Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes högljudda snyftningar – hon gjorde sig visst ingen möda att bekämpa dem – måtte hafva hörts i andra rummet, ty dörren öppnades och den gamla vänliga frun visade sig.
”Huru är det fatt med min lilla fröken?” frågade hon hjertligt, och i detsamma räckte hon den unga flickan sin hand med en min af moderlig förtrolighet.
”Åh, jag är förfärligt bedröfvad!” svarade Blenda, i det hon vördnadsfullt tryckte sina läppar på denna moderliga hand.
”Hvad har då händt?”
”Något hvaröfver jag aldrig kan trösta mig!”
”Det fins ingen sorg, för hvilken ej någon tröst växer – tro mig, som är gammal och erfaren!”
”Ack, om jag vågade det – gud vet hur gerna jag ville!
Men det är så, att . . att . . .
”Nå, låt oss höra vidare!”
”Ack jo, jag har begått en ryslig oförsigtighet, ehuru – jag bedyrar det – i den aldra bästa afsigt.
Och om blott den, som skrifvit den här lilla biljetten, finge veta att jag ej varit felaktig eller, rättare, om han finge veta hvarföre jag felat – ty jag har ju både gjort det och icke gjort det – så skulle han icke längre dömma mig strängt.
Men ack, nu gör han det, och han får väl aldrig veta . . . ”
Här hindrade henne de allt häftigare frambrytande tårarna att fortfara.
”Hvad får han aldrig veta?”
”Att jag just i dag ärnat säga baronen – ty det är han som följt mig på mina vandringar i kojorna – att han efter detta ensam får uppleta föremålen för sina välgerningar, ty redan i går afton kom jag genom ett samtal med mamma till den öfvertygelsen att så borde ske.”
”Och detta förnuftiga beslut skall du nu sätta i verket med detsamma?”
”Ja, i morgon!”
”Hvarföre icke i dag?”
”Derföre, min bästa tant” – redan länge hade Blenda gifvit sin gamla vän denna titel – ”att jag på hitvägen mötte min slägting, unga fru Thorman, som enträget bad mig komma hem till sig i dag . . och på det hela skadar det ej att jag får lite tid att tänka mig före.
Tant förstår nog att det icke blir så alldeles lätt att säga allt det der åt den beskedlige baronen.”
”Åh, tyst, tyst, det är väl densamme unge herrn som brukar spatsera fram och åter här utanför fönstren, då du sjunger – du är icke mycket försigtig, min lilla fröken!”
”Ack, förebrå mig ingenting – jag är verkligen så beklagansvärd, att jag knappt kan lefva!”
”Nu öfverdrifver du visst!”
”Nej, icke det ringaste . . .
Men om jag skrefve en liten rad till den, som skickat hit denna bukett, skulle den då komma till honom?
Tant har aldrig nämt honom, men tant vet ändå hvem jag menar.”
”Torka dina ögon . . din lärmästare kommer . . .
Spring in i sängkammaren och skrif den der raden, så skall jag emellertid språka en stund med herr E.!”
Blenda lät ej två gånger gifva sig denna uppmaning.
Hon uppstötte dörren till sängkammaren och skulle hafva gifvit sin bestörtning luft i ett anskri, om ej kusin Jean – som stod midt framför henne – lagt fingret på läpparna.
”Ack, store gud, är ni här, min kusin!” hviskade hon häftigt darrande från hand till fot, och den höga glädje, som strålade i hennes ögon, häfde i sekunden älskarens nästan alla svartsjuka farhågor.
”Ja, Blenda, det är jag som på några minuter kommit för att förvissa mig att den fruktan, som marterat mitt hjerta, varit öfverflödig . . . baronen . . tala, skynda . . . hur är det då med dessa förtroliga, dessa obegripliga möten?”
”Skulle jag ej vara fri som fågeln i luften?” svarade
Blenda med ett skälmaktigt leende, ty nu, då hon muntligen finge förklara sig, hade hon ingenting att frukta – det var just rätt och lagom att lite smått plåga den, som nyss plågat henne så förfärligt.
