Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kanske, tänker jag hvar afton, kanske får jag redan i morgon dansa för padisjan.
Ännu har han knappast sett mig ...
Hvarpå brukar du själf tänka?
Jag menar, hvad längtar du efter, hvad hoppas du på?
Just på ingenting, säger du?
Kan det väl då vara något nöjsamt för dig att blott och bart gå och sköta ditt besvärliga och enformiga ämbete hos papegojorna!
Det nöjet har jag ännu aldrig förr hört någon rosa.
Jag tycker det är ett straff att behöfva sitta och mata de dumma kräken.
Du är en besynnerlig syster, och ingen blir rätt klok på dig.
Dumma Svenskan satt trumpen och sträf.
Hon lekte med den nittioåriga papegojan i buren och försökte att lära henne några ord på hemlandets språk för att få höra en lefvande varelse uttala dem.
– Lär sig nu vackert att säga Andersson! – uppmanade hon.
Men den högfärdiga och grättna fågeln gurglade och skrek och ville icke.
Då stirrade hon på de venezianska handelsskeppen, som med förgyllda lyktor på sina förstammar och omgifna af fiskmåsar och grönsakslastade kaiker torkade sina slappt hängande segel i solen.
Vimplarna voro så långa, att de räckte ända ned till vattnet, och roddargossarna kifvades om att fånga deras snibbar, hvilka lyftes af solnedgångens bris.
För första gången begrundade hon sin egen saga.
Hon tyckte att den var befängd och tokig som hade sultanens puckelryggige sagoförtäljare berättat den på narri och medan han talade omskakat i sin mössa armringar och torra rofskal, papegojfjädrar och ullgarnsändar.
När hon såg sin egen skugga, sträckt af kvällsolen öfver stenbänkens gnistrande mosaiker, måste hon le som hade hon i en sultans grafhus stött knät mot svenska fållbänkar och dragkistor och hittat ett par undankastade småländska getskinnspjäxor i den heliga bönenischen.
Men att med händerna i knät försjunka i betraktelser var icke hennes sak, och hon väcktes snart af steg på gångarna.
Där kom ögonläkaren med undergörande kollyriumsalva i en agatask, men själf var han blind, så att han måste ledas vid båda händerna.
Där fladdrade bakom hyacinterna blomstermästarens ljusblå kaftan, och i bärstolar med väl sammandragna florsförhängen lyssnade afundade kadiner en stund till hafvets vågplask.
Som ett fjäll reste sig med nästan dystert hot hela detta åt den jordiska lycksaligheten helgade kloster, till hvars öfversta höjder endast lyckans djärfvaste bergbestigare vågade klättra upp för att rycka till sig frukterna eller tumla tillbaka som blodiga lik.
Lummiga plataner och ekar skuggade ängsmattorna utefter stranden.
Ofvan den första muren sträckte sig bakom myrtenhäckar och lagerbuskar harems byggnadslängor, inbäddade i vildvin och rosor och med trägaller för de små fönstren, men allra öfverst, där allsvåldiga väsen sågo ned på sitt rike och blandade sin iskylda sorbet i skålar af urslipade turkoser, där brusade pinier och cypresser med en fjällskogs svartaktiga grönska, och marmorkioskerna lyste fram som snö.
– Solen sjunker, – sade Kvällstjärnans Ljus.
– Låt oss gå ut på gräsvallen och leka.
Älskade syster, hvarpå grubblar du?
– Det är nu snart ett helt år, under hvilket jag inte hört ett enda Guds ord ...
Men luften börjar bli isande, det är tid att bära in den sjuka fågeln, så att inte stackar’n tar skada.
– Hvad bryr oss det elaka djuret.
Ingen ser oss.
Kom, älskade syster!
Här har du min hand.
Dumma Svenskan lyfte surmulen den tunga buren i stället att svara.
