Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då uti Betänk, om bördsrätten förekommer frågan om densammas totala afskaffande samt denna frågas utgång naturligtvis ännu är oviss och således kan i betydlig mån komma att inverka på beslutet om testamentsråtten, så synes det mig vara något äfventyrligt att ingå på den af Gr.
Sparre föreslagna omflyttningen.
Den 25 Februari f. m. 513 Gr.
Jag förstår i sanning icke Hr Adlercreutz’s tvekan i detta fall, eller i hvad mån frågan om testamentsrätten är beroende af frågan om bördsrätten, och jag får derföre anhålla, att Hr Adlercreutz behagade närmare förklara sin mening.
Sparres sednaste ytt rande, får jag tillkännagifva, att jag vidhåller min mening i detta fall.
Motioner hafva blifvit väckta derom, att bördsrätten å landet skulle helt och hållet uphöra.
Det mätte väl stå R. o. Ad- öppet att bifalla dessa motioner, och om så sker, blifver en del af förslaget om utvidgad testamentsfribet alldeles oantagligt, ty i dess 2 § finnes intagen en bestämmelse derom, alt arfvejord å landet ej får borttestamenleras utom börden.
Ad. först behandlar testamentsfrågan och bifaller sislberörde bestämmelse, men sedermera, vid behandlingen af bördsfrågan, bifaller motionerne om bördens afskaffande, så blifver ju det förra beslutet ett nonsens.
Jag kan således ej annat än fortfarande finna, att den redan bestämda föredragnings-ordn:n är den rätta.
Jag får upriktigt bekänna, att jag vid denna min framställning förutsatt såsom något alldeles afgjordt, att R. o. Ad. icke skulle bifalla förslaget om bördsrättens fullkomliga afskaffande, utan att frågan här på Riddarhuset skulle endast röra sig omkring dess bibehållande i sitt nuvar:de skick eller inskränkning i enlighet med LagUtslcs förslag.
Jag tror således icke, att den af Hr Adlercreutz vidrörda omständigheten bör förhindra den föredragningsordn., jag föreslagit.
Skulle, emot all förmodan, frågan om bördsrättens fullkomliga upbörande vinna R.
St:s bifall, så blifver det nog en sednare omsorg för LagUtsk. att afgifva förslag till den lagstiftning, som deraf skulle blifva en följd.
Vill man framgång åt förslaget om en utvidgad testamentsrätt, så bör man äfven, enl. milt förmenande, antaga den föredragningsordn., jag förordar såsom den rätta.
Hr Gr. o. Landlmts härefter först till bifall och sedermera till afslag å Gr.
Sparres förslag, att LagUtsk:s Betänk.
N:o 13, som å föredragningslistan förekom näst efter samma Utsk:s Betänk.
N:o 12, måtte få framflyttas näst före sistnämnde Betänk., framställde propos:r besvarades med blandade
Landtm, ånyo hemställde om R. o. Ad. behagade bifalla Gr.
Sparres ifrågavarule förslag, samt, sedan svaren härvid utfallit med starka
Föredrogs ånyo och lades till handlingarne Banko-Otsk:s d. 14 och 21 dennes på bordet lagda Mern.
N:o 13, i anledn. af erhållen återremiss af 12 § i Utslcs Berättelse N:o 8. lil H. 33 514 Den 25 Februari f. m.
Föredrogs ånyo och bifölls Banko-Utsk:s d. 14 och 21 derines på hordet lagda Utlåt.
N:o 14, i fråga om afskrifning af 3 st. från Lånekont. i Malmö utgifna diskontlån.
Föredrogs ånyo Banko-Ulsk:s d. 14 och 21 dennes på hordet lagda Utlät.
N:o 15 öfver väckte förslag om vissa förändrade föreskrifter, angule silfverutmyntningen, Bankens sedlar m. m. B. o. Ad. heslöt uppå derom af Hr Gr. o.
Landtm, framstäld propos. att detta Betänk, skulle punktvis företagas till afgörande.
