Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskits under § 27 afgifna första hemställan i anledning af Doktor Säves och G. Bjerkanders motioner.
Jag anhåller om propos. å bifall till det re daktions-förändringsförslag af ifrågavide §, som blifvit af Hr Den 1 Augusti e. m.
Säve framstäldt, emedan jsg lika med honom anser, alt stadgandet i denna §, sådan den blifvit af Utsk:t föreslagen, vittnar om en allt för märklig undfallenhet för städerna.
För min del skulle jag tro, att det af Frih.
Posse åsyftade ändamål redan är vunnet, genom det beslut R. o. Ad. i afseende å § 26 fattat, hvarföre jag ingalunda inser behofvet af den redaktionsförändring af ifrågav:de §, som blifvit af Doktor Säve föreslagen.
Jag anhåller om bifall å §:n oförändrad.
Andamålet med mitt understödjande af
Dok tor Säves förslag
V8r att söka förekomma de oordningar, som genom utskänkningsrätten åstadkommas företrädesvis på sön- och helgedagarne.
Resultatet af det stadgande, som i föregående § föreskrefs, blefve ej något annat, än att krogarne i städerna höllos öppna alla slunder på dagen, utom under den offentliga Gudstjensten.
Om deremot i författningen funnes för städerna samma förbud som för landsbygden, att bränvin der ej får försäljas å sön- och helgedagar, så skulle Konungens Befallningshafvande väl noga besinna sig, innan de tilläte en undantagsordning från detta allmänna stadgande, och en sådan tillåtelse kunde icke gerna meddelas utan för särdeles vigtiga orsakers skull.
Jag fortfar alltså i min anhållan om propos. å bifall å Hr Doktor Säves förslag.
Hr C a r 1 h e i m-Gy 11 e n s k j ö 1 d : 1 allo instämmande med Frih.
Posse, yrkar äfven jag bifall å det förslag, som blifvit af Doktor Säve framstäldt.
Jag gör det hufvudsakligast af det skäl, att jag anser den frihet i utskänkningsrätten å sön- och helgedagarne, som hittills i så väsendtlig mån varit städerna medgifven, vara det mest störande element för sabbatens helighållande.
Dessutom kan jag ej inse, hvarföre en olikhet i lagstiftningen för olika orter inom landet skall ega ruin.
På landsbygden är nemi. förhållandet det, att å sön- och helgedagar all annan utskänkning är förbjuden än på gästgifvaregården vid måltider åt resande.
Jag inser ej hvarföre icke samma förordning bör vara gällande äfven i städerna.
På grund af dessa skäl yrkar jag bifall till Doktor Säves förslag.
Efter min öfvertygelse är det af Utsk:t i denna § föreslagna lagstadgandet rikligt och ändamålsenligt.
Förhållandet är nemi. ej, på sätt den' siste värde talaren förmenat, enahanda i afs:de på utskänkningsställena i städerna och på landsbygden.
Det är enligt mitt förmenande en bestämd skilnad mellan en krog på landet och i staden.
Den på landet besökes af de kringboende bönderna hufvudsakligast i ändamål att der förtära spritdrycker, de behöfva nemi. i allmänhet ej uppsöka sådana ställen för att tillfredsställa sin hunger, emedan de van - 36 Den 1 Angnst! e. m. ljgtvis hafva sä staldt, att de i hemmet intaga sina måltider; i staden deremot är förhållandet helt annorlunda.
Arbetarne erhålla icke nu, som förr, sina måltider hemma i mästarens hus, utan måste söka sin föda på krogarne.
Med högst få undantag är utskänkningsrätten tillåten på sådana ställen, och man må väl ej heller förtycka, att den, efter kanske många timmars mödosamt arbete, uttröttade arbetaren vill vederqvicka sig med en måltidssup, då han sätter sig ned för att intaga sin tarfliga kost.
