Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ge nom frihet att välja yrken och verkningskrets, skulle Judarne dragas ifrån städerne och handeln.
Deras öfvergång till Chrislendomen skulle, genom emancipationen, utan tvifvel, äfven befordras.
Ja just den lihenska Landslagens, före år 1847, då ProvincialStänderne uphäfdes i Preussen, uttalade önskan om likställighet (”Gleichstellung” se Die Gegenwart 6 häftet pag. 364) mellan landets Judiska och Christna befolkning med afseende ä de borgerliga och politiska rättigheterna, — torde vara för oss Christna lika önskvärd i hela samhällets, som i Judarnes interesse.
Jag yrkar vördsamt återremiss af Ulsk:s bägge framställningar och bifall till min motion uppå af mig redan anförde och åberopade skäl.
Hr Weidenhjelm, Ernst Aug.:
Jag kan icke underlåta att förklara min synnerliga tillfredsställelse deröfver, att bland motiverna för afslag, eller åtminstone icke bifall, till hvad motionärerna föreslagit, Utsk. denna gång icke åberopat något binder i religiöst hänseende.
Det har nemi. alltid förefallit mig synnerligen vidrigt, att man för eli kärlekslöst förfarande, åberopat kärlekens lära, och alt man genom, under nära 200 år fortsatta förföljelser mot denna församling, trott sig vinna behag eller förtjenst uti den store mästarens ögon, Ilan, som likväl sjelf, under sitt lidande, varmt bad sin fader förlåta dem, ty de visste icke hvad de gjorde.
Då således man torde kunna antaga alt den religiösa fördragsamheten eller uplysningen i allmänhet gått så långt, att olikheten i läror icke må utgöra något hinder för hvad motionärerne begärt, så torde det endast återstå att tillse, huruvida i politiskt eller statsekonomiskt hänseende, något vigtigtskäl för afslag kan förefinnas.
Om man inträder på theoriernas område, så lärer man icke komma till något resultat, ty den enas bevis torde kunna vara sä goda som den andras.
Det säkraste torde sålunda vara att anlita erfarenheten; den som bygger på dess grund, han blottställer sig icke ofta för misstag.
Om man i delta hänseende råd förer sig med vårt eget lands erfarenhet, så finner man, att de Mosaiska trosbekännarne inom vårt land, utgöra ett, i förhållande till landets öfriga befolkning,' ganska ringa antal, men alt dessa personer likväl utgöras af ganska idoge och omtänksamme menniskor, åtminstone uti industriell hänseende, eller i de borgerliga yrken der verksamhet, pä grund af gällande lag, varit dem tillåten.
Man måste tillika erkänna, ehuru förödmjukande denna bekännelse än är, att den Judiska befolkningen står framför den Christna åtminstone derutinnan, att inom den förra gröfre brott icke blott höra till det sällsynta, ulan till det oerhörda.
Det enda jag har hört läggas dem lill last, är begäret
Den 19 Mars f. m. 23 efter egen vinning.
Men, Mine Herrar! att vara sig sjelf närmast, det är icke blott Judarnes, ulan liela menniskoslägtets arfsynd.
Om det tilläfventyrs hos en och annan galt till den öfverdrift, att det antager egenskapen af last, så torde det likväl hos de christna linnas flere sorn dermed äro behäftade, och lika litet som detta klander kan utgöra ett skäl att förneka dem de rättigheter motionärerna begärt, lika mycket borde också detta klander utgöra ett skäl att från samhällsrältigheter utesluta de christna, som sålunda rättigheter äga.
Om jag äter hänför mig till hvad andra länders erfarenhet utvisade, jag menar sådana länder, der alla äga lika rättigheter, så hafva, enl. officiella meddelanden, hvilkas trovärdighet man hvarken har lätt eller skäl att betvifla, Judarne äfven der, i afseende på deras redlighet och vandel, erhållit samma fördelaktiga vitsord, som inom vårt land måste dem tillerkännas.
Man har tillika påstått, och det med skäl, att denna utsträckning af Judarnes medborgerliga rättigheter, hos dem alstrat den kärlek till det nya fäderneslandet, alt de i afseende på upoffriugar, varit med landets egna barn jemförliga.
Man har anmärkt all de icke uteslutande, såsom i de länder der deras rättigheter varit inskränkta, sysselsatt sig med della ocker, som man nu lagt dem till last, utan tvertom egnat sig ät alla andra yrken, man kan säga nästan företrädesvis åt åkerbruket, samt i sina industriella förelag vunnit mycken framgång, till landets gemensamma fördel.
