Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att hvarje adelsman, som uppnått 25 år och i öfrigt är af 18 § Riksd.Ordn. samt 7 § Ridd.- Ordn. till riksdagsmannakallet oförhindrad, skulle fä välja representanter af sitt Ständ, anser jag i flere hänseenden olämpligt och lill och med äfventyrlig!; ty l:o kan med all säkerhet antagas, att i sådant fall blefve af de väljande minsta delen besuten eller innehafvare af förmögenhet; 2:o uppträdde en mängd yngre, personer såsom valmän, hvilkas ställning, såväl i ekonomiskt som andra afseenden eller tjenstebefattningar, kunde göra dem till föremål för parti-inflytelser; och 3:o vore det alt onödigtvis rubba den jemnlikhet i rättigheter, som för närvar, finnes ätterna emellan.
I följd häraf anser jag lämpligast, alt riksdagsmän af R. o. Ad. utses medelst dubbla val, sålunda alt, l:o i enlighet med förut åberopade Konung Guslaf II Adolphs Ridd.Ordn., hvarje ätt inom sig väljer en hufvudman eller elector, och 2:o att dessa electorer länsvis eller districtvis välja representanter.
Dessa valförrättningar torde böra tillgå på följande sätt:
Inom en viss utsättande lid före hvarje lagtima riksdags början insänder hvarje greflig, friherrlig och adlig introducerad ätt lill Ridd.Direct. valsedel, antingen gemensam, eller ock särskildt af hvarje ättens medlem, som enligt Riksd.- och Ridd.Ordn. nu kan vara behörig till riksdagsman.
Skulle 2:ne eller flere inom samma ätt erhålla lika röster, skilje Ridd.Direct. medelst lottning dem emellan.
Det faller af sig sjelft, att förde ätter, der caput, efter nu gällande Ridd.Ordn., ensam innehar representationsrätt vare han sjelfskrifven elector.
Sedan samtliga electorerne blifvit utsedde, upprätte Ridd.Direct. listor för hvarje län, äfvensom för Stockholms stad öfver der bosatte electorer och tillställe dessa listor vederb.
Landshöfdingar och Öfverståthållare!!, tillika med föreskrift huru mänga representanter, som inom länet eller districtet och hulvudstaden skola utväljas, hvilket Ridd.Direct. genom anställd jemförelse emellan antalet af electorer och det antal riksdagsmän af R. o. Ad., som kommer att bestämmas, uträknar.
Exempelvis antages, alt om electorerne inom hela riket uppginge till 1000, och Ridd.Ordn. komme att bestämma 100 representanter af detta Stånd; då ägde det län, hvarest 10 electorer vore bosatte, att utvälja 1 representant, det län, som hade 20 electorer, 2 representanter o. s. v. Om icke tillräckligt antal electorer 182 Den 4 September e. m. för att kunna välja en riksdagsman finnes inom länet, så förenas delta med ett angränsande till ett valdistrict.
Härefter sammanträde länsvis eller dislriclvis, på af Landshöfdingen utfärdad kallelse, älternes electorer, till val af det för districtet bestämda antal riksdagsmän, hvarvid de må äga rättighet att äfven utvälja sådana adelsmän, som icke äro electorer, men för öfrigt till riksdagsmän behörige.
Nödvändigt är, efter min tanka, att icke val lill riksdagsman må sträcka sig utom districtet, emedan det i motsatt fall troligen skulle inträffa, att valen skedde efter förut uppgjorda listor, hvarvid mången komme att rösta på personer, hvars tänkesätt han endast ryktesvis, men ej genom egen kännedom inhemta!.
Dä R. o.
Ad. representeras genom valda ledamöter, så blir deraf en följd, att desse böra åtnjuta arfvode, hvilket skulle kunna bestridas af Riddarhuscassan, som då finge uppbära en viss, efter behofvet lämpad procent af hvarje skaltskrifven adelsmans bevillning efter 2 artikeln.