Enligt det förslag till redaktionsförändring af ifrågav:de $, som blifvit af Doktor Säve framstäldt, skulle en sådan rättighet förmenas arbetaren under sön- och helgedagar.
Jag frågar, om ej ett sådant stadgande snarare kunda leda til! motsatsen mot hvad man åsyftat, i det att de arbetare, som under dessa dagar förbjudas och förhindras att njuta af den, beklagligtvis så älskade spritdrycken, möjligen föresätta sig att taga skadan igen om söckne-dagarne och då endast på trots förtära af densamma i omåttligare qvantiteter, än de annars kanske gjort.
Huru vill man för öfrigt kontrollera ett sådant stadgandes efterlefnad?
Vill man kanske att en polisbetjent skall finnas närvarande på hvarje krog om söndagarne; på annat sätt inser jag ej huru kontrollen skall kunna vidmakthållas; jag fruktar likväl, att det ej finnes så stor polispersonal, som krogarne då skulle erfordra.
Sorn, enligt mitt förmenande, det framstälda förslaget både är obilligt i afs:de på den omständigheten, att en så stor massa af befolkningen måste äfven om sön- och helgedagarne besöka sådane ställen, och overkställbart i afs.de på kontrollens handhafvande, så yrkar jag afslag å detsamma och tillstyrker att författningen, sådan den nu är, måtte få fortfara.
Vore det så, som Hr Printzensköld tycktes vilja antyda, att den nu gällande bränvinsförfattningen utöfvat så välgörande verkningar på bränvinssupandet i landet, så skulle jag visserligeo ej förorda den genomgripande förändring i densamma, som åsyftas i Hr Doktor Säves motion.
Men som jag, för min del, af faktiska förhållanden öfverbevisad, ej kan ingå på denns sats, måste jag fortfarande tillstyrka, att R. o. Ad. måtte lemna sitt samtycke till förenämnde förslags antagande.
En annan omständighet, hvarför jag tror, alt förslaget skulle medföra väsendtlig* fördelar, är den, att bränvinssupandet är mest att befara just om söndagarne, emedan en stor del af den arbetande klassen vanligen utfår sin aflöning på lördaga rne, och derföre skulle jag tro, att det ej vore ur vägen att stadga en föreskrift, hvarigenom de skulle förhindras, att på den förföriska spritdrycken bortslösa sina, kanske under hela veckans lopp, hopsparda medel.
Äfven af detta skäl fortfar jag i min vördsamma anhållan om bifall till Doktor Säves af UtskU afstyrkta förslag.
Exc. Hr Sr, o. Landtm, yttrat, att derunder yrkats dels bifall till Utskds Den 1 Angusti e. m. s: hemställan och dels att R. o. Ad., med afslag derä, måtte besluta, att sista punkten i 2:dra mom:l af 27:de g:n skulle erhålla följande lydelse: »Samma förbud gälle äfven för städerne, der K.
M:ts Bef:de ej annorlunda pröfvar nödigt, efter vederbörande myndigheters hörande»; framstälde H. Exc. propos. på bifall till Utsk:ts hemställan och. då dervid svarades starka ja jemte några nej, förklarade sig hafva funnit ja öfvervägande.
Hr Carlheim-Gyllenskjöld begärde votering.
Uplästes och godkändes följande voterings-propos.: »Den som bifaller Sammansatta Bevillnings-, Lag- samt Allm.
Besvärs och Ekon.Utsk:ts uti Betänk.
N:o 11 gjorda hemställan i anledning af väckta motioner om ändring i 27:de §:n af Förordningen ang:de v i 1 - koren för bränvins försäljning, röstar Ja ; den det ej vill, röstar Nej; Vinner nej, beslutar R. o. Ad., att sista punkten t 2:dra mom:t af ofvannämnde § skall erhålla följande lydelse: »Samma förbud gälle äfven för städerne, der K. M:ts Befallningshafvande ej annorlunda pröfvar nödigt, efter vederbörande myndigheters hörande »
Vid voteringens slut hade rösterna utfallit sålunda; Ja — 25.