Derest det nu fattade heslutet att företaga detta Betänk, punktvis till afgörande icke af Hr Gr. o.
Landtm, anses utgöra ett hinder för mig att granska Betänk, i dess helhet, önskar jag att efter det jag härom blifvit uplyst få fortfarande ega ordet.
Hr Gr. o. Landtm, förklarade i anledn. häraf, att, i följd af R. o. Ad:s nu fattade beslut, de särskilda punkterne naturligtvis borde hvar för sig blifva föremål för propos., i den ordning de förekommo, men att, sedan första punkten blifvit ujiläst, Gr.
Frölich skulle blifva upropad, dertill han redan låtit anteckna sig, och då kunde yttra sig jemväl öfver de öfrige punkterne, derest Gr:n för sin argumentation funne sådant nödigt.
Härefter förekom Irsta punkten.
Uti detta Betänk, har Banko-Utsk. afstyrkt bifall till så val min motion angule förändring af nu gällande myntfot som ock åtskilliga andra representanters framställningar ronde myntväsendet, och jag kan icke annat än vara på det högsta belåten med det sällskap, hvaruti jag sålunda kommit, ehuru det dock icke bör lemnäs oanmärkt, att ett egendomligt och med de andra motionerna ej jemförligt förhållande eger rum i afseende å min motion, och det är, att dä i detta Betänk, en blott ringa del af mitt förslag til! reform af vårt mynt- och Banksystem blifvit behandlad och således lösryckt från sammanhanget med förslaget i dess helhet, så kan icke denna särskildta del af min framställning vederläggas med samma skäl, som blifvit använda emot de öfriga motionerna, måhända med undantag af Gr. Lewenhaupts.
Jag torde, till ådagaläggande häraf, få i R. o. Ad:s minne återföra, att mitt förslag, hvaraf en särskild del blifvit tillintetgjord i. detta Betänk., hufvudsakligen afser, att Bankens sedlar, i egenskap af myntrepresentanter, skulle försvinna, och om ett sådant beslut möjligen shulle blifva faltadt, så blefve deraf en naturlig följd, att ingen menniska här i landet skulle hafva något emot att i Banken få ett silfvermynt, utmyntadt efter en annan myntfot än den nu gällande.
Vid upgörandet af mitt förslag har just detta blifvit beräknadt, nemi. att på samma gång få sedlarne såsom myntrepresentanter afskaffade och en annan ändatnålsenligare myntfot.
Den 25 Februari f. m. 515 den nu gällande förefinnes en icke obetydlig skillnad emellan vårt silfvermynt och så väl Hamburger-Banko som det Danska och Norska myntet, ty i vår Specieriksdaler ingår ungefär 3 ass finsilfver mera än i Hamburger-Banko
Riksdalern samt den Danska och Norska Specien, hvartill kommer, att vårt silfvermynt innehåller en temligen stor del onödig koppar, som i förening med silfret ej har något värde men bidrager i sin mån dertill, att vårt silfvermynt är mera värdi än de nyssnämnda mynten, så att vid hvarje utbyte af dessa mynt Sverige förlorar 3 ass silfver och något koppar.
Detta är ett förhållande, som ganska länge varit insedt och erkändt, men man har ändock städse afvisat hvarje reform i detta hänseende på det hufvudsakliga skälet, att denna reform skulle utgöra en förändring i den lag, hvaruti K. M:t och R.
St. gemensamt sig förbundit att uprätthålla en viss myntfot, och sålunda bereda hvarje innehafvare af en Rankens sedel förlust, ålen, M.