Detta förslag till val inom R. o. Ad. anser jag lämpligt, antingen representationen skulle sammanföras pä en eller tvä kamrar, eller ock nuvar. fyrdelning får äga bestånd; ty i båda fallen har man genom de dubbla valen den säkraste garanti, att R. o. Ad. blifver representerad af sina utmärktasle ledamöter, och dymedelst värdigheten bäst bevarad inom det Ständ, hvars lifsprincip bör vara äran.
Om remiss häraf lill Ridd.Ulsk. får jag anhålla.
Begärdes på bordet. II. 11. o.
Ad. åtskildes kl. § till 3 e. m.
Plenum kl. { lill 7 e. m.
Fortsattes pröfningen af de, uti Const.Utsk:s d. 24 och 27 sisth Äng. på hordet lagda mern.
Förslag till ett närmare bestämmande af Statsrådsledamäters rådgifvande skyldighet.
Regeringsformen. § 9- Uti alla mål — — — — uppenbarligen stridande mot rikets grundlag, eller allmän lag, eller rikets sannskyldiga nytta, åligge det dä Den 4 September e. m. 1S3 Frih. Cederström, Jacob: Utsk:s förslag till ändring af denna § medför ett öppet fält för förtydning, sävöl af hvad Konungen beslutat, som af hvad Statsrådet tillstyrkt.
Det vore i sanning svårt att uttyda hvad som egentligen vore rikets sannskyldiga nytta, då meningarne derom troligen äro mycket delade, synnerligen i ett land, som Sverige, med så manga stridiga intressen inom den ekonomiska lagstiftningen.
En sådan förändring, som den Coust.Utsk. nu föreslagit, måste blifva af stor våda, ja, rent af skadlig, hvarföre jag yrkar afslag å densamma.
Man har på f. m. såsom skäl för afslag å åtskilliga af Const.Utsk. vid sista riksdagen föreslagne förändringar i grundlagen anfört 81 § Reg.F., som innehåller: ”Detta Utsk., hvars pligt det vara skall att grundlagarne granska, äger rätt att hos II.
St. föreslå de ändringar deruti, som det anser högst nödiga eller nytliga.”
Jag tror, att om man jemför detta stadgande med det förslag, som nu är föremål för Ståndets pröfning, så skall man finna, att förändringen, långt ifrån att vara ”nödig och nyttig”, tvertom är icke blott onyttig, ulan till och med af en i hög grad vådlig beskaffenhet, emedan den skulle öppna ett vidsträckt fält för partianda och partihat.
Man länke sig ett Const.Utsk. intaget af hat och ovilja mot Konungens rådgifvare.
Detta Utsk. skulle då kunna uttyda regeringsåtgärder, hvilka blifvit vidtagna i en syftning af nytta och gagn för fäderneslandet, ehuru de sedermera till resultaterne ej motsvarat sina ändamål, såsom de der icke varit förenliga med rikets sanskyldiga nytta.
Man skulle deraf hemta förevändning till anklagelse mot rådgifvarne att icke hafva uppfyllt deras pligt; och om nu Just.Ombudsm-.n dertill vore en sådan person, som icke droge i betänkande att göra sig till ett blindt verktyg i ett dylikt Utsk:s händer; så skulle lian i sin ordning kunna öfverhölja Konungens rådgifvare med tillmålen och beskyllningar af den mest orättvisa natur, och sålunda skada, ja måhända alldeles tillintetgöra det anseende, som de icke allenast i verkligheten förtjent, utan äfven i och för sina vigtiga och ansvarsfulla embeten bort åtnjuta.
I lagstiftningsväg bör man ej gifva rum för tilldragelser af denna art; och det är derföre, som jag tillstyrker, alt ifrågaställde grundlagsförändring mätte förkastas.
Det är alldeles utan minne af de tider, då jag såsom Statsråd måste inför Riksrätt framträda för beskyllningar, hvilka sedermera befunnos ogrundade; det är, säger jag, med aflägsnande af detta förflutna ur mina tankar, som jag nu går att fästa dem vid det tillkommande, vid det förslag, som af Const.Utsk. blifvit gjordt.
