Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var, som jag förmodat, att de varit aflägsna ifrån stället några ögonblick, att de funnit vagnen tom vid sin återkomst, och att barnet troligen fallit i vattnet och drunknat.
Qvinnans sorg tycktes endast angå barnet, hvilket hon älskade som sitt eget, men mannen var förtviflad öfver att troligen mista sin tjenst och förlora den hemgift han blifvit lofvad med amman, som han ämnade gifta sig med.
Det föll mig genast in, att vår Paddy kunde ersätta det förlorade barnet, och jag sade dem det.
I början ansågo de detta som en orimlighet, men då de hörde, att gossen var af samma ålder, blef mannen, som är kammartjenare hos lorden och heter Morris, hågad för saken.
Det var icke lång tid att besinna sig på, ty de fruktade i hvart ögonblick, att en gammal miss, som fanns hemma för att också hafva tillsyn om barnet, skulle komma ned i parken.
Nå väl, du har hört, huru det gick.
Din lilla bror blef helt hastigt förvandlad till en rik och förnäm herre, en arftagare till ett storståtligt namn och mänga gods.
— Men skola icke föräldrarne märka, att det icke är deras barn, när de komma hem? — sade jag förvånad.
— Åh ja, det tyckes väl så, men så der små barn likna alla hvarandra, och dessutom bruka sådana der förnäma mödrar icke så noga hafva reda på sina barns utseende.
Det kan möjligen lyckas, men blir bedrägeriet upptäckt, så är faran minst för mig, — tillade hon sorglöst.
— I afton, då det mörknat, kommer Morris hit till det gamla båthuset vid stranden för att lemna mig de penningar, jag betingat mig, tillika med papperet, som han skall skrifva.
— Ett intyg af honom, att han mottagit barnet af mig, samt en upplysning om, huru och hvarför jag lemnat detsamma.
— Begriper du icke, att kammartjenaren icke kan hafva stor summa att gifva mig, så deruti ligger icke mycken fördel, men i framtiden, då Paddy blifvit stor, rik och förnäm, då är det godt att kunna bevisa honom, att hans mor är en stackars zigenerska, och att du är hans bror.
— Men han skall säkert icke vilja erkänna oss.
— Nej, det är troligt; han behöfver också icke erkänna oss, han skall endast betala vår tystnad.
— Och Morris?
Skall han väl komma med penningarne?
— Ja, mycket säkert, han vet, att jag annars skulle komma att återtaga barnet.
Hon lutade hufvudet i händerna och försjönk i tankar, och jag insåg nu fullkomligt det kloka och fördelaktiga i hela saken, om den lyckades.
Barnet skulle blifva en rik och lycklig herre, och vi skulle äfven få del af denna rikedom, men fruktan för upptäckt och olycka plågade mig så, att jag icke lemnade min mor någon ro, innan hon lofvade mig, att så snart hon råkat Morris, skulle vi genast aflägsna oss ifrån trakten och fortsätta vår vandring, som vi ämnat.
Hon hade gerna velat dröja i grannskapet, tills föräldrarne till det drunknade barnet återkommo, för att få veta, huru det djerfva vågspelet skulle lyckas, men inseende det vådliga uti att länge blifva sedd i trakten, biföll hon slutligen att begagna tillfället, som erbjöd sig att med en fiskare komma längre öster ut åt kusten och der möjligen träffa några seglare, som ville föra oss öfver Kanalen.
Kammartjenaren kom, alldeles som han sagt, både med penningarne och det papper, hon begärt.
Han hade i första förskräckelsen icke tänkt på annat än den skada, som barnets död skulle vålla honom, men snart insåg äfven han den fördel han kunde draga af bedrägeriet i en framtid, då gossen blifvit man, eller då hans far dött.
Min mor och han skildes åt som de bästa vänner, fullt öfvertygade å ömse sidor om hvarandras trohet, då deras fördel eller olycka var gemensam.
Det frö man utsått behöfde imellertid lång tid, innan det kunde växa upp och bära frukt; och ehuru barnet troligen ofta var föremål för hennes tankar, nämde hon det aldrig mera och tyckte icke om, att jagtalade derom.
Ett år derefter skildes jag ifrån henne.
Hon hade fört mig till en judisk handlande i den lilla staden Ipoly-Sagh, der jag stannade qvar.
Denne man, som bodde fattigt och dåligt och såg snuskig och obetydlig ut, egde imellertid stora rikedomar.