Steg för steg bar hon den ensam uppför de oändliga trapporna mot höjden, och medan böneroparnas sång från Hagia Sophia manade de rättrogna att knäböja, mumlade hon för sig själf på sitt eget mål:
– Man skall väl betänka sina skyldigheter, vet jag, om det också inte alltid står någon bak buskarna och gluttar.
Efter den kvällen vardt hon än mer butter och tvär, och de andra slafvinnorna sågo skrattande efter henne, när hon letade sig fram genom harems oräkneliga gångar och långa verandor, på hvilka vaktande evnuker tanklöst stodo och betraktade den bityniska Olympens aflägsna toppar.
Icke heller den lilla Kvällstjärnans
Ljus slog längre armarna om henne med samma barnsliga innerlighet, utan dansade och hoppade i hennes fjät eller ropade ur vrår och gömslen:
– Akta, akta den sjuka fågeln!
Dumma Svenskan sörjde icke öfver sitt öde.
Hon längtade icke och hoppades icke.
Hon begärde icke mer af morgondagen än den förflutna hade skänkt, men hon gick i en ständigt växande förargelse mot allt det främmande och fåfängliga omkring henne.
Papegojorna voro snart de enda som med sitt pladder kunde locka henne att svara, och i synnerhet vårdade hon med stor ömhet den elakaste och äldsta fågeln, som sett nio sultaner.
Detta gjorde hon icke därför, att han var den äldsta och förnämsta utan därför att han var den skröpligaste.
Aldrig kunde alabasterskålarna och skedarna, ur hvilka han matades, vara nog putsade, och ibland satt hon hos sina fåglar hela natten.
Till sist märkte dock slafvinnorna, att det också fanns andra än papegojorna som hon fann på att betjäna.
En natt fram på sommaren hade evnuken nämligen glömt att fylla vatten på den drickskruka, som alltid stod bredvid hennes sofmatta, och när hon en stund hade slumrat helt roligt, vaknade hon och begynte törsta.
Då kom hon att besinna hur det icke hade fallit en enda regndroppe under flera veckor och att tulpanerna utanför kiosken måste vara lika törstiga som hon.
Ju mer brännande och torr hon blef i strupen, dess klarare inbillade hon sig att hon själf kände blommornas kval.
Slutligen steg hon upp och tog efter hand alla de andra sofvande slafvinnornas väl fyllda drickskrukor och gick ut och vattnade tulpansängen midt i nattens mörker.
Där blef hon fasttagen af evnukerna, som i början menade, att hon smugit sig ut för att stjäla.
Om allt detta talades länge i harem, men sultanan förblef henne nådig.
Hon anförtrodde henne stundom till och med att förvara den handbörs, hvilken hon annars ständigt själf bar under sina kläder.
Sent och bittida sågo väktarna Dumma Svenskan med papegojornas matskålar, och på alla frågor svarade hon lika sträft.
Men igenkände hon från muren Afdankade Messias, hvilken i vågskvalpet utanför den solhvita kiselstranden stod på ett ben som en trana, flög en frosskakning genom hennes kropp.
Då hände det att öfverhofmästarinnan en dag befallde henne att bära papegojburarna till
Perikiosken ytterst vid hafvet och att, klädd i sin tarfligaste arbetsdräkt af brunt kameltyg, själf möta där vid solnedgången.
Hon svarade som vanligt med att mumla några vresiga och obegripliga ord.
Därmed fortsatte hon under det att hon hämtade burarna.
När sedan i skymningen tulpansängarna upplystes af otaliga små glaslampor, så att hela lustgården tycktes stå i ett sken från lågor ur jorden, påtog hon den usla skjorta, som hon icke hade burit sedan den morgon då hon stod på slaftorget.
När hon steg in i Perikioskens försal, voro alla sultanans danserskor redan församlade med små kronor af papegojfjädrar på nacken och papegojfjädrar strödda öfver sina skjortor af silfverflor.
