Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det finnes så mycket hos Paulus, som tillhör så vä! den judiska som den hedniska, särdeles romerska bildningen, att man noga måste gifva akt deruppå.
Den tiden var icke friheten så utvecklad, som den nu är, och fadersmakten var, under den tidens förherrskande Judaism, som den omhvärfvade Boraerska hedendomen, så hardt tryckande för ungdomen, att man kande kalla den ett tryckande jernok.
Kristendomen har deruti gjort en förändring, till frigörelse uti allt genom kärleken.
Att fästa sig specielt vid vissa så beskaffade uttryck, som dem, hvilka Frih.
Alströmer anfört, tror jag icke under alla förhållanden låter sig göra, och minst af allt skulle denna tiden finna sig böjd att sätta sig tillbaka uti dessa förgångna tider; ty man måste i främsta rummet se på naturen af hvarje sak, och således, då fråga nu är om qvinnans rätt att bestämma sig sjelf, taga i betraktande, när hon är så qvalificerad, att hon kan taga sig en man efter naturen.
Vidare' ber jag, att, beträffande 4:de budordet, få anmärka, att detta bud alldeles icke innefattar något absolut »lydnadsförhål
- Den 19 November f. m. 227 lande», utan der står blott, att barnen »skola hedra fader och moder», och således blott så långt kärleken medgifver; ty eljest skulle lefnadsförhållandet kunna drifva menniskan till synd och brott, om man endast skulle betrakta detta budord uti dess strängaste upfattuing.
Man måste derföre fatta 4:de budet ur kärlekens synpunkt, och gör man detta å båda sidor, nemi. barnen å sin sida och föräldrar å sin, så skall någon konflikt icke upstå mellan budordet och vare sig den allmänna eller individuella kärleken, hvarom här är fråga.
Vidkommande Hr Montgomerys förslag, att giftomannarätten icke borde uphöra förr, än qvinnan upnått 25 år, tror jag, att det icke vore särdeles lämpligt, då det, efter hvad jag redan åsyftat, står i strid emot naturen, som icke får af lagstifningen betvingas.
I öfrigt inser jag icke, hvarför några restriktioner i detta fall böra qvarstå; ty lagen medgifver qvinnan att gifta sig vid 15 årsålder, ehuru under giftomannarättens förmynderskap.
Efter en kort tid, ett år, ja några dagar, kan hon vara enka, och är som sådan och vid samma ålder, myndig både öfver sin person och sitt gods.
Den af mig förordade åldern har således redan prejudikat i lagen, som då erkänner henne såsom sin egen giftoman, med det enda undantag, som jag äfven anfört, nemi. »då hon i föräldrarnes hus vistas såsom enka, och deras bröd äter».
Jag inser således icke något skäl, hvarföre ej hennes rätt i detta fall skall få inträda förr än vid 25:te året, och anhåller derföre, att min motion oförändrad måtte till Utsk:t remitteras, jemte dessa mina yttranden i frågan.
Hvar och en torde tydligen hafva funnit, att den förklaring, Frill.
Creutz nu afgifvit, ännu mera bestyrker, hvad jag förut anfört, och jag ber derföre blott att få tillägga, att, då Frih. Creutz sagt, att det, som blifvit anfört utur Bibeln, bör tolkas ur judisk eller hednisk synpunkt, så ber jag, att man icke måtte tolka det ur mormonisk synpunkt; och vill man icke läsa Bibeln sådan den är, så kan man i sanning derur hemta allt hvad man vill.
Det finnes icke någon villfarelse, som ej använder Bibeln till sitt försvar; men Bibeln försvarar icke derföre någon vill farelse, och jag ber Gud, att han ville bevara oss för mormoniska läror, — men tager man bort giftomannarätten, så hafva vi banat vägen för mormonismen.
Åtskilliga ledamöter hördes yttra bifall.
Alströmer kan komma in på mormonismen, derföre att man vill gifva qvinnan den menniskorätt, som mannen nu eger.
Jag upprepar, att jag icke kan förstå, på hvilka vägar han kommit till ett sådant resultat, så framt icke hans mening är, att sålunda kasta en skugga på min motion.
Ty någon mormonism finnes icke deruti, och jag liar icke heller haft någon afsigt att befrämja den.
Jag har blott velat nämna detta, på det att icke någon af dem, som ropat bravo åt Frih.
