Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För den, som skuffar eller stöter annan eller kifvar och träter med honom i vredesmode i kyrka under Gudstjenst, eller annorstädes, der Gudstjenst hålles; ibid. 19 mom. 10:o
För den, som slår eller smädar sina föräldrar; Kongl. Brefvet den 28 Februari 1793; liro För kona, hvilken, för vållande till sitt fosters död, dömes till straff efter sednare momentet i 16 Kap. 1 § Missgerningsbalken; såsom Kongl. Reskriptet till Götha HofRätt den 12 Oktober 1787 sedermera blifvit tillämpadt; 12;o För den, som dömes till hel mansbot; Kongl.
Brefvet den 14 November 1746; och 13;o För Apothekare, som i annan, än tillåten ordning utlemnar Arsenik, och såmedelst vållar någons död; Kongl. Förordningen den 15 Juni 1787, § 6.
Pet är nogsamt bekant, alt uppenbar kyrkoplikt leder sitt ursprung från kristendomens första tidehvarf, då ett offentligt erkännande och afbedjande inför Gud och församlingen af begångna synder var ett oeftergifligt vilkor för affällingens eller brottslingens återupptagande i kyrkans gemenskap, derifrån laster eller brott honom utestängt.
Småningom och allt efter som kyrkostyrelsens makt tillväxte, öfvergick vilkoret till bestämda lagbud, som, till befrämjande af den så kallade kyrkotukten, genom kanoniska lagen fastställdes, och sedermera i flera länder och jemväl hos oss, under olika modifikationer, bibehållit sig intill närvarande tid.
Oaktadt århundradens häfd således kan åberopas för helgden af en inrättning, som i början medförde omisskännliga fördelar, hafva tankarne om dess verkningsförmåga och nytta, i sednare tider, varit delade.
Redan år 1734 utlalades den mening, som utan tvifvel på vigtiga skäl föranledde uteslutande från lagen af hvarje stadgande om kyrkoplikt, med undantag af det, sorn i 1 Kap. 1 § Missgerningsbalken förekommer.
Då emedlertid allmänna tänkesättet, mäktigare än Lagstiftarens fördragsamma vishet, kort derefter, på sätt Kongl. Brefvet till alla HofRätterna af den 20 December 1735 visar, utverkade ett särskildt, genom Kongl.
Brefvet B.
Emb.-Berätt else den 11 Juli 1844. 19 elen 20 December 1737 ytterligare bekräftadt påbud, ”att med kyrkoplikten borde förblifva efter förra vanligheten, intilldess den redan föreslagna nya Kyrko-ordningen kunde vid nästderpåföljde
Riksdag öfverses;” ägde man ändock all anledning till den förmodan, att de förra betänkligheterna deremot, åter väckta och öfvervägda, snart måtte göra sig gällande; men likasom den förväntade nya Kyrko-ordningen sedermera och allt hittills uteblifvit, synes hufvudfrågan, eller den om sjelfva inrättningens lämplighet, icke hafva kommit under vidare skärskådan, åtminstone ej vunnit elt förtjent afseende, då i stället, tid efter annan och slutligen genom 1807 års Kongl. Förklaring, kyrkoplikten blifvit dels i vissa fall upphäfven, dels i andra åter stadgad; i sammanhang hvarmed föreskrifter jemväl meddelats, i ändamål att, oaktadt den dömdes motvilja, bringa kyrkoplikten till verkställighet.
Det har stundom varit tvifvel underkasladt, huruvida uppenbar kyrkoplikt borde anses endast såsom ett försoningsmedel, eller såsom en del af bestraffningen.
Kyrkolagen lemnar stöd åt den förra meningen.
Deremot torde å andra sidan kunna invändas, alt hvarje offentlig botgöring egentligen är främmande för den protestantiska trosbekännelsen, äfvensom att lagen, då den för personer, som ej tillhöra Lutherska kyrkan, utsatt stockstraff i stället för kyrkoplikt, syntes antyda, att begreppet om straff vore med den sednare förenadt.
De, som antagit sistnämnda mening, synas emedlertid numera, utan alt inlåta sig i bedömande om kyrkopliklens lämplighet i allmänhet, endast afse, att den borde för ljufnadsbrott bibehållas, såsom behöfligt för att afskräcka från sådana brott, så vida det derför, första gången, i lagen bestämda straff icke skulle i detta hänseende göra tillfyllest.
