Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvilka anlag han ägde åt det hållet visa åtskilliga, helt säkert i en handvändning nedkastade småvers bland hans papper, kanske främst det lustiga Fröjdekväde till financieren baron Ruth, »med anledning af det anlända kvartalet», som han lagt i munnen på dennes gamla släkting R. R. Bunge.
Hvilken äkta vaudevillestrof är ej till exempel följande:
Högtlofvad vare min neveu
så Gud, låt honom aldrig dö,
så länge han försträcker, allt väl,
är han min söte Necker, I förstån mig väl.
Men allt detta var blott paranteser i hans upptagna lif, och först de allra sista åren han lefde under ensligheten på Järfva tog han på allvar itu med litterära sysselsättningar för att fylla de timmar, som förut så illa velat förslå för hans bråda sysselsättningar och jäktande nöjen.
Det är nu han öfversätter inledningen till Robertsons stora historia öfver Karl V, det är framför allt nu han skrifver det enda arbete, som har en verkligt litterär karakter – hans historiska anteckningar från Gustaf III:s tid.
De stå i främsta ledet bland de memoarverk vår svenska litteratur äger.
Helt visst, det är ingen Retz eller Saint Simon, hvarken en statsman eller en psykolog, som i dem kommer till orda.
Liksom öfverallt hos Schröderheim saknas fördjupning och system.
Hvad han lämnar är med undantag af den ypperliga skildringen af Gefle riksdag, hvilken utomordentligt gifver intrigerna kring Gustaf III vid denna tid och den om Ludvig XIV:s hof erinrande hetsjakten om konungens gunst, blott en rad silhouetter och croquiser, tecknade med säker och lätt hand, anekdoter, men berättade med fulländad konst i en osökt ton, alldeles parlando, kåserier af en åldrad världsman, som lutad mot en kakelugnskrans, medan härdens eld långsamt kolnar, i god ro berättar minnen, hvilkas blotta hågkomst elektriserar honom själf.
Medan Fersen och Adlerbeth pretendera att skrifva djup historia i Taciti eller åtminstone i Suetonii manér och Ehrensvärd och Engeström se med diplomatens ögon, skildrar Schröderheim halft novellistiskt sina interiörer och ingen af dem kan måla en liten scen med sådan gratie och sådant lif som han.
Jag vet intet mer fulländadt kabinettsstycke från det Gustavianska hofvet än den lilla gouache, elegant som en Lafrensen och skälmsk som en Baudouin, i hvilken Schröderheim tecknar hertigens af Småland födelse.
Det är skildringen af de assisterande läkarna »archiater
Bäck med all religionens resignation, Dalberg med de sju vises klokhet, Schutzercrantz med grimaser, som i djupaste underdånighet exigerade endast tystnad, fru Båld, som tycktes glömma majestätets härlighet, uti naturens skickelser, mamsell Hellman, som skämdes för omständigheterna och visade en tjänarinnas tillgifvenhet uti heta tårar, hvilket ännu mer upphöjde rodnaden af hennes purpurnästipp.
Under allt detta samlades de, som voro kallade, och societeten.
Damerna, uppväckta klockan fem ur sin söta sömn, i största hast klädda med flanell, smäck och gravor, blyga öfver händelsen, allarmerade af patriotism och kärlek för den söta drottningen och beröfvade tid och tillfälle att nyttja den minsta af de omsorger, hvilka en toalett vid full middag fordrar förenade, kände ingen annan tröst än i hvarandras bräckligheter, och lyckligtvis voro alla speglar äfvensom väggarne draperade».
En interiör som denna fick tyvärr ej många motstycken, ty hela följden af dessa anteckningar blef kort och ofullständig.
Hvad ej de mest utnötande göromål, bråk och bekymmer förmått under långa år, det gjorde blott på ett par vintrar glömskan, ensligheten och låtom oss för att ej blifva orättvisa också tillägga armodet, knäckande som en murken stam denna ännu unge man, hvilken lefvat allt för länge hofvets och det offentligas enerverande lif för att fördraga tystnaden, minnena och vanmakten i en liten gård bortom världen, utan antichambre och med en sandplan, på hvilken kungliga ekipager aldrig längre hämtade.
Förödmjukelsens piskslag och affärstrasslets omsorger hade hållit honom uppe, så länge hoppet fanns, men redan under förvisningen till Upsala – och hans utnämning till landshöfding därstädes var en förvisning, ehuru han af omständigheterna sjelf tvingades att begära platsen – föll modet mer och mer.