Alströmer, måtte misstaga sig om min mening.
22» Den 19 November f. m.
Efter det öfverläggningen härmed afslutats, remitterades motionen tillika med yttrandena till LagUtsk:t.
Alströmers, Jonas, den 16 dennes bordlagda motion angående åtskilliga förändringar i Kyrkolagstiftningen.
Cederström, Endolf:
Det rena och varma nit, som lifvar motionären i haus framställning, kan ingen utan högsta orättvisa misskänna; jag gör det icke heller.
Men det förefaller mig som om Frih.
Alströmer i sin motion förbisett, att just i de lagar, som han önskar afskaffade, finnes redan en stor del af det anbefalldt, som han önskar måtte anbefallas.
I afseende på motionärens önskan, att icke lärdom, utan sann gudaktighet må utgöra vilkoret för inträdande i prestembetet, finna vi i 2 Kap. 1 § Kyrkolagen stadgadt, att »presterna skola flitigt, framför andra, läsa den Heliga Skrift och troligen bedja Gud om nåd och uplysning att de densamma måge rätteligen förstå och så till sin egen som sina åhörares bättring och salighet, lära och förklara»; Item, att »utan kristlig förberedelse och hön om den Heliga Andes uplysning, skall ingen träda till Guds ords predikan, och hvad som talas och läres måste vara rent och tydligt samt grundadt i den Heliga Skrift,»; Item, att »de skola med gudfruktigt och ostraffligt lefverne sina åhörare föregå och på salighetens väg föra och ledsaga.» I K.
M:s stadga och påbud af den 20 Mars 1735 inskärpes såsom varande »det första och hufvudsakligaste» af prediko-embetet att, »under den Högstes milda och kraftiga välsignelse, beflita sig om ostraffbar umgängelse med hvar man, med all flit grundligt och saktmodigt undervisa hjorden, med gudliga, anderika och tydliga predikningar, förhör och, så vidt möjligt är, flitigt anställda husbesök, låta sig i synnerhet vårda om dem som i tron äro svagare och böjde för någon afväg från sanningen.»
Härefter ålägges det Biskop och Konsistorium att noga tillse vid presters ordinerande ej allenast framsteg i studier, men ock att ordinandi ega »af Gud förlänt.a embetsgåfvor samt äro för gudfruktigt lefverne väl bekante.»
I 7 g af det utaf Friherren utdömda cirkuläret den 21 Aug.
1786 finnes föreskrifvet, att, vid förslags uprättande till presterliga lägenheter, skall det åligga Konsistorierna, att »hafva afseende först och främst på de sökandes gudsfruktan, samt ett dygdigt och stadigt upförande, hvarförutan andra goda egenskaper föga äro att anse.» Likaledes står i 9 § af samma bref, att, vid befordringar, jemte afseende å lärdom och skicklighet, måste hufvudsakligen verklig förtjenst tagas i betraktande; dessa §§ äro särskildt åberopade och förklarade i K.
Cirkuläret den 24 Jan. 1811, hvarvid uttryckligen yttras att afsigten icke vore att tillägga lärdomen ett uteslutande företräde till de största pastoraten, »enär den icke blifvit fortsatt till en utmärkt grad eller förenad med erfarenhet, vare sig i presterliga göromål eller uti det med andeliga läroembetet så nära beslägtade undervisningsverket.»
Den 19 November f. m. 229 Motionären har emellertid ansett, att man icke bör fästa så mycket afseende på kunskaper, som man nu gör, och att »insigt i vanliga skolämnen» är tillräcklig, ja, han begär till och med, att icke ens på innehafvandet af detta ringa mått af kunskaper måtte fästas allt för stor vigt eller hufvudsakligt afseende.
Emot detta hans yrkande anhåller jag att få framställa invändning.
Visserligen vore det mycket orätt, att vilja göra kunskapen till en sådan hufvudsak, att det andliga lifvet underordnades och bortskymdes; men att vilja till ytterlighet gå den motsatta vägen, eller utdöma kunskaperna, är icke heller rådligt.
Den Grekiska kyrkans poper i all deras okunnighet äro i detta fall ett varnande efterdöme.
Den protestantiska kyrkan deremot lägger med rätta vigt uppå, att presten skall vara kunnig osli ega insigter i Skriftens ordaförstånd och andeliga betydelse; och att prof deruti måste allvarligen föregå ordinationen, anser jag som en stor nytta och nödvändighet.
