserade han sig till mig, rådplägade med mig öfver åtskilliga sina angelägenheter och förtrodde mig att genomse och rentvätta en af honom öfversatt roman.
För det lilla grand af nytta jag härmed kunnat eller åtminstone velat göra honom, var han mig visserligen ingen tack skyldig, men han hade likväl icke behöft sky mig, sedan hans omständigheter förbättrades och han fann sin uträkning i att bli en af de lojale.
Detta är likväl hvad han gjort, ty nu för tiden låtsar han icke känna mig, hvaröfver jag för egen räkning visst icke beklagar mig.
Af den aflidne Nicander hörde jag honom likväl berömmas som en bra karl; af andra åter anses såsom af lika små själsdimensioner som de kroppsliga.
Ifall fru F. gör något afseende på den ekonomiska fördelen af sina arbeten, skulle jag således tro, att det vore bäst att icke alltför nära inlåta sig i affärer med mannen, innan man tillfrågat någon annan förläggare, t. ex.
Hierta, hvilken i många afseenden är att rekommendera som sådan.
I detta, äfvensom i alla andra fall, skulle jag emellertid anse för en lycka att bli hedrad med något uppdrag.
Jag är väl icke särdeles hemma i det materiella och dess behandling, men icke heller alldeles främmande derför.
Hvad jag sämst bevakat är mina egna intressen och hvad jag sett skefvast i, är mina egna angelägenheter.
För andras deremot har jag en vida säkrare blick och en annans intresse skulle jag aldrig kunna försumma, allra minst ett, som jag omfattat con amore.
Jag skrifver nu för att framställa de ofvannämnda insinuationerna, och för att anhålla det fru F. täcktes underrätta mig, när hon lemnar Strömstad, hvar dess adress blir på Dalsland, och när jag kan hoppas ett möte i Stockholm.
Ganska mycket har jag visserligen att tillägga, rörande både andra och mig sjelf, men uppskjuter det till en framtida epistel, fruktande, att jag redan sagt för mycket om det obetydliga ämnet, mitt eget jag.
Nu slutar jag med de bästa önskningar för min korrespondents glädje och trefnad, framför allt – så egennyttig är jag – för dess snara ankomst till Stockholm, och innesluter mig emellertid i dess åtanka.
Högaktningsfullt Ödmjukel.
Att blifva otacksam och oartig mot kapten Lindeberg, var mycket påkostande.
Men Thomson och Arwidsson tålte icke alls att jag stod under det ringaste inflytande af denne man, som kabinettsbibliotekets utgifvare fruktade och derför undvek.
Dessutom hade Thomson redan behagat taga som gifvet, att jag skulle bo i hans hus och i ett par rum af hans egen våning tills oktober, då den undre blef ledig.
Jag ansåg mig ha handlat mycket klokt då jag i det bref, hvarpå detta var svaret, häntydt på att jag, såsom mera lämpligt, låtit Thomson taga bestyr med rum etc.
Det är icke lätt att finna vägen mellan två rådgifvande magter, men som min mor röstat för Thomson, så blef det dervid, så mycket hellre, som jag fann mig något sårad af det sätt hvarpå Lindeberg i sin tur talat om Thomson, hvars hvardagstreflighet kändes mera lugnande.
Jag rigtigt bäfvade emellertid ända ned i pennspetsen, då det afgörande afslaget nedskrefs.
Svaret på detta bref dröjde, men kom slutligen och lydde så:
Att jag först nu svarar på det sista bref, hvarmed jag blifvit hedrad, och som jag redan för 14 dagar sedan hade det nöjet emottaga, härrör icke af glömska eller försumlighet, eller ens af bristande tid, ehuru oändligt knapp denna vanligtvis är afmätt åt mig, och nu mer än vanligt, ty jag skulle väl ändå kunna stjäla mig någon stund för en intressant sysselsättning, från så många sysselsättningar, som äro ingenting mindre än intressanta; men af ett skäl, som jag hoppas fru F. skall täckas anse för giltigt: jag hade nemligen trott mig, innan jag skref, kunna få läsa Gustaf Lindorm, och bli i tillfälle att derom yttra min tanka.
