Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Och när en sanning skall framställas bör icke en lögn stå som skylt derför.
En" titel, eller öfverskrift är icke något likgiltigt, den bör naturligtvis stå i öfverensstämmelse med det, hvaröfver den sättes.
Detta är likväl ingalunda förhållandet med ordet religions-frihet och den Kongl. Proposrn.
Att ett annat ord, eller uttryck måtte blifva begagnadt, som titel för densamma, är således åtminstone önskvärd t.
Den andra stötestenen var, som sagt är, stadgandet om höler och fängelse.
Äfven härom har jag redan visat hvad Guds
Ord gifver vid handen.
Och jag vågar upmana hvem som helst att försöka visa ett enda ställe i Detta Heliga Ord, som kan läggas till grund för ett sådant förfarande: att tvinga menniskor att, antingen absolut tiga; eller om de tala och skrifva i andliga ämnen, enl. sin öfvertygelse, att de då skola vara förfallna till egendoms, eller kroppsligt straff.
Ett tredje finnes icke, ty det är och kan icke vara meningen, att med böter och fängelse förmå menniskor att tala emot sin öfvertygelse, hvilket vålagligen stod i strid med Guds Ord, som ovillkorligen måste vara normen för all lagstiftning.
Att smädelsen icke härmed kan undgå näpst är klart, ville denna gifva sig namn af öfvertygelse, så förblifver den dock ett brott, äfven inför mensklig lag.
Ehuru böter och fängelse äro olämpliga korrektiver emot de i den 2 § af den Kongl.
Proposrn framställda förhållanden, enär dessa äro af rent andlig natur, såsom framträdande, utan biomständigheter, i den enkla form, hvilken är det enda medlet, hvarigenom andarne i den synliga Skapelsen kunna göra sig af hvarandra förstådda; så äro deremot dessa straffbestämmelser berättigade, emot de företeelspr som omnämnas i den 3 g, ty huru mycken andlighet dessa vilja åberopa sig på, så äro de likväl framkallade i den förm lie framstått, utaf ett mer eller mindre köttsligt nit och hemfalla I)»ti 1 November f. a. *71 således, både med afsule på dess inre halt och dess yttre karakter inom den borgerliga lagens område.
Det kunde visserligen finnas ännu åtskilligt att observera vid den Kongl. Proposm.
Många anmärkmr hafva blifvit gjorda, dels med, dels utan fog.
Men, utom de af mig här förut framställda, såsom ingripande i sjelfva saken, anser jag de öfriga, dels så un derordnade den vigtiga frågan, att de -nu dermed ieke böra vålla ett upskof, utan framdeles kunna blifva iakttagna; dels äro de af den beskaffenhet, att de hade gjort bäst att hafva stadnat, der de utgingo.
Kunde man hysa någon förhoppning, att någonting skulle framstå genom en återremiss, som kunde tillfredsställa allas fordringar, oell det vid denna Riksdag, så skulle jag visserligen förena mig med dem, som yrka derpå.
Men jag fruktar mycket ett begrafningsförslag bakom detta yrkande.
Jag förkastar det derföre utan tvekan.
Och huru vigtigt jag anser det vara, både för saken sjelf och för dess framgång, att den frambäres under en sann titel; huru oundgängligen nödvändigt det är, att raenskliga lagar icke med sina straffbestämmelser verka hämmande på det andliga lifvets utveckling; så måste jag dock, då jag väger emot hvartannat.hvad som bjudes i den Kongl. Proposm och hvad som förloras med dess förkastande, med min röst biträda det vittnesbörd, sorn vår dyrt älskade och vördade Konung, i den föreslagna lagen gifvit åt Rätt och Sanning.
Här har mycket blifvit taladt, om vår religion och lära.
Man har sagt: må Svenska Folket ej förgäta Gustaf Wasas vishet och bans mödor, huru han för denna lära kämpat; och, att den tro vi ärft. från våra fäder har kostat Gustaf Adolfs lif och blod.