Hvem skall lör öfrigt pröfva den andliga insigten?
Det måste naturligtvis åligga någon slags auktoritet, fy om man skulle göra det sjelf och ensam, hvilket dock visserligen ginge församlingens rätt alltför nära, tror jag att man under sådana förhållanden skulle vara jäfvig och kunna betydligen misstaga sig.
På dessa skäl anser jag för min del de af Frih.
Alströmer yrkade förändringarne obehöflig», och anhåller att detta mitt yttrande måtte få åtfölja remissen till Utsk:t.
Jag kan omöjligt disputera Frih.
Ceder ström rättigheten att se saken på sitt sätt, men anser mig hafva samma rätt emot honom.
Om Frih:n hade något närmare läst motiverna till min motion, skulle han säkerligen hafva funnit, att min mening icke kunnat vara att borttaga hvarken den lärda eller den allmänna bildningen hos presterna.
Jag sätter på bådadera lika mycket värde som Frih.
Cederström; men jag säger blott, att man icke bör anse detta såsom hufvudsak, och vi kunna ändock vara ganska öfvertygade om, att vi icke blifva utan ett i vetenskapligt afseende bildad t presterskap.
Att säga, aft den, som verkligen är kallad till prediko-erabetet, (i fall Frih.
Cederström förstår hvad jag dermed menar) äfven må dertill kallas af menniskor, utan att behöfva offra en dyrbar tid på iuhemtande af vetenskaplig bildning, hvilket måhända också ligger utom hans förmåga, är ingalunda detsamma som att vilja förhindra eller afskaffa denna bildning.
Min mening är blott, att det skulle vara en möjlighet för en person att blifva prest, hvilken har verklig kallelse dertill, utan att behöfva -underkasta sig de examensprof, som våra lagar för närvarande föreskrifva.
Vi kunna vara öfvertygade att presterna derföre icke skola blifva okunniga, utan flertalet kommer alltid att ega vetenskaplig bildning; ty om man börjar ifrån yngre åren sina studier, tror jag att man skall anse nödvändigt att äfven fortsätta och fullkomna dem.
Men ovilkorligen måste de bommar borttagas, som förhindra dem att blifva prester, hvilka påtagligen redan äro det genom särskild kallelse ofvanifrån.
Ty de personer, sorn äro sålunda kallade, kan ingen förneka rätten att predika Guds ord. 230 Den 19 November f. fn.
Skälet härtill ligger i sakens egen inre natur: deraf hjertat fullt är, deraf talar munnen.
Att anse förbudet öfverensstämmande med Guds vilja, vore detsamma som att Herren skulle förbjuda hvad han sjelf framkallat; ja, det vore ingenting annat, än att menniskan skulle tro Herren hafva gifvit henne magt att sätta skrankor för utvecklingen
Qch verksamheten hos det inre lif, som Han sjelf gifvit.
Jag vill således allenast att dessa skrankor skola borttagas.
Om detta sker, få vi, jemte vetenskapligt bildade prester, äfven sådana som äro verkliga evangelister, hvilka för närvarande fattas i vårt land, men som ovilkorligen måste finnas, efter Herren satt sådana i sin församling, och utrustar dem med särskilda gåfvor.
I sammanhang härmed ber jag att få nämna, det jag hade haft för afsigt att väcka en motion om anslag för aflönande af resepredikanter: men jag har med synnerlig glädje fått höra, att K.
M. sjelf ämnar aflåta en propos. i denna syftning.
Dessa predikanter är det, som jag anser icke ovilkorligen behöfva den djupare vetenskapliga lärdomen, men deremot en grundlig biblisk kunskap och vocatio interna.
Jag ber att detta mitt yttrande måtte få åtfölja Frih.
Cederströms anförande till Utsk:t.
Den värde motionären har förevitat mig att jag icke tillräckligt inträngt i djupet af hans motion.
Sådant måste dock förlåtas, då motionen tydligen innehåller, att 19 Kap. t> § i Kyrkolagen skall uphäfvas, och att det å menniskans sida blott fordras, att »hon följer Herrans fingervisning, oaflåtligen beder, tror och lyder.»
Det är detta inre bedjande, denna tro och lydnad, som skulle utgöra kriterierna på lämpligheten till prestembete; men hvem kan intränga i en annan menniskas inre?