När sedan det för att »achevera hans ruin» var meningen att begrafva honom i Jönköpings hofrätt, och han drog sig från allt till ensamheten på Järfva, brast lifslusten förvånande fort.
I ord, dubbelt bittra, därför att de upptaga Schröderheims gamla skämtton, skildrar han sin öfvergifvenhet därute i ett återbud på en inbjudan till Malmgren: »Bäste vän, om jag nu skulle visa mig i det stora sällskapet, så skulle väl det taga mig för Blaren, hoptorkad och förfallen som jag är.
Min enda Cavall börjar också tröttna att gå till staden så ofta.
Min enda Laquej en Arlequin i sitt slag är intagen i Seraphimernas sköte vid Kungsholmsbron och utom alla dessa förhinder sjunger jag med Svenska Församlingen: min håg ifrån menniskor hafver jag vändt.»
Men denna stilla ensamhet med sig själf, den kunde denne man, som alltid lefvat i brådska och utåt, icke bära.
Hågkomsterna frätte honom.
Bilden af hans döda hustru fick gestalt och plågade med dunkel oro.
Synen af ett lif ritadt i sanden grämde honom gammal.
Ur den glade skämtare, som gycklat med allt, kom fram en vek misantrop.
Så infann sig döden, och de litterära försök, som varit hans sista tröst, de blefvo som allt annat han försökt stycken, fragment.
Det är underligt att se en man med hans glänsande begåfning öfverallt blott åstadkomma delar af något som aldrig blef ett helt.
En lifsgärning som offentlig man är ett konstverk, som utdanas af manlighet och energi, ett i djupare mening lyckligt enskildt lif är också ett konstverk, som kräfver starka och manliga dygder för att kunna skapa.
Intet af dessa lyckades det Schröderheim att forma, och det litterära verk, som kanske kunnat gifva helt uttryck åt hans personlighet och blifva ett varaktigt minne af hans lysande begåfning, kom han aldrig att skrifva, icke begynnande att författa i egentlig mening förr än olyckan brutit hans kraft.
Hans ryktbarhet har därför blifvit af samma art som en skådespelares eller en kåsörs – som alla dessas, hvilkas konstverk äro en stämning och en glädje, hvilka man aldrig helt kan gifva rättvisa åt, sedan de förflyktigat, sedan aktören trädt af från scenen och kåsörens stämma tystnat.
Thorilds disputation
Pro Exercitio den 22 mars 1788.
Det är bekant, att Thomas Thorild år 1787, innan han anträdde den engelska resa, med hvilken han ville begynna sin omhvälfning af de europeiska förhållandena, beslöt sig för att i Upsala förvärfva sig doktorsgraden och det inom både den juridiska och den medicinska fakulteten.
För att förverkliga denna plan lämnade han Stockholm och sitt fria litteratörlif i hufvudstaden och öfverreste till Upsala i mars månad samma år – åtminstone uppgifver han i ett bref till sin gynnare Tham på Dagsnäs, dagtecknadt den 1 mars, resan som omedelbart förestående och Upsala som sin framtida poststation.
Vid sin ankomst till universitetsstaden föregicks han helt säkert af en icke obetydlig ryktbarhet, ehuruväl meningarna om honom voro ganska delade.
Med undantag för hans egna anhängare och unga poetiska följesvenner samt det af Atterbom och Ljunggren skildrade vänkotteri, med hvilket han på Stockholms caffehus brukade hålla »sina preliminära deliberationer», var han väl dock hufvudsakligast i den allmänna uppfattningen känd som den geniala men halft »förryckta magister Torén» (Schröderheim), den excentriska tidningen Granskarens excentriska utgifvare, om hvilkens öfverspända idéer och slagfärdiga kvickheter man i det dåtida Stockholm hade åtskilligt att berätta.
»Herr Thorild», skrifver sålunda Gjörwell år 1786, »ett helt annat Original, har ock sedan ett par dagar gjort sig ryktbar, dock på en mycket sublim Sida, ty han sträcker ej ut sin not efter enskyltas Penningar utan efter hela menniskoslägtets tankar; så mycket han vill att de förra skola vara i ett borgerligt samhälle oanfäktade, så nitisk, så alldeles lågande är han för de sednares kringspridande på alla händer.» – »Den bekante Thorén,» skrifver vidare Schering
Rosenhane till sin förman kanslirådet Jakob v.