Annorlunda talar Konung David, han säger: kan dock en broder ingen förlösa, eller Gudi någon försona: ty det kostar för mycket att förlösa deras själ; så att man måste låta det bestå evinnerligen».
— Herren Christus säger sjelf: »hvad lian menniskan gifva, der hon kan igenlösa sin själ med?» — Och Apostelen Petrus: »efter J åkallen Honom för en Fader sorn dömer efter hvars och ens gerning, och hofver intet anseende lill personen, så sen till, att J, uti detta edert elände, vandren i räddhåga: och veter, att J icke, med lörgingligt silfver eller guld, igenlöste åren ifrån edert tålånga lefverne, efter fädernas sätt; utan med Christi dyra Blod, såsom med ett menlöst och obesmittadt lamms:
Hvilken väl föresedd var föro verldens begynnelse; men uppenbarad i de yttersta tiderna, för eder skull, nsom genom lion o m tron på Gudö. — Gud säger, genom Propheten Esaias: »Jag vill icke gifva min ära enom androm». — låtom oss betänka att Han hörer hvad som talas.
— I fråga om vår religion och vår troslära gälla inga andra mödor, än dem, som Jesus Christus utstått; intet annat blod, än det, sorn Jesus Christus utgjutit för våra synder; och blott Jesus Christus har dött för oss och upstått, på det att hvar och en, sorn tror på Honom, icke skall förgås, utan få evinnerligt lif.
Dröm Svea om dina fordna bragder och hvad du fordom var, res dina ärestoder, skrif Carlars och Gustafvers namn, som vittnesbörd uppå din ära och din Orfda tro, — Men Sveas Folk, som 372 Den i November f. m. öfver detta yfs, du skrifver här med blygd din egen dom.
Hade fadren tro, har häfden deras minnen lagerkrönt; — går derför deras tro, går devas ära uti arf, med anors toma namn, om än seklergamla?
— Guds Ord svarar här ett obetingadt — nej! — Du folk, i dubbelt mått, du höljer dig med vanära, när du försjunken uti otro vittnar, att du vet om dina fäders tro och hvad de vörö; men hvad din tro och hvad du är, det vet du ej.
Ty — att tro med och på sina fäders tro, det är — att icke tro.
På fastare grund måste tron ovilkorligen hvila.
Yar Guds Ord af våra fäder älskadt, vördadt; lefde de deri med sina hjerténs tro; skrefs lagar då med detta Ord till stöd; hvad hjelper detta dig — o folk!
Sorn later Ordets
Bok få ligga sluten, glömd, blott ex officio öppnar den om söndagen och hånar dem, som sjelfva vilja bruka den.
Hvad hjelper dig en hädangången läders tro, när sofvande du tröstar dig med yttre kyrkobruk, som likväl till och med af mången föga brukas; men, hvar helst lifvet börjar röra sig, der vill du sätta dammar, lås och bommar; på det din sömn, din dröm ej måtte störas.
Yak upp, o Svea! vet att så skall snart, men kanske för sent, du få begråta elina bästa barn; och, söndersliten i det inre, skall du blottad inför Europas ögon stå, med din falska tro, med dina fäders ära fläckad, med din toma Kyrka — der döden bor, med lagar utan helgd, med ett demoraliseradt folk; —- och — o fasa; allt detta är från Herren Gud, en rättvis straffdom, som, med din otro och dess gerningar, du sjelf har dragit öfver dig. »Laud, Land, Land! hör Herrans Ord».
— »Om du oek visste, hvad din frid tillhörer, så vorde du det visserligen i denna din lag betänkande.»
Slutligen anhåller jag att få tillägga några ord i afsigt att instämma i det förslag, Herr von Koch afgifvit; utbedjande mig att behörigt afs:de måtte fästas vid hvad jag ang:de grunderna för den ifrågav:de lagstiftningen anfört.