Jag afstyrker detta förslag helt enkelt på den grund, att orden ”rikets sannskyldiga nytta” äro ett mångtänkt begrepp, ingalunda förut kändt, som hvar och en kan uppgöra efter eget godtfinnande.
Således långt ifrån att deruti finna den säkerhet i bedömandet, som erfordras för att gå lagligt och rättvist tillväga mot embetsman, finnér jag deruti ett medel till förtryck.
Enär detta medel är möjligt, är det för - 184 Ilen 4 September e. m. kastligt, och såsom sådant får jag afstyrka R. o. Ad. från att antaga detta förslag.
Den nu föredragna grundlagsförändringen åsyftar visserligen icke att införa någon nyhet; ty hvar och en lärer medgifva, att Konungens rådgifvares pligt alt iakttaga rikets sannskyldiga nytta och att fästa Konungens uppmärksamhet på om densamma skulle blifva åsidosatt vid någon föreslagen regeringsåtgärd, icke kan ifrågasättas.
Således innefattar de föreslagne ordens tillägg blott ett förtydligande, ett påminnande al något, sorn, i händelse den nya redactionen skulle antagas eller förkastas, i alla fall ovägerligen bör äga rum.
Det är endast en erinran om en pligt, som linnes nu med den grundlag vi hafva gällande, lika stor som om den nya redactionen skulle antagas.
Hvad äter de vådor angår, som en värd ledamot förespegla!, så tror jag, att ett närmare genomseende af hvad grundlagen föreskrifver, skall hell och hållet skingra alla sådana faror.
Det är ganska vanligt vid lagars uppställande, alt man i en § innefattar en föreskrift, en slags instruction, och att i en sednare del af lagen kommer hvad som skall vidgöras, i händelse denna instruction öfverträdes.
Här är icke fråga om någonting annat, än att bringa båda dessa delar af vår Reg.F. i öfverensstämmelse med hvarandra; det är fråga om att i den §, som kallas instruction, påminna Konungens rådgifvare, att oaflåtligen i deras rådslag hafva sin uppmärksamhet fästad på rikets sannskyldiga nytta.
Afvika de derifrån, så är redan den väg utstakad, som Const.Utsk. skall följa.
Något anmälande om Riksrätt kan för denna förseelse icke äga rum. 100 § Reg.F. utstakar tydligen i hvilka fall en sådan åtgärd bör vidtagas.
En följande §, den 107, sådan den redan finnes gällande, stadgar deremot, att ConstUtsk. skall föreslå R. St., att hos K.
M. anhålla om entledigande af den bland Statsrådets ledamöter, som i sina rådslag icke iakttagit rikets sannskyldiga nytta.
Jag frågar dä, om det kan vara någon våda, någon skadlig nyhet, att i sjelfva föreskriften insätta ett bud, för hvars öfverträdande en så sträng ansvarspåföljd redan finnes stadgad?
För att fä grundlagens redaclion i öfverensstämmelse med sig sjelf, skulle jag för min del tillstyrka 11. o. Ad. att antaga den föreslagna nya redaclionen af §, hvarigenom i sjelfva saken någon den ringaste nyhet visserligen icke komme i fråga.
Jag skall utbedja mig, att få i Ståndets minne återkalla, hurusom förut endast den 106 § var i denna § citerad, men att vid sista riksdagen den 107 § biet' der äfven inflyttad, såsom efter hvilken ansvar möjligen kunde utkräfvas å rådgifvarne.
Sedan nu denna 107 § äfven blifvit citerad, så ser jag icke någon möjlighet att undgå det tillägg, som nu är föreslaget, nemi. ”rikets sannskyldiga nytta”, ty annars skulle Const.Utsk. godtyckligt kunna välja emellan den 100 och den 107 § vid det tillfället, då ett lagbrott blifvit af rådgifvarne tillstyrkt.