Man har sett att de, lifvade af samma kärlek till fäderneslandet, som landets egna barn, deltagit i krig för att försvara sitt nya fäderneslands institutioner.
Dessa bevis, som icke kunna vederläggas, loide vara t il 1 fy 1 leslgöra nde för att motsäga och kullslå den fördom, som mot dem gjort sig gällande, den nemi., alt huru man än må omhulda Judarna, de likväl skola utgöra en Stat i Staten.
All åt ett folk med sådana antecedentier, med den industriella, och till landets förkofran ländande verksamhet, som Judarne visat, uplåia så beskaffade rättigheter, sorn dem motionärerne begärt, synes mig icke medföra den ringaste våda, utan endast vara eli offer åt en sträng rättvisa.
Jag drager för min del icke i betänkande att understödja motionerna, och på det att Utsk. må komma i tillfälle alt åt dem egna en noggrannare handläggning, än som nu har skett, tager jag mig friheten påyrka betänkts ålerremiss lill Utsk.
Men om, i följd af företeelser, som redan inom de andra Stånden hafva visat sig, bland hvilka jag med synnerlig bedröfvelse förnummit, det på grund af fördomar, beslutade afslag å betänk., som BondeSt., hvars uplysning jag i åtskilliga hänseenden värderar, fattat, om, säger jag, Utsk. icke skulle kunna egna så vidsträckt pröfning åt denna fråga, som jag skulle önska, anhåller jag åtminstone att Utsk. läcktes i så måtto å motionerna fästa afseende, att Judarne må tillåtas, att, utan serskilt tillåtelse, bosätta sig i alla städer inom riket, hvar de sjelfve önska.
O Åtskilliga ledamöter hördes härtill yttra bifall.
Efter det förtjenslfulla anförande, 24 Den 19 Mars f. m. sorn vi nyss afhört torde föga vara att tillägga, men då jag såsom Utsk:s ledamot alltsedan 1840 års riksdag, haft tillfälle att behandla denna fråga, och all söka för mig utreda de skäl, som tala för hvad motionärerna nu hafva yrkal, anser jag min pligt vara, att uttala min sedan den tiden icke rubbade öfvertygelse, att nemi. de
Mosaiska irosbekänaarne gjort sig förtjenla af större frihet, än de hittills i vålt land haft, och att intet, som erfarenheten hittills gifvit vid handen, talat emot denna sats, Då detta förhållande icke för Ulsk. varit obekant, och då Ulsk. i sina premisser anfört yttranden, hvilka Ulsk. icke motsagt och således uptagit som sina egna nemi., då det säges alt det blifvit vitsordadl af alla auktoriteter som gäll att i ämnet sig yttra, alt de Mosaiska trosbekännarena i medborgerligt hänseende varit nyttige och verksamme inom de samhällen de hittills fått bebo, så är det för mig i sanning oförklarligt, huru Utsk., med sådana premisser, bar kunnat komma till den konklusion, som Utsk. nu framställt, enär Utsk., oaktadt det har uptagit detta vitsord såsom sitt eget, och oaktadt man tycker att moliverna åsyfta beredandet åt dessa trosbekännare af en större frihet'att bosätta sig, än de hittills haft, då det säges, att de borde utan ansökning för hvarje särskilt fall, få bosätta sig äfven i några flere Stapelstäder än de här förut upgifna, likväl dervid föreslås ett sådant vilkor, som icke ens skulle medgifva K.
M. den rätt
Han hittills haft att sjelf lämna dem tillstånd alt bosätta sig i andia städer, utan att det skulle helt och hållet bero på, huruvida borgerskapet i dessa släder dertill vore benäget.
En värd reservant af PresteSt. har afgifvit en reservation, i hvilken jag för öfrigt i allo instämmer.
Flan har nemi. sagt att då hittills de Svenska kommunerna icke haft rätt att vägra inflyttning och bosättning för några andra än vanfrejdade och försvarslösa personer, så har Utsk. nu ställt samtlige Judarne på samma linea med vanfrejdade personer.
Hur har Utsk. då Cns kunnat hafva hjerta, jag säger del rent ut, att utsträcka ett sådant förbud, en sådan inskränkning till personer, som de sjelfva hafva vitsordat såsom nyttige och verksamme?
