Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De galanteri-varor och de retande nöjen, som Stockholms publik bjudes på, de bevisa hvaruti en ganska stor Judisk verksamhet har bestått.
Vidare torde man påminna sig huru genom Judarne dyrbarheter af verkligt värde blifvit utbytta emot dem, som varit af minst sagdt underordnadt värde.
Jag beklagar att jag icke är nog lättrörd, att jag kunnat låta den sisla historien om den barmhertige Samarilanen ändra min öfvertygelse.
Jag hoppas alt R. o. Ad:s ledamöter icke heller skola ändra sin och röstar för afslag på betänk.
Jag är sjelf trött att höra något vidare i denna fråga, ty jag tror att icke någon öfvertygar den andra, och då jag förmodar att andra ledamöter dela samma lycke, så ber jag blott att få instämma med Hr von Hartmansdorff och Gr.
J3g skulle önska att ej behöfva långvarigt uptaga tiden med besvarande af åtskilliga bland de anmärkn:r, som vid mitt och mina medlänkandes anföranden äro gjorda; men i afseende på den förebråelse för kärlekslöshet, som blifvit oss frikostigt gjord, nödgas jag blifva något utförligare, enär jag tror det vara skål att taga i betraktande de följder, som Jude-emancipationen inom de Europeiska Staterna medfört, och det utan afseende på huruvida religiös fanatism i vissa trakter möjligen kunnat ega rum eller icke.
Jag anhåller alt i berörde hänseende få delgifva några uplysningar hämtade utur en utländsk tidskrift af mycken förtjenst: ”Deutsche Vierteljahrs Schrift,” artikeln: ”Der Deutsche Bauer und der möderne Stååt.”
Dessa uplysningar äro ganska färska, enär de innehållas i det för Juli— Den 19 Mars e. m. 79 September 1850, nyligen utkomne häftet, som jag i detta ögonblick har i min hand, och hvarur följande torde förtjena vår upmärksamhet vid detta tillfälle, enär del bevisar, genom jemförelsen, huruvida vårt sätt att behandla Jsraeliterne f. n., och under de inskränkningar lill vissa lokaler, dem de hos oss äro underkastade, icke är vida alt föredraga framför de vidrigheter, för hvilka medlemmar af berörde folkstam varit utsatte just i vissa af de länder, der de af lagarne förunnats vidsträcktare rättigheter.
Utdraget lyder i öfversättning sålunda: ”De skymfliga Judeförföljelser, som i en mängd af södra Tysklands orter anställdes under Marsdagarne 1848, visade en partikularistisk anda djupt inrotad hos menigheterne.
Ty det är märkvärdigt nog, alt just de landsorter, hvilka man med förkärlek kallade ”uplysta,” i hvilka nemi. skolmästare och demagoger gjort sitt yttersta bemödande för en grundlig modernisering, läto komma sig lill last excesser i besagde riglning; landsorter, inom hvilka något religionshat svårligen kunde äga djupa rötter, då man under många år gifvit sig all möda, att hos bönderne ingjuta likgiltighet för religiositet.
Men dessa Badiska Judeförföljelser föranleddes också icke af något religionshat.
De förorsakades fastmera af det hat, som upkommil hos de genom hemma nens alltför långt drifna klyfning utarmade och dymedelst åt Schacker-Judarnes tyranni prisgifna bönderna —; ”der Tyrannei der Schacker-Juden preisgegebenen(uttrycket låter icke väl, men öfversättningen måste vara trogen) —härtill kom den naturliga fiendskapen hos den exklusiva bondekorporationsandan emot den sig inträngande främlingen; likaledes var jordägarnes förakt för den hembygdslösa, kringslröfvande folkstammen, en känsla, som härvid gaf sig luft.
Således, oaktadt dessa bönder så länge fått del af den moderna uplysningen, hände sig likväl, att i första stunden, dä de kände sina händer obundne, bröt hos dem den gamle
Adam på ett så förskräckande sätt åter fram.”
Man torde af detta utdrag finna, huruvida Judarnes lott är synnerligen betryggad, blott genom att tilldela dem oinskränkta emancipalionsrättigheter.
Der menigheten saknar förtroende för främlingarne, blifver deras ställning icke lyckligare för det att lagens bokstaf förklarar dem lika berättigade med landels egna barn.