Denna väntan har likväl icke uppfylts, ty ehuru första delen för snart 14 dagar sedan lemnat pressen, har likväl ingen fortsättning följt, och jag vill ej läsa början, innan jag har tillgång till det hela, dels emedan det alltid är obehagligt att afbrytas i ett nöje – och att denna läsning skall blifva för mig ett sådant, derpå vågar jag räkna, – dels emedan man icke alltid kan af ett arbetes början göra sig någon tillförlitlig föreställning om det hela.
Jag har således försakat läsningen af första delen tills arbetet blir komplett, och skrifver nu för att afhandla, icke det ämne jag skulle velat, utan ett, som jag så sällan som möjligt borde vidröra: mig sjelf.
Orsaken, hvarföre jag nu måste göra det, är innehållet af fru F:s senaste bref.
Jag finner nemligen med ledsnad deraf, att det händt mig här, hvad som händt mig så ofta förr, och som tyckes vara af ödet beslutadt, att det alltid skall hända mig, nemligen att bli missförstådd.
Anledningen hvarföre jag talade om tit.
Thomson och erbjöd min tjenst, var visst icke att förmå fru F. bryta sina relationer med honom, eller att beklaga mig öfver honom.
Han är icke af den qvalifikation, att jag bryr mig om huru han tänker och uppför sig emot mig, och de menniskor, hvilkas köld och missaktning skulle oroa eller förarga mig, äro ganska få.
Det var endast välmening som förestafvat min framställning i detta fall, och anbudet af min tjenst var vilkorligt om det behöfdes och kunde mottagas.
Jag tänker icke nog illa om menniskor, till hvilka jag står i ingen beröring eller som ej gifvit mig omisskännelig anledning dertill, att tro dem i stånd att utan motiv och på ett blott lösligt framkalladt förslag rygga sina förbindelser och vexla förhållanden, i affärer eller andra hänseenden, med personer, med hvilka de äro belåtne, allra minst kan jag tro något sådant om fru F.
Om jag det trott, skulle mina bref helt visst uteblifvit, eller röjt en hel annan ton.
Förmodligen har jag likväl otydligt uttryckt mig och anhåller om ursäkt derför.
Det skall bli mig en varning att icke en annan gång för mycket lita på min förmåga att behandla språket.
Jag upprepar blott ännu en gång mitt anbud, att, om jag förmår, vara till någon tjenst här i Stockholm, antingen före eller efter fru F:s hitkomst, men utan den ringaste afsigt att dermed träda någon äldre rätt för nära, eller att vilja förringa värdet af andras tjenster och bemödanden.
Ett bör jag likväl nämna, såsom en reservation mot den möjligen irriga föreställningen, som mina skrifter eller mina bref kunna ha väckt i anseende till mig: jag är hvarken någon i molnen sväfvande poetiskt stämd eller någon torr prosaisk menniska.
Jag sätter icke värde på en poesi, som är främmande för den förståndiga prosan och icke heller på en prosa, som saknar all poesi.
Det högre och verkliga lifvet är en förening mellan båda.
Ingen kan mera hata all småaktighet, allt kärft och inskränkt krämaresinne än jag, och knappast någon är mindre duglig till köpman i detta ords vanliga bemärkelse, eller att noggrant bevaka sina egna fördelar.
Jag anser icke materien nog vigtig att åt den kunna vilja uppoffra mycket af min tid eller något af mitt själslugn, af min bättre varelse.
Men å andra sidan anser jag det vara menniskans första och oeftergifligaste pligt att göra hvar och en rätt, och detta kan man ej, om man helt och hållet föraktar lifvets hvardagsbestyr, om man saknar ordning i sina affärer och förmåga att behandla dem.
Jag älskar friheten och sjelfständigheten, men båda äro omöjliga utan det moraliska oberoendet.
Fattigdom, brist, allt slags lidande har för mig ingenting afskräckande, och skulle ej förmå ett enda ögonblick rubba min sinnesfrid; men att ej kunna uppfylla mina förbindelser, att tillfoga någon den minsta orätt, sådant är för mig förfärligt, och jag hatar derföre djupt och innerligt den tadelvärda lättsinnighet, hvarmed så många menniskor handtera sina angelägenheter, och det förnäma förakt, hvarmed några inbillade genier betrakta hvad de kalla prosaiska ämnen.
