Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– «Men – Alexis klagar ju ej heller; det är ju blott hans blickar, som stundom uttrycka ett inre lidande »
– «Äfven det är ett sätt att klaga.
Är det att beherrska sig, och gör man sig ej derigenom oangenäm i umgängeslifvet?
Hvem går mig för resten i borgen för, att icke allt det der är tillgjordt?
Det finnes menniskor, som bära sig åt så der, för att i andras ögon synas intressanta.»
Celestine suckade och teg.
«Dygdemönstret», som nu tyckte sig hafva uppfyllt allan rättfärdighet, då det begagnat tillfället att hindra Celestine från att bilda sig, göra henne bedröfvad och förtala en hederlig man, aflägsnade sig, högst belåtet med sig sjelf, och föga belåtet med någonting annat här på jorden.
«Hvem var den der damen?» frågar läsaren.
Ber tusen gånger om förlåtelse, att jag glömde presentera henne.
Det var eljest öfverstinnan Leyonsköld, fostermor till Celestine.
Hennes rätta mor – ja, om läsaren beskedligt lofvar att inte tala om det, så skall jag berätta hur med den saken hänger tillsamman.
Det är en familjhemlighet, som jag en gång under en ångbåtsresa lyckades locka ur en viss brukspatronessa.
Det förhåller sig så, att öfverstinnan Leyonsköld hade en syster, en mycket söt och hygglig flicka eljest, men som hade haft den betisen att knyta ett kärleksförbund med en ung man, som väl kunde passerat, om han ej haft tvenne ohyggliga egenskaper med O framför, nemligen obemedlad och ofrälse.
Icke underligt då, om föräldrarnes honetta ambition förbjöd dem att taga honom till måg.
Ett stycke af patronessans berättelse gick för mig förlorad, i anledning af ett på däck uppkommet buller; men hvad jag af fortsättningen kunde sluta, var, att en «skandal» skett i det att Celestine blef född till verlden.
Hennes arflös förklarade och af hela slägten förskjutna mor dog ett par år efteråt af grämelse; hela arfvet tillföll vårt dygdemönster, och i sin sublima dygd hade hon tagit den lilla värnlösa Celestine till sig, och lät henne uppfostras tillsammans med sin egen dotter, Nanna.
Öfverstinnan tillät icke någon skillnad göras emellan de begge flickorna i afseende på företräden; betjenterna hade befallning att, då karotterna gingo omkring bordet, hvarannan gång bjuda Nanna, och hvarannan Celestine först, hvilket isynnerhet borde iakttagas när främmande var tillstädes; när Nanna fick en ny klädning, så skulle Celestine ha en likadan; flickorna hade samma mästare i allt hvad de skulle lära, och hade hvar sin vecka nycklarne till sockerskrinet.
Som emedlertid rätta förhållandet med Celestines härkomst var kändt i hela orten, så skördade öfverstinnan Leyonsköld en allmän beundran för sitt högsinta uppförande, och denna beundran stegrades ända till raseri, då ett rykte kom ut, att en testamentarisk disposition var af öfversten och öfverstinnan Leyonsköld gjord, att Celestine, efter deras död, skulle ärfva lika med deras egen dotter.
Huru nu härmed rätteligen förhöll sig, känner jag ej så noga, men att öfverstinnan i sällskaper brukade gifva vinkar derom, har jag af säker hand.
Men jag har ännu mycket att berätta om öfverstinnans förträffliga egenskaper.
Hvarje lördag kokades på Sätraholm (så hette Leyonsköldska godset), en ofantligt stor kittel soppa, hvaruti i broderlig sämja summo om hvarandra kålrötter, potatis, fläsksvålar, gryn, ärter o. m. d., och sedan anrättningen var färdig, samlades på ett visst klockslag alla ortens fattiga, med krukor och skålar, för att bekomma den hvar och en tillkommande andel.
Öfverstinnan var vid dessa utdelningar alltid sjelf närvarande, för att se att allting gick ordentligt till; och sedan gummorna eller barnen fått sina kärl fyllda, defilerade de förbi öfverstinnan, som nådigst tillät dem att då kyssa hennes klädningsfåll.
Till hvarje jul lät öfverstinnan köpa upp ett vackert antal strumpor och becksömsskor, som hon med egen hög hand utdelade till de behöfvande, och ett par gånger om året lät hon underrätta sig, huruvida någon af godsets underhafvande var sjuk; och inrapporterades då, att någon, som ej bodde för långt bort från herrgården, var sjuk, så hände det, om vädret var vackert, att öfverstinnan sjelf till fots företog en pilgrimsfärd till den sjuke, med en flaska Hoffmans droppar och ett par lod engelskt salt i piraten, och ve då den sjuke, om han vid hennes ankomst blifvit så mycket bättre, att han ej behöfde hennes medikamenter.
En sådan engel var öfverstinnan.
Det var ett «behof för hennes hjerta» att göra godt.
Hände det till exempel vid lördagsbespisningarne, att någon af dem, som hade tillåtelse att hämta, uteblef, så försummade icke inspektoren att annotera denne, och efterhöra hvad orsaken till försummelsen månde hafva varit.
Om då den annoterade tilläfventyrs förklarade, att, i anseende till den långa väg han hade att gå, han genom hemtningen försummade mera arbete och tid, än soppan var värd, så fick han af inspektoren en skrapa för sin lättja och föreställning huru missnöjd hennes nåd skulle bli på honom, om han så der visade sig ej förstå att värdera hennes välgerningar.
«Om han icke infann sig nästa lördag, så måste allvarsammare åtgärder vidtagas.»
Och så ordentlig hon var i sitt hus!
Hvarenda morgon, hela året om, steg hon upp kl. precis 6, och då var hennes första göra alltid att underrätta sig, om husets öfriga innevånare voro uppe och vid deras arbete.
Sjelfva gubben, öfversten, måste då stiga upp, ehuru det kostade på, och fanns ej något arbete ute på marken tillfälligtvis att efterse, så hade alltid öfverstinnan garn hemma, som han kunde binda nät utaf, eller också fann hon alltid på någon passande sysselsättning åt honom.
Gubben lade patience så gerna som han lefde, och hade gerna börjat dermed redan på morgonen, men öfverstinnan, som insåg det tidsödande och onyttiga i denna sysselsättning, hade ställt så till, att gubben ej vågade titta efter patiencekorten, förr än sedan eftermiddagskaffet var drucket.
Men, jag tror jag sade att gubben steg opp hvar morgon kl. 6.
Om söndagsmorgnarne fick han ligga till kl. 8.
En gång på öfverstinnans födelsedag, då hon var serdeles nådig, hade gubben passat på, och utverkat åt sig denna gunst.
Men då den beviljades, måste han i stället åtaga sig ett bestyr, som han förut ej haft, nemligen att föra bok öfver utgifterna för öfverstinnans välgerningar.
Man kanske inte vill tro mig, då jag säger, att hela Tvåhundrade riksdaler banko voro årligen anslagne härtill, och hvarken ett enda runstycke mer eller mindre fick gå åt.
Se det kan man kalla ordningssinne!
– Och ett sådant kök!
Aldrig skulle man väl ha sett så blankskurade kastruller och fläckfria talrickar.
Och sådana långa väfvar, som lågo på bleket, och sådana feta kalfvar, som hoppade i ketten!
Som man lätt föreställer sig, upptog tillsynen öfver allt detta mycken tid, men ändock hade öfverstinnan tid att sjelf arbeta.
Man såg henne sällan sysslolös, och till och med, då hon gjorde sina runder i kök och visthus, hade hon en stickstrumpa i handen.
Och den som tror, att hon för allt detta försummade att bilda sin själ, bedrar sig mycket.
Tvertom egnade hon hvarenda eftermiddag en timma och femton minuter till läsning – med ett ord, hon var en alldeles förträfflig menniska: hon var fullkomlig!
Gubben öfversten känner man.
Redan i vaggan hade han blifvit utnämnd till fändrik, bar som gosse derföre röd list omkring mössan, var general för alla pojkar på hela godset, hade vid 10 års ålder en egen liten ölänning, hvilken dels begagnades till ridning och dels till åkning, kunde vid 12 års ålder temligen försvarligt explicera Thelemaque, lärde vid 13 år att blåsa flöjt, glömde detsamma vid 14, då dansmästaren gjorde några förtviflade försök att få de välborna benen lediga, kom så i ett institut, der han fick lära den dråpliga konst, hur man fermast och säkrast skall lyckas att sätta en kula i sin medbroders hjerta, eller med eld förstöra en stad och tusentals oskyldiga innevånares välfärd.
Huruvida han kom djupt i theorien härför, är ej bekant, och praktiken hade han blott tillfälle att öfva på Renne slätt och någon gång Ladugårdsgärde.
Såsom arftagare till ett betydligt fidei-kommiss, och dessutom af gammal familj, hade han ej svårt för att komma in i generalstaben; avancementet gick derigenom lättare, och i följe deraf kunde han äfven med rättvisa göra anspråk på en distinguerad flickas hand.
Och hvilken flicka skulle kunna finnas honom värdigare, än fröken Eulalie B., hans sedermera blifna gemål?
Äfven hon var ju af gammal familj och förmögen: det var således parti égal.
Och för öfrigt var hon ju mönstret för alla flickor i hela trakten.
Om en annan stackars flicka råkade att en enda gång visa sig litet för mycket glad, straxt sade modern: «spegla dig i Eulalie B., flyger hon på det der sättet?» eller om en flicka råkat rifva sönder ett par bättre handskar i krusbärsbuskarne, straxt:
«se på Eulalie B.; skall man någonsin se henne göra så der?
– Alltid lät det:
«se på Eulalie; spegla dig i Eulalie!»
Det var nu denna ovärderliga juvel, som till följe af en gammal öfverenskommelse emellan kontrahenternas föräldrar skulle falla på herr kaptenens och fideikommissariens del, och som fröken Eulalie var en så utomordentlig «förnuftig» flicka, så satte hon sig ej ett ögonblick emot föräldrarnes vilja, utan lät i all möjlig ordning förlofva och gifta sig med «kusin» Carl Göran, som han kallades, i anledning af en långväga slägtskap familjerna emellan.
Under en sådan dårskap som kärlek hade Eulalie aldrig varit hemfallen, och för dess skull var det således likgiltigt med hvem hon förenade sig; men hvad som hos henne väckte några små betänkligheter, var att kusin Carl Göran icke ville bortlägga en viss drumlighet i sällskaper, hvilket hon förutsåg att hon i en framtid skulle komma att få skämmas för.
Men också för detta visste hon bot, och äfven om hon satt på nålar, hvar gång konversationen i ett sällskap, der hennes man var närvarande, tog en sådan vändning, att icke kunskaperna om åkerbruk, jagt, hästar eller exercis ville förslå, så visste hon alltid, då öfversten blef satt i nödvändighet att någongång yttra sig, så skickligt att nappa åt sig ordet, att han slapp att säga annat än:
«det är alldeles rätt, som min Eulalie säger.»
Men jag glömmer alldeles bort vår stackars Alexis, som under det jag här vidt och bredt ordar om öfversten och hans fullkomliga hälft, går ute i skogen och fryser.
Det hade redan mörknat, och vintergatan, fästets briljanterade gördel, stack bjert af mot den dunkla grunden.
Ett blekt norrsken kastade då sina oroliga flammor upp emot hvalfvet, och det var som om verldens lampa nedanför horisonten hållit på att slockna.
Kölden var bister, och då isen i den närbelägna sjön, genom det sjunkande vattnet, remnade, hördes knallar, starka som kanonskott, och hvilka mångfaldigt upprepades af de kringliggande bergen.
Med tungt sinne återvände Alexis från sin rånade helgedom, och vid hvart steg han tog, gnällde snön under hans fötter, så att det lät som om jorden beklagat sig öfver att han gick på henne.
Plötsligt stannade han, kastade en blick bortom stjernorna in i det djupa hvalfvet, och sade för sig sjelf: «men är det inte en fördom?» och härvid lät han sina ögon nedsjunka i ett bråddjup, vid hvars brädd han stod.
Hur hans tankar hvälfde, anar man lätt.
Sedan han stått så en stund, stum och med hufvudet sänkt emot bröstet, syntes det som om han, med halft våld på sig sjelf, fattat ett hastigt beslut, ty med raska steg aflägsnade han sig från bråddjupet, som om en tjusorm sett på honom med sitt ihåliga öga, och snart var han åter nere på landsvägen.
Då saktade sig åter hans gång, och med långsamma steg skred han mot hemmet.
Han hade ej gått länge, förr än, långt bort i skogen, hördes det glädtiga ljudet af ett par bjellror, som förkunnade att en resande var i antågande.
Ljuden blefvo allt tydligare, och slutligen hördes hofslagen af den trafvande hästen.
En släda kom svängande utför backen, med tvenne personer uti, en resande och en skjutsbonde.
Snart hade den hunnit upp Alexis, som likgiltigt kastade en blick åt den resande; denne åter fästade sin på Alexis, och slädan var redan ett godt stycke framför honom, då den resande ropade: «håll!» – Bonden höll in tömmarne, förmodande att någonting gått sönder, och den resande, vändande sig om, ropade till Alexis:
«förlåt mig, är detta inte rätta vägen till Sätraholm?»
Alexis, hvars bröst gaf en klar återklang vid den vänliga, välbekanta rösten, skyndade på sina steg, och ropade ännu på afstånd: «hvad tusan! är det inte Albert?» och det var Albert.
Med ett hopp var han ur slädan och i Alexis’ armar, och ett trofast famntag var all den ceremoni, som utgjorde de begge vännernas helsning.
«Jag såg då rätt,» sade Albert.
«Jag tyckte väl att det var du, men jag var ej säker, och derför gjorde jag den eljest öfverflödiga frågan.
Nu är jag här, som du ser, förr än du kunde tro.
Jag fick mina arbeten vid akademien färdiga förr än jag tänkte, och som jag just inte hade något serdeles angeläget för mig, så beslöt jag att resa.» – «Hjertligt välkommen, på egna och patronagets vägnar,» svarade Alexis. «Jag hoppas att du ej skall ångra din resa, ty ehuru nu, som jag väl kan tro, stockholmsnöjena äro som bäst i farten, skall du ej behöfva leds på Sätraholm.»
»Det var ypperligt, att jag först träffade dig,» återtog Albert, «så kan jag, innan jag träder in i den för mig ännu främmande kretsen, få liten reda på hurudant folket är, som jag kommer att ha med att göra.
Jag tror jag låter bonden köra förut så länge.
Det kan ju inte vara långt fram, och det kan dessutom göra godt att genom promenaden värma upp sig litet, så att man inte ser allt för frusen ut, då man kommer in i salongen.» Härvid kastade Alexis en flyktig blick på Albert, och fann lätt, att detta uppvärmande ej kunde vara alldeles ur vägen, ty Albert syntes, hvad påpelsningen beträffar, temligen lätt ekiperad. «Jag ser hvad du tänker,» sade Albert.
«Du tycker visst, att jag är något för legert utrustad för tretti graders köld.»
– «Kan inte nekas,» svarade Alexis.
– «Ja jag var ej heller så här lätt ekiperad, då jag reste från Stockholm – men – hvem kan förutse allt som kan hända under en resa? – jag träffade på en gästgifvaregård en gammal vän – du vet – Armell – du känner honom nog –»
– «Åh ja!»
– «Nå ja! han var ännu tunnare klädd än jag – blott en kamlottskappa – och hade ännu tjugu mil qvar – jag hade bara några få, och den här syrtuten – du finner –»
– «Ja, Gud ske lof! jag finner att du är samma tok, som du alltid varit.»
Alexis räckte
Albert handen.
Deras själar signalerade med en lätt handtryckning.
Men sentimentalitet var ingenderas svaga sida.
Kanske väntar man, att Albert skulle säga:
«när man har ett varmt hjerta, kan det göra detsamma med pelsen eller någonting dylikt, men nej.
Och jag är rätt glad att han teg, ty ett sådant sjelfberöm, ehuru oskyldigt det synes, inger dock misstanka.
Den som talar om att han har ett godt hjerta, äger det ej mer än till hälften.
Den sanna, varma känslan höjer sig inom blygsamhetens slöja, och rodnar, om man ertappar dess behag blottade.
– Det skulle således tyckas vara en inkonsequens, att Albert ens omtalade sin goda handling, men det är ej så.
Inför en intim vän behöfver blygsamheten ej rodna, och Albert och Alexis voro intima vänner.
De behöfde ej hålla något hemligt för hvarandra, hvarken det som lände dem till beröm eller klander.
Men under det vi göra dessa reflexioner, har skjutsbonden fått ordres att köra förut till Sätraholm, och våra vänner fortsätta i sakta mak, arm i arm, deras vandring.
«Nå du,» började Albert, «gör nu i största hast ett utkast till Sätraholmsinvånarnes porträtter.
Öfversten –»
– «Är icke öfversten,» inföll Alexis; «den rätte öfversten är öfverstinnan.»
– «Aj aj, står det så till?
Då öfvergå vi genast till henne, om du vill.
Hon regerar således med jernspira –»
– «Inte just det; snarare med träspira, ty hennes regering har träsmak.
Hon styr huset exemplariskt väl, låter sina barn få en den mest vårdade uppfostran –»
– «Det bevisas bäst derigenom, att hon valde oss till deras lärare,» afbröt Albert med ett sjelf-ironiskt leende.
– «Förstås!
Hon väljer de bästa sällskaper för sin familj, är gästfri, ehuru något afmätt, och låter sin välgörenhets sol lysa vidt omkring; men allt förekommer mig dock som en ljudande malm och en klingande bjellra, ty – fortsätt sjelf.»
– «Jag måste tillstå, att den teckning du gör af öfverstinnan ej är serdeles animerande.
Men hvad tycker du då om fröknarne, mina tillkommande elever?»
– «Jag kan inte säga annat, än att du skulle tacka din himmelske Gud, om jag kunde teckna dem med mindre vackra drag, än jag måste, om jag skall hålla mig vid sanningen.»
– «Åhå, det är väl inte så farligt.
Jag är en salamander för sådan eld.»
– «Får väl se.
Att du blir kär, derpå vill jag våga tio mot ett, men i hvem, tror jag mig ej ännu så noga kunna bestämma.
Den, hvars natur otvifvelaktigt vore mest öfverensstämmande med din, är Nanna, den egentliga dottern i huset, ty den andra, Celestine – men jag tror jag redan i bref till dig nämnt i hvilket förhållande hon står till familjen.»
– «Jag vet det, och det är just det, som redan på förhand intresserar mig för henne.»
– «Men emedlertid – dock, jag säger ingenting ännu så länge.
Du får sjelf se.»
– «Någon ledning måste du ge mig.»
– «Nå väl! men namnen sätter jag ej under porträtterna.
Den ena finner du troligtvis vid ditt inträde i salongen vid fortepianot.
Det är just nu den timman, som enligt öfverstinnans eviga ordning skall egnas åt musik, och som hon, om hvilken jag nu talar, är den mest musikaliska af de begge kusinerna, eller systrarne, så finnes hon för det mesta vid instrumentet.
Hon har verkligen mycken känsla för musik, och naturen har försett henne med en mer än vanligt vacker röst.
Det är egentligen altstämma hon har, och det hörs äfven när hon talar –» – «Ack, det är just min vurm, sådana der djupa stämmor hos fruntimmerna.
Men det stöter väl icke på karl, ty då reserverar jag mig.»
– «Alldeles icke, ehuru inte jag, och säkerligen ej heller du, kan bestämdt exprimera hvari den brytning i stämman består, som gör uttalet i altomfånget hos qvinnor så retande, så fattar jag det i alla fall ganska väl, och det är då just ett sådant slags brytning, som – som hon, jag nu syftar på, har.»
– «Hon är väl vacker; eller är hon inte vacker?
Säg gerna för mig det ena eller andra.»
– «Vacker! – sannerligen jag kommit att tänka på det; – men förtjusande är hon, det är säkert.»
– «Bravo! blond kanske?»
– «Egentligen ha hennes ögon lika många färgskiftningar, som dagar på år.
Grundfärgen har emedlertid förefallit mig att vara himlahvalfvets om natten.
Håret står på gränsen emellan brunt och svart, och böljar ned öfver hennes axlar.»
– «Du gör mig nyfiken.
Men lynnet?»
– «Något svärmiskt, och själen mäktig att uppfånga stora idéer.»
– «Och du tror ännu inte jag vet hvilken af kusinerna det är?
Men låt höra, hur är den andra?»
– «Oskuld, naivité, enkelhet, ljusa lockar, ögonfärgen himlahvalfvets om dagen, glädtigt lynne, själsgodhet – se der ungefärligen hennes signalement.
Man tycker i allmänhet mest om henne.»
– «Om Nanna således.
Kom låt oss gå lite fortare, så att vi hinna fram, innan Celestines musiktimma är slut.»
– «Aha, står det så till – redan?
Men skulle inte
Nanna kunna förmå dig också att skynda på dina steg?
Du skall veta, att hon har en talang för målning, som just inte är att förakta.»
– «Det fägnar mig obeskrifligt.
Men du vet, talang för en sak talar icke mycket hos mig.
Geni, det är annat.»
Och under detta samtal, hvaruti förekom äfven en hel hop, som jag ej kommit att uppteckna, hade begge vännerna hunnit fram till Sätraholm.
Bonden höll med slädan på den yttre gården, hade kastat ett täcke öfver hästen, som, befriad från sitt betsel, var ifrigt sysselsatt med förtärandet af en hötapp, och bonden stampade i snön, blåste i bälgvantarne och slog händerna tillsamman för att hålla sig varm.
En stor bandhund höjde vid vännernas ankomst en hes aristokratisk röst, och de långsamma glafsen genljudade i skogen.
«Dä va’ la fali väl att herra köm,» sade bonden, «jag står här och blir så eländigt kälen om näfva.
Men så får ja la te’n en sup kan ja förstå.»
«Det skall du få, min gubbe, och till två,» svarade Albert, som öppnade resväskan och lemnade bonden sina skjutspenningar.
«Gu’ välsigne nådi’ baron!» sade bonden, som fann att han fått en hel adertonskilling öfver.
Bonden, hvars uppmärksamhet
Alberts lätta ekipering icke hade undgått, hade knappt förut trott sig böra benämna honom «herre,» och han hade kört temligen makligt, under den förmodan att drickspenningarne skulle bli efter ekiperingen, men adertonskillingen lät ett nytt ljus uppgå för honom, och han fann, att det ej allenast var en «hederlig herre,» utan till och med en baron.
Albert log.
Alexis bad en dräng, som hade något att syssla vid stallet, att bära opp
Alberts kappsäck på hans rum, som var iordningsatt i en flygelbyggnad, och de båda vännerna följdes åt dit.
Drängen sade till en piga att bära dit ljus, det kom, och snart var Alberts kappsäck öppnad och han i ordning att låta presentera sig.
Hastigt hade underrättelsen om den nye lärmästarens ankomst spridt sig inom familjen, och då pigan berättat, att han var så vacker och hygglig, spändes flickornas nyfikenhet.
Celestine sprang upp från pianot, Nanna kastade ifrån sig sin söm, och sjelfva öfversten upphörde för ett ögonblick med sin patience.
Blott öfverstinnan fortsatte lika lungt sin strumpstickning, och föreställde sin omgifning, hur mycken brist på takt det skulle förråda, att visa det man gjorde affär af en sådan bagatell.
Hvar och en återtog sin plats och sysselsättning, och blott då och då, när någon gick i dörren, smögo flickorna dit en blick.
Ändtligen var det Albert, som kom, åtföljd af Alexis, hvilken presenterade honom.
Öfversten skulle, gubevars, öppna konversationen och bedja Albert vara välkommen, men ifrån detta bestyr befriades han snart af öfverstinnan, som sade Albert en komplimang i allmänna ordalag öfver hans talang, hoppades att han skulle komma att trifvas, och att hennes flickor skulle rätt flitigt profitera af tillfället att få begagna hans undervisning.
Albert afhörde detta med skyldig uppmärksamhet och tålamod, lade bort sin hatt, och tog en thekopp, som
Nanna med en liten gest inbjöd honom att taga på bordet.
Albert lät en flyktig blick halka öfver Nannas täcka figur, och smög en annan straxt efter bort till Celestine, som hade gjort halft höger om på sin stol vid pianot, der hon af artighet upphört med sången, men satt ändå qvar, emedan öfverstinnan tyckte, att det hade varit en allt för stor uppmärksamhet emot en person, som blott hade kommit i huset för att för penningar ge lektioner, att blott för hans skull komma fram till konversationsbordet.
Hon visste så väl att finna ett «lagom» i all ting, och hade gjort sina flickor så väl bekanta med gränserna härför, att de sällan numera misstogo sig om hvad som passade eller ej.
Den som emedlertid ibland misstog sig i detta fall, var Nanna, som af sin naturliga yrhet stundom lät locka sig att hoppa öfver dessa gränser; men hvar gång hon tillät sig att begå några små oskyldiga snedsprång emot de stränga förhållningsorderna, fick hon plikta derför med tårar, utpressade af moderns föreställningar, och de inträffade derföre med hvarje dag allt mera sällan.
Öfversten fortsatte åter sin «Napoleon» och framställde blott då och då till Albert en fråga om väglaget, om han åkt på släda hela vägen från Stockholm, om man der hade lika kallt som här o. s. v.
Öfverstinnan, som hade rikare förråd på samtalsämnen, ledde konversasionen, så omärkligt som möjligt, in på ämnen, dem hon ansåg kunna ge densamma mera elevation, men som hon hemtade sina hufvudsakligaste förråder ur konversationslexikon, der hon tog det första, det bästa, som föll henne i minnet, och det derigenom hände, att de öfriga af sällskapet, som just icke lagt sig mycken vinning om studiet af konversationslexikon, stundom alls icke hade reda på det ämne som bragtes på tapeten, så blef samtalet ofta afbrutet, och det inträdde en tystnad af förlägenhet, som ej upphörde, förr än ett splitter nytt ämne skakades upp ur sin ljufva konversationslexikon-slummer.
Emedlertid fick öfverstinnan härigenom tillfälle att briljera, och fröjdade sig åt sin öfverlägsenhet, under det att Alexis och Albert smögo öfver till hvarandra ironiska blickar, hvilka troget telegraferade de reflexioner, som genom öfverstinnans «takt» hade blifvit föranledda.