Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gumman tyckte sig härvid höra en lätt suck, och hon fattade åter hopp.
«Ack kära Efverling,» utropade hon, «ni skall få Evelina helt och hållet om händer.
Ni ska få göra med henne hvad ni vill.»
Efverling drog på munnen.
«Vill ni följa med ned nu, kära Efverling?» frågade gumman, och torkade bort tårarna.
«Gud bevars! det skulle visst icke gå an,» sade Efverling. «Det är ju inte så brådskande.
Han vill väl inte gifta sig i dag heller?»
Gumman såg tviflande ut.
«I eftermiddag skola vi tala vid Evelina.
Ni kan ju göra mig den tjensten och tiga till dess.»
Gumman lofvade att försöka.
«Man måste taga en sådan sak med förstånd,» sade Efverling.
«Ett positift handlingssätt, skulle kanske göra henne mera gensträfvig.»
«Ja ja, det är mycket sannt,» sade gumman. «Gud hjelp oss till ett lyckligt slut, kära Efverling.»
Gumman gick till dörren, och lade handen på låset.
Men ännu tycktes hon bära något mera på hjertat.
«Tänk,» sade hon slutligen.
«Tänk, kära Efverling, om ...
Men jag kan inte tro det heller ...»
«Hvad?» sade Efverling.
«Jag menar, om hon redan skulle gifvit något löfte.»
«Har frun någon orsak att tro det?»
«Ah! inte just precis, men jag tyckte nästan så på Evelina.»
Gumman viste det likväl mer än väl.
Men hur skulle hon kunna säga det åt Efverling?
Då hade allt hopp varit ute, tänkte hon.
«Det vore illa,» sade Efverling, «ganska illa, fru Wiberg.
Men vi få väl höra.
Förifra er emedlertid icke.»
Gumman gick med klappande hjerta.
Visst kände hon Efverlings flegma förut.
Men att han skulle taga saken så kallt, det hade hon aldrig kunnat föreställa sig.
Vid middagen bibehöll gumman en högtidlig tystnad.
Hon tog det partiet, att ej säga något, då hon ej fick säga allt hvad hon ville.
Evelina såg beständigt ned i sin tallrick.
«Kanske ni vill att jag skall gå bort,» sade gumman till Efverling ett ögonblick då de voro allena.
«Som ni vill, kanske vore det bäst.»
«Jag tror det också,» sade gumman. «Jag skulle törhända skämma bort alltsammans.»
«Ni tar saken så högtidligt, fru Wiberg,» sade Efverling; «det här ser ut som ett inqvisitionsförhör.»
«Ack Efverling!» sade gumman, och hennes ögon fuktades åter.
«Om ni visste, hvad det gör mig ondt att se, att Evelinas väl kan vara er så likgiltigt.»
«Likgiltigt?» utropade Efverling. «Tro ej det fru Wiberg.
Hvad skulle det väl tjena till att bullra och stoja?»
Hon fruktade alfvarsamt för utgången.
Snart såg också Evelina med hemlig bäfvan sig ensam med Efverling.
Anstalterne förvånade henne icke; ty hon anade allt sedan förmiddagen, att gumman omtalat alltsammans.
Hon gjorde sig så många små ärender, hon kunde, fram och åter i rummet.
Men att börja ett samtal, hade hon ej mod till.
Efverling satt och blädrade i en bok.
«Evelina!» sade han efter en lång tystnad, och Evelina tyckte att hans röst var ovanligt vek.
«Evelina, jag har fått ett uppdrag, ledsamt nog, af fru Wiberg.
Ni besparar mig säkert, att förklara mig tydligare.»
Hon satt som på glödande kol.
«Fru Wiberg fruktade,» fortfor Efverling, «att hennes inflytande på er, icke skulle vara nog stort, för att om möjligt hindra er ifrån någon förbindelse med herr Säfve, eller gifva honom ett löfte.
Men jag fruktar att mitt är ännu mindre.
Helt naturligt har ni mer förtroende och aktning för hennes råd.
Eller hur Evelina?»
«Ack för er, har jag mycken, mycken aktning,» sade Evelina.
«Jag har alltid ansett er som vår bäste vän.»
«Jag tackar er.
Det är också, som er bästa vän, jag tänker fullgöra mitt uppdrag.
Ni kan vara öfvertygad Evelina, att ingen önskar ert väl högre än jag.
Och om jag trodde, att den minsta skymt af lycka för er låg i denna förbindelse, skulle jag vara den förste, som rådde er dertill.
Men Evelina, jag säger rent ut, jag fruktar motsatsen, och säkert tänker ni det äfven?»
«Jag skulle tro, att ert förstånd, fast ni ännu är ung, borde säga er hur farligt det är, att endast fästa sig vid ytan.
Herr Säfve är vacker, har ett behagligt sätt.
Men jag fruktar, Evelina, att detta är allt hvad man kan säga till hans fördel.»
«Ack! så orättvist ni dömmer.
Albert har det bästa hjerta i verlden.»
«Jag tror,» sade Efverling, «att ingen mer än ni, Evelina, gjort denna upptäckt, och om ni opartiskt anmärkt alla hans yttrade tänkesätt, skulle ni varit räddad.
Men felet är icke ert.
Jag önskade Evelina, att ni ville ha fullt förtroende till mig.
Har ni gifvit något löfte, som binder er?»
Evelina satte båda händerna för sina ögon och teg.
Hon hörde att Efverling suckade, denna ovanliga vekhet hos honom rörde henne djupt.
«Evelina,» sade han.
«Jag har sett er uppväxa, från ett litet barn!
ni har alltid lofvat att bli förståndig och god, oaktadt fru Wibergs – det är ledsamt, att jag nödgas säga det – alldeles bakvända uppfostringsmetod.
Jag hade önskat er en bättre lott ... och, Evelina, jag hade till och med tänkt, att kunna bereda er den.
Men er brådska har gått mina handlingar i förväg.»
«Herr Efverling, herr Efverling,» utropade Evelina, «det är endast ert ädelmod, som kommer er, att nu säga så.»
«Nej Evelina, det är det vid Gud icke.
Likväl hade jag säkert icke sagt det nu, om jag ej önskade att kunna rädda er från en fullkomlig olycka.
Jag kan icke yttra mig så ömt, så pathetiskt, som herr Säfve, men jag menar ärligt och redligt.
För mig kunde ni visst icke hysa någon svärmande kärlek, endast ett fullt förtroende skulle då leda ert val.»
Evelina började gråta.
«Jag ber er emedlertid,» fortfor Efverling, «att ej nämna något härom för fru Wiberg.
Endast er egen vilja och mogna öfvervägande skall bestämma ert svar.»
«Oh!» sade Evelina, «jag vill icke utbedja mig någon betänkningstid.
I hela min lefnad skall jag vara tacksam för er godhet.
Men nu, nu är det försent ...
Jag har gifvit mitt oryggliga löfte; ty jag trodde mig säker om mosters.
Och om olyckan skulle bli min lott, kan jag ändå icke rygga det?»
Efverling började promenera fram och åter på golfvet.
Evelina vågade icke se på honom.
Hon tyckte sig liksom känna en inre varning, att hon en gång skulle få ångra dessa ögonblick, som aldrig skulle återkomma.
Men Albert hade, lik en ond demon, så fjättrat hennes svärmande sinne, att sjelfva Efverling ej mera förmådde återföra dem.
Hon som för en månad sedan skulle ansett sig afundsvärdt lycklig, om Efverling bevärdigat henne med ett enda sådant ord; hon såg nu endast i hans kalla, jemna sällskap, en graf för all jordisk glädje; men deremot den herrligaste himmel, öfverallt der Albert fanns.
«Jag beklagar er,» sade Efverling.
«Jag beklagar er af hela mitt hjerta.
Likväl skola vi ej tro, att detta är ert sista beslut.
Er mosters vilja har väl också någon del i saken.»
«Det är mitt verkliga och sista beslut,» sade Evelina.
«Moster har sjelf uppmuntrat oss båda.
Hon vill ej heller annat än min lycka, och lycklig kan jag icke bli, om jag ej får välja sjelf.»
Efverling studsade.
Ett så positivt språk väntade han sig icke att få höra.
Han såg att allt hopp var ute.
«Evelina!» sade han, «måtte ni aldrig få ångra, att ni ej lydt min varning.
Himlen gifve att ni måtte bli så lycklig, som jag önskar.
Det vore väl om ni kände honom bättre, om han visat Er någon förträffligare sida, än edra vänner.»
«Herr Efverling,» sade Evelina, då hon såg hans upprörda sinnesstämning, «ack herr Efverling, förlåt mig, och tag icke er vänskap, er godhet ifrån mig ändå.
Om jag också icke öfvergifver Albert.
Fordra allt annat men icke det.
Goda, bästa herr Efverling, han förtjenar icke att så strängt bedömas.»
«För er, Evelina,» sade Efverling, «skall jag alltid hysa samma deltagande, samma vänskap.
Det vore önskligt om ni aldrig behöfde något prof deraf.
Men jag ber er ännu en gång, att väl öfvertänka ett steg, som bestämmer hela er lefnads lycka.
Kanske, Evelina, har ni aldrig riktigt insett vigten deraf.»
«Jag tror, att jag har gjort det,» sade Evelina.
«Tänk icke på smekmånadens dagar allenast,» fortfor Efverling.
«Utan tänk kallt och förnuftigt, på det som sedan kommer, att ert mod då icke svigtar, om er man förbyter lynne och ton mot er, om någon nöd skulle trycka, och han då söker nöjet utom hus, sedan han kanske sjelf förjagat det i sitt eget.»
«Ack Efverling! jag har alltid tänkt, att om man rigtigt älskar hvarandra, blir nöden ingen nöd.
Albert skall heller aldrig försätta mig i detta tillstånd, och jag hoppas, att hans ton skall bli sig lik, det sista, såväl som det första året.»
«Nej Evelina, tro aldrig det.
Det vore för mycket begärdt, till och med af en annan man.
Men så tänker man, då man, såsom ni, Evelina, endast känner verlden till namnet.
Men andra dagar komma, och med dem en bitter erfarenhet för er, som aldrig anat mer än den ljusa sidan af dem.
Ni är ganska beklagansvärd, Evelina,»
Men det var icke öfvertygelsens tårar.
Hennes hjerta blödde endast för Efverlings så synbara smärta.
Hon ville ej bereda honom någon sorg, för sin egen skull.
Och hon var ledsen för de öfverdrifna bilder hans fantasi i sin godhet för henne uppjagade.
«Ty i verkligheten finnas de icke,» tänkte Evelina.
Efverling reste morgonen derpå.
Då Evelina vaknade, var hennes bästa stöd borta.
Hon saknade honom.
Men hon kände sig ändå liksom lite lättare om hjertat.
Hade gumman Wiberg förut börjat sin dag med ett leende ansigte och sin vanliga vers: «Vak upp min själ, gif ära,» så fick hon nu börja den med suckar och tårar.
Efverling var borta och med honom allt hopp.
Han hade förklarat henne, att han gjort allt hvad han kunnat.
Det återstod nu för henne, att utöfva sin makt, som, ty värr, var så godt som ingen, isynnerhet i ett fall sådant som detta, der allt förnuft, all tanke tycktes öfvergifvit Evelina.
Hon kunde se mosters tårar, afhöra hennes föreställningar, till och med om arfslöshet, utan att bevekas.
Visst gret hon ibland, men det var derföre att gumman gret.
Den tanken uppstod ej hos henne, att hon möjligtvis kunde ha orätt.
Tvertom förvånades hon öfver, att man nu började på allt sätt nedsätta dens värde, som man förut så mycket upphöjt.
Alla boston-partier voro bannlysta.
All glädje försvunnen.
Men detta tillstånd kunde ej räcka länge för ett lynne sådant som gumman Wibergs.
Albert använde all sin skicklighet, för att aftorka hennes tårar, och snart inställde sig bara pustar, och hon började tala om ödet, det oblidkeliga ödet, som så ofta förer menniskan i alldeles motsatt riktning mot hennes önskningar.
Och se! det var just hit Albert ville leda henne.
Det var ödet, som fört honom till W*** och på balen, det var ödet som förde deras hjertan tillsammans.
Det var ju endast ödet, detta outgrundliga ord! man hade att skylla på, och som bestämt Evelina åt honom.
Då stormen sålunda började att stilla sig, och all vidare tanka på Efverling var fruktlös, började gumman också lite kallare öfvertänka, om det verkligen kunde vara så halsbrytande, eller nedsättande, om Evelina blefve fru Säfve.
Hennes tankar stadnade hos gubben Edler.
Hon var säker på, att han nu ej skulle undandraga sitt systerbarn ett rättmätigt arf, då han kommit i så nära förbindelse med hennes hus.
Och hur gumman funderade och summerade, började hon att bli litet vänligare emot Albert.
Hon tillät honom till och med, att långa stunderna vara ensam med Evelina.
Hon började anse dem som ett par.
Hon talte ej mer om arfslöshet.
Och, kunde hon väl bekämpa sjelfva ödet?
Men efter nu gumman ändtligen hade gifvit med sig, och alla hinder syntes undanröjda, skulle man väl också börja tänka efter, när sjelfva katastrofen skulle ske.
Bröllopsdagen! när skulle väl den bli?
Gumman viste icke, hur Albert var etablerad.
Dessutom tyckte hon, att det ingen brådska var, till och med i år.
Men Albert hade andra tankar.
Hvarföre fördröja, mente han, en sak som ändå skulle ske.
Etablerad kunde man bli på en enda dag i Stockholm.
Han kunde ju förlänga sin tjenstledighet? han kunde ju få hemföra sin lycka nu?
Ingenting fanns, tyckte han, som hindrade att nu med ens afgöra saken.
Och fåfängt spjernade gumman emot denna nya udd.
Evelina teg då Albert bad.
Man hade ingen medömkan mer med den stackars gumman, som försäkrade att man skulle taga lifvet ifrån henne, på samma gång som Evelina.
Hon ville dock småningom vänja sig vid tanken på sin förlust.
Men efter då ingenting ville hjelpa, måste hon väl äfven samtycka till det.
Evelinas utstyrsel hade länge varit i ordning.
Gumman hade alltid haft hennes en gång blifvande bröllop i hågen.
Hennes hufvudtanke var: hvem vet hur länge jag går här i verlden och stökar.
Således skall allting vara tillreds.
«Nå i Jesu namn,» sade gumman, «efter ni tycks ha föresatt er, att er vilja ska gå fram, så har jag också föresatt mig något.»
Och hvad vore väl det?
«Jo att jag följer med, på en liten tid likvisst, ingenting mer, och ingenting mindre.
Jag skall inte så handlöst kasta ut min flicka i verlden, utan att se hur hon hamnar.
Jag kan också behöfva röra på mig lite.
Jag har suttit här nu på ett ställe i runda fyratiofem år, utan att ha farit två mils väg en gång.
Det ska göra mig rätt godt tror jag.»
Och se, nu står glädjen upp i taket.
«Lilla moster följer med!» utropade Evelina.
«Ack då fattas ingenting i min lycka.
Albert och jag skola plocka om lilla moster allt hvad vi kunna.
Så roligt! så innerligt roligt!
Moster ska finna sig så väl, att moster aldrig vill lemna oss.»
Men det ville gumman näppeligen tro på.
Den lilla gårdstäppan hade blifvit henne för kär, att hon icke äfven skulle vilja dö der.
På en liten tid ville hon ändå se om barnen.
«Och när ska vi då stöka till det der tråkiga bröllopet?» frågade hon dem. «Den dagen slår väl en spik i min likkista.
Men det skall ju ändå ske,» pustade gumman.
Albert teg en stund.
Den svåraste krisen var kommen.
Det gällde nu, att använda all den konst, som stod i hans makt.
Preludier tjenade till ingenting, tänkte han.
Bättre att gå rakt på saken och anse den alldeles likgiltig.
«Ja bröllop! min lilla goda tant,» sade han, «hvad tjenar sådant bråk till?
Jag tror mig icke litat förmycket på ert förstånd och edra fördomsfria tänkesätt, om jag säger, att jag tänkt det allting skulle vara lika godt och bra utan sådant besvär.»
Gumman satt alldeles förskräckt och betraktade honom.
«Jag har redan talat derom med Evelina,» fortfor Albert.
«Jag har sökt visa henne hur liten vigt det ligger i en tom ceremoni.
Och jag har haft den glädjen att lyckas.
Evelina har gillat min filosofi.
Om jag kan vinna edert ...»
«Nej aldrig! aldrig!» utropade gumman, «skall jag upplefva en sådan skammens och syndens dag!
Gud sig i nåder förbarma!
Evelina, hvart har ditt förstånd tagit vägen? som vill gå in på sådant, sätta en sådan skamfläck på mitt hus och mitt goda namn.
Är din mening sådan Albert, så kan du fara samma väg du kom.
Nej förr skall jag kasta ut henne bland vilda djur, än se henne lefva bland menniskor, som en ....»
«Goda bästa tant,» sade Albert, «alltid öfverilar ni er.
Låt oss gå kallt och förnuftigt tillväga.
Tillåt mig att få bevisa er, hur dum och löjlig en sådan fix idée är.
Det ges icke något fåkunnigare argument till i verlden, än att jag måste göra, som alla andra göra, som far och farfar gjort.
Nu är ju saken dessutom laglig och tillåten, och snart kommer den i fullt bruk.
Det är helt och hållet ett nytt mod, och ingen häcklar den som följer modet.»
«Jag ger hin alla moder,» ropade gumman, «och den som hittar på dem också.
Ett mod, som störtar menniskor i elände och sedeförderf.
Hvar finns något bevis, som kan sättas upp emot Guds bud och all mensklig ordning?
Nej, den har den onde fått makt med, som tror sig ostraffad få göra sådant.
Och aldrig så länge mitt hufvud står uppe, kommer mitt barn ur huset, utan vigsel och bröllop.»
«Vigsel och bröllop!» upprepade Albert, «är verkligen ett lustspel, som man borde sälja biljetter till.
Det finns ingenting narraktigare under solen.
När kärleken en gång bestämt mitt val, kan inte några ord af en prest, af en mensklig, syndig varelse liksom jag, stärka min känsla för den jag älskar.
Och jag är öfvertygad om, att ert förnuft äfven säger detsamma, bara ni får tänka på saken.»
«Nej Gud bevare mitt förnuft!» sade gumman, «aldrig kommer en sådan syndig gerning i mina tankar.
För Evelina är jag ansvarig inför Gud och hennes saliga föräldrar.
Och dem vill jag en gång möta med gladt ansigte.
De skola icke kunna säga mig, att jag tappade bort det barn, de anförtrott i mina händer.»
Men hvad hjelpte vanmäktiga utrop och tårar, då ingen kraftig handling följde?
Hvarje dag larmade väl gumman, och mente, att hon skulle förvisa Albert huset.
Men då han kom blef det ändå alltid samma scener, samma förfäktningar å ömse sidor, utan annat resultat, än att Albert allt djupare och djupare fästade Evelina vid sin sak, genom sina lysande sofismer och haranger.
På ett sinne, sådant som hennes, oupplyst och lättroget, verkade de endast till hans fördel.
Dessutom hade Evelina en god portion af öfvermod.
Hon gjorde ej gerna, som andra gjorde; hon tyckte om hvarje tillfälle, som tillät henne att vara lite egen.
Hennes sjelfsvåld hade inympat denna farliga böjelse hos henne.
Men den hade i den lilla kretsen ännu ej egt något tillfälle, att utveckla sig eller att kunna skada henne.
Och hon tänkte:
«Hvad bryr jag mig om hela verlden, endast jag eger Albert.
Han utgör hela min verld, och jag hans.
Det är ju icke heller något ondt jag gör.
Jag höjer mig endast öfver fördomen; tusende föregå oss kanske i denna stund med sitt exempel.
Jag vill visa Albert, att jag icke eger den qvinliga svaghet, han så mycket skrattar åt, eller det pruderie han så mycket föraktar.
Moster och alla andra skola slutligen skratta åt sina farhågor, då de få se hur lyckliga vi äro.»
Gumman var rådlös.
I sin ångest tog hon slutligen det enda parti, som hon tyckte återstod henne, att skrifva till Efverling.
«För Guds skull, kära Efverling,» skref hon, «kom hit.
Jag tror att jag är nära min sista stund.
Evelina håller på att göra en galenskap, som skulle draga mig med sorg och vanära i grafven.
Albert och hon vilja gifta sig efter den nya ordningen.
Ni är nu, som alltid, mitt enda stöd.
Kom ändtligen hit så snart ni kan.
Ni måste kunna verka på Evelina.
Med mina krafter är det slut.»
Och hvad gjorde väl Efverling? satt han sig genast i slädan och reste, för att ännu en gång försöka en scen med Evelina?
Nej! han funderade först på saken, och sedan skref han till gumman:
«Jag fruktar, fru Wiberg, att mina krafter äfven äro i det fallet vanmäktiga.
Jag är icke Evelinas förmyndare, och med skäl kunde man svara, att mig angick det icke.
Jag har en gång försökt det yttersta med henne.
Mina råd och argumenter äro derföre slut.
Då icke vänskapens röst kan göra sig gällande, gör förnuftets det ännu mindre, i ett fall sådant som detta, der oförnuft och blindhet helt och hållet tagit plats.
Det återstår således endast för er, att utöfva edra rättigheter som mor; dem ingen annan än er svaghet kan betaga er.»
«Också han!» utropade gumman i sin förtviflan, «också han har öfvergifvit mig!
Du Gud! du Gud i himlen! man skulle kunna börja tro, att du icke fanns, då du låter dem så förtrampa dina heligaste bud på jorden.
Finns då ingen hjelp mer?»
Och det såg nästan så ut.
Ty fjorton dagar derefter förde Albert Evelina triumferande till Stockholm.
Evelina gret visserligen hela vägen, då hon tänkte på den stackars tanten; men hon gret icke öfver sin egen förvillelse.
Albert var ju hennes man, fast efter ett nytt system.
Det skulle snart bli lika godt som det gamla.
Der satt hon då nu, den gamla gumman, barnlös, tröstlös och ensam, öfvergifven till och med af sina vänner i W., föraktad för sin svaghet.
Från morgonen till qvällen satt hon der och vickade och vickade fram och åter i sin stora ländstol.
Den ena tåren tog den andra på hennes vissnade kinder.
Evelina var borta, och på hvad sätt? hon hade ej haft mod att följa henne; hon bad endast till Gud att få dö.
ANDRA TIDER.
«Ack! att jag någonsin kom hit!»
Evelina var således nu i Stockholm.
Hon visste icke om hon drömde, eller om hon verkligen befann sig der; dit som hennes håg så ofta längtat, då hon hört någon berätta om alla dess nöjen och ståtligheter, denna samlingsplats för så mycken lyx, så mycken fattigdom, så många sinnesberusande nöjen och så mycket elände.
Hon var nu verkligen der.
Albert rustade snart i ordning en elegant och beqväm våning.
Evelina var som i sjunde himlen.
Här fick hon spegla sig, från topp till tå, i präktiga trymåer; gunga på mjuka elastiska sidenmöbler; hvila i den mest eleganta alkov, der små kupidoner höllo himlen öppen öfver henne.
Hon frågade sig ofta, om det var hon sjelf, eller om hon icke drömde!
Och Albert var outtröttlig i sin uppmärksamhet.
Han förde henne från nöje till nöje; från promenad till promenad.
Och ändå frågade han henne hvarje dag, hvad hon önskade, hvad hon saknade.
Evelina lefde i ett rus af lycksalighet.
Hon egde ju Albert; hon egde ju allt.
Hon njöt ju det högsta mått af lycka.
Hvad skulle hon väl sakna?
Än tanten då? skänkte hon aldrig henne någon tanke? hade hon ingen hågkomst mer af det lugna småtrefliga hemmet?
Den lilla trädgården der hon satte blommorna, den lilla kammaren med sina hemmaväfda möbler, der Evelina njutit en lycklig barndoms hela sorgfria lif; och klaveret, det gamla kära klaveret, på hvilket hon dundrat så mången polska, då de andra flickorna stojade och dansade?
Nej! ännu icke ... .
Visst tänkte hon på gumman; men icke mera med suckar.
Tårarna hade stadnat, och som hon hoppades, för alltid.
«Ack moster skulle se mig nu, se mig här i all min sällhet! och hon skulle nästan vara så lycklig som jag!» utropade hon ofta i sin förtjusning.
«Men jag skall försöka att beskrifva allt för henne,» sade hon till Albert.
«Jag skall, om det är möjligt, troget måla för dem hur jag tillbringar mitt lif.
Och de skola få se, huru orätt de bedömde dig, min goda Albert.
Efverling skall bli nöjd, så väl som moster.
Och jag är öfvertygad om, att hon är det redan.
Ack! om hon bara vore här! men i vår, Albert, i vår reser du ju hem och hemtar henne?
Albert lofvade allt hvad Evelina ville.
Ingenting skulle hon behöfva sakna.
Snart förgick ett par månader.
Albert uppbar Evelinas hela arf.
Och nu tyckte han, att fonden var tillräckligt stor, för att kunna lefva någorlunda hyggligt.
Nu behöfde han icke mera numerera sedlar, för att få några riksdaler, att rumla på.
Han var ju rik karl.
Nu bjöd han vänner och kamrater hem på soupé, nu hade han en fru, som gjorde les honneurs vid bordet.
«Hvar f-n har du fått tag i den der lilla dufungen, Albert?» sade en afton en af hans bekanta.
«Det kan man kalla att ha tur.»
«Tyst! tyst!» sade Albert.
«Jag hoppas du är så god och yttrar dig med tillbörlig respekt om min hustru.»
«Din hustru i all ära,» svarade hans vän.
«Så var det der ett godt tag för dig, Albert.
Jag hade min själ också lust, att fara ned i landsorten och sätta ut ett litet dufslag.»
«Ja försök,» sade Albert, «och gör sammaledes.»
«Vi ha allt försökt,» sade herr F., «men vi ha fått ett stort nej, hvar vi farit fram.»
«Jag beklagar,» sade Albert.
«Men ni känner ej sättet, att taga dem, mina gossar.»
«Du får lof att instruera oss; du som nu har praktiken inne.
Jag bekänner, att jag skäms en smula, för att göra en dylik prôpos.»
«Skäms!» upprepade Albert.
«Förhållandet är ju nu lagenligt, och, hvad som mera är, naturenligt.
Det är sådant man skall göra dem begripligt.
Dessutom, hvad går det för nöd på dem?
Man tillåter dem ju alla en hustrus rättigheter.»
«Nå ja – de ge väl med sig slutligen, när nyheten blifvit vana.
Det var en superb idée af vederbörande.
Mången fattig satan välsignar dem för det.»
Albert smålog endast till svar.
Evelina kom in.
«Min söta vän,» sade Albert.
«Vi tänkte ta oss en vira här i afton.
Du är väl så god och rangerar en liten soupé?»
Evelina lofvade att ej något skulle fattas.
Och så blef det hvarje afton.
Alberts virasoupéer försummades ej af hans vänner.
Han lånte dem gerna penningar, då deras kassa blef slut, endast han hade nöjet att se dem der.
Det var så nytt att få agera värd, att Albert icke tröttnade dervid.
Han tyckte sig rik som Crœsus – ty hvad hade han icke att vänta då gumman dog?
Han önskade hvarje dag, att vår Herre skulle taga henne bort.
Den summan skulle bli hans lifskapital, tänkte han.
Det han redan fått vore icke länge tillräckligt.
Etablissementet hade medtagit en stor del, och han hade ej ens satt ut det öfriga att förräntas.
Det hade blifvit alltför smått och futtigt att lefva af.
Evelina visste icke, lik många andra qvinnor, hur aktierna stodo.
Den tanken föll henne visst icke in, att det kunde bli slut.
Hon litade i det fallet helt och hållet på Alberts klokhet.