För öfrigt skulle jag verkligen önska att i mitt blod hafva litet mer prosaisk is, än der tyvärr funnits och ännu finnes, oaktadt mina 49 år.
Jag är en menniska med starka passioner, under en lugn, nästan kall yta, och af en brinnande inbillning, som oupphörligt vill hänföra mig.
Hela min lefnad har varit en strid emellan dylika hänförelser och bemödandet att kunna tygla dem.
Jag har lyckats i mycket och misslyckats i mycket, och deraf komma de många förvillelser och dårskaper, som utmärkt min bana och gifvit mina fiender anledning till förhatliga insinuationer mot och om mig.
Sjelf är jag likväl högmodig nog att ångra blott en ringa del af mina misstag, emedan det är jag allena som lidit af dem.
Men nu nog och mer än nog om mig sjelf!
Det gläder mig på det högsta att fru F., såsom Stockholmsbo, äfven blir Ladugårdslandsbo, ty vi blifva då grannar.
Jag bor nemligen med min syster och mina barn i en liten trädbyggning, hvari jag är född, som jag under de sista åren bemödat mig att iståndsätta, och hvarmed jag äfven nu är sysselsatt.
Med en resande, som for till Strömstad, ärnade jag taga mig den friheten att skicka några af mina arbeten, i tanka att fru F. möjligtvis åt dem kunde egna en ledig stund på landet; men jag afhölls derifrån af den föreställningen, att han icke skulle råka fru F. i Strömstad, och finner nu, att jag åtminstone i det fallet räknat rätt.
Jag gömmer dem nu som ett visitkort när jag personligen infinner mig.
Jag njuter i föreställningen af det nöje och den trefnad fru F. måste erfara af en sommar, tillbragt på Dalsland, en ort, som jag blott i flygten skådat, under en hastig genomfart förliden sommar, men der både natur och menniskor mest behagat mig bland alla Sveriges provinsers.
– Det är med min utmärktaste högaktning jag har äran att vara
fru Flygares ödmjukaste tjenare
Detta bref, deri jag så tydligt såg att min korrespondent blifvit djupt sårad, gaf mig ett verkligt samvetsstyng, och det lilla vackra, jag kunde säga honom i mitt svar från Dalsland, tillfredsstälde mig föga, då jag tänkte på vårt snara möte.
Huru skulle detta möte gå till?
För Thomson var jag ej rädd, men han hade bakom sig Arwidsson med tjugo argumenter, och de der herrarne ärnade tydligt lägga något slags bojor på min frihet.
Kanhända, tänkte de, att det skulle bli lätt nog att styra den lilla frun från landsorten, som måste blifva alldeles förbländad af Stockholm och den stora middag, hvarom Thomson redan skrifvit, och som skulle illustreras med verser af Mellin.
Men vi finge väl se!
Hitintills hade jag ej varit fallen för förbländningar af sådan art, och att ytterligare såra Lindeberg! ...
Jag uppsköt att tänka på den saken.
Af fin grannlagenhet sändes mig nu från honom detta tredje bref, hvilket utgör hans sjelfporträttering, och är det sista.
Min flyttning inträffade ej långt derefter.
Det har under hela mitt offentliga lif, jag skulle kunnat säga: under hela min lefnad, varit min besynnerliga lott att af mina många fiender och motståndare, af hvilka jag fått de flesta högst oskyldigt, utom de fel och svagheter jag verkligen eger, tilläggas en stor mängd, som jag lyckligtvis saknar, och att deremot af en och annan välviljande vän tillerkännas egenskaper och förtjenster, som jag beklagligtvis äfven saknar.
Fru F:s sista bref är ett ibland bevisen derpå.
I det jag aflägger min tacksägelse för det omdöme fru F. deribland behagat fälla om mig – och att göra något mer än tacka derför, skulle kunna ådraga mig beskyllningen för en halft föråldrad ridderlighet eller för en fadd komplimenteringslystnad som jag vill undgå – bör jag skynda att borttaga den förvillelse, hvarpå detta omdöme möjligen kan hvila.
