Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ju mera verkningarne af ett vapen äro beroende af det suballerna och underbefälets duglighet, eller med andra ord: ju svårare befälsrollerne äro, ju lättare äro manskapets åligganden, och tverlom i motsatt förhållande.
Betraktom t. ex. kavalleriet; der har förenämnda befäl i striden nära nog lika roll med manskapet, hvarföre äfven kavalleristens daning fordrar största mödan och längsta tiden; vid infanteriet börjar åter befälets roll alt blifva mindre stridande och mera dirigerande; vid artilleriet slutligen beror vapnets *) Till undvikande af allt missförstånd vill jag fästa uppmärksamheten deruppå, att med ”fotartilleriet” menas likväl icke här detsamma, som förut varit menadt, då pjeserne drogos af manskapet, utan det, som fortskaffas med hästar, men vid hvilket servisen är gående.
Bl verkan hära nog uteslutande på befälet, hvarföre äfven artilleriets egentliga åligganden äro mera lättlärda än manskapets vid de öfriga vapnen.
Man (inner häruti äfven en anledu. till den gamla benämningen ar t iller i kand Ilang are.
Den kavalleribildning, som numera i viss mån erfordras af såväl ridande som åkande artilleristen, förändrar dock, hvad dem angår, ganska betydligt förenämnde förhållande, men hvad den egentliga fotartilleristen och artilleriparksoldaten angar, så äro dess åligganden bestämdt lättare inlärde än kavalleristens och infanteristens.
Skäl torde således icke sakrias för bestämmelsen att såväl fotartilleriet (oberäknadt kuskarne) som parksoklaterne skola utgöras af beväringsmanskap.
Derföre är det icke sagdt, att nämnde manskap direkte från sina borgerliga yrken skola låga mot frenden.
Förutsättningen alt ett krig, synnerligast för oss, så blixtsnabbt och oväntadt inträffar, att det icke lemnar så lång beredelsetid, som erfordras för fotartilleristernes och parksoldalernes bildning, d. v. s. göra alla de 144 fältpjeser, som förslaget innehåller, tjenstbara och hvartill i detta afseende icke en enda dag längre erfordras än hvad som nu är af nötlen, för att enahanda förhållande skall kunna inträffa med artilleriets närvande 128 kanoner, kan icke lillskrifvas annat än ett allt för lifligt fantasi-spel.
Hvad som erfordrar tid, det är anskaffning af eu fullständig materiel, men detta fordrar omtanka och ett ändamålsenligt ordnande af tillgångarne; derföre bör detta icke eller medan tid är, förbises.
Om hvad i föreg:de blifvit ordadt, är riktigt, hvilket jag vågar påstå vara händelsen, följer äfven deraf, att det antal fältartilleritrupper förslaget uptager, nemi.: fullständig servis till det up. gifna antalet åkande batterier (66 man till hvarje batteri) äfvensom kuskar till fotbatterierne, är fullkomligt öfverensstämmande med den fredsfot, som för artilleriet är af nöden.
Ingeviörvapnet saknar för närvande helt och hållet trupp.
De arbeten, som åligga nämnde vapen äro likväl af den speciella beskaffenhet att, för deras ordentliga verkställande erfordras öfvadt manskap, åtminstone i så tillräckligt antal, som erfordras för monitorer; ett förhållande, som både blifvit ansedt och gjort sig gällande i alla andra Europeiska arméer, med undantag af den Svenska.
Af denna anledn. har en dylik behofvet motsvarande trupp blifvit
Ingeniörbrigaden anslagen och kostnaderne derföre i förslaget uptagne.
Detla om stående hären.
— Jag öfvergår nu till landtförsvarets andra afd.
Krigs-reserven.
Den utgöres af: 1:0
Allmänna'
Beväringsmanskapet; 2:o de llusthSUshästar, hvilka återstå sedan den stående härens behof blifvit upfyldt, samt 3:o de Trosshästar, som extra rotehållarne äro skyldige alt i krig anskaffa.
Svårligen lärer någon, åtminstone militär, finnas, som med allvar vill påstå, alt någon den ringaste ändamålsenlighet är förenad med beväringsmanskapets närvande öfningar.
De tolf {lagar, hvilka en gang för alla för hvarje beväringsyngling äro anslagne till bibringandet af hvad för honom i egenskap af soldat erfordras, äro alldeles för otillräckliga.
Detsamma skulle, efter mitt förme 4* - 52 Den ?