Hans fartyg gingo till nästan alla Europas hamnar, och han hade kontor i alla Ungerns större städer, men sjelf vistades han här i ett ruckligt hus vid den lilla Ipolyfloden, utan att på något sätt eller i något afseende tyckas njuta af sina rikedomar.
Med denna man skulle jag ega en olycklig likhet påstod min mor, och denna tillfällighet hade varit orsaken till hennes tvist och skilsmessa ifrån hennes man och hennes stam.
Nu mottog mig imellertid den rike köpmannen med välvilja, jag fick lära mig räkna och skrifva och ansågs ega ovanliga anlag för handeln; inom några år egde jag hans fulla förtroende, och som jag egentligen icke tyckte om det stillasittande och enformiga lifvet på ett kontor, så användes jag nästan uteslutande till resor i affärer på alla de orter, der vi egde handelsförbindelser.
Detta lif behagade mig, och jag skulle troligen ständigt hafva stannat i hans tjenst, om icke en vedervärdig händelse hastigt låtit mig fly Ipoly-Sagh.
Jag vet icke icke, huru det kommer till, men jag har i hela mitt lif varit utsatt för obehagliga missöden, olyckor af denna afskyvärda art, som väcka löje i stället för deltagande.
Det ar sannt, att jag i alla händelser föredrager dem för de mera obotliga och fruktansvärda, ty den verkliga skadan till lif och lemmar är naturligtvis den värsta, men imellertid är jag ganska känslig för åtlöje och försmädelser, och vid detta tillfälle var det lika öfverraskande som sårande för min stolthet och min sjelfkärlek.
Ehuru snål och fnaskig min principal var i allt, som rörde hans hem och hans egen person, så hade han likväl en enda dotter, för hvilken han ingenting sparade.
Hon vistades i Pesth hos en slägting, och först flera år, sedan jag varit i huset, kom den vackra Rebecka tillbaka till sin far.
Ett litet rum i det gamla skräpiga huset inreddes nu till hennes mottagande, och hvarken speglar eller förgyllningar, dyrbara mattor eller sidenklädda kuddar sparades i denna tillflykt för husets blifvande herrskarrinna.
Det är sannt, att det var så trångt, att hon med möda kunde vända sig derinne, och så mörkt, att en silfverlampa måste nästan ständigt brinna vid ena väggen, ty det fanns blott ett enda litet fönster eller snarare en glugg högt uppe vid taket, men i alla fall var det i mitt tycke en boudoir, som kunnat gå an för en prinsessa.
Då allt var färdigt, och gubben förnöjd gnuggade händerna åt all den prakt han här slösat, sade jag förundrad:
— Det måste blifva en grann fågel, som får en så präktig bur?
— Det är en juvel, Samu, hvilkens fodral aldrig kan blifva för mycket dyrbart, — sade han stolt, tillslöt dörren med omsorg och stoppade nyckeln i fickan.
Dagen derpå anlände Rebecka, och fastän jag förestält mig en skönhet utan like, så öfverträffade hon likväl alla mina drömmar.
Nu hatar jag hennes minne, hennes blotta namn är för mig en plåga att höra, men då var jag endast tjugo år och hade aldrig älskat någon qvinna, och hvem kan undra, att jag blef betagen af hennes åsyn?
Hennes hy var ljusgul och matt, som opolerad bernsten, hennes tjocka hår svart som bläck och tungt som guld, hennes stora aflånga ögon gnistrande som briljanter och smäktande som gazellens, hon var liten och rund, med axlar som dunkuddar och händer som silkesbollar, hon var med ett ord sådan, att hon kunnat inspirera kung Salomo att dikta visor och kung David att slå ihjäl mer än en Uria för att få ega henne.
Ifrån det ögonblick Rebecka kom hem, förlorade jag all lust för resor, jag kunde icke lefva en dag, knappt en timme utan att se henne, och hon tycktes också alls icke hafva något emot att visa sig, der hon låg helt sysslolös på sina kuddar, lik en sultaninna i ett harem.
Knappt åtta dagar derefter kom imellertid en ny bokhållare på kontoret, en jude, tjocknäsig och obehaglig, som ingaf mig en verklig vedervilja ifrån första ögonblicket genom sitt myndiga sätt och sin befallande ton.
Man påstod, att han var utsedd till Rebeckas man, och jag ansåg det icke otroligt efter, som han var ende sonen i ett rikt handelshus, med hvilket vi hade vidlyftiga och invecklade affärer.
Detta gjorde honom imellertid icke angenämare för mig, och jag kände mig nästan hata den öfvermodige Job Zwian.
