Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. framställa en un derd. anhållan: att K. M., med undantag af Stockholm och Götheborg, i Nåder ville lala revidera Städernes Byggnads- och Brandordn:r, samt infordra plan-kartor öfver städerne och förslag till deras framtida tomt-reglering; och att K. 51. derefter, äfvensom för att befrämja, det hus i allmänhet, der några större hinder icke möta, måtte upföras af sten i stället för af trä, nådigst ville utfärda lämpliga och ändamålsenliga föreskrifter till förekommande af större eldskador, samt i de delar deraf, der sådant erfordras, för kommande St:r, i ämnet afgifva Nåd.
Då denna motion är föranledd af de större eldsvådor, som inträffat under Riksdagens förlopp, hoppas jag, att i följd af 56 § Riksd.
Ordn., intet hinder möter för dess uptagande och remitterande till vederbörligt Utsk., hvarom jag vördsammast får anhålla.
Föredrogs ånyo och bifölls StatsUtsk:s d. 5 och 8 dennes på hordet lagda Utlåt.
JYs 68, ang:de regleringen af utgifterne under RiksStatens Tredje Hufvudtitel.
Föredrogs ånyo LagUtsk:s d. 5 och 8 dennes på bordet lagda Betänk.
JVs 14, i anledn. af väckte motioner om arfsrätt för oäkta barn.
Uti ifrågavar:de
Betänk, har LagUlsk. föreslagit ett lagstadgande, som haltar åt tvenne håll, enär den rätt, som derigenom skulle oäkta barn inrymmas, hvarken är arfsrätt eller testamentsrätt.
Den rätt till afliden moders qvarlåten - 94 skap, som enl. förslaget skulle tillkomma oäkta barn, skiljer si;g från arfsrätt i den hufvudsakliga omständighet, att oäkta barn skulle vara uteslutna från en del af modrens egendom, nemi. arfvejorden f hvilken enl. nu gällande lag icke på något sätt kan den lagliga arfvingen fråntagas.
Ifrån testaments-rälten skiljer den sig åter i den omständighet, att nämnde rätt fordrar ett uttryckligt förordnande af en afliden, att dess qvarlåtenskap skall öfvergå till någon i förordnandet bestämd person.
Det ifrågasatta lagstadgandet fordrar icke allenast icke ett sådant uttryckligt förklarande, utan'föreskrifter tvertom, att det oäkta barnet endast för den händelse att modren ej annorledes om sin egendom förordqat, skulle ega att inträda i besittning af qvarlåtenskapen.
Man kan tänka sig, alt modren borttestamenterat sin egendom, men att den person, som erhållit testamentet, före henne aflidit.
Skulle i sådant fall det oäkta barnet inträda i sin rätt lill qvarlåtenskapen?
härom kan, till följd af förslagets ordalydelse, tvist upstå.
Den ifrågavande rätten öfverensstämmer så till vida med arfsrätten, alt båda äro grundade på blodsbandet.
Utsk. har likväl i förslaget undvikit att närmare påpeka denna grund för den inrymda rättigheten och tyckes snarare vilja sammanställa den med testamentsrällen, enär det heter, att den del af moders qvarlåtenskap, som tillfaller hennes oäkta barn, skall anses såsom vore den genom testamente gifven.
Då dertill emedlertid icka erfordras något uttryckligt förklarande af den aflidna, skall, på sätt Gr.
Sparre i sin reservation anmärkt, den allmänna meningen icke underlåta att gifva saken sin rätta benämning af arf.
Utsk. har funnit, att principen af oäkta barns arfsrätt ej finge i dess fulla vidd utsträckas och har derföre från denna rätt uteslutit alla i hordom eller förbjudna leder aliade barn.
För att motivera detta uteslutande har Utsk. måst taga sin tillflykt till en högre verlds-ordning, enl. hvilken barn ej altid kunna undgå följderna af föräldrarnes förvillelser.