December. ilande, äfven blifva fallet, om öfningstiden blefve utsträckt till hvad sorn blifvit ifrågastäldt eller till 31 dagar på en gång, så framt förnyelse och vidare utveckling af öfningarne (ibland hvilka målskjutning i betydlig måll borde ingå) ej komme att ega rum under derpå följande 2:ne år.
Ändamålet vinnes ej genom en, blott för en gäng mer eller mindre lång öfning, utan genom cn successiv förnyelse deraf — om än en blott kortare tid hvarje gång.
Det lilla högst ofullständiga och komparsmessiga af soldatens åligganden, hvilket nu läres den i vapnens bruk o. s. v. helt och hållet okunnige beväringsynglingen och hvaribland det vigtigas/e, eller förvärfva ndet af skjut färdighet, icke det ringaste ingår eller kan ingå, Ur glömdt på samma gång uniformsjackan afdrages.
Det enda, som af öfningarna återstår, äro de dryga utgifter Statsverket, utan ringaste gagn, får vidkännas för manskapets underhåll, beklädnad o. s. v., samt den tunga och kostnad landtbruk och näringar genom beröfvad arbetskraft under tiden vederfares.
Ehuru föga dessa omständigheter böra tagas i beräkning, när de i ett stort och nationelt intresse åtföljas af ändamålsenlighet, bör dock i så mycket större mån motsatsen inträffa, när denna till minsta skymt saknas och förhållandet icke annorlunda kan anses än som en stor nationel misshushållning, upgående, då förlusten af dagsverken inberäknas, till circa 450,000 r:dr ärligen.
Under dessa förhållanden och i betraktande deraf, att man å ena sidan ännu icke ansett tiden vara inne, alt i öfverensstämmelse med förslaget
N:o 1 bygga försvaret pä ett ändamålsenligt genomfördt beväringssystem, samt å andra sidan, att den förökade kostnad och ytterligare tillökning i onus för landtbruk och näringar, som beväringsmanskapets efter behofvet förlängda öfningar oell dermed gemenskap egande förhållanden skulle medföra, aldrig af nationen kommer att bifallas, eller rimligtvis ens kan begäras, i jemnbredd med underhållet af den närvande stående hären och de dyra indelte trupperne, har jag ansett mig finna giltig anledn. att föreslå, det Beväringsmanskapets öfningsmöten under fredstid skola uphöra.
Vid föreslåendet af en dylik åtgärd har jag i öfrigt fästat så mycket mindre betänklighet, som jag gjort detsamma i förening med inrättandet af allmänna skjutöfningår, hvarom mera här nedan.
Ang:de den tredje afd:n af landtförsvaret:
Land/stormen, så anser jag dess tillvaro, under förutsatt fiendtligt anfall, af ingen kunna bestridas, hvarföre jag härom ansett öfverflödigt anföra något utöfver hvad som i förslaget förekommer.
Rekryteringsföreskrifterne äro i del hufvudsakligaste oföränclradt bibehållne.
Jag vill derföre ingalunda hafva sagdt, att, hvad de indelte trupperne angå, rekryteringsföreskrifterne icke bordt i vissa delar förändras, t. ex. att antagningen borde ske på vissa år i st. f. hvad nu eger rum, nemi. nära nog på hela lifstiden.
Men som denna förändring skulle föranledt rubbning i knektekoutrakten, har dervid ingenting blifvit åtgjordt.
Ofvergående till Befordringslagarna, — denna vigtiga del af så väl den militära som hela statsorganismen — kan jag icke undgå, att anföra hvad sorn gäller såsom en obestridlig sanning, nemi.; att Den 7 December.
53 fa ibland våra samhällsinstitutioner äro mera sväfvande till sitt innehåll, följaktligen mera tillgänglige för godtycket, än de som angå befordringarne inom arméen.
När man betänker den roll som den väpnade styrkan, i följd af serskilda egendomliga förhållanden, skulle kunna komma att spela mot den obeväpnade, så kan man icke utan bekymmer se, om tilläfventyrs, lycksökeriet — ett tvåfaldigt lycksökeri — bemödar sig att vid de militära béfordringarne göra hemliga bivilkor och tysta förbehåll mera gällande än förtjenst och duglighet; ty ett sådant förhållande skulle förqväfva all sjelfständighet, samt verka demoraliserande och samhällsvådligt.
