Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. ville åt redan befintliga lagar, som hafva praktisk tillämpning, gifva mera gällande kraft, och sedan för kommande R.
St:r framlägga förslag till ny lagstiftning i detta ämne.
Jag tror att Utsk. haft för en sådan framställning tillräckligt skäl i de aflemnade motionerne.
Hade Utsk. af egen erfarenhet velat hämta skäl för en dylik framställning, så hade sådana icke heller saknats.
Jag vill anföra några exempel derpå, att den nu gällande lagstiftningen, just i följd af sin mindre praktiska tillämpning, blifvit alldeles olämplig för samhället.
Jag beder att få erinra om det årligen återkommande BöndagsPlakatet.
Jag är öfvertygad, att, då det upläses i den Svenska församlingens kyrkor, det drager till sig åbörarnes upmärksamhet och hjertan: men om jag icke missminner mig, förekommer i slutet af samma Plakat, att K.
Befh:de i Länen och ÖfverståthållareEmbetet i Stockholm äga tillse, att detta påbud noggrannt efterlefves.
Jag erinrar mig likväl, att dagen före 3:dje Böndagen år 1853 annonserades i en här uti staden utkommande daglig tidning, att icke mindre än 10 ångfartyg skulle afgå på lustresor kl, 10 f. m. samma dag, eller vid den tid då det ringdes till gudstjenst.
Jag hemställer, om detta är ett upfyliande af vår lagstiftning, som eljest i delta hänseende är ganska vacker, om denna lagstiftning är praktisk, och om man vid sådant förhållande icke bör söka att göra den mera tillämplig.
Hvad för öfrigt angår Stockholm vill jag nämna, att det icke så sällan inträffar, att vid den timma, då det Lördagsaftnarne kl. 6 ringes för Sabbathens inträde, vid hvilken lid Stockholms pastorer hafva naltvards-ungdomen samlad, man hör musik från Strömparterren, hvilken drager det unga sinnet åt det hållet.
Jag tror att om Utsk. kastat ut sina blickar skulle det hafva funnit sanningen af hvad jag här upgifvit.
Helst önskar jag återremiss, men inskränker mig till endast bifall å det förslag, som inom öfriga Stånden blifvit väckt, och, enl. hvad jag tror, redan är af dem bifallet.
St:r måtte ingå till H. M. Konungen med en underd. skrifvelse derom, att K.
M. täcktes i Nåder vidtaga lämpliga åtgärder, åsyftande att inga arbeten, vare Dori 8 April e. m. 213 sig allmänna eller sådana enskilda, som slöra sabbathsfriden och ej äro af nödfallet påkallade, må på Sön- eller Helgedagarne företagas, äfvensom att inga större folksamlingar för verldsliga ändamål, inga nöjen och luslbarbeler må under gudstjensttiderne äga rum, samt alt öfverhufvud ej från det allmännas sida må anbefallas nåset, som strider emot hvad gällande lagar, beträffande Sabbathens helgd föreskrifva.»
Yrkande afslag å Betänk, anhåller jag om bifall till detta förslag.
Hr von Ehrenheim, Pehr Jakob: Emot den siste tala rens förslag till beslut får jag erinra, att då förbud emot arbete å Söndagen redan finnes i lag stadgadt, synes en anhållan hos K.
M. derom, att detta lagbud måtte uppehållas, öfverflödig.
Det åligger ju vederbörande embetsman att tillse, att hvad som i lag är stadgadt bör efterlefvas, utan att R.
St:r behöfva eller ens lämpligen kunna sådant hos K. M. begära.
De lustresor å Sabbathens förmiddag, hvarom Hr Tham talat, torde jemväl, med stöd af nu gällande sabbaths-Iagstiftning kunna inskränkas.
Att publicera sabhaths-lagarne i ett sammanhang var jemväl inom Utsk. ifrågasatt; men man ansåg detta mindre lämpligt, utan att underkasta dem en föreg:de revision och om grunderna för en sådan voro meningarne alltför delade för att kunna förenas.
