Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Min kära lilla miss Agnes, — började miss Spencer vänligt, — ursäkta, att jag kallar er så, men mylady har befalt, att ingen inom huset får nämna er vid ert familjenamn.
Ni vet eller har väl åtminstone en aning om, att er mor genom sitt giftermål grymt sårade er mormor.
Nå nå, den saken är nu längesedan passerad, den borde visst vara glömd och förlåten, men imellertid ...
Miss Spencer tystnade en minut, afbruten genom den min af obehag hon troligen upptäckte på mitt ansigte, och fortfor sedan, med ens lemnande det ämne hon vidrört:
— Ni kommer visst att finna det mycket ensligt här.
Imellertid har jag mitt rum strax bredvid ert, så att ni är icke alldeles ensam i denna våning, och Pally, kammarpigan, bor på andra sidan.
Men hvar har ni edra saker?
Ah, jaså, hos David, nå då skall jag skicka
Tom efter dem och imellertid skaffa er en bit fågel och ett glas vin, medan vi vänta på théet, som sällan drickes före klockan tio.
Jag tackade henne, men försäkrade, att jag icke var hungrig, och satte mig ned, helt förbryllad öfver alla de olika känslor, som vexlat inom mig, sedan jag lemnat mitt fordna hem, der jag lefvat i ett lugn och en enformighet, som icke medgåfvo någon sinnesrörelse eller frestelse af hvad slag som helst.
Miss Spencer gick, förmodligen finnande mig särdeles tafatt och otillgänglig; men den instinktlika visshet, som genast vid min mormors åsyn intog mig, att jag, så att säga, kommit i ett fiendtligt läger, gjorde mig misstänksam och orättvis emot den stackars sällskapsdamen, som i mig såg en medfånge inom de murar, hvarinom hon så länge dvalts i tryckande ensamhet, och derför var beredd att genast skänka mig sin passiva välvilja.
Ack, om denna stund i mitt lif varit den sista, om jag kunde utplåna hvarje skugga af de händelser, som ifrån detta ögonblick väckte alla de böjelser i min själ, hvarom jag hittills varit okunnig!
Jag trodde mig vara god och oskyldig, renhjertad och uppfostrad efter ädla grundsatser.
Ack, jag var helt enkelt en ännu sofvande varelse, min själ var en källa, hvars yta ännu aldrig krusats af någon vind, och om allt det grummel, som fanns på dess botten, hade jag sjelf ingen aning.
En timme derefter kom den artiga miss Spencer att hemta mig till théet.
Denna qvinna, hvars ljumma vänskap jag snart lärde mig att värdera, så ung och ensam som jag var, har jag aldrig lyckats att fullkomligt få begrepp om.
I häftigheten af mina egna känslor föreföll det mig omöjligt, att hon kunde vara sådan, som hon syntes, ständigt lugn, viljelös och passionsfri.
Jag tilldelade henne derför i min inbillning den ena mystiska och besynnerliga rolen efter den andra, hvilka troligen alla voro för henne fullkomligt främmande.
Det finns för en passionerad karakter ingenting så obegripligt som frånvaron af all karakter; och först många år derefter fick jag en aning om huru mycket jag plågade och förvirrade den stackars Spencer, både med min vänskap, mina misstankar och min vrede, ty om någonsin en menniska nedstigit i sin graf lika skuldlös som hon trädde in i lifvet, så var det utan tvifvel denna färglösa själ.
Den bäfvan, jag redan i förväg känt för min ständigt kalla och satiriska mormor, ökades snarare än den minskades genom en medfödd feghet, som betog mig all förmåga af ett öppet och ärligt motstånd och gjorde smärtan bittrare vid de hånfulla, kärlekslösa anmärkningar, hvarför jag ständigt var ett offer.
Jag egde denna lumpna svaghet i karakteren, som gör oss envisa i stället för molåterdiga, händelserna bestämma våra handlingar i stället för grundsatserna och genom styrkan i våra lidelser gör oss onda eller goda af en tillfällighet.
Då vi nedkommo i matsalen, såg jag genast, att sällskapet blifvit förökadt med tvenne herrar.
Den ene af dem såg ut att vara fyrtio år, med något grånadt hår och ett hvardagligt ansigte, han presenterades för mig som min kusin guvernören mr Warren, och den andre ... den andre var min kusin lord Percy Hawerfield.
— Percy, o, Percy, min ungdoms ljufva dröm, mitt hjertas afgud! — utropade qvinnan plötsligt med lidelsefull häftighet, och höjde de smala benrangellika armarne öfver hufvudet i ett slags yrsel.
— Jag ser dig åter ...
Jag ser din ädla ungdomliga gestalt, så fin och smidig, så vek och ömtålig, dina mörblåa milda ögon, med de långa ögonhåren, din hvita panna, ren och klar som en flickas, dina friska läppar och ljusbruna lockar ...
Dyrkade, heliga bild, du framträder emot mig, du ler — och sjelfva dödens mörker försvinner ...
Hon hade sjunkit på knä, gripen af en extas, som skrämde hennes åhörare och lät honom frukta, att hon uppgaf sin sista suck, då hon hastigt tystnade, och hennes hufvud nedsjönk emot bröstet.
Några gnistor glimmade upp och försvunno i falaskan i spiseln, tystnaden kändes hemsk och tryckande, och den gamla prosten, förlamad på sin plats, visste knappt om icke alltsammans var en dröm, då qvinnans ord åter ljödo klara och tydliga i hans öra.
Hon talade nu fort och utan afbrott, och hans penna hade svårt att följa med.
— Ja det var min kusin Percy Hawerfield, blott ett år äldre än jag sjelf, som nu kom fram till mig och med en röst, som fylde mitt hjerta med en känsla af outsägligt ljuft välbehag helsade mig välkommen.
Jag kastade en hastig blick bort till min mormor och såg henne rynka ögonbrynen, då Percy förde mig till bordet, och innan théet var drucket, visste jag med säkerhet, att min unga vackra kusins vänlighet ökade ännu mera den gamla fruns motvilja för mig.
O, huru står icke den tid, som nu kom, den korta tidrymden af tvenne månader, som en rosenfärgad sommarsky på mitt minnes natthimmel, som en ros, kastad på en liksvepning, ett strålande smycke fäst på en dödskalle!
Skimret af denna min kärleks korta lycka har länge varit förbleknadt för min syn, men i detta ögonblick omstrålar det åter den flyktande anden såsom det enda sanna af hela mitt flydda lif och lofvar förlåtelse och ro.
Det är den lykta jag får medtaga genom alla förvandlingars hemlighetsfulla natt, genom dödens okända rymder, och vid hvars sken jag en gång skall finna nådens öppna dörr.
Vi voro båda unga, Percy och jag, och alldeles obekanta med verlden och dess beräkningar.
Vi älskade hvarandra och funno det så naturligt och oemotståndligt som solens sken eller himlens vind.
Det gamla slottets dysterhet, mormors stränghet och obehaget att hela dagen sitta instängd i hennes sällskap glömdes helt och hållet för de ögonblick vi kunde få råkas obemärkta i parkens solljus eller de gamla salarnes skymning.
I ruset af min kärlek märkte jag icke, att vi voro observerade af alla, och att den hemlighet, som vi i vår oerfarenhet trodde så väl bevarad, i sjelfva verket var känd af hvar och en, som såg oss.
Den verkliga kärleken är dessutom omöjlig att dölja, ty liksom luften genomtränger den hela vår varelse, och för att gömma den måste vi gömma oss sjelfva.
En hel månad hade försvunnit sedan den dag, då Merton fört mig in i min kusins hem.
Alltsedan jag kommit, hade Percy icke mera funnit nöje i sin muntra väns sällskap.
Den burleska jagtkamratens grofva skämtsamhet generade honom, han följde honom varken till kappridter eller kalas, i grannskapet, och hvarje stund af hans dag var nu upptagen af studier med mr Warren eller kärleken till mig.
Mormors beständiga närvaro och kalla, vaksamma blickar reste liksom en jernbur omkring mig och höllo mig i en fruktan och ett tvång, hvars börda skulle nedtryckt mig, om icke kärlekens förtrollning hindrat mig att klart uppfatta den, och äfven den bitterhet och det dofva hat, som deraf uppväxte inom mig.
Detta hat var ett obehag, hvaraf jag led liksom omedvetet och utan någon egentlig reflexion, jag var alltför lycklig och alltför upptagen af min lycka, för att inrymma någon annan känsla.
Och i sanning, det behöfdes väl någon glädjens eller hoppets stjerna, som förkortade den långa dagens timmar, under det ändlösa arbetet att — under den gamla fruns ögon — antingen stoppa och laga de fina, brustna trådarne i en anförtrodd gammal svart spetsschal, stor som ett lakan och med brister lika många som himlens stjernor, att reda ut ett parti trassliga garnhärfvor, som borde nystas upp utan knutar, eller ”maska” tillsammans bitar af gamla svarta silkesstrumpor, som borde blifva brukbara, alltsammans göromål, som för ett ungt och och oroligt sinne ofta blir rent af olidligt tråkigt.
Jag vet icke, om hon uppsökte dessa tröttsamma och enformiga göromål endast för att pröfva mitt tålamod eller att plåga mig, men det förekom mig åtminstone så.
Tusen gånger, när jag i sommarvärmen satt der inne med den oändliga svarta schalen framför mig eller de masklupna strumporna i mitt knä, utan att våga resa mig från stolen eller lemna rummet, under det att sol och luft och fågelsång lockade mig der utanför, kände jag en vild åtrå att springa min väg, trotsande allt, eller att öppna fönstret bredvid mig och kasta mig ned utför den höga muren, men fegheten tog öfver hand.
Jag trodde mig nära att uppgifva andan af trötthet och ledsnad, blodet brände i mina ådror, men jag satt likväl qvar, i hvarje sekund rådfrågande den gamla pendylen, hvars utsirade messingsvisare tycktes mig lika obarmhertigt orörlig som mormor sjelf.
Aldrig har tiden synts så lång för någon mensklig varelse som för mig.
Jag har lefvat öfver hundra år efter min egen tidräkning, och mitt ansigtes djupa fåror säga äfven detsamma.
Imellertid egde jag likväl frihet att helt tidigt om morgnarne gå ut i parken, för att göra en promenad före frukosten.
O, hvad dessa timmar voro mig dyrbara!
Det var då Percy och jag råkades och vandrade tillsammans under de gamla almarne.
Huru herrliga syntes mig icke dessa korta stunder!
Om någonsin ett paradis funnits på jorden, så borde det i min tanke hafva varit i denna skuggiga park med dess fuktiga sandgångar, dess melodiska sus — ofta öfverröstadt af hafvets dån, som hördes öfver klipporna — dess mörka dammar och blomstergrupper, dess qvittrande fåglar och skygga rådjur.
Och här skulle jag stanna, här skulle Percy och jag framlefva vårt lif som makar i en oafbruten lycka, så försäkrade han mig tusen gånger i sin barnsligt förrädiska föreställning om sig sjelf och verlden, och jag lyssnade till hans ord och insöfdes deraf som af en trollsång.
Senare, då jag fattade hela oböjligheten af hans farmors vilja, förundrade det mig, att hon icke helt och hållet förbjöd mig att tala med hennes sonson, ett förbud, som ingen af oss, unga och oerfarna som vi voro, skulle vågat trotsa, men troligen föraktade hon vår ömsesidiga böjelse såsom endast en barnslighet, hvilken hon i hvilket ögonblick som helst kunde krossa.
Och på denna förmodan fick jag äfven en bekräftelse, då jag en morgon inkom i salonen.
Det var ännu helt tidigt, klockan var ännu icke sju, då jag nedkom i förstugan.
Jag påsatte min hatt för den vanliga promenaden i Percys sällskap, då jag hastigt erinrade mig, att jag glömt mina handskar qvällen förut i salonen vid fönstret, der jag suttit och arbetat.
Jag gick in för att hemta dem, rädd att mormor skulle finna dem der och få en anledning till klander och vrede öfver mitt slarf.
Det fanns ännu ingen menniska i rummet, huspigan hade nyss städat och fönstren stodo ännu öppna.
Imellertid lågo icke handskarna qvar, der jag förmodat; jag lutade mig ned för att söka på golfvet, då dörren i detsamma öppnades, och den tunga dammastgardinen, som troligen varit illa uppfäst, lossnade ur hållaren af draget och föll ned framför mig.
Jag ämnade upplyfta den och lemna min plats, öfvertygad att huspigan tagit handskarna till vara, då ljudet af min mormors röst fastnaglade mig på stället.
— Har han redan gått ned? — frågade hon helt högt, just som dörren slöts efter henne.
— Ja, och jag tillstår, att jag finner det besynnerligt, då mylady ogillar detta tycke, att lemna dem tillfälle att ...
Det var Spencer, som talade, och mormor afbröt henne.
Det skulle vara mycket olämpligt att genom ett förbud reta Percy och fästa vigt vid saken, den der barnsligheten af honom är utan betydelse, han har aldrig sammanträffat med någon ung flicka förr, och hon är vacker som alla med det namnet, men han skall glömma henne, så snart han satt foten på kontinenten, hans kön medger ingen besvärlig fasthet i detta fall, — tillade hon med ett kort och hånfullt skratt.
— Dessutom, — fortfor hon efter några ögonblick — skall jag påskynda Percys resa.
Du har ju imellertid beständigt följt dem och icke ett ord af deras osmakliga pladder är oss obekant.
Jag kände mig nära att qväfvas af harm och förskräckelse, men teg och höll mig stilla i fönsternischen.
— Percy kan resa redan om några dagar, och hvad Agnes angår, så skall det blifva min sak, att öfvertyga henne om fruktlösheten af alla romantiska förhoppningar.
— Visserligen, men om hon skulle hafva ärft sin mors sinnelag, ehuru hon fått sin fars utseende, då vore ...
— Det är rätt, att du påminner mig härom, — sade mormor, — afbrytande med bitterhet och hetta Spencers långsamma och tvekande ord, — det är detta minne, som skall gifva mig mera kraft och försigtighet än då ...
Så länge jag lefver, skall icke namnet Hochtinton ännu en gång blitva förenadt med Hawerfields.
Miss Spencer hostade förlägen och stammade, villrådig huru hon skulle afleda sin matmors iråkade vrede:
— Det är derinne i kabinettsfönstret, som mylady kan se de båda älskande promenera i nedersta allén.
Hon öppnade dörren, vid hvilken hon stod, och deras steg försvunno i de mattbelagda rummen.
Upprörd af ångest och sorg, smög jag mig ut och tillbaka upp på mitt rum, ty att nu gå ut för att råka
Percy var mig omöjligt.
Då kammarpigan kom för att hemta mig till frukosten, bad jag henne ursäkta mig och sade henne, att en svår hutvudvärk förmådde mig att hålla mig stilla.
Hvad denna dag föreföll mig lång och qvalfull, huru svårt det syntes mig att höra den falska Spencers tillgjorda medlidande och vänlighet, då hon på förmiddagen kom upp till mig!
Hon berättade mig, att Percy ridit bort med mr Merton och ämnade stanna öfver natten hos honom.
Aldrig hade jag funnit mig så ensam och öfvergifven som nu, ty för första gången tänkte jag på Percys ungdom och möjligheten af hans obeständighet och glömska.
— Så länge jag lefver — hade mormor sagt, — skall icke ännu en gång namnet Hochtinton förenas med Hawerfields — och kraften och säkerheten i hennes röst genljöd ännu i mitt öra.
Percy skulle aldrig ett ögonblick tänka på att trotsa denna energiska vilja, som beherrskat honom allt ifrån hans barndom.
Jag vred mina händer i tröstlös förtviflan och ansåg det omöjligt att kunna lefva här, då Percy rest.
Han ensam bade förljufvat dysterheten af detta hem och låtit mig uthärda dess despotiska herrskarinnas hatfulla köld, hans kärlek hade kastat en slöja af guld öfver detta mörka gamla hus, med sina enformiga vanor och sin klosterlika afskildhet från den öfriga verlden, och genom detta skimmer hade jag hittills uppfattat allt; då denna slöja rycktes bort, stod jag qvar som en fånge, omsluten af det jerngaller, som lydnaden för min enda anförvandt reste omkring mig.
Ändtligen led dagen till slut.
Jag hörde steg utanför min dörr; miss Spencer inträdde tassande i sina breda svarta klädesskor, som gjorde, att man alltid tyckte henne gå i bara strumporna, och bärande en bricka med förfriskningar, som hon nedsatte på bordet.
— Se så, min stackars lilla vän, nu skall ni äta en smula, — sade hon vänligt och sköt en stol fram till soffan, der jag låg.
— Ni har ju ingenting förtärt på hela dagen, jag har en kyckling och en alldeles förträfflig fruktkaka.
Hon hade tagit en tallrick ifrån brickan och höll den nu frestande framför mig.
Den häftiga vreden öfver hennes förmenta falskhet lät mig glömma min öfriga sorg, och i det en ström af tårar öfversköljde mitt ansigte, utropade jag helt tvärt, resande mig upp:
— Miss Spencer, jag var i salonen i morgse, när ni talade med lady Hawerfield om mig, jag hörde hvart ord.
Den blekgula sällskapsdamen rodnade en smula och såg ett ögonblick litet förvirrad ut, men sade sedan helt lugnt med sin vanliga släpiga röst:
— Jaså! ... kan man se ...
Herre Gud så häftig ni är ... det anade mig just, att er hufvudvärk hade någon särskild orsak, stackars min lilla vän ... det var för obehagligt för er ...
Jag råkade sjelf en gång att få höra en hop ledsamheter, så der malapropos ... det var för nedslående ...
Jag beklagar er verkligen, men sök nu att glömma alltsammans och ät en bit kaka, så gjorde jag.
— Jag afskyr er vänlighet, gå er väg!
Jag vet nu, hvad ni tänker om mig.
— Hm, hm, ni menar, hvad er mormor tänker, och det var kanske så godt först som sist, att ni fick veta det.
— Ja, och äfven hvad ni tänker.
— Hm, det vet jag då knappt sjelf, jag bryr mig icke om att tänka stort, skall jag säga er, jag har aldrig kunnat inse, hvad det tjenar till; men lugna er nu, jag ber ...
— Jag vet, hvad tro jag bör sätta till er vänskap; ni är falsk, miss Spencer, ni blygs icke att bedraga den, som ansett er som en vän.
— Jo, min söta, det skulle jag verkligen göra, men jag begriper icke, hvad ni larmar om.
Jag kan sannerligen icke nu erinra mig mina egna ord, men om ni lade märke till dem, så är jag fullt säker, att ni icke skall kunna tro mig om falskhet eller någon annan dumhet, som endast ådrager folk ledsamhet och krångel, och jag vill säga eder, efter ni nu kommit att vidröra ett dylikt tröttsamt ämne, att jag hatar alla scener och häftiga demonstrationer af hela mitt hjerta, och att det bästa beviset på att jag icke eger en enda sårbar punkt, eller någonting, som är värdt att anfallas eller försvaras, är, att jag lefvat här i sexton år tillsammans med er mormor.
Se så, min lilla vän, torka nu bort edra tårar och låt oss stifta fred!
Jag teg.
Hennes sista argument var verkligen slående, och då jag återkallade i minnet hennes ord på morgonen, så måste jag erkänna, att de äfven kunde tolkas såsom bevis på deltagande.
— Men ni har spionerat på mig, — sade jag tvekande.
Jag var befald dertill; er mormor är min matmor, jag är i alla händelser pligtig att lyda henne, och jag ansåg det dessutom bättre, att jag följde er än någon annan.
Jag teg förvirrad; det föreföll mig, som om hon hade rätt.
— Tro mig, mitt stackars barn, ni har här ingen annan rol att spela än att vara undergifven.
Den förbindelse med er kusin, hvarpå ni i er oerfarenhet hoppas, skall aldrig gå i fullbordan; det var rätt olyckligt, att ni så hastigt skulle fatta tycke för hvarandra.
Ni är imellertid ung och lifvet är långt, ni skall hafva god tid att finna er lycka, ehuru den icke kommer att få det utseende ni nu föreställer er.
Jag fann miss Spencers ord grymma och förhatliga, jag ville icke ens låna någon uppmärksamhet deråt, men imellertid var det mig en tröst att åter kunna tro på hennes uppriktighet och deltagande; jag fann mig så djupt olycklig, det var så hårdt, att icke ega en enda vän eller förtrogen, jag kastade mig derför utan vidare betänkande i hennes armar och grät och snyftade som ett barn.
Hon afbröt mig icke, bon blott skakade på hufvudet med en generad min, och först då jag uttröttad reste mig upp, sade hon med matt röst:
— Jag förmodar, att detta förefaller er som en stor sorg; men herre Gud, det går ju egentligen intet ondt åt er, och ni kan ju alltid hoppas på tiden, den medför så många förändringar.
— Ni menar, att den gamla ladyn kan dö?
— Nej, det menade jag icke, hon är endast sextio år och har troligen ännu en lång lefnad för sig, men ert eget sinne och tycke kan förändras, min vän.
— Jag skall älska Percy, så länge jag andas.
— I det fallet beklagar jag er, men låt oss nu icke längre tala härom.
Ni skall nu ändtligen äta den här kakan, som jag alltjemt sitter och håller framför er, och sedan gå till sängs, då ni först badat edra rödgråtna ögon.
Det var mig imellertid omöjligt att följa hennes råd.
Jag åt hvarken någon kaka eller gick till sängs, och sedan den beskedliga miss Spencer aflägsnat sig helt villrådig och förundrad öfver min bedröfvelse, och jag hade stått en stund i det öppna fönstret och sett huru aftonrodnaden färgade hafvet i alla skiftningar ifrån purpur till blekgrått, och skymningen sänkte sig allt djupare öfver nejden, svepte jag en schal omkring mig, gick sakta utför trappan och kom utan att möta någon ned i parken.
Qvällens svala vind fläktade öfver min heta panna och lugnade mitt upprörda sinne, den häftiga smärtan byttes i en nödtvungen resignation.
Jag vandrade långsamt framåt den nästan mörka allén, der
Percy gått vid min sida och der vi kanske aldrig mer skulle råkas, då ljudet af hästfötter utanför häcken på landsvägen nådde mitt öra.
Jag kände mitt hjerta slå af en hastig och ljuf aning och tittade nyfiket genom löfven för att se hvem den ridande var.
Oaktadt skymningen igenkände jag genast min kusin.
Jag tryckte handen emot hjertat i outsäglig villrådighet och glädje.
Huru skulle jag väl få träffa honom?
Han red fort och hade ingen aning om att jag var honom så nära; jag ville icke gå fram till grindstugan för att möta honom och skulle dessutom icke hunnit dit så fort som han.
Suckande satte jag mig ned på gräset, redan mindre olycklig i medvetandet, att jag i alla händelser ännu en gång skulle få återse honom, och njutande af detta ungdomens och kärlekens privilegium, att känna sig lycklig redan af den älskades närhet, denna hemlighetsfulla makt, som rycker oss undan alla andra förnimmelser och låter oss i det närvarande ögonblicket innefatta hela vårt lif.
En qvarts timme hade väl förgått; jag väcktes ur mina drömmar genom ljudet af snabba och lätta steg på sandgången, i nästa ögonblick låg
Percy vid mina fötter och jag kände mig omsluten af hans armar.
O, sällhet, himmelska sällhet!
— Allt hvad som är sagdt och skrifvet i sång och saga om kärlekens gudomliga makt, har ändå aldrig motsvarat verkligheten.
Blott det hjerta, som en gång varit uppfyldt deraf, kan fatta dess höjd.
Hvarför, hvarför sjunka vi tillbaka i lifvets mörka orediga och qvalfulla dröm, sedan vår själ ett ögonblick vaknat till himlens solljus?
Hvarför följer icke dödens frigörelse på andens himmelsfärd?
Ännu hör jag ljudet af hans röst, hans ömma hviskningar, hans löften och förhoppningar, känner hans kyssar på mina läppar, hans varma tårar på min hand.
Ack, dessa torra blåbleka läppar, denna benrangelshand, förvissnad, spöklik, snart förvandlad till mull liksom hans egen falska skepnad är det, denna ungdomliga tjusande gestalt, som speglade sig i mina ögon, dess stoft är redan bortblåst af vinden, liksom orden från hans förrädiska läppar, men kärleken i mitt bröst är qvar, dess låga brinner ännu klarare än då, dess eldtungor stiga allt högre, det är på dess flammor min ande höjer sig till Gud.
Åter reste sig qvinnan upp, eldad af en hänförelse, som gjorde henne förfärande och sublim, och åter sjönk hon vanmäktig tillsammans som en förbränd veke, hvars låga slocknat.
De hårda, skrällande slagen af det gamla vägguret, som slog två, väckte henne efter ett par minuter, hon reste hufvudet med ansträngning, åter börjande denna hemska strid mellan kropp och anda, och hennes utseende liknade så fullkomligt ett liks, att den gamle presten våndades på sin stol, såsom plågad och beherrskad af maran.
— Jag liknade Eva utstött ur paradiset, — började hon på nytt.
Percy var rest, och hvarje dag syntes mig lång och ödslig som det strandlösa hafvet, utan annan fröjd än minnet och hoppet om hans trohet; men både minnet och hoppet äro trofasta vänner i ungdomen, de stå då ständigt vid vår sida färdiga att borttorka hvarje tår på vår kind.
Percy sagt denna sista lyckliga afton återkallade jag noggrannt i mitt minne.
Jag kunde aldrig hoppas, att hans farmor lemnade sitt bifall till vårt giftermål, hon ändrade aldrig sitt en gång uttalade ord, och inga böner kunde beveka henne; vi måste vänta med tålamod, och om efter fem år ingen förändring inträffat, skulle vi gifta oss, trots allt hennes motstånd.
Fem år skulle ju snart förgå, då vi litade på hvarandras kärlek, och vi voro ju då ännu unga ... arma dårar som vi voro ...
Hvarje vindfläkt omkring oss, hvarje tanke i vårt eget bröst, sjelfva tiden, på hvilken vi hoppas, är en förrädare; det finns ingen punkt, hvarken på eller utom jorden, der vi stå säkra och orubbade; hvad vi tro i dag är i morgon en handfull stoft, kringströdt af vinden.
Percys resa var bestämd att räcka i tvenne år, och under denna tid skulle vi ofta skrifva till hvarandra, och detta skulle allra säkrast kunna ske genom grindvaktaren Davids hustru, som varit Percys amma.