Hvilket medel skulle väl slå en antinationel Regering närmare lill hands för att förvandla vår aimée ifrån hvad den bör vara — ett af nationen underhållet betryggande värn för dess sjelfständighet — lill ett verktyg för en högre viljas personliga interessen, äfven om desse komme i strid med folkets; med andra ord: göra arméen till en serskild, mot det stora hela afvogt sinnad och af enskilda interessen styrd, Stat i Staten, än just det godtycke Styrelsen nu kan tillåta sig vid alla militära i synnerhet mera inflytelserika befordringar?
Svenska folket bör visserligen uti sin Konungs högsinnade tänkesätt och uti det af honom antagna valspråk se ett betryggande mot alla machiavellistiska åtgöranden i så väl ett som annat hänseende.
Men Konungens personlighet kan ej vara allt, och bör ej eller vara det i( ett konstitutionel t land.
Garantier mot missbruk af makten fa
Mer icke anses såsom uttryck' af misstroende, utan föreskrifvas ovilkorligen af sjelfva sakens natur.
I följd häraf har jag för, min del trott, att ingenting skulle vara välkomnare för hvarje ärligt och upriktigt menande fosterlandsvän, som med allvar betänker de nyss antydda vådorna af ett godtyckligt befordringssysfem, ej eller att något säkrare skulle leda lill ett godt ändamål ån bestämda och tydliga, samt med rikets sannskyldiga nytta sammanstämmande, befordringslagar, hvilka på samma gäng satte styrelsen i tillfälle att rättvist kunna belöna nit oell förtjenster, som de förhindrade all gunst och mannamån samt satte individen i tillfälle att skörda en välförtjent lön för dess bemödanden för det allmänna; med andra ord innehöllo: upnmntran till en ädel täflan, samt eorrecliv mot godtycke, nepotism och lycksökeri.
Det är af denna anledn., som jag, i fullkomlig konseqnens med de åsigter, som föranledt detta förslag, äfven har bifogat detsamma ett projekt till nödiga och bestämda befordringslagar. hvilande på den rättsgrund: att hvarje iipfylld pligt medför en bestämd rättighet och hvarje utmärkt skicklighet ett företräde; allt under ihågkommande, att tjenstemännen uteslutande äro lill för Statens skull och icke Slaten för deras.
Såsom följd häraf har äfven i de lägre officersgraderne en viss bestämd mindre del af befordringarne blifvit afsedd att ske utom tur, men likväl alltid under iakttagande af sådane former, att godtycket och favoritskapet äfven från dessa befordringar för alltid blifva bannlyste.
En långvarig fred, beqvämligheten, om jag så får säga, af tjenstgöringen, synnerligast vid de indelte trupperne, aflöningsförhällan - 54 Den 7
Dec ernber derna, befordringen i de lägre befäl sgraderna, uteslutande efter anciennitets-principen. pensionernes otillräcklighet för de oundgängliga lefnadsbellofven o. s. v. föranleda tillsammanlagdt den långsamhet i avancementet, att det nära nog för
Styrelsen blir omöjligt att för tillsättandet af de högre, mera maktpåliggande, befälsbefattningarne finna personer med den skicklighet och vigor som erfordras, så framt ej hela den militära organismen deraf skall lida.
För alt på ett så val ändamålet motsvarande, som någon billig ovilja icke upväckande sätt afhjelpa denna olägenhet, finnes, enl. min öfvertygelse, intet annat medel än att bestämma, det- hefordringarne inom de lägre graderne skola till en viss del och under upfyllandet af stadgade vilkor, ske utom tur.
Härigenom vinnes äfven, att man undantränger hvarje skymt af giltig anledn. lill de med skäl sä mycket öfverklagade, endast flärd och fåfänga upväckande, samt af K.
St. till afskaffande underdånigst anmäldta karaktärsfel Imakter eller d. s. k. tomma titlarne.
Ordningen kommer nu till Härens Afton in gs-fö rhållanden.
Ingen, som vill gifva sig ringaste lid att med allvar och oväld taga nämnde förhållande i öfvervägande, torde bestrida, att befälets närvar:de aflöning, till så väl belopp sorn utbetalningssätt, utgår till lika liten fördel för det allmänna som för löntagarne och erfordrar i båda fallen betydliga förändringar.
Hvad det allmänna angår, så är första vilkoret, om Staten af sina tjenare skall kunna påräkna afsedd nytta: att de så aflönas, ifrån den högste lill den lägste, att de äro fredade från omsorgerne för ett nödtorftigt uppehälle.