Midt i kretsen stod den fetlagda öfverhofmästarinnan med guldskalmade fyrkantiga glasögon.
I handen höll hon en stor pergamentrulle, ty hon besatt mycken lärdom och var hemma i skrifkunskap samt författade skönare verser och sagor än någon man i hela sultanens stad.
– Se här, mitt barn, – sade hon och fäste en liten fjäderkrona på Dumma Svenskans sammansnodda nackfläta.
– Vi skola nu förnöja vår höga sultana, padisjans moder, med en gammal lustig årsfest, som heter Papegojornas Bekransning.
Alla dessa slafvinnor äro skickliga i dansens konst.
Du ensamt känner den icke.
Just därför skall du stå midt i ringen och försöka härma de andra med dina långa armar och stora fötter ...
Det är det som skall bli det toklustiga.
– Jaha, – eftersade Kvällstjärnans
Ljus och härmade öfverhofmästarinnan bakom hennes rygg, – det är just det, som skall bli det toklustiga.
– Nej, si det kommer då aldrig på fråga! – svarade Dumma Svenskan.
– Men man kan allt dansa hos oss också, fast då taga vi hvarann i hand så här ... och så dansa vi på så här ... och så stampa vi takten så mycket vi orka så här ... och så sjunga vi så här:
Si gossarna komma och ...
Hon hade fattat några af danserskorna vid handen och drog dem med sig, men öfverhofmästarinnan blef så förskräckt att de fyrkantiga glasögonen halkade långt ut på näsan.
Hon ryckte ur fickan sin lilla korta staf, som helt och hållet var beklädd med silfverfjäll och hade ett sigill inristadt i knappen, och med den knackade hon ifrigt i dörrposten.
– I rummet på andra sidan om detta förhänge kan hvilken stund som helst sultanan taga plats med sina förnämsta väninnor och evnuker.
Öfverhistorieskrifvaren sitter redan där inne på sin plats för att anteckna allt och beskrifva festen i Bröllopens Bok. Äro ni tokiga, som ställa till ett sådant oväsen!
Ett sådant klampande kan möjligen passa mulåsnor, som råkat att springa ikull en bikupa, men icke är det dans, ty dansen är framför allt skön.
Danserskoma skrattade med munnen full af insockrade kastanjer och krikon.
De kvidde och jämrade och måste sätta sig ned på divanerna, och evnukerna gömde sina hvita tandrader bakom dörrförhänget.
Då visste Dumma Svenskan icke längre hvad hon gjorde.
All den förtrytelse, som hon gått och burit på i veckor och månader, rann plötsligt samman i en enda flamma af vrede, och ordens flöde strömmade på hemlandets kärfva tungomål ohejdadt från hennes tunga.
– Jästingen i mej om jag frågar efter er och alla era svarta fulingar ...
Inte mer än så frågar jag efter er ...
Ni där, som bara lefva i svalg och flättja och synd!
Aldrig sagga ni om annat än om de tolf lyckliga, som få betjäna padisjan ... herre je, de lyckliga, ja!... och om de sju kadinerna, som få två hundra schalar hvar ...
Är det rättskaffens och anständigt att ha en hustru på hvar kammare hela huset rundt!
Asch, asch, asch!
Jag är en hederlig kvinna, och en hederlig kvinna, ni där, det har ni aldrig förr sett i detta Satans hemvist ...
Jo, nu anacka mej, fick ni för Dumma Svenskan, ni!
– Mycket bra! – sade öfverhofmästarinnan, som utan att förstå ett ord noga hade iakttagit hennes minsta åtbörder.
– Riktigt bra!
Just så där skall du gå på, när du kommer in och dansen begynner ...
Bara läsa upp versen litet mer lågmäldt.
Litet lenare stämma ...
Och kanske inte fullt så många knyckar med nacken ...
Man kan visa sig en smula behagfull också i det toklustiga ...
Tag nu i dina händer den här korgen.
