Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han ler åt hennes välmenta råd och genomskinliga förespeglingar.
De förefalla honom så mycket mer opåkallade, som han själf tror sig ha utverkat af konungen den kammarherretitel åt Brandt, hvarom hon talat.
Men han småler framför allt åt minnet af sin egen lidelse för den lilla vackra Sophie.
Det är knappast mer än ett år sedan han för hennes skull kände sig som den olyckligaste af all världens kärlekskranka kavaljerer – och nu kan han med jämnmod se henne sväfva bort i månskenet för att möta en annan.
Hans tankar ha åter slagit in på samma spår som nyss, och han säger sig själf, att alla de kärlekskval, han hittills genomgått, egentligen haft sin härd i fåfängan, icke i hjärtat.
Att lidelsen icke kan flamma evigt, förefaller honom numera alltför naturligt; en skilsmässa måste då komma.
I de fall, där han själf varit den förste, som tröttnat, hade skilsmässan endast vållat honom några stunders vemod; men när hon blifvit kall eller svikit, hade fåfängan vridit sig inom honom som ett såradt djur och vållat honom alla helvetets kval.
Dock hade smärtan alltid varit öfvergående!
Det var naturligt att hjärtat sedan, någon tid, känts dödt som en lök om vintern; men lika naturligt var det väl också, att löken i mars åter sköt skott och blommade i en ny tulipan.
Sådan är passionens blomma!
Icke en ros med ett inveckladt system af doftande blad, nej, en tulipan med några enkla, högröda och köttiga blad utan doft.
Sådan är lidelsen!
Nu känner han åter de första hjärtbladen af en ny lidelse skjuta fram inom sig, och nu som alltid ha dessa första tecken till en ny vår gifvit anledning till en del ljuft och dumt svärmeri.
Och nu som alltid tror han så visst, att blomman som just håller på att spira, skall bli skönare till formen och rikare till färgen än någon, han hittills skådat.
Icke en enkel tulipan – alldeles icke!
Troligen en skär ros af rusande doft – eller kanske snarare en vattenlilja ...
Han har icke längre några illusioner!
Och ändå klappar hans hjärta så oroligt nu, då han tänker på henne, som redan gifvit honom sin själ, att hela hans varelse fylles af förväntningens sällhet.
Måhända är detta aningens stadium det, som i grund och botten skänker den rikaste behållningen och den renaste lyckan!
(11 Augusti.)
Strax efter det hertigen af Gloucester rest, har hofvet flyttat ut till Friedrichsberg, och det blir tydligare och tydligare, att H.
M:t hedrar sin läkare med ett vidtgående förtroende.
Denne hofmedikus bor i ett särskildt litet hus på andra sidan om parken, men vistas merendels på slottet, uppvaktar konungen, på befallning, morgon och afton, deltager för öfrigt med mycken suffisance i det landtliga sällskapslifvet och skickar sig i allo som en kavaljer: gör sig angenäm för damerna, dricker te, spelar kort med genomgående otur, förlorar utan att blinka beaktansvärda summor på loup. –
Har han otur i spel, finner han förmodligen riklig ersättning i annat; åtminstone rider han dagligen in till staden för att besöka den sköna geheimerådinnan de Gabel. – Också H.
M:t konungen lär ofta åka in till staden i samma ärende, och den kunglige berlinaren får då vänta i timmar utanför hennes bostad.
Rykten och gissningar flyga om i luften.
Hofvets damer och kavaljerer vädra intrig, betrakta hvarandra med misstänksamma blickar och söka utspionera hvarandras mått och steg, ty ingen unnar den andra minsta öfvertag i den allmänna kampen om gunst och makt.
Särskildt är denna högt sträfvande medikus föremål för en spänd uppmärksamhet; honom afundas alla och mot honom småle alla, ty ingen kan veta, hvad morgondagen bär i sitt sköte.
Det är afton efter en brännhet dag.