Jag vill endast med anledn. af de anföranden, som efter mig blifvit afgifna uptaga ett yttrande af Hr Hjerta.
Han har nemi. fattat mina ord så som om jag yttrat, att man i England ansett den religiösa friheten hafva utvecklat sig derstädes för hastigt.
England har behöft mer än 160 år från »Tolerance-cdiklets» utfärdande, för att komma så långt, att den författning, som der motsvarat vårt konventikel-plakat blifvit uphäfd.
Detta lärer icke någon anse vara att gå hastigt fram.
Hvad jag anfört, var endast, att man i England bland uplysta kristne ansåge rättast att Sverige vid införandet af en utvidgad religions-frihet ginge »steg för steg», d. ä. småningom och icke alltför hastigt.
Min enskiita tro är, att, om man i England kunnat gå så till viiga; så hade mycket ädelt blod besparats och många utmärkta, genom religions-förföljelserna landsflyktige, Englands söner blifvit åt deras fosterland bevarade.
Hvad England i sjelfva ver - Den < November f- a - 3<3 ket förlorat genom att i början gä temligen raskt, ofta brådstörtad t till väga, det har visat sig blist i de ouphörliga kastningarne mellan motsatta, ömsom rådande kyrkopnrtier, katholiker och protestanter, conformister, puritaner o. s v. Sådant önskar, och hoppas jag. att Sverige, skall undvika genom att varsamt framgå på förändringarnes bana i alside å i eligions-mål.
Hertigens af Wellington förhållande till emancipations-billen, så lärer det vara ovedersägligt, att den store mannens stora förtjenst härvid bestod deri, att han genom sitt motstånd uppehöll billens antagande, till dess sinnena voro derpå tillräckligt förberedda och mera eniga, hvarföre förändringen hittills åtminstone, icke medfört några synnerliga olägenheter.
Elter denna anmiirkn. vill jag blott yttra några ord om Hr von Köchs förslag.
Sparre har fästat upmärksainhetcn på svårigheten för LngUtsk. att förlika så många olika meningar; men har dock lofvat göra allt hvad på honom ankommer.
Jag förmodar, att Grins löfte äfven af Utskis öfriga ledamöter skall honoreras.
Om så sker, kan det visserligen vara en möjlighet, att ett förslag inom Utsk. upgöres, som vinner It.
Slirs bifall, I sådan händelse, anser jag
Hr von Köchs förslag vara bättre, än något annat, som hiir blifvit frnnistäldt, och önskar för min del att LagUtsk. måtte, om det anser rättast att framkomma med något nytt förslag, till grund derför antaga, och i det hufvudsakjiga följa Hr von Koehs, hvilket, så vidt jag vid upliisningen kunnat fatta, jag i det väsendtlig.! torde kunna biträda.
Det är dock en förändring, sora jag anser alldeles nödvändig, nemi. att orden oeller inom lyckta dörrar», i förslagets 0 g, hvilka ord Ilr von Koch icke af egen drift tillagt, utan på upmaning af andra, måtte ur förslaget utgå.
Ty luis- och hemfriden anser jag lagen framför allt böra skydda, oell tror det icke vara t [enligt att tillåta hvem som helst inträda i hvarje bostad, der husfadren med några själsfränder förrättar sin andakt.
Förslagets uttryck äro derjemte sådana, att det synes, som om »särskildt tillstånd» af någon, ovisst af hvem, kunde erhållas till andaktsöfning inom lyckta dörrar.
Sådan måtte likväl meningen ej vara?
En annan omständighet, som jag tror icke sakna vigt, är att för dem, som vilja affalla från den rena Evangeliska läran, föreskrifves en viss betänlteliil.
Både den Norrska och den Wiirtembergska lagstiftningen stadgar en sådan tid, och det har icke förvunnits, att någon klagan deröfver försports.