I den står, som du kan se, ett friskt rosenstånd.
Jag har själf låtit Afdankade Messias gräfva det ur jorden med sina fingrar och plantera det i korgen, ty ingen är i sådant mer behändig än han.
Så snart dansen blir slut, skall du stiga fram och med knäfall hyllande nedsätta korgen på det pärlemorbord, hvilket står framför den förnämsta papegojan.
Stel som en af cypresserna utanför kioskens tröskel mottog Dumma Svenskan korgen, men det svartnade omkring henne och hon kramade den med mossa virade grepen.
Till spott och löje hade hon blifvit ifrån den stund hon första gången fördes inför sultanan, men hon hade därpå föga aktat och icke förr än nu i den stjärnklara aftonen, då hon kallats till kiosken för att genom sin blotta åsyn förlusta de andra, kände hon djupet af hela sin hjälplöshet och ensamhet.
Pipor och trummor började ljuda på andra sidan förhänget, och efter någon väntan knackade öfverhofmästarinnan åter med sin staf på dörrposten.
Då drogs förhänget åt sidan och danserskorna tågade in i kioskens kupolsal, där de blomsterkransade papegojburarna stodo under ett tempel af stjärnformiga lampor.
Sedan skaran ödmjukt hälsat sultanan, som låg på en bädd af dynor, utvecklade öfverhofmästarinnan pergamentet och uppläste med mycken sirlighet sitt tal.
– Ädla papegojor, I som undfått blommans skönhet och människans stämma!
Detta är sagan om dansens ande.
För icke länge sedan lefde en tiggardervisch, som hette Turk.
Han sof på bara marken och gick naken midt på gatan utan annan klädsel än en stor turban.
En dag när han drack ur källan under en ek såg han en gosse, som lekte och dansade med en papegoja och sökte kränga fast en ring af juveler och rubiner om fågelns ena klo. – Är du sultanens son, sade Turk, så borde du icke tänka på dans och fåfänglighet.
Lär dig att för mer än den döda juvelen är vattendroppen, ty han kan läska din tunga, och för mer än rubinen är blodsdroppen, ty han bär kring lifselden till dina lemmar.
– Gossen svarade:
– Otacksamme och trötte man!
Annorlunda lär mig min fader, ty han säger, att juvelen och rubinen och allt skönt på jorden är lika lefvande som blodet i vårt hjärta och hänger som dagg i det stora träd, hvilket öfverskuggar hela världen och heter Guds kärlek.
När jag ser upp i det trädet, kan jag hvarken sitta eller ligga, utan dansens ande kommer öfver mig, så att jag måste resa mig från marken.
– När gossen hade sagt detta, begynte han åter dansa så ljufligt och sakta, att tiggardervischen icke kunde taga sitt öga från honom utan kände att också han själf måste dansa.
Först ville han dock läska sig med ännu en hand vatten, men när han böjde sig mot den speglande källan, blygdes han öfver sin egen fulhet och sitt okammade skägg och vardt sittande liksom förlamad.
Då flög papegojan barmhärtigt fram till honom och satte sig med den tindrande ringen om foten och med vidt utbredda vingar på hans turban likt en underbart fager panasch.
Tiggardervischen betraktade åter sin bild i källan.
Bäfvande steg han upp och dansade med gossen och uttalade det löftet, att hans klosterbröder efter den dagen skulle tacka och prisa Gud med lek och dans.
Ädla papegojor, till åminnelse af den dansen bekransa vi och hylla er i natt.
Så snart öfverhofmästarinnan slutat detta tal, begynte slafvinnorna att sakta vaggande vända sig rundt och dansa.
De rörde sig så tyst, att deras steg på mattan icke kunde förnimmas.
Deras florsdräkter stodo omkring dem i vida ringar utan att framkalla ens det svagaste sus, och musiken ljöd dämpad och aflägsen liksom sång från ett roddarskepp fjärran på hafvet.