”Jo, visserligen!” menade Blendas riddare.
”Och denna frihet eger ni ännu.”
”Nå, ser ni, min kusin . . då är det verkligen rätt löjligt att ni skrifver en sådan der biljett – begriper ni ej att den, som är fri, icke behöfver aflägga räkenskap för någon . . . ”
” . . utom för sitt samvete, elaka!”
”Det är sant, och mitt samvete anklagar mig ej för det jag i mitt sällskap tagit en barmhertighetsbroder.”
”Emellertid får denna broder i morgon sitt afsked?”
”Ja visst . . .
Men jag vill ej skämta häröfver!” sade hon med en hastigt förändrad ton.
”Baronen är en god menniska, och . . . ”
”Ja, nu fattas det icke mer än att ni beklagar honom . . . . ah, Blenda, du gör mig förtviflad!”
Detta du – det första som någonsin sväfvat öfver hennes älskares läppar – föreföll Blenda så ljuft att hon lyssnade derefter liksom hon hört en ton från himlen.
”Ja, du gör mig förtviflad, emedan du delar din ynnest åt flera!”
”O, var icke orättvis, kusin Jean!” svarade hon djupt rodnande.
”Hvad jag gifver bort åt andra är ingenting mot det, som . . . ”
” . . mot det, som . . . .
Jag bönfaller: afbryt ej!”
” . . som jag gömmer för en enda!”
”Nog, nog då!” sade han, och en blixt af outsäglig glädje flammade i hans svarta öga.
”Jag begär ännu ingenting mer!”
”Och ni är nöjd, är öfvertygad?”
”Fullkomligt . . . men var försigtig: låt ej någon ana att det fins en person, som fäster hela sitt hopp om framtida sällhet på de ord han nu hört!
Lofvar ni det?”
”Ja, och ni kan lita på det!”
”Farväl då tills härnäst . . ljufva, ljufva Blenda, farväl!”
”Ack, ett ögonblick ännu – detta härnäst, när blir det?”
Hon bemödade sig att qväfva smärtan af afskedet, men den framskymtade dock i hennes röst.
”Fråga ej – det blir så snart jag tror mig tryggt kunna lita på det hjerta, som jag eftersträfvar.
Nyss ansåg jag mig sväfva i fara att förlora det.”
Blenda svarade endast med ett småleende, men detta var nog betydelsefullt att göra hennes tanke klar.
Nästa sekund var kusin Jean försvunnen.
Men trots hastigheten i både mötet och skilsmessan kände Blenda sitt lynne nu fullkomligt återstäldt.
Hon bar en verld af lycksalighet inom sig.
Efter lektionens slut och lärarens bortgång, kastade sig Blenda, med ett utbrott af den inneboende, för en stund qväfda hänryckningen, i sin gamla väninnas armar.
”Ack, goda tant, tala med mig om honom – hvartill denna förbehållsamhet?”
”Han har ju önskat det!”
”Men numera kan han hvarken önska eller fordra det, då han sjelf visat sig här!”
”Jag har också ingenting emot att tala om honom, blott du icke begär att jag skall besvara vissa frågor, öfver hvilka jag ej har rättighet att yttra mig.”
”Nej, jag vill icke, jag behöfver till och med icke göra några frågor som kunna sätta tant i bryderi – jag vet ju mycket mer än han tror.”
”Åh, hvad vet du då?”
”Det vigtigaste!”
”Jag kunde svara med fyra ord: att jag älskar honom – ty det är verkligen det vigtigaste . . icke sant?”
”Jo, visserligen – men dernäst?”
” . . är det vigtigaste att jag vet hvem som begått den stölden att knipa bort mitt hjerta.”
”Din lilla toka, du är på villostråt!”
”Jo, ganska visst – jag vet genom honom sjelf att du tror dig känna hans namn och ställning . . . ”
”Men du känner intetdera!”
”Tant bedrager sig.”