På en träbänk utanför sitt logis sitter Struensee, med hufvudet tillbakalutadt mot den murgrönsbevuxna väggen, försjunken i betraktelse af molntapparna, som brinna likt blånor öfver skogen, där solen nyss gick ned.
Hans tankar kretsa ideligen omkring två punkter mellan hvilka han anar ett inre sammanhang – två hotfullt stirrande onda ögon, hvilkas olycksbådande blickar han icke kan undkomma.
För det första blef han i dag icke mottagen af fru Gabel, utan afspisades med den förevändningen, att geheimerådinnan icke befann sig väl.
Om det varit sant, borde hon ju så mycket hellre ha mottagit sin läkare!
– För det andra har konungens hela uppsyn och uppförande i dag erinrat om en elak pojkes, då han vet sig ha gjort ondt. H.
M:ts blickar ha varit dolska och skygga, allt sedan han i går afton hemkom till slottet från sitt besök hos geheimerådinnan Gabel.
Det har dock varit omöjligt att aflocka honom minsta antydan om hvad som passerat.
Någonting måste ha händt; men hvad?
På sista tiden har Struensee ofta frågat sig själf, om han icke, i sin ifver att öfvervinna Birgitte- Sophies motvilja, framställt kungens allmänna moraliska förbättring i alltför ljusa färger.
Härigenom har han lyckats locka henne in i en intrig, hvars utfall icke kan på förhand beräknas, ty ingen vet bättre än han, att den tjuguårige gubbens sinne, under den slappnande ytan, gömmer en outrotlig fond af vanmäktig lystnad och lastbarhet.
Och ingen vet bättre än han, hur ömtålig hon är, och hur varsamt det måste tagas på hennes känslolif, om hon icke skall brytas.
Blodet stiger honom plötsligt åt hufvudet, och en kall kåre hvirflar längsmed hans ryggrad: han tänker sig den möjligheten, att kungen åter bemött henne på samma sätt, som en gång förut.
I så fall torde hon nu anse sin läkare och vän för en hjärtlös bedragare, som uppoffrat henne för att främja egna äregiriga planer.
Han fryser.
Det börjar bli fuktigt; dimmorna stiga därborta öfver ängen.
– Hvilken vansinnig idé, att kombinera kärlek och ärelystnad – spänna lidelsens eldiga springare framför beräkningens lastvagn!
I detta ögonblick skulle han med glädje ha offrat alla sina högtflygande framtidsplaner, om han därmed kunnat köpa sig en enda sekund i hennes närhet, ty hans hjärta svider af längtan och oro.
I morgon skall han få se henne!
En svart spökhand sätter frågetecken bakom orden, och hoppet törs endast hviska fram ett: måhända.
Det är lönlöst att grubbla vidare.
Han går in i sitt sofrum och söker hvila.
Till trots för alla onda aningar, somnar han tungt.
Han far upp vid en häftig bultning på fönsterluckorna.
Är kungen sjuk?
– Kammartjänaren skjuter regeln tillbaka och öppnar förstugudörren.
En andfådd röst talar häftigt därutanför, och han urskiljer ett ord:
Geheimerådinnan.
I samma nu har han kastat sig ur bädden och börjat kläda sig utan hjälp.
Wolff, kammartjänaren, knackar på dörren och tassar in.
– Det är bud från geheimerådet de Gabel ...
Och medan han hjälper sin herre med toaletten, berättar han allt hvad han fått veta:
Den nådiga fru geheimerådinnan har plötsligt blifvit sjuk, ligger nu i häftig feber och yrar ...
På vägen utanför trädgårdsgrinden håller en ridknekt sin häst i beredskap.
Struensee svingar sig upp i sadeln, och det bär af i galopp genom allén.
Träden jaga hvarandra som skuggor i cirkel rundt omkring honom, där han flyger fram.
Klockan är vid pass tre och det har börjat dagas.
En svag morgonbris fläktar från Kalleboestrand in öfver de sanka markerna, förande med sig en frän doft af ruttnande tång.
