Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det har visserligen blifvit påstådt, att konungamaktens ställning skulle genom lörslaget blifva juridiskt oförändrad, men, om äfven detta skulle vara fullt öfverensstämmande med sanna förhållandet, hvilket det, efter hvad föregående talare redan visat, icke är, — så antyder den reservation, som ligger i det begagnade uttrycket, juridiskt oförändrad, ett icke med tydliga ord uttaladt medgifvande, att med konungamaktens moraliska styrka kan det förhålla sig helt annorlunda, och enl. min uppfattning ligger det klart för dagen, oaktadt allt hvad en af Konungens rådgifvare i går i motsatt rigtning yttrade, att konun gamakten kommer att undergå en inskränkning, hvars omfång 330 Den G Deeember. icke kan på förhand mätas.
Huru vådligt ett sådant konungamaktens försvagande kan blifva för oss såsom en liten nation, omgifven af mäktiga grannar, har redan af så många föregående talare blifvit framhållet, att jag ej vill trötta med upprepande af hvad de sagt bättre och fullständigare än jag skulle kunna göra det.
Mycket mera kunde vara att tillägga och mycket borde kanske sägas till vederläggning af de satser, som från motsidan blifvit framställda, men det nu sagda synes mig vara tillräckligt för att motivera mitt yrkande om afslag å det nu föredragna förslaget.
Man har äfven lagt mycken vigt uppå, att man icke kunnat få kännedom om det å motsidan uppgjorda förslag, och icke visste huruvida detta förslag lyckats förena alla deras åsigter, som voro motståndare till det Kongl, förslaget, och man har påstått, att detta förslag blifvit förhemligadt.
Ja, Mina Hrr! förslaget är ännu icke allmänt kändt, och det utgör ej heller, så vidt jag kan finna, föremål för öfverläggning vid detta tillfälle.
Det har emellertid icke stått i vår förmåga att ännu allmängöra det uppgjorda förslaget, och såsom ett bevis på huru det står till med sjelfständighetskänslan här i staden, vill jag omnämna, att, då det uppgjorda förslaget skickades till en härvarande boktryckare, och manuskriptet blifvit af faktorn emottaget, boktryckaren återsändt detta med förklaring, att han väl ville, men icke vågade trycka detsamma, och att man till följd häraf sett sig föranlåten föranstalta om förslagets tryckning i en landsortsstad.
Från denna digression ber jag att få återkomma till det af mig framställda yrkande om afslag å det föredragna förslaget.
Om ett sådant afslag skulle, såsom jag önskar och hoppas, blifva Ståndets beslut så innebär detta dock icke, enligt min uppfattning, ett underkännande af nödvändigheten af en representations-förändring, utan utgör blott ett uttryck af R. o. Ad:s önskan, att i det uppgjorda förslaget må införas sådarie modifikationer, som äro nödvändiga för att på ett mera tillfredsställande sätt betrygga fosterlandets säkerhet och lugna framåtskridande och värna detsamma mot de faror, som synas oskiljaktigt förenade med förslagets antagande i dess nuv:de form, men frän hvilka modifikationers vidtagande
Ståndet hittills varit helt och hållet förhindradt till följd af den behandling frågan hos förra riksdagens Konst.-Utsk. undergick.
Man har sagt oss — och detta har en Konungens nuv:de rådgifvare yttrat — att, om förslaget förkastas, skall det genast oförändradt af Regeringen åter framläggas.
Oaktadt vi erhållit denna försäkran från ett håll, till hvilket man väl borde synas nästan tvungen att sätta tillit, vågar jag dock, — då det icke är möjligt att för det närv:de något beslut i sådan rigtning kan vara af Konungen med biträde af sina rådgifvare fattadt, — ifrågasätta yttrandets tillförlitlighet.
Denna försäkran synes mig mera smaka af den Den 6 December.
331 på folkopinionen för dagen trotsande medregenten, än den synes mig passa för den konstitutionela rådgifvaren.
Jag tänker mera högt om Stats-Rådets nuv:de ledamöter, och kan ej tro, att de på sådant sätt skulle åsidosätta hvad ed och grundlag, enligt mitt förmenande, ovilkorligen ålägga dem.
