Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfver mängdens hufvuden syntes plötsligt studentkårens båda baner, och på spetsen af det ena satt ugglan och hade ondt i ögonen af dagsljuset och såg beskyddande ned på de båda marskalkarna, hvilka gingo i spetsen för fäderneslandets bildningshär.
Efter baneret kom studenternas almänna sångförening, och efter denna de studerande nationerna med fanor, fanbärare och kuratorer.
Denna afdelning af tåget afslutades af tvänne marskalkar.
Alt efter som tåget kom fram till destinationsorten, ordnades de ankomna af marskalkar.
Ling och Berling fingo sin plats, så att de stodo midt framför den öppna rundel, där ceremonien skulle förrättas.
Tåget skulle altså passera förbi dem.
Nu började afdelningen II.
Akademivaktmästaren kom gående och efter honom verkmästaren med murarverktygen på ett hyende.
Man såg en murslef af silfver, en hammare af poleradt stål, delvis beslagen med silfver.
Alla människor sträckte på halsarna och tittade, men man fick inte se mycket.
Ty nu började den ena efter den andra att komma.
Först kommo bygnadsentreprenören, bygnadskontrollanten och arkitekten.
Härefter öfrige särskildt inbjudne hospites:
Stadsfullmäktiges senior och ordförande, Allmänna högre läroverkets rektor, Borgmästaren, Regementschefen, Landshöfdingen, Andra kammarens vice talman, ett f. d. Statsråd, Ecklesiastikministern, Andra kammarens talman.
Och allra sist kommo åter tvänne marskalkar.
Den, som därefter tilldrog sig den största uppmärksamheten var akademisekreteraren, hvilken på sin mage bar ett hyende, ofvanpå hvilket grundläggningsdokumentet och myntlådan voro placerade.
– Hvad är det för något? sade Berling.
Han kände sig andaktsfullt och högtidligt stämd och betraktade med stora ögon kansleren och prokansleren, universitetets rektor och fakulteternas dekaner, akademiska konsistoriets medlemmar samt universitetets öfrige lärare och tjänstemän, professorer, docenter, adjunkter, notarier och vaktmästare.
– Hvad hade han på den där gentila brädan? sade Berling.
Aldrig hade han drömt om, att man gjorde så mycket väsen af att bygga ett hus.
– Brädan? sade
Ling och sände ett gemytligt leende upp mot de provisionela läktarne, hvilka vimlade af societetens damer i alla möjliga kulörer.
Brädan?
Hvad är det du kallar för brädan?
Hyende kallas det för, ska’ jag säga dig.
Och på det hyendet ligger ett dokument, och i det dokumentet står det, hvem som har skaffat pengar till det här fosterländska företaget – häm – och hvad de finaste af de här gubbarna heter.
Och det dokumentet skall läggas ner i en sten, och den stenen är universitetshusets grundsten.
Huset står säkrare, när det är bygdt på så gentila namn, begriper du.
Det är bara omtänksamhet mot dem, som ska’ skrifva historia några tusen år härefter, ser du.
Då kan det hitta på och hända, att efterverlden glömt våra storheter, och för den händelsen är det altid nyttigt, att de gräfvas upp igen.
Patriotism, ser du.
Men jag tror, att om vi om några tusen år kunde sitta på en molntapp eller någon annan stans och se på effekten, när folk hittar det här dokumentet, så skulle vi just inte känna oss smickrade.
Berling skrufvade på sig och stod på tå för att se bättre.
– Det vete fan, sade han.
Emellertid hade H. M.
Konungen anländt, universitetets rektor och fakulteternas dekaner hade hälsat honom, och psalmen »vår Gud är oss en väldig borg» sjöngs, medan regementsmusiken blåste koralen som ett accompagnemang.
Härefter framträdde erkebiskopen och höll en lång bön.
»Om Herren icke bygger huset, så arbeta de fåfängt, som därpå bygga», sade erkebiskopen.