Engeström den 13 maj 1784, »var härom dagen på et värdshus och drack Brorskål med en försupen underofficerare.
Dagen efter gick den sistnämnde till Thorén för at ännu närmare stadfästa bekantskapen.
Thorén, som då sofvit af ruset, skämdes litet för sin nye Bror, hvarföre han afviste honom med dessa ord:
’Hur kan jag som är et genie vara Bror med Er, som blott är en admirateur?’» Meningen om honom svängde, som man ser, mellan föreställningarna om en exalterad drömmare och en fåfäng och inbilsk »bel-esprit».
– Ungefär samma uppfattning hyste man i Upsalas lärda kretsar – såsom det framgår af ett intressant bref från den nyss utnämnde Skytteanska professorn J. F.
Neikter till Rosenstein af den 17 april 1787, hvilket visar, att den nykomne akademiska alumnen betraktades med tämligen misstänksamma ögon.
Den satiriske professorn skrifver: »Thorilds ankomst til Upsala är icke särdeles boni ominis.
Han följer här samma method som i Stockholm, samlar studenter i conventiklar, skaffar sig admirateurer och tilskapar fantaster.
Jag har dock icke hördt, at han uppenbart häcklar närvarande administration; han nöjer sig at uptäcka fel hos smått folck och i synnerhet hos Professorer, at häckla lagboken, som skal vara ganska felaktig äfven som Montesquieu detta låter väl icke så farligt, men under alt detta bibringar han i hemlighet en sorts enthousiasme, talar om friheten på et narragtigt vis i synnerhet den ängelska, som han dock synes ganska illa känna.
Jag älskar friheten så högt som någon men tror at all slags fanatique den må vara poetisk eller andelig är farlig i et samhälle och et godt värktyg i en felons händer at stifta allehanda oredor.
I det afseende vore väl om Thorild på något godt maner kunde fås härifrån.
Han har redan bibringat sina galenskaper åt några gossar, bland andra den Malmström (P. M. sedermera kgl. bibliotekarie), som Herr C. R. känner och som af sig sjelf är nog fallen at blifva romanesque.
Han vil först blifva juris
Doctor och så öppna en juridisk schola utan tvifvel för lagstiftare, men jag hoppas, at denna sottise liksom andra går öfver efter en kort tid».
Men hyste de akademiske lärarna misstro till Thorild, återgäldade han detta med ränta.
Hur illa han trifdes i Upsala, och hvilken föraktlig kråkvinkel af världen, full af kryperi och skolastik, han fann universitetsstaden vara, intygar hela den följd af bref, han mellan april 1787 och sommaren 1788 skref till sin vän Heurlin och sin gamle humoristiske mentor och gynnare Tham, samt den intressanta epistel han den 8 maj 1787 sände kapellmästar Kraus.
Tänker man sig tillbaka till det dåtida Upsala, träder onekligen en till mötes ett litet lärdomssamhälle med mycket stelnade och pedantiska former, men redan en flyktig blick på disputationer, tal och andra akademiska aktstycken visar dock mer än väl, att de vetenskapliga intressena ingalunda befunno sig i den lägervall, som Thorild i sin ungdomliga och eldiga otålighet ville göra troligt.
Betraktar man blott de lärare, med hvilka han själf haft anledning att komma i beröring, finnas bland dem flera, hvilka ej gjort sig förtjänta af hans föraktfulla omdömen.
De juridiska studierna under Thorilds tid leddes hufvudsakligen af professorerna Hernbergh och Flygare.
Andreas Hernbergh vann »oaktadt goda kunskaper i Lagfarenheten aldrig något anseende inom akademien».
Han ansågs icke vara grannlaga i åtagandet af rättegångar eller sättet att utföra dem – »en liten nätt och pigg varelse utan reputation, præsiderade flitigt och för säkerheten tog ut præsidiiarfvodet före ventilationsdagen», skrifver en samtida.
– Gustaf Flygare var däremot »en kunnig och aktad man, som blott i sammanlefnaden röjde nog mycken Sufficence och egenkärlek».
Bland de öfriga professorer, som Thorild säkerligen åhört, funnos inom humanistiska fakulteten – jag förbigår de medicinska professorerna, då Thorild knappast ägnat någon större tid åt dem – åtminstone trenne män af stor lärdom och begåfning, den kände professorn i historia, Fant, innehafvaren af Skytteanska lärostolen Neikter och last but not least, professorn i praktisk filosofi Dan.