Jag tror således, att, då detta Betänk, sökt göra rättvisa åt afsigterne, som legal till grund för motionerne, och då något tillfredsställande förslag till åtgärder i anledn. af dem ej kunnat framställas, B. o. Ad. bör lemna sitt bifall till Betänk., derom jag således vördsamt anhåller.
Då man genomläser Utsk:s behandling af Biskop Björcks och Domprosten Björlings motioner om Sabbathens helgd, framstår det alldeles klart för den stilla betraktaren, att Utsk:s majoritet kringgått denna vigtiga fråga, liksom katten omkring het gröt.
Man finnér tydligen, att inom Utsk. funnits en allvarsam minoritet, för hvilken saken varit så dyrbar, att denna för ingen del velat gifva den till spillo, och hvars andekraft utöfvat en så mäktig påtryckning, att denna framtvingat det af många sann ingar späckade resonnemang, Utsk. för oss framlagt.
Men det resultat, hvartill dessa resonnementer slutligen ledt, och med hvilket bela frågan strandat, ådagalägger uppenbarligen, att den, i fråga om det som hörer lill Guds Rike, sig alltid lika majoriteten, som vanligt icke förgätit, huru den för densamma kinkiga gordiska knuten skulle lösas.
Att upgifva ett förslag, huru denna lösning borde ske, för ett land, som vill åt sig förvara i någon mån rättigheten att kallas kristligt, det är ingalunda omöjligt.
Ett stort fel ligger redan i de mångfalldiga författningar vi härom hafva.
Ett annat i olämpliga straffbestämmelser.
Men det förnämsta består uti den skefva upfattningen af hela frågan, hvarom just dessa straffbestämmelsers oriktiga applicerande alldeles oemotsägligt vittnar. 214 Den 8 April e. m.
För lagstiftning i denna fråga fordras ovilkorligen, att en bestämd gränslinea updrages emellan det som tillhörer
Statens lagstiftningsrätt och det som icke gör det.
Der den enskildes onda vilja framträder störande för andra, der äger Staten en obestridlig rätt att träda emellan.
Men, der den enskilde framträder på ett emot andras föreställning stridande sätt, utan att detta inverkar mehnligt på någon annan, der ansvarar han blott inför Gud.
Vill man strängt fasthålla detta såsom princip, så får man en alldeles bestämd åskådning af förev:de fråga.
Då visar det sig, alt 3 Kap. 1 §:n Missg:sB:n hör bibehållas.
Af 3 §:n måste de 2:ne första moro:na upbäfvas, men det sista qvarstå. 4 och 6 gg:na bibehållas. 7 §:n bör ändras så, att den blott bestämmer straff, der arbete eller handtverk på Sön- och Högtidsdagar i mer eller mindre mån verkar störande på andras rätt till sabbathsfrid. 8 §:n bibehålies, hvad de 3:ne första punkterna beträffa; men förändras så till det följande, att resor med ångbåtar, diligenser och på jernvägar ej må på den i §:n omnämnda tid begynnas. K. Brefvet af d. 17 Aug. 1738 bibehå11 es i de delar det icke genom redan var:de lagförändringar är upbäfvet.
Äfvensom 1823 års förklaring och 1841 års förordning om tillämpning af Sabbathsbrotts- och fylleri-böterna.
Förordn. d. 4 Nov. 1772 bibehålles i afseende på sådant som icke är uphäfvet eller förändradt. K. Resohn d. 20 Nov. 1786 bibehålles med den förändring — att något undantag icke göres för Stockholm, Göthehorg och Norrköping.
Det som är emot
Guds lag på öfriga ställen, är det äfven i dessa städer. K. Brefvet d. 14 Juni 1820 bör uphäfvas såsom obehöfligt bredvid K.
Resohn af 1786.— 1 Kap. 7 §:n K.