Ett sådant, förfaringssätt skulle ju innefatta ett försök till den af StatsRådets främste ledamot med så mycket skäl ogillade metoden att regera genom att dela, i stället för att medlande träda emellan och söka försona och förlika de olika åsigterna samt på sådant sätt befrämja rikets sannskyldiga nyttal
Men om, emot ali sannolikhet, ett sådant förnyadt framläggande af förslaget oförändradt komme att ega rum, då skulle säkert framtiden komma att bära vittne derom, att det blad i fäderneslandets häfder, hvarå Svenska Adelns nu, vid detta tillfälle, gifna afslag å representations-förslaget funnes inristadt, ingalunda skulle blifva ett af de minst vackra i denna Adels historia.
Adeln hade då, på ett sätt som aldrig kunde förnekas eller förvridas, fritagit sig från ansvaret för följderna af förslagets antagande, och detta ansvar komme i sådant fall att odeladt hvila på de män, som, oaktadt nästan alla äro ense om, att förslaget är behäftadt med högst väsendtliga brister, likväl i trotsigt öfvermod icke velat begagna tillfället till deras afhjelpande.
Måtte detta ansvar ej blifva dem allt för tungt att bära och den odödlighet, som de genom sin halsstarrighet kunna förvärfva sig och hvilken en af Konungens rådgifvare förespeglat en annan af sina embetsbroder såsom lön för hans på förslagets genomdrifvande nedlagda mödor, icke blifva af beskaffenhet att vara foga afundsvärd!
Ett vet jag emellertid och det är att vi, som äro förslagets motståndare, vi skola, om vi i denna förnyade strid öfvervinnas, ej handla elter likartade grundsatser.
Vi söka nu förekomma förslagets vådor genom påyrkande af detsammas förkastande och omarbetande, men, om vi häruti misslyckas, skola vi, lugna i medvetandet att hafva följt vår öfvertygelse och att hafva sökt fullgöra vår pligt emot fäderneslandet, hvar och en inom sin krets och i mån af sin förmåga söka att, såsom det anstår laglydige undersåter och trogne fosterlandsvänner, bidraga till vådornas afvärjande eller förmildrande, dervid byggande vi, äfven vi, på en förhoppning — den nemi. att den Högstes beskyddande hand dock fortfarande skall hvila öfver det gamla Svea land, — detta land, som är för oss det dyrbaraste af allt och som vi, — huru det än må se ut, — likväl icke kunna underlåta att omfatta med samma oföränderliga kärlek och tillgifvenhet, som uttalade sig i Axel Oxenstjernas ord, då han om Drottning Christina yttrade: »Hon är ändå den Store Gustafs dotter.»
Talrika bifallsrop följde på detta anförande, hvarjemte en mängd ledamöter hördes ropa på propos. 332 Den fi December. Fril).
Högt erkänner jag obilligheten af Adelns sjelfskrifvenhet och aldrig skulle jag hafva begagnat min så kallade rätt att såsom en det Svenska folkets sjelfva
Ide representant taga säte och stämma inom dessa murar, derest det ej denna gång gällt att åt detta folk förvärfva en efterlängtad representations-reform, och att, hvar och en i sin mån, medverka till en lycklig lösning af denna nationens lifsfråga.
Det säges att R. o. Ad:s medlemmar ej böra i och genom det Kongl, förslagets antagande skrifva sitt eget Stånds döds dom — jag manar eder att ej genom förslagets förkastande skrifva vårt Stånds dödsdom i våra medborgares förtroende!
Redan alltför många gånger har, då hos R. o. Ad. äskats bifall till en representations-reform, svaret blifvit: »en annan gång» — »något annorledes beskalTadt», o. s. v. Jag hemställer till eder, huruvida ett sådant svar, äfven denna gång algilvet, dr egnadt att befästa endrägt och samhällighet mellan R. o. Ad. och öfriga medborgare; huruvida det ej snarare oundvikligt skall väcka tvedrägt, misstroende, ja ståndshat!
Vårt land är stort, men dess befolkning fåtalig.
Farans stund kan utifrån oss nalkas, då vi det minst ana.
Skall den finna Svenska folket söndradt af ståndssplit och inbördes misstroende, eller skall detta folk i den stunden kunna med fullt förtroende till både sin regering och sin representation sluta sig samman till fosterjordens värn?
Väljen — och betänken, att detta edert val beror af edert votum i representations-frågan!
Jag röstar för förslaget!
Cederström, 15 udo!!:
Efter en på allvarlig pröfning grundad, djupt rotfästad öfvertygelse om det hvilande förslagets inre beskaffenhet, afråder jag vördsamt, men uppriktigt och bestämdt, R. o. Ad. från antagande af detta förslag.