Meningen kan ej vara annan än den, att åtal efter 100 § kan göras
Den 4 September c. m. 1S5 göras mot de rådgifvare, som tillstyrkt öfverträdelse!’ af grundlag eller allmän lag, enligt denna §:s ordalydelse, men att det blott är efter den 107 §, som anmälan kan göras om rådslag, som varit stridande emot rikets sannskyldiga nytta.
Det Olifver således ingen förändring i ansvarigheten för rådgifvarne, så länge 106 och 107 §§ stå oförändrade qvar; men dä den 107 § blifvit citerad, så tror jag den af Const.Utsk. föreslagna förändringen vara nödvändig, för alt ställa 9 § i öfverensstämmelse med de tvenne andra, och kan jag derföre ej annat än gifva mitt bifall till den föreslagna redactionen.
Den nnvar. g lyder sålunda; ”Skulle någonsin den oförmodade händelse inträffa, att Konungens beslut vore uppenbarligen stridande mot rikets grundlag eller allmän lag, åligge det dä Statsrådets ledamöter att kraftiga föreställningar deremot göra.”
Hvad som är stridande mot grundlag eller allmän lag, är lätt insedt af sjelfva bokstafven.
I detta stadgande ligger följakteligen ingen öfverdrift, ingen våda; men när man dertill lägger hvad Utsk. föreslagit, nemi. orden ”rikets sannskyldiga nytta”, så uppkommer svårigheten att afgöra, hvad det är, som hörer till rikets sannskyldiga nytta, eller strider deremot.
Om Statsrådet derom har en mening, eller flere meningar, eftersom der finnas flere personer, men Const.Utsk. äter har flera andra meningar, hvilkendera är då den rätta?
Det torde icke vara lätt att afgöra, aldra minst emellan de båda parterna, anklagaren och den som skall anklagas.
Det måste sålunda blifva nog äfventyrligt att införa denna föreskrift, såvida ansvar derpå skall följa.
Hr Cederschjöld har anmärkt, att tillförene åberopades här blott den 106 §, och detta var efter min förmening rätt.
Sedan företog man sig en åtgärd, som efter min förmening var oriktig, nemi. att införa den 107 §, hvilken angår frågan om nit, skicklighet och drift, m. m.
Men oriktigheten att här åberopa den 107 §, bör ej utgöra skäl att öka denna oriktighet med en ytterligare, derigenom att orden ”rikets sannskyldiga nytta” tilläggas.
När nu både 106 och 107 §§ slä förut citerade, så måste man, säger samme värde talare, äfven tillägga orden ”rikets sannskyldiga nytta”, ty annars skulle man kunna i afseende på lagöfverträdelser välja emellan den 106 och den 107 §.
Kan man göra detta val i afseende på lagöfverträdelser, så kan man äfven göra det i fråga om rikets sannskyldiga nytta, emedan den beror på hvars och ens olika omdöme, och i det fallet är verkligen den våda inträffad, som man befarar.
Jag anser mig jemväl böra afstyrka R. o. Ad. från alt antaga denna förändring, emedan Konungens rådgifvare hafva ett kall, som är vanskeligt nog ändock, utan att man gör deras rådslag till föremål för den enas eller andras godtyckliga uttydningar, då man ej har någon bokstaf att fästa sig vid.
Utan att betrakta ordalydelsen i 9 §, uteslutande från de synpunkter, som finnas i 106 och 107 fj§, så har denna ordalydelse i 9 § dock sin egen betydelse, hvil2 H. 24 180 Den 4 September e. m. lien icke är att förkasta.
Den innehåller nemi. de bestämmelser, efter hvilka Statsrådets ledamöter äro skyldige alt, såsom orden lyda, ”göra kraftiga föreställningar emot Konungens beslut”.
Denna § innehåller tvenne categorier, vid hvilka kraftiga föreställningar skola äga rum.
