Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så vidt jag förmår inse, arden allmänna meningen i Sverige icke heller för dödsstraffets uphäfvande och Utsk:t har ej hyst någon tvekan att föreslå K.
St. att lemna sitt bifall till K.
M:ts Propos., hvari detsamma qvarstår.
Men en fråga är om det bör bibehållas; en annan för hvilka brott det bör qvarstå, och orri såsom ovilkorligt straff.
Hr Just.Statsmm har nyss erkänt, såsom en oeftergiflig tidens fordran, en väsendtlig inskränkning i dödsstraffets tillämpning.
Frågan sammanhänger med upfattningen Den 24 Mais f. m. 317 'ej allenast af kriminal-lagstiftningen, utan af samhället i allmänhet.
I äldre tider, då man upfattade Staten företrädesvis ur synpunkten af en, den individuella viljan kulvande öfvermakt, sökte man att återhålla oordningar genom utöfvande af stränghet, och man bestämde straff i den lörmodan att genom sjelfva hotelsen man skulle afhålla förbrytaren att begå brott.
Det var klart att man under sådana förhållanden ej var så nogräknad i den frågan, huruvida ett straff verkligen motsvarade rättvisans fordringar.
I samma ändamål, och för att hämnas på den hatade förbrytaren, sökte man vidare att genom stränga tillredelser och apparater, hvarmed straff alltid omgåfvos, medelst sjelfva tillämpningen af straffet söka afskriicka samhiillsmedlemmarue från brott.
Erfarenheten visade likväl att man var långt ifrån att lyckas, och att det ganska ofta tvärtom hände, att, efter åskådandet af en af dessa verkställda afrättningar, en viss råhet bemäktigade sig allmänheten och just vid återvägen från åskådandet af detta bedröfliga skådespel föröfvades nya brott.
Förnuftet åter gaf vid handen att man ej borde tillfredsställa hämdkänslan, utan endast söka åstadkomma den rättvisa, samhället fordrade.
Samtidigt med denna förändring i åsigterna inträffade den förändring i upfattningen af samhället, att detta betraktades ej blott ur svnpunkteu af makt, men såsom ett uttryck af den allmänna viljan, hvilken måste vara bygd på rättvisa, hvarförutan lagen otvifvelaktig! blefve blott en död bokstaf; ty det är ej endast genom åklagare eller domaremaktens, utan genom folkets erkännande af lagens rättvisa, som den blir verksam.
Utan detta erkännande, detta allmänna deltagande för lagens uprätthållande, kan densamma icke, minst i det moderna samhället, genomföras.
Man undanhåller då af medlidande förbrytaren, i stället för att befordra honom till straff.
Men då man sålunda tog till utgångspunkt ej mera att blott afskräcka från brott, roen att gifva gerningen sin förtjenta lön, så insåg man, att det var omöjligt för lagstiftaren att förutse de oändliga skiftningarna och olika graderna af brottet; och då fanns ingen annan utväg än att bestämma ett maximum och ett minimum af straff och sålunda öfverlemna åt domaren att efter omständigheterna mäta straffet efter brottet.
Det dröjde länge, innan det s. k. latituds-systemet i Sverige antogs; man hyste länge tveken deremot; och jag bekänner att jag äfven räknar mig till detta antal; roen äfven jag har funnit att ingen annan utväg finnes, och man har genom de i sednare tider antagna lagförändringar beträdt denna bana.
Men, M. Hrr! om jag i allmänhet mäste erkänna, att det ej går au att, såsom fordom, bestämma ett absolut straff för brott i allmänhet, huru mycket mera skäl måste det ej vara att denna grundsats antages i fråga om de brott, vid hvilka kanske, mera än vid några andra, nyanser kunna upsökas.
Bland sådana brott måste räknas mord.
Huru oändligt många skiftningar af detta brott lia vi icke sett?
Om jag å ena sidan betraktar banditen, som endast af vinningslystnad med oerhörd grymhet beröfvar en menniska lifvet; eller en son eller dotter, sora, döf för naturens röst, mördar sin fader eller moder för 318 Den 24 Märs f. tn. att åtkomma dess egendom och gör det någon gång till och med på det grymmaste sätt; om jag betraktar giftblandaren, som tillreder giftet med beräknande lugn och lägger det i födan; om jag på ena sidan tager detta i betraktande och å andra sidan den moder, som af oro öfver det barns framtid, som lion sjelf gifvit lifvet, och sorn hon förutser skall blifva lika usel, lika qvalfull, sorn det lif, hon sjelf framlefvat, af missförstånd faller på den tanken att lion har någon slags rätt öfver det lif, hon frambragt, och i sin förtviflan tager det af daga; eller om en fader af billig harm dödar dea skändlige förföraren af sin oskyldiga dotter, hvilken skilnad är det icke mellan dessa begge klasser af brott?