Hrr är likväl förhållandet sådant, alt om än min nyss omförrnälda genomgripande motion icke blefve antagen, då sistnämnde skäl naturligsvis af sig sjelft förfölle, inträffar det likväl, att, på sätt Utsk. jemväl tillkännagifva, när det är fråga om att exportera silfver, eller, med andra ord, när en sedelinnehafvare infinner sig vid Bankoluckan för att få silfver i stället för sedlarna, så före drager han merändels att erhålla omyntadt silfver i s. k. plantsar, och då kommer icke någon myntskillnad i fråga, ty utvexlaren får, efter kursberäkning af 128 sk. bko, tillgodoräkna sig så mycket finsilfver, som deremot svarar, d. v. s. att tron på myntfotens oföränderlighet icke löper någon fara att rubbas, så länge för silfverexportören finnes tillgång å plantsar i stället för pregladt silfvermynt.
Följaktligen skulle endast de, som komma till Banken och vilja hafva några sedlar inlösta emot silfvermynt, blifva utsatta för förlusten af omkring 3 ass på Specien, ifall vårt mynt skulle till sitt silfverinnehåll förändras i likhet med Hamburger-Banko.
Nu ber jag Eder, M.
Hrr, blott att söka upfatta hvad denna fråga i sig innebär!
Finnes det någon förnuftig menniska, som, dä han vill vexla sig till 100 Rdr Specie och ändtligen vill hafva dem i Specieriksdalrar, ehuru han är berättigad att få dem i plantsar, anser sig vara förorättad derigenom att han får ett nytt mynt, som innehåller 3 ass mindre finsilfver på hvarje Specieriksdaler?
Går man i marknaden och efterfrågar, hvad som kan vara skillnaden emellan ett mynt, som har 3 ass finsilfver mindre än ett annat, så finner man att denna skillnad är ingen.
Går man i marknaden för att I.
ex. tillhandla sig smör, ost, kött, lläsk eller något annat, och, i stället för sedlar eller silfvermynt, har en silfversked, som väger öfver 5 lod och följaktligen är mera värd än en Specieriksdaler; så och ehuru man kan bevisa, att denna silfversked är mera värd än den åstundade qvantiteten af smöret eller fläsket, vill säljaren ej emottaga silfverskeden, utan fordrar ovilkorligen i betalning för varan sedlar eller silfvermynt.
Och, M.
Hrr, häruti ligger den naturliga orsaken dertill, att då vi komma till våra bröder Norrmännen och vilja köpa t. ex. kaffe 516
Den 25 Februari f. m. för en Svensk Specieriksdaler, så svara de: nej, vi taga icke emot detta mynt utan rabatt.
Hvarföre, M.
Jo derföre, att Norrmännen icke hafva den aldra ringaste nytta af de 3 assena finsilfver som den Svenska Specien har mera än den Norska, ty det förra myntet ratas i alla fall uti Norrige af den naturliga orsaken, att den icke är landets gångbara mynt.
Nu frågar jag Eder åter, M.
Ilrr, är det skäl att i evinnerliga tider fortfara med en sådan anomali?
Man har onekligen ganska rätt uti att åberopa den theorin, att man måste vidmakthålla en gång stadgade lagar, men jag tror, att om man hade tillåtit en sådan fråga, som denna, att framkomma i sin rätta ordning och behandlas i sammanhang med den fråga, hvartill den står i ett oskiljaktigt sammanhang, så hade resultatet blifvit helt annat.
Jag kan för min del icke antaga såsom en ovilkorligen gifven och afgjord sak, alt Svenskarne skola i evärldliga tider utskrattas af utländningen för det att de bibehålla en mynthestämningslag, hvarigenom de på hvarje Specieriksdaler förlora 3 ass finsilfver.
Jag åtminstone kan icke oanmärkt låta en sådan absurditet fortfara utan att söka få densamma undanröjd.
Om vi följaktligen måste förr eller sednare vara betänkta på en förändring i detta missförhållande, så blifverfrågan endast den:
Huru skola vi en gång kunna komma derhän att vi upfatta saken ur en så att’säga komprehensif, en omfattande synpunkt?
Nu vill jag icke inlåta mig i någon vidlyftig framställning härom, ty det lönar i alla fall icke mödan, enär Borgare-Ståndet och, som jag tror, äfven Preste-Ståndet, efter lilliga debatter redan bifallit detta Betänk.
