Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Tyskland har man länge varit inne på principen om tvångs-försäkring.
Redan i början af innevarande århundrade hade lag-stiftniogen tillerkänt kommunerna rättighet att upprätta tvångs-sjukkasBor för handtverkare, fabriksarbetare och lärgossar.
Dessa kassor skulle emottaga inbetalningar ej endast från arbetarne, utan äfven från arbetsgifvarne.
Men kommunerna hade blott rät * tighet, ej skyldighet att upprätta sådana och de begagnade sigookså ganska trögt däraf, emedan det äfVen fans många fria kassor, i synnerhet fabrikskassor, hvilka vanligtvis voro vttl skötta.
Emellertid fann man detta oegentligt, ooh 1854 gaf man i Preussen länsstyrelserna rätt att å kommunernas vägnar upprätta tv&amp;ngskassor, där det ej redan skett I synnerhet i Sydtyskland blefvo pä 1870-talet en mängd kommuner genom lag älagda att upprätta sådana kassor, hvilka skulle lem na arbetare och tjänstfolk hjälp under 13 veckor.
Be försäkrade skulle inbetala mindre belopp medan kommunernas tillskott ej finge betraktas såsom fattighjälp.
Endast i Bäjern uppstodo på detta sätt c: a 4,000 kommunala kassor.
På den tiden samlades Tyskland till en förbundsstat med i många fall enhetlig lagstiftning.
Nordtyska förbundets näringslag af 1869 blef sålunda år 1871 upphöjd till rikslag, men denna föranledde föga ändring i de ofvan berörda förhållandena, hvilka fortfarande sköttes af de enskilda staterna.
Emellertid kunde enligt näringslagen ledamot af fri sjukkassa ej förpligtas att ingå i någon tvångskassa.
Ofver hufvud taget gynnades på sätt och vis de fria kassorna.
Genom lagen af 1876, omfattande båda slagen af kassor, skulle alla dessa njuta fördelarne af att blifva » inskrifna » och därigenom erhålla korporativa rättigheter.
Vil koren härför voro i åtskilliga punkter ungeför de samma som skildrats med anledning af de eogehka kassorna, nämligen beträffande kontroll i vissa afseenden, men en tilläggslag bestämde, att kommunerna kunde förpligta gesäller, medhjälpare och fabriksarbetare att inträda som ledamöter, då de ej bevisligen förut voro medlemmar af någon fri kassa, och det kunde åläggas arbetsgifvarne att betala ^ af insättningarne ur egen ficka, medan do öfriga § af dem skulle inbetalas och afkortas från arbetslönen.
Man ser, att redan då en från den engelska själfständighetsprincipen vida skild tvångsprincip för arbetare som för arbetsgifvare var rådande.
Så kom den stora sjukförsäkringslagen af 1883.
Denna upp-häfver ej lagen af 1876 så vida beträffar de fria kassorna, hvilka dock endast kunna träda i stället för tvångskassorna, då de lemna det för de senare bestämda minimibeloppet i sjukhjälp.
Arbetsgifvarne äro emellertid ej tvungna att lemna bidrag till de fria kassorna.
Man hade ej funnit resultaten af 1876 års lagstiftning tillfredsställande, emedan kommunerna ej visade sig synnerligen lif * vade att upprätta tvångskassor, på samma gång som antalet fria kassor nedgick.
Betta förorsakades visserligen till ej ringa deldlraf, att socialistlagen af 1876 upplöste en mängd fackföreningar, som ägde sjukkassor, men det var äfven att förutse, att en stor del fria ka * sor skulle dyka under i konkurrensen med tvångs * kassorna, hvilka ju erhöllo tvftngsbidrag frän arbetsgifvarne (- J).
Emellertid torde man möjligtvis ha inskränkt sig till att förbättra lagen af 1876, om man ej under förarbetena till olycksfallsförsäkringen hade kommit under fund med vissa omständigheter, hvilka blef ?o afgörande för sjukförsäkringslagen.
Dä man inhämtat upplysningar från ungefor 100,000 industríela etablissement med omkring 2 millioner arbetare beträffande de under 4 angifna månader inträffade olycksfallen, visade det sig, att 96 procent af dessa fall endast förorsakat en kortvarig och förbigående oduglighet till arbete, ja, i 53 procent af fallen hade tillfrisknandet skett inom kortare tid än 14 dagar.
Detta föranledde regeringen att tillmötesgå industriidkarnes önskan, hvilka ville ha olycksfallförsäkringen ordnad med uteslutande af alla de fall, hvilkas verkningar ej sträckte sig utöfver 13 veckor.