Kunna vi väl rimligen säga, att i ett samhälle, der straffet skall mätas efter brottet, de förra och sednare böra träffas af samma straff.
Jag har talat blott om brottet; jag ber nu att få betrakta straffet och tillika domarens ställning, dä han skall tillämpa lagen.
Enligt förslaget skall för mord dödsstraffet bibehållas.
Med mord menas enl. förslaget ett afdagatagande med berådt mod och i upsåt att döda.
Hittills har mord karakteriserats med ett försåtligt och i löndom begått dråp.
Det kan således icke förnekas, att karakteren på mord efter K.
M:s Propus, blir mera utsträckt och mera omfattande än i gamla lagen.
Dst är klart, att domaren, då han vet, att den dom, hau fidler, skall träda i verket, känner en viss oro, då han dömer en person för mord, vetande att denna dom skall medföra ovilkorlig död.
Man må icke undra på, om han är böjd för den mildare meningen.
Han har att undersöka, huruvida de för mord angifna karaktererne förefinnas.
Den första var »i upsåt att döda»; den andra »med berådt mod».
»Upsåtet», huru svårt är det ej att finna; och huru förledande fördomaren att ej finna det, då hail derigenom undgår nödvändigheten att döma till döden! — och det andra kännetecknet »berådt mod».
Den, som på förhand under flere dagar öfverlagt med sig sjelf, innan han fattar sitt beslut att döda en person, handlar med berådt mod; men äfven den, som efter endast en minuts öfverläggning fattar ett sådant upsåt i det ögonblick, han närmar sig utförandet, handlar med berådt mod.
Hvilken oändlig skilnad mellan den förre, som flere dagar öfverlagt, och den sednare, som endast några minuter öfvervägt det steg, han tänker taga.
Ofvergår jag nu från allmänna bestämmelser till det närvide tillståndet i vårt iand, så är det min mening, att lagstiftningen bör sluta sig till det närv:de tillståndet; men om jag då frågar: är det vanligt, att mördarne efler nu gällande lag, enligt hvilken karakteren på mord är mindre omfattande, få för sitt brott gå till döden?
Det är alldeles icke vanligt.
Jag påstår, att det är högst sällsynt, att de, som dömas till döden för mord efter 42 kap. af 1734 års lag, undergå detta straff; ja, jag går ännu längre: t. o. m. giftblandare få nåd.
Jag tror, att tidsandan i allmänhet fordrar, att man skall slösa med dödsstraffet; men jag tror på samma gång, att den högsta benådningsmakten lätte ligen af den hos menuiskan inneboende naturliga mildheten förledes att slösa med denna rättighet.
Ilegeringsmakten bör för högst
Den 24 Mars f. m. 319 giillsynta fall spara benådningsrätten; hvaremot nu, då nåde-ansök* liingar höra till ordningen för dagen, Konungen förledes att bevilja dem äfven i sådana fall, då allmänna meningen ogillar eu sådan benådning.
Jag liar sjelf i landsorten varit vittne till sådane ogillande!! och tror, att det är lagstiftningens pligt att laga så, att sådana gränser må sättas för nådeansökningarne, att Regeringen må kunna vara sparsam vid användandet af sin rätt i detta hänseende.
Man invänder, att bedömandet af dessa synnerligen mildrande omständigheter, vid hvilkas inträffande lagen medgifver nedsättning af straffet från dödsstraff till lifstidsfängelse, bör ej medgifvas åt underdomaren; och hvarföre ej?
Ar icke han, som sett förhandlingarne, bättre än någon i tillfälle att bedöma de mildrande omständigheterna, bättre än den, sorn bedömer dem efter handlingarna.
Om jag hos domaren ej kan förutsätta denna förmåga, månne han icke lätteligen kan antagas sakna all skicklighet att vid protms uprättande åt brottet och alla de omständigheter, som karakterisera detsamma, gifva den färg, det bör hafva, på det att Regeringen må blifva i tillfälle att bedöma, huruvida nåd bör beviljas.
Jag för min del tror således, att LagUtsk:t gått tidens fordringar till mötes på ett sätt, som ej borde väcka ogillande, oell anhåller derföre om bifall till Utsk:ts Betänk.