”Det är tvertom du som äflas att bedraga dig sjelf – jag vill slå vad att du inbillar dig att han är en ganska hög person?”
Blendas rodnad förrådde tillräckligt hennes mening angående detta ämne.
”Jo jo”, återtog gumman Gyllenhake, som ganska väl syntes förstå detta slags svar, ”jag visste väl att jag hade rätt . . . stackars barn!”
”Men . . .
”Se så, inga undflykter – du ser i honom en man, vid hvars sida du kan vänta dig att få inträda i de förnämasta kretsar?”
”Ja, jag tillstår det.”
”Och jag svarar ännu en gång, att du bedrager dig och att du ovillkorligt och för alltid bör förkasta denna oförnuftiga fantasi!”
”Ingenting”, svarade Blenda beslutsamt, ”skall emellertid förmå rubba min öfvertygelse!
Hvartill dessa försök att inbilla mig motsatsen tjena, vet jag ej – men jag vet, att, om jag än icke med mina egna ögon sett och med mina egna öron hört att han är en man af rang, jag ändå skulle hafva trott det . . så säkert litar jag på instinkten!”
”Jag säger dig, min lilla fröken, att din inbillning är så fabulös, att du sjelf utgör en hel fabel, och en gång skall du, liksom jag nu, skratta åt din narraktighet . . .
Likväl måste jag allvarsamt underrätta dig om en sak . . . ”
” . . att du öfver all beskrifning sårar den, som en dag önskar erhålla dig till sin maka!”
”O, min gud, sårar jag honom?”
”Det är ju helt naturligt, då du icke vill se hans eget värde, utan blott det, som du sjelf förlänar honom.”
”Säg för all del icke så!”
”Jag skall tvertom säga ännu mer: jag skall varna dig för att genom denna envisa chimêre för alltid stöta honom tillbaka!
Är det icke för honom ett lidande, tror du, och ett ganska svårt lidande ändå, att nödgas föreställa sig det du gör din kärlek och er samfälda lycka beroende af hans yttre ställning i lifvet?”
”Men, min gud, icke gör jag det?”
”Är det säkert?”
”Ja, utan all fråga!”
”Således – om han hette Larsson . .
Lundgren eller bure något annat lika aktningsvärdt, men mindre klingande namn . . . ”
Blenda skiftade färg.
”Icke heter han Larsson . . .
?”
”Hvarför icke?”
”Men det är ju afskyvärdt!”
”Afskyvärdt – det måtte jag säga . . . jag kände en häradshöfding med domsaga, som hette Larsson, och han var en ganska älskvärd karl . . .
Men tycker du bättre om att heta fru Pettersson, så icke mig emot!”
”Jag är icke angelägen att heta hvarken det ena eller andra!” svarade Blenda skrattande . . .
”Och jag slipper det nog.”
Hon hade redan återhemtat sig efter tants elaka skämt.
”Du är ohjelplig, ser jag!” återtog gumman Gyllenhake, och satte för första gången på sig en min af sträng värdighet.
”Tror du att jag ens på skämt skulle vilja så ihärdigt vidhålla en osanning?”
”Om . . om han bedt . . .
”Han har ej bedt mig om något annat än att i allt hvad jag förmår vara dig nyttig.
Han har äfven bedt mig aldrig nämna hans namn, aldrig ens låtsa om hans tillvaro . . . och dervid hade det äfven förblifvit, ifall icke ditt barnsliga uppförande förmått honom att komma hit.”
”Men”, invände Blenda, ”om han verkligen är något annat än hvad jag tror, hvarföre har han icke då från början sagt det?”
”Det blir hans sak att förklara . . .
Men nu, kära barn, är det tid för dig att gå, såvida du skall hinna till herrskapet Thormans innan middagen.”
”Säg blott att tant icke är ledsen på mig!”
”Jag är endast ledsen för dig – men jag hoppas, och jag kan gerna säga jag vet, att ditt hjerta är bättre än ditt lilla förvridna hufvud.”
”Minsann var icke det ett förtretligt svar – mitt hufvud skulle då vara så obetydligt?”