, så att det icke torde vara möjligt att rid denna riksdag få frågan till lifs.
Orsaken hvarföre min motion fått dela samma öde som medmolionärernes, är sålunda egentligen den att BankoUtsk. icke kunnat för sig göra klart, att denna fråga icke borde enskildt och genast till döden affärdas, utan hållas öppen, till dess andra frågor förut blifvit afgjorda och dess rätta ordning kommit.
Dessa frågor falla icke inom gränsen för Begeringens verksamhet eller, med andra ord, det är icke någon skyldighet för Regeringen att laga ledningen deraf om hand. ålan kan derföre icke i detta afseende skylla på Regeringen — jag borde hafva aktat mig för detta uttryck, emedan det en gång blifvit förklaradt vara oparlamentariskt — man kan. säger jag, icke klandra Regeringen derföre alt icke någon af dess ledamöter framstått och tagit alla dessa frågor under sin egid samt handledt
Representationen hvilken i dess fyrdelade skick så väl sådant behöfde.
Men som sagdt är, höra dessa ämnen icke egentligen till Regeringen eller äro sådana, att densamma deri eger initiativet, ty R.
St. äro enväldiga styresmän öfver Banken och göra med den hvad de behaga.
Men många af de äldre medlemmarne inom delta hus torde erinra sig, huru det tillgick i fordna dagar, då det fanns en Wetterstedt, en Wirsen, en Skogman, de der funno sig ex nobili officio upmanade att åtaga sig frågorna i deras helhet, samt tillställde sammankomster, der medlemmar af alla 4 Stånden kommo Den 25 Februari f. m. 517 i tillfälle att utbyta sina tankar och åtminstone öfverenskomma, i hvilken ordning frågorna skulle till afgörande företagas.
Nu mera finnes det beklagligtvis ingen enda ledamot af Representationen, som sålunda ställer sig i spetsen för ärendena och leder deras gång i den riktning han för sin del anser vara den rätta.
Det berättas visserligen, att vi inom detta lius hafva 2:ne partier, men för det nu rådande finnes, mig veterligen, icke någon synlig ledare.
Hade en sådan funnits, skulle jag vördsameligen hafva hedt honom taga dessa frågor under sitt mäktiga skydd.
Icke heller lärer det finnas någon egentlig ledare för minoriteten, eller det oppositionella partiet, ehuru man noga har sig bekant att en genom sin höga sociala ställning ansedd och i öfrigt aktad representant medelst uplåtande af sina salonger till samlingsrum ostensibelt bär namn af partiets chef, men i alla fall har jag icke hört omtalas, alt han eller någon inom denna del af Ståndet försökt alt omfatta frågan, som röra vårt bankväsende i dess helhet.
Jag kan således säga, att vi i detta, likasom i många andra fall. segla aldeles vind för våg.
Vi bero mången gång af en Notarie eller en Sekreterare inom ett Utsk., som bestämmer den ordning, i hvilken målen skola förekomma, så att vi ofta, då de skola afgöras, äro snart sagdt tvungna alt endast efteråt, som ordspråket lyder, spela med läpparne utan att något ändamål kan vinnas.
Jag anser mig höra hafva yttrat detta, ty jag vill ej skjuta skulden för dessa frågors bakvända behandling på BankoUtsk:ts Ordf., hvilken jag känner såsom en god ordningsman.
Emedlertid qvarstår det såsom ett faktum, att frågor ronde Banken i allmänhet på ett ingalunda riktigt sätt behandlas.
Jag skall nu försöka att, så vidt mina krafter det medgifva, yttra mig öfver de skäl, som BankoUtsk. i denna särskildta fråga anfört.