Detta vilkor lemnar dock arméens närvar:de aflöningssält i betydlig mån oupfyldt, och detta, utan att Staten ens häraf tillskyndas ringaste besparing, dels derigenom, att atlöningsbeloppen, ehuru otillräcklige i de lägre graderne (circa 166 r:dr 32 sk. netto behållning för en Underlöjtnant) äro öfver behofvet tilltagne i de högre (ända till circa 7,000 r:dr för somlige Öfverstar) samt utgå efter en högst felaktig beräkningsgrund, dels derigenom, att en mängd öfverflödiga befattningar finnas, hvilka, enl. hvad jag i det föreg:de anfört, upsluka betydliga summor.
Förenämnde förhållanden föranleda, att Statsverket, såsom aflöning till arméen för det närvande tillsammanlagdt utbetalar vida utöfver den summa, som med en ändamålsenlig och förändrad lönereglering skulle erfordras, för att tillfridställa alla billiga anspråk.
Hvad åter löntagarne angår, framstå följande förhållanden till behörigt öfvervägande, nemi. att lönerne uti de lägre graderne icke motsvara kostnaden för de oundgängligaste lefnadsbehofven, hvarigenom individerne tvingas att, antingen anlita sin enskilda förmögenhet, eller genom förtjensten främmande binäringar, förskaffa sig sin bergning eller ock skuldsätta sig — förhållanden som, oberäknadt deras menliga inverkan på tjensten, framkalla dåliga affärer samt dess följeslagare brist på moralisk sjelfständighet och lycksökeri, att aflöningen utgår till samma belopp, antingen individen befinner sig i tjenstgöring eller icke; att vid indelte trupper knappast 2:ne kaptener vid samma reg:te finnas, som äro lika aflönle, ehuru de enligt aflöningsstaterne så borde vara; att lika - Den 7 December.
55 lciles vid indelte trapper 2:ne personer af samma grad vid olika regden icke äro lika aflönade; att genom förhållandet af dels indelt, dels kontant lön, den vidunderlighet kan inträffa, att den sorn ifrån kontant lön tillträder boställe, får tjena 1 ^ år utan lön, då deremot den, som ifrån boställe tillträder kontant lön, får under samma tid tillgodonjuta tvenne löner.
Hvad serskildt angår aflöningen medelst boställen för en del af de indelte truppernes befäl, så torde följande belysning vara tillfyllestgörande för alt utvisa, att i allmänhet ej en gång någon enskild ekonomisk fördel dermed år förenad.
Enl. indelningsverkets grundidé var hvar oell en vid indelte arméen tjenande person på samma gång militär oell jordbrukare.
Detta gällde för alla grader, från och med soldaten till och med öfversten, hvarigenom kännedom i båda dessa yrken gemensamt inhämtades.
Genom de i indelningsverket tid efter annan inträffade förändringar (hvaribland synnerligast den af år 1833 bör bemärkas) tipslod den förändring, hvad olficerarnes aflöningssält angår att de ej blefvo att anse såsom jordbrukare förr än de blefvo kompani-chefer eller vid circa 45 års ålder.
Följden har häraf blifvit att, som vid denna framskridna ålder svårighet i allmänhet upstår att med fördel öfvergå till ett nytt yrke, boställsinnehafvaren merendels afstår från att personligen bruka bostället och deremot utarrenderar detsamma, oftast på tjenstetiden; men som denna tjenstetid aldrig af arrendatorn kan med säkerhet beräknas längre ån till tjenste- och fardagsåren, eller 2:ne år, kommer ej eller arrendesumman att upgå till samma belopp, som om bostället kunde utarrenderas på t. ex. 30 år, med optionsrätt för arrendatorn.
Besluter sig åter boställsinnehafvaren att (i händelse bostället är bebygdt, hvilket ofta icke är fallet) sjelf emottaga oell bruka bostället; hvad blir väl då händelsen ?
Jo! om han icke eger enskild förmögenhet, utan varit tvungen att under sin långa svältkur som subaltern och andre kapten skuldsätta sig, så måste han ytterligare tillgripa samma utväg för den betydliga summa, som på en gång erfordras till inköp af kreatur, inventarier, företa utsädet ra. m.
Jag vill likväl antaga att boställsinnehafvaren lyckas anskaffa ifrågavande betydliga summa och att han således befinner sig vara en välbeställd landtbrukare, samt alt han efter erläggandet af räntan å den gjorda skulden och de lärpenningar han som rekryt i landthushållningen fått vidkännas, slutligen lyckas bereda sig mer eller mindre öfverskott; så kallar honom plötsligen fjellsten att öfverlemna boställets skötsel och sin dermed förenade ekonomiska välfärd åt lejda, kanske ovana händer.