”Seså seså, jag säger icke det . . hufvudet blir bra, det också, när alla tokiga griller fått respass.”
”Nå, jag får väl nu vara nöjd . . .
Adjö, goda tant . . .
Jag har haft otaligt många trefliga stunder här, men i dag tackar jag ändå för den aldra trefligaste!”
”Det förstås . . . .
Farväl med dig nu!”
Blenda sväfvade bort.
Hela samtalet med den gamla frun försvann som en skugga, då ”solen” – det vill säga minnet af det föregående samtalet – åter blänkte upp.
Hon smålog för sig sjelf, hon upprepade hvarje ord, som hennes älskare sagt henne, och framför allt kom hon ihåg att han häntydt på att det var hans nyss utståndna fruktan som gjorde en förlängd pröfning af hennes känslor nödig.
”Han skall icke vidare få anledning till någon fruktan!
Sedan jag i morgon haft mitt sista samtal med baronen, vill jag icke ens se på någon karl, undantagandes min goda kusin Patrik.”
Dagen hos Henriette var för Blenda så mycket angenämare, som hon fann att denna verkligen kunde vara ganska älskvärd och vänskaplig, då hon det ville.
Men Henriette visade sig icke blott vänskaplig, hon röjde äfven en så innerlig och tillika intagande håg att bemäktiga sig
Blendas hela förtroende, att det var fara värdt att denna förrådt alla sina hemligheter, derest icke kusin Jeans varning plötsligt återljudit för hennes öron.
Ingenting skulle väl eljest hafva varit vår hjeltinna ljufvare än att rätt fullständigt ha fått gifva
Henriette detta förtroende; men då det ej kunde låta sig göra, fick hennes nya vän i stället veta allt, som angick baronen.
Och i utbyte berättade Henriette att hon, vid sin hemkomst, af Patrik erhållit den underrättelsen att han på morgonen haft ett besök, som angått Blenda.
”Gud i himlen, skulle grefven hafva ändrat sig och helt hastigt . . . ”
Men här hejdade hon sig, bleknande af förskräckelse öfver sin nya oförsigtighet.
”Hvilken grefve?” utbrast Henriette, genast fattande i ämnet.
”Har du en grefve också?
Du har då haft ett helt dussin älskare!”
”Åh nej”, stammade Blenda, ”icke en gång ett halft!”
”Det skola vi räkna efter . . låt mig se . . .
Löjtnanten: n:o 1 . . . kongl. sektern: n:o 2 . . . baronen: n:o 3 . . . handelsexpediten: n:o 4 . . .
Johan, inkognito genom svärmor: n:o 5 . . . kammarjunkaren: jo, jag tackar, n:o 6 . . . och den der grefven, som så oförmodadt kom i dagen: n:o 7 – nå, sannerligen hjelper det sig icke!
Jag har aldrig haft mer än tre i sänder.”
”Åh, det går nog an det!” menade Blenda leende.
”Medgifves . . .
Men du slipper icke så lätt ifrån med grefven, din sjunde älskare?”
”Ack, kära du, vi få hålla oss till halfdussinet – du förstår väl att jag miss-sade mig: jag menade baronen.”
”Må vara, jag får väl tro dig . . .
Men med allt det der, ser du, äro älskare ändå inga friare, och du torde oaktadt öfverflödet på kurtis aldrig bli gift, om du ej lyssnar till handelsexpediten, ty du skall veta att det är han som – nyligen hemkommen från en resa – inställt sig här hos Patrik och hos honom såsom slägting anhållit att han af din mor skulle utbedja att hon och du ville emottaga honom.”
”Nej nej, för ingen del!” svarade Blenda, i half förtviflan öfver att ännu ytterligare ha en rival till grefven att undanrödja.
”Jag är nu icke alls angelägen om några tillbedjare: tvertom har jag mina skäl att önska dem nära nog allesammans försvunna från jorden, ty de göra bara förargelse och oreda.”