Han lyfter sin ena hand för att hålla hatten kvar på hufvudet, handsken snuddar vid pannan och blir våt – naturen luktar lik.
Hästens hofvar dåna mot Vesterbro, men stadsporten är stängd, och det dröjer innan den öppnas.
En väktare visar sitt omorgnade hufvud och ryter:
– Här slipper ingen in!
Det är natt nu.
– Du tror så därför att du sofvit på din post.
Det är ljusa dagen!
Öppna bara!
– Hoho! murrar väktaren och bligar upp.
– Hvad är det för en hög herre, som tar sig en sådan ton?
Struensee skälfver af otålighet i sadeln.
Lumpna formaliteter!
Dröjsmålet kan bestämma öfver lif och död.
Han letar fram passersedeln och sticker den in genom öppningen.
Det tager tid innan väktaren hinner granska papperet, och då hans röda näsa åter visar sig, har han en ny invändning till hands:
– Passersedeln gäller för en annan.
– – Ni är icke lakej?
– Jag är kungens hofmedikus.
Om du icke öppnar strax, blir du hängd, Jens!
– Kungens hofmedikus! brummar väktaren hånfullt.
– Ja, om det så vore själfvaste kungens barberare, så skulle jag följa instruxen, så mycket han det vet!
Och porten smäller i.
Men strax därefter öppnas den åter och själfva väktarelöjtnanten visar sig.
– Jag måste in! svarar Struensee häftigt.
– Jag rider i H.
M:t konungens ärende, och ni påtager er ett drygt ansvar, om ni hindrar mig.
Det andra sömntrynet stängde porten, fast han hade passersedeln i hand.
Honom tar hin håle i morgon!
Efter denna energiska vädjan öppnas portarna, och Struensee rider in i staden.
Gatorna äro ännu öde, husen slumra med slutna fönsterluckor; hästhofvarna smälla hårdt mot stenläggningen, och en skrämd tupp börjar gala i en gård vid Östergade.
Geheimerådet Gabel väntar i salen; hans breda, godmodiga ansikte är blekt af nattvak, och han talar med tjockt mäle, som om tungan hölle på att fastna honom i halsen:
– Det lär ha börjat i förgår afton, efter det H.
M:t konungen lämnat vårt hus.
Jag var icke tillstädes, men kammarjungfrun säger, att min gemål redan då klagat öfver opasslighet.
I går låg hon hela dagen, men jag antog att det icke var värre än vanligt – hufvudvärk – fruntimmerskrämpor – – Ni vet – – och hon ville icke ha någon läkare.
Så blef jag väckt i natt af min svägerska – – hon fruktar, att sjukdomen tagit en farlig vändning.
– – Jag är glad åt, att ni är här, mitt kära etatsråd.
Struensee öppnar sakta dörren till sofrummet och stiger ensam in.
Nattlampan kastar ett svagt och darrande sken öfver hufvudkudden, där fru Birgitte-Sophies ansikte hvilar mörkrödt af feber.
På en stol tätt intill bädden sitter hennes syster, grefvinnan Moltke; hon hälsar sorgset och skakar sitt hufvud.
– Känner ni igen mig, min nådiga geheimerådinna? frågar Struensee, som smugit på tå fram till bädden.
Hennes blåa ögon glänsa feberaktigt.
Det ljusa håret faller oordnadt öfver skuldrorna, då hon reser sig från hufvudgärden och börjar fäkta med händerna framför sig i luften mot en inbillad fiende.
– Gå er väg, Sire!
Låt mig vara i fred, ditt lilla djur!
Fy, fy, fy!
– Hennes röst, som eljes är varm och mjuk, klingar hård och gäll.
Hon gömmer ansiktet i sina händer, men hennes ögon stirra med en vettskrämd blick mellan de uppspärrade fingrarna.
Han lägger sin hand på hennes panna, som är brännande het, och tager hennes hand i sin, för att räkna pulsslagen.
Men hon spjärnar emot af alla krafter och söker rycka sig lös, alltmedan hon ropar med rösten halfkväfd af ångest:
– Släpp mig!