Dessa » Unfolle » skulle då hänvisas till sjukkassorna, för hvilka ja 13 veckors sjukhjelpstid var faststäld.
För att få sin olycksfallslag antagen, önskade regeringen att visa indastrin det största möjliga tillmötesgående, men om sådant P&amp; denna punkt skulle kunna ske, måste man göra sjukförsäkringen obligatorisk öfver hela riket och ej göra den beroende af kommunernas godtycke.
Pä detta sätt kom lagen af 1883 till stånd, hvilken trädde i kraft 1 dec.
1884 och föreskrifver såväl tvångskassor som kassatvång för alla, som kunna kallas arbetare, hvilkas inkomst ej öfverstiger 2,000 riksmark, samt hvilka ej förut tillhöra någon af de fria inregistrerade kassorna.
Stat och kom * mnn betala ej direkt bidrag till kassorna, utan insättningarne ske med ^ af arbetsgifvaren och $ af arbetarne.
Redan du tyckes det som vore man ej rätt nöjd med re * snltaten och det talas om en möjlig revision då man hunnit in * hemta ytterligare erfarenheter om misshälligheterna.
De moraliska resultaten ha ej varit gynsamma.
Lagen protegerar simula * tion, emedan sjukhjelpen ofta är större än den arbetsförtjenst, som kan uppnås, och sådan hör därför också till ordningen för dagen.
Man simulerar ej endast sjukdom utan till och med tillfrisknande.
Några dagar föro utloppet af de 13 veckorna simulerar man tillfrisknande, går några dagar på arbete och simulerar så återigenom sjukdom för att under andra 12 — 13 veckor erhälla sjuk hjälp.
Å andra sidan finnas många fall, där arbetare och arbetsgifvare öfverenskomma om ett kringgående af lagenp&amp; sä sätt, att deo förre inträder i en fri kassa, hvarvid båda parterna undvika tvångsbidraget, men efter någon tid uppsfiger arbetaren sin försäkring i den fria kassan eller underlåter blott att betala.
Lagens ordalydelse tillåter ett sådant omgående.
Men en ännu svårare brist vidlåder systemet.
Så länge arbetaren har arbete, är han eo ipso försäkrad, men under tider af arbetslöshet är det ingen, som försäkrar honom eller lemnar honom understöd, om han ej insjuknar inom 3 veckor efter den sista arbetsdagen.
Naturligtvis kan hau försäkra sig själf i en af de fria kassorna, men hvarifrån nu taga pengarna, då han ej har någon arbetsförtjänst?
I detta fall är den engelske arbetaren, vare sig han tillhör » Trade unions » eller » Friendly societies », vida bättre stäld.
Förutom olycksfallförsäkringen, sjukförsäkringen och den påtänkta ålderdomsförsäkringen (med statstillskott) måste man i Tyskland alltså äfven sörja för en särskild arbetslöshetsförsäkring.
Man har i Tyskland tydligtvis haft en känsla af, att hela systemet med denna utpräglade klasslagstiftning smakade af fattigvård, och på alla möjliga sätt har man försökt att mildra denna prägel.
Men det är likväl knappast möjligt att tro, det en sådan ordning ej till sist skall demoralisera arbetarebefolkningen.
* 1 stället för att på alla sätt höja dess själfkänsla och låta den förstå, att man betraktar hvarje arbetets man såsom jämnbördig med den rikaste mannen, om han blott själf betraktar saken så och vill hjälpa sig själf, säger man åt arbetaren, att man betraktar honom som tillhörande en pariakast, ett proletärstånd, och att han ej kan försörja sig själf.
Då Ludvig XI träffade sin kökspojke och frågade honom hur mycket han kande förtjäna, svarade pojken, som ej kände honom: » Jämt så mycket som kungen I » — » Hur så? » — » Jo, jag förtjänar så mycket jag behöfver, och det är väl fallet med kungen också! » Så svarar en engelsk arbetare, om man bjuder honom den tyska försörjningen.
Bramsen, ur hvars förträffliga framställning vi hämtat de flesta faktiska redogörelser i denna artikel, kan därför med full rätt säga: » Vi mena ej att den tyska lagstiftningen är dålig, utan att det är en lagstiftning, hvilken man ej kan afundas Tyskland.
Krafvet var därstädes framstäldt och fullgörandet öfver-taget af statsmakten till följd af öfvervägande politiska orsaker.