Det bildar ett alltför tvärt afbrott i vårt samhällsskick; sådana pläga ej vara helsobringande i nationernas lif, lika litet som i den enskildes.
Det åstadkommer, på sätt dess författare i den framlagda motiveringen erkänt, att »majoriteten bland de politiskt berättigade finge i sin makt att tillsätta båda kamrarne», hvilket, efter min tanke, ej allenast lätteligen vållade, men, snart sagdt, oundvikligen framkallade en i högsta grad vådlig ensidighet.
De karaktersskilnader, förslaget sökt åvägabringa mellan första och andra kammaren, synas mig dels svaga, dels illusoriska, dels ovaraktiga.
Åldern betyder föga, vi se de mest ungdomligt sangviniska förhoppningar framställas af veteraner; betänksamheten är icke längre den mognare ålderns arfvedel; — vår tid har medfört dessa omskiften.
Om det tillätes illustrera denna sats med något exempel, hvilket mera märkligt sådant erbjuder sig för vår åtanka, än medelst hänvisande till det förträffliga, innehållsrika, med rätta beundrade tal, hvarmed Hr Frih. Hugo Hamilton, då i mannaålderns fulla blomma, varnande, och segerrikt varnande, afstyrkte
Den ti December. 333 R. o. Åd. den 28 Augusti 1844 från att antaga ett då hvilande representations-förslag, som nied faror syntes hota den sanna folkfriheten och konungamaktens styrka, hvilka äro grundvilkor för Sveriges bestånd och välfärd!
Tjuguett år hafva sedan dess förflutit, och nu, — R. o. Ad. får snart erfara det, ty Frih.
Hamilton har ordet, om jag ej bedrager mig, näst efter mig — nu står vältalaren qvar, hans oratoriska talent är, såsom vi dessa dagar erfarit, säkerligen lika beundransvärd; — men åsigterna, betänkligheterna, de hafva bortblåst,— alla motvigter anses numera öfverflödiga; — och sjelfva rigtningen —»qvantum distat ab illo!» Jag återgår till min granskning • af det hvilande förslaget.
Den deri uppgifna qvalifikationen af förmögenhet eller inkomster blefve stundom föga öfverensstämmande med verkliga tillståndet, då intecknad eller annan gäld afräknas, — och arfvodeslösheten blefve snart ersatt, utan ringaste ändring i nya grundlagen, blott genom ett beslut af landsting och stadsfullmäktige, som ju inom sina respektive områden ega beskattningsrätt; de skulle honorera första kammarens ledamöter för mödor och arbete; ingenting kan synas billigare; så lätt förfaller denna föreskrift, på hvars iakttagande dock så mycken vigt är lagd.
Första kammaren kräfver, enligt min åsigt, en närmare anslutning till Riks-St:ns idé, låt vara, modifierad i nyare tiders anda; der kräfvas beståndsdelar, som verkligen betrygga det beståendes rätt — en fordran, som det hvilande förslaget äfven åsyltat, men, på sätt flera talare ådagalagt, det icke har lyckats motsvara.
Mot andra kammaren har, med någon modifikation, jag mindre att anföra.
Det fjerde Ståndets under sednare åren vunna tillväxt i insigter, sans och andra politiskt värde-egande egenskaper, dem jag med hugnad erkänner, bibringa mig den tanke, att den betydande makt, som i dess händer lägges genom tillsättning af andra kammaren, skulle, —om åt första kammaren gifves en nödig styrka, — värdigt begagnas.
Men antalet ledamöter borde ej vara öfverlägset första kammarens, då de skola vara jemnlikar i makt och befogenhet.
Beklaga måste jag, att, genom det ominösa strecket af 800 rdrs inkomst o. s. v., valrätt blifvit förnekad ett betydligt antal väljande, som nu i fjerde Ståndet ega välja.
Vid arbetsordningen har jag trenne hufvudsakliga anmärkningar att göra, hvilka hittills blifvit mindre uppmärksammade.
Långtifrån att man begagnat detta tillfälle till ett mera fullständigt afhjelpande af hvad härutinnan kunnat med fog öfverklagas vid våra nuv:de arbetsformer, har det hvilande förslaget stundom bibehållit, någongång försämrat ett och annat sådant, nu gällande.