Boëthius.
Erik Michaël Fant, hvilken ju genom sin ynnest hos Gustaf III och sin nära vänskap med Schröderheim, stod hofvet nära, var ju icke blott en flitig och förtjänstfull historisk författare – han skildras äfven som en lysande föreläsare, och genom sitt versifierade tal »i anledning af Kronprinsen Gustaf Adolfs Födelse» år 1778 visade han sig som en smakfull vitter dilettant. J. F.
Neikter, som 1787 blef skytteansk professor efter
Lindblom, var en polyhistor af öfverraskande mångsidighet, »en mångkunnig man af ett lika hetsigt som skämtsamt sinnelag».
Genom sin långa följd af disputationer öfver klimatets inverkan på folklynne och folkkarakter
– Efficacia climatum ad variam
Gentium indolem præcipue ingenia et mores I–XVI – i hvilka han utvecklat en idegång från Locke och Montesquieu, borde han särskildt intresserat
Thorild, som vid denna tid ju studerade likartade frågor i anslutning till den store franske tänkarens arbeten.
Boëthius till sist, vid denna tid ännu likasom sin kollega och sedermera så förbittrade antagonist Christiernin en rättrogen anhängare af Locke, har ju som Kantianismens införare i vårt land, och som lärare till Höijer, Biberg och Grubbe utöfvat ett vida större inflytande på den filosofiska forskningen i Sverige än någonsin Thorild.
Hans föreläsningar voro ryktbara för »entusiasm och sollemnité», och Hammarskjöld i sina »Historiska Anteckningar rörande det Philosofiska studiet i Sverige», Israël Hvasser i sitt inträdestal i Svenska Akademien och sist och utförligast Nyblæus i sitt bekanta arbete om den filosofiska forskningen i Sverige hafva skildrat hans eminenta betydelse som tänkare och lärare.
Dessa anteckningar torde vara på sin plats för att ådagalägga, att det dock icke var så illa beställdt med den akademiska undervisningen, som Thorild ville låta påskina.
Själf synes han dock i Upsala snarare varit sysselsatt att uttänka och predika egna läror än att taga någon planerad och regelbunden undervisning af andra.
De talrika brefven till Heurlin och Tham visa honom antingen försjunken i egna meditationer af alltid högtflygande, mången gång djupsinnig art eller kriticerande andra med hela den blandning af genialitet och ofördragsamhet, som var honom egen, men så godt som aldrig som lärjunge i den studerandes blygsamma position.
Karakteristiskt är därför också, att den del af det akademiska lifvet, i hvilket han flitigast deltog, var det vid denna tid ännu så florerande disputationsväsendet.
Hit drog honom hela hans begåfning: hans oratoriska geni – hvilken glänsande talare han måst vara, visar så godt som hvarje sida i hans skrifter med all deras lidelsefulla och brusande retorik, – hans sällsynta advokatoriska förmåga och hans infallsrika, lika dramatiska som kvicka munvighet.
Hans uppträdande på dylika disputationer gjorde honom helt säkert snart känd i studentvärlden.
Redan i april 1787 – sålunda nyss efter sin ankomst till Upsala – opponerade han, som synes af ett bref till Heurlin den 20 april 1787 inför professor Berch primo loco, på svenska; »med ett auditorium, som man behagade kalla så stort som kungens.
Det var at leka med en Respondens och läsa upp et par orationer, som ingeniör Lidstrand kallade at tala som en kejsare».
I maj samma år, då Gustaf III var på ett af dessa flera dagars besök i universitetsstaden, under hvilka han med ett intresse som väl ingen annan svensk monark följde den akademiska undervisningen och åhörde alla slag af dess öfningar, var Thorilds ryktbarhet som talare och debattör så stort, att konungen, som ju förut kände honom af hans vältaliga och öfverspända memorial »Om det Allmänna Förståndets Frihet», önskade höra honom.
»Genom professor Fant och en sin hofjunkare» uttryckte han hos Thorild sin åstundan och lät vid en disputationsakt åtminstone tre gånger bedja honom att visa sig.
Men skrifver Thorild till Tham den 18 juni 1787 »jag gjorde intetdera.
Dessa acter anses af alt stort och alfvarsamt folk för Bouffonnerier; det var ej jag, som borde vid första vink deltaga i dem.
Jag såg i detta, något af en servile complaisance, af ett lycksökande.