Äfvenledes anser jag myndighets- åldern böra utsättas såsom den, före hvilken affall icke får ske, så framt icke med K.
M:s i särskilda fall gifna tillåtelse.
Sprengtporten instämmer jag helt och hållet uti yrkandet på sådan varsamhet vid redaktionen, att icke lagstiftaren må anses med likgiltighet betrakta skeende affall från vår lära.
Då den ene efter den andre af de Hrr, hvilka i likhet med Hr von Koch, under de föregide sammanträdena, upstodo för att tala för K.
M:s Propos. , r.u förenat sig med honom i det förslag han i dag afgifvit, 374 !)•» 4 Naremberf. m. och du det skulle kunna se ut sorn om hvar och en af de öfrigS, som icke gjort detta, vilja biträda närande förslag, nödgas jagsäga att jag för min del icke kan gilla detsamma.
Jag kan för det närvrde icke uttala mig öfver alla dess delar; men det finnes ett stadgande deruti hvilket jag helt oell hållet måste ogilla.
Hr von Koch har nemi. såsom en koncession föreslagit förlust af medborgerliga rättigheter under ett år.
Jag anser detta olämpligt. l)u sjelfva den brottsliga handlingen, hvilken man vill bestraffa, innebär en kontinuitet, måste väl också logiken fordra att samma förhållande eger rum med straffet.
Jag anser således fängelse-straff vara lika litet lämpligt som förlust af medborgerligt förtroende på viss tid.
Ett af två: antingen bör icke något straff följa på affall, eller också skall straffet i kontinuitet öfverensstämma med brottet.
Jag vill icke här ingå i någon undersökning om, huruvida förlust af medborgerligt förtroende är tiliana pligt för affall; men skall detta straff finnas för en dylik handling, så bör det också vara kontinuerande eller fortfarande, samt äfven gälla för alla dera, som icke till något bestämdt religions-samfund affalla utan endast skilja sig från Statskyrkan, utan att sluta sig till någon annan religion.
Hessa äro de farligaste af alla, och om de blifva fortfarande uteslutne från medborgerligt förtroende, så skall jag gå in på förslaget, eljest anser jag det olämpligt.
Sedan öfverläggningen härmed ansetts fulländad samt Hr Frih. o. Ordfiden framställt att samtlige talare yrkat återremiss, blef propos. till bifall å förevrde mom. först framställd och besvarad med Nej, och då sedermera Hr Frih. o.
Ordfiden hemställde om lt. o. Ad. ansåge de emot detta mora. framställde anmärka.-!- föranleda till återremiss blef denna propos. besvarad med Ja.
Betänka pröfning upskjöts till eftermiddagens plenum.
In fidem protocolli, Alberl Slunck.
I»»n 4 Nov»mb«r «. m.
Plenum kl. C e. m.
Aker b j el m, J oh.
Car 1, fortfor att i Hr Gr. o. Landtm:» ställe föra ordet.
Justerades pleni-prot. för d. 5 sisth Sept.
Fortsattes pröfningen af LngUtsk:s Betänk.
Propos. ang:de utvidgad religions-frihtt och vissa dermed gemenskap egande ämnen, fin äfven särskilda dermed sammanhängande inom ItiksStåuden väckta motioner.
Då nu förekom moni. litt.
B af Utsk:s Förslag till beslut, yttrade:
Koch, Nils Samuel:
Hedan under discussionen på f. m. blef litt.
B så fullständigt afhandlad, att någon vidare discussion icke torde vara af nöden, hvarföre jag inskränker mig till att helt enkelt yrka på återremiss.
Äfven jag skulle önska att ingen discussion behöfdes öfver denna punkt; men vid upläsuingen af Hr v. Köchs förslag kunde jag icke riktigt bedöma, huruvida det utan redaktions-förändring kan passa till en särskild författning.
Jag anhåller derföre, att få upläsa ett förslag till författning, i st. t’.