Men jag frågar nu:
”Ar icke äfven lönskaläge en förvillelse?
Hvarföre skola de barn, som födas till följd af det ena osedliga förhållandet, erhålla en rättighet, som ej tillerkännes dem, sorn äro frukt af ett. annat?
Hvarest Utsk. funnit denna skilnad, i det uppenbarade ordet eller annorstädes, det omtalas icke.
Det är visserligen en riklig princip i all brottmålslagstiftning, att ett gröfre brott, ett farligare störande af den borgerliga ordningen, kräfver ett hårdare straff än en mindre förseelse, men att utsträcka en sådan gradation till de barn, som äro frukter af mer eller mindre osedliga förhållanden, är orimligt.
Jag har föreställt mig, att LagUtsk. vid förslagets upgörande afsett det lagförslag i samma ämne, som af Lagberedningen afgifvits, men härvid företer sig den väsendtliga skilnad, alt Lagberedningen handlat conseqvenl, emedan i dess förslag till StraffBalk ej stadgas något ansvar för qvinnas olofliga umgänge med man, så vida det ej sker under förut nämnde graverande omständigheter.
Jag har icke hört omtalas, att något sådant förslag f. n. skulle vara å bane och anser det icke heller vara skäligt alt göra någon dylik förändring i Sveriges lag, så länge det 6:te budet i Guds lag qvarstår.
I)en 12 April. 95
Man har, till stöd för den åsigt, som af LagUtsk. i denna fråga hyllas, andragit, att de oskyldiga barnen icke böra lida för eias föräldrars missgerningar.
Att sådant är hårdt, mäste medifvas, men att i allmänhet vilja afhjelpa alla de följder, som härllyta från föräldrarnes mer eller mindre osedliga förhållanden, löör vara fruktlöst och leder in på en filantropisk väg, som ej har agon utgång.
Utsk. har sagt, alt de oäkta barnens rätt att erhålla andel i moders qvarlåtenskap grundar sig på blodsförvandtskapel.
Jag kan icke finna annai än att, då fadren står i samma blodsförvandtskap lill barnet, som modren, del oäkta barnet borde erhålla lika rätt till faders qvarlåtenskap, som till moders.
Man har häremot invändt, att det i allmänhet möter stora svårigheter att bevisa, hvem sorn är barnafader, och att således ifrågasatta rätts utsträckning jemväl lill faders qvarlåtenskap skulle föda af sig en mängd tvister.
Men bör man väl afskära en rättighet, för det att densamma är svår att i bevis leda?
Bör man icke fast heldre öfverlemna omsorgen om rättighetens styrkande åt den, som af denna rättighet vill sig begagna?
Jag för min del kan icke finna det vara öfverensstämmande hvarken med rättvisa eller lagstiftarens värdighet att säga åt de oäkta barnen: ”J håfven en på blodets heliga band grundad rätt till arf efter dem, sorn gifvit Eder lifvet, men denna rätt måste inskränkas till eder moders egendom, ty det är så svårt alt bevisa, hvilken är eder far.” Sådant synes mig vara, alt ytterligare föröka den skymf, som anses medfölja en oäkta födsel, eller att, såsom man säger lägga sten på bördan.
Utsk. säger alt införandet af oäkta barns arfsrätt efter deras moder icke är en afvikelse, utan endast en modifikation af den i lagen gällande grundsatsen, att laglig arfsrätt endast upkommer genom lagligt äktenskap.
För min del anser jag ifrågavande rättighet utgöra snarare en afvikelse från än en modifikation af nämnde grundsats, hvilken afvikelse jag anser vara desto mera vådlig, som den småningom kan sträcka sina verkningar in på områden, som jag åtminstone anser böra vara för densamma fredade.
När man en gång beträdt en oriktig bana, kan man ej veta, hvarthän den slutligen leder, och de äkta barnens arfsrätt, en gång erkänd, skall möjligen ifrågasättas att utsträckas från den förvärfvade egendomen till arfvejorden och slutligen måhända äfven till föräldrarnes personliga förhållanden, så att, t. ex. inträde uti denna församling skulle i en framtid för dem öpnas.