KrigsArhne bibe hålles. — 104 §:n 5 mom. K.
TjenstgöringsReglem:t bibehålles. — K.
Förordmn d. 14 Sept. 1731 uphäfves, enär bröllop och graföl alldeles icke böra anses såsom sådana förrättningar, hvilka äro i strid med Sabbathens helgd.
Att menniskor kunna äfven förderfva och missbruka dessa, kan ej förändra deras egenskap af heliga handlingar. — K. Skrifvelsen d. 23 Febr. 1825 bibehålles. — K. Förordmn d. 18 Jan. 1855 bibehålles.
Vill man nu på detta sätt, med strängt vidhållande af den förut framställda principen gå till väga, så blir det ganska lätt att af alla dessa författningar upgöra en enda, som både kunde blifva lättare känd än alla de här upräknade och således äfven lättare tillämpad och efterlefd.
Ovilkorligen mäste dock dertill läggas ett dylikt stadgande, som det, hvarom Högv.
PresteSt. sig förenat, i dess förslag till underd. skrifvelse till K. M., att inga allmänna och sabbatbsfriden störande enskilda, ej af nödfallet föreskrifna, arbeten, ej heller större samlingar för verldsliga ändamål samt nöjen och lustbarheter måtte få äga rum å Sön- och Helgedagar.
Äfvensom att gällande lagar rör:de Sabbathens helgd måste af offentliga myndigheter sjelfva med noggrannhet efterlefvas.
I stöd häraf beder jag att få vördsamt föreslå, det E. o. Ad. ville besluta en underd. skrifvelse till K.
M. med anhållan om Den 8 April e. m. 215 revision af alla denna fråga rör:de lagar och författningar och utbeder jag mig således propos. härå af Hr Gr. o. Landtm.
I alla de punkter Hr Thams förslag åsyftar erhållande af ny lagstiftning, finnes redan lag stiftad, utom i sednare delen af förslaget, som lyder sålunda: »samt att öfverhufvud ej från det allmännas sida må anbefallas något, som strider emot hvad gällande lagar, beträffande Sabbathens helgd, föreskrifva.»
Det förefaller mig nog oegentligt att stifta en lag, hvari man säger, att från det allmännas sida får icke något stadgas som strider emot lag.
Detta synes mig, lindrigast sagt, olämpligt, och på grund af de utaf Utsk. och af Hr von Ehrenheim anförda skäl anhåller jag om bifall till Utsk:s förslag.
Jag tillåter mig erinra, att en sådan granskning af nu gällande Sabbathslagar, som Ilr Frih. Alströmer förordat, skulle föranledt ett förslag af Utsk. till vissa lagförändringar, och således icke legat inom Ctslcs befogenhet.
En skrifvelse med begäran om sådana speciella förändringar lärer väl ej derföre kunna ifrågasättas.
Den utväg, som kunnat begagnas, har varit hemställan till K.
M. om en revision, men härvid mötte just svårigheten att antyda revisionens riglning.
Alströmer yttrat, att arbete å Söndagen skall förbjudas endast såvidt det väcker allmän förargelse, och en reservant har sagt, att husbonde eller chef, som äger befalla andra, icke må befalla något som förhindrar den lydande att iakttaga Sabbathens helgd.
Huru ytterst obestämda, dessa i sig sjelfva vackra grundsatser äro, torde lätteligen inses och dermed svårigheten att på dem grunda positiva lagbud.
Under dessa förhållanden har Utsk. trott det vara bättre att lemna sabbalhs-lagstiftningen i sitt förra skick, än att förorda en framställning, för hvars verkliga innehåll man ej kunde göra sig fullt reda.
Jag vet icke hvarest jag skall börja för att be svara mina motståndare.
Ordf:n i Utsk. har sagt, att jag skulle önska en lag, som strider emot nu gällande lagar.