Med ögonen slutna höjde Kvällstjärnans
Ljus armarna öfver nacken, lycksalig att i dansen få förevisa och själf förnimma sin blida skönhet.
Hennes fot var icke större än en hand, och håret hängde till knävecket.
Hon visste ingenting annat om jorden än att den var ljuf och att padisjan kanske en dag skulle skänka henne en kiosk med röda damasttapeter och springbrunnar af luktvatten.
Midt i den sakta snurrande kretsen af mänskliga fjärilar hade Dumma Svenskan stannat som det blifvit henne befalldt, och lampornas nedhängande strutsägg och tofsar snuddade vid hennes hår.
Hon visste icke, hur hög och vacker hon stod där i sin fattiga arbetsdräkt.
Hon tänkte icke ens därpå.
Hon kände ingen glad tacksamhet mot Gud öfver att hennes drag voro klara och öppna och hennes hår lika mjukt som det silke, af hvilket kvinnorna i Brussa knutit sultanans penningpåse.
Det föll henne icke in, att jorden var ljuf, att själfva sinnlighetens jubel kunde vara oskuldens.
Hon hade icke undfått dansens ande i födseln.
Hon kunde icke omedvetet och dansande höja armarna liksom en hänryckt prästinna.
Hon kunde knappast lofsjunga med läpparna och än mindre med lemmarna.
Gud hade icke benådat henne med ett sådant clenodium i faddergåfva.
Hon förstod att alla dessa Tjerkessiens och Lesbos döttrar voro födda i kojan som hon och enfaldiga som hon, men att de dock besutto en kunskap, som icke var hennes, kunskapen om dansens hemligheter.
Envist såg hon ned på mattan, men hon kände att öfverhofmästarinnan hela tiden otåligt och missnöjdt betraktade henne öfver sina fyrkantiga glasögon.
En lång stund pröfvade hon att låtsas ingenting märka.
Så spratt hon till och kom ihåg befallningen att härma, att vara narren i leken.
Gungande en smula med höfterna tog hon ett par steg.
Genast hörde hon rundt omkring sig i salen ett prasslande och tisslande som när en vindpust från dörren kastar torra vinterlöf öfver ett stengolf.
När hon såg upp, märkte hon att det var åskådarna som hviskande och med handen för munnen dämpadt skrattade åt hennes oskicklighet.
Hon hade lyckats och gjort öfverhofmästarinnan till lags, men skammen och förtrytelsen slog henne åter med stelhet.
Lamposet och blomsterlukten steg henne åt hufvudet.
När dansen ändtligen stannade af och hon bar korgen till den förnämsta papegojan, som skröplig och hopkrupen satt och blinkade på sin pinne, såg hon knappast längre mattan framför sig.
Hennes händer begynte fubbla, och just när hon knäfallande räckte sitt offer, halkade korgen på det glatta pärlemorbordet och rosenståndet föll i golfvet.
Då kröp en hel svärm af skorpioner öfver korgens kant, och ur myllan på bottnen reste sig en orm med platt och bredt hufvud.
En stund vaggade ormen slängigt af och an som hade äfven han blifvit besatt af dansens ande.
Sedan drog han sig tillhopa med en snabb, våglik rörelse och lyfte mot papegojan sitt uppspärrade och hväsande gap.
Den skrämda fågeln slog bullrande och flaxande mot burens silfvernät för att komma till sin väkterska och få skydd.
Genom hela den graflikt tysta kiosken, där skrattarna bleknat af och där tappade fjäderkronor lägo strödda öfver mattorna, utstötte han skriande det ensamma ord, som hon varit enträgnast att lära honom:
– Andersson!
Andersson!
– Där sade du något! – mumlade Dumma Svenskan.
Hon hade stigit upp från golfvet, och i en dröm såg hon det ögonblick i den kalla skymningen, då Afdankade Messias gömde ormen och skorpionerna under rosenståndets rötter i korgen.