Och en stämning af högtidligt lugn föll öfver församlingen.
De funnos, som tviflade på, att någon så säkert visste, hvad Gud egentligen tänkte om detta sätt att smickra sig själfva, när man firade den heliga vetenskapen.
Men skaran stod tyst, och rektor uppläste grundlägningsdokumentet, så lydande:
Hans Majestät Konung Oscar II gjorde år 1877, det fyra hundrade året efter Upsala universitets stiftelse, nådig framställning om anslag för en Universitetsbygnad i Upsala, hvilken samma år å svenska folkets vägnar af denna riksdag beviljades;
stadfäste i nåder den Akademiska Styrelsens förslag till den nya bygnaden den trettonde September 1878;
lade högtidligen grundstenen till samma bygnad i sitt sjunde regeringsår den 30 April 1879.
Universitetets Kansler var då
o. s. v. o. s. v.
När detta dokument var uppläst, var det aldeles tyst bland den talrika åhörarskaran.
Ling framstötte ett sakta »Häm».
Rektor bad H. M.
Konungen, att han måtte leda den högtidliga handlingen.
Och konungen framträdde och talade med mäktigt ljudande stämma om:
Tro – men icke utan kunskap.
Upplysning – men icke utan tro.
Därefter började själfva ceremonien. H. M.
Konungen nedlade i den urhålkade stenen grundlägningsdokumentet, som förut jämte jubelfestmedaljen, då gångbara svenska mynt, universitetets statuter, föreläsningskatalogen, studentkatalogen, festsången och ceremonielet vid grundlägningsfesten lagts i myntlådan.
Därpå tog konungen murbruk på silfvermurslefven, vidrörde därmed lätt den släta marmorskifva, som täckte öppningen, och knackade därefter hörbart på den med hammaren.
Därefter framträdde i tur och ordning Ecklesiastikministern, Kansleren, Prokansleren, ett f. d. Statsråd, Rektor och Dekanerne, Studentkårens ordförande, Kamrarnes talmän, Landshöfdingen, Regementschefen, Borgmästaren, Allmänna högre läroverkets rektor, Stadsfullmäktiges ordförande, Prisnämdens närvarande ledamöter, Arkitekten och Kontrollanten.
Allesammans lade de på murbruk, och allesammans knackade de med hammaren.
Ceremonien började draga ut på tiden, och den högtidliga stämningen började öfvergå i en muntrare.
Till och med på den officiela estraden såg man mer än ett sarkastiskt leende riktas mot det allvarliga murenarbetet.
Och det gick en suck af lättnad genom för- samlingen, när ändtligen studentsången på melodien af »Vårt land» uppstämde den särskildt i universitetets namn författade festsången.
»Som kornet göms i jordens famn,
»I hopp om gyllne skörd,
»Så lägges här för ljusets hamn
»En framtidsgrund i Herrens namn» o. s. v.
Början var litet olycklig, emedan den skulle sjungas på melodien af vårt land, hvarför hela sången gjorde intryck af att börja med »Som kor».
Och alvaret, som endast med möda uppehållits under ceremonien, försvann aldeles under sången.
– Jag tror, vi gå nu, sade Ling.
Nu är det bara rektors tacksamhet och folksången, som är kvar.
Det tror jag vi kan.
Hvad tycker du?
– Jag är alt litet trött i bena, sade Berling.
Ling och Berling trängde sig ut genom folkmassan och undkommo nedåt Järnbron till.
Strax därefter återvände tåget i omvänd ordning till Karolina, där processionen åtskildes.
Men när Ling blef ensam med Berling, lossades hans tungas band.
Han uppskattade visserligen icke denne som åhörare.
Men han talade ändå om det antediluvianska i dylika tillstälningar och om vetenskapens humbug och folksångens humbug och förevigade statuter.
Han var aldeles röd i ansigtet och sade »häm» mellan hvartannat ord.
Berling hörde på honom med den största förvåning.
Han var en glad själ, festtalare ex professo.