I Rebeckas ögon tyckte jag mig imellertid läsa så klart som i en a-vista-vexel att hon besvarade den kärlek, som upplågat inom mig, och förblindad af hennes leenden och hennes förstulna ögonkast tänkte jag endast på lyckan i en tryckning af hennes mjuka hand eller en tillfällig beröring med hennes lilla fot eller hennes runda knä vid bordet under måltiderna.
Jag var då ännu oerfaren och hade icke kommit under fund med, att alla qvinnor äro listiga, elaka och odygdiga som apor; jag dårades af hennes skönhet och trodde på hennes ömhet och blef derför alldeles tokig af fröjd, då hon en dag tryckte i min hand en liten biljett, hvilken innehöll dessa ord:
”Genom mitt fönster i afton klockan tio”.
Hvar finns väl den man af kött och blod, som får en dylik vink och icke följer den?
Jag fruktade endast att hela min varelse skulle brinna upp af den eld dessa ord tände inom mig, innan jag hann invänta den utsatta tiden, så att blott en askhög skulle återstå att offra för den lilla judinnans fötter.
Ändtligen kom qvällen; man lade sig tidigt i huset, och jag hade märkt att
Rebecka hade borttagit det galler, som skyddade fönstret, hvilket vette ut åt en liten mörk bakgård.
Jag hade skaffat mig en stege, och darrande af kärlek och otålighet klättrade jag upp.
Fönstret var nätt och jemt så stort, att jag kunde krypa derigenom.
Jag tittade in, det var mörkt och tyst derinne; jag visste, att rummet var högt och att öppningen satt ända upp vid taket, och hade derför aftagit mina skor, för att utan buller kunna hoppa ned.
Jag lyssnade; jag ropade sagta Rebeckas namn.
Ack, hvad detta namn då tycktes mig välljudande, men jag fick intet annat svar än en halfqväfd suck, och yr af kärlek och längtan hoppade jag ned, för första och enda gången i mitt lif glömmande min vanliga försigtighet.
Men, du milde S:t Nepomuk!
Hvilken förskräckelse intog mig icke, då jag med ens kände mig omsluten af iskallt vatten ända upp till hakan, och på samma gång fångad och fasthållen af det grofva och glesa tyget i en stor säck.
Jag trodde i första ögonblicket, att jag genom något obegripligt misstag hoppat ned i Ipoylis vågor, hvilken flöt tätt bredvid; men säcken, som varit fäst vid fönsterposten genom dubbla dragband, hvilka genom min tyngd drogs tillsammans öfver mitt hufvud, bevisade mig strax derefter, att jag råkat i en nedrig snara, utlagd af den mest bedrägliga och onaturliga qvinna i verlden.
Innan jag hunnit arbeta mig ur denna obehagliga belägenhet, upplystes rummet hastigt och utrop af förvåning och skratt nådde mina öron.
Säcken lyftes ned ifrån fönsterkrokarne och drogs upp ur vattenkaret, som stått derunder, af husets båda tjenare, den gamla Esther och gårdsdrängen, under Rebeckas och Job Zwians förenade skrattsalvor och den gamle judens förvåning och beskärmelser.
Aldrig skall jag glömma denna stund, då jag drypande af vatten och halfqväfd af harm och förbittring stod inför hela denna afskvvärda judefamilj.
Ifrån denna händelse daterar sig min ovilja för detta folk, och min förargelse öfver det dumma misstag, som ständigt velat anse mig tillhöra detsamma.
Jag trodde mitt bröst skulle sprängas af vrede, då Rebecka ännu skrattande sade, vänd till sin far:
”Der ser du nu hvad det tjenar till att hvarje natt inläsa mig och lägga nyckeln till min dörr vid din hufvudgärd.
Jag har velat gifva både dig, min far, den der dumma narren, och äfven Zwian, min trolofvade, en lexa, och jag hoppas att ni alla tre skola minnas och gilla densamma”.
Jag har allt sedan dess hatat qvinnorna, och denna kärlekslåga för dem var den enda i mitt lif.
Rebeckas vattenkar har gjort mig iskall för hela hennes kön, och jag anser detta straff alls icke för hårdt; det finnes icke en enda, för hvars ynnest jag ville gifva en silfverzwanziger.
Det var strax efter sedan jag lemnat den gamla judens hus, som jag sista gången såg min mor.