Hr v. Ehrenheim, Per Jakob:
Då de grundsatser för brottmåls-lagstiftningen, som Gr.
Sparre utvecklat, äro följde såväl i K. M:s Propos., som i LagUtskits Betänk., och då få, om än någon, inom detta hus numera ifrågasätta deras riktighet, torde det vara öfverflödigt att dermed vidare uppehålla sig.
I den fråga åter, der Proposm och Utsk:t skilja sig, eller om dödsstraff alltid skall ädömas för mord, sluter jag mig till den Kongl. Proposrn.
En så inskränkt latityd, som den, som ligger uti rättigheten att vid »synnerligen mildrande omständigheter» ådöma straffarbete på lifstid i st. f. dödsstraff, synes mig icke vara till någon båtnad.
Den medför icke de fördelar, som en vidsträcktare frihet för pröfuingen onekligen medför, men af det obestämda uti hvad som för synnerligen mildrande kan anses, följer i alla fall en olikhet i tillämpningen vid de särskildta domstolarne, som ej eller ovilkorligen kan i den högsta instansen rättas, emedan hemställan ej eger rum, der ej dödsstraff är ädömdt.
Min öfvertygelse är dessutom, att, om hvarje dödsdom, som i nådeväg kommer till K. M., tillika innehåller, att några synnerligen mildrande omständigheter ej förekommit, skall K. M., äfven om hans upfattning häruti skiljer sig från dorostolarues, likväl finna det svårare att begagna sin rätt att gifva nåd, än om domstolarne ieke haft att härom yttra sig, och, då jag anser, att dödsstraff så sällan som möjligt må tillampas, måste jag motsätta mig, hvad som, efter min upfattuiug, kan vara ett hinder för benådningsrättens frihet.
Sparre har yttrat, att domaren i första instansen, som haft brottslingen, vittnena och alla hörde personer inför sig, bättre än de domstolar, som döma efter protokollen, kan bedöma om - 320 Den 24 Mars f. m. ständigheterne, och häruti skulle Hr Gr:n ofelbart hafva rätt, om domaren i första instansen alltid eller oftast vöre en man af stor erfarenhet och djup menniskokännedom; men vi veta något hvar, att detta är långt ifrån att vara händelsen, och att tvertom unga män, som för få år sedan inkommit på den juridiska banan, ofta föra ordet i våra HäradsRätter, och om dem torde det vara vågadt att i allmänhet låta Hr Grefvens yttrande gälla.
Jag anhåller om bifall till §:n, sådan den är affattad i den Kongl. Proposm.
Ilr Olivecrona, Knut:
Då LagUtsk:t här i 1 :sta g ut talat en i lagen icke förut befintlig grundsats, eller att för mord skulle stadgas icke ett absolut straff, nemi. dödsstraffet, utan att domaren skulle ega rätt att, der brottet vore begånget under synnerligen mildrande omständigheter, ådöma gerningsinannen straffarbete på lifstid, var det ej oväntadt att ett sådant förslag här skulle röna motstånd; tvertom skulle det hafva förvånat mig, om icke en eller annan röst bland R. o. Ad. höjt sig deremot.
Sä var förhållandet första gången införandet af latituds-systemet föreslogs.
Detta system för domarens pröfning mottogs till en början med mycket misstroende och rönte genast ett ganska starkt motstånd.
Och vi kunna lätt erinra oss huru vid 1844 års
Riksdag många röster höjde sig mot lagberedningens förslag i nämnde syftning.
Sedermera hafva författmr ul kommit ang:de stöld och bedrägeri, hvari latitudsystemet finnes öfver allt tillämpadt.
Man har icke haft ani. att ångra det steg, som blef taget, dä dessa författmr utfärdades.
Förslaget till ny lag ang:de dråp och mord och annan misshandel har nu också uptagit samma latitudsystem
Nu är frågan visserligen icke om latitudsystemet, utan om äfven för ett af de svåraste brotten eller mord det absoluta straffet skall qvarstå, eller om det skall tillåtas att få bero på domarens pröfning att, der synnerligen mildrande omständigheter äro för handen, välja ett annat straff, nemi. lifstids straffarbete.
Det är denna princip i lagstiftningen att icke stadga absoluta straff, utan hellre alternativa, der ej en latitud med afs:de på en enda straffart kan tillåtas, som i sednare tider gjort sig gällande icke blott hos oss, utan oek i främmande länder; och jag är öfvertygad att det är en gifven tendens hos alla civiliserade tolk att vilja ur lagarna borttaga de absoluta straffen.