Båda dessa categorier hafva olvjecliva, allmänt bestämda grunder: den ena afser nemi. sådana beslut, hvilka stå i uppenbar strid mot rikets grundlag, och den andra dem, hvilka stå i uppenbar strid mot allmän lag.
Nu skulle, efter detta förslag, ännu en tredje categori tillsättas, utgörande det af Const.- Utsk. föreslagna uttrycket ”rikets sannskyldiga nytta”.
Utan att granska eller kritisera detta Coust.Utsk:s förslag uti synpunkten af 100 eller 107 §§," och således i hvad Const.Utsk. äger att göra i kraft af dessa begge §§, sä bör man betrakta ordalydelsen i lagen efter dess inre sammanhang och den klarhet, som lagen fordrar, betraktad för sig sjelf.
Den 9 § innehåller, i och för sig sjelf betraktad, tvenne objectiva categorier.
Huruvida rikets sannskyldiga nytta skulle befordras genom att tillsätta ännu denna tredje, fullkomligt subjecliva categori, det beror på omständigheterna, hvilka åter icke ligga i den rådgifvandes makt att på förhand bestämma, utan i ödets skickelser, och från denna synpunkt kan jag icke undgå att afstyrka antagandet af detta förslag, emedan det inför i lagen ett godtycke, hvarifrån densamma är och bör blifva fri.
Afven jag måste afstyrka antagandet af Const.Utsk. förslag.
Orden, som blifvit föreslagna äro: ”rikets sannskyldiga nytta.”
Dessa ord innefatta ett alltför obestämdt begrepp, för att jag skulle kunna anse dem stå på sitt rätta ställe här, der fråga är om en föreskrift för Statsrådets ledamöter, hvarefter dessas ansvarighet skulle rättas.
Hvad är rikets sannskyldiga nytta?
Det kan visserligen vid tillfället, då beslutet fattas, synas som detsamma vore till rikets sannskyldiga nytta; men 1, 2 å 3 år derefter, dä R.
St. sammanträda, kan befinnas att detta beslut, som fattades efter bästa öfvertygelse, likväl varit emot rikets sannskyldiga nytta, och skulle således ansvarighet derför kunna utkräfvas, hvilket vore ganska orättvist.
Dessutom, mine Hrr, se vi ofta, alt äfven för den tidpunkt, då ett beslut fattas, är man af olika öfvertygelse vid bedömmandet af hvad som är till rikets sannskyldiga nytta.
Vi håfve nyligen sett, att 450 röster inom detta Riddarhus ansågo rikets sannskyldiga nytta ligga i motsatsen af hvad 82 ledamöter här ansågo såsom dertill ledande.
Andre Stånd hafva, i motsats mot R. o. Ad., funnit det ämne, som då var föremål för öfverläggning, leda till rikets sannskyldiga nytta.
Jag anser således dessa ord vara alltför obestämde, alltför mycket underkastade tydning, alltefter som majoriteten kan råda vid det ena tillfället eller vid det andra, för att böra i grundlagen intagas.
De stå visserligen förut i 107 §, men det är ej något skäl att införa dem på ännu flera ställen.
Det är visserligen en obestridlig sanning, att hvar och en lagbestämmelse bör vara så ob - Ben -i September c. m. 1S7 jectiv, alt någon misstydning deraf icke kan äga runi, och framför allt är det nödigt när någon dom skall fällas enligt denna lag.
Men här mäste miirkas, att den föreslagna förändringen i 9 § gäller ett lagbud, hvarefter icke någon dom afkunnas.
Allt hvad denna bestämmelse kommer att inverka på, är, huruvida Const.Utsk. hör eller icke bör, enligt 107 §, anmäla någon af Konungens rådgifvare till entledigande.
Det är således icke annat än en opinionsnärnnd, som fäller utslaget, och just derföre att denna bestämmelse icke leder till någon laglig dom, finnes den endast upptagen i 107 §.