Men med alvarsamma saker skämtade han aldrig.
– Jag tyckte, det var jäkla vackert altihop, sa’ han.
– Tyckte du det? sa’ Ling.
Du är bestämdt för god för den här verlden.
Köp dig ett par blå glasögon med det första.
Annars kunde du hitta på att få igen synen.
Berling tittade på Ling igen.
– Hvad fan är det åt dig? sade han.
Jag tror, att du är arg.
Ling var verkligen upphetsad.
En indignation, som var ovanlig för honom, lyste ur hans ögon.
– Har du lust att bli nihilist? sade han.
Berling tvärstannade.
– Jag tror, du är galen?
Då tog Ling den andre i axlarna, ruskade honom och brast i gapskratt.
– Ah.
Det är bara skoj, begriper du.
Gamla gosse?
Du har ju tenterat i dag, vet jag.
Kom nu, så äta vi middag tillsammans.
Och så tar du fram en liten halfkanna?
Eller två om det kniper?
Jag skall hålla tal.
Ett för den akademiska kåranden och ett för fan och hans mor.
Middagen åts, punschen dracks, och munterheten stod högt i tak.
Men kl. 12 på natten, strax innan sälskapet bröt upp, reste Ling på sig,
knackade i bålen och yttrade följande minnesvärda ord:
Jag har altid tyckt om Upsala.
Men i synnerhet har jag älskat Upsala i festdrägt.
Den sanningskärlek, det frisinne, den flärdlöshet, som vid dylika tillfällen besjäla vårt samhälle, äro i sanning beundransvärda.
Hvad jag i dag har varit vittne till, skall jag aldrig glömma. M. H.
Snabba äro lifvets högtidstunder, liksom toner försvinna de, som skalden säger.
Må emellertid den gamla Upsalaanden aldrig dö.
Ett lefve för det gamla, evigt oföränderliga Upsala.
Lefve det.
Och härmed nådde – som det sedan stod i festreferaten – den minnesvärda 30 April 1879 sitt slut.
I två år stannade Grane på Broby, innan han lyckades få medel att återvända till Upsala.
Och när han återkom dit, var han mycket förändrad.
Broby var en slottslik, tornprydd herrgård, och en lång lindallé ledde upp till terassen, ofvanför hvilken hufvudbygningen låg.
Här lefdes på hög fot, och Grane fick för första gången smaka, hvad ett lif bland folk i förnäma verlden vill säga.
Han fick se mycket, som han ej sett förr och höra mycket också.
Ibland när det varit middag på Broby, och Grane satt med de andra herrarna i rökrummet, som låg i ett af tornrummen med utsigt åt sjön, kunde det komma öfver honom en känsla af välbehag att tillhöra denna fina verld, där man lefde så själfsäkert och tryggt, utan en tanke på hvad den kommande dagen kunde bära i sitt sköte, där man hade så fasta, så färdigbildade, man kunde nästan säga medfödda idéer om alting mellan himmel och jord, och där man talade om folket i en ton, som om alla andra människor voro till blott för deras bekvämlighet, som hade råd att dricka Pommery, äta kyckling och röka havanna-cigarrer.
I Upsala talade man också med förakt om »folket».
Men det var ett annat slags förakt.
Det var pedanteriets, lärdomsnobberiets förakt.
Här var det en öfverlägsenhet, som var född af generationers maktstälning, en fördomsfullhet, som låg i blodet.
Grane kände sig till mods, som om han från den mjuka stol, i hvilken han satt, aldrig skulle kunna sjunka ned till detta folk, hvilket stod så långt under honom.
Det gälde bara att hålla sig kvar i denna tankegång, som var född af mat och vin, att aldrig komma ur öfverflödet, bara fortsätta ...
Men i alvarligare ögonblick var honom den ton, som omgaf honom, en olidlig plåga.