Utsk:s förslag i litt. B. Förslaget lyder som följer: det R.
St:r för sin del besluta en författning, hvarigenom 1:0 Kongl. Plakatet d. 12 Jan. 1726, emot särskilda religions-sammankomster, jemte öfriga i samma ämne meddelade föreskrifter varda till all kraft och verkan uphäfna; och 2:o stadgas, att den sammankomst för religions öfning, som, utan särskildt tillstånd, hålles å tid, då allmän gudstjenst i församlingen förrättas, eller vid hvilken tillträde vägras presterskapet i församlingen, eller annan olaglighet eller oordning inträffar, må af den offentliga myndigheten i orten, der så nödigt anses, kunna uplösas; skolande den eller de, som föranstaltat sådan sammankomst eller dertill uplåtit hus, hvardera vara förfallna till böter, fr. o. m. 50 t. o. m. 100 Rdr ltmt, 3Te Den 4 November e. m. hvilka fördelas till hälften emellan åklagaren och församlingens fattige, men i fall den bötfällde saknar tillgång, förvandlas till fängelse efter samma grunder, som gälla för förvandling af böter enl.
För min del får jag till styrka bifall till LagUtsk:s förslag i denna punkt, och anhåller att få fästa Ståndets upmärksamhet på riktigheten af Utsk:s åsigt.
Vid de gemensamma öfverläggningarna hafva vi varit i tillfälle att höra Gr.
Sparre yttra sig öfver denna punkt, och Betiink:t innehåller den aldra bestämdaste motivering af Utsk:s förslag så att jag behöfver ingalunda blifva vidlyftig.
Till följd af den personliga erfarenhet jag förvärfvat om konventikel-väsendet, är jag fullt öfvertvgad, att om denna lag aldrig funnits, så hade en stor mängd af de förskräckliga, uprörande händelser man hört omtalas uteblifvit, ty största delen af de oordningar, som visat sig, hafva förorsakats af denna lag.
Jag uttalar dessa ord med djup erfarenhet i saken.
Jag vet särskildt, huru personer, som samlat sig endast och allenast i afsigt att läsa Guds
Ord, blifvit förföljda både af auktoriteterna oell af enskilda personer, som varit fiendtligt stämda mot Guds Ord, och en sådan förföljelse hade aldrig kunnat ega rum om icke konventikel-plakatet gifvit förföljarne vapen i händerna.
Här har, så val i dag på f. m. som under de gemensamma öfverläggningarna, yttrats, att Norrska dissenter-lagen stadgat, att alla konventiklar skulle hållas för öpna dörrar.
Vi skola litet närmare betrakta den saken.
Då menniskor, som älska Guds Ord, komma tillsammans för att betrakta Ordet, så vet hvar och en, som har den minsta erfarenhet, hvilken vrede, som derigenom upväckes hos dem, som hata Guds Ord.
Deras hop må vara liten eller stor, det fins alltid ondskefulla och illasinnade menniskor, som skola söka att hindra deras andakt, oell om det nu stadgas, att denna andakt alltid skall hållas för öpna dörrar, så ingår lagstiftaren förbund med dessa illasinnade menniskor, och hjelper dem att förhindra en andakt, som verkligen kan vara ganska from.
Man begår en himmelsskriande orättvisa mot all hemfrid, om man yrkar, att tillträde skall vara öppet för alla, när några personer vilja betrakta Guds Ord.
Behöfver man någonsin stillhet, så är det visserligen när man vill samla sina tankar för att betrakta Guds Ord.
Hvarföre vill man just stifta en sådan okristlig lag för dem, som komma tillsammans för att bedja ?
Evangelium bjuder: »när du vill bedja, gack in i din kammare och stäng dörren till»; skola vi då stifta en lag, sora säger, att dörrarne skola hållas på vid gafvel i hus, der andakts-öfuing hålles.