Handlingarne, upförandet, äro det enda som kan af menniskor ses och bedömas; de äro ju trons eller otrons frukter; och oaktadt allt hvad motionären talar om tillbörligheten af presternas egen håg, att utbilda sig i nyttiga kunskaper, utan någon ovilkorlig föreskrift derom, framhärdar jag deruti, att det för församlingen är mycket bättre och mera betryggande att man genom de inför vederbörlig myndighet af honom aflagda embetsprof gör sig förvissad om dugligheten af hans insigter och kunskaper, än att öfverlemna det helt enkelt åt hans eget bedömande.
Motionären kan icke neka, att det är hans afsigt, att åtminstone vilja förminska och nedsätta det nu anbefallda kunskapsmåttet för dem, som ämna inträda i prestembetet; då deremot jag tror, att dessa fordringar alldeles icke äro för stora för dem, som skola inträda i ett så vigtigt embete, som att meddela åhörare insigt i salighetsläran.
Jag tror således, att, om jag misstagit mig om meningen, så har sådant härledt sig af ordstilllningen i moionen.
Jag medgifver att om man icke inträn ger till meningen af hvad som blifvit yttradt, så kommer man till ett sådant resultat, som Frih.
Cederström nu framställt.
Men om Den 19 November f. m. 231 nian laser så, att nian sätter det, sorn jag vill hafva i första rummet, i det andra, och tvertom, så är det icke underligt, att man gör en oriktig slutsats.
Läser man åter rätt, så torde saken vara ganska tydlig; jag vill dock icke längre uppehålla tiden för K. o. Ad„ utan anhåller blott att Frih.
Cedrrström icke måtte motsätta sig remiss af min motion.
Jag ber att få förena mig i hvad Frih.
Cederström i hufvudsaken anfört
Den nu af Frih.
Alströmer väckta motionen har mycket syskontycke med en annan, som han afgaf vid förra Biksdagen, och hvilken hade till syfte ett totalt omstöpande af vår kyrkas författning.
Man tvekar verkligen om man får kalla den nu framställda motionen oskyldig eller djerf; den synes nemi. oskyldig i ans:de till sin enfald och fromhet, men äfven djerf, för sitt anfall emot vår kyrka och presterskap.
Hr Frih:n säger att den stora prestbrist, som nu råder, är ett Herrans straff öfver vår kyrka.
Denna söker han afhjelpa genom detta sitt förslag.
Hr Frihm har nyss sagt att en annan talare fästat sig för mycket vid sjelfva förslagets formulerande, och förbigått dess syfte.
Jag vill då öppet framlägga att detta syfte synes mig vara att bredvid det nuv;de presterskapet skapa ett annat, som skall gå en annan eller bättre väg.
Då vår Herre, säger han, tydligen visar att en person är af den Heliga Anda ifigifven, kan man ej betvifla dess verkeliga presterliga kallelse.
Men om dock tvifvel upstår, hvem skall då häri fälla dom.
Hr Frihm säger, att oaktadt Herrans straff emot vår kyrka, har Han dock utvalt vissa, hvilkas pligt det är att vårda vår kyrkas bestånd.
Det torde då kanske, efter hans mening, vara just dessa, i hvilkas hand kontrollen bör läggas.
Mången annan och samhället sjelft torde dock ej vara sinnade att till dem öfverlåta denna makt.
På dessa skäl motsätter jag mig motionen, och anhåller att mitt yttrande måtte få åtfölja remissen till Utsk:t.
Då jag förnummit, att Frih.
Alströmer med en lyckligtvis sällspord och å hans sida, som jag eljest i så många afs:den värderar, oväntad ihärdighet underlåtit att åhöra och upfatta hvad hans motståndare i ämnet redan sagt, nödgas jag ånyo upträda mot de misstag, han till följd deraf begått.
Frihm har yttrat, att författnme ställa kunskaperna i första rummet, och att detta äfven är den åsigt, hvilken jag försvarat.
Likväl har jag för Frihm och inför Ståndet upläst ur författnme just den punkt, som ålägger Konsistorierna, att »först och främst» hafva afs:de på den sökandes »gudsfruktan, samt dygdiga och stadiga lefverne, hvarförutan andra goda egenskaper föga äro att anse».