Ehvad man utgår från den ena eller andra af omförmälda olika synpunkter, och äfven om man icke vill erkänna någondera såsom allena riktig, hvilket torde komma sanningen närmast, lärer bibehållandet af denna slags påföljd numera svårligen kunna försvaras, så vida densamma, från begge synpunkterna betraktad, synes i närvarande tid lika olämplig, sorn ändamålslös.
Förbrytarens ånger öfver sitt brott, om den är uppriktig, bor i hjerlat, och den offentliga förödmjukelsen bidrager hvarken att förhöja dess värde, eller att stärka de goda föresatser till förbättring, han kan hafva fattat.
Sättet, huru han bör söka försona sig med Gud, lärer destomindre kunna och böra genom menskliga lagar föreskrifvas, som det ligger utom gränsen af mensklig förmåga att bedöma halten af hans moraliska förderf eller felsteg; och försoningen med församlingen för den förargelse, som åstadkommits, består icke i det offentligen aflagda, stundom aftvungna 20 R.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. löftet om förbättring, utan i ett förbätlradt uppförande, som småningom kan återställa den aktning och det förtroende, han förverkat.
Betraktar man åter kyrkoplikten såsom en bestraffning, kunna alla de inkast deremot göras, hvilka, såsom bekant är, blifvit framställda mot de så kallade skamslraffen i allmänhet.
Det torde emedlertid vara öfverflödigt alt här upprepa hvad sålunda är anfördt, för att ådagalägga olämpligheten af vanärande straff, och huruledes dessa tillsatser till andra bestraffningar ej äga någon till förbättring verkande inflytelse på brottslingen och, så vidt för andra åsyftas varning och afsky för brottet, förfela ändamålet.
Men ehvad skamstraffen komma att afskaffas eller icke, hvarom fråga likväl ej torde kunna lämpligen väckas ulan i sammanhang med pröfningen af det föreslagna nya straffsystemet i det hela, bör här tillika anmärkas, alt kyrkan är det minst passande ställe och Gudstjensten det sämst valda tillfälle för verkställigheten af sådant straff; ty en brottslings utställande på plikt pallen eller, såsom den vanligen benämnes, skampallen, störer andakten så väl hos hvarje ömtåligt sinne, som hos den obildade åskådaren, hvilkens nyfikenhet derigenom lillfredssLälies.
Härtill komma utomdess de förargelseväckande uppträden, som, genom den dömdes motvilja eller tredska att underkasta sig domen, icke sällan inträffa, och svårigheten, stundom omöjligheten, att genom tvångsmedel förmå honom dertill, helst det beror af hans undergifvenhet eller halsstarrighet, huruvida lagen kan verkställas eller icke.
För öfrigt må äfven nämnas, att fullgörande af uppenbar kyrkoplikt, som endast å Söndag kan äga rum, merendels ådrager den brottslige en längre tids häkte, än eljest varit af nöden, samt ej mindre derigenom, än ofta genom nödvändigheten af hans forslande flera gånger lill kyrkan och åter till fängelset, förökar det allmännas, ändock be tydliga, kostnader för fångars underhåll och vård.
Att på en gång upphäfva alla i detta ämne gifna föreskrifter, ulan alt utsätta någon annan påföljd för den, som skulle afskaffas, torde emedlertid ur liera skäl vara betänkligt; Och då enskildt skriftermål, dervid för brytaren, ostörd af andra föremål för betraktelser, endast sj^sselsälles med andliga, måtte uppfylla religionens sanna fordran i afseende å hans försoning med församlingen, lika tillräckligt som uppenbar kyrkoplikt, utan alt medföra de olägenheter, som ifrån denna äro oskiljaktiga, synes det förstnämnda lämpligen kunna användas vid alla de tillfällen, då den sednare, enligt nu gällande stadganden, bör ådömas. B. St.
Ombuclsm.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 21
På dessa grunder hemställer jag vördsandigen, att, i grundlagsenlig ordning, en allmän författning må beslutas och utfärdas, af innehåll:
Alt, med upphäfvande af hvad genom lag och särskilda författningar är vordet stadgadt, angående uppenbar kyrkoplikt och om ansvar för den, som vägrar att den undergå, i stället varder förordnad t, att i alla de händelser, der uppenbar kyrkoplikt, i förening med annat straff, såsom påföljd för brott, hittills ägt rum, skall hädanefter till enskildt skriftermål dömas.