Man har visserligen här på detta rum invändt, att, om man antager LagUtsk:ts förslag, en betänklig oreda skulle upstå i lagtillämpningen, enär de särskilda domrarne i landsorterna vid lagens tillämpning skulle följa olika grundsatser vid användningen af dödsstraffet.
Men alldeles samma anm. gjordes också emot latitud-systemet.
Och erfarenheten har dock visat att den befarade ojemnheten i lagtillämpningen varit öfverdrifven och utan all betydenhet.
Detta inkast är derför, enl. min öfvertygelse, icke af någon vigt för frågans rätta bedömande.
Om man kastar en flyktig blick pä kriminalrättens historia, torde det tillåtas mig att fästa upmärksamheten derpå, huru väsendtligt - Den 24 Mars f. m. 321 sendtligt åsigterna ang:de dödsstraffet under tidernas lopp förändiat sig.
Om man tager i betraktande våra äldsta, i skrift bevarade lagar af en ålder af omkring 600 år, huru olika användes ej straffen då emot nu?
Då t. ex. belädes en stöld af en half marks värde, det är 10 rdr, med dödsstraff, hvaremot, om någon dödade en annan, och det icke skett svikligen, saken ansågs af ringa betydenhet och kunde försonas med penningar.
Sedermera under loppet af 15:de, 16:de och 17:de århundradena ansträngde lagstiftaren all sin upfinningsförmåga för att påhitta utvägar att nyansera straffen och i synnerhet att gifva åt dödsstraffet många qvalifikationer.
Dödsstraffets användning för en mängd brott ökades icke blott i allmänna lagen utan äfven i särskilda författn:r.
Man beliöfver härvid blott erinra sig jagtlagarna från 17:de seklet, deri dödsstraff intogs för skjutandet af vissa fridlysta djur.
När 17 34 års lag utkom, bibehölls visserligen ännu dödsstraffet, för ganska många brott, men en betydande inskränkning i dödsstraffets användande inträffade genom den stora, för sin tid särdeles märkvärdiga, lagreformen vid riksdagen åren 1788—^89.
Denna inskränkning väckte då stor upmärksarahet, alldenstund man trodde att brottens antal skulle på ett fruktansvärdt sätt ökas.
Man invände, då det var fråga om borttagandet af dödsstraff för trolldom, att detta steg skulle bringa Guds förbannelse och olyckor öfver landet; men.dödsstraffet borttogs för trolldom och inskränktes till ett ringare antal af brott än förut varit händelsen, oaktadt allt motstånd vid nämnde Riksdag, utan att erfarenheten bekräftat att brotten sedermera ökats eller andra olägenheter inträdt.
Sedermera hafva åsigterna allt mer och mer förändrats i afs:de på dödsstraffets användande och om man äfven är ense derom att dödsstraffet bör bibehållas förde grofsta brotten, så är det dock en tendens derhän, att dödsstraffet ej bör vara absolut stadgadt.
En blick på förhållandet i främmande land visar alldeles samma resultat.
I England qvarstod dödsstraffet ännu år 1819 på ej mindre än 223 ställen i lagen; men genom de reformer, som den Engelska kriminal-lagstiftningen derefter undergått, och sednast år 1837, kr dödsstraffets användande betydligen minskadt och qvarstår f. n. allena såsom straff för mord, mordbrand, högförräderi och rån under försvårande omständigheter.
I ganska många fäll, då tillfälle dertill gifves, frikänner också juryn heldre äu den förklarar den anklagade skyldig, blott derföre, att folkopinionen betraktar dödsstraffet såsom varande för strängt äfven vid nämnde brott, så snart några mildrande omständigheter förekom mit.
Man har också exempel på länder, der dödsstraffet är helt och hållet afskaffadt. såsom i Toskana.
Der afskaffades detta straff första gången 1786, sedan det derförut icke under 20 års förlopp varit tillämpadt.
Det återinlördes år 1790 af Fransmännen; och nu mera, sedan 1830, har ingen dödsdom der gått i verkställighet och likväl är säkerheten till person ingenstädes större i hela Italien än just i Toskana.
Dessa fakta synas mig gifva stöd åt den åsigten, att man här i Sverige går ett steg framåt till samma mål gell.