Han hörde den påtagligaste okunnighet blifva applåderad som höjden af uppfattning, samtal om religion, konst, literatur och historia, i hvilka det banalaste öfvermod utbredde sig i all sin stupida tvärsäkerhet.
Och framför alt grämde honom, alt hvad han såg och hörde af husbondfolkets förhållande till sina underhafvande.
Det fans ingen på godset, som kunde säga, att han blifvit behandlad illa.
Grefven själf var en godhjärtad man, som icke lät någon lida nöd.
Men han hade en naiv tro på, att det närvarande samhällstillståndet ej skulle i någon väsentligare mån komma att förändras.
De människor, som voro födda att aldrig få mer än sitt dagliga bröd, de skulle häller aldrig komma längre.
Och de människor, som fingo mer, de skulle äfven framdeles få behålla öfverskottet.
Detta var grefvens uppfattning, och det fans ingen i hans umgängeskrets, som motsade den.
Mer än något annat bidrog, hvad han här dagligen i sådana saker hörde, att gifva Granes utveckling en dämokratisk riktning.
Förut hade han varit så upptagen med att tänka på sig själf, att han ej haft mycken tid öfrig för att tänka på den yttre verlden.
I Upsala hade han ej häller funnit mycket, som riktat hans tankar åt detta håll.
Men nu blef det annorlunda.
Han hade af en ren händelse kommit att läsa Darwin, och häraf leddes han att studera
Mill och andra af de nyare engelska författarna.
Och på så sätt fick hans tanke småningom en helt annan riktning, än den haft under de år, han tillbragt vid universitetet.
Ju längre Grane lefde i denna omgifning, dess mer främmande kände han sig.
Tiden var så onyttigt förspild.
Dagarna medförde ej annat än en onyttig och rent af skadlig irritation.
Han kände groll mot de människor, som omgåfvo honom.
Han sade sig själf, att detta var orättvist.
Det var ju goda människor, som behandlade honom med välvilja.
Han sade sig det själf tusen gånger.
Men han kunde ej hjälpa det.
Han kände sig som en paria i denna verld, där han blott var en tillfällig gäst, och han blef lättretlig och ömtålig.
Den minsta anledning kom honom att tro sig tillbakasatt, och han kunde gå hela dagar och gräma sig öfver en småsak, hvilken han ansåg som en förolämpning, men i hvilken de, som tillfogat den, ej sågo annat än ett naturligt sätt att vara mot en underordnad.
Han drog sig därför så mycket som möjligt tillbaka från umgänget med familjen och lefde mest för sig själf.
Om förmiddagarna undervisade han sina disciplar.
Därefter läste han ostörd en timmes tid, hvarefter han använde den timme, som återstod före middagen, till motion.
Efter middagen gjordes det salong.
Herrn i huset satt i en ländstol, som om vintern stäldes framför brasan, frun satt och arbetade.
Barnen sprungo omkring och gjorde odygd.
Grane satt mest för sig själf.
Det fans veckor, när han knappast deltog i samtalet.
På eftermiddagen var det ännu en timmes lektion med gossarna, och sedan hade han aftnarna fria.
Å, dessa aftnar, hur han njöt af dem.
Att få stänga in sig på sitt rum, veta, att man hade rätt att vara instängd, att ingen skulle komma för att störa.
Då läste Grane mycket, och han läste på det särskilda sätt, som man gör, då man känner sig ensam, när man i hvarje bok, där sådant kan ske, lyssnar till de ord, hvilka sägas, som till en lefvande människas varma röst.
Man hör ett hjärta klappa mellan raderna, bröstet fylles af sympati, ögat tåras.
Det är, som om man i tysthet tryckte handen på en okänd vän.
Och sådana vänner fick Grane under denna tid många.
Han skref äfven ett och annat, utan att dock tänka på att trycka det.
Det tjänade blott till ett aflopp åt hans egna tankar.
Och dessutom förde han en tid en dagbok af det egendomligaste slag.
Grane hade under sina tidigare studentår haft en kort kärlekshistoria.