I Betänk, säges det, att denna princip varit erkänd i hedendomen, men blifvit underkänd af kristendomen.
Detta är sannt, men hvarföre skall man öfvergifva kristendomens grundsatser och återvända till hedendomens?
Utsk. har äfven, såsom skäl för förslaget, anfört exempel af främmande länders, isynnerhet Frankrikes lagstiftning, men förhållanderne äro väsendtligen olika, ty der fordras det ett offentligt erkännande af föräldrarne, för att deras oäkta barn skola få rätt till deras egendom, och ett sådant erkännande inför vederbörlig auktoritet är nu ungefär detsamma som ett testamente.
Att någon väsendtlig fördel skulle genom förslagets antagande beredas de oäkta barnen, be - 90
Den 12 April. tviflar jag högeligen, enär deras mödrar i de aldra flesta fall åro i torftiga omständigheter, hvilket bekräftas af den dagliga erfarenheten, som visar oss, att fattiga ogifta qvinnor tidt och ofta vic domstolarne anhängiggöra mål om barnaupfostringshjelp, när den samma icke af barnens fädrar godvilligt lemnäs.
Emot redactionen af det föreslagna lagstadgandel är äfven åtskilligt alt anmärka.
Det heter nemi. att oäkta barn är berättigadt att njuta en del af modrens qvarlåtenskap, ”der moder dör utan att efter sig lemna äkta barn och bröstar/vingar.'"
Af sjelfva ordalydelsen skulle man sluta, att minst 2:ne äkta bröstarfvingar skulle finnas, för att det oäkta barnet från arfsrätt utestänga, men meningen lärer, väl vara, att ett äkta barn är derför tillräckligt.
Vidare föreskrifves det, att oäkta barns rätt inträder, ”der moder dör utan att hafva genom testamente i laga ordning om sin qvarlåtenskap annorledes förordnat.”
Till följd häraf skulle det oäkta barnets arfsrätt försvinna i och med detsamma modren uprältat testamente.
Men om den person, som fått modrens qvarlåtenskap sig testamenterad, försummar att testamentet i laga ordning bevaka, lill hvem skall då qvarlåtenskapen hemfalla?
Till del oäkta barnet?
Delta strider mot lagstadgandets bestämda ordalydelse.
Till modrens arfvingar?
Detta strider mot den princip, som ligger till grund för samma stadgande.
Domaren lärer likväl vara tvungen alt efter bokstafven tolka lagbudet, enär detsamma är en undantagslag, som måste restriktift tydas.
I förslaget finnes ej heller nämndt, huruledes det skall gå, om moder efterlemnar bröstarfvingar så väl i närmare som fjermare led.
I den allmänna lagen gäller den princip, att alla bröstarfvingar äro lika arfsberättigade, så att, om t. ex. en afliden persons barn är dödt, men efterlemnar bröstarfvinge, inträder denne i faders eller moders rätt och tager arf jemte fadrens eller modrens syskon.
Förmodligen lärer väl meningen hafva varit att tillämpa samma princip i afseende å oäkta barns arfsrätt, men då detsamma ej blifvit uttryckt, skulle ovissheten härom utan tvifvel föranleda rättegångar och olika åsigter vid lagbudets tillämpning.
På grund af hvad jag nu i .största korthet anfört, får jag vördsamt tillstyrka R. o.
Ad. att afslå ifrågavaride Betänk.
Då här talas om oäkta barns rätt till arf, då här talas om de inkonseqvenser, som skulle blifva en följd af den lag, som Utsk. föreslagit, så förglömmer man aldeles, att lagstiftningen i fråga om arf ingalunda hvilar på naturrätten utan hell och hållet tillhör den positiva rätten.