Utskits sednare hemställan rörande § 27 samt förslag till förändrad redaktion af samma §.
B iföl lös.
Utskrts hemställan rörande § 31 (ny 32.) Frih.
I denna S synes det mig, som Utsk:t bar besvarat något belt annat, än hvad Hr Dahm med sin motion åsyftat.
Dahm har nemi. föreslagit, att det i denna § stadgade förbud emot bränvins utdelning i »handelsbod» äfven utan betalning, må utsträckas jemväl till de ställen, der födoämnen eller icke sprithaltiga drycker försäljas till förtäring på stället.
Utsk:t har förmenat, att det åsyftade förbudet redan funnes i §:n stadgadt, genom de i densamma förekommande orden: »salubod för handel med andra varor än bränvin.»
Men som begreppet af ordet »salubod» enligt mitt förmenande icke är tillräckligt definieradt, så skulle jag, för vinnande af mera tydlighet i ordalydelsen, vilja föreslå en så förändrad redaktion af §:n, som redan finnes föreslagen i den af Hr Sondén till Betänk:t fogade reservation, hvarigenom §:n skulle komma att få följande lydelse: »l öppen salubod för handel med andra varor än bränvin, äfvensom å de ställen der födoämnen eller icke brända eller distillerade drycker försäljas till förtäring på stället, vare bränvins utdelning, äfven utan betalning, förbjuden.» 38 Den 1 Augusti e. m.
Förekommen af Frih.
Skjöldebrand, anhåller äfven jag, att R. o.
Ad, täcktes antaga den förändrade ordalydelse af ifrågav:de g, som Prosten Sondén i sin till Betänkandet fogade reservation föreslagit, och som nyss blifvit af den värde Frib:n uppläst.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos , beslöt R. o. Ad., med afslag å Utsk:ts hemställan, att den ifrågav:de §:n skulle erhålla följande lydelse: »I öppen salubod för handel med andra varor än bränvin, äfvensom å de ställen, der födoämnen eller icke brända eller dist i lierade drycker försäljas till förtäring på stället, vare bränvins utdelning, äfven ulan betalning, förbjuden.»
Utsk:ts hemställan rörande g 33 (ny 34) samt förslag till redaktion af samma §.
Utsk:ts under g 34 (35) gjorda tillstyrkande.
När denna fråga förekom till behandling inom det Särskilda Utsk:t, voro meningarne mycket delade, huruvida man borde föreskrifva en högre styrka på det bränvin, som hölles till salu. eller ej.
I detta afseende rådfrågade sig Utsk:t hos åtskilliga läkare, för att inhemta deras omdöme om saken.
En bland dessa, hvilken alltid visat sig särdeles nitisk för nykterhetens befrämjande, tillstyrkte Utslct, att föreskrifva ett högre gradantal på bränvinet, emedan han sade, att det bränvin, som hölje lägre än 5 grader, vore försatt, med flere skadliga ingredienser, såsom pottaska och andra rifvande ämnen, och att detta bränvin vore vida skadligare att förtära, än det som hölle 6 grader, men renadt från finkelolja.
Det var på denna grund Utsk:t bestämde, att bränvin under 5 grader ej fick hållas till salu, och på samma gång att allt bränvin skulle vara renadt från finkelolja.
Erfarenheten har dessutom visat, synnerligast här i Stockholm, att det låga gradtalet föranledde betydligt längre vistande på krogarne, och det uppgifves till och med att personer af arbetsklassen kunde förtära ända till ett halft stop bränvin, utan att synas det ringaste öfverlastade.
Jag bar under loppet af de sednare åren mycket förfrågat mig i detta afseende och jag har alltid fått det svaret, att alltsedan något annat än 5-gradigt bränvin ej tillhandahålles på krogarne, har äfven kroglifvet i betydlig mån aftagit.