Jag, för min del, hyser för djup aktning för hemfriden, för att vilja stifta en lag, hvarigenom den i så hög grad skulle komma att rubbas.
Hvad sjelfva konventikel-plakatet angår, så vet hvar och en, som har någon kännedom om förhållandet i landet, att detta just är den klippa, hvarpå man ständigt stött sig, och det enda man har att göra, är att, såsom Utsk. föreslagit, helt enkelt borttaga denna stötesten.
Att reglementera och i bokstafs-lagar föreskrifva, huru det bör tillgå när man vill sätta sig ned och betrakta Guds Ord, det anser jag
Den i November e. ra. s;t icke vara tillständigt.
Hvad angår den frågan, att auktoriteter, prester och andra, som kunna anses hafva med saken att göra, skulle hafva fritt tillträde till dessa andakts öfningar, så har Gr.
Sparre mycket riktigt svarat, att presten visserligen borde hafva tillträde till alla sådana sammankomster inom sin församling; men om presten hade ställt sig med sin församling så, att han icke erhöll detta tillträde frivilligt, så gjorde lian häst i att hålla sig derifrån.
Jag tror således, att allt reglementerande i denna fråga endast tjenar till att föröka den förbittring, som olyckligtvis i nog hög grad kan upstå ändå, och tillstyrker derföre bifall till Utsk:s förslag i denna punkt.
Jag vidhåller fortfarande den åsigt jag yttrade vid de allmänna öfverläggningarna, nemi. att allt reglementerande i denna punkt är olämpligt, och till stöd för denna åsigt behöfver jag endast nämna, att man i Norrige, efter flere fåfänga försök att sätta en förordning i st. f. det derstädes, samtidigt med det Svenska, utfärdade konventikel-plakatet, inskränkt sig till att helt enkelt uphäfva detta plakat.
Då likväl, efter hvad jag erfarit, tvenne
Stånd återremitterat denna punkt, ett Stånd åter bifallit densamma, vill jag, för min del, icke motsätta mig återremiss äfven härstädes, på det ItiksStånden icke må stanna i allt för olika beslut ang:de denna punkt, hvilket skulle försvåra ett resultat.
Jag har redan un der en föreg:de discussion uttalat min åsigt, att konventikel-plakatet borde ändras i enlighet med K. M:s Nåd.
Förslag, med den inskränkning likviil, att ingen skulle få hålla religions-sammankpmster, eller vid dem upträda som talare, utom den församling han tillhör.
Jag anser, i likhet med en föreg:de talare, att orsaken till den jäsning i sinnena, som visat sig i religiösa ämnen, till en stor del är att härleda från den författning, som förbjuder sammankomster i religiösa ändamål.
Men jag tror, att om också denna olägenhet skulle undvikas genom att, på sätt LagUtsk. föreslagit, uphäfva denna författning, så skulle deremot en mängd oordningar kunna upstå, om det tillätes personer att i främmande församlingar upträda som predikanter.
Jag anser det således vara af stor vigt, att ett förbud häremot intages i den nya författningen, och tillstyrker derföre en återremiss af denna punkt.
Jag har förut alltid hört Hr Ce derschiöld yrka, att man vid stadgandet af ett förbud äfven borde fastställa en straffbestämmelse, för den händelse att förbudet öfverträddes; men denna åsigt synes Hr Cederschiöld hafva frångått vid detta tillfälle.
Om man nu stadgar, att ingen får upträda som predikant utom den församling han tillhör, så hemställer jag, hvad man väl vill göra om detta förbud ej efterlefves.
Fl vad angår frågan om förbudet att hålla konventiklar vid lyckta dörrar, så vore det visserligen önskvärdt om man kunde stadga, att de alltid skulle hållas för öpna dörrar; ty det är i sanning ingenting, som man bör 378 Den i November t. m. smyga med, utan man bör inbjuda så många som helst att deri deltaga; men erfarenheten har visat, att ofta nar sådan andakts öfning hållits, kanske af de frommaste män i vårt land, då man sammankommit endast för att sjunga psalmer och läsa Guds Ord, så ha okynniga personer slagit dörrarna med påkar, och inträngt i rummet under buller, blott i afsigt att afbryta den gudstjenst som hållits.