Hvad i politiskt hänseende är klokt, är det enda> som lagstiftaren i detta fall bör taga i betraktande.
Från en sådan synpunkt har jag äfven sett saken, då jag ansett, att det knnde medgifvas oäkta barn att taga arf efter moder, men att man för närvar:de bör stanna härvid.
Jag tror, alt hvarken vår nu gällande lag eller den allmänna meningen i landet är sådan, att det skulle gå an att såsom Lagberedningen gjort, utsträcka oäkta barns arfsrätt jemväl till moders slägtingar.
Ehuru Den 12 April. 97 Ehuru jag således gillar den nu föreslagna lagens syftning, kan jag likväl icke gilla lagförslaget, sådant det nu befinnes affattadt, och skälen härför äro i min reservation emot Ulsk:s Betänk, anförda.
Då man ej anser, att Statens väl vidare fordrar att oäkta barn aldeles uteslutas från arfsrätt efter anförvandter i upstigande led, ulan medgifver denna rätt i afseende å deras mödrar, så 1)1 ifver en nödvändig följd af denna åsigts införande i den positiva lagen, att en mängd nya rättsförhållanden npkomma, hvilka måste genom lag regleras.
Den reglering af dessa rättsförhållanden, som innefattas i Utsk:s förslag, är, enl. min åsigt, ingalunda fullständig, utan tvärtom obestämd och vacklande.
Inora Utsk. sökte jag genomdrifva den meningen, att uti lagförslaget skulle bestämdt uttryckas, alt den arfsrätt, som deruti tillerkändes oäkta barn, vore af sådan beskaffenhet, att de derigenom ställdes i samma förhållande, som testamentstagare i allmänhet, så att de skyldigheter och rättigheter, hvilka nu enl. lag tillkomma testamentstagare, äfven skulle tillkomma oäkta barn i afseende ä deras arfsrätt efter moder.
Jag lyckades ej att göra denna mening gällande inom Utsk. och vid sådant förhållande nödgas jag att, med åberopande af den reservation, som jag afgifvet emot Betänk., anhålla om afslag å detsamma.
Af den reservation, som finnes bifogad Betänk., likasom af de reservationer jag vid 2:ne föreg:de Riksdagar afgifvit emot förslag i enahanda syftning, som det ifrågavide, linner R. o. Ad., alt jag icke delat den åsigt, LagUlsk. i Betänk, uttryckt.
Jag är hufvudsakligen af samma mening, som en föreg:de talare redan uttalat, nemi. att den rätt, man genom förslaget velat tillägga oäkta barn, är en rätt, sora inrymmes dem i egenskap af arftagare, men på samma gång icke någon egentlig arfsrätt, samt tillika en testamentsrätt utan testamente.
Att sådant är principlöst, lärer icke kunna bestridas, lika litel som alt det skulle leda till en mängd förvecklingar och osäkerhet i rättsförhållanden, hvilket allt dessutom blifvit af en föreg:de talare till öfverflöd bevisadt.
Vill man upoffra de rättigheter, som grundas på familjen, sä må man handla conseqvent, och då man i sådant full grundar arfsrätten endast och allenast på blodsförvandtskapen, måste det oäkta barnets rätt till arf efter fader vara lika välgrundad, som dess arfsrätt efter moder, och derföre äfven i lagen erkännas.
En sådan grundsats erkännes icke af vår lag, som omsorgsfullt skyddar familjen och velat förhindra, att några familjerättigheter skulle kunna grundas på annat än lagligt äktenskap.
Lagen är likväl icke onödigtvis grym och omensklig emot sådana barn, hvilka äro frukter af olagliga förhållanden emellan könen, ty de tillerkännas rätt att njuta upfostran och vård af deras föräldrar, intilldess de sig sjelfva kunna försörja, och dessutom medgifver lagen, att oäkta barn kunna genom legitimation uptagas inom familjen och sålunda blifva delaktige af föräldrarnes egendom.