I den familj, där han under skoltiden var inackorderad, såg han ofta en ung flicka, som gick för att taga pianolektioner af frun i huset.
Hon var då sexton år gammal, hade gråblåa, lifliga ögon, ett ansigte, som skiftade efter alla de lifliga intryck, hvilka oupphörligt aflöste hvarandra i hennes lättrörda sinne, och ett brunt lockigt hår, som i ostyrig oreda slängde omkring hennes lilla vackra hufvud.
Hon hette Ellen.
Grane brukade passa på henne i porten och följa henne hem, när hon hade slutat sina lektioner, och på den korta vägen till hennes hem hunno de att tala om så mycket, att det räckte till att sysselsätta Granes tankar, ända till nästa gång han träffade henne.
En gång stannade hon vid en lyktstolpe, en bit ifrån huset, där hon bodde, och sade adjö.
– Har ni flyttat? sade Grane leende.
Hon slog snabbt upp sina ögon mot hans och log emot honom.
– Det är inte värdt, att mamma får se er.
Den kvällen trodde Grane, att han skulle förgås af lycka.
Han gjorde en lång, enslig promenad, och när han kom hem på sitt rum, gick han en hel timma fram och tillbaka och sjöng falskt, så att värdinnan till sist gläntade på dörren och sade, att hon hade hufvudvärk och inte tålde vid mer.
När han blef student, fick han en bukett af Ellen.
Och dagen innan han reste hem, tog han mod till sig och gick på visit i hennes hem.
Han frågade, om fröken Ellen var hemma.
– Joo, det var hon.
Han kom in i ett litet prydligt förmak och satt en stund och väntade.
Om en stund kom Ellen.
Ja, gudskelof. Hon var ensam.
Lycklig och glad stod han där med studentmössan i hand och log mot henne.
– Jag fick lof att komma upp för att säga adjö.
Hon sträckte båda händerna emot honom.
– Hvad det var snällt af er.
De satte sig båda.
Grane kunde ej taga sina ögon ifrån henne.
Hennes friska skönhet liksom utstrålade en värme, hvilken gjorde honom både beklämd och lätt om hjärtat.
Hon hade ett sätt att sticka ena handen i sitt burriga hår, som han tillbad.
De talade om ditt och datt, ingen sade mycket.
Grane trefvade oupphörligt med handen i bröstfickan.
– Hvad har ni där? sade hon till sist.
Grane tog fram en bok och räckte henne den.
Hon rodnade och såg ned.
– Ni har varit så snäll emot mig, sade han.
Och därför tänkte jag ...
Hon tog den tveksamt och såg på den.
Det var Ibsens »Peer Gynt», inbunden i klotband med guldsnitt.
Hela hennes ansigte glänste till.
– Åh, hvad ni är snäll.
Hvad ni är rysligt snäll.
Jag har önskat mig den ...
Hon gaf honom sin hand.
Han höll den länge i sin, kunde ej låta bli, utan böjde sig ned och kysste den.
Hon blef röd, och de tego båda en stund.
– Är ni ond på mig? sade Grane till sist.
Orden kommo kort och osäkert.
Hon skakade på hufvudet, och när de sade hvarandra farväl, tryckte hon hans hand, så att Grane kände blodet som en varm ström rusa mot hjärtat.
Hon såg honom i ansigtet, fritt, gladt och obekymradt, med varma, strålande ögon.
Om somrarna när Grane var i staden, lagade han altid, så att han fick träffa henne.
Hon uppfylde ej hans tankar, men ofta mindes han henne, och utan att han gjorde sig reda därför, hade hon inkräktat en stor plats i hans hjärta.
När Grane varit ett år vid Broby, fick han veta, att hon var förlofvad med en ung lektor vid Linköpings läroverk.
I den sinnesstämning, hvari han då lefde, sade han sig själf, att det var helt naturligt.
Han hade aldrig väntat annat.
Lifvet var ju sådant.