Det förefinnes således, enligt mitt förmenande, intet giltigt skäl att söka stifta några förändringar i afseende på bränvinets styrka.
I Utsk:t har jag ej heller lemnat min röst för det framställda förslaget om den underdåniga skrifvelsens af låtande till K. M:t, och får äfven nu inför det Höglofl.
Ståndet afstyrka en sådan åtgärds vidtagande.
På grund af dessa skäl anhåller jag hos Hr Gr. o. Landtm, om propos. på afslag å Utsk:ts i ifrågav:de g gjorda hemställan.
Den 1 Augusti e. in.
Efter härmed slutad öfverläggning och uppå framställd propos. , blef Utskits ifrågav:de tillstyrkande afsleget.
Utsk:ts hemställan rörande § 35 (36) samt förslag till redaktion af samma Gr.
Det förefaller mig, som detta stadgande kunde föranleda dertill, att en person, sorn bor vid saltsjön, ej skulle kunna införa sitt bränvin till staden sjöledes, utan att löpa fara att det togs på vägen.
En sådan föreskrift, som i denna g är föreslagen, skulle, enligt mitt förmenande, kunna komma att vålla egendomsegaren, så väl betydliga omkostnader, som ganska stort besvär, om han nemi. för hvarje gång, han ville afsända några fat bränvin från sin egendom, vore nödsakad att först efterskicka tulltjensteman och sedan godtgöra dem för besväret att medfölja lasten till staden.
Om den af mig nu framställda uppfattning af §:ns mening är riktig, vore det, enl. mitt förmenande, klokast att bibehålla §:n oförändrad, sådan sorn den nu befinnes.
För närvarande går det så till vid briinvins transporter, att tullkammaren i närmaste stad utskickar en person till den ort, hvarifrån bränvinet skall afsändas, för att försegla kärlet.
Nu är ej fråga om annat än att lill denna försegling tillägga en vanlig tullförpassning.
Detta har Utslct ansett nödvändigt för att förekomma de många missbruk, som lätteligen kunna göra sig gällande, på det sättet nemi. att personer eljest kunna, under skydd af tillverkningsbeviset, aflasta och fylla sina bränvinsfat flera gånger.
Det är på denna grund Utslct ansett det nödvändigt att lemna föreskrift derom att bränvin, som sändes saltsjövägen, alltid bör åtföljas af tullförpassning.
För min del tillstyrker jag bifall å Utslcts i denna g gjorda hemställan.
Jag har icke förbisett, att den utsträckning af lörpassnings- och tullförseglingskontrollerna, som Sammansatta Utslct föreslagit, kan för trafiken blifva mera besvärlig än nu är fallet, synnerligast för det säkerligen sällan inträffande fall, som Gr.
Mörner synes förutsätta, att något bränvinsparti från en skärgårdsort föres blott till närmaste siad.
Men den föreskrift är sedan 25 år tillbaka redan gällande att, vid inrikes bränvinstransporter, hvarunder saltsjön till större eller mindre del befares, tullförsegling skall af Tullkammaren eller
Inspektionen i förpassningsorten anbringas öfver alla öppningarna af bränvinskärlen, och denna föreskrift tillämpas så att, då bränvin för längre transport afsändes sallsjövägen, förseglingskontrollen eger rum, ehvad varan afgår från landthamn eller stad.
Och då trafikanten för sådant ändamål hvarje gång måste anmäla sig hos vederbörande tulltjensteman, ökas besväret icke mycket genom att vid samma tillfälle uttaga förpassning.
För min del finnér 40 D e n 1 A ngas 11 e. m. jag mig således desto mindre befogad att emot Utskits förslag i berörde hänseende något erinra, som det icke står i strid med hvad Tullverkets styrelse sjelf tillstyrkt i det underd. förslag till ny tullstadga, sorn för ‘Z:ne år sedan afgafs och nu beror på K.
Mits Nåd. afgörande.