Jag tror alt man ej genom en falsk filantropi bör låta förleda sig till alt gifva någon yt6 H. 7 98 D«n 12 April. terligare utsträckning af de oäkta barnens rättigheter, och af detta skäl yrkar jag Betänk:s afslående.
Jag ämnar tor min del ingalunda ingå i någon granskning af den juridiska delen af frågan, enär jag icke tilltror mig att ega dertill erforderlig kännedom, och om jag äfven skulle ega förmåga att för mig åskådliggöra de rättsförvecklingar, som, enl. de föreg:de talarnes mening, skulle blifva en följd af förslagets antagande, så saknar jag i sanning ali håg dertill, ty förslagets öfverklagade brister i delta hänseeude äro, i min tanke, så oändligt underordnade sjelfva den grundsats, som genom förslaget blifvit för nära trädd, att jag ej anser det i ringaste mån löna mödan alt vid utredandet af dessa brister sig uppehålla.
Men jag får deremot på det alfvarligaste fästa R. o. Ad;s upmärksamhet å den princip, som finnes i Betänk, uttalad.
Detta Betänk, äger, såsom ett af tidens tecken, den största märkvärdighet.
Belänk:s upkomst härleder sig från 2:ne ledamöter af BondeSt.
, af hvilka den ena så omhuldar de oäkta barnen, att han yrkar det de, om de än tillkommit under hvilka brottsliga förhållanden som helst, skola njuta arf efter deras föräldrar.
Denna företeelse tyckes mig ytterligare bekräfta en af alla tiders erfarenhet bevittnad sanning, att när laster börja att inrota sig inom samhällets högre klasser, så tränga de sig småningom ned lill de lägre, och vi känna alla olyckligtvis allt för väl, huru åsigterna ang:de de begge könens förhållande till hvarandra å sednare tider blifvit till en högst förderflig grad fria.
Det är, enl. min åsigt, högst tillfredsställande att erfara, att ledamölerna af della hus inom LagUtsk. ej med deras röster bidragit till detta Betänk., och jag är öfvertygad derom, alt de flesta af R. o. Ad:s ledamöter skola genom lära och föredömen allt framgent söka befordra, att äktenskapet, detta oundgängliga vilkor för nationens sedliga lif, inom landet fortfarande hålles i helgd och vördnad.
Det kan icke vara önskvärd!, alt barn, födda utom äktenskapet, erhålla andra rättigheter än de rent menskliga, och genom vår nu gällande lag äro de i åtnjutandet af dessa rättigheter fullt betryggade.
Att vilja försätta dessa foster af osedliga och olagliga förhållanden i fullkomlig jemlikhet med de inom lagliga äktenskap födda barn, måste på ett förstörande sätt inverka på familjen, som är samhällets kärna, och derföre skall jag alltid söka motverka alla bemödanden i en sådan förderflig riktning.
Det är på denna grund som jag yrkar afslag å LagUtsk:s förevar:de Betänk. Utsk.-s Betänk, blef härefter, sedan propos. till bifall derå först blifvit frarastäld, men besvarad med Nej, af R. o. Ad. alsi aget.
Föredrogs ånyo LagUtsk:S d. 5 och 8 dennes på bordet lagda Betänk.
JVs 15, i ani. af väckt motion om förändrad! formulär lill vitlnes-ed.
Den 12 April. 99 Frih. af Ugglas, Gurt Gustaf:
I allmänhet måste man erkänna, alt hvarje lagförändring, den der icke i sig innefattar en förbättring, är onödig.
Jag för min del kan ingalunda finna, att det är skäl alt uti tid och olid lappa på våra gamla lagar och der införa en mängd stadganden, hvilka icke medföra någon egentlig nytta.
Den gamla vittneseden, sådan den finnes i R.B:s 17 kap. och Hi §, är, enl. mitt omdöme, vida högtidligare, än den nu föreslagna.