”Godt”, sade Henriette, ”du borde kanske ändå sjelf tala vid din handelsexpedit, ty, tro mig, du är tokig, om du ej behandlar saken allvarsamt: mannens utsigter äro verkligen ganska goda.”
”Tänk om mig hvad du vill, men jag ärnar endast vidtala Patrik att han på något hyggligt och artigt sätt afstyr besöket.”
Detta gjorde äfven Blenda, och fick dervid veta att kusin Johan – hos hvilken herr A. först anmält sig – innan sin bortresa visat honom till Patrik för att genom denne bli presenterad hemma hos fruntimren.
Men då Patrik nu ingalunda ville åtaga sig Blendas enträget ombedda kommission, hvilken innefattade ungefär detsamma som ett nytt afslag, afgjorde man att Patrik för herr A:s visit på
Riddargatan skulle utfästa den tid på förmiddagen, då Blenda var frånvarande.
Ifrån talet om älskarne – det måste erkännas att deras mängd mer än hennes egna ögon bevisade Henriette att Blenda verkligen var en skön och älsklig varelse – öfvergick man till musiken, då det äfven bevisade sig att Blendas röst och spel öfverträffade sjelfva Henriettes . . . det förstås att denna sednare icke högt medgaf detta; men hon sade likväl med sitt behagligaste leende:
”Nå, se nu kan du vara ett sällskap, som ett bildadt fruntimmer har nöje af – nu äro vi slägtingar . . helsa på mig, när du vill, ju oftare desto bättre . . . och, hör på, ställ så till, att du blir friherrinna: det vore kanske icke omöjligt att på allvar fånga den förälskade baronen; jag råder dig att begagna ditt inflytande . . något så märkvärdigt – ehuru det verkligen vore ganska märkvärdigt – har man sett förr en gång.”
”Åh, man har nog sett det som varit ännu märkvärdigare!” svarade Blenda med ett litet gäckande leende.
Hon kunde ej låta bli att tänka på hur förvånad
Henriette en gång skulle blifva. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Vid återkomsten hem hade mor och dotter i allt det märkliga, som under dagen passerat, såsom man väl kan förstå, tillräckligt ämne för samspråk under halfva natten.
”Det är ganska besynnerligt”, sade fru Emerentia för tjugonde gången, ”att till och med den aktningsvärda fru Gyllenhake söker föra dig bakom ljuset – men gudskelof, den som har en fast tro, blir icke sviken!”
Blenda tänkte detsamma.
Då man kunde taga för så godt som afgjordt att herr A. redan följande förmiddag ärnade aflägga sin visit, blef det överenskommet att fru Emerentia skulle för allo afskeda honom, under det
Blenda sjelf åtog sig den mera ömtåliga punkten att afskeda den unge ”barmhertighetsbrodern.”
”Gudskelof”, mumlade den värda frun, i det hon ändtligen öfverlemnade sig åt sömnens milda våld, ”gudskelof, så mycket är det, att din blifvande make kan skryta af att hafva fått en grefvinna, som ej haft brist på friare – jag hoppas också att han senterar den saken!”
”Och framför allt annat hoppas jag, att han redan nu senterar den beslutsamhet, hvarmed jag gör mig af med dem . . ty innan han kommit till visshet om att ingen går honom i vägen, visar han sig ej – och förr än han visar sig, blir jag ju ej grefvinna.”
Klockan led emot 1 följande förmiddag, då Blenda begaf sig till det sista af dessa möten, hvilka hon ansett så oskyldiga, men dem hon nu bedömde helt annorlunda, ehuru de i sjelfva verket icke voro mindre oskyldiga nu än förr.
Hon gick framåt Nya vägen, ty det var åt den trakten som hon denna gång skulle träffa baronen.
Emellertid syntes han icke till hvarken före eller efter henne, och ej heller fans han på något af de tvänne ställen, der han visste att hon skulle uppehålla sig.
Blenda tyckte icke om detta.