Deremot kan jag icke undgå att framställa en anmärkning emot den förändrade redaktion, som Utskit, i följd af den föreslagna kontroliutsträckningen, gifvit åt den förevarande gms 3:dje morn., hvilket förekommer särdeles dunkelt och svårfattligt.
Enligt detta mom. skulle tiilverkningsbevis »åtfölja bränvin, då det, utan att sändas saltsjövägen, föres mellan inrikes orter eller i större parti än tjO kannor».
Åliggandet skulle alltså, för ett och samma fall, ega rum, både dä det föres inrikes orter emellan utan afside pä qvantitet, och då det öfverstiger 60 kir.
Vid jemförelse med motsvarande stadgande i nu gällande författning, som för bränvinstiansporter i det inre af landet icke innehåller sådan föreskrift, utom då partiet öfverskjuter nämnde kannetal, är det påtagligt, att Utskit icke haft för afsigt att utsträcka föreskriften till dylika transporter af huru ringa qvantitet som helst.
Och då vid all saltsjöfart bränvinet skulle komma att åtföljas af tullförpassning, hvilken icke finge utlärdas, innan tiilverkningsbevis aflemnats, så enär kontrollen icke kan anses stärkt, derigenom att tillverkningsbeviset jemte tulllörpassningen åtföljer varan, hemställer jag att, i 3:dje momit af den nu föredragna gin, ordet »eller» måtte_ uteslutas, hvarigenom stadgandet Olifver logiskt, utan att vidare lemna rum för någon tvetydighet.
Mörner; I likhet med Hr Fåhreeus yrkar äfven jag att ordet »eller» i 3:dje momit af ifrågavide g måtte uteslutas.
1 tor dess antagande blifvit Iramställda, hvarföre jag fortfarande är af den äsigten, att det vore klokast att bibehålla g:n oförändrad.
På sätt här redan blifvit af Hr Hjärne uplyst, bar Utskit ansett sig nödsakadt att stadga föreskrift om ett strängare kontrollerande vid bränvmstransporter, till följe af de missbruk, som på sednare tider gjort sig gällande; det går nemi. så till, att skeppare aflossa sin vara i en hamn och sedan afsegla med de tomma kärlen till utrikes orter; der åter fylla de dem med samma vara och under skydd af tillverkningsbeviset föra de densamma till hvilken annan Svensk hamn de behaga.
Utskit har visserl. ej förbisett de stora besvärligheter, som till följe af ett sådant stadgande komme att drabba åtskilliga vid saltsjön boende bränvinsexporterande egendomsegare, men Utskit har ansett, och det på ganska välgrundade skäl, att det är bättre att ålägga den enskilte ett sådant onus, än alt utsätta staten för faran af att flera tusende kannor bränvin komme att insmugglas årligen.
I alside på 3;dje momit förenar jag mig i det yrkande, som af Hr Fåhra?us blifvit framstäldt, ocb får jag för öfrigt anhålla, att R. o. Ad. täcktes lemna sitt bifall till ilrägavtde §, sådan den blifvit af Utskit föreslagen.
Den i Augusti e. m.
Exc. Hr Gr. o. Landtm., att, beträffande den ifrågav:de g:n, följande yrkanden blifvit gjorda, nemi. hvad Irsta momit anginge, dels atf Utskrts förslag måtte godkännss och dels att l:sta momrt af 35;te' grn i nu gällande förordning måtte oförändradt bibehållas, samt, hvad åter vidkomma det 3:dje momrt, att det deri förekommande ordet »eller» måtte uteslutas; och skulle, till följd af dessa yrkalldén.
Irsta momrt, 3:dje momrt och de utan anmärkning lemnade 2:dra och 4:de momrn blifva föremål för särskilda proposrr.