Man har menat, att, då arbetareståndet själf ville gå in på att intaga en undantagsställning mct att erhålla materielt understöd, så var det bättre att inleda en kompromiss genom det systematiska införandet af de sociala reformerna än att fortfarande låta den rena, oordnade socialismen få ytterligare sprida sig, förgiftabefolkningens sinne och hota statens säkerhet.
Och man har sä mycket hellre varit villig att göra medgifvanden på vissa vilkor, som ett direkt ingripande från statens sida dock städse ökar dennas antoritet, i samma mån som det förringar medborgarnes själf-ständighet.
Det sist nämda är en olycklig omständighet, hvilken dock till en del uppväges af fördelen för statsmakten, hvilken har for afsigt att hänvisa till » den sociala reformen », då den framdeles vill gå ännu kraftigare tillväga mot den socialistiska riktningens anhängare.
VI kanna, lika litet som andra före oss, underlåta att prisa det mod och den tillförsigt, hvajrmed i Tyskland språnget at i det stora obekanta företagits.
Än mindre ▼ilja vi förvägra vår odelade beundran åt den kraft, som utvecklats, och åt det storartade arbete, h vil ket åstadkommits.
Lagarne själ fy a, hvilkas invecklade beskaffenhet endast öfverträffas af deras klarhet, lemna alla de engelska lagarne långt bakom sig.
Vi ha på det hela taget beflitat oss om att gifva kejsaren, hvad kejsarens är, men vi kunna ej underlåta att prisa England lyckligt, emedan det ej varit nödvändigt att stifta sådana lagar för dess arbetarebefolkning, och i synnerhet därför, att det äger en arbetarebefolkning, hvilken energiskt skulle sätta sig till motvärn, cm någon vågade bjuda den en dylik lagstiftniog. »
I dessa ord torde den utmärkte författaren otvifvelaktigt ha träffat hufvadet på spiken.
Så många ord, så många sanningar!
Och lika sant är det, då han säger: » Jämföra vi den sociala lagstiftningen i Tyskland med de engelska förhållandena, påtränger sig den åsigteu, att det för en mycket stor del är den tyska arbetareorganisationens ofullkomlighet som framkallat den olika situationen.
Men den sociala lagstiftningen är äfven en borgen, att dm tyska organisationen ej heller framdeles skall uppnå någon betydelse och detta är beklagligt.
Ty en vällyckad, kraftig och själfmedveten arbetare-organisation är en lycka för ett land, och alt utveckla en sådan förefaller oss såsom en framstående politisk uppgift. »
Denna åsigt om betydelsen af en stark fackorganisation inom arbetareklassen delas af många framstående män, däribland äfven arbetsgifvare.
Åtskilligt härom ha svenska läsare tillfälle att taga reda på i Raphaels bok om skiljcnämder.
På fråga om sådana säger t. ex. fabrikanten Dale: » Låt mig därför såsom resultat af en lång och växlande erfarenhet förklara, att den bästa säkerhet, som arbetsgifvarne kunna äga, att förnuft får råda och att öfverenskommelsen iakttas å arbetarnes sida, är, att dessa arbetare ha ibland sig en förening, stark till sitt antal och med » kicklig och fullständigt betrodd exekutiv myndighet. » Äfvefl andra arbetsgifvare ha uttalat sig i samma riktning, den ryktbare Mundella likaså, och åtskilliga bland de framstående engelska författare, hvilka behandlat arbetarefrågan, hysa samma åsigt.
Sedd ur en annan synpúnkt kan saken framställas så, att i Tyskland betraktas arbetarne såsom tjänstehjon, i England såsom fria, jämnbördiga kontrahenter.
Det åskådningssättet att arbetsgifvaren är husbofiden, arbetaren tjänarent är ett arf från forna dagar, h vil ket ännu i våra tider — till och med i det industrielt framskridna England — spökar i många hjärnor.
Men jast i England är man nu på god väg att allmänt byta om ståndpankt, detta till följd af den fria arbetare * organisationen, medan man i Tyskland ytterligare skärpt känslan af tjänareförhållandet och därigenom såväl socialt som politiskt börjat en reaktion.
För att åskådliggöra, hvad det här gäller — i synnerhet då frågan är om en friboren nation — tillåta vi oss anföra några ord af Raphael om saken.
» De (arbetsgifvarne) glömma, att i våra dagar arbetsgifvare och arbetare stå emot hvarandra såsom köpare och säljare af eo vara som alla andra.