Det kan jag icke fatta, och finnér icke något annat skäl, än att Utsk. råkat, under en hastig vändning, förbise den stora motsägelse, som åger rum emellan'inledntn till betänk, och dess konklusion.
För min del kan jag icke annat än tolka min tacksamhet för den värde ledamot af detta Stånd, som i ganska vidsträckt skala motionerat medborgerlig frihet i allmänhet åt Judiska lärans bekännare.
Han har motiverat sin åsigt så väl, han har derföre anfört erfarenhetens, ja äfven historiens vitsord, och framställt förhållanderna i de länder, hvilka redan gifvit detta folk denna rättighet, att jag dervid icke har något att tillägga.
Jag skulle således nu egentligen inskränka mig till begäran om återremiss, med anhållan alt R. o. Ad. dervid ville såsom sin gemensamma tanke uttala den åsigt, att Ulsk. borde föreslå, att Ständerna mätte till K.
M. aflåta en underd. skrifvelse, med anhållan att de Mosaiska trosbekännare, som nu eller framdeles blifva lill Svenska undersåter uptagna, måtte förunnas rättighet att, utan särskilt till - Den 19 Mars f. m. 25 stånd bosätta sig i alla städer, äfven sora på landet, så snart de der äga fast egendom.
Motionärerna hafva visserligen gått längre, men jag tror, att med den fördom, sora visat sig ännu vara ganska stark hos vår befolkning mot att utsträcka rättigheterna sä långt, som motionären gjort, det vore bättre all nu nöja sig med det, sora den hufvudsakligasle reservanten Frih. af Ugglas yrkat.
Mot en sådan rättighet har Utsk. icke anfört några motiver, man måste således upsöka dera som möjligen hafva kunnat ledt Utsk. till dess resultat.
Man vet då att mot Judarna egenteligen framställts, alt de utgöra en Stal i Staten; att de utgöra eli slutet samhälle; att de hafva mera intresse för sina egna trosförvandter än för öfriga medborgare i samhället.
Men, Mine Hrr!
Lagstiftningen och de förflutna tidernas styrelser hafva tvungit dem att vara ett slutet samhälle.
De hafva nekat dera all åtnjuta de rättigheter, som andra medborgare haft.
Jag menar dock icke de politiska rättigheterna, då derom icke nu särskilt är fråga, ulan rättigheten att vistas der de icke skadade någon, den har hittills icke varit dem medgifven.
De Christna hafva afhållit sig så vidt möjligt varit från all närmare bekantskap och sammanblandning med dem.
Kan man sedan undra om de måste sluta sig tillsammans.
De åro ju raenniskor, de behöfva vänskap, de behöfva närmare umgänge med sina likar i verlden, det är dem betaget.
De hafva dessutom af Lagen ålagts att sörja för sina egna fattiga, oaktadt^att de derjemte måste bidraga till det Christna samhällets fattiga.
Afven deruti har legat ett ökadt band, att de måst hafva en särskild organisation, så lill sågandes en särskild kommunalförfattning.
Det är äfven sagdt, alt om man skulle tillåta dem att vistas hvar de ville i landet, så skulle de, med den företagsamhelsanda de hafva, och den verkliga, dem egna, fallenhet för industriella yrken, uttränga Svenskarna och sålunda skada oss i våra näringar.
Det är väl första gången man förebrår någon, att han har utmärkta egenskaper oell vet alt göra sig dem tillgodo.
Stridsbanan är öppen, täflingen är fri, hvad hindrar då Svensken att upöfva sin upfinningsförmåga, och jag tror att täflan vore ganska önskvärd, hvarföre jag på denna grund önskar att de må vakna ur deu slummer hvari de ofta råkat.
Leder det dertill, så skall det vara mig mycket kärt.
Särskilt har mycket ordats om att i de länder, som under sednare tider varit skakade af revolutionsrörelser, de
Mosaiska trosbekännarena lifligt deruti deltagit.
Det är ganska sannt, alt, egentligen endast inom de Tyska rikena, en mängd ynglingar af denna Församling har deltagit i de allmänna rörelserna.
Men huruvida procenten emellan dem, och de stilla i laudena af deras lära, varit större än procenten’ af de Chrisina revolutionärerna, och de af dem, som hållit sig stilla, verkligen år till nackdel för Judarna, blir svårt att afgöra och det skulle jag icke tro.
Det säkra är, (vi hafva alla af tidningarne inhämtat det) att man sett nästan intet namn af någon utmärktare för vetenskaper känd Jude, som deltagit i dessa rörelser.