BankoUtsk. säger: »Då med ifrågavar:de förslag åsyftas, att den å Bankens sedlar nu brukliga text skall å de blifvande sedlarne bibehållas, anser Utsk. sig höra fästa upmärksamheten derå, att. såsom af BankoUtsk. vid sednaste Riksdag jemväl anfört des, berörde text, som innefattar, att Banken vid anfordran inlöser sedeln med 00 Rdr Silfverspecie, enligt 1830 års myntfot, visserligen uttrycker det belopp i Rdr silfver, innehafvaren eger att för sedeln af Banken utbekomma, men icke lemnar honom någon säker anvisning å verkliga värdet af denna valuta.»
Detta skäl har, på sätt jag nyss nämnde, varit nog för att afstyrka förslaget och Utsk. har likväl på ett annat ställe i Betänk:t erkänt hvad jag förut yttrat om rättigheten för en sedelinnehafvare att för sedlarne erhålla silfverplantsar!
Hade nu håda ämnena fått följas åt, så är det klart, att Utsk. skulle hafva kommit till att tveka, huruvida det vore nyttigt att så afgöra saken.
Jag finner, att jag uti min första allmänna teckning af frågan sagt nog för att R. o. Ad. skall upfatta min mening, och som jag ser, att den nu föredragne punkten är slut, skall jag för närvande öfverlemna ordet åt någon annan.
518 Den 25 Februari f. m.
Den sisle värde talaren har emot BankoUtsk. framställt den anmärkning, att den fråga, som i denna punkt afhandlas, och en annan af hans motioner icke blifvit af Utsk. i ett sammanhang behandlade.
Ilan har dervid haft den artigheten att fritaga mig, såsom mindre van riksdagsman, från skulden i detta hänseende och kastat densamma på Utsk:ts Kansli.
Men som det aldrig varit min vana att skjuta skulden på dem, som i ett eller annat hänseende slått under min lydnad, får jag nu offentligen förklara, att Kansliet icke har någon del i den ordning, hvaruti dessa ärenden blifvit i Utsk. behandlade, utan att jag, såsom sig bör, ensam lör densamma ansvarar.
Då jag således måste å mig taga Gr.
Frölichs beskyllning i förevar:de fall, skall jag söka att redogöra för de skäl, som förmått mig att behandla ärendena på sätt som skett och ej annorlunda.
Frölich har sagt, att alla frågor ronde mynt- och sedelväsenden hade bordt i ett sammanhang behandlas.
Emedlertid är det icke mindre än 3:ne ganska vigtiga frågor, som i detta Betänk, blifvit uti ett sammanhang behandlade.
Frölich syftar med sin anmärk, förmodligen derpå, alt icke hans s. k. stora motion blifvit på samma gång som de nu förevaride frågorna till pröfning företagen, men hvar och en, som något närmare gjort sig reda för rälta sältet att behandla stora frågor i allmänhet, torde hafva funnit, att huru man än söker att ställa till med det der sammanhanget, så måste dock hvarje sak för sig sjelf behandlas.
Det är måhända en egenhet, kanhända ett fel hos mig, att jag anser mig hinna mest, då jag företager mig en sak i sender.
Jag har aldrig funnit det leda till något godt resultat att göra flera saker på en gång, emedan deraf merändels förorsakas oreda och osammanhang, till mycken skada för ärendenas utgång.
Hvad nu dessa 3 punkter i förevaride Betänk, vidkommer, så hafva de deri förekommande frågor förekommit mig såsom aldeles fristående från frågan i den s. k. stora motionen, hvilken dessutom hade så länge legat på Utskis bord, att dess innehåll var temligen väl kändt och Utskisledamöternas tanka derom hunnit så stadga sig, att jag för min del är fullt öfvertygad, att om än den blifvit i sammanhang med frågorna i delta Belänk. behandlad, vi ändock kommit till samma resultat.
För min del kan jag icke finna det medföra någon olägenhet, att då ett Utsk. är öfverens om de beslut, sorn i vissa frågor böra fattas, de inkomma till Stånden med särskildta Betänkin i dessa frågor, allt efter som de hinna blifva färdiga.
Detta sätt leder bestämdt till tidbesparing då deremot det andra sättet alltid förorsakar tidsutdrägt och således ej synes mig vara med en god arbetsordning öfverensstämmande.