Denna vara må i följd af sin oskiljaktighet från sin 6äljares person — ett förhållande, som för köparen, arbetsgifvaren / medför en högst betydlig makt öfver säljarens hela fysiska, intellektuela, moraliska och sociala tillvaro — förete vissa egondomligheter, som i ett eller annat afseende betinga några afvikelser från det vanliga sättet att bringa ett fritt aftal till stånd, något inskridande från statens sida till den i allmänhet svagare partens, arbetarens, förmån » (vi ha ofvanför påpekat att England ej försummat detta där det varit nödvändigt), » någon sammanslutning med yrkesbröder för att med de små krafternas stora förenade makt fylla de luckor lagstiftningen med rätta lem-nar åt vederbörandes egen verksamhet att fylla, likasom för att
— och detta icke minst — blåsa lif i lagens annars ofta no g redan i födseln döda bokstäfver; — men i alla fall, arbetet är en vara, om hvars afyttrande vederbörande såsom köpare och säljare här som på andra håll ha att afhandla med hvarandra.
De äro ju ock i själfva verket af hvarandra oberoende jämlikar, som förena sina krafter för att uppnå ett gifvet mål, hvar och en med makt att göra sin rätt gällande, men icke att skrifva lagar för motparten.
Ingendera har rätt att » diktera », och de måste således också som andra aftalande parter mötas å jämlik fot.
Detta är våra dagars af lagstiftningen, af vetenskapen, af arbetarnes egen pjälfkänsla angifna » signatur ».
Det medeltidaförbållandet mellan herre och tjänare, mellan handtveikaren, 6om i sitt hem utöfvar sitt yrke, och hans gesäller och lärgoasar, sooi bo hos honom och äta hans bröd, har i det stora hela g&amp;tt i grafveo.
Men hvad det praktiskt gäller är att se sakerna som de äro.
Arbetsgifvarne måste lUra sig att förhandla med arbetarne som med jämlikar; detta är ett hufvudvilkor för att komma till en fredlig uppgörelse.
Men detta medgifvande af arbetarnes oberoende och jämlikhet innebär erkännandet af fack-föreniogarne såsom deras representanter.
Arbetsgifvarnes klagan, att de äro tvungna att förhandla med sina arbetare såsom en enhet i stället för med hvar och en särskildt, är dessutom iokonseqvent, ty de behandla vanligen själfva sina arbetare som en sådan enhet.
Aflöning pr styck fastställes vanligen lika för alla arbetare; alla träffas lika af aflöningssättet, af anordningar för skyddsåtgärder m. m..
I allt detta spårar man ett och samma betraktelsesätt: samtliga arbetare uppfattas såsom en en-bet med gemensamma intressen ...
Men arbetsgifvaren gjorde anspråk på uteslutande bestämningsrätt och vägrade att diskutera frågor om lön eller arbetssätt, ämnen, i hvilka arbetaren har ett lika stort och berättigadt intresse som arbetsgifvaren.
1 maskin-byggarnes strejk 1852 vägra arbetsgifvarne att antaga de mest böfliga inbjudningar å arbetarnes sida om en gemensam förhandling och att mottaga deras deputation.
Och ägde verkligen sådana förhandlingar rum, så » medgåfvos » de, ett möte » beviljades ».
Men om arbetarne där sökte göra gällande sitt af lagen erkända lika berättigande att ha ett ord med i laget vid arbets-nlkorens bestämmande, så hette det, att de ville » diktera ».
Men det blef i stället fortfarande arbetsgifvarnes dikterande.
» Jag är herre, I ären arbetare! » utropar en arbetsgifvare.
» Vi äro inga slafvai », blir svaret, och strejken är i gång.
Och man frågar icke längre, hvar rätt eller orätt ligger, det gäller blott att motstå kapitalets tyranni.
» Diktera är ett ord », säger Kettle, » som kostat den industriela befolkningen ganska mycket ».
Ocb man kan ej alltför noga ihågkomma, att med denna sin ny vunna jämlikhet och med arbetsgifvarnes mer eller mindre nödtvånget lemnade erkännande af den samma, arbetaren med sin forna tjänareställning i friskt minne som alla nyligen emancipe-rade klasser är högst känslig för missaktning, för den minsta håntydning på det forna feodala förhållandet.
Hur många strejker ha icke föranledts endast af arbetsgifvarnes vägran att mottaga arbetarnes deputationer, flera nästan än själfva deras fram-itilda anspråk!
Hur ofta har brytning ej inträffat endast i följd afarbetsgifvarnes något barska uppträdande!