Jag vädjar till R. o. Ad. och hela Svenska allmänheten, om icke det inträffat, att lagar och påbud om Sabbathens helgd, hvilka vi ännu äga, gå vid sidan af befintliga lagar, utan att de blifvit uphäfne.
Jag skulle vilja anföra exempel huru sabbathslagarne blifvit tillämpade, långt innan jernvägarne påbörjades; men det torde vara nog att erinra, hurusom vi hafva sett, att sedan dessa företag kommit i gång, hafva arbetena pågått midt under gudstjensten och midt under kyrkans fenster, så att hammarslagen stört andakten i kyrkan.
Jag hemställer till Utsk:s Ordf:de, om icke en tillåtelse till dylikt sabbaths-arbete, den må vara meddelad af hvem som helst, står i fullkomlig strid med sabbaths-lagarne, och om man icke bör tillse, att dessa lagar få mera gällande kraft än de tillfälligbels-lagar, som sedermera af särskilda myndigheter utfärdas.
En annan talare har på det högsta förvånat mig.
Jag 218 Den 8 April e. m. hörde honom för fä dagar sedan förklara, att ehuru våra redan befintliga lagar rör:de våra fornminnen voro alldeles förträffliga, behöfde de likväl skärpas.
Jag gillade den åsigten, men jag hemställer till den värde talaren om vi icke här hafva i fråga ett fornminne lemnadt af Gud sjelf, och om, på det att det icke må trampas under fötterne, det icke vore skäl att införa en lagstiftning, som gifver mera kraft åt redan befintliga lagar.
Jag tycker frågan är så enkel, att misstagen i mina motståndares åsigter böra vara i ögonen fallande.
Jag önskar att man måtte betrakta denna fråga icke ur en jordisk utan en kristlig synpunkt.
Jag började mitt första anförande med, att ingen menniskomakt förmår att i denna fråga framlägga en lagstiftning, som öfverträffar den af vår Herre sjelf framlagda; men då öfverträdelser af densamma ske med berådt mod, tillhör det samhället att träda emellan och tillbakavisa dem.
Man klagar öfver den öfverhandtagande osedligheten, men hvad är väl närmaste roten dertill, om icke det, att man beröfvar menniskohjerta! hvad som är nödvändigt för dess tro och för att t i 11 baka hå lia osedligheten.
Gud har anbefallt sabbathsiagens helighållande, och mitt sträfvande är endast att göra den lag gällande, som bestraffar den öfverhandtagande förargelsen inom Guds församling.
Jag anser mig icke vederlagd af mina motståndare och anhåller om bifall till det af mig framställda och af PresteSt. numera antagna förslag.
RudenschiÖld, Thorsten: Cti Utsk. tillhörde jag dem, som önskade en revision af nu befintlige sabhathslagarne, under förhoppning att de qvarstående eller förändrade författningarne skola med kraft och verkan kunna tillämpas; men den minoritet, hvari jag stadnade, var ytterst fåtalig, och jag ansåg en reservation af mig gagna till intet.
Sedan jag nu likväl hört Frih.
Alströmers framställning, och jag hoppas att densamma vinner R. o. Ad:s bifall, förenar jag mig med honom.
Hr Ribbing, Arvid: Utsk:s Ordfide har anmärkt emot Hr Thams förslag, att det skulle innefatta frågor om en lags utfärdande, hvari stadgas, att det allmänna icke skulle inverka störande på sabbathsfriden.
Jag tror att detta är ett missförstånd af hans förslag.
Skrifvelsen skulle innehålla anhållan om tillsyn från det allmänna, eller att K.
M. måtte förhindra att något störande af denna frid fick äga rum.
Om det nu är sannt, som man hört omtalas och äfven sett tryckt, att de allmänna jernvägsarbetena pågått äfven under gudstjensten Söndagarna i ända, så synes mig att Hr Tham har skäl för sin framställning, men jag medgifver, att om förslaget varit så upställdt som Utsk:s Ordfrde påstått, framställningen förekommit besynnerlig.