IV. , 21 322 Den 24 Mars f. m. nora att hos oss borttaga det absoluta straff för mord. som hittills varit stadgadt, och i stället antaga det förslag, som Utsk:t framlagt.
Jag skulle också tro att, om man envisas att bibehålla det absoluta dödsstraffet för mord, så blir följden allena den, sedan begreppet mord genom detta förslag ej obetydligt blifvit utvidgadt, att domaren blir ytterst tveksam då han skall döma efter första g, och att han skall söka undgå svårigheterna derigenom att han förklarar bevisningen otillräcklig med afs:de på den hufvudkarakter. som just utmärker mord och skiljer detta från enkelt viljadråp.
Detina hufvudkarakter är berådt mod och afsigten att döda.
Om också berådt mod kan styrkas af omständigheterna, blir dock sjelfva afsigten att döda ytterst svår att leda i bevis annorledes än genom den anklagades egen bekännelse; och på egen bekännelse af den.brottslige, utan att erkännandet vinner tillräckligt stöd af omständigheterna får han ej dömas till döden; hvilket föranleder, att, så snart man kan upleta något, som försvagar bevisningen, skall domaren förklara att ani. ej förefunnits att döma den anklagade för mord enl. § 1, utan att han skall bestraffas efter 3 g för dråp.
Det har blifvit anmärkt att, hvad LagUtskit här föreslagit, vore i strid med hvad LagKomitén och Lagberedningen förut proponerat.
Hvar och en torde dock finna, att hvad Utsk:t i detta hänseende föreslagit är i full konseqvens med de principer, som i sednare tiders lagstiftning blifvit uttryckte, eller att ej bibehålla något absolut straff.
På samma gång man vill bibehålla detta absoluta straff, tillkännagifver man dermed, att man ännu qvarstår på afskräckningsprincipens ståndpunkt.
Men då man i sednare tider blifvit temligen ense derom, att det icke är lämpligt att upställa strafflagar, grundade på theorien om afskickning från brott genom sträuga straff, utan att strafflagar böra anordnas på principen af rättvisa, på det sätt, att straffet skall mätas efter brottets beskaffenhet, så bör äfven denna grundsats, vid bestämmandet af straffet för mord, vinna tillämpning.
Sparre bevisat, kan mord förekomma under de mest varierande omständigheter, än under särdeles försvårande och än ganska ofta under synnerligen förmildrande omständigheter; och då detta ej kan förnekas, synes det mig vara med rättvisan mest öfverensstämmande att väl stadga dödsstraffets tillämpning, såsom regel, men att tillika medgifva, såsom ett undantag, att då det verkligen visar sig, att^mildrande omständigheter äro för handen, straffet må af domaren kunna bestämmas till straffarbete på lifstid.
Jag tror således att LagUtskit ej saknat skäl, då Utskit, anseende det vara öfverensstämmande med den tendens, som i nyare tiders lagstiftning uppenbarat sig, stadgat alternativa straff för mord.
På grund af hvad jag sålunda haft äran anföra, får jag derföre vördsamt yrka bifall till Utsk:s förslag.
Det synes mig att ali vidlyftigare diskussion, angående dödsstraffets rättmätighet och lämplighet, är alldeles öfverflödig, då Utsk:t och alla talare äro ense derom, Den 24 Mars f. ra. 324 att för mord dödsstraff skall vara regel och att undantag må ega ram endast då brottet skett under synnerligen mildrande omständigheter.
Frågan är sålunda blott, huruvida detta uudantagsstadgande bör ingå i sjelfva lagen, och om följaktligen straffsänkningen skall vara beroende af domareus pröfning eller K.
M:s benådningsrätt.
Fäster man sig härvid först vid konseqvensen i lagstiftningen, hvars bevarande naturligtvis är af stor vigt, finner man genast att i åtskilliga på sednare tider utfärdade kriminalförfattningar dödsstraff blifvit bibehållet såsom ovilkorlig påföljd för brott af en i allmänhet vida lindrigare karakter än det nu ifrågavarande.
Så är förhållandet med rån, dervid någon afhändts lifvet, på sätt här redan blifvit under diskussionen anmärkt.
Ett annat fall ber jag att få anföra.
Fridlysaingsstadgan för allmänna kanal- m. fl. anläggningar af den 18 Januari 1855 är ovilkorligen dödsstraff stadgadt för den, som äfven blott i tanklöst lättsinne å dylika anläggningar förorsakar skada, derigenom menniskolif spilles, så framt skadan är af beskaffenhet, att den brottslige bort kunna inse, att sådan olycka deraf var att befara.