Hvarför skulle inte han bli bedragen som alla andra?
Hur kunde han vara nog förmäten att hoppas på en lycka, som endast hvilade på icke uttalade löften?
På leenden, blickar, handtryckningar?
Han flyttade hennes porträtt, som han fått, från plånboken till albumet, och så var den saken förbi.
Men i ett fall var den icke förbi.
När han under dessa år stridt mot sin kropps behof, hade han kanske omedvetet altid haft henne i tankarne.
Han hade många sådana nätter, som när han i Upsala gick utför trappan och försökte att sätta nyckeln i köksdörren.
– Herr Grane sitter för mycket stilla, sade grefven.
Och Grane ökade på med motionen.
Han gick en half mil hvarje dag.
Han högg ved, så att svetten pärlade om honom, och han fick blåsor i händerna.
Han red, han åkte skridskor, tog kalla afrifningar om mornarna och gymnasticerade sjukgymnastik för sig själf.
Men ingenting hjälpte.
Han hade fortfarande sömnlösa nätter, och de vildaste fantasier jagade hvarandra i hans uttröttade hjärna.
Han lefde i en oafbruten feber med hallucinationer, där drömsynerna voro sköna qvinnor och nakna kroppar, häftiga, vällustiga famntag, glödande heta kyssar ...
Det var tider, när han var förtviflad öfver sig själf.
Han måste le, när han tänkte på människans kraft till det goda, och han hade ögonblick, när han trodde, att han skulle blifva en bättre människa, ifall han tillgrepe den utväg, som människorna här kallade för synd.
Skulle ej verkligheten jaga fantasierna på flykten?
Skulle ej verktigheten befria honom?
Och som en sista förtviflad utväg grep han till att skrifva en dagbok, en den underligaste, mest öfverspända och mest ideal-trånande dagbok, som kanske någonsin blifvit skrifven.
Den innehöll för hvarje dag iakttagelser angående hans könslif i fantasien.
Han undersökte sig själf, lärde sig förstå, hvar och på hvilken punkt fantasien kunde stäfjas, innan den öfvergick till en feber, som gjorde honom själf vanmäktig.
Det var ett slags moralisk hushållsbok, i hvilken det minsta annoterades, för att debet och kredit skulle gå ihop.
Dagboken började med följande ord:
– »Jag tänker här att samvetsgrant skrifva ner alt, hvarigenom jag bryter mot den yttre och inre renlefnad, som hvarje människa är skyldig sig själf.
Och jag vill icke dölja något.
Äfven det för mig själf mest förödmjukande skall här finna en plats.
Det förefaller mig, som om detta skulle vara ett slags tygel på mig själf.
Ty man är mera rädd om sig själf, när man vet, att man måste skrifva ner och gömma äfven det värsta.
Om jag i detta ögonblick trodde på gud, skulle jag falla ned och bedja honom, bedja honom med min själs innersta åtrå om hjälp och kraft.
Ty för hvar dag känner jag alt tydligare min egen svaghet.»
Därefter följde anteckningar från de olika dagarna, än var han full af hopp, än missmodig.
Så afstannade anteckningarna för ett par dagar, och därefter stod ett poem.
En gnista.
Jag är blott en gnista i natten,
Som söker en väntande hamn.
Öfver land, öfver brusande vatten
Jag bäres i vindarnas famn.
Men gnistan ett fäste kan finna,
Ett mål för sin irrande färd,
Och flamma i lågor och brinna
Och lysa och värma en verld.
Flyg.
Flyg öfver skummande vågor
Rum fins väl för dig också
Att stiga i värmande lågor
Mot himmelens vinkande blå.
Värm sedan hvart irrande hjärta,
Som nalkas din lysande brand,
Och lindra och trösta all smärta
Och lys öfver haf, öfver land.
Och sist när din kraft har förbrunnit,
Och lågan tynar och dör.
Flyg bort till det hem, du har vunnit,
Dit ljuset af evighet hör.