Det har varit dels gesäller dels ynglingar af städernas lägsta klass, som öfverallt har deltagit deri. 26 Den 19 Mars f. m.
Man liar fäslat sig vid att ett eller annat namn varit nämndl, men om så varit, så är det väl icke underligt, att en förtryckt stam, som ser tillfälle yppas att kunna ernå den frihet hvaraf den anser sig vara förtjent, äfven begagnar sig deraf, och jag tror att man icke får fördöma dem derför.
1 Frankrike deremot, der de sedan längre lider tillhaka åtnjuta fullt medborgerliga rättigheter, der de bekläda betydande plaiser, såväl inom arméen, (jag vet specielt att der funnits 3 Divisions-generaler af Jude-härkomst), som inom den högre administrationen, påstår jag bestämdt, alt man icke ens har hört något jude-namn nämnas bland revolutionärerna.
Att de hafva gatt in i de nybildade Minislérerna, dels på den juridiska, dels pä den financiella vägen, kommer sig deraf, att de personer, som användes, troligen ansågos äga den största skicklighet.
I England har man alldrig hört, oaktadt den oinskränkta tryckfriheten, som visst icke skulle hafva underlåtit att yppa del, att de deltagit i de Chartislrörelser eller reformrörelser, som de sednare årtionden hafva ägt rum.
Frågan om att de skulle få vistas hvar som helst, afgjordes för 300 år sedan.
För 30 år sedan erhöllo de rättighet att silla såsom Jurymän, men icke nog härmed, ulan sedan de visat sig fullt mosvara detta förtroende, erhöllo de rättighet att sitta såsom Scheriffer, domare öfver nationens medborgare.
Ingen lärer kunna förebrå Engelsmännen, ali de icke vidhålla sina gamla institutioner äfvensom alt de icke äga en billig nationalstollhet.
Må väl! de hafva underkastat sig ali dömas af medborgare utaf denna tro, och hafva icke ångrat det.
Landets största samhälle har vall en Jude till representant, Lagen ägde deremot icke något hinder, men då han icke kunde gå den ed, som fordrades efter Engelsk ritus, så blef frågan derom upskjulen, till dess parlamentet skulle få yttra sig om en annan formel för edens atläggande.
Så långt hafva andra nationer gått, och de hafva funnit sig vä! deraf.
De få tillgodonjuta de utmärkta sinnesegenskaper, som onekligen della folk har, och i st. f. alt skada sina medborgare om de det kunnat, som väl någon gång har händt, så hafva de nu blifvit upmanade att gagna detsamma i alla riktningar.
Hos oss begåres blott en ringa sak, att nemi. få åtnjuta den rättighet, som nu är alla, den Christna trosbekännare förunnad, all få vistas, och utöfva sin verksamhet, der de icke skada någon dermed.
Då för öfrigt våra auktoriteter styrkt, att de, i st. f. att skada, varit nyttiga och verksamma, så hoppas jag för min del och är öfvertygad om att R. o. Ad. nu skall finna tidpunkten vara inne, att en gång göra slut på denna fråga, som redan under loppet, af 5 eller 6 riksdagar altför mycket uptagit R. o. Ad:s tid och upmärksamhet.
Jag anhåller om ålerremiss af hetänk.
Sista riksdags Ekon.- Utsk., som jemväl handlade denna fråga, och då afstyrkte ifrågasatt utvidgning af Mosaiska trosbekäunarenas rättigheter, grundade detta sitt afstyrkande isynnerhet på religiösa grunder.
Nu - Den 19 Mars f. m. var.
Ekon.Ulsk. liar icke motiveral sitt afstyrkande hvarken pä religiösa, politiska eller ekonomiska grunder.
Utsk. har helt enkelt ansett sig böra förklara, att Utsk. hyser den öfvertygelse, alt den nu gällande lagstiftningen för dessa trosbekännare, i luifvudsaken vore tillfyllestgörande.
Denna majoritetens tanka inom Utsk. har jag äfven delat, oell anser mig derföre skyldig att inför R. o. Ad. redogöra för de grunder, som föranledi mig att rösta för Ulsk:s betänk.
Jag ämnar för min del visserligen icke ingå i någon theologisk utredning af ämnet, dertill eger jag hvarken lust eller förmåga, men deremot anser jag mig berättigad och skyldig att vidröra den religiösa delen af frågan, så vidt jag anser den kunna inverka på samhällets väl och trefnad.