Jag har sorgfälligt sökt undvika att yttra något förklenande om den Judiska församlingen i Sverige.
Jag tror icke att den förtjenar klandras; men, med betygande af denna öfvertygelse, kan jag likväl icke underlåta att, i anseende till frågans stora vigt, till besvarande uptaga ett och annat ibland de yttranden, som till förmån för en fullständig emancipation här blifvit fällda.
Hr v. Kraemer har yttrat att de i vårt land bosatte Israeliter måste vara Svenskar, så vida de äro födda i Sverige, lala dess språk och härstädes äga sitt hem.
Hvad de i religiöst hänseende tro, anser talaren icke böra frånkänna dem namn af Svenskar.
Kraemer har begått det stora förbiseendet att efter sär - 80 Den 19 Mars e. m. skilda omständigheter, tagne hvar för sig, vilja bedöma en fråga, som hör ses i sin helhet och sålunda behandlas.
Det är icke fråga ensamt om härkomsten, icke ensamt om trosbekännelsen, utan det är fråga om
Israeliterne i deras dubbla egenskap af främmande folkstam samt trosbekännare af en från vår christna lära skiljd religion.
Ty så länge afkomlingarne af Judiska nationen vidhålla sina fäders tro, och så länge sambandet af härkomst och religionsbekännelse hos dem är beståndande, lika så länge är detta så innerliga, så kraftiga samband ett oöfverstigligt hinder för dem att kunna, eller ens i djupet af sina hjerlan vilja, sammansmälta med andra nationer.
Först när detta samband uphörer, då Judar lemnat sina fäders tro och derifrån öfvergätl till vår, så visar erfarenheten att de hos denna stam, såsom man alltid bör erkänna, befintliga goda och förträffliga egenskaper af ordningssinne, omtanka, ihärdighet, flit och skarpsinnighet, m. m. på det lyckligaste sätt förmälas med dem, som utgöra Svenskens egenskaper.
Långt ifrån att, såsom Hr v.
Kraemer yttrat, mitt anförande skulle åsyfta något slags intrång i de landsmäns nationalitet, som hafva Israelitisk härkomst, så vill jag med största beredvillighet erkänna alt så väl bland öfrige Svenske undersåter, som ock lill och med bland ledamöterne af Rikets första
Stånd finnas högst aktningsvärda och ganska Svenskt sinnade personer, sorn draga sin härkomst i närmare eller fjermare led från den Israelitiska stammen; delta bör icke i minsta mån förringa det erkända värdet af deras förtjenstfull och goda egenskaper; tvertodi, en del af dessa karaktersförmåner synes vara ett arf af förfäderne; — ett arf, som blifvit från andra måhända mindre goda tillsatser renadt genom infflrlifningen med den christna församlingen och antagandet, der det har skett med hjertat, af försoningens högre ljus och renare läror.
Det är således icke på grund af någon fördom emot en Judisk härkomst jag tror att
Svenska folkel bör vägra att i alltför nära gemenskap emottaga denna stam; men så länge stammen af sin öfvertygelse känner sig upmanad att vidhålla sina fäders tro och sina seder, så äro Israeliter Israeliter, och lika litet Svenskar, som de i Pohlen, Spanien eller annorstädes blifva fullt nationella Pohlackar, Spaniorer o. s. v. —
Och för alt göra detta genom anförande af något exempel klart, beder jag att, med ständigt undvikande af allt tadel öfver den i våra Svenska större städer och på några få ställen i landet boende aktningsvärda JVJosaiter, få meddela ett ytterligare utdrag ur den Tyska tidskrift, hvarutinnan jag redan hämtat några nyttiga uplysningar.
Se här en ganska betecknande anekdot, sorn förekommer pag. 93.
”Då i den tidpunkt, sora följde efter freden i Liineville, ett byalag i trakten af Neuwied, inom ett kortare tidsförlopp nödgats tre gånger ombyta Landsherre, förenade sig bönderne uti beslutet att afgifva en bestämd protest mot della behandlingssätt, under uttalande af den önskan att man måtte dock ändlligen låta dem engång behålla sin Furste.
De Judiska invånare, som fun nos - Den 19 Mars e. m. 81 nos i samma byalag