Så finna vi uti 37:de §:n alternativt åt kamrarne öfverlemnas, att till Konst.-, Stats- m. fl. ständiga Utskott välja antingen omedelbart eller genom elektorer, en valfrihet, som hittills i 28:de §:n R. 0. endast varit Bonde-St. lemnad, men af nämnda Stånd icke begagnad — (jag tviflar, att det någonsin plägat ske) — och hvarföre sker så icke?
Förmodligen af den goda grund, att 334 Den 6 December. ett sådant omedelbart valsätt måste vara ganska otjenligt i en talrikare församling, och ledande antingen till en beklaglig villervalla, eller ock till hemliga sammansättningar, i saknad af öppet utvalda och med församlingens förtroende hedrade elektorer.
Det i samma § utelemnade Ekon.-ötsk:t skulle framkalla en kännbar afsaknad, i anseende till myckenheten af dit eljest hänförliga motioner.
Den under hela riksmölet gällande motionsrätt, som i 55:te §:n är utstakad för ämnen, ej tillhöriga ständigt Utsk:s behandling, synes leda till betydlig tidsutdrägt, vid frågorna om Utsk:s tillsättning eller icke, med flera olägenheter, dem vår nu gällande R.
O. icke vidkännes.
Vådan af årliga riksdagar anser jag så uppenbar, att jag dervid icke lärer behöfva mer än hänvisa till hvad derom är inom Riks-St:n yttradt vid förkastandet af ett derom tillförene väckt förslag.
Man lofvar oss att medelst det hvilande representationsförslagets antagande vinna lugn och belåtenhet, endrägt och frid.
Hvem skulle icke intagas af en så leende tafla?
Men så länge skiljaktiga åsigter, stridiga intressen och lidelser skola finnas bland menniskor, måste de äfven på det parlamentariska fältet finna spelrum, ja, erfarenheten visar, att de, just der det parlamentariska styrelsesättet är infördt, blifva mest stormande och bittra, ty stridens mål och segerbyten äro der så mycket vigtigare att ernå.
Den svåraste striden blefve dock, för den nya representationen, den, som den finge att bestå mot deras anspråk, dessa talrika medborgares, nationens flertal, som ställts nedanom strecket.
Man har talat om menniskovärdet, om menniskans i historien sent vaknande begrepp, menniskans rätt!
Och likväl skall flertalet se sig uteslutet från all rösträtt.
Förslagets författare har gifvit den nya representationen den sorgliga utsigten, det svårföljda råd, att »tum för tum» bekämpa dessa anspråk, dem man dock har väckt, och som måste synas billiga, så snart man, med förbiseende af häfdvunna statsinstitutioners historiska betydelse, politiska vigt och moraliska helgd, lik en Jean Jacques Rousseau, ädel, snillrik, men olycklig i åminnelse, vill konstruera samhället ur en idealisk synpunkt, a priori.
Jag respekterar hvarje ädelt uppsåt.
Jag anklagar ingen åsigt, grundad på olika uppfattning ined min.
Mina läppar skola icke utsäga någon förebråelse, äfven om mitt hjerta ville mana mig att höja en ransakande återblick på de förtjenster, R.
St:r och särskildt R. o.
Ad. inlagt om fäderneslandet, — och sedan sänka den till det slags erkännande, som deråt nu tilldelas.
Men då jag inför
Rikets vördade R. o. Ad. uppmanar detta Konungatillgifna, fosterlandsälskande Riks-Stånd till kraftigt och fortsatt motstånd mot det af Regeringen framlagda förslag till representationens omdaning, sker det under liflig förhoppning, att arbetet på en ändamålsenlig förenkling och förbättring af våra former icke må hvila!
Och jag ville till Konung och folk vid Den 6 December.
335 detta allvarliga tillfälle ställa samma förklaring, sem af den trofaste
Arnault — densamme som sedermera under Ludvig XVIIIis regering sändes i landsflykt för sin tillgifvenhet för Napoleons sak — yttrades till den kejserlige herrskaren, som, på höjden af sin makt, fann den lärde forskarens själ otillgänglig för eftergifvenhetens fordran; då monarken erinrade om att i honom ofta hafva funnit ett stöd och städse egt en vän, men dock nu hos honom funne ett oförväntad! motstånd: »Sire», sade med en vördnadsfull fasthet, Arnault, »on ne säppuie que sur ce qui résiste.
Den endast kan gifva ett stod, hvilken kan stå emot.
Eller med andra ord, i en annan bild: en opröfvad staf kan vara bräcklig och brista, men en verklig vän sviker icke!