I sådant afseende her jag alt få fästa upmärksamheten på en lika allmän, som också ofta förbisedd fördel, som vårt samhälle åtnjuter, nemi. den ofantligt stora fördelen af att ega en enda Statskyrka, hvilken alla samhällets medlemmar hylla.
Denna fördel är så stor, alt den icke efter milt förmenande kan nog upskattas, och det tillhör derföre hvarje medborgare att sätta sig till motvärn vid sådana företeelser, som hota att rubba denna serdeles stora fördel.
Det år denna månhet om Svenska Stats-kyrkans bestånd, som föranledi lagstiftarne att stadga, att något civilt embete icke får beklädas af andra personer än dem, som bekänna sig till den rena evangeliska läran, således icke af dem, som tillhöra andia christna trosbekännelser, och denna inskränkning är jemväl gällande för militära embeten, med undantag af några få fall.
Denna inskränkning uti rättigheten att bekläda embeten, anser jag jemförelsevis vara af ganska ringa betydenhet, ty om t. ex. en eller annan Mosaisk trosbekännare egde lätt att bekläda vissa embeten inom vårt fädernesland, skulle jag visst icke deruti se någon fara, men den våda som denna enhet, hvarom jag nyss har talat, skulle löpa, om man på en gång iDkastade en klass af medborgare, som man kallar Judar, i våra enskilta samhällsförhållanden, det skulle tvifvelsutan medföra en vida vådligare verkan, än den som 1809 års lagstiftare sökt undanrödja, genom föreskriften att icke ens något embete fick innehafvas af christna trosbekännare af annan ritual än vi sjelfva begagna.
Vidare förekommer, vid betraktandet af frågan ur religiös synpunkt, den stora olägenhet, som skulle upstå derigenom, att Judarne fira sin sabbalh på en annan dag än vi.
Om en jude lemnades tillträde ej allenast å landsbygden, utan äfven till de smärre städerna, der deras beteenden måste väcka mer upmärksamhel, än de förorsaka i de större städerna, så skulle ofelbart upmärksamheten fästa sig vid det förhållande, alt Juden firar sin sabbath på Lördagen, ty han kan då icke deltaga i eftersynen af sitt jordbruk eller andra verldsliga förehafvanden, och om så är, så lärer återigen, när vår Söndag inträffar, Juden finna sig besvärad af alt se sig stängd från verksamhet äfven under den dagen, derföre ali hans arbetare då fira sin sabbath.
Det är fara värdi att på en tid, då kärleken för sabbathens firande icke är större än nu är fallet, dessa personer, om de blifva egare af jord på landet, åtminstone icke skola up - 28 Den 19 Mars f. m. muntra sina underhafvande att fullgöra deras christliga pligler uti ifrågavar. afseende.
Af sådant skäl måste jag för min del, och kommer jag sä länge jag lefver att afstyrka, att någonsin Judarne må tillåtas att utflytta, vare sig på landet eller i den stora mängden af våra småstäder.
Ofvergår jag nu åter till mitt åliggande såsom medlem af lagstiftande församlingen, så i motsats till de lagstiftningslheorier, som nutiden godkänner, måste jag anse som en pligt att göra mig reda för de åsigter, Svenska folket i denna fråga hyser.
Jag anser nemi., att om en lag bör tillkomma och skall vara välgörande, så måste de, för hvilka lagén stiftas, hysa den öfvertygelse, att denna lag innehär rättvisa.
Inträffar motsatsen, eller att de för hvilka lagen är stiftad, äro öfvertygade om att den blifvit dem påtvingad, att den innebår en orättvisa, så kan följden af en sådan lagstiftning icke blifva annat än motsatsen af hvad den borde vara, nemi. att reta till motstånd.
Betraktar man således Svenska folkets åsigter, såvidt de i denna fråga kunna anses kände, så tror jag och hoppas, att R. o. Ad. kommer att förklara, att de åsigter icke delas, som af motionärerna uttalats, icke heller den af dem förordade mera vidsträckta rätten.
Detta hvad R. o. Ad. beträffar.
Hvad PresteSt. beträffar, så är kändt, och har visat sig af den hos detta
Stånd sednast förehafda diskussion, att, i allmänhet åtminstone, det icke understött medgifvandet af mera vidsträckta rättigheter åt Judarna.