Härefter gjordes propos. å bifall till 1 :sta momrt enligt Utskrts förslag samt besvarades med ja, hvarefter och sedan propos. å bifall till 3:dje mornit. med uteslutande af ordet »eller», blifvit framställd och jemväl med ja besvarad, de öfriga momrn blefvo, uppå derom gjord framställning, af R. o. Ad. bifallne.
(Jtslcts hemställanden rörrde g 40 (41) samt § 55 (56).
Landtm, yttrade, att sedan alla de i Betänka förekommande hemställanden och i sammanhang dermed* gjorda redaklionsförslag nu blifvit genomgångne och pröfvade, det återstode att fatta beslut öfver åtskillige i förordningsförslaget uptagne §§, hvilka icke blifvit i Betänkrf särskildt omförmälde och endast voro i så målto skiljaktige från motsvarande gg i nu gällande förordning, att vid deri förekommande paragrafscitationet1 iakttagits den förändrade nummerordning, som blifvit en följd deraf, att en ny g under siffran 26 tillkommit; hvarefter H.
Exc. hemställde, huruvida R. o. Ad. godkände de på nämnde sätt förändrade gg (36) 37, (37) 38, (42) 43, (45) 46, (46) 47, (50) 51, (52) 53. (53) 54 och (58) 59.
Ståndet har i flera delar fattat beslut afvikande från Utskrts förslag
Det torde emedlertid vara af vigt att dessa beslut blifva bekantgjorda de öfriga Stånden, för att de måtte kunna deltaga i desamma.
Jag föreslår således vördsamt en inbjudning lill de öfriga Stånden, att instämma i de beslut, afvikande från Utskrts förslag, R. o. Ad. nu fattat.
Detta förslag blef af R. o. Ad., uppå framställd propos., bifallet.
Föredrogs ånyo Allm. Besv.- o. Ekon.Utskrts den 21 och 28 sistl.
N:o 129, i anledn. af väckta motioner om förändrad lagstiftning i afseende på kronohemman och nybyggen.
Utskottets första hemställan.
Mörner; Genom det förslag, som nu är i fråga, skulle man komma att införa en sorts köp om krono-nybyggen.
Jag kao 42 Den L A ugust! e. ni. icke fatta, huru man kan falla på den tanken, att föreslå att köpeafhandlingar skola kunna upgöras om possessioner, till hvilka man ej eger full eganderätt.
Utsk:t har i detta hänseende, enligt mitt förmenande, ganska riktigt afstyrkt bifall till motionärernas framställning så vidt den rörde kronohemmanen, dervid Utskit hufvudsakligen stödt sig på det skälet att sådant hemman kunde utan stora kostnader skalteköpas, och att genom detta stadgande de af motionärerna åberopade olägenheter redan voro för kronohemmansåboer i det väsentligaste afhjelpta.
Deremot har LJtsk:t tillstyrkt motionärernas hemställan om rättighet för åbo å krononybygge att försälja eller afstå sin lägenhet till hvem han vill.
Det är ett sådant stadgande jag ej kan gilla och anhåller jag derföre äfven, att R. o. Ad. måtte afslå Utslcls i denna punkt gjorda hemställan.
Når denna fråga inom Ulskrt först be handlades, uplystes af åtskilliga ledamöter, särdeles från de norra orterna, att, i synnerhet inom dessa delar af riket, de s. k. kronohemmanen voro tillkomne på så olika sätt och för så länge sedan, att någon historik om deras tillkomst för Utslct var omöjlig att erhålla, linder sådane förhuden föreföll det Utslct hårdt, att en nybyggare, som på sitt hemman nedlagt mycket arbete, ej skulle ega disponera öfver värdet af detsamma, som ej blott genom hans egen omsorg och möda, utan äfven genom hans förfäders medverkan, så småningom kommit på den ståndpunkt, att det möjligen skulle kunna bereda dess innehafvare tillfälle, att, mot den säkerhet den upodlade jorden kan erbjuda, erhålla medel till arbetenas och odlingarnes alltjemt fortgående utveckling.