Då – tänd dig i klarare lågor
Bland himmelska flammorna där.
Sprid ljus öfver eviga frågor,
Som plåga och tynga oss här.
Därefter kom en månad med regelbundna anteckningar, men dessa blefvo alt mera missmodiga.
En dag hade han skrifvit följande:
– »När man är sådan som jag – och det äro ju de flesta – då är man ju icke normal hvarken till kropp eller själ.
Hvad tjänar det då till att tala om sedlighet?»
Under det sista datum, som fans intaget, stodo blott dessa ord:
– »Det måste finnas tillfällen i lifvet, när orätt är bättre än rätt.» – –
Granes enda nöje under denna tid var hans resor till hufvudstaden.
Så ofta hans kassa tillät, gjorde han en resa dit på två eller tre dagar för att träffa människor, och se, hvad som fans nytt på teatrar eller konstutställningar.
Då hände det en afton, när han ensam gick genom Kungsträdgården, att han följde en vinkande, mörkögd skönhet hem.
Den gången kände han endast vämjelse för alt sammans.
Efteråt var hans första känsla förvåning, öfver att han ej erfor någon ånger.
Han tänkte mycket däröfver.
Men han kände ingen ånger, och han tyckte sig märka att den kroppsliga jämvigt, som aflöst den förra oron, gaf honom en energi i arbetet och en kraft i tanken, som han förut ej ägt.
Denna första tid var en tid af obeskriflig lycka, utan grubbel och utan samvetskval.
Han kände sin egen ungdomlighet, så som han aldrig anat den.
Hans kropp blef frisk och hans hjärna sund.
Under denna tid blefvo hans Stockholmsresor regelbundna.
Grefven lät det ske och sade till sin fru, som undrade däröfver:
– Ah, pojken får inte, hvad han behöfver, på bondlandet.
Det kom öfver Granes hela människa något öfverdådigt och muntert, som han aldrig alt sedan sina barnaår vetat, hvad det ville säga, ett begär att lefva, att njuta, att vara ung, glad, som han aldrig känt förut.
Och i ett anfall af ysterhet skref han till och med i slutet af sin dagbok verser så frivola, att de i det fallet kunnat anstå en Rabelais.
Men efter denna tid kom en annan.
Och då infann sig äcklet och ledan.
Han märkte, att han kommit in i en labyrint, till hvilken ingen Ariadne gifvit honom ledtråden, som förde tillbaka ut i dagsljuset.
Ty hos de män, som ej aldeles tappat bort sig själfva, kan aldrig behofvet efter en kvinna tillfredställas, genom att den fysiska lustan får sitt naturliga aflopp.
Behofvet kan förslöas och glömmas, men den moraliska brist, som då inträder, är förstörande för hela människan.
Det fins karaktärer, hos hvilka detta behof, sedan kroppens kraf genom det rent yttre umgänget en gång blifvit mättadt, rent af tillväxer.
Det fins män, som ej kunna finna någon ro hvarken till kropp eller själ, så länge ensamhetstillståndet varar, detta må för öfrigt lefvas, hvad man kallar kyskt eller icke.
Detta är en af naturens stora hemligheter, som kunna förklara mycket för dem, som vilja förstå.
Och det är från detta själstillstånd, som försoningen mellan de båda splittrade könen en gång skall utgå, när den dag kommer, då de ömsesidigt lära att fullt förstå – och förlåta hvarandra.
Det var en höstafton i Stockholm.
Gaslågorna på Norrbro brunno med gula, klara lågor, och öfver de tomma gatorna och de höga, mörka husen rörde sig molnen gråa och enformiga.
Grane stod i hörnet af Gustaf Adolfs torg och Norrbro.
Han såg med oroliga ögonkast till höger och vänster.
De gående blefvo alt färre, endast på afstånd syntes här och där i det osäkra skenet från gaslyktorna konturerna af en mänsklig gestalt, som hastigt försvann vid ett gathörn.