Ers Majestät borde blygas!
– Jag är icke en nymf från ett jungfrukontor!
Jag är en dam, som fordrar att bli behandlad med aktning.
– Nej, eländige, låt mig vara, eljes ropar jag in mitt folk.
Struensee har bemäktigat sig hennes hand och håller den fast.
Pulsen är ojämn och hård, febern hög.
Han stirrar rådvill på den sjukas ansikte, tankarna fladdra af och an, men finna ingen hållpunkt, och oemotståndligt suger sig den föreställningen fast vid hans hjärta, att hon måste dö.
En upprörande scen tecknar sig pinsamt tydligt för hans inbillning.
Hennes ord, åthäfvor och minspel under yrseln lämna intet tvifvel om den ursprungliga anledningen till den kroppsliga och själsliga kris, hon för närvarande genomgår, och hvars utgång han fruktar.
Han anklagar sig redan själf för hennes död, smärtan och ångern förlama hans omdömeskraft, han känner sig endast hjälplöst olycklig och famlar i mörkret efter en af dessa ingifvelser, tack vare hvilka han ofta förr funnit räddningsmedlet vid en sjukbädd, där andra trott allt förloradt.
Moltke sitter tyst vid bädden, men hennes blickar söka i ångest läkarens ansikte, bönfallande om ett enda ord af hopp.
Strax innanför dörren står den sjukas gemål, som smugit sig in, trots förbudet:
– Det är fara på färde? hviskar han.
Struensee går förbi honom utan att våga möta hans blick.
Han vill själf hämta kylande pulver på sjukhus-apoteket, ty han längtar efter att få vara ensam en stund.
Två dagar och två nätter släpa sig långsamt fram.
Struensee viker icke från hennes sjukbädd.
Än flämtar lifslågan högt i feber, än tyckes den slocknad i vanmakt.
På morgonen den tredje dagen slår hon ögonen upp, och hennes blick är klar.
Hon ser på systern, uttrycket i hennes ansikte blir varmt, och hennes mun öppnar sig till hälften, som om hon velat tala, men saknat kraft.
– Sedan vänder hon blicken mot höjden, som om hon anropat himmelen om nåd för en stor syndare.
Och just som den första solstrålen stjäl sig in genom en springa mellan de stängda fönsterluckorna, slocknar hon stilla.
Blek som döden, vacklande i sadeln, utmattad till kropp och själ, rider Struensee hem genom allén.
Solen bränner honom i ryggen, och framför sig ser han skuggan af en lång, smal ryttare, framåtböjd, som om han dignat under en osynlig börda.
Utanför det lilla huset väntar en kunglig löpare med befallning till lifläkaren att ofördröjligen inställa sig på slottet.
Det finns icke en redig tanke i Struensees hufvud, men han lyder mekaniskt.
I audiensgemaket spankulerar kungen af och an på golfvet, lik en anemisk hankyckling.
Då dörrarna slås upp, stannar han och blir majestätisk, med tillbakakastadt hufvud och högdragen min; men endast några sekunder uthärdar han i denna ansträngda pose.
– Hvad straff förtjänar en hofmedikus, som försummar sin konung och därigenom utsätter ett helt land för de allvarsammaste vådor?
– Jag vet icke, Ers Majestät.
Det är förmodligen stor skillnad på en hofmarskalk och en hofmedikus.
– Kungen rynkar ögonbrynen.
– Grefve Holck har lärt mig, att en hofmarskalk under slika omständigheter har dess större behof af sin konungs nåd!
Nu är majestätet borta, och tjufpojken börjar skratta.
Den förstuckna anspelningen mot Holck har plötsligt försatt honom i godt lynne.
– Ett hvitt band om halsen i stället för ett vanligt rep? Nej, nej!
En hofmedikus hör till dem man hänger, en hofmarskalk till dem man hänger på.
– Hvar har ni hållit hus?
– Hos en som nu är död.
– Berätta! säger kungen och närmar sig, djupt intresserad.