Ilvad BorgareSt. beträffar, så skulle jag verkeligen önska att Utsk:s förslag, sådant det nu förefinnes, blefve af R. o. Ad. godkändt.
Det komme då att visa sig huruvida BorgareSt. vore så benäget att mottaga dessa Judar inom sina städer, som diskussionerna inom detta Stånd vid de förflutna riksdagarne hafva gifvit anledn. till att förmoda.
Tordehända skulle man då få erfara, att Borgerskapet vore dertill mindre benäget.
Men hvad den stora mängden, den på landet boende stora mängden af nationen beträffar, så är det mer än väl kändt, att de icke på något sätt vilja höra talas om Judarnes utflyttande derstädes.
Jag tror mig således, såsom medlem af lagstiftande församlingen, vara förpllgtad att motsätta mig ett förslag, som icke skulle komma att godkännas af Svenska folket.
Dernäst torde man rättvisligen taga i betraktande dessa s. k.
Svenska medborgares rätt.
Denna rätt innefattas enl. min tanka i 1782 års Jude-reglemente.
När Judarne érhöllo gästfrihet inom vårt fädernesland, så skedde det på vissa vilkor, dessa vilkor äro der uttryckta.
Hafva vi nu förkränkt detta reglemente, hafva vi förkränkt de genom detta reglemente dem tillförsäkrade rättigheter?
Detta reglemente utlofvade dem rättighet att vistas i 3 städer.
Denna rättighet har blifvit utvidgad till 4 städer.
1838 års förordning har medgifvit dem icke allenast rättighet att vistas i dessa 4 städer utan att, efter skeende ansökan, få vistas öfver hela landet, så vidt K.
M. dertill lemnar nådigt bifall.
Dessutom hafva Judarne fått tillåtelse att inom de 4 släder, der de få vistas, sysselsätta sig med hvilken utväg lill bergning de önska välja, samt i öfrigt blifvit tillförsäkrade fulla medborgerliga rättigheter.
Det är således icke Den 19 Hars f. m. 29 vi, som på något sätt inskränkt den gästfrihet, som i 1782 års Jude-reglemente blifvit dem tillförsäkrad, tvärtom hafva vi utvidgat den.
Men, Mine Hrr! har icke Svenska folket också en rått?
Så länge Svenska folket fortfar, att icke vilja uptaga dem ibland sig, så ställer jag mig på Svenska folkets sida.
Man säger, och det är ett af de många kraftord, som användas för att vädja till känslan, hvilket vid dessa tillfällen är beqvämare än alt vädja lill det sunda oförvillade förståndet, raan säger, dessa Judar äro slafvar.
Jag frågar om del finnes någon Jude, hvarhelsl han än vistas, som icke inför lagen åtnjuter samma rätt som vi.
Har någon Jude förlorat sin sak derföre att han är Jude?
Jag lemnar det derhän.
Men det är alldeles icke ovanligt, ali Judarne haft bättre rätt än de christna, ty det är icke obekant att Judarna äro i ganska goda omständigheter.
Deras upsyn inger raig icke heller tanken uppå att de äro slafvar.
Jag har icke trott mig finna detta på något sätt, tvärtom har jag tyckt mig linna alt mången, och kanske de flesta, förete den hållning, som plägar härflyta från medvetandet af en full pung.
Såsom skäl för den sökta utvidgningen af deras rättigheter, har man i allmänhet anfört, dessa Judars goda upförande.
Det är ingalunda min mening att bestrida detta förhållande, tvärtom, jag vitsordar gerna detsamma, men jag har icke hort någon af de Herrar, som förordat Judeemancipationen, upgifva, eller vilja gå i borgen för, alt detta goda upförande kommer alt fortfara efter deras emancipation.
För min del skulle jag tro, att detta goda upförande i någon mån kan anses härröra från deras generade ställning.
Jag har dessutom trott mig finna, alt det skulle vara ofantligt många medborgare, mot hvilkas upförande, man nu kan göra skälig anmärkn., som skulle skicka sig mycket bättre, om de befunno sig i en mindre ogenerad ställning än hvad de nu göra.
För att emedlertid lill någon del visa, att detta förmenta goda upförande, som här så mycket rekommenderas, och som jag ingalunda ifrågasätter, likväl kan vara underkastadt förändringar, skall jag be att få upläsa några utdrag ur officiella handlingar från de orter, der Jude-emancipationen redan har blifvit verkställd, hvilka låta temligen litet tillfredsställande.