Jag måste då gifva en beskrifning på mig sjelf, som jag tänkte kunna göra egenhändigt, men hvilket mina ögon förneka, som jag derefter ärnade uppskjuta med till dess jag skulle få det nöjet att muntligen kunna göra den, men som jag nu anser mig skyldig att icke längre dröja med, för att ej underhålla en illusion, som det personliga sammanträffandet med mig alltför snart skulle skingra.
Se här då jag sjelf, så ärligt tecknad, som jag är i stånd att göra det inför mitt samvetes spegel.
Jag är till växten snarare liten än stor, med ett af kopporna förstördt ansigte, som naturen för öfrigt aldrig ämnat att bli intagande, med en organ, vid hvilken en viss häftning låder, och har i hela mitt sätt att vara någonting trivialt, som jag icke alls bryr mig om att skingra.
Jag är visst stolt och fåfäng i så hög grad som någon, men ingen kan mindre än jag hvarken hafva egenskaper eller lust att i sällskap utmärka sig att föra ordet, att ådraga sig allas blickar, ja, att ens höra sig berömmas; och ingen kan mer förakta alla yttre egenheter och besynnerligheter än jag, så att dem jag ändå eger, har jag alldeles emot min vilja.
Att hålla tal och säga fraser är mig högst motbjudande.
Jag vill ej vara och ej synas annat än en menniska som alla andra.
Deremot är det mig obehagligt, verkligen pinsamt att, mer än som nödvändigheten oundgängligen kräfver, sänka mig ned till det låga och triviala, som utgör de vanliga konversations-ämnena, hvilka snart trötta mig.
Häraf följer, att jag hvarken imponerar genom min öfverlägsenhet eller intresserar genom denna känsla af jemlikhet, som erfordras för att man skall finna nöje i en persons sällskap.
Jag har väl den förtjensten – hvilken man i allmänhet icke anser för en sådan – att ej tala och isynnerhet icke skrifva om det jag ej förstår, och att aldrig med egna tillsatser och efter mina hugskott utsmycka sanningen; men deremot, om jag någon gång tvingas att säga min tanke öfver ett ämne, säger jag den bestämdt, kanske något skarpt; och som min opinion ganska ofta står i strid med dagens, stöter jag denna för hufvudet.
Om jag, såsom stundom händer, får rätt efteråt, mins man det icke, och vill ej minnas det, och om man gör det, håller man åtminstone icke mig räkning derför, ty ingen tycker om att minnas det man haft orätt.
Jag skulle ofta önskat att jag kunnat vara annorlunda, icke för det jag bryr mig särdeles om hvad man i allmänhet tänker och känner om mig, men för saker, dem jag önskat bereda framgång.
I synnerhet skulle jag gerna vilja ega någonting mer insinuerande i min personlighet; men det är ej möjligt för mig att skapa om mig.
Framfor allt saknar jag fintlighet för ögonblicket och inser först en stund efteråt hvad jag både sagt och gjort.
Detta är en stor brist, men hvilken – genom en särdeles försynens skickelse – icke hemsökte mig under en vigtig moment af min lefnad, under min bekanta process, då jag alltid var nog lycklig att finna ordet och tanken i samma stund jag behöfde dem, så att jag åtminstone icke dervid gaf mina fiender något hugg på mig.
Kanske skulle denna brist också låta mindre känna sig, ifall jag befunne mig i mera storartade förhållanden, ty jag är tydligen bättre hemmastadd i dem och ser i dem vida skarpare och tydligare än i de små.
Ödet har emellertid dömt mig endast till de senare; och att kunna finna mig deri, att lia lärt mig resignationens svåra, på intet sätt lysande konst, är något hvaröfver jag sjelf är litet högfärdig, men som ingen annan hvarken känner eller bryr sig om att känna.
Jag är således för ingen del intressant och mitt umgänge ingenting mindre än roande.