Hon uppsökte mig för att säga mig farväl, innan hon med några af vårt folk drog till England, der hon nu ämnade qvarstanna för att vaka öfver Paddy, om hvilken hon var alldeles okunnig sedan flera år tillbaka.
Innan vi skildes åt, upptog hon ur barmen en liten börs af läder, som hon bar på ett band om halsen, och hvari hon förvarade sina penningar och det papper, hon fått af den engelska kammartjenaren.
Hon uppvecklade papperet, genmläste det långsamt och noggrannt, och fattande knifven, som hon bar i gördeln, skar hon det midt i tu.
— Samu, jag lemnar dig hälften af den enda förhoppning jag eger på en sorgfri ålderdom, — sade hon allvarsamt och högtidligt.
— Om vi icke mera skulle återfinna hvarandra, så tror jag, att hälften af detta papper gör samma gagn som det hela, emedan lord Hafwerfield alltid skall frukta skandal lika mycket som en full bevisning; det är dessutom säkrare, att vi båda förvara det, i händelse någon olycka skulle träffa en af oss.
Kom ihåg, att jag icke mera lemnar England, och att jag hvarje höst beger mig till Cornwallis, der du då bör söka mig.
Vi skildes åt, jag gömde visserligen papperslappen, men jag gjorde mig icke synnerlig förhoppning om dess värde, och snart glömde jag nästan alldeles hela denna episod ur min barndom, hvari jag helt passift deltagit.
Flera är förgingo.
Största delen af denna tid har jag vistats i Tyskland, hvilketjag anser som mitt fädernesland, ehuru jag aldrig länge kunnat trifvas på samma ställe; ombyte är nödvändigt för mitt lif, och jag har, såsom agent för handelshus, som expedit och kommissionär i alla möjliga handelsgrenar och industriella företag, ofta dermed förenande små affärer för egen räkning, besökt nästan alla Europas länder.
De många olika tilldragelserna i detta kringirrande lif höra icke hit, och det var först för tvenne år sedan, då jag kom till Stockholm, som minnet af min bror åter vaknade.
Jag reste då för att öfvervaka en mycket kinkig affär för ett handelshus i Bremen och tänkte på ingenting mindre än det lilla barnet, som så hastigt blifvit förflyttadt ur zigenerskans vagn i lordens, då hans namn, händelsevis nämdt på ett värdshus, väckte min uppmärksamhet.
— Det är en engelsman, som heter Darney, och som en dag blir lord af Hawerfield, — sade en person upplysande till en annan, under det båda tittade ut genom fönstret på gatan.
I detsamma inkom den, hvarom man talat, och jag kunde icke ett ögonblick tvifla på att jag verkligen återsåg min bror, den lilla Paddy, ehuru jag icke visste, huru jag skulle förklara de lifliga hågkomster hans åsyn väckte.
Jag hade flera gånger hört min mor såsom bevis på min börd åberopa mina mörka naglar, och då jag nu på den eleganta engelsmannens äfven upptäckte den djupblå halfcirkeln vid nagelroten, som utmärker zigenarens asiatiska ursprung, så ansåg jag mina minnen och mitt igenkännande bekräftadt.
Jag beslöt att hädanefter bibehålla honom i sigte, efter ödet på detta sätt fört honom i min väg, och jag har också gjort det alltsedan.
Flera gånger ämnade jag närma mig honom och våga en förberedande undersökning om hans tänkesätt, men fruktan, att uppfostran och vanor kunnat göra honom till hvad engelsmännen egentligen mena med en gentleman, det vill säga en romantisk och oförnuftig menniska, som hela lifvet igenom famlar efter ett hjernspöke, som de kalla ”heder”, hvilket hindrar honom ifrån att begagna sina fördelar, ehvar de befinnas, och i synnerhet nu skulle gjort alla öfverenskommelser med Hawerfield omöjliga, afhöll mig derifrån.
Man har sett exempel på en dylik förvänd uppfattning, som rent af ruinerat folk, och det föll mig in, att han möjligen vid första ord om det bedrägeri, som skett i hans barndom, skulle kunna sjelf vilja anställa en undersökning, som kommit honom att afstå ifrån hela det arf, på hvilket vi så länge väntat.
Ett år derefter såg jag, genom tidningarna, att hans förmenta far var död, och jag återvände genast till England, der jag flera gånger gjort fåfänga spaningar efter min mor, hvilken jag aldrig återfunnit, och som troligen är död.
De första orden af min förnäma bror, då jag med mitt halfva bevis instälde mig hos honom, visade mig imellertid, att min fruktan för att finna honom vanslägtad från sin stam var ogrundad.