Om denna vördsamma hemställan vinner bifall, torde deraf blifva en följd, att Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, angående upphörande af stockstraffet, varder ändrad så vidt derigenom stadgas, ”att, i den händelse alt främmande religionsförvandt hort undergå stockstraff i stället för uppenbar kyrkoplikt, underrättelse från predikstolen i kyrkan, vid hvilken stockstraffet skolat verkställas, bör meddelas om den felandes namn och brottets beskaffenhet”; ett stadgande, som då synas kunna alldeles förfalla.
Utom den i det föregående redan uppgifna anledning, förekomma flera orsaker, hvarföre lagens stadganden om stöld synas påkalla granskning.
Den allmänna straffbestämmelse af böter, som lagen för en mängd brott utsätter, finnes nemligen äfven utsträckt till stöld, första eller andra gången föröfvad, med undantag endast för vissa svårare ansedda arter af detta brott.
Denna straffbestämmelse, om den möjligen i äldre lider, när penningen var mera sällsynt och följaktligen ägde ett högre värde, än i de sednare, kunde anses tillräcklig, för alt icke blott bestraffa brottsliga gerningar, utan äfven afskräcka från begående af sådana, har emedlertid, enligt nyare lagstifningsgrunder, i allmänhet befunnits lika litet lämplig, som mot ändamålet svarande; hvarföre ock, der dessa grunder redan vunnit tillämpning, nämnda straffart qvarstår endast för mindre brott och förseelser.
Till sådana kan likväl icke hänföras stöld, som innefattar ett otillbörligt ingrepp uti den af Samhället åt hvarje dess medlem försäkrade äganderätt och ej mindre derföre än i anseende till gerningens egen beskaffenhet stämplar förbrytaren med vanfräjd.
Lagstiftarne af år 1734 voro ock, för vissa fall af delta brott, ytterligt stränga, i det att t. ex. för kyrkotjufnad och för tredje gängen annan stöld öfver etthundra daler silfvermynt dödsstraff stadgades.
Denna ytterliga stränghet undanröjdes väl genom Kongl, förordningen den 20 Januari 1779, som, ännu gällande, utbyter dödsstraffet emot straff af spö el - 22 TI.
Enib.-Berättelse den 11 Juli 1844. ler ris och lifsticlsfängelse; men en sådan straffpåföljd, lika litet som den skärpning i bestraffningen, lag och särskilda författningar för andra arter af stöld föreskrifva, står ändock icke i tillbörligt förhållande till det straff af endast böter, lagen för första och andra resan stöld i allmänhet bestämmer, oberäknadt uppenbara kyrkoplikten, hvilken tillkommer vid alla tjufnadsbrott samt dessutom vid flera förbrytelser, som kunna med böter försonas.
För att afhjelpa denna uppenbara ojemnhet i lagstiftningen och då fråga nu icke skäligen lärer kunna uppslå att i förstnämnda hänseende tillvägabringa en lagförändring, vore således destoheldre af nöden att förändring i det sednare ofördröjligen ägde rum, som det ostridigt måtte kunna antagas, att stöld i allmänhet förtjenar svårare bestraffning, än bötesansvar.
Lämpligaste straffet vore utan tvifvel fängelse på kortare eller längre tid, med afseende å de olika omständigheter, under hvilka brottet blifvit föröfvadt, på sätt i förslaget till ny brottmålslag äfven är tillstyrkt.
Men enär tjenliga straffinrättningar ännu icke linnas, torde för närvarande urbota bestraffningen icke kunna bestämmas annorledes, än efter den i 40 Kap. 1 § förr åberopade balk lagda förvandlingsgrund, eller utsättas i svårare kroppsplikt, än fängelse vid valten och bröd, såsom närmast öfverensstämmande med de af Lagstiftande makten sjelf vid flera tillfällen och synnerligast vid förra Piiksdagen tillkännagifna åsigler angående de straffarter, som för närvarande kunna väljas.
Med stöd af hvad nu är anfördt, får till Rikets Högloft.
Ständer jag vördsamt hemställa, att, med ändring af hvad lagen innehåller, att stöld första och andra gången kan försonas med böter, det allmänna stadgande måtte beslutas, att stöld alltid skall med kroppsplikt straffas.
För den händelse, alt denna hemställan bifalles, bör jag tillika uppgifva förslag lill förändrad' lydelse af Missgerningsbalken i följande delar: 40 Kap. 1 §.
Hvar som första gången stjäl gods eller penningar, öfver tio daler; ”vare, efter stöldens värde, förfallen till kroppsplikt enligt de i 5 Kap. 4 § Slraffbalken stadgade grunder”. 3 §.