Af detta skäl, och då man vet, att en nybyggare, som ej kan bereda sig den kapitaltillgång, som erfordras för att fullgöra den honom förelagda odlings- och byggnadsskyldigheten, måste helt och hållet gå ifrån sitt hemman, utan att erhålla någon ersättning för sin redan derå nedlagda möda och kostnad, svnles det Utskrt billigt, att nybyggaren äfven bereddes tillfälle att komma i åtnjutande af de penningeförsträckningar, som för hans nybygges upodlande vore behöfliga.
Detta har varit motivet för Utslcts i denna punkt framstälda yrkande.
De skäl, som af Hr Nordenfelt blifvit anförda till förmån för det undantagsstadgande, som i denna punkt i afs:de å krono-nybyggena blifvit föreslaget, kan jag för min del ingalunda gilla.
Jag kan ej inse hvarför en nybyggare, som har sig föceskrifna vissa skyldigheter, skall försättas i bättre belägenhet i afseende å rättigheten att disponera öfver sitt nybygge, än den, som är innehafvare af ett kronohemman, hvilket han kan köpa till skatte.
Så länge åboen å nybygget kan fullgöra sina skyldigheter och åligganden, anser jag deri ligga ett skäl, att det ej må tillåtas honom att till annor man öfverlåta detsamma; dessutom kan jag icke sätta mig in i den tankegången, huru man skall kunna öfverlåta och disponera öfver possessioner, till hvilka man ej har full eganderätt.
Nybyggaren har blott dispositionsrätt öf - Den 1 Augusti e. m.
43 ver sitt hemman med vilkor, att han fullgör vissa honom förelagda odlings- och byggnadsskyldigheter; i motsatt fall måste han helt och hållet gå från sitt nybygge, utan att erhålla någon ersättning för sin derå nedlagda möda och kostnad; jag kan således icke inse, huru han skall kunna ega rättighet att inteckna eller å annor man öfverlåta detsamma.
Af detta skäl yrkar jag afslag å Utskits i denna punkt gjorda hemställan.
Som mig synes, äro de skäl, som ledt Utsk:t till ifrågavtde beslut, tydligen ådagalagda i det resonnement, som föregår Utslcts framstälda tillstyrkan och som börjar med orden: »Men härtill kommer ännu den omständigheten, att ofvan antydda svårighet för kronoåboer i allmänhet att erhålla behöfliga penningeförsträckningar måste för en nybyggare, i följd af hans särskilda ställning, vara i vida högre grad kännbar än för andra kronoåboer.
Om nemi. en åbo på ett gammalt kionohemman, som tillärnar någon nyodling och dertill behöfver låna penningar, icke kan erhålla sådana, blir följden för honom ingen annan än att den tilltänkta nyodlingen måste tillsvidare inställas.
Men om deremot en nybyggare icke kan bereda sig den kapitaltillgång, som erfordras för att fullgöra den honom förelagda odlings- och byggnadsskyldigheten, så mäste han, enligt K.
Br. den 13 Maj 1817, helt och hållet gå ifrån sitt nybygge, utan att erhålla någon ersättning för sin redan derå nedlagda möda och kostnad.
Äfven denna omständighet talar således för billigheten af att en nybyggare tillägges en större dispositionsfrihet öfver värdet af sitt hemman, så att hans redan undangjorda arbete må bereda honom tillgång till det kapital, som för det återstående erfordras.»
Det synes mig dessutom ingen orättvisa deri att den, som tillträder åboens rättigheter, får betala hvad odlingarne och det nedlagda arbetet är värdt, så att, äfven ur den synpunkten sedt, får jag tillstyrka bifall till Utslcts i denna punkt gjorda hemställan.
Jag skulle gerna vilja biträda den föreg:de, talarens framställning, om jag ej befarade att resultatet deraf skulle, långt från att blifva en förbättring af nybyggarens ställning, tvärtom blifva en försämring deraf.