Han var zigenare till kropp och själ, hans mor skulle hafva varit stolt öfver honom, och hans förnäma uppfostran hade lika litet kunnat ändra hans medfödda anlag som färgen på hans hy.
Jag har förut sagt, och jag upprepar det, att detta tanklösa öfverdåd, som man kallar mod, alls icke tillhör mitt lynne, jag vill vinna mitt mål genom överlägsenheten af mitt förstånd, genom listen, som är qvintessensen deraf, men icke genom våld och trots.
Hvarför bullra och väcka uppseende, då man tyst och stilla kan säkrare lyckas, hvarför utsätta sig för faror, som man kan undvika?
Det är lika klumpigt och barnsligt, som det är oklokt.
Den förmenta lorden bemötte mig, som jag varit en galning eller en stråtröfvare; hvarken böner eller hotelser, hvarken skäl eller bevis förmådde göra något intryck på hans tanklösa och öfvermodiga sinne, och alla försök att vinna gehör hos honom misslyckades alldeles, han förenade med zigenarens sorglöshet och djerfhet den förnäma herrns förakttulla stolthet och högmod.
Jag aflägsnade mig, men jag förlorade likväl icke hoppet att omsider kufva denna dumdristighet och komma att dela hans arf.
Okunnig, som jag var, att lagliga arfvingar funnos, ansåg jag omöjligt att vinna någon fördel af min hemlighet, hvilken upptäckt för någon annan skulle störta honom, utan att gagna mig.
Strax derefter reste han till kontinenten, jag följde honom öfver allt och gjorde flera försök att väcka hans fruktan eller göra mig trodd, men allt förgäfves, och vid vårt sista möte, då hans skott sträckte mig sanslös till marken, fruktade jag, att han bemäktigat sig det bevis jag åberopat.
Ett af dessa olyckliga missöden, hvarom jag talat, hvilket nära kostat mig lifvet, kom mig imellertid sedermera att yppa min hemlighet och på samma gång att få kunskap om hvar detta eftersökta bevis verkligen fanns.
Det var i ett ögonblick, då jag förlorat allt hopp att kunna förena mina egna fördelar med min halsstarriga brors, som jag upptäckte, att en pretendent fanns till de Hawerfieldska godsen och att en process derom var börjad; jag lemnade imellertid med smärta Paddy åt sitt öde, och jag fann just intet behag i att hämnas hans vanvettiga trots och grofhet; det skulle hafva behagat mig långt mer att låta min bror förblifva i sin värdighet, ty oaktadt hans köld och råhet rann likväl samma blod i våra ådror, och det var mig en hemlig tillfredsställelse att veta zigenaren ansedd och ärad som en högförnäm herre af alla.
Den flyktiga böjelse, eller rättare naturdrift, som förde mig till den vackra Rebecka, är, som jag sagt, den enda ömmare känsla jag rönt.
Jag har aldrig älskat någon menniska, och ingen har älskat mig; jag har inga sympatier, inga svagheter för något annat än mitt stamfolk såsom en symbol, ett slags förgudning af mig sjelf.
Paddy är till det yttre just sådan jag sjelf skulle velat vara, och jag anser honom derför såsom en representant af mig och mitt folk.
Då jag derför kom hit till Cornwallis denna qväll och fick höra af värdinnan att Hawerfield var återkommen till Aukwoodhouse, kände jag en oemotståndlig böjelse att göra ännu ett försök att rädda honom.
Det är sannt, att
Stjerne har i sin ego det sönderrifna papper, som jag förlorat, men med detta ensamt skall han ingenting kunna uträtta.
Om Paddy ändtligen går in på att lemna mig en del af sin förmögenhet, så skall jag nog veta att gömma mig för alla efterforskningar, och Stjernes ord utan alla vidare bevis kunna kanske väcka tvifvel, men aldrig tillerkännas någon verklig vigt.
Hvad åter angår mitt löfte att medverka till Hawerfields störtande, så var detta så godt som aftvunget genom min öfverraskning och förskräckelse, och ett löfte, som är till min skada, anser jag dessutom icke bindande: det vore en dumhet.
Den egna fördelen är i min tanke den enda riktiga och fullt tillförlitliga driffjedern till allt och den enda bestämda känslan i menniskans sinne; alla andra äro endast omvägar, smyghål eller förevändningar för att ständigt återkomma till denna centralpunkt.