Väl sade henne en viss känsla att det vore aldra bäst, om han blifvit missnöjd och aflägsnat sig af sig sjelf, men så sade åter en annan, långt mera smickrande känsla: ”Det är icke gerna möjligt att han skulle kunna försaka hvad han anser som en lycka” . . . . ”Och”, tillade hon, ”det vore högst förargligt, om det icke blefve jag som visade honom nödvändigheten att draga sig tillbaka – minsann jag ville att han i den vägen skulle lära mig någonting!”
Under det känslorna så der vexlade, hade den unga barmhertighetssystern sett om sina stackars skyddslingar.
Hon var stolt och lycksalig öfver att nu få göra godt genom sin tillkommande makes penningar, men det goda, som hon gjorde, skedde ej med öfverflödig frikostighet, utan med måtta och klokhet, ty hon ville att det skulle förslå åt många och hade sjelf varit tillräckligt fattig för att veta huru man kunde hjelpa sig med litet.
Dertill hade hon under mammas handledning hemma på landet lärt sig en mängd förträffliga hus-kurer, som gjorde henne till en verkligen god sjuksköterska, så mycket mer välkommen, som hon alltid med en innerlig hjertats mildhet föreskref eller verkställde sina små ordinationer.
En gammal lam madam utgjorde Blendas synnerliga favorit, och detta emedan gumman lifligt påminde henne om en af hennes äldsta bekanta, Britta på Jons-ängen, den gamla goda själen, som i komministerns bref skickade sin unga fröken de siratligaste tacksamhetsbetygelser.
Hos denna nya Britta dröjde vår hjeltinna i dag längre än hos någon annan, och tiden förkortades ej litet genom gummans berättelse om att hon föregående dagen haft besök af en vacker herre, som sett mycket ledsen ut, flere gånger gått och återkommit och slutligen lemnat henne en hel silfver-riksdaler.
Med en förtretlig känsla af bedragen väntan steg Blenda slutligen upp.
Hon var missnöjd med sig sjelf för det hon väntat på en person, som hon ej bort vänta på, och likväl var det med en otrolig långsamhet som hon sade sin gamla favorit farväl och förfogade sig ut.
Ändtligen var hon på återvägen.
Men hon hade ej gått mer än tre eller fyra steg, då någon ifrån sidan kom emot henne.
”Ack, fröken Blenda”, sade en röst, hvars fröjd ej lät dämpa sig, ”så kom fröken ändtligen!
Jag väntade förgäfves i går, och i dag var jag för tidigt ute.”
”För tidigt?”
”Ja visst, jag har varit här länge och hunnit gå vidt omkring.
Också har jag funnit ett mål för vår verksamhet, det vi i morgon närmare skola undersöka, eftersom fröken nu är på hemvägen.”
”I hvilket hus var herr baron inne?” frågade Blenda, emot sin vilja bedröfvad vid tanken på att hon måste göra sin följeslagare – som hon nu fann icke hade försummat sig – den sorgen att förklara det ingen morgondag skulle komma för dem gemensamt.
”Jag tog icke reda på husnummern”, svarade han, ”men det intryck, som de arma menniskornas elände gjorde på mig, är en lika säker vägledare.”
”Det är då mycket illa för dem?”
”I högsta grad . . .
Föreställ er en mor med ett nyfödt barn omgifven af fem eller sex andra, trasiga och utsvultna, darrande af köld, mannen ofärdig genom en skada i armen, och ingen som sköter dem, utom då medlidandet inkallar någon af grannarna.”
”Låt oss vända om!” inföll Blenda häftigt.
”Herr baron skall visa mig huset!”
”Fröken kan vara lugn – har jag ej nu lärt mig huru man gör sig välkommen i armodets boningar!
Det stackars folket lider ej nöd för ögonblicket, och jag har vidtalat en qvinna, som icke mera lemnar dem.”
”Herr baron är ädelmodig och har gjort allt väl; men . . men . . .
”Fröken får nog se i morgon!”
”Men i morgon är det så, att . . . jag må så godt med ens säga det . . . att vi icke gå dit tillsammans!”