Ilr von Ehrenheim har gjort en anmärkn. emot Frih.
Alströmers förslag, att nemi. det icke skulle ligga inom Ekon.Ulsk:s befogenhet att ingå i granskning af de lagrum Frih.
Alströmer upräknat.
I det sednare har han rätt, men icke i det förra; ty Frih:s förslag gick icke ut på att en sådan granskning bort företagas af Utsk., utan helt enkelt derpå, Den 8 A pri! e. m. 217 att en skrifvelse nied anhållan om en sådan granskning skulle till K. M. afgå.
Jag finnér inga giltiga skäl anförda mot det framställda förslaget, men hemställer dock till Hr Tham, om icke grundligast verkande till det mål han söker, vore att begära en sådan granskning af förfatlningarne som Frih. Alströmer önskat.
Det har varit ganska förtjenstfull! af honom att genomgå desamma.
Flera finnas väl, men det stora antalet rättfärdigar hans förslag, om deras sammanförande, så att de icke strida emot hvarandra och på det man sedermera kunde få en författning af dem alla, som vore efter tidsförhållandena lämpad.
Jag får derföre hemställa till Hr Tham, om han icke vill förena sig med Frih.
Jag är förekommen af Hr Ribbing, men får förklara, att jag icke kunde höra hvad Hr von Ehrenheim yttrade, hvarföre jag ej kan ingå i något fullständigt svaromål derpå; men efter hvad jag hört får jag säga, att om han vill jemföra motiverna med mitt förslag, hoppas jag att hans skrupler skola undanrödjas.
Är det icke åter hans mening, hvad jag af hans yttrande kunnat inhämta, anser jag det fåfängt att vi tala om saken ; men skall Sverige hafva någon Sahbath måste den hållas i helgd, och man får icke heller störa andra menniskors frid som vilja hålla den.
I denna såsom i alla andra frågor, då man genom författningar vill söka förekomma ett ondt, har man sagt, att dfc redan befintliga äro antingen onödige eller olämplige, och detta blir alltid händelsen så länge man till det ondas botande endast använder olämpliga medel.
Om man således utfärdar författningar om Sabbathens helgd, blifver det visserligen mera lyst på gatorna, mera stilla om Söndagen; men om just derigenom det kristliga lifvet befordras, är likväl fullkomligen ovisst.
En reservant emot Utsk:s Betänk, har erkänt, att man icke genom böter intvingar menniskor i Guds hus, emedan dertill fordras endast och allenast en kristlig anda, som visserligen nu är hättre än förflutna århundradet; men i hvilket afseende mycket ännu återstår att göra.
Författningar kunna endast på visst sätt vara verksamma, och i Utsk:s resonnemang är anmärkt, att författningar äro mindre lämpligo i vår tid, då de religiösa partierne stå mot hvarandra.
Detta är en sanning, och få lärer väl neka, att om författningarna göras verksamma, skall under sådana förhållanden framkallas en annan ytterlighet, nemi. skrymteriet.
Dessa författningar böra derföre revideras, och så tillämpas, att man icke kan påstå, att de tillkommit endast för den lägre klassens skull.
I det afseendet vill jag föreslå under nuv:de förhållanden, att man vidtager nämnde revision med de författningar, som äro rigtade mot sådant, som antingen störer det kristliga lifvet eller också åsyftar sådana gerningar, som på hvilken dag som helst äro för kristna menniskor vanhederliga.
Men en annan fråga torde det blifva, om vi taga arbetet i betraktande.
Att arbetet är förbjudet på Sönda - 218 Den 8 April e. m. garna kanna vi från vår tids ståndpunkt betrakta endast ur en negativ synpunkt, d. v. s. att ingen må af göromål hindras att egna Söndagen till Guds ords läsning och betraktande; men behofvet häraf är olika för olika menniskor.