Hr von Stockenström, Garl Reinhold Polhem:
Utan att länge vilja upptaga R. o. Ad:s dyrbara tid, hvartill jag så mycket mindre eger anledning, som jag hör Ståndets otålighet och tillika inser huru förmätet det är af mig att förlänga diskussionen, efter det så många lysande förmågor uppträdt, anhåller jag dock att för en kort stund få påräkna R. o.
Ad:s uppmärksamhet för de ord jag nu vill yttra i den vigtiga samhällsangelägenhet, som utgör föremål för Ståndets öfverläggning.
Jag får erkänna, att jag, efter den första bekantskapen med det Kongl, förslaget, icke Önskade att detsamma skulle vinna framgång, men efter ett allvarligt öfvervägande af detsamma och tidsförhållandena har jag funnit, att klokhet och fosterlandskärlek fordra af mig, att jag obetingadt lemnar min röst för förslaget.
Jag gör det, emedan jag vid närmare granskning icke kunnat finna att detta förslag, upphöjdt till grundlag, skall medföra de stora vådor för fäderneslandet, man förespeglat, — emedan jag är fast ölvertygad om, att sedan detta förslag en gång blifvit af Konungen framlagdt och af hela nationen med omisskännelig belåtenhet omfattadt, det numera är omöjligt att mot tvenne Stånd och mot öfvertygelsen hos hela folket, sorn står bakom dessa Stånd, söka genomdrifva ett annat förslag, äfven om R. o. Ad. skulle önska det, ty det är icke detta
Stånd ensamt som beslutar en sådan reform, utan det är äfven och hufvudsakligen den andra delen af det Svenska folket; — och slutligen emedan jag icke vågar taga på mitt ansvar att hafva bidragit till förkastande af detta förslag, ett be slut sorn skulle föranleda stora splittringar och mycket partihat, hvars utsträckning man väl icke kan bestämdt veta, men åtminstone ana.
Jag vill icke ingå i bemötande af alla de anmärkningar, som mot förslaget blifvit framställda.
Derom är så mycket skrifvet och ordadt, och tiden skyndar dessutom.
Jag vill endast fästa mig vid den vigtiga frågan, om vårt fädernesland genom förslagets antagande skall öfverlemnas åt demokratiens vå dor, om makten skall tillfalla oförnuftige medborgare, samhällsomstörtningens befordrare.
Den allmänna meningen, äfven .numera, så vidt jag kunnat uppfatta den, inom 336 Den 6 December. detta Stånd, är den, att en andra kammare ej kan bildas annorlunda än genom samfäldta val, och flere talare här hafva till och med velat utsträcka valrätten längre, än i förslaget skett.
Här hafva vi således, enligt dessa talares önskan, demokratien fullfärdig; men hvar erbjuda de oss någon motståndskraft mot dess vådor?
Gå vi tillbaka till framfarna tider, så se vi huru många försök från flera håll blifvit gjorda att bilda en första kammare af andra elementer, än de af Konungen och hans Regering nu föreslagna; men alla dessa försök hafva misslyckats, och, ehuru jag ej närmare känner det nya förslag, som våra motståndare så diplomatiskt lofvat alt framlägga, tror jag dock, att äfven detta kommer att drabbas af samma öde, emedan det ju vill bibehålla en del af den gamla Ståndslörfattningen, och att numera inför Svenska nationen försvara denna, torde vara alldeles omöjligt.
Som sagdt, de föregående försöken att i första kammaren bibehålla Ståndsinstitutionen strandade, och först när Konu»g och Regering togo hand om saken (det var under en annan Konung och andra Rådgifvare, som ett representationsförslag först framlades ifrån tronen), fann man, att enda sättet att bilda en första kammare var att grunda den på valprincipen.
1 det första förslaget hade man bildat vissa länsnämnder, som skulle utse första kammaren.
Man hade icke då landstingen, men sedan man erhållit dessa institutioner, har man funnit att de äro lämpliga valkorporationer till första kammaren, och åsigten om deras lämplighet dertill är så införlifvad med Svenska folket, att jag anser det omöjligt att taga den från detsamma.
Här har blifvit yttradt af Gr.
Hamilton, — en man, hvars egenskaper jag aktar så högt, att det måhända kan synas djerft af mig att uppträda till bemötande af hans anmärkningar; men jag hoppas att han ursäktar min tilltagsenhet, — att landstingen äro en ny och alldeles oförsökt institution.