Jag förstår icke huru det är möjligt, sedan man hört citeras författnme alldeles ordagrannt, det sedermera -kan upgifvas, att dessa författmr sätta i första rummet kunskapen och i det andra gudsfruktan, fastän verkliga förhållandet är alldeles motsatt.
Slutligen förvånar det mig, att Frih.
Alströmer upmanat mig att icke motsätta mig och söka förhindra hans motions remitterande I>en 19 November f. m. till Utsk.
Sådant har dock så mycket mindre varit min afsigt, som jag anhållit, att mina annur måtte få åtfölja remissen till Utsk:t, hvilken jag alltså förutsatt lagligen böra ega rum.
Jag hade icke ämnat längre fortsätta denna diskussion, men ber likväl att blott få nämna, att på samma sätt, som jag förra Riksdagen besvarade Hr Tersmedens yttrande öfver mitt då framställda förslag, på samma sätt tänker jag förbigå hans anförande i dag.
Cederströms yttrande, så har jag icke motsagt de ställen ur kyrkolagen, som han citerat; men om vi skulle taga reda på hvad som i öfrigt stadgas i dessa gg och jemföra dem med dertill hörande författmr, så skulle vi finna, att, då jag i min motion vill sätta det andliga lifvet hos en prest framför den vetenskapliga bildningen, så göra författmne alldeles tvertom; men skulle man upläsa alla dessa gg och författmr och diskutera dero, finge vi icke slut i dag, hvarföre jag också nu lemnar denna diskussion.
Ofverläggningen förklarades fulländad och motionen jemte yttranderue remitterades till LagUtsk:t.
Besv. o. Ekon.Utsk:!
Alströmers, Jonas, d. 16 dennes å bordet lagde motion ang:de vidtagande af åtgärder till förekommande af irrlärors spridande vid Läroverken m. m.
Hr Ehrenhoffs, Gustaf Herman, d. 16 dennes bordlagde motion om åtskilliga förändringar i BankoReghtet föredrogs och remitterades till BankoUtsk:t.
Föredrogos och bordlädes samtlige de under dagens plenum till B,, o.
Ad. öfverlemnade K. M:s Nåd.
Propos:r och Skrifvelser, nemi.:
Propositioner: l:o, ang:de Statens jernvägsbygguader; 2:0, om anskaffande af medel för fortsättning af Statens jernvägsbyggnader, jemte andra dermed sammanhang egande ämnen; 3:o, angide ändringar i gällande förordning om vilkoren för bran vinstill verkning; 4:o, i fråga om öfverlåtelse till innehafvarne under full eganderätt, mot erbjuden lösen, af det s. k.
Odelska appreteringsverket i Stockholm med hvad dertill hörer; 5:o, om anvisande af ett lån af 230,000 rdr rmt till förbättring och utvidgning af Helsingborgs hamn; 6:o, ang:de afsöndring af jord från Regements-pastors-bostället Westerhus till_utvidgande af Jemtlands Hästjägare- och FältjägareKorpsers mötesplats ä Frösön; Den 1!) November f. m 233 7:o. ang:de utbyte af f. d. Förarebostället vid Södermanlands Regemente, i/i mantal Wreta, emot Kronoskattehemmanen Kroberga Westergården */j och Östergården */4 mantal i Nyköpings Län; 8:0, ang:de grunderne för en förändring i sättet för utgörande af presterskapets aflöning; 9:o, ang:de anslag af vin- och byggnadssäd för Qvarsebo församling; 10:o, ang:de ytterligare anslag för reparationsarbeten å Westerås Domkyrka; ll:o, ang:de ytterligare anslag till iståndsättande af Linköpings Domkyrka; Skrifvelse r : 12:o, ang:de ifrågasatt uphörande af de s. k. frisocknarnes tjenst barheter till
Dylta svafvelbruk och socknarnes rotering; 13:o, ang:de väckt fråga om lindring i Båtsmanshållet med afs:de på derifrån utgående beklädnadsbidrag; 14:o, ang:de förnyad indelning af nyroterade jorden i Blekinge Län; 15:o, i fråga om den tillämnade fyrinrättningens å Hernöklubb förläggande till Lungön utanföre Hernösand; 16:o, ang:de hegardt ytterligare statsbidrag till fullbordande af hamn- och kanal-byggnaden vid staden Carlstad; 17:o, ang:de gjord underd. framställning om ytterligare låneunderstöd för kyrkobyggnaden i Christinehamn; 18:o, med öfverlemnande af förslag till ordnande af den civila helsovården i Riket; 19:o, med öfverlemnande af förslag till redaktionsförändringar och tillägg i nu gällande tulltaxa.