– Hvem är död?
– Geheimerådinnan de Gabel.
Det var en öfverraskande nyhet!
Men Hans Majestäts ansikte uttrycker ingen öfverraskning och intet medlidande.
Hans ögon lysa blott af en hjärtlös nyfikenhet att få veta de närmare omständigheterna vid hennes död.
– Berätta! uppmanar han ifrigt.
– Tala om, hur det gick till!
Hvad var det, hon dog af?
Och hur såg hon ut, när döden tog henne?
Darrande af spänning afvaktar han, till svar på sina frågor, en noggrann detaljerad beskrifning eller helst ett mimiskt återgifvande af dödsminutens fasa; men Struensee sänker sitt hufvud och svarar icke.
– Nå? säger kungen, otåligt.
– Hur gick det till?
– Förlåt mig, Ers Majestät, jag har icke sofvit en blund på två hela dygn.
– Han vacklar och måste stödja sig mot väggen för att icke falla.
– Gå hem och lägg er då! säger Majestätet och rynkar ögonbrynen onådigt.
– Sof ut, för all del!
Och kom icke igen förr än jag låter kalla er!
(Friedrichsbergs slott 3 – 4 September.)
Ni är sjuk, min käre vän! säger Warnstedt, i det han stannar framför Struensee, som sitter på en taburett i kammarpagens rum och stirrar melankoliskt ut öfver terrassen, där regnet piskar.
– Hvad fattas er?
Kan man lida af kärlek, fast man förnekar namnet?
Lika väl, som man tynar bort af en sjukdom, om hvars orsak man ingenting vet!
– Ni är sjuk – fortsätter Warnstedt – därom är intet tvifvel!
Symptomen äro i ögonen fallande: klen matlust, kraftnedsättning, bleknande hy och försvinnande hull!
Jag konstaterar dagligen med grämelse, att er lofvande lilla embonpoint är på retur!
Allt sedan ni kom i kungens tjänst har den hittills vuxit och frodats – hvad är anledningen till att den nu försvinner?
Struensee skakar sitt hufvud men svarar icke.
Hvad vet man om de lönliga djupen i sitt eget väsen och om sin egen själs hemlighetsfulla sjukdomsprocesser?
Det är sant, att alla hans tankar och känslor kretsa omkring minnet af henne, som nyss gick bort.
Hans hjärta lider af en naggande värk, gent emot hvilken förståndet förgäfves uppbjuder all sin kraft.
Han säger sig själf: hvad mer, om en vacker dam blåst bort från jordens yta!
Sådant händer ju alla dagar och det finnes alltid tillräckligt många sköna damer kvar.
Kanske saknar jag henne så svåra, därför att hon gick bort ur lifvet utan att någonsin hafva tillhört mig.
Men om också bägaren rycktes bort just i det ögonblick, då jag skulle föra den till mina läppar, behöfver icke vinet ha varit ädlare än allt hvad jag smakat hittills!
– Dock, fantasiens vin har alltid en ljufligare bouquet än verklighetens, och all den vällust, man känt i lidelsen, bleknar för minnet af en inbillnings lycksalighet.
Warnstedt lägger sakta sin hand på hans skuldra.
– Ni måste krya upp er, käre vän!
Under de sista veckorna har ni gått omkring som en sömngångare.
Jag slår vad om, att ni aldrig ens reflekterat öfver anledningen, hvarför ni i dag är befalld till drottningen!
– Anledningen? upprepar
Struensee och rynkar ögonbrynen, som om han ansträngt sig att förstå.
– Ja väl!
Ni har aldrig ens ägnat en tanke däråt!
Och ni är ändå den man, hvars skarpsynthet jag så ofta beundrat!
– Anledningen hvarför en läkare kallas till en patient är sällan mer än en.
Drottningens hälsa och lynne ha ju på sista tiden lämnat en del öfrigt att önska!
– Visserligen!
Men ni tör knappast kunna smickra er med att vara den hofmedikus, som Hennes Majestät särskildt önskat att få konsultera!