Deremot eger jag kanske en och annan egenskap, hvilken ej är så att förakta för den, som antingen vill eller nödgas lefva tillsammans med mig eller med mig stå i några förhållanden.
Mitt ord är att lita på och mitt lynne likaledes.
Jag är i dag sådan jag var i går och sådan jag blir i morgon, aldrig sorgsen och nedslagen af hvad som händer: går det för rasande, så svär jag litet deröfver och lättar mitt hjerta på det sättet.
Jag känner djupt och lifligt både det goda och onda man gör mig, inser och ångrar snart mina förkastanden, hatar, förföljer och hämnas aldrig hvad som blott rör mig sjelf.
Deremot glöder jag af harm och afsky öfver all offentlig låghet, orättvisa, magtmissbruk och pligtförgätenhet, glömmer och förlåter dem aldrig och är ytterst ömtålig för hvad som rörer heder och ära.
Ingen af dem jag under hela min lefnad haft på ett eller annat sätt att göra med, har sjelf, så vidt jag kan minnas, aflägsnat sig och skilts ifrån mig.
Att jag gjort det, har ej kommit af flyktighet, ty jag vågar säga, att knappt någon kan vara mindre flyktig och ombytlig än jag, hvarken i anseende till idéer eller personer, utan derföre att omständigheterna, till en del skyldigheter, så fordrat.
Det har blifvit min bedröfliga lott, att skiljas vid tvenne hustrur.
Historien derom skulle likväl föra mig alltför vida och jag spar den till en annan gång, eller till dess vi råkas.
För att likväl mildra det afskräckande i detta faktum, anser jag mig böra nämna – ty jag önskar högeligen att i detta fall icke misskännas – att den första, som nu är död, icke vill bli af med mig, men att mitt handlingssätt i detta fall, var följden af en flerårig öfverläggning, och att den andra, som ännu lefver, genast gjorde mig den rättvisan att erkänna, att jag ej kunde handla annorlunda, och jag har för närvarande i henne ingenting mindre än en fiende.
Mina båda äktenskap och deras upplösning höra för öfrigt till mitt lifs mörkaste sidor, och om jag ej kan frånkänna mig en viss grad af dårskap vid deras ingående var likväl denna dårskaps karakter hufvudsakligen en för långt sträckt välvilja och begrepp om skyldighet.
Jag sjelf är emellertid den ende, som lidit deraf, men jag har verkligen lidit mer än någon tror, framför allt derigenom, att jag sjelf varit skuld till mitt lidande.
Äfven bör jag reda mig från tanken att vara af ett kinkigt lynne och svår att komma öfverens med.
Ingen är lättare att förstå och förlikas med, än jag, om man sjelf endast har något förstånd och god vilja.
Således åter en lång epistel om min personlighet!
Fru F. torde häraf få en ökad anledning att föreställa sig denna personlighet såsom mycket inbilsk och egenkär.
Jag är det likväl icke så mycket, som detta torde låta påskina, och jag ber, att det ej måtte lemnas ur sigte, att detta mitt sjelfporträtteringsarbete företagits, dels till följe af fru F:s egen önskan, dels i den lofvärda afsigt att så få origtiga föreställningar som möjligt måtte fästas vid min individualitet.
Det torde låta besynnerligt, men är likväl sant, att jag af våra yngre litteratörer icke känner åtskilliga.
Sådant är t. ex. förhållandet med Mellin, som jag endast känner till utseendet.
Här finnas trenne litteratörer vid namn Arwidsson; en till börden finne, som är engagerad vid Kongl. Biblioteket, en som är konstdomare i Dagligt Allehanda och en ung man, som, efter hvad jag tror, icke gjort annat än några öfversättningar.
Troligen är det den förstnämnde herr Thomson menar; i sådant fall är det förmodligen den kunnigaste af de tre.
Det är icke jag, som recenserat Tant Lisbeths testamente, och jag har icke en gång läst skriften.
Öfverhufvud måste jag på det allra bestämdaste reservera mig mot all ansvarighet i Aftonbladets estetiska omdömen, både om litteratur, musik och teater.