Jag medgifver att den var det, då förslaget framlades, men nu äro likväl tre år förflutna, sedan landstingen först trädde i verksamhet; man känner nu deras egenskaper, och jag är viss om, att någon bättre valkorporation icke kan vinnas.
Sjelf har jag varit ledamot af ett läns landsting under trenne år och har då hunnit stadga min öfvertygelse om att denna institution visat all den sans, betänksamhet och klokhet, man af den kunnat vänta, samt funnit att de val, landstinget gjort, varit förståndiga.
Hamilton har vidare sagt, dels att landstingen icke hafva erfarenhet om något annat val, än det till vice ordförande, dels att dessa val, om de än, som han medgifver, varit goda, likväl ej bevisa något, då man till ordförande ofta väljer en talare, som man ej gerna hör, och derföre vill sätta på en plats, der han ej får tillfälle att något utförligare yttra sig.
Jag vill dock invända, beträffande den förra anmärkningen, att landstingen, utom vice ordförande, äfven välja en mängd komitéer eller utskott, och att de i alla delar af riket, så vidt jag vet, vid dessa val förståndigt begagnat sin valrätt, samt angående den sednare, att anmärk - L)en 0 December. 337 anmärkningen väl kan gälla om en landstingets ordförande, sorn verkligen utöfvar sin befattning, men ej om en vice ordförande, då någon sådan ej ännu i något län, åtminstone under en längre tid, innehaft ordförandeplatsen.
Befattningen blir då allenast en utmärkelse, ett bevis på alt man vet att uppskatta förtjensten, der den finnes.
Ytterligare har blifvit vttradt, att om än landstingen, såsom de hittills visat sig, varit sådane att man kunde gilla dem, förhållandet likväl blefve annorlunda, då Bonde-St. får taga hand om valen.
Jag fruktar dock icke mycket för vårt lojala Bonde-St,, sorn i allmänhet visat konservativa tänkesätt, och för hvilket konungamakten i alla tider varit kär, och tror att det i all framtid, om än ståndsskrankorna falla, skall förtjena det vackra vitsord, Hans Järta gifvit det.
Om än Boride-St. icke skulle visa sig ega all den upplysning, man af detsamma förväntat, så hoppas jag att, om vi, livar och en i sin stad, såsom Konungens ord föllo, sätta vår ärelystnad i att söka bidraga till att en sann och lefvande upplysning må genomtränga folket, skall detta folk kunna allt värdigare motsvara det förtroende, som Konungen vill skänka detsamma.
Jag tror på allvaret hos detta folk; jag tror på dess fosterlandskärlek och rättskänsla.
För min del anser jag det vara skäl, att i närv:de vigtiga stund antaga den mening, som delas af hela folket, icke den, som funnit sitt uttryck i reformadresser, som visat sig i dessa deputationer, hvilka strömmat hit till hufvudstaden, utan den mening, som hvar och en vet finnes inom hela landet, åtminstone hvar och en, som i likhet med mig har lelvat på landet och vistats ibland skiljda samhällsklasser.
Yi höra antaga denna mening medan tid är, så att vi kunna sätta oss i spetsen för tidsandan, och min öfvertygelse är, att B. o. Ad. kan göra det utan försakelse, ty det Svenska folket, som älskar sina stora minnen, som älskar de stora namn, som blifvit frejdade, vare sig genom krigiska bedrifter eller statsmannaegenskaper eller andra medborgerliga dygder, skall icke vid sina val förbise den Svenska Adeln, denna Adel, hvars anor sträcka sig långt upp i sagans natt, och hvars företräde framför hvarje annan
Adel i verlden uti fosterlandskärlek och intelligens så många talare segrande framhållit.
Då fråga är om att förkasta ett gammalt oell antaga ett nytt i dess ställe, bör man vara fullt öfvertygad om att det nya är bättre än det gamla.
Jag bekänner, att en sådan öfvertygelse har ännu icke kunnat komma mig till del.
Sveriges nuv:de representation har icke försummat sig.
Den har tvärtom i betydlig mån bidragit till landets bästa och dess stora utveckling i nästan alla rigtningar.
Den har således uppfyllt sitt ändamål.
Men en institution, som uppfyller sitt ändamål, kastar man icke vanligen handlöst öfverända, och gör man det, så sker det icke ostraffadt.
Och likväl, 11. I.
22 338 Den 6 December. midt under denna från alla håll erkända glädjande verksamhet, utkastades ibland oss en bomb, beräknad på att spränga hela den seklersgamla statsbyggnaden i luften.