För den ena är det tillräckligt att bivista högmässo-gudstjensten, men för en annan är det ett hjertats behof att egna hela dagen från morgonen till aftonen åt gudliga betraktelser, och samma menniskor hafva äfven i detta hänseende olika behof på olika dagar.
_ Den ena Söndagen äro de mera stämde för det religiösa än den andra, och under den tid menniskan icke känner sig böjd för religiösa betraktelser, icke lönar det då mödan att genom tvång förmå benne dertill, och är det då fråga om att använda hvilodagen med att göra ingenting, då anser jag det vara lika kristeligt att arbeta, förutsatt att man icke stör andras andakt.
Äfven den gudomliga lagen tillåter arbete på Söndagen, såsom dä fråga är omatt draga oxen ur brunnen, men delta är fullkomligt subjektivt; ty det måste vara svårt att bestämma när arbetet uphör att vara nödvändigt eller icke.
Då vi lefva i en tid då den qvalifikativa religionsfriheten, d. v. s. rättigheten att dyrka Gud på sitt vis och efter sitt sinne, alltmera gör sig gällande, bör man icke heller lägga sig emot den qvantifikativa religionsfriheten, utan låta enhvar efter hjertats behof egna så många timmar han önskar åt Guds ords betraktelser.
Jag anhåller att få bemöta några anmärkn:r.
En värd talare tillvitade mig, att jag då fråga varom de nordiska fornlemningarna, skulle hafva påyrkat ytterligare skärpta straff för deras rubbande.
Forhållandet var motsatt, ty jag yrkade då, såsom nu, att redan gällande lagstadganden voro tillräckliga, och jag trodde då såsom jag tror nu, att uplysning skulle bättre än straffbestämmelser framkalla det resultat man önskade.
För öfrigt har den siste talaren såväl och fullständigt visat, att endast andliga medel kunna åstadkomma ett verkligt helighållande af Sabbathen och framkalla den rigtning i tänkesättet, derförutan, helst i ett sådant fall som detta, hvarje lagstiftning blir kraftlös, att jag blott behöfver åberopa hans yttrande.
I afseende på den föreslagna revisionen, åberopar jag hvad jag anfört och tror att, om den företages, skiljda åsigter ändock skola hindra frågans tillfredsställande lösning.
Alströmer: Emellan Hr af Sillens och mitt yttrande finnes ingen strid; ty, om man hörde min framställning gick den ut på att updraga en bestämd gräns emellan Statens straffrätt och det enskilda territoriet, dit Staten icke finge intränga.
Således kan jag icke inse någon skiljaktighet emellan hans och mina åsigter, ty han har velat hvad jag äfven yrkat, att menniskan må äga rätt att bestämma det sätt på hvilket hon vill dyrka Gud; men hon får alldeles icke störa andras rätt att fira Sabbathen, och det är just denna moraliska gränslinea som Hr Sillén åsyftat och äfven jag velat updraga.
Vördsamt anhåller jag om öfverseende för det jag ännu en gång upträder, men jag har dertill tvenne skäl: l:o för att göra min ursäkt för Hr Ehrenheim i händelse jag skulle hafva missförstått honom.
Huru som helst måste han likväl medgifva, att han varit ifrigare uti att omhulda de nordiska minnesmärkena än han är om den lefvande minnesstod som nådens och kärlekens Herre rest i verlden till förklarande af sitt namns herrlighet.
För det andra fattades jag af djup ledsnad vid åhöran - det af ett anförande som gjordes här utaf en R. o. Ad:s ledamot, som tillika beträder samma embete i allmänna verlden som jag.
Han påstod nemi., att menniskans behof skulle förefinnas olika hos olika menniskor när frågan gäller det andliga och heliga, eller m. a. o., gäller Guds nåd, och att till följd deraf, den ena menniskan skulle hafva ett större, den andra ett mindre behof af sjelfva Sabbatbsdagen.