Först och främst är blott den ringare delen deri af mig, och mycket har der blifvit sagdt, hvaraf jag skulle velat säga nästan raka motsatsen, och för det andra händer det med mitt eget, att bladets utgifvare (Hierta) deri gör förändringar, tillägg och uteslutningar, som jag för ingen del kännes vid och hvarigenom artikeln ofta blir någonting helt annat än hvad jag sagt.
Jag skrifver således helt mekaniskt i bladet, och kan sällan säga, att en deri förekommande uppsats verkligen är min ...
Jag befann mig nu i Stockholm bosatt i N:o 19 Ladugårdslandstorg, der jag under de nästföljande tre åren bodde.
Innan jag nämner om mitt första personliga möte med min värderade korrespondent, kan jag ej neka mig att stanna vid den egendomliga omständigheten att se två så ytterligt motsatta karakterer som Almqvist och Lindeberg i sina äktenskapsangelägenheter, utan att veta det ringaste om hvarandras teorier, skatta på samma sätt åt en hederspligt utan behof, sedan ångrad.
Men som den senare icke var det ringaste fantastisk, hittades ej några sjelfbiografiska utkast derom i hans efterlemnade papper, och det han skref till mig i ämnet, var troligen det enda han lät bli bekant af sina smärtsamma intryck.
Jag skall ej tala om mitt mottagande, efter en 10 dagars mycket svår ångbåtsresa, min första af det slaget.
Detta mottagande var höjden af vänlighet och gästfrihet och innan en qvart passerat kände jag både Thomson och Arwidsson från perm till perm.
Båda voro typer af hedern, men det hindrade ej att ingendera ville medgifva att min heder, jag talar ej om mina känslor, på ringaste sätt skulle lida af att jag bröt all förbindelse med en man, som hyllade de vådligaste åsigter och med kropp och själ tillhörde »Aftonbladsligan» – hvilket fasansvärdt uttryck för mina öron.
Man lät mig ytterligare förstå att det vore omöjligt, om jag upprigtigt ville stanna vid kabinettsbiblioteket, att jag kunde stå i beröring med ett alldeles motsatt läger, och att ifall (nu kom sjelfva knuten)
Lindeberg vid sin visit, hvilken tyvärr icke kunde förhindras, framkastade någon vink om en bjudning, jag genast måtte begagna tillfället att visa mig bestämd.
Det ville säga, otacksam, osjelfständig och efter mitt eget bedömande ovärdig!
Emellertid aflopp den lysande middagen, der Thomsons egen utmärkta och ansedda sällskapskrets väl emottog mig, ganska lugnt.
Thomson fruktade dock jemt att få höra talas om det hotande besöket, och Mellin, som nyss hemkommit från Portugal, hedrade mig verkligen med välkomstverser.
Men detta allt oaktadt höjde sig icke det allra ringaste min lifskraft.
Jag var icke hvarken hänförd eller lycklig, utan nedstämd i medvetandet af att inträdet på den nya banan genast vid början visade mig så oroande utsigter.
För en författare hade det möjligen varit lätt att reda sig, icke så för författarinnan, helst midt emellan två tacksamhetsförbindelser.
Två dagar efter festligheten, som ej haft andra litteratörer än Arwidsson och Mellin, språkade jag och hr Thomson en förmiddag om det vanliga olyckliga ämnet, då en tryckerigosse, som sökt »patron» i salen, vände tillbaka för att säga att kapten Lindeberg frågade om fru Flygare ville taga emot honom.
»För all del», hviskade Thomson, i det han försvann åt sin sida, »för all del kom i håg hvad Arwidsson sade i går, och i morgse då jag träff ...»
Resten fick min värde förläggare taga med sig, ty nu öppnades dörren från salen och in i förmaket trädde en person, som jag i min enfaldiga föreställning ändå hade svårt för att tro vara Lindeberg, ty sanningen var, såsom någon sagt, att han hade det utseende som karakteriseras i det enda ordet osynligt.
Men detta var endast mitt första intryck.
I det följande ögonblicket hade jag erfarit hela väldet af den osynlighet som gömmer en själ, hvilken, för att röja sin kraft och sitt värde, icke har behof af en storartad staty att herbergera dem.