En enda kreuzer, lagd i min hand, är för mig mera värd än de mest välklingande vänskapsförsäkringar för mitt öra, ty guldets klang innehåller de enda löften, som icke svika, löften, som omfatta hela verlden.
Och härmed slutar jag ett vittnesmål, som, i händelse jag träffar Paddy och han vill lyssna till mina ord, aldrig skall komma i någon advokats händer, utan genast offras åt lågorna.
— Hvem skulle kunna föreställa sig, att en rättegång kan åstadkomma så mycket papper? — sade Alf Stjerne, som rörde med en viss aktningsfull förskräckelse i den massa af protokoll, vittnesmål och handlingar, som lågo framför honom på bordet.
Det var tvenne veckor efter den olyckliga envigeskampen mellan Hawerfield och Gordon.
Den förstnämde hade dött om natten strax efter den engelska läkarens ankomst.
Han var nu längesedan begrafven med all den ståt, som tillkom hans omtvistade rang, och zigenarens silfverbeslagna kista står ännu qvar i det Hawerfieldska grafchoret, ehuru dess inskriptioner äro borttagna, och för de resande, som ibland besöka stället, berättar man om hans hemlighetsfulla insmuggling i familjen.
Det var i ett kabinett af Astleys våning i London, som de båda vännerna nu voro tillsammans.
— Jag tycker, din sak är så klar, att alla verldens advokater icke skulle kunna grumla den, — återtog Alf. — Här hafva vi ju nu, utom Meyerkopfs vittnesmål, som är det vigtigaste, den gamla Mary Dawids, smedens vid Merton Hall, som synes mig af mycken betydelse, och slutligen äfven den forna dansösen, mrs Sabina Morris’ berättelse, hvaraf hela det egentliga innehållet skulle kunna rymmas på en sylspets, men som, tack vare fruntimrens odödliga talent att göra en mygga till en elefant eller inveckla hufvudsaken i så många omslag, att de bilda ett helt kålhufvud af bisaker, så får man nu först afplocka alla hennes vältalighets kålblad, innan man finner en aldrig så liten anledning för ett juridiskt bevis.
Allt detta tillsammans tyckes mig imellertid kunna räcka till för att göra dig till prins af Abyssinien till och med.
— Ja, nog har mr Gibson lagat, att vi fått papper nog, det må Gud veta! — svarade Astley leende, under det han flyttade undan bordet och satte sig bredvid sin vän.
— Imellertid beror det nu på att återfinna den gamla Hester, som jag såg i vintras, och sedan vill jag väl se, om den envise Crawford skall fasthålla sitt yrkande, att hela min brottsliga tants bekännelse är att anse som noll och utan all betydelse, ty en död menniska eller en vålnad är icke ”vittnesgild”, som han säger.
Vi lemna vålnadens ord utan afseende, nu sedan de gifvit anledning till bevis, som icke kunna jäfvas för sanningen deraf.
Låt oss bortkasta premisserna, sedan slutledningen är klar, det betyder ingenting.
Din vältalige advokat har fullkomligt rätt i att likna detta mystiska vittnesmål vid den brädställning, hvaröfver man murar ett hvalf, då hvalfvet är färdigt rifver man bort ställningen såsom onyttig, men den förutan hade man likväl icke kunnat bygga detsamma, och nu fattas icke många stenar i hvalfvets fulländning.
Man anser min sak så godt som vunnen, alla mina vänner lyckönskade mig, redan då jag kom hit.
”Le roi est mort!
Vive le roi!” heter det ju.
Den stackars Hawerfields död har dragit interesset ifrån hans sak; han var dessutom just icke omtyckt, och man tror sig nu, då man känner hans härkomst, hafva redan förut hos honom igenkänt zigenaren i många anmärkningsvärda egenheter.
— Huru går det imellertid med hans bror, den stackars lilla juden, ty jag tror ändå, att man, oaktadt hans högtidliga protest, kan kalla honom så?
— Besynnerligt nog är han ännu icke fri.
Han kan icke nöjaktigt förklara sin närvaro vid samma ställe, der duellen egde rum, och det återstår dessutom mycket mörker i hans öfriga förhållanden; hela sin öfriga lefnad och sin något hemlighetsfulla affärsverksamhet har han alls icke velat lemna några upplysningar om.
Hans vittnesmål afser, som du vet, endast den Hawerfieldska saken.
— Har han nekat att besvara alla andra frågor?
— Ja, fullkomligt!
Han iakttager en envis tystnad, och det enda man kunnat få någon aning om är, att han är egare af en enorm förmögenhet.