Hvad åter beträffar den frågan, hvilketdera ämnet borde hafva blifvit behandladt först eller sist, eller, med andra ord, i hvilken ordning frågorna borde blifvit till pröfning uptagna: så måste man väl erkänna, att allt sådant hufvudsakligen beror på helt och hållet subjektiva åsigter, och jag har således ej annat än ultryc - Den 25 Februari f. m. 519 ka min ledsnad deröfver, att mitt omdöme i detta fall icke kunnat gillas af Gr.
Erölich, som, jag erkänner det gerna, till följd af sin större riksdagsmanna-erfarenhet, har mera kännedom om rätta sältet för ärendenas behandling, än som fallit på min lott.
För att nu komma lill sjelfva saken, så vill jag nämna, att jag vid beslutets fattande hörde till Utsk:s minoritet.
Jag har således anledning att förutsätta, att de af Ulsk:s här närvartde ledamöter, som tillhörde majoriteten, bättre än jag kunna försvara sina motiver; men som jag ansåg dessa motiver vara af den stora vigt, att det knappast skulle vara skäl och helt säkert utan ändamål att söka åstadkomma en förändring i beslutet hos Stånden, fann jag det äfven vara utan ändamål alt upsätta och vid Betänk:t foga en skriftlig reservation.
Det skäl, som jag för min del länn väga tyngst i vågskålen men hvilket ej blifvit i Betänk:t framstäldt, anfördes af en bland Ulsk:s ledamöter, som uplyste, att man för närvar:de i Tyskland hade alfvarsamma öfverläggningar om möjligheten att åstadkomma ett för alla Europas länder gemensamt myntvärde.
Denna upgift hade alla egenskaperna af att grunda sig på tillförlitlig sakkännedom, och jag fann vid sådant förhållande det vara en gifven sak att om dessa bemödanden skulle inom måhända en kortare lid leda till ett godt resultat, men Svenska Ständerna emedlertid vidlogo en förändring å Sveriges nu gällande myntfot: så måste de, om de sedermera ville få ett med Europas alla öfriga Staters myntvärde öfverensstämmande mynt, ånyo förändra den nyss förändrade myntfoten.
Ender sådana förhållanden synes det mig icke vara skäl att nu, år 18Ö7, förändra ett beslut, som fattades år 1834, för alt kanske redan pä 1860-talet åter förändra sitt beslut i saken, helst den nu öfverklagade skillnaden emellan vårt mynt samt några grannländers tyckes vara ganska obetydlig och medföra föga verklig skada.
Frölich har visserligen påstått, att om ett nytt silfvermynt med något mindre sillverinnehåll blefve slaget, skillnaden emellan det nya och det gamla silfverrikare myntet ej skulle medföra någon egentlig olägenhet, enär det i alla fall stöde silfverexporlören fritt att från Banken uttaga plantsar efter bestämd kurs ; men Hr Grin har härvid förbisett hvarje enskild mans rätt att få hvad honom är utlofvadt.
Riksbankens nu gångbara sedlar innehålla det bestämda löftet att för den summa, hvarå hvarje sedel lyder, erhålla silfver efter 1830 års myntfot.
Om nu denna myntfot skulle förändras, så blefve, om R.
St. vilja vara ordhålliga. det ju aldeles nödvändigt att tillhandahålla innehafvarne af de gamla sedlarne silfvervaluta efter den gamla myntfoten, under det att de nya sedlarne skulle inlösas efler den nya myntfoten, hvilket naturligtvis skulle förorsaka icke obetydliga svårigheter uti verkställigheten vid räkenskapernas förande o. s. v. Inom Etsk. upstod icke en gång fråga derom, att det skulle gå an att göra allmänheten orätt och säga till densamma: »J håfven visserligen fått löfte att för 4
Rdr i sedlar erhålla en silfverspecie, som innehåller 3 ass mera silfver än den speeieriksdalern, som J nu 520 Den 25 Febrnari f. m. f&n, men J måsie låta Eder dermed ålnöjas.»