Högtidligen protesterar jag mot detta påstående.
Behofvet, det sanna och verkliga, är lika i hvarje bröst från tiggaren till Konungen, från barnet i vaggan tili gubben vid grafvens rand.
Behofvet är grundadt i synden, som icke är någon dikt, utan ren verklighet hos alla.
Om någon icke skulle känna detta behof, så är orsaken att söka deruti, att han förtegat synden dag för dag, förqväft samvetet och förhållit sig att känna sanningen, alt han stiukit ut det tredje budets första ord: »tänk på!»
Detta länk på! tillhörer hvarje dag och hvarje timma, och den ena morgonväkten ropar det efter den andra, den ena aftonen uprepar det efter den andra, just derföreatt vi sålunda skola manas till att lära känna oss sjelfva, hvilkaoch hurudana vi äro.
Behofvetaf Herrans sahbathsdag med dess rika nådel i I i fa I len, kunna icke der, hvarest detta: tänk på! får göra sig gällande, ligga qväft hela månader, ja hela år, — och behofvet efter Herrans Sahbathsdag aldrig blifva olika för dem som af detta samma ord eller detta: tänk pål blifvit väckte till längtan efter samma nåd. *— Annu en gång, behofvet af nåd är lika för alla, ty synden är lika hos alla.
Om någon förhåller sig att känna sanningen så är sanningen ändå densamma.
Men säkert är, att när menniskan lyder sanningens: länk på! så låter man aldrig sig förgäfves väckas någon enda morgon af den sammanringning som manar henne att ingå i Guds tempel.
Jag protesterar emot dylika påståenden, som skulle göra syndares behof olika och gifva olika värde af Sabbathen för olika menniskor, och beder R. o. Ad. skänka dem det värde som de förtjena.
De tillhöra på sin höjd författaren till »Studentlifvet», men icke den som åtagit sig att förkunna Kristi lära.
Just detta påstående har tydligare framhållit för mig, att en förbättrad lagstiftning för iakttagande af Sabbathens helgd är nödvändig för Svenska folket, och yrkar jag derföre fortfarande bifall till mitt förslag.
Ehuru jag lika lifligt som någon annan skulle önska tillskynda mitt fosterland den stora välsignelse, som ett värdigt firande af Sabbathen otvifvelaktigt skulle medföra, kan jag likväl icke finna att så länge de bildade klasserno på ett så föga tillfredsställande sätt, för att icke säga 220 Den 8 April e. m. något värre, anse sig kunna begå Sabbatben, synes det mig icke lämpligt att vidtaga några åtgärder till inskränkning af de lägre folkklassernes begär att förlusta sig under Sabbathen, hvartill de otvifvelaktigt äro lika berättigade som de bildade klasserna.
Lika med Hr af Sillén ogillar jag all riktning af våra kyrkliga anstalter, som syftar derhän, att utifrån likasom inpiska gudaktighet bos menniskor.
Sådant låter icke göra sig och derföre måste jag ogilla hvarje lag som har en likartad syftning.
Bemödandet att, under det man lemnar fria händer åt de mera bildade klasserna, som alltför länge förgätit sina förbindelser att vara de mindre uplystes föresyn och ledare; och då Statens högt upsatte embetsman icke tveka att bryta sabbathslagarne, bemödandet, säger jag, att genom yttre lagbud vilja binda på de lägre folkklasserne bördor dem man sjelf ej vill vidröra, synes mig vara både oklokt och orättvist.
Frukten af ett sådant tillvSgagåcnde hafva vi helt nyligen erfarit ifrån England, hvarest en likartad fråga förekom.
Man hade också der väckt förslag om skärpta straff mot Sabbatbens ohelgande.
Naturligtvis gällde detta endast de lägre folkklasserna med tillfälle alltid öppet lemnadt åt de mera bildade att lefva huru oskickligt som helst.
— Jag har dessutom en särskild betänklighet mot den föreslagna revisionen.