Blenda teg, grubblande på svaret.
”Det är då åter något som hindrar fröken att komma ut?”
”Icke just det . . men . . . ”
” . . men . .
Hvad då?” frågade baronen, rodnande af oro att den sällhet, som fordom skulle hafva förekommit honom ganska löjlig, men nu utgjorde nästan hela målet för hans tillvarelse – ty hans kärlek blef allt mer och mer djup – genom något fiendtligt öde skulle upphöra.
”Man har gjort mig uppmärksam på att dessa promenader, oaktadt renheten i deras ändamål, äro . . . ”
” . . äro?”
” . . opassande?”
”Och fröken lyssnar till detta prat, då likväl så många menniskor, som förtjena hjelp, just genom dessa våra vallfärder erhålla hvad de eljest måste sakna.
Skall ej Gud se med välbehag på tvenne unga menniskor, hvilka icke företaga sig något annat än att uppfylla hans bud!”
”Jag vet icke huru Gud anser det – jag hoppas att han finner det rätt – men menniskorna deremot anse det illa, mycket illa.”
”Och deraf följer?”
” . . att vi måste göra det goda hvar och en för sig.”
”För att lyda de tadelsjuka?”
”Nej, för att icke blottställa mitt rykte.”
Vid detta inkast teg den unge mannen, men blodet kom och gick oafbrutet på hans ansigte: hans rörelse blef allt starkare.
”Säkerligen kan herr baronen, sedan jag fått veta andras omdöme öfver vårt förhållande, icke vilja att jag skall trotsa det: för en ung flicka som jag passar det ej att sätta sig öfver allmänna opinionen.
Jag kan fela af okunnighet, men icke med uppsåt.”
”Fröken ångrar då, fördömmer kanhända, dessa timmar som varit de lyckligaste i mitt lif?”
”Är det sant?”
”Fullkomligt . . jag erkänner till och med – ty jag vet icke hvarför jag skulle dölja det – att de äfven för mig haft intresse och behag.
Tiden har gått ganska fort under våra rådplägningar.
Men om jag efter denna dag fortsatte vårt umgänge, skulle det ångra mig, emedan jag då gjorde någonting orätt.
Vid detta svar blixtrade det till i baronens öga, och denna blixt upplyste Blenda om att han måtte ha fattat någon förhoppning af hennes ord.
”Fröken har rätt” – sade han med uttrycket af en så ren ömhet att, om icke Blendas hjerta varit så väl förskansadt, denna röst skulle hafva genomträngt det – ”fröken har rätt, och jag har haft orätt i att blottställa fröken.
Men allt kan förso . . . ”
Han afbröt, liksom han fruktat att tala i yrsel, han tvingade sin upprörda röst till lugn och tillade:
”Jag lemnar Stockholm på ett par månader, kanske också för längre tid, men om jag återkommer, söker jag ännu en gång upp fröken, och då . . . ”
Det blef ett nytt och längre afbrott, en tystnad, som för begge kändes ganska tryckande.
”Men hvarhelst herr baron befinner sig”, sade Blenda slutligen ”skola ju icke de, som haft godt af våra sammankomster, helt och hållet förgätas af baronen – att tro något sådant skulle mycket bedröfva mig.”
”Fröken bör ej heller tro det, ty det vore en orättvisa, icke blott emot mig, utan emot fröken sjelf.”
”Jag tackar herr baron – men nu har jag ett ärende att uträtta, som för mig åt ett annat håll!”
Hon stannade, ty man hade ingenting mer att säga hvarandra.
”Lef väl då, fröken Blenda, dyra fröken Blenda . . .
Jag tager mina minnen med mig, och” – här sänktes tonen till en hviskning, som den talandes tilltagande rörelse gjorde nästan ohörbar – ”och de skola utan tvifvel föra mig tillbaka!”
Så var nu Blenda på en gång af med alla sina älskare, ty under hennes promenad med baronen hade fru Emerentia haft tillfälle att afgöra affären med handelsexpediten.