Sådant skulle innebära ett våldförande af enskild mans rätt, hvilket vore R.
Af hvad jag nu haft äran anföra torde R. o. Ad. finna, att jag respekterar de skäl, som ledt Utsk. till det resultat,.
Betänkt utvisar.
Jag har emedlertid, på sätt jag äfven omnämnt, tillhört Utsk:s minoritet och har således ingenting emot en återremiss af denna punkt, ehuru jag tror, att en sådan åtgärd icke skulle medföra åsyftad verkan.
Hr Björnstjerna, Oskar Magnus Fredrik:
Den punkt af Utsk:s Betänk, som nu utgör föremålet för R o Ad:s öfverläggning, innefattar flere ämnen, ehuru de med hvarandra stå i nära sammanhang.
Ett af dem har redan blifvit afhandladt af Gr.
Frölich, och jag delar fullkomligt hans åsigt om lämpligheten af Svenska specieriksdalerns likhet till silfverqvuntiteten med den Danska och Norska samt Hamburger-banks-riksdalern, och jag kan icke annat än på det högsta beklaga, att denna likhet icke blifvit vid realisationen iakttagen.
Då så icke skett, kan jag icke förneka, att åtskilliga betänkligheter emot vidtagandet af en sådan förändring i den nu fastställda myntfoten förefinnas, men jag för min del skulle dock tro, att desamma icke äro af en sådan betydenhet, att de böra förhindra en reform, hvars ändamålsenlighet är aldeles påtaglig och till hvars genomförande jag för min del är färdig att bidraga.
Men det finnes ett annat i denna punkt afhandladt ämne, nemi.
Hr Wallenbergs motion om förändring uti vårt silfvermyuts legering.
Såsom vi känna, äro de ädla metallerna företrädesvis användbara lill mynt just derföre att de inom en ringa volym innehålla ett högt värde, hvaraf följer, att ju mera man upblandar den ädla metallen med en mindre ädel, desto mera förminskas den ädla metallens tjenlighet att utgöra mynt.
Då detta mäste medgifvas, så måste man i och med detsamma erkänna, att det är otjenligt alt hafva en öfverflödig mängd koppar i silfvermyntet.
Det återstår således endast att undersöka, huru stor qvantitet koppar erfordras för att göra siifret hållbart emot nötning.
Utsk:s förnämsta skäl till afstyrkande af bifall till denna del och Hr Wallenbergs förslag består äfven deruti, att det ännu icke vore utrönt, huruvida ett silfvermynt med mindre kopparhalt än det 12- lödiga förmår lika bra som detta emotstå förnötning.
Detta yttr:de måste likväl förefalla något besynnerligt, ty man behöfver blott kasta en blick på förhållandet i,de af Europas stater, der silfvermynt är det allmänna rörelsemedlet och icke, såsom hos oss, ligger hopadt i Bankens hvalf, för att finna, att nyssnämnda skäl ej kan tillerkännas någon giltighet.
Det finnes intet land i Europa, hvarest silfvermyntet upblandas med så mycket koppar som här i Sverige, med undantag af Preussen, hvarest, såsom vi veta, .silfvermynt är ganska litet gångbart utan det hufvudsakliga myntet består af sedlar och silfvermynt till lägre valörer endast begagnas
Den 25 Februari f. m. 521 såsom siljemynt.
I alla andra länder, der silfvermynt är gängse, är det af större silfverhalt än här, och 1 t-lödigt i följande länder, nemi.
England, Frankrike, Belgien, Holland, Spanien, Portugal, Sardinien och Kyrkostaten.
1 Österrike, Sachsen och Neapel innehåller det 13 lod 6 grän silfver och är således nästan 14- lödigt.
1 Ryssland var silfvermyntet allt ifrån Peter den Stores tid 14-lödigt och först under slutet af förra seklet förändrades det till 12-lödigt.