Men, om än man skulle tänka sig, att inkonseqvensen kunde vid en blifvande kodifikation af kriminal-lagen varda afhjelpt, återstår dock den efter mitt omdöme ännu vigtigare frågan, huruvida någonsin tili domaren skall öfverlemnas pröfningen af de vid brott undantagsvis förekommande, synnerligen mildrande omständigheter, de der just till följd af sin specifika beskaffenhet ej kunna i allmänna lagen närmare bestämmas.
Enligt Utsk:ts i Betänk:t. gjorda, af mig till alla delar godkända utveckling af den Konungen tillkommande benådningsrätt, bör dennas tillämpning icke vara beroende af Regentens personliga gunst eiler godtycke, ntan hvila på särskilda, med det begångna brottet förknippade omständigheter af den beskaffenhet, att antagas kan, att, derest de stått för lagstiftarues ögon vid bestämmandet af straffmåttet, detta ej skulle blifvit det i lagen stadgade, men tillika af den speciella natur, att ett uttryck derför ej kunnat i lagen gifvas.
I)et är således just på grund endast af dessa synnerligen mildrande omständigheter, som benådning bör ega rum, och detta supplement till lagstiftningen har ansetts vara af den höga och grannlaga beskaffenhet, att den bort anförtros allena åt Konungen, som vid dess utöfvande tillika hade att dessförinnan höra Högsta Domstolen.
Genom antagande af LagUtsk-.s tillägg i den lista §:n skulle nu, i fråga om mord, den benådningsrätt, som hittills i afseende å alla brott af Konungen ensam utöfvats, tillkomma fyra särkilda instancer, nemi.
UnderRätt, IIofRätt, K. M. i Högsta Domstolen och K. M. i Konseljen, oeh deraf de två sista instancerne, hvilka möjligen komma att stadna i olika beslut, finge dessa, till föga fromma för anseendet, i samma Utslag expedierade.
Hvarken i fråga om mord eller andra brott kan jag anse en sådan förändring lycklig och tror derföre, att ur förslaget böra utgå alla de stadganden. oter bestämmandet af ett lindrigare straff vid inträffade 324 Den 24 Mars f. m. synnerligen mildrande omständigheter blifvit åt domaren öfverlemnadt.
I enlighet med dessa mina åsigter, yrkar jag, hvad l:sta §:n angår, afslag å Utsk:s förslag och bifall till K.
M:s Propos. Gr. Sparre:
Jag ber att med några ord få bemöta några af de inkast, som blifvit gjorda mot mitt förra yttrande, samt dessutom göra några tillägg till detsamma.
Man har sagt, att det skulle stå illa tillsammans, ej allenast med 1734 års Missgerningsbalk, i hvad deraf återstår, äfven med de på sednare tider utfärdade författningarne, att ej bibehålla det absoluta dödsstraffet för mord.
Hvad nu först och främst denna inkonseqvens angår, måste vi besinna, att vi äro på vägen att omarbeta vår Kriminal-lag, och jag antager, att detta är sista steget, innan en helt ny Kriminal-lag genom en kodifikation af författningarne om stöld, rån och bedrägeri samt den nu ifrågavarande kommer att antagas.
Då blir frågan, huruvida de skeende föräudringarne böra genomföras nu eller vid den slutliga kodifikationen.
Jag har varit af den åsigt att den princip, hvarpå K. M. och Representationen vill hafva den nya lagen byggd, skall uttalas i de tid efter annan utkommande lagarne och att de skeende kodifikationerne icke böra blifva annat än en saramanjemkning af de principer, som redan blifvit antagne.
Således är, enligt denna åsigt, tiden nu inne att fatta sitt beslut.
En af de talare, som yttrat sig, sedan jag sist hade ordet, har sagt att hans åsigt är att dödsstraffet bör i högst sällsynta fall tillämpas.
Hvartill tjenar det då, att i lagen uttala detta straff såsom ovilkorligt, ehuru man endast i högst sällsynta fall vill tillämpa det?
Blir det icke i sådant fall ett blott skrämskott, som ingen fruktar?
Lagen bör tillämpas, så vidt möjligt, utan benådning- och denna till högst sällsynta fall sparas.
Lika med flere föregående talare, delar äfven jag den åsigten, att dödsstraffets tillämpning bör inskränkas; roen jag kan dock ej deraf finna anledning att biträda det förslag, Utsk:t i nu förev:de fall framställt.