Den förra uptager de hufvudsakliga förhållanden, hvilka af ett vittne böra helänkas, då han går att aflägga sin vittnesberättelse.
Jag kati icke finna, hvartill ett uteslutande af dessa förhållanden skulle tjena.
Del är visserligen sanni, att denna ed ofta förestafvas och aflägges utan särdeles eftertanke, men det händer äfven ofta, alt der domaren vet, att ett vittne står till någondera af parterne i något af de uti eden upräknade förhållanden, domaren just till följd af de i eden förekommande orden blifver i tillfälle att fästa vittnets upmärksamhet pä ett sådant förhållande och tillhälla vittnet att ej låta detsamma å vittnets utsago inverka.
LagUtsk. har föreslagit, alt alla de ord, som utmärka dessa förhållanden, skulle ur edsformuläret utgå och ersättas af orden: ”för hvad orsak det vara må.”
Ar detta en så väsendtlig förbättring, alt en lagförändring till åstadkommande deraf bör vidtagas?
Jag kan ej inse, ali man vinner något annat än några sekunders tid vid edens afläggande och denna vinst är allt för obetydlig för alt utgöra en giltig anledning att afskaffa ett edsformulär, vid hvilket folket af ålder varit vandt och som inrotat sig i dess föreställningssätt.
O D Som lagförändringen således är, enl. min tanke, fullkomligt obehöflig, anhåller jag vördsamt om afslag å ifrågavande Betänk.
Frih. Cederström, Rudolf: Frih. af Ugglas har onekligen rätt deruti, att man icke bör i tid och olid lappa på lagarne.
Men, enl. milt förmenande, kan en sådan satts icke lägga hinder i vägen för vidtagande af en lagförändring, som verkligen medför en förbättring.
Frih. af Ugglas har väl bestridt, att förhållandet med ifrågavande lagförslag är sådant, men som jag är af motsatt mening, anser jag mig böra derför gifva skäl.
Uufvudorsaken, hvarföre det nu brukliga edsformulär synes mindre lämpligt, är, att detsamma är alltför vidlyftigt, alltför mångordigt för sitt ändamål.
Vältaligt och värdigt yttrar härom LagUlsk. i förslagets motivering: ”alt eden endast skall innefatta en förpligtelse af vittnet alt sanningsfullt omtala allt hvad det vet ang:de de förhållanden, hvarom det är kalladt att vittna: — ett heligt löfte att tala sanning, hvars högtidlighet icke ligger i ordens mängd, utan i deras betydelse:”
Jag delar helt och hållet denna åsigt och finner, lika med Utsk., eden hafva sitt värdigaste uttryck i enkelheten af de dervid valda ordalag, när de för öfrigt äro bestämda och med en viss uphöjning i uttryckssätt förenade.
Men då vid edens afläggande en lång rad af ord skall uprepas, är det mera anledn. alt befara, det vittnet ej så noga tänker uppå hvad det säger, än om eden vore kort, kraftig och derigenom desto mera bin rj* - 100 Den 21 April. dande.
Så hafva äfven uti ifrågavande ämne flera andra länders lagstiftare tänkt; exempelvis må i sådant hänseende, endast åberopas Belgiens lagstiftning, i hvilket land viltneseden aflägges med följande få ord: ”Jag svär alt tala utan fruktan och hat, alt säga hela sanningeu och intet annat än sanningen, så hjelpe mig Gud och Hans helgon.”
(”Je jure de parter sans crainte et sans haine, de dire toute la vérité, rien que la vérité, ainsi Dien m’aide et ses saints”.)
I dessa ord är allt sagdt, som synes härvid böra sägas, och ingenting kan gerna heller tagas bort, utom, i vårt lycke, ”helgonen” på slutet; men i ett katholskt land hafva de sin stora betydelse för allmänheten.
Med eller ulan detta lilla tillägg förblifver det Belgiska edsformuläret ganska kort och kraftigt; och sådan är jemväl upslällningen af Hera andra länders vittneseder.