Finnes väl i ett dylikt förhållande något afundsvärdt?
Ar ej den kontant aflönade officerns belägenhet vida fördelaktigare dä hans inkomst alltid är gifven och oberoende af alla förflyttningar från ett till ett annat ställe?
— Såsom skäl lill boställenas bibehållande för vissa personer anföres nödvändigheten att bereda dem bostäder, hvaraf de i annat fall skulle sakna tillgång.
För att likväl detta skäl må kunna anses välgrundadt, fordras ju i första rummet, all alla boställen vore bebyggda och i det andra, att alla bostads-boställen af sine innehafvare vore bebodde; men detta är ingalunda fallet, utan 56
Den 7 December. hör det alli mer och mer (ill undantagen, ali någon innehafvare sjelf bebor oell brukar sitt boställe.
Hvad slutligen aflöningen medelst boställen angår, så utgör den ieke allenast en misshushållning med Statens medel ulan innebär äfven en påtaglig orättvisa emot en större del af löntagare.
Om nemi. arméens samtliga boställen (allt i mån de blifva lediga) till en början utarrenderades för kronans räkning, så är min fullkomliga öfvertygelse, att de lillsammaulagdt .‘-k ille inbringa, icke 50 proc. utöfver deras upskattningsvärde, som della förslag uptager, utan 75 proc. och derutöfver.
Statsverket skulle således härigenom tillskyndas en betydlig fördel, och detta icke på bekostnad af armée-befälet i sin helhet taget, utan endast på bekostnad af befälet vid en del reg:ten.
Någon större olikhet, således orättvisa, än den boställenas afkastning relatift till sitt upskattningsvärde företer, kan svårligen anföras.
Man linner nemi. afkastningen vid en del regiten, synnerligast de norra, jemt upgå lill upskattningen: vid andra eller det stora ilerlalet öfverskjuter deremot samma afkastning betydligt upskattningsvärdet, ehuru alltid olika vid till och med samma regiten.
Ja! det finnes fall, och dessa ej sä sällsynta, dä t. ex inom samma regiten, i följd af boställenas olika upskattning, den ena kompanichefen tjenar för 2 å 3 gånger så mycket som den andre.
Kan väl något linnas orättvisare och mera klandervärd!
Delta om befälets aflöning.
Hvad åter truppens angår, så förhåller sig dermed sålunda: att vid de indelle trupperne är manskapet, relatift till dess tjenstgöring, ganska högt aflönadt; ja till och med så högt att icke sällan roleknekten eller ryttaren befinner sig i villa bättre ekonomisk ställning än dess rotehållare.
Hvad den värfvade soldaten äter angår, kan man nära nog betrakta honom uteslutande såsom ett entreprenad-föremål.
Dåligt aflönad medan han tjenar, är han utan annan framtid än den han, utsläpad och förstörd, med 8 rahr om året kan förskaffa sig.
Under öfvervägande af allt hvad här ofvan om aflöningen blifvit anfördt, har jag trott mig finna giltiga skäl till de förändringar förslaget innehåller, nemi. successiv indragning af indelta arméens boställen och deras utarrendering för kronans räkning; en efter billiga grunder bestämd årlig lön för hvar och en af så väl befäl som underbefäl, hvilken under alla förhållanden oafkortad åtnjutes; serskildte, oberäknadt lönen, tillgodokommande tjenstgöringspenningar under all slags tjenstgöring; serskild aflönings-tillökning under kommenderingar utom brigadens stånd; skjuts- och traktamentsersättning under embetsresor samt slutligen serskild aflöningstillökning för värfvadt manskap i följd af förlängd tjenstetid.
Innan jag lemnar aflöningsförhållandena, har jag ansett det vara på sitt ställe, att yttra några ord om den bevillningen å lönerne, begrafningshjelp oeh J'u/lnia/cts-/ösen, som arméens befäl för det närvar, får vidkännas.
Hvad först bevillningen å lönerna angår, så saknar detta sätt ”att gifva med ena handen och taga igen med den andra”, all rättsgrund, Att lill Staten återlemna en del af den lön, som blifvit bestämd såsom ersättning för bestridandet af en nödig ansedd tjenstebefattning, härleder sitt ursprung från Den 7 December. 57 det financiella betryck, sorn blifvit en följd af de olyckliga och allt inre välstånd förstörande krig, hvaruti nationen af äregirigheten och veltlösheten under en framfaren lid invecklats.