Ett tillfälligt tillbaka-stötande, ett oförsigtigt uppträdande är stundom nog att föranleda strid.
» Fel i form blir fel i substans », som Rettle säger.
Vid grufstrejken- i S. Staffordshire 18G5 hade af arbetsgifvacne ett sammanträde utlysts för att underhandla med arbetarnes representanter.
Dessa mottogos i ett rum, där arbetsgifvarne förut församlat sig och tagit plats omkring ett bord; arbetarne fiogo sig en särskild plats anvisad, och ordföranden började förband-lingarne med följande till dem riktade ord: » Nå, karlar, hvad ha ' n I att andraga? » Denna fråga kostade distriktet en oberäknelig summa.
Hos mattväfvarne i Kidderminster uppkom stor oro vid en gemensam sammankomst, då arbetsgifvarne påsatt sina hattar och gått sin väg, medan arbetarne önskade att de skulle stanna.
Nödvändigt är således för att komma till ett lyckligt resultat: lika starka stridskrafter å ömse sidor, insigt att man genom tillmötesgående vinner lika mycket som genom krig samt jämlikhetsgrundsatsens erkännande å arbetsgifvarnes sida. »
Att de här skildrade förhållandena beteckna den naturliga utvecklingens gång i vår tid, torde vara otvifvelaktigt.
Men kan en sådan främjas under det tyska systemet?
Vi hafva ofvanför skizzerat hufvuddragen i de båda systemen, hvilka onekligen äfven beteckna olika folkliga utvecklingsförhållanden inom de båda nationerna.
Frågan är nu, huruvida de nordiska folkens utvecklingsståndpunkt är en sådan, att valet står öppet.
Vi våga säga: Vi kunna välja!
Vi äro ej dömda att tvinga vår arbetarebefolkning in under det demoraliserande tyska systemet, utan kunna med hopp om framgång taga England till föredöme.
Våra industríela förhållanden äro — lyckligtvis, kan man säga — ännu ej så utvecklade, att vi kunna säga oss känna alla de arbetarefrågans svårigheter, hvilka inom de stora kulturfolken sätta sinnena i rörelse.
Äfven om vi haft och ha känningar af det nya utvecklingsskedets brytningar, äro dock förhållandena hos oss ganska enkla och lugna.
Vi äro i tillfälle att kunna ordna det mera väsentliga, utan att redan stå framför den uppflammande lågan, som hotar att förstöra hvad som hitintills uppbyggts.
Våra sinnen och bjertan äro ej till den grad hårdnade under den förtviflade kampen för tillvaron, just emedan förhållandena ej blifvit så komplicerade som annorstädes.
Egentlig nöd — sådan som inom vissa utländska industrier råder bland arbetarne — hör man mycket sällan talas om bland våra arbe-tare.
Såväl statsmak tero a som arbetsgifvaroe och arbetaroe kunna därför hos oss med Ingo besinning pröfva, hvad som bör göras, hvilket system är bäst, friheten eller tvånget.
Därtill kommer, att vi — i Sverige och Norge — länge ägt ooh ann a aga en folklig frihet, hvilken i socialt afseende medfört den personliga känsla af jämlikhet, hvilken äfven otmärker den anglosachsi-ska racen.
Äfven den däraf alstrade själfkänslan, hvilken manar den obemedlade att hjälpa sig själf sä länge som möjligt, är ett kännetecken för vår race.
V&amp;ra arbetare vi \ ja i likhet med de engelska endast i yttersta nödfall mottaga nådeg&amp;fvor, och vi föreställa oss, att de med mycket blandade känslor skulle se sig inregistrerade säsom en pariakast, om hvars förmåga af själfförsöijning man tviflar, ooh hvars ekonomiska förhållanden man tar om hand, emedan man ej anser arbetaren duglig att själf reglera förhållandet till arbetsgifvaren eller till försäkringskassorna.
Då det nu i själf va verket finnes så många likheter mellan våra förhållanden och de engelska och så få mellan våra och de tyska, månne det då ej vore skäl att hos oss försöka främja en utveckling i öfverensstämmelse med det engelska åskådningssättet om arbetarnes frihet och själfstyrelse?
Vi förbise ingalunda, att i England en hundraårig utveckling föregått den nuvarande organisationen bland arbetarne; vi förbige ej heller, att vi ingalunda kunna jämföra vare sig den engelska storindustrins utveckling eller dess nuvarande centralisation med våra egna förhållanden.