Och om en kung vil se någon, som han ärar, så har han alltid et tillfälle, som är värdigt».
Det öfverraskar – som Atterbom redan anmärkt – att Thorild, som förut, liksom efteråt, deltagit i disputationer nu med ett nekande och en föraktfull axelryckning skulle besvara Gustaf III:s önskan att få se honom uppträda.
Men att Thorild vid denna tid sedan länge tillbaka med en blandning af abstrakt republikanism och fronderande ovilja betraktade konungen och hans politik, framgår både af hans bref och hans skrifter från detta tidsskifte.
Wieselgren har supponerat, att den gamle publicisten Höppener i politisk väg influerat på Thorild under hans Stockholmsvistelse; visst är, att han vid riksdagen 1786 stod helt under intrycket af den antirojalistiska stämning, som rådde inom patrioternas parti, och det märkvärdiga revolutionsbrefvet af den 24 september 1787 visar bäst, huru långt han hunnit mot det svärmiska och blodiga omstörtningsideal, som samlade alla hänförda och oroliga andar i hans samtid.
Hans olust att visa sig för konungen liksom de tämligen föraktfulla omdömen han öfver denne fällde måste betraktas som utslag af denna antirojalistiska stämning.
Först vid ett senare Upsalabesök i mars 1788 fick Gustaf III tillfälle att höra den man tala, hvilken väckt hans intresse, om icke som folktribun så dock som snillrik och vältalig skribent.
Under konungens vistelse i Upsala mellan den 16 och den 23 mars detta år inföll nämligen Thorilds egen disputation Pro Exercitio, och denna disputationsakt, då Thorild försvarade sin afhandling Critik öfver Montesquieu blef en af de mest beryktade som någonsin vid ett svenskt universitet förekommit.
Alla litteraturhistorici, som behandlat eller vidrört Thorild hafva kortare eller vidlyftigare skildrat den – men alla dessa teckningar hvila dock blott på några få samtida bref och anteckningar.
Dessa äro följande.
Först och främst det bref af Thorild själf från den 30 mars 1788, där han i en lika målande som triumferande ton berättar sin seger för Tham – publiceradt i utdrag i Geijers upplaga af Thorilds skrifter – senare helt och hållet af Atterbom i Siare och Skalder.
Det andra af de hittills publicerade brefven om disputationen är en skrifvelse från botanikern Olof Schwartz till professor J. A.
Lidén af den 1 april 1788, som af Geijer infördes i De Gustavianska Papperen. G.
Ljunggren har härtill i sitt bekanta verk meddelat några nya drag ur de anteckningar, som Thorilds ungdomsvän Sven Erland Heurlin för Geijers räkning gjort rörande Thorild, och hvilka finnas i Brinkmanska arkivet på Trolle Ljungby.
En ny skildring öfver disputationen, gjord af ett ögonvittne, meddelar Elof Tegnér från Eriksbergs arkiv i sin så innehållsrika monografi öfver Armfelt – nämligen ett bref från Armfelt själf till Sophia Albertina af den 25 mars, och för sin skildring af segerdagen har slutligen Thorilds sista biograf Klas Fåhræus äfven användt några punkter ur ett otryckt bref från primus opponens Kölmark till onämnd person, som tillhör den kända litteraturhistorikerns, kamrer K. F.
Werner rika samling af Thorildiana.
Dessa fyra bref och Heurlins anteckningar utgöra då allt det material, som förut användts för att teckna denna märkliga episod i vår litteraturhistoria.
Ty den roliga skildring som Hampus Mörner, hvilken var närvarande, lämnat i sina Minnen, har ej beaktats, ehuru dessa trycktes redan 1848.
Ändamålet med denna uppsats är att härtill foga ett tiotal andra förr ej citerade skildringar af förloppet, berättade i bref af personer, hvilka dels själfva varit närvarande vid tillfället, dels hört saken omtalas af vänner och korrespondenter.
Dessa ur olika brefsamlingar hopställda skrifvelser lämna icke blott ett starkt bevis på, hvilket oerhördt uppseende Thorilds slagfärdiga och dristiga försvar gjort – de gifva äfven intressanta bidrag för vår kunskap om de olika meningarna om Thorild inom skilda kretsar af tidens bildade män.
Hela disputationen står genom dem tydligare och färgrikare för våra ögon.
Men innan jag lämnar ordet åt samtidens röster, vill jag korteligen resumera, hvad som på disputationen förekom och hvilka som å den uppträdde.