Förenämnde återlenmande utgjorde således ett offer på Fäderneslandets altare af män, som derjemte upoffrade lif och blod för bevarandet af den nationela sjelfsländiglieten.
Offret af denna bevillning var dock endast tillfälligt och borde således ej eller fortgått sedan den financiella kiis, som framkallade detsamma, uphört.
Åttan att bibehålla de inkomster, hvaraf man en gång kommit i åtnjutande, hat likväl förvandlat denna, så väl som mångå andra afgifter ifrån till fällig gärd till ständig beskattning.
Är detta" likväl rätt?
Ar det ädelt af nationens ombud, att längre vilja fortsätta ett beskattningssätt af dylikt ursprung?
Ofverensstämmer detsamma i öfrigt i någon den ringaste män med förnuftsenliga statshushållningsprinciper?
Jag tror intetdera!
— Äro lönerne för högt tilllagne, så låtom oss minska dem, men icke längre fortsätta det gyckel, som nu eger rum, att nemi. tillerkänna individen på papperet ett lönebelopp, som han i verkligheten icke erhåller.
Angrde den s. k.
Begrafningshjelpen, denna insättning å fond perdu, motsvarande j års lön, hvartill hvarje, löntagare är förbunden, så väl, då han första gången i tjenst ingår, som äfven då han tillträder högre lön, så utgör den ett af dessa hokus pokus i statshushållningsläran, i hvilka man tycker sig liksom spåra ett bemödande att förslafva tjenstemannen genom ett ekonomiskt beroende.
För huru mången har icke, vid inträdet på tjenstemannabanan, mistningen af halft års lön utgjort fröet lill ett sednare, ständigt fortfarande, ekonomiskt obestånd och lill den brist på sjelfständighet samt individuell- och tjenstemannavärde, som deraf varit en följd?’— När Staten vill hushålla för individen, så är dess pligt att hushålla klokt och rättrådigt.
Intetdera kan sägas med begrafningshjelpen vara fallet. lilukt är det icke, att, medan tjenstemannen ännu lefver och hans verksamhet tages i anspråk, öka dess redan tillräckliga bekymmer för uppehället, för att derigenom efter hans död sätta stoftet i tillfälle alt erhålla en ståtlig begrafning.
Nog komma de döda i jord, utan Statens medverkan; angelägnare och vida mera maktpåliggande är, att bättre sörja för tjenstemännens materiella behof medan de lefva, än hvad nu är händelsen.
Bältvisl är ej eller förhållandet med begrafningshjelps-afdraget, då del endast är anhöriga lill dem, som dö i tjensten, hvilka deraf skörda någon fördel, hvaremot det stora flertalet, som lefvande lemna tjensten, icke återfår det ringaste af den gjorda insättningen.
Visserligen känner jag, att då begrafningslijelpen påbjöds, afsågs dermed, i st. för pensionsinrättningar, som då saknades, att bereda ett medel till understöd åt atlidnes enkor och barn, men sedan dess bar Arméens Enke- och pupillkassa blifvit inrättad och R.
St. hafva dessutom serskildt anvisat medel lill fattiga militär-enkor och barn, hvarföre nämnde skäl äfven försvunnit.
Afven saknar jag ej kännedom om att Staten, i st. f. att, som sig borde, direkt pensionera sina tjenare, då de af ålder oell orkeslöshet äro oförmögne att längre förrätta sin tjenst, indirekt anser sig bidraga härtill medelst öfverlåtandet på Arméens pensionskassa af entreprenad-vinsten 58 D e n ,7 December. pä arméc-befälets begrafning, men delta l äll visar dock icke begrafningshjelps-afdraget, ty alla, sorn afgå ur tjenslen ulan pension, tillgodonjuta ingen slags fördel af Statens förenämnde frikostighet.
Hvad slutligen lösen för fullmakter angar, är detta icke annat än ett tjensteköp.
Skillnaden är endast, att Slaten och icke individen dervid är försäljningsmanncn.
Nu äro likväl ackorder (tjenste-köp) icke allenast för tjenstemän förbjudne, utan hvad föreg:de generation i det hänseendet förbrutit, det får den närvar, dyrt umgälla.
Amorteringen af arméens ackordslön är derpå ett talande bevis.
Ar det dä rätt och billigt, att
Staten fortsätter nämnde handel?
Då Ijensterne i öfrigt äro till,"derföre att de ansetts behötlige, är det då rättvist, att de af innehafvarne skola betalas?