I själfva verket har hon i denna sak gifvit vika för en stark påtryckning från kungens sida.
Men den som ursprungligen satt idén i hufvudet på kungen, är ingen annan än Holck!
Det sista ordet uttalar Warnstedt med ett menande tonfall, och hans blick får ett uttryck som om han öfverlämnade en syndare i rättvisans händer; men Struensee svarar med en axelryckning:
– Och förmodligen vädrar ni därför kabal och lömska anslag?
– Jag vädrar ingenting! säger kammarpagen, förnärmad.
– Men jag håller ögonen öppna.
– Och hvad ha dessa öppna ögon sett?
– De ha observerat grefve Holcks hela hållning och sätt gentemot er och mig under det sista året.
I Paris var han den älskvärde kamraten, i hvars sällskap vi aflade små besök bakom teatrarnas kulisser och upplefde en del andra galanta små äfventyr.
Strax i början, när vi kommit hem till vårt land igen, blef herr garderobstormästaren plötsligt högdragen och kallsinnig, men föreföll i öfrigt sorglös och trygg.
Detta betydde förmodligen, att han började känna marken vackla under sina fötter.
På allra sista tiden har han blifvit förunderligt älskvärd.
Detta betyder utan tvifvel att han börjat intrigera mot oss.
– Utredningen hedrar er skarpsinnighet, men slutsatsen kan vara förhastad!
Ni menar, att grefve Holck sätter krokben för oss i dunklet?
– Utan tvifvel!
Djuren ha ofta en förunderligt fin instinkt, och Holck har nog märkt, hur hans stjärna håller på att dala.
Slagsmål med väktare, äfventyr i gränderna intressera icke längre kungen, och supéerna på Blaagaard med franska aktriser och inhemska kvinnliga lättmatroser trötta H.
M:t.
Redan i Paris fick Holck göra den erfarenheten, att kungens fysiska utmattning kunde taga form af ovilja mot hans egen brutala sundhet.
Nu ha de sista lusteldarna slocknat, och därmed allt hvarpå favoritens framgång hittills berott.
Till på köpet gifter han sig nu för andra gången och blir därigenom löjlig i monarkens ögon.
Han vet, att han måste falla; men dessförinnan vill han sparka undan dem han misstänker ha utsikt att efterträda honom!
Därför är ni befalld till drottningen i dag.
– Och hvad tror ni, han anser sig kunna vinna därmed? frågade Struensee i ringaktande ton.
– Omöjliggöra er för framtiden! Å, han har en fin näsa.
Han anar, att de kungliga makarna snart skola närma sig hvarandra, sedan han själf icke längre finnes till hands att sätta split dem emellan.
Så snart det gått upp för drottningen, att hennes barns far är en bruten man, som behöfver hennes ömhet och omvårdnad, skall förhållandet dem emellan bli bättre.
Hon skall ryckas upp ur det apatiska tillstånd, hvari hon för närvarande befinner sig, och så småningom kommer då makten att falla i hennes händer.
Dessförinnan skulle grefven gärna se, att drottningen lärde hata och afsky er lika högt, som hon hatar och afskyr honom själf, och detta hoppas han uppnå genom att tvinga er på Hennes Majestät i egenskap af läkare.
Där leker ett ironiskt leende omkring
Struensees fylliga läppar, och han nickar för sig själf, som om allt hvad Warnstedt sagt beredt honom ett oblandadt nöje.
Men så skakar han sitt hufvud, och hans min blir allvarlig:
– Det där är fiffigt utspekuleradt – men planen är alltför invecklad för att härstamma från grefve Holck.
– Jag menar icke heller, att han själf tänkt ut den.
Andra som ha hufvud stå bakom Holck.
Många viktiga intressen dölja sig bakom hans tjocka lekamen.
Tror ni icke, det vore klokast, om vi slöte oss till öfverhofmarskalkens parti?
Vill man vinna drottningens gunst, måste man bära hennes färger!