Som man sett af Neikters ofvan citerade bref till Rosenstein, hade Thorild redan vid sin ankomst till universitetsstaden polemiserat mot Montesquieu.
De politiska och statsrättsliga intressen, som visat sig starka hos honom redan under hans Stockholmstid, förde honom med nödvändighet till ett närmare studium af den geniale franske tänkaren – särskildt till hans 1748 utkomna genom innehåll och stilisering lika klassiska mästerverk Esprit des Lois.
De inkast, som under läsningen af detta verk vaknat i Thorilds sinne, finnas nu formulerade i hans »Critik öfver Montesquieu».
Men att närmare få fram Thorilds statsrättsliga åsikter ur denna blott sju sidor starka, lika ofta oklara som parodoxala skrift – »ett rafs af några timmar» för att begagna författarens eget omdöme – torde vara vanskligt nog.
Nyblæus, har i sitt bekanta verk gifvit en grundritning af Thorilds samhällslära, hvilken dock hufvudsakligen stödjer sig på den 1794 utgifna skriften Rätt eller alla samhällens eviga lag, men att denna vid innevarande tidpunkt, år 1788, hade en annan gestaltning än den tog efter revolutionen är utom allt tvifvel.
»Critiken öfver
Montesquieu» bör snarare studeras i sammanhang med Thorilds politiska memorialer från 1786, hans märkvärdiga revolutionsbref till Tham af den 24 september 1787 och den i Upsala författade till Academisk Afhandling bestämda uppsatsen om »Lag och rätt» från år 1788 – men att ur dessa skrifter närmare precisera Thorilds ståndpunkt i dessa frågor öfverlåtes åt den, som skrifver en ännu – trots alla arbeten om Thorild – välbehöflig, systematisk framställning af den märklige tänkarens själsutveckling.
Critiken öfver Montesquieu hade Thorild färdig mot våren 1788, och då konungen åter i mars besökte universitetsstaden, tyckes man ha velat gifva honom tillfälle att få höra den begåfvade talaren.
»Min disputation Pro Exercitio skulle göras, fastän icke just den dagen.
Således: intet utseende af att servilt behaga eller att falt lycksöka» skrifver Thorild själf.
Ett referat af Gustaf III:s Upsalabesök i mars 1788, i Gjörwells Allmänna tidningar för detta år, som litteraturhistorien förr ej tillgodogjort sig, gifver noggranna upplysningar, om hvad konungen i universitetsstaden företog sig och särskildt om disputationen i fråga.
Konungen hade jämte kronprinsen – som var akademiens kansler – ankommit till Upsala den 16 mars palmsöndagen och stannade till påskdagen, då hemresan skedde.
Med sin vanliga febrila ifver besökte konungen dessa dagar föreläsningar och öfningar, hvilka sålunda icke inställdes med anledning af påsken.
Den 19 mars åhörde han sålunda en »högtidlig Disputations Akt öfver 10 vid detta tillfälle utgifne Theser, hvilka under Hr Prof. Boëthii inseende, försvarades af Fändriken Magnus Stuart» och på aftonen samma dag åhörde han »den unga adelns Öfningar i Skytteanska Collegiet», hvarvid bland annat en ung baron Cedercreutz uppläste en afhandling om »Skådespels moraliska Nytta».
Men denna vistelses egentliga »clou» var dock Thorilds disputation påskafton den 22.
Konungen förberedde sig till den genom att långfredags afton, sedan han hört Predikan af Vice-Pastorn Hr Mag.
Berggren läsa Thorilds afhandling och försvara den mot sina »akademister».
Konungen hade nämligen i sitt följe utom hofmän som öfverste-kammarjunkaren Baron Wrede, hofmarskalken Baron Bror Cederström, generallieutnanten Baron Hamp. K.
Mörner, öfversten Baron B.
Hastfehr m. fl., icke mindre än sex medlemmar af svenska akademien, Armfelt, Rosenstein, Adlerbeth, Schröderheim, Leopold och Nordin.
Den 22 på förmiddagen skedde ändtligen den beramade disputationen.
Den stora gustavianska lärosalen var till trängsel uppfyld af kring 400 åhörare.
Konungen var där incognito »sittande nedre på bänkarne» med
Armfelt vid sin sida, följd af sin uppvaktning, sina akademister och sina hofmän.
– Äfven damer synas hafva varit i det lysande auditoriet.