Hr von Hartmansdorff har citerat denna § oriktigt eller ofullständigt, då han sagt, att den endast handlar om bristande nit, skicklighet och drift; ty denna § innehåller tvenne categorier: den ena, att om Statsrådets ledamöter samfäldt, eller en eller flere af dem, uti deras rådslag om allmänna mått och steg, icke iakttagit rikets sannskyldiga nytta; och den andra, alt om någon föredragande icke med oväld, nit, skicklighet och drift sitt förtroende-embete ulöfvat: då händer i båda fallen att Const.Utsk. bör anmäla den eller dem till entledigande. 9 § handlar om
Statsrådens skyldighet att reservera sig emot sådanc beslut, som kunna hafva påföljd enligt ]0G eller 107 §§.
Den påföljd, hvarom 107 § talar, är, som nyss upplästes, antingen för bristande oväld, nit, skicklighet och drift, eller för brist pä iakttagande af rikets sannskyldiga nytta.
Då således 107 § hänvisar till den 9 §, så böra väl äfven dessa båda §§ stå i öfverensstämmelse med hvarandra, och denna ena categori i den 107 § till entledigande bör också i 9 § förefinnas.
Dess obestämda natur är icke eller vådlig, ty vådlig vore den endast i fall laga utslag derefter skulle fällas, i thy alt man då alltid komme lill den frågan: hvad är rikets sannskyldiga nytta eller icke?
En opinionsnämnd deremot handlar, enligt sin natur, efter subjectivt omdöme, (likaså,den opinionsnämnd, som bedömmer Högsta
Domstolens ledamöter) och om en sådan obestämd fras äfven dervid finnes oriktig, så ligger felet i 107 §, och då vore rätta vägen för de värde ledamöterna, som så lycka, att der borttaga densamma, men alldeles icke att hindra, den öfverensstämmelse, som bör äga rum inom grundlagen.
Jag tror mig nu hafva tillräckligen motiverat mitt votum.
Cederström, Anders: Såväl Hr von Troil som Hr Cederschjöld och den siste värde talaren hafva nogsamt visat, att conseqvcnscn fordrar, att dessa oul böra stå i den 9 §.
Dessutom vill jag fästa uppmärksamheten deruppå, att det icke blott är orden ”rikets sannskyldiga nytta,” som här äro uttryckte, utan: ”hvad som uppenbarligen strider emot rikets sannskyldiga nytta.” Således om man äfven tager i betraktande detta ord, så blifvcr uttrycket ej så ofullständigt, som flere talare här påstått.
Jag kan ej finna den ringaste våda vara förenad med antagandet af detta uttryck; icke eller kan jag med en värd ledamot deruti instämma, alt Riksrätt eller Just.Ombudsm. skulle få med saken att göra, om den föreslagne redaclionen antoges, emedan ingen domare här kommer i fråga.
Det enda, som skulle komma i fråga, vore, att ISS Den 4 September e. in.
Statsrådets ledamöter, såvida de gjort eller tillstyrkt något, som ej ländt till rikets sannskyldiga nytta, skulle af 11.
St. blifva anmälde lill entledigande; men detta kunna de i alla fall, enligt 107 §, antingen det omtvistade uttrycket står i den 9 § eller icke.
Jag röstar bifall till dea nya redactionens antagande, enär den af Const.Ulsk. synes bafva blifvit föreslagen för conseqvensens skull.
Man bar tyckts befara, att rådgifvarnes belägenhet skulle blifva ännu svårare, än den hittills varit, om orden ''rikets sannskyldiga nytta” här infördes; men så länge 107 § finnes oförändrad, så måste ansvaret blifva alldeles detsamma.
Jag vill blott erinra, att 106 och 107 §§ äro blotta speciella tillämpningar af ett allmänt stadgande för ansvaret, och att detta stadgande ej varit allmänt förr än det nn, genom delta tillägg, skulle blifva det.
Det är så mycket nödvändigare för den logiska conseqvensens skull, att detta tillägg göres, som annars en speciel lag skulle finnas, nemi. den 107 §, hvilken ej stöde under den allmänna ansvarighetscategorien.