Frih, Sprengtporten, Jakob Wilhelm, upläste en så lydande motion:
Olika meningar kunna göra sig gällande i afs:de å sättet, att inom Sverige grundlägga ett inhemskt fondsystem; men ingen skiljaktighet borde finnas, i fråga om nyttan och nödvändigheten afen sådan åtgärd.
Jag förbigår derföre ali bevisning i en fråga, som bör synas för livar och en klar och tydlig, och hvilken redan, inom det offentliga, blifvit grundligt behandlad och utredd; mentrormig deremot böra uptaga ett par inkast, som mot uplåningar inom landet blifvit gjorda, och hvilka, ehuruväl de, efter mitt begrepp, grunda sig på oriktiga föreställningar, det oaktadt torde motverka saken.
Sålunda fruktar man: att fondpapper kunna komma att uttränga det cirkulerande myntet.
Härtill svaras: att statspapper sakna just den egenskap, som myntet måste ega, för att kunna vara en värdemätare, nemi.: ett oföränderligt värde, ty statspapper falla och stiga med dagens kurs.
De må visserligen i den stora rörelsen kunna, efter öfverenskommelse, liksom hvarje annan redbarhet, ingå i liqvider; men de kunna icke, i det dagliga utbytet, ersätta myntet.
Intet land, utom England, eger en större statsskuld än Frankrike, och intet land eger en så stor cirkulerande penningestock, som det 234 Den 19 November f. m. sistnämnda.
Må det, för att göra min mening ännu tydligare, tillåtas mig göra den frågan till de många ledamöter af detta hus, som besökt fremmande länder: om det handt någon enda af dem, att man på utrikes ort, der, som vi veta, en massa af statspapper är i omlopp, bjudit dem statspapper i vexling?
Dernäst fruktar man, att en uplåning inom landet skulle draga kapitalerna från näringarne.
Härtill svaras: att inhemska fonder är ett medel att samla förlagskapitaler åt näringarne; att befordra sparsamhet och förvärf; att göra ett land sjelfberoende i sina företag; men att deremot näringarne icke behöfva frukta, att genom Statens uplåniugar finna penn ingemarknaden tryckt, så snart uplåningarne ske successivt, på en mängd händer, och icke i allt för stora summor på en gång.
Den tryckning på penningemarknaden, som genom uplåningen kan upstå, är ögonblickets; ty i det nästa gå penningarne åter ut i rörelsen och bilda, i sin ordning, nya kapital.
Jag antager,' att de lån, som behöfva uptagas för Statens räkning intill nästa Riksdag, hufvudsakligen komma att afse jernvägsbyggnadernas fortsättning, och ämnar derför nu endast taga dessa lån i betraktande.
Härvid förekommer: att det tvifvelsutan icke vore val betänkt, att söka uptaga hela eller ens större delen af det erforderliga beloppet inom landet; ty dels skulle derigenom — det medgifves — en nog hastig omflyttning af kapitalerna kunna upkomma, dels måste en del af lånet användas för inköp utom landet af skenor och rörlig materiel; och på vexlar är brist.
Jemväl *vore det icke rätt försigtigt, att uteslutande grunda ett vigtigt företag på utvägar, som ännu äro oförsökta; men om jag sålunda antager, att större delen af lånet måste kontraheras utom landet, måste jag deremot anse det som en sak, som är för Rikets framtid af högsta vigt, att en betydlig del, jag antager minst y3:del af detta lån, uptages inom landet, på det, någon gång, en grund måtte vara lagd till införande hos oss af ett ratiouelt fondsystem.
Hvad åter angår sättet för detta inhemska låneuptagande, vore det tvifvelsutan rättast, att man genast gjorde början, uteslutande, med införande af det system, som i England och Frankrike visat sig verksammast och nyttigast, genom antagandet för obligationerna, i likhet med Englands Consols och de Franska Inscriptions sur le grand livré, af låg räntefot och kapitalrabatt.
Då emellerrid begreppen i dessa frågor ännu icke torde vara nog utvecklade hos vår allmänhet, har jag ansett mig böra föreslå alternativ i två olika former, så att det må bero af långifvaren att bestämma hvilket slag af obligationer han önskar.