Men hon mindes icke längre att förskräckta åskådare stodo rundt omkring henne, uppkrupna på dynor och divaner utefter salens väggar.
Försiktigt fattade hon om korgen och bar den till det öppna fönstret.
Ormen vände sitt hufvud mot henne och slickade luften med tungan.
Högre och högre lyfte hon korgen för att få kraft.
Sedan kastade hon den bland lagerbuskarna.
Men när hon drog handen tillbaka, hade ormen knutit sig om hennes arm.
Han högg henne vid handlofven, så att blod droppade, och han släppte först sitt bett, när hon tryckte honom mot golfvet och trampade sönder hans hufvud med sin stora fot.
Hon tog ett par tre steg åt sidan och blef stående med ryggen mot väggen.
Nu först började det åter hviska och tala omkring henne, men den stolta, hvithåriga sultanan, som sett janitsjarer stycka vezirers lik utanför Seraljporten och som mången natt hört »de stummes» smygande steg på trädgårdsgångarnas musselskal, hon steg fram och undersökte länge och mångkunnigt den blödande armen.
– Mitt dyra barn, – sade hon stilla och omfamnade och kysste den döende svenska slafvinnan.
– Du har med ditt lif räddat min älsklingsfågel ...
Men du har också gifvit oss alla en djup gåta att begrunda.
Hur ha väl dina plikter och dina tråkiga dagliga värf med sitt ständiga enahanda kunnat bli dig så kära, att allt det, som vi sträcka oss efter, tyckts dig tomt narri och lekverk?
Man har pekat finger åt dig, därför att du inte förstått dansens hemligheter ...
Ack, mitt barn!
De äro lättare att lära än din gåta att tyda!
Prisa ville jag mina fäders gud om han någon gång läte sådana mödrar fostra våra söner!
När sedan lamporna släcktes och natten brusade, satt den lilla Kvällstjärnans Ljus vaken på sin sofmatta.
– Fanns det då verkligen något i världen som var ännu för mer än schalar och smycken?
Hvarför hade ingen förr sagt det?
– Du skulle icke sakna den döda slafvinnan så bittert, – hviskade några af väninnorna, – om du icke hållit af henne och dock vållat henne sorg.
För sådant finns ingen bot.
– Du skulle icke sörja henne så, – hviskade de nästa natt, – om du förut hade älskat en man.
Nu blef hela ditt hjärta hennes ...
Ni äro så brinnande, ni tjerkessiskor ...
Men sultanan sade:
– Du har mörka ringar under ögonen, och jag råder dig att börja färga dina läppar, ty får padisjan se dig sådan du nu ser ut, lär du länge få vänta på din kiosk med röda damasttapeter.
Ljus dog, och i backsluttningen ofvanför de dansande dervischernas kloster vid Skutari blef hon begrafven under samma akasia som den svenska kvinnan.
Dervischerna planterade hyacinter omkring trädet och vårdade det länge och de kallade stället
De två systrarnas graf.
– Där ligga två prinsessor, – berättade de, – som lefde för mycket mycket länge sedan.
Den äldre menade, att Gud bodde i fromma gärningar och den yngre att han bodde i dansen, men därför blefvo de kallade systrar att de båda täflade om att tjäna honom.
När de små handtrummorna och träflöjterna i stilla aftnar spelade i klostret, lät det som hade en skara barn förlustat sig med sina leksaksgigor från basaren, men ur den öppna porten uttågade stundom de fromma dervischerna i sina hvita kläder, barfota eller i strumporna, och rörde sig så ljudlöst sakta, att de kunde höra akasians sus medan de dansade.
BENDER.
Den glesnande skara, som följde konungen öfver steppen till sultanens rike hade vid Bender slagit läger i en ljuflig floddal.