Med hvilken fiendskap man betraktar hela saken, visas bäst af de många domar, som blifvit fällda, utan att man gjort sig fullt reda för, huruvida ett brott mot konventikel-plakatet verkligen egt rum.
Sisth år blefvo några personer dömda af en underrätt, för brott emot konventikel-plakatet, och domen blef i Svea HofRätt fastställd, ehuru deras enda brott var, att hafva på en Söndag församlat sig kring Bibeln och Buthers Postilla och afsjungit en psalm.
De blefvo, sorn jag niimnt, dömda för brott mot konventikel plakatet, och dessutom blefvo de, efter det var en Söndag, dömda för sabbatsbrott.
När man besinnar detta, att de blefvo dömda för sabbatsbrott, derföre att de läst Guds Ord på en Söndag, så finner man till hvilka orimligheter en sådan lag som denna kan leda.
Jag tillstyrker derföre Utsk:s förslag, att helt och hållet uphäfva denna lag; och af hvad jag anfört torde äfven visa sig olämpligheten af att förbjuda hållandet af sådana sammankomster inom lyckta dörrar.
Jag har alldeles icke, på sätt Frih.
Alströmer förmodade, frångått min åsigt, att man vid stadgandet af ett förbud äfven bör vara betänkt på ett straff för förbudets öfverträdande.
Då jag föreslog, att författningen skulle ändras så, att hvar och en fick lof att hålla sammankomster och upträda som andlig talare inom den församling lian tillhörde, så var det naturligtvis min mening, att nu gällande straffbestämmelser skulle qvarstå för dem, som höllö sammankomster eller upträdde som predikanter utom egen församling, såvida icke Laglltsk. kunde i afside derå föreslå någon lämpligare ansvarspåföljd i stället.
Utan att på något sätt vilja försvara konven tikel-plakatet, hvars uphäfvande jag, så val vid denna som föreg:de Riksdag, förordat, kan jag likväl icke låta oanmärkt passera Frih.
Alströmers yttrande, att så väl vid UnderRätt som vid Svea HofRätt åtskilliga personer blifvit dömda, derföre att de läst Bibeln och Luthers Postilla.
Hvad UnderRätterna angå, så vill jag icke derom yttra mig, men att ingen sådan dom blifvit fälld vid Svea HofRätt, det vågar jag försäkra.
Efter först till bifall å förev-.de mom. framställd propos., som besvarades med starka Nej, jemte några Ja, hemställde Pir Frih. o. Ordbden, om R. o.
Ad. ausåge de emot detia mom. gjorda anmärkn:r föranleda till återremiss, och ropades härvid starka
Ja, jemte ett eller annat Nej, hvarpå Hr Frih. o. Ordhden förklarade, att han funnit
Ja nu hafva varit öfvervägande, Den i November e. m. 37» Vidare förekom mom. litt.
C af Utsk:s förslag till beslut, och yttrade sig derom:
Man bar yttrat, att en reformation i Kyr kan borde föregå innan man företoge till afgörande de detalj-frågor, som här blifvit framställda med afsrde på religions-friheten.
Litet hvar måste vi erkänna, att alla religiösa sinnen påyrka en reformation inom Kyrkan, och det lär viii ieke längre gå an att förneka nödvändigheten af en sådan, synnerligen med afs:de på Sakramenternas bruk.
Hvar och en, som tänkt närmare på saken, och som har litet kunskap om religion och kristendom, måste inse att det icke står rätt till.
Under de gemensamma öfverläggningarna ordades så mycket, att några vidare motiver icke torde behöfvas, hvarföre jag helt enkelt vill framställa det rätla.