Men vi tro, att båda de-larne tala för den åsigten, att vi, som ännu ej framalstrat oöf-vervinneliga industríela traditioner, kunna välja England till föredöme, just emedan våra politisk-sociala förhållanden mycket väl låta jämföra sig med de engelska, hvad man ej kan säga om deo traditionelt folkliga utvecklingen i Tyskland.
Med andra ord: hos oss är marken så att säga obruten, men de naturliga förhållandena lägga inga hinder i vägen för att odla den enligt engelsk metod Alla, som känna Tyskland, veta, att inom hela tyska nationen råder en — vi skulle hos oss kalla den blind — auktoritets tro till regeringsmakt och regeringsinitiativ i det stora, förmansmyndighet och förmansinitiativ i det små.
Nationen är genom alla klasser till ytterlighet disciplinerad att gå den vägen förmannen pekar på och van att så först skall ske.
Ej så hos oss.
Vi tro tvärtom, att man hos oss ej är » mogen » för det tyska tvångs- och förmyndaresystemet, hvilket tvifvelsutan i längden skulle medföra ganska stora rubbningar i vårt ärfda samhällsskick och ganska skarpa klasstrider.
Lyckades man slutligenatt som i Tyskland af arbetareståodet upprätta en pariakast, skulle visserligen staten » öka sin egen auktoritet i samma m&amp;n som den förringade medborgarnes själfständighet ».
Men likasom detta ej stämmer synnerligen väl öfverens med den nationelt-politiska traditionen, skulle det äfven ställa regeringsmakten geot emot sådana svårigheter, som endast en naturlig utveckling på frihetens grund kan förebygga.
För närvarande stå vi vid skiljovägen.
Måtte vi ej välja den orätta vägen !Tvänne minnen
af en gammal musik&amp;lskare.
Ett gudsbarn i orkestern och en ängel på scenen.
Jag har i det föregående talat om Christen Urhan, den der märkvärdiga artisten, hvilken i stora operans kapell innehade första altviolens pulpet, men ständigt vände ryggen at scenen och lefde på fastlagsregiin hela året om.
öedan den dagen jag första gången träffade honom, hade en lång tid förflutit, hvarunder jag i fem sex år lefvat borta från Paris.
Jag återkom dit först 1842, och händelsen gjorde, att min återkomst inträffade samtidigt med påskveckan.
Det, som för personer, hvilka äro angelägna att följa kyrkans föreskrifter under fastedagar, är egnadt att å de parisiska restauranterna ingifva största misstroendet, är soppan.
Den må nu bära hvilket namn som helst, så upptäcker man å densamma nästan alltid ögon, som tyda på mycket tvifvelaktig ortodoxi.
Men jag påminte mig just de förträffliga sopporna au lait dy amandes i Café Anglais, och kl. 6 på eftermiddagen installerade mig Dominique, hofmästaren, vid ett litet bord, sida om sida med det, hvilket som vanligt var reserveradt för Christen Urhan.
Några minuter senare trädde artisten mycket riktigt in och tog sin plats.
Han syntes mig icke förändrad.
Hans drägt var också densamma: hatt med breda brätten, den långa rocken, hvars skört föllo honom ända ned på hälarna, en hvit halsduk vårdslöst knuten kring halsen, skor med snörremmar; samma långa hår nedföll också öfver rockkragen.
Hans Dr Dagen * Krönika.
20fysiognomi, på en gång romantisk och asketisk, företedde en viss obestämd likhet med Paganini, men fick sin egentliga karakter genom uttrycket i hans blick, hvari det var lätt att läsa, hvad jag vill kalla en himmelsk hemlängtan.
I hela sin figur framtedde han idealtypen af en munk, ryckt ifrån sin kallelse och sin cell för att trotsa verldens stormar och Habenecks, kapellmästarens, spira.
Våra bord berörde hvarandra.
Jag satte en tämligen oskyldig affektation i att begära precis samma rätter som han: soppan, förstås, samt därefter laxöring, sallad ¿1 la russe på legumer samt en » parfait » eller glace au chocolat.
Detta tilldrog sig hans uppmärksamhet.
Två eller tre gånger inöttes våra blickar.
Omsider öfvervann han sin blyghet och tilltalade mig:
— Det förefaller mig, monsieur ...
— Att jag haft den äran att möta er.
Ja, så är det, monsieur, och det återkallar för mig ett oförgätligt minne, nämligen första representationen af Robert-le-Diablc.
— Och så nämnde jag för honom professor Poncelet samt vår käre och illu9tre Meyerbeer.
Isen var bruten, och från detta ögonblick uttömdes aldrig vår språklåda.