Mången officer bodde fortfarande på sin kärra som en bekymmerslös zigenare, men till vintern lät konungen uppföra hyddor och jordkulor, och af sultanen erhöll han dagligen i gåfva fullt upp af penningar och lifsförnödenheter.
Det gick lustigt till i lägret, där trumpeter och trummor kallade till måltider och gudstjänst.
Pasjan och hans janitsjarer täflade om att hylla den besegrade kämpen, som aldrig smakade vin och föraktade att bo i staden och hvars drabanter aldrig fingo äkta en kvinna.
När jordarbetarna och deras hustrur sågo de blå ryttarna spränga fram mellan vingårdarna, skyndade de att möta dem, och slantar af guld och silfver regnade i förkläden och korgar.
Till sist ledsnade dock sultanen att fylla de storslösande gästernas händer med guld och deras krubbor med hö.
Dukater blefvo åter ett sällsynt skådebröd, och till och med den turkiska hedersvakt, som stått uppställd vid lägret, tågade bort.
Först då steg konungen ur tältet, där det öfversvämmande flodvattnet redan nådde honom på halfva stöfvelskaftet.
Han fattade öfverste Grothusen vid armen.
– Vi ha sagt dem att vi inte draga åter till kristenheten så framt vi inte få ett följe af femtio tusen turkar, därvid skall det förbli.
Just efter man nekar oss penningar, skola vi trolla.
Hofhållningen skall inrättas tredubbelt präktigare än tillförene, och utom kungstaffeln och hofmarskalkstaffeln skall här hvar dag dukas ett rikligt bord för främlingar.
Därefter steg han ut och befallde soldaterna att på den höga stranden framför byn Varnitsas halmtäckta hyddor uppbygga ett kungshus och en hel krigarestad med gator och stenlagda gångbanor.
Den nya staden på sultanens mark erhöll namnet Carlopolis.
Med hurtigt mod knöto de ärriga krigarna förskinnet om lifvet midt för de gapande turkarna och begynte smida de konstigaste lås eller snickra de prydligaste dörrar och fönsterkarmar.
Segervana generaler och öfverstar kommenderade i solhettan öfver timmermän, murmästare, gipsmakare, stenhuggare och glasmästare, och midt ibland dem gick den haltande konungen med så rosiga kinder och molnfri panna, som hade alla Ukrainas olyckor länge sedan slätats ur hans minne.
Likt en rhenborg höjde sig snart kungshuset med sitt branta tak och sin röda altan och med utsikt öfver den strida Dnjestern.
Sammetssadlar med rosenstenar och turkoser på pistolhölster och remtyg upphängdes rundt den tegellagda vinden.
Rikt beskurna dörrar med blankgnidna mässingslås öppnades från förstugan till de två salarna och åtta kamrarna, hvilka sirades med franska tapeter och brokadklädda divaner.
Mattorna voro så tjocka och mjuka, att icke ens de tyngsta soldatstöflar väckte ringaste buller, och i taket fladdrade om aftnarna rödaktiga lampor liksom för att belysa dansande slafvinnor.
Utanför sträckte sig gator mellan officerarnas och kanslisternas små putslustiga äfventyrarslott.
En skön träbro i regnbågens färger ledde öfver en djup graf till Varnitsa, och rundt hela det trotsiga lägret uppkastades vallar och förskansningar.
Hela denna befästade stad uppbyggde alltså de flitiga svenskarna, så snart de blefvo utan penningar.
Den ovetande tiggaren, som gick förbi utefter floden, trodde att det vänliga landfolket valt en af sina herdar till konung och där rest hans hufvudstad midt i ett rike af vingårdar och vallrop och fågelkvitter.
Utanför kungshusets port lågo tama hjortar och rådjur med blicken mot tröskeln för att följa efter konungen, så ofta han gick ut, och storvingade fjärilar satte sig lugnt till ro på den gula högkvartersfanan, hvilken med de främmande tre kronorna i sin vapensköld stod nedstött i marken framför skiltvakternas trummor och musköter.