Den 107 § kommer nemi. såsom flygande ur luften, man vet ej hvarifrån det kommer, att Ulsk. skulle derom göra anmälan, då det finner något rådslag stridande mot rikets sannskyldiga nytta.
Man har hyst så mycken fruktan för omdömet om rikets sannskyldiga nytta, emedan det varierade från den ena tiden till den andra; Konungens rådgifvare fä finna sig deri, såsom en livar måste göra.
Majoriteten bar alltid rätt; majoriteten dömmer om rikets sannskyldiga nytta och dess dom gäller för den stunden.
Man har baft exempel på att fordom i Sverige, och sednare äfven i andra constitutionella länder, blod blifvit utgjutet i den tankan, att rikets sannskyldiga nytta fordrade det, och att det ej dröjt längre än till nästa representationens sammanträde, då man skulle önskat, att detta ej skett.
Det är ett öde, hvaruti Konungens rådgifvare måste finna sig, och som ej kan hjelpas, då de måste bygga sitt hopp på majoriteten.
Jag slutar med alt återupprepa, det tillägget af dessa ord är alldeles nödvändigt för conseqvensens skull och för alt få sammanhang i grundlagen.
De skäl, som Hr Cederschjöld sednast anfört, såsom stöd för sin mening, att orden ”rikets sannskyldiga nytta” borde i 9 § intagas, forde deremot tala mycket för min mening, att de icke böra deri införas.
Detta faller så i ögonen, att någon vidare utveckling deraf är alldeles öfverflödig.
Här är mycket talat om conseqvenscn, som fordrade, att de ord, hvilka 107 § upptager, äfven borde införas i den 9 §.
Jag får dervid erinra, att 107 § icke allenast talar om, att Statsrådets ledamöter samfäldt i deras rådslag samt mått och steg skola iakttaga rikets sannskyldiga nytta, utan äfven, att de med oväld, nit, skicklighet och drift skola sitt förlroende-embete utöfva.
Om nu conseqvensen, som här blifvit åberopad, fordrar att 9 § upptager hvad den 107 § föreskrifver, så skulle i följd deraf äfven i den 9§ införas orden ”oväld, nit, skicklighet och drift”; ty då först skulle den 9 § blifva fullt motsvarande den 107 §, äfven i den ordställning, Den 4 September e. m. ISO som man bär tyckes hafva åstundat.
Då skulle den 9 § innehålla, att
Statsrådets ledamöter i deras rådslag böra ådagalägga oväld, nit, skicklighet och drift, under den ansvarighet och påföljd, hvarom 106 och 107 §§ vidare stadga.
Jag kan ej finna, att det som står pä ett ställe i grundlagen, bör upprepas på ett annat; den 9 § är regeln och den 107 § är tillämpningen.
Skulle regeln innehålla samma ord, som föreskriften om tillämpningen, hvartill tjenar denna då?
Den kan så gerna vara borta.
Det råd, som Hr Gripenstedt gifvit molståndarne till förslaget, att nemi. genom en motion söka komma derhän, att orden ”rikets sannskyldiga nytta” i den 107 § skulle utgå, är visserligen ganska godt för dem, som vilja hafva bort dem derifrån; men detta kan ej blifva ett skäl att införa dem i den 9 §.
Åtminstone kan jag ej finna det vara ett stöd för den mening, sora är motsatt min.
Emedlertid, fastän jag icke kan finna, att de ord, man nu föreslagit såsom de der börande införas i den 9 §, der skulle komma att stå på sitt rätta ställe, och der uttrycka hvad de böra uttrycka, utan snarare der kunna gifva anledn. till misstydning och orättvisa i tidens längd; så medgifver jag dock, atti 107 §, der slå de på sitt rätta ställe, och jag skulle för min del icke önska, att de derifrån borltoges.
Jag afstyrker likväl helt och hållet deras intagande i den 9 §.
Hr L agerheim, Lars Magnus: