Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stms beslut med afseende på dana-arfvet efter enkan Sandelin, bar visserligen, hvad afslaget beträffar, sin riktighet, men att detta afslag dä grundades ensamt pä summans storlek, tror jag ingalunda vara endast genom citat af StatsUtsk:s Betänk, bevisadt, helst under öfverläggningen inom detta hus man hufvudsakligen fästade sig dervid, att arfvingar infunnit sig och börjat rättegång om arfvets utbekommande.
Jag ber dessutom att få fästa upmärksamheten derpå, att detta är det enda exempel på afslag af en sådan, af K.
M. understödd och förordad anhållan om dana-arfs anslående till kommuner.
Här skulle således på Carlstad statueras ett exempel, som man icke funnit lämpligt att statuera på andra kommuner.
Hr Bildt har icke ansett det vara bevisadt, att Carlstad mer än andra orter vore utsatt för en tryckande fattigvård; men det torde dock icke fordra någon serdeles vidlyftig utredning af förhållandena för alt visa, att den starka timmerhandel, som drifves på Klarelfven, jemte all annan rörelse på denna flod måste koncentrera sig i Carlstad, till följd af dess belägenhet vid sjelfva utloppet af floden.
Det myckna folk, som dervid användes i ett arbete, hvilket i sig sjelft ansträngande och mödosamt, ofta i förtid förintar arbetskraft och helsa, qvarblifver ofta i staden och faller dess fattigförsörjning till last.
Drottning Christinas d. 10 Mars 1657 för Stockholm utfärdade privilegier, skulle utaf alla i denna stad fallande danaarf den ena delen tillfalla Kronan och den andra staden, på det sätt, att den staden tillfallande del af arfvet skulle anslås till de fattige.
En sådan godhet blef Stockholm förunnad; det måste då icke vara någon inkonseqvens att K.
M vid flere Riksdagar föreslagit R.
St:r att till kommunerna efterskänka åtskilliga inom dem fallne dana-arf.
Jag anser för öfrigt Hr Bildt hafva ur en alldeles origtig synpunkt betraktat den K. Propos:n, vid den förutsättning, att K.
M. nemi. skulle endast hafva velat sätta R.
St:r i tillfälle att sjelfve i denna fråga fälla sitt omdöme; ty då hade icke K.
M. gjort en bestämd hemställan i ämnet och icke framlagt något direkt förslag.
Åtminstone, torde få antagas, att K. M., lill ledning för R.
St:rs omdöme, framställt sin åsigt i detta mål.
Hvad förhållandet inom Carlstad beträffar, så är jag väl icke, 190 Den 11 Mars e. ni. såsom Hr Bildt fordrat, i tillfälle att styrka hvad jag derom yttrat; men såsom bofast inom orten, torde dock mina yttranden derom såsom vitsord förtjena det afseende, hvartill min kännedom om orten, på grund af min härkomst från nejden af Carlstad, kan föranleda.
Jag fortfar således att yrka återremiss af Betänk.
Hr vou Hartmansdorff, Aug.:
St:r vid detta tillfälle icke böra afslu utan bifalla Konungens Propos.
Riksdag begärdes och beviljades dana-arfs efterskänkning till Trelleborg, Malmö, Sallerups socken i Skäne och Ytter-Sela i Södermanland.
Ehuru det i afseende på dessa orter visserligen förhöll sig så, som Hr Bildt sagt, att summorna voro ringare än den nu ifrågavande.
Den enda summa, som upgålt till motsvarande belopp, var den enkan Sandelin efterlemna!.
Men dervid egde likväl det förhållande rum, att skälet, hvarpå R.
Sl:r grundade sitt afslag å Konungens Propos., var det, alt bemälde enka hade slägtingar i Finland, hvilka förmodades vara berättigade till arfvet.
Det står nemi. i Ständernas underd. skrifvelse att ”emedan i afseende på denna fråga It.
St:r inhemtal, att tvenne personer frun Finland, hvilka upgifvit sig vara enkan Sandelius arfvingar, vackt anspråk på hennes qvarlåtenskap, samt att rättegång härom vore hos domaren anhängig, vid hvilket f örhållande ovisst vöre, huruvida enkan Sandelins qvarlåtenskap innehade egenskapen af danaarf, It.
St:r icke funnit sig f. n. kunna lemna bifall till hvad K. M. föreslagit”.
Man har nu sagt, att detta dana-arfs eftergifvande vore att anse såsom ett Stats-anslag till Carlstad.
Det må visserligen så kunna benämnas.
Men om man betraktar det efterskänkningen skulle komma Carlstads fattige till godo, och man tillika besinnar hvarifrån dessa penningar härröra, så torde man kunna säga, att Carlstads fattige af Staten återfå hvad de å andra sidan sjelfve till enkan Hollander erlagt, ty hon var krögerska och hade troligen i staden förvärfvat sin förmögenhet af de fattiges fyrkar.
Hr Bildt har yttrat, det R.
St:r icke alltid borde efterskänka dana-arf.
Detta hafva icke heller R.
St:r alltid gjort.
Bevis derpå kan en hvar få, som går
Drottninggatan upföre och ser det lius, hvilket nu användes till Lands-Kansli och boställen dels ät Chefen för Landtförsvars-Departementet, dels ät Landshöfdingen i Stockholms län.
Detta hus har genom dana-arf kommit i Statens ego.
Så stora värden lära hvarken R.
St:r eftergifva, eller Konungen ens till efterskänkande föreslå.
Men ifrågavande summa anser jag, uppå redan anförda skäl, böra efterskänkas, lielst Carlstad mera än de flesta andra städer är blottslälldt för fremmande tiggare.
Den, som reser i Wermland och ser de bleka och bedröfliga ansigten, sora Finnar och andra tiggare förete, dä de från skogarne komma ned till städerne, han lärer äfven förnimma att
Carlstad måste försörja icke blott sina egna fattige, utan jemväl en mängd andra ifrån lands - Den 11 Slars e. m. 191 orten.
Jag anhåller följaktligen att R. o. Ad. måtte återremittera Betänk.
Här är egentligen endast fråga om en lag finnes, som bestämmer alt dana-arfj skola ingå till Staten; finnes en sådan lag, sä är det väl klart, att den måste till kraft och verkan uprätthållas, och icke i förväg eluderas.
Det är tydligt att så länge nu denna lagstiftning verkligen finnes, så bör man, oberoende af summornas storlek, i enlighet dermed förfara, och icke söka alt pä förhand undandrag Statsverket summor, innan de till Statsverket influtit.
De ömmande omständigheter man såsom skäl för dylika förhållanden här åberopat, synes mig icke giltiga, ty om hvarje samhälle inom vårt land skulle här fä förete alla de ömmande omständigheter, som kunde föranleda till att lagar och författningar i förväg bevilja dem hvad de pä rättsväg skulle önska sig fä, anser jag för min del att oberäkneliga vådor deraf skulle föranledas.
Summans storlek anser jag icke böra tagas i betraktande; den må vara liten eller stor, det har föga att betyda, dä bär är fråga om hvad som är rätt i detta afseende.
Man har såsom skäl åberopat att Carlstad vore i behof utaf denna summa, men om denna summa, såsom den bör göra, ingick till Statsverket, sä lider ju icke Carlstad derigenom någon orätt, då denna stad, så väl som hvarje annat samhälle, kan af Staten söka det understöd, hvarutaf häri är i behof.
Jag tror det i allmänhet vara högst nödvändigt att understödja de serskildta korporationerna i värt samhälle, men man bör dervid utgå ifrån rättvisans synpunkt och söka att se den rätta sidan af saken.
För min del tror jag icke att några föreg:de förhållanden, om de än uti aldrig så stor mängd inträffat, kunna gifva skäl till att icke följa det rätta uti saken, då man en gång kommit dertill.
Att K. M., till följd af den mängd dana-arf, som förut i dylik väg blifvit använde, nu bar med Nåd.
Propos. i- sådant afseende inkommit, kan ingalunda synas förunderligt, ty K.
M. har lyssnat till den opinion, som i detta fall allt sedan 1809 års Riksdag blifvit genom dylika eftergifter uttalad.
Att åter det Utsk., som har sig updraget att vaka deröfver, att icke sådana saker måtte få större utsträckning än de böra ega, att detta Utsk., säger jag, gör sin pligt och afslär en dylik propus., det anser jag vara fullkomligt rigtigt, och jag anhåller således för min del om bifall till StatsUtsk:s ifrågavar:de Betänk.
Jag har att förebrå mig att vid förlidne Riksdag en gång hafva talat till förmån för ett dä väckt anspråk af alldeles samma syftning som det, hvilket nu är föremål för discussionen, nemi. om efterskänkande till fördel för Norrtelje stad utaf ett efter enkan Sandelin fallet dana-arf.
Jag gjorde det utaf det serskildta skäl att Norrtelje stad, hvilken, såsom vi alla veta, icke kan hafva några serdeles tillgångar, i anseende till stadens ganska obetydliga befolkning, likväl efter uphörandet utaf det derstädes befintliga gevärs-faktoriet blifvit 192 Den 11 Mars e. m. öfverhopad utaf en mängd fattiga familjer, hvarigenom staden råkat uti serdeles betryckt ställning med afseende på fattigvården.
Detta var då mitt skäl och jag ansåg alltså saken till någon del kunna försvaras, oberäknadt att jag i delta fall måhända var något partisk, enär det gällde en stad inom Stockholms län.
Jag vill dock bjuda till att för framtiden söka afhålla mig från dylika misstag, och vill derföre, så vidt på mig beror, söka förekomma bifall lill StatsUtskrs Betänk.
Jag anser, i likhet med en af StatsUtsk:s ledamöter, som här yttrat sig jemte en annan värd talare, att så länge en lag linnes, hör den äfven hållas i helgd, när icke några serdeles ömmande omständigheter förekomma, som kunna föranleda ett undantag, men sådana finnes icke här.
Det har under en följd af år blifvit en vana, att så snart ett dana-arf fallit, inkommer genast kommunen till K.
M. med anhållan alt arfvet måtte få användas på ett helt annat sätt, än med lagen varit afsedt.
Mig synes det deremot vara ett dubbelt skäl att Staten bibehåller sin rätt till dylika atf: l:o emedan det är lag; och 2:o emedan det ligger en vacker tanke deruti att Staten öfvertager arfsrätten efter aflidne medborgare, som icke hafva några lagliga arfvingar.
Jag har dessutom emot förslaget att erinra, att Carlstad har begärt denna eftergift såsom understöd för upbyggandet af ett arbetshus för fattige.
Jag är nemi. långt ifrån att vara öfverlygad om att det är någon fördel för en kommun att dylika arbetshus der finnas, ty jag anser detta vara en slags organisation af arbetare, som i sina följder kan blifva ganska vådlig, och sannolikt komma de som lefva efter oss att besanna den satsen, att ju flera arbetshus finnas, desto flera kommer det att tarfvas.
För min del anser jag icke uprättandet äf arbetshus vara den rätta vägen att understödja de fattiga, ty samhället kan icke i längden härda ut på denna väg, och jag tror att de vådligaste följder derutaf i en framtid kunna npstä.
Jag har således ett ytterligare skäl att afstyrka bifall till K. M:s Propos., enär jag anser det sätt, hvarpå dessa penningar utaf Carlstads innevånare skulle användas, vara mindre väl beräknadt.
Slutligen har jag ett för mig alldeles egendomligt skäl, sorn redan af en annan talare blifvit vidrördt, hvarigenom äfven jag sättes i tillfälle att bättre än någon annan vitsorda fördelen af dana-arf, ty hade icke de funnits, så skulle så väl Chefen för Landtförsvarsdepartementet, som jag sjelf, i detta ögonblick sakna tak öfver hufvudet.
Detta är ett ytterligare skäl för mig att yrka bifall till StatsUtsk:s Betänk.
Det måste naturligtvis vara ett och detsamma, antingen till ett visst ändamål anslås ett Statsanslag, eller ockå den korporation, som af detta anslag skulle komma i åtnjutande, tillätes att uptaga en deremot svarande Kronans inkomst.
Sålunda anses alla indeldla lönetagare vara utaf Staten aflönade, och detta med rätta.
Nu är dana-arf en af Den 11 Mars e. m. 193 af "Kronans inkomster och dertill en af de alldra äldsta; om då Kronan skulle afstå sin rätt till dana-arfvet efter enkan Hollander, så vore sådant ju alldeles detsamma, som att gifva ett Statsanslag till storlek motsvarande detta dana-arf.
Det återstår då att tillse, huruvida det kunde vara lämpligt att gifva Carlstad ett Stats-anslag af nära 6 000 R:dr b:ko för inrättande af en arbets-anstalt derstädes, och dertill fordrades då att man visade, att denna stad framför andra vore i behof af ett sådant anslag.
I detta afseende har visserligen en värd talare anfört, att igenom staden flyter Klarelfven, der mycket timmer flottas och der för öfrigt mycken rörelse är rådande; men i allmänhet anser man sådant vara ett förhållande, som leder till rikedom och ingalunda lill olycka.
Om det således förhåller sig såsom Frih.
Cederström sagt, så skulle jag för min del deraf vilja draga den slutsatsen, att
Carlstad borde vara i ett blomstrande tillstånd och kunna sjelf bekosta sitt arbetshus.
Om nu Staten skulle gifva ett anslag till inrättande af ett arbetshus i Carlstad, så skulle sådant med ganska mycket skäl upkalla ansökningar ifrån en mängd andra städer, som befinna sig vida mera nedtryckta af en betungande fattigvård än Carlstad.
Detta skulle således vara ett ganska vådligt prejudikat och jag får således för min del tillstyrka bifall till Utsk:s Betänk.
Vid förliden Riksdag hade jag, om jag minnes rätt, det nöjet att uti en med denna likartad fråga vara af lika tanke med Hr von Hartmansdorff; det var nemi. i fråga om det efter enkan Sandelin fallna dana-arf.
Hr von Hartmansdorff visade då, att Norrtelje stad var skyldig att sjelf bestrida sin fattigvård, och han anförde dertill mänga skäl, deraf jag i mitt minne återkallar åtskilliga rätt roliga anekdoter i afseende på den nya badinrättningen derstädes.
Det rörde då en stad, som ligger i Upland; men Carlstad, som ligger i Wermland, har lyckats att hos den värde ledamoten vinna större sympathier.
Det är sannt att denna stad är folkrikare, har större handel och att den går framåt, då Norrtelje deremot sjunker, och att således Carlstad har större anspråk på sympathi, äfven om den ej läge i provinsen Wermland.
Men ser man åter saken från fattigdomens synpunkt, så tror jag att man snarare bör gifva en allmosa åt kommuner, som gå tillbaka, än åt dem, som äro framåtskridande.
Man har anmärkt att ett dana-arf icke kan betraktas såsom stats-anslag, men jag undrar då under hvilken rubrik man vill uptaga detsamma; ty om Staten ärft dessa penningar, och således eger dem, men återskänker dem till kommunen, så är väl detta detsamma, som om den gifvit denna summa utaf egna förut egande medel; åtminstone kan icke jag för min del fatta den fina distinction Hr von Hartmansdorff uti denna sak updragit.
Det har vidare blifvit yttradt att denna eftergift vore en rättvisa mot de fattige i Carlstad, emedan enkan Hollander varit 5 H. 13 194 Den 11 Mars e. m. krögerska.
Jag ber att deremot få nämna, att enkan Hollander icke var krögerska utan ett slags gästgifverska, och att således om medlen skulle återgå till dem, som bidragit lili hennes förmögenhet, så borde de gå till hela riket, emedan det egentligen lärer vara på resande hon förtjent sin förmögenhet.
Skulle man således i detta hänseende vara fullt conseqvent, så borde ock Hr von Hartmansdorff, i likhet med mig, bifalla Betänk.
Den discussion, som här egt rum, vittnar på det ojäfaktigaste om de skadliga följder, som alltid upstå då man förlamar eller frånträder lagarna.
Man har här icke kunnat anföra något annat skäl för bifall till den K Propt»s:n, än de prsejudikater, hvilka man framdragit.
Man ser häraf, huruledes en, om än blott en enda gång visad eftergifvenhet emot hvad lagen stadgar, genast alstrar allt större och större anspråk.
Det kan vara tid att man frånträder den bana man sålunda beträdt, så att Staten måtte få bibehålla sin lagvunna rätt.
Man har sagt att detta icke vore något stats-anslag, men jag är i detta fall af motsatt tanke, ty det som redan är Statens egendom, och hvaröfver Staten eger att disponera, det är egentligen en skänk nr Statskassan till den som erhåller presenten.
Sättet hvarpå denna egendom tillkommit
Staten är likgiltigt, det må vara genom dana-arf eller på hvad sätt som helst, så är det dock en Stats-inkomst, som efterskänkes.
Man bör ock besinna, att hvarje eftergift af Statens inkomster inverkar, om också icke så omedelbart, på hvarje skattdragandes rätt, emedan det är naturligt, att om icke säkert beräknade inkomster till Stats-kassan inflyta, så skola de skattdragande på ett eller annat sätt fylla hvad som till Stats-utgifterna erfordras.
Jag kan således icke annat än förena mig med dem, som tillstyrkt bifall till StatsUtsk:s Betänk.
Sedan nu den underrättelse på enskild väg^ blifvit mig meddelad, alt de 3 öfriga Stånden återremitterat detta Betänk., så torde man finna det naturligt, om jag i det längsta vill bibehålla hoppet, att Rikets första
Stånd icke måtte stå efter de öfrige uti en varm upfattning af det ädla syftet i den K. Propos:n.
Det må vara, såsom Gr.
Lagerbjelke yttrat, att genom den lifliga timmerhandeln åtskilliga kapitaler blifvit samlade i Carlstad, och att rörelsen på Klarelfven är förmånlig för de brukspatroner m. fl., hvilka derinvid hafva sina bruk och egendomar; men det torde dock icke kunna förnekas, att en mängd arbetsfolk, som längs utefter elfvens lopp funnit sysselsättning och småningom genom ett oftare vistande i staden fått vana vid lefnadssättet på krogarne derstädes, slutligen, sedan de genom detta kroglif blifvit utarmade, helt förklarligen falla fattigvården i staden till last.
Liljencrantz, som år 1851 förordade öfverlåtelsen af ett dana-arf till förmån för en inom hans län belägen stad, numera, då det är fråga om Carlstad, ångrat sitt förfarande vid sista Riksdagen, är i detta fall ganska märkligt och ganska be - Den 11 Mars e. m. 195 klagligt, och bland alla dessa märkligheter torde kanske den saligen afsomnade närings-idkerskan Hollander i framtiden blifva en lika ryktbar historik person, som den i Norrtelje aflidna enkan Sandelin numera tyckes hafva blifvit.
Vi måste dock något litet belysa de ifrågavande förhållanderne.
Den föreslagna arbets-inrättningen bar lika litet som andra sådana, efter hvad vi nyss fått höra, lyckats vinna Gr. Liljencrantz’s välvilja.
Det är en onekligen vigtig sats uti stats-ekonomiskt hänseende, huruvida arbetshus böra inrättas eller icke; man kan visserligen se saken utur åtskilliga synpunkter och följaktligen på, många olika sätt.
Men när ett öfverdrifvet antal tiggare tillströmmar till städerna och oordentligheten hota att taga öfverhand, så blir det en slags nödvändighet att bringa ordning i dessa förhållanden, som eljest skulle framkalla vådliga följder.
Meningen med det nu ifrågavande arbetshuset är också, enl. hvad jag serskildt känner, icke allenast att bereda tillfälle till arbete för de fattige inom Carlstad, utan äfven att för den betydliga mängden af tidtals tillströmmande tiggare ifrån Wermlands aflägsnare skogsbygder, der det bittraste armod är rådande, och der befolkningen stundom icke har annat än barkbröd, syrgräsvälling och sådant mera till sitt lifs ytterst knappa uppehälle, kunna under deras tågande igenom Carlstad bereda en eller annan dagsuppehälle, utan att sådant behöfde vara förenadt med det förnedrande tiggeriet.
Meningen var, att, om möjligt, bereda dessa nödlidande medmenniskor tillfälle till sådant arbete, som läge inom deras förmåga.
Jag fortfar i mitt vördsamma yrkande om återremiss, under anhållan att SlatsUtsk. behagade taga denna fråga i ett gynnsammare öfvervägande än hittills skett.
Hr Bildt har yttrat, det jag skulle i denna fråga vara mera bevågen för Wermdlänningar än för Rospiggar; men jag tror mig kunna bevisa motsatsen.
Den, hvilken talar så ofta som jag, och som gjort det under så många Riksdagar, finnér sällan något eller åtminstone något likartad! ämne, hvari han förut icke yttrat sig.
Så förhåller det sig äfven med denna fråga.
Då man plägar åberopa mina yttranden dels emot mig, dels på sned: så är jag numera varskodd, och har derföre vanligen med mig prot. från föreg:de Riksdagar, för att kunna beslå mina värde motslåndare.
Så nödgas jag göra vid detta tillfälle.
Hr Bildt har nemi. sagt, att jag bestridde efterskänkning lill Norrtelje stad af det efter enkan Sandelin fallna dana-arf.
Men till bevis pä motsatsen anhåller jag få upläsa ett af mina anföranden, d. 21 Febr. 1851, sålydande: ”Jag tillhör icke dem, hvilka anse R.
St:r handla klokt, om de visa sig karga mot våra småstäder.
Det är en olycka för riket, att vi hafva så få städer af någon betydenhet.
Detta hindrar afsättningen inom landet, och vållar tröghet i rörelsen inom de landskap, hvarest hon icke lifvas af någon större stad.
Den frikostighet, R.
Stais * 196 Den 11 Mars e. m. kunna visa de små städerna, och hvilken, på ett eller annat sätt, kan föranleda till deras uphjelpande, böra R.
St:r, efter min åsigt, icke spara.
På grund af alla dessa skäl tillstyrker jag R. o.
Ad. att återremittera Betänk.", hvilket Retänk. innehöll afstyrkande å Konungens Propos.
Jag uprepar ännu en gång, att det icke är underligt att K.
M. afgifvit denna Propos., ty det är klart, att Ilan följer den allmänna praxis, som i dylika frågor varit uti landet brukad, och
Han har då icke kunnat afslä en anhållan, som har så många prejudikat för sig, grundade på erfarenheten; men att denna erfarenhet tillkommit på orätta grunder och genom misstag, synes mig tydligt.
Det är ju helt enkelt alt så länge en lag finnes hör den ock efterlefvas, och att en anhållan om understöd hos Statsverket bör direkte dit ingå, oberoende af den källa, hvarfrån medlen influtit.
Carlstad har icke mera rätt till dessa medel än hvilken annan kommun som helst, ty allt hvad som till Statsverket inflyter tillhör hela landet, och det är först efter ett noga bepröfvande af behofvet, som R.
St:r böra gifva den ene eller den andre företrädet.
En värd talare har sagt, att då 3 Stånd redan återremitterat denna fråga borde R. o. Ad. icke vara det sista att beträda denna vackra stråt, men jag får då påminna derom, att ett mål finnes, som vi framför alla an dra böra söka att upnå; och detta mål är rättvisan.
Jag anser detta mål stå så högt öfver allt annat, att jag för min del skulle anse R. o. Ad. skrida helt och hållet utom det tillbörliga i sin ställning om det biföll denna återremiss af StatsUlsk:s ifrågavande Betänk.
Hr Gr. o. L andinus härefter först till bifall och sedermera till återremiss å förevaride Betänk, framställde propos:r besvarades med blandade
Ja och Nej, hvarpå förnyad propos. till bifall blef framställd, och efter densammas besvarande med starka
Ja jemte åtskilliga Nej, Hr Gr. o. Landtm, förklarade det han härvid funnit
Justerades en sålydande voter:s-propos.:
Den, som bifaller StatsUtsk:s Utlåt.
M 56, i anledn. af K.
Propos., ang:de eftergift till förmån för Carlstads stadsförsamling, af Kronans rätt till ett efter Närings-idkerskan Johanna Emilia Hollander fallet dana-arf, röstar Ja j den det ej vill, röstar Nej; vinner Nej, anser R. o.
Ad. de mot nämnde Utlåt, gjorde anmärkrnr föranleda till detsammas återremitterande.
Den li Mars e. m.
Föredrogs, men bordlädes ånyo, på begäran af Frih. Creutz, Stephan, och Frih. Cederström, Rudolf, StatsUtsk:s d. 4 dennes på bordet lagda Utlåt.
JVs 57, i anledn. af K. M:s Nåd.
Propos., ang:de eftergift, till förmån för Upsala stads Borgerskaps Gubb- och Enkhus-inrältning, af Kronans rätt till dana-arf efter enkan Charlotta Elisabeth Bång och jungfru Christina Lundström.
Föredrogos och biföllos BankoUtsk:s nedannämnde d. 4 dennes på bordet lagda Utlåt:n och Mern.:
JM 15, öfver ett af Handlanden M. W. Lindström gjordt ackords-anbud; JM 16, i fråga om afskrifning af ett i Banko-Diskont-verket af numera afl.
Gårdsegaren J. E. Bovin uptaget lån; JM 17, i fråga om lönevilkoren för Läkaren vid Tumba Bruk; samt M 18, öfver ansökningar af Prosten 0. U.
Arborelius och Handlanden E. G. Arborelius om eftergift af öfverräntor å Diskont-lån.
Föredrogs och lades till handlingarne BankoUtsk:s d. 4 dennes på bordet lagda Mern.
JM 19, i anledn. af erhållen återremiss af Utlåt. JM 9.
Föredrogs, men bordlädes ånyo, på begäran af Frih. Raab, Adam Christian, och Gr. Taube, Henning, Edvard, BankoUtsk:s d. 4 dennes första gången på bordet lagda Mern.
JM 20, i anledn. af väckt fråga derom, att
Filial-banks-assignationer må betraktas lika ined af Låne-Kont:n utfärdade assignationer.
Föredrogos och biföllos BankoUtsk:s nedannämnde d. 4 dennes pä bordet lagda Mern.:
JM 21, i anledn. af Vaktmästaren vid Tumba J. F.
Forsslunds ansökning om löneförhöjning; JM 22, i anledn. af enkan Anna Catharina Asps ansökning om hyresersättning; och J\s 23, i fråga om afskrifning af 4 st. från Låne-Kont. i Malmö utgifne Diskont-lån. 198 Den II Mars e. m.
Föredrogs, men bordlädes ånyo, på begäran af Frih. Raab, Adam Christian, och Gr. Taube, Henning Edvard, BankoUtsk:s d. 4 dennes på bordet lagda Mern.
J\s 24, i anledn. af väckt motion om lifgifvande från Banken af 10,000 R:dr till afl.
Vid föredragning af LagUtskis d. 4 dennes på bordet lagda Betänk. JU 12, i anledn. af väckt motion om uphörande af rättigheter att börda jord å landet, blef äfven detta Betänk, ånyo bordlagdt, på begäran af Hr Bråkenhjelm, Pehr Reinh., med fl. ledamöter.