Och man skulle kunna tjäna sina sporrar genom att kasta Holck ur sadeln.
Medan han talat, har Struensee rest sig upp och börjat röra sig af och an på golfvet.
– Jag är tacksam för edra råd, min käre vän – men för min del har jag ingen lust att tjäna som menig man under grefve Fritz.
För resten tror jag icke heller, att den antipati, drottningen hyser mot min person, kan öfvervinnas därigenom, att jag blandar mig i en hofkabal.
– Här skiljas alltså våra vägar?
– Jag hoppas – stammar Warnstedt, rodnande som en scholaris under sin lärares blick – att vår vänskap icke därför behöfver lida?
Jag har måst lofva Anne-Sophie – jag menar friherrinnan Bülow – att sluta mig till partiet – Ni förstår?
Det finnes hänsyn, som man under vissa delikata omständigheter är skyldig – – en dams nycker – –
Om en kavaljer icke bär samma namn, som den dam han dyrkar, bör han åtminstone tillhöra samma parti som hon!
– Hvad mig beträffar, har jag, tyvärr, ingen härskarinna för ögonblicket – eller åtminstone ingen, som befinner sig i delikata omständigheter – – Jag håller mig alltså fortfarande utanför partierna.
– Men nu är det tid, att jag inställer mig hos drottningen.
Struensee stannar framför en af de stora speglarna, kastar en mönstrande blick öfver sin bild och nickar belåtet!
Den blåa lifrocken smyger lika mjukt omkring hans kraftiga gestalt, som de hvita silkesstrumporna omkring hans välformade vador.
Han har verkligen magrat.
Den bleka hyn och den vemodiga blicken i hans stora blåa ögon mildra och dämpa ansiktets eljes alltför blomstrande uttryck af fysiskt välbefinnande.
Sådan står han några minuter senare, höfviskt bugande, inför Danmarks unga drottning, som, klädd i full paryr, sitter otillgänglig i en bergère, med kronprinsen på sina knän.
Barnet är icke aderton månader gammalt och liknar en spenslig docka, utstyrd till kavaljer, med guldtrensad hatt på hufvudet.
Själf tycks hon, glåmig och butter, förskansa sig bakom sin modersvärdighet gent emot denne medikus, som blifvit henne påtvingad af kungen och af hvilken hon därför väntar sig ingenting annat än nya kränkningar.
Ehuru hon eljes hatar ceremonier, har hon nu uppbådat hela sin hofstat till värn för sin kungliga höghet.
Bakom henne synes öfverhofmästarinnan, fru Lühe, hofmarskalken, grefve Holstein Lethraborg, hofdamen, fröken Eyben och hoffröknarna Wedel och Mösting.
– H.
M:t konungen har önskat – börjar drottningen högtidligt – att jag skulle rådfråga er angående mitt hälsotillstånd –
– Jag står till Ers Majestäts förfogande! svarar
Struensee med en ny bugning.
Han känner i luften, att han i detta ögonblick måste vara på sin vakt, och icke får taga ett steg längre fram, än Hennes Majestät befaller.
Hennes Majestät vet för tillfället icke, hvad hon skall säga, och det uppstår således en tryckande tystnad.
Ingen annan vågar kasta fram ett ord.
Grefve Holstein fingrar på sina spetsmanschetter, fru Lühe stirrar och Elisabeth Eyben småler ironiskt.
Då börjar kronprinsen, skrämd af denna högtidliga tystnad, plötsligt skrika af full hals.
Med bibehållen värdighet vänder sig drottningen och öfverantvardar barnet åt öfverhofmästarinnan, som lägger det i armarna på första hofdamen, hvilken, med öppet förakt för alla ytterligare ceremonier, skyndar ut och öfverlämnar den gråtande lille kavaljeren åt hans sköterska.
Struensee undrar stilla, om ögonblicket nu är kommet, då han törs öppna sin mun.
– Tillåter Ers Majestät mig att göra några frågor – i min egenskap af läkare?