I det nuvar:de Svenska viltnes-edsformuläret upräkuas deremot en mängd omständigheter, de der anses kunna grundlägga partiskhet hos vittnet, och för hvilken partiskhet vittnet.ålvarnas att taga sig lill vara: såsom vänskap, skyldskap, svågerskap, gåfvor och skänker, räddhåga, hat eller afund, nytta eller skada; men som detta upräknande visserligen ej uttömt hela sferen af alla de bevekelsegrunder, hvilka beklagligen kunna förmå menniskor att afvika från sanningen, har lagstiftaren sett sig tvungen att ytterligare tilllägga orden: ”eller af hvad orsak det vara må.” Just delta tillägg utvisar, att hela det föreg:de upräknandet varit onödigt.
Sedan man sålunda blifvit upmanad och utlofvat alt utan allt omsvep uppenbara hela sanningen, följer en ytterligare amplifikation af denna upmaning.i negatif form, eller att man icke skall ”dölja eller förtiga något, som till sakens och sanningens uplysning lända kan.”
Allt delta synes mig vara att inveckla saken, icke att framställa den ålagda sanningspliglens utöfning i sin enkelhet, alt, genom afskiljandet utaf sådan tröttande vidlyftighet, återställa denna enkelhet, har varit Utsk:s syftemål, hvaruti enl. min upfattning, det inlagt ett ganska förtjenstfnllt och lyckadt bemödande.
Utsk. har dessutom, enl. min tanke, ganska riktigt fästat upmärksamheten deruppå, att det kan ligga något förvillande uti den mellanmening af eden, hvaruti vittnet svär att uppenbara allt, hvad det fr agadt varder.
Det är en känd sak, att månget vittne, isynnerhet bland de mindre bildade klasserna, sedan de mindre noggrannt eller föga fullständigt upgifvit hvad de i en sak känna, söka de freda sina samveten dermed, att de ej blifvit tillfrågade i afseende å de omständigheter de förtegat.
Jag medgifver visserligen, att edsformuläret i dess nuvar:de upställning, samvetsgrannt och strängt fattadt, på intet vis berättigar till en sådan undanflykt och således endast är förvillande för den oeftertänksamme elier för den som söker svepskäl att dermed bemantla en förtegenhet, som ett oförvilladt samvete måste ogilla.
Men då man känner, att uttrycket icke destomindre hos dessa, kanske icke få, gifver anledn. till dylika undanflykter, bör man väl heldre borttaga detta uttryck och ej genom detsammas fortsatta begagnande likasom lägga en undskyllan för sanningens förtigande i den obildades mun.
Den 12 April. 101
Det föreslagna nya edsformuläret synes alltså uti enkelhet och be.tydelsefullhet hafva ett gifvet företräde framför det hittills gällande, gamla.
Och då jag, såsom vitlne, enl. det nya, svär ”att gifva tillkänna allt hvad jag vet i denna sak handt och sannt vara, så alt jag ej något förtiger, tillägger eller förändrar för hvad orsak det vara må”, så måste väl medgifvas, att denna ed innefattar en förpligtelse, så kraftig och fullständig, som ur logisk synpunkt någonsin kan erfordras.
När härtill kommer, att vid flere föreg:de Riksdagar fråga om vittnesedens förkortande blifvit väckt och att behofvel af en förändring i denna väg synes vara mera allmänt erkändt, torde äfven tidpunkten vara inne, att vidtaga den ifrågaställde förbättringen af edsforrauläret; jag anhåller derföre om R. o. Ad:s bifall till detta Relänk.
Jag hade icke trott, att LagUtsk. skulle få upbära den förebråelsen alt i tid och otid föreslå lagförändringar.
Om man granskar de Betänka), som hittils från detta Utsk. till Ständerna inkommit, tror jag alt man deri ej skall finna spår af någon otidig förändringslnst hos Utsk:s ledamöter.