Yarder tjuf för stöld andra gången lagförd, ”straffes, som i 1 § sagdt är, efter det stulnas värde, ökadt med en tredjedel deraf”.
Kommer han tredje gången åter — — — — å kronans fästning. /?
Emb.-Bcrättelse den 11 Juli 1844. 23 42 Kap. 1 §.
Stjäl, snattar eller uppsåtliga förfar eller undandöljer tjenstehjon, eller annan betjent, något af dess husbondes egendom; ”vare straffet derför dubbelt” mot annat snatteri och tjufnad. 3 §.
Stjäl skeppare, forman eller deras folk, hvad dem gifvet är att föra eller förvara, ”ehvad det är litet eller mycket”*); gälde det åter, och ”straffas, som i 40 Kap. 1 §. sagdt är, med kroppsplikt efter stöldens värde, ökadt med en tredjedel deraf’’.
I tby fall vare samma lag, der gästgifvare eller krögare från gästen sljäl. 43 Kap. 1 §.
Sljäl man å åker, eller äng, säd skuren eller oskuren, hö eller halm, stackad eller ostackad; "slånde dubbel tjufsrätt.
Om stöld af annan mans häst, boskap eller annat kreatur, som går i bete ute å marken, inom eller utom hägnad, vare lag, som särskildt stadgadt är”**). 46 Kap. 2 §.
Nu stjäl någon mindre än hundrade dalers värde; ”stånde dubbel tjufsrätt”, arbete ock dertill, vid Konungens slott eller fästning ett eller flera år, efter som brottet är till. 3 §.
Hvar som stjäl något af annan under gudstjensten, antingen inne i kyrkan, och annorstädes, der uppenbar gudstjenst hålles, eller stjäl ute å kyrkovall häst, eller hvad det är; ”stånde dubbel tjufsrätt”.
Ständer, vid sistförlidna Riksdag, på sätt Deras under den 23 September 1840 till Kongl. Maj:t aflåtna skrifvelse visar, biföllo det af mig hemställda förslag om förändrad lydelse af 41 Kap. 2 § Missgerningsbalken; anser jag mig äga grundad anledning att nu vördsamt förnya samma förslag, så lydande:
Angående rätta förståndet af logens stadgande i 41 Kap. 2 § Missgerningsbalken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, hafva, vid tillämpning deraf, hos Lagskipningen skiljaktiga meningar uppkommit i fråga, huruvida det der omförmälda brott, att locka öfvermaga, egna barn, omyndig, underhafvande, eget tjenstfolk eller inhyseshjon *) Orden: ”ehvad det är litet eller mycket”, införda enligt stadgandet i Kongl. Brefvet den 17 Januari 1741. **) Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, 19 punkten. 24 B.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844. att stjäla, ovilkorligen bör, utan afseende på det stulna godsets värde, medföra ansvar såsom för andra resan stöld, eller om, i händelse värdet ej går öfver 10 daler, snatteribot må ådömas.
Hvarförutan, i saknad af bestämd föreskrift, ovisshet kan uppstå, angående det straff, hvartill den gör sig skyldig, som andra gången begår sådant tjufnadsbrott, då värdet af det tillgripna icke stiger öfver 100 daler.
Till stöd för den salsen, aLL brottets egenskap af stöld eller snatteri bestämmes af det stulnas belopp, anföres vanligen: att öfverskriften till förevarande Kapitel, äfvensom 2 och 3 §§ deraf ovedersägligen handla om både stöld och snatteri: att anledning följaktligen saknas till den förmodan, alt lagstiftaren velat ur 2 § utesluta det sednare begreppet, hvilket icke heller af ordalydelsen tydligen utmärkes: att, ehuru hustjufnad medför större ansvar, än ifrågavarande förbrytelse, snatteribot der äger rum; och att tillfyllestgörande skäl för antagande af den strängare tolkningen sålunda icke äro för handen.
De, sorn ej finna sig öfvertygade af dessa grunder, invända deremot, att det skäl, man trott sig finna i uppställningen af 41 Kap., ej kan antagas såsom gällande, enär straffbestämmelserna för tjufnadsbrott i allmänhet icke blifvit i lagen med fullständig systematisk noggrannhet ordnade: alt det af 42 Kap. 1 § nämnde balk hämtade exempel destomindre innefattar något bevis för den förra satsens riktighet, sorn de i 3, 4 och 5 §§ af samma Kapitel uppräknade förbrytelser, likmätigt Kongl. Brefvet den 17 Januari 1741, anses såsom stölder, ehvad mycket eller ii tet blifvit tillgripet: att beskaffenheten af ifrågavarande brott, med afseende på det nedriga i bevekelsegrunderna hos förbrytaren, otvifvelaktigt förljenar sträng bestraffning: att detta lagrum endast omtalar tvenne straffbestämmelser, af hvilka den sednare är jemförlig med den för tredje gången stöld stadgade bestraffning: att sålunda, om snatteribot här skulle äga rum, en lämplig gradation emellan straffen för dylika brott, första och andra resan begångna, saknas, och ingen grund gifves för bedömande af itererad brottslighet, i fall det stulnas värde ej öfversliger 10 daler; samt slutligen, att lagens uttryckliga bud: ”stånde samma rätt, som den der andra gången stulit,” måtte lösa hvarje tvifvelsmål, sedan det genom Kongl.
Brefven den 16 Februari 1738 och den 16
Maj 1764 är vordet förklaradt, att den, som en gång straffad för stöld, .sedermera föröfvar snatteri, skall straffas lika, som hade han begått stöld andra gången.
Vid II.
Ernb.-Berättelse den 11 Juli 1844. 25
Vid öfvervägande af dessa å ömse sidor anförda skäl, synas de sednare äga företrädet af en närmare öfverensstämmelse med lagens rätta mening och förstånd.
Beträffande åter frågan, huruledes den, som andra gången beträdes med den i åberopade lagrum beskrifna gerning, bör straffas, då stölden ej stiger öfver 100 daler, så torde, vid jemförelse emellan nämnda lagrum och 40 Kap. 3 § Missgerningsbalken, med säkerhet kunna antagas, att straffet bör vara lika, som för tredje resan stöld till enahanda belopp, ehuru sådant icke blifvit utsatt, antingen af förbiseende, eller ock derföre, att denna analogi ansetls tillräckligt tydlig, utan att densamma behöft vidare uttryckas.
Enär således lagen i ena hänseendet lemnat anledning till olika tolkning och i det andra möjligen kan missförstås, varder härmed till Rikets Höglofl.
Ständer vördsamligen hemstäldt, att 41 Kap. 2 § Missgerningsbalken i grundlagsenlig ordning må förändras till följande lydelse:
Lockar någon eller bjuder öfvermaga att stjäla med sig, ”ehvad det är mycket eller litel”; eller gör mannen det med sin hustru; föräldrar med sina barn; förmyndare med den omyndiga; förman med den som står under hans lydnad; husbonde eller matmoder med sitt tjenstefolk eller inhyseshjon; stånde samma rätt, som den der andra gången stulit.
”Varder han åter med sådan gerning funnen, straffes såsom för tredje resan stöld”; och den, som var lockad eller buden alt stjäla, straffes sorn annan tjuf, der han till mogen ålder kommen är.
Brefvet den 1 April 1773, med förklaringen deröfver af den 30 i samma månad, samt Kongl. Brefven den 25 Januari 1782, den 18 Juni 1807 och den 21 Juni 1820, angående andra och tredje gången itererade inbinitsstölders bestraffande, hafva särdeles i sednare tider inom lagskip ningen uti alla instanser blifvit tillämpade efter olika åsigter, hvilka, vid särskilda tillfällen, ömsom gjort sig gällande, i så måtto, som en del förmenat, att den skärpning i straffet, dessa författningar, utöfver allmänna lagens stadganden, påbjuda, borde äga rum, då någon dömes för snatteri eller stöld, jemte andra eller tredje gången föröfvadt inbrott, men andre deremot, såsom vilkor för den skärpta bestraffningens ådömande, antagit, att inbrottet hvarje gång skulle hafva skett i förening med tjufnad, eller, med andra ord, att den brottslige begått '"inbrottsstöld”.
Emb.-Berättelse, 1844. ^ 26 II.
Ombudstn.
Emb.-Berättelse den 11 Juli 1844.
En sällan i äldre tider mindre förspord skiljaktighet i åsigter är till sina följder nog vigtig, att föranleda till uppmärksamhet, undersökning och rättelse.
För en fullständig utredning af frågan torde äfven vara nödigt att i minnet återkalla hvad 1734 års lag och öfriga sedermera utkomna författningar derom innehålla.
Sedan uti Missgerningshalkens 40 Kap. blifvit stadgadt, dels i 1 och 3 huruledes stöld i allmänhet första, andra, tredje och fjerde gången skulle med straff beläggas, dels i 6 §, att inbrott i afsigt att stjäla skulle särskildt straffas med nio par spö eller sju par ris, och denna bestraffning sedermera, för hvarje förnyadL blott af samma art, fördubblas samt, för fjerde gången, uppgå till tretiosex par spö eller tjugosju par ris; utkom, under den 20 December 1745, Kongl. Förordningen ”angående straffets skärpande 1'ijr ljufvar”, hvarmedelst förordnades, att den, som begick inbrott med stöld skulle varda hängd; öfver hvilket laghud den förklaring, genom Kongl. Brefvet den 1 Juli 1746, meddelades, att det, emot sin ordalydelse och då lagen gjorde skillnad emellan stöld och snatteri, icke kunde tillämpas, när inbrott skett, men det dervid tillgripna ej öfverstigil tio dalers värde, utan borde i sådant fall den brottslige dömas till det straff, 6 § i 40 Kap. Missgerningsbalken innehölle, samt, i fall han något snattat, böta hälften af värdet och andra gången fulla värdet.
Derefter och i likhet med hvad uti Kongl. Reglementet för rättegången i armeen den 1 Februari 1770 blifvit föreskrifvet angående inbrotLsstölders bestraffande, förordnade Kongl. Brefvet till samtlige Hofrätlerna af den 1 April 1773, att inbrotlsstölder skulle vid
Domstolarne afdömas på det sätt, att den brottsliga första gången afstraffades med nio par spö för sjelfva inbrottet, jemte kroppsplikt efter lag i mån af ljufnadens värde, och för den, som andra gången dermed beträddes, ökades straffet med tvenne års fästningsarbete, men då brottet tredje gången förofvades, borde del med dödsstraff beläggas; hvaruppå Kongl. Brefvet af den 30 i samma månad kemnade den förklaring, dels alt nyssnämda stadgande äfven borde för qvinna, som beginge inbrottsstöld, tillämpas, med den skilnad af ris och arbete, som lagen för qvinnor utsatte och dem passande vore, dels ock att, utom den i 40 Kap. 3 och 6 §§ Missgerningsbalken å andra gången ölvad stöld och inbrott utsatta tillökning i straffet, den brottslige skulle dömas till två års arbete.
Då sedermera lagens stadgande i 40 Kaj). 3 § nyss åberopade Balk, att stöld tredje gången utöfver etthundra daler och fjerde gången, ehvad det stulna vore mer eller mindre, skulle medföra R.
Ombudsm. Emb.-Berättelse d. 11 Juli 1844. 27 dödsstraff, blifvit ändradt genom Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1779, som i stället utsatt bestraffning för sådana brott till spö eller ris efter stöldens värde samt lifstidsarbete å fästning, förklarades ytterligare uti Kongl. Brefvet den 25 Januari 1782, att, såsom följd af den i 1779 års Kongl. Förordning lagda grund, all de i flera särskilda fall af stölder stadgade dödsstraff komme att upphöra, och då 6 § i 40 Kap.
Missgerningsbalken, hvilken egentligen handlar om straff å inbrott i afsigt att stjäla, så väl första och andra, som tredje och fjerde gången, vore uti allmänna lagen vid dess år 1779 i flera ruin företagna granskning bibehållen, utan någon skärpning i straffet i anledning af 1773 års Kongl.
Bref, det äfven vore otvifvelaktig!, alt det i samma Kongl. Bref föreskrifna dödsstraff för tredje gången inbrottsstöld upphört, och att i stället fästningsarbete, jemte kroppsplikten uträknad efter Ijufnadens värde, borde den brottslige ådömas, men att likväl, enär hos tjuf, som för tredje gången öfvad inbrottsstöld blifvit lag förd och ej låtit sig rätta af de förut honom ågångna straff, föga bättring vore att förvänta, den lill sådant brott skyldige, ehvad det stulna voro litet eller mycket, skulle lifstidsarbete åläggas; och komme för öfrigt det i 1773 års Kongl.
Bref, för den, som andra gången med inbrottsstöld beträdes, utöfver lagens sladgande utsatta två års fästningsarbete att till rättelse uti dömande följas.
I anledning af gjord förfrågan, meddelades vidare, uti Kongl. Brefvet till Götha HofRält af den 18 Juni 1807, det förklarande, att tredje resan tjufnad af mindre värde än etthundra daler, sorn tillika utgjorde andra resan inbrottsstöld, skulle, jemte bestraffning i öfrigt efter lag, beläggas med fem års straffarbete, hvaraf tre år belöpte för tjufnaden, såsom tredje gången ulöfvad, och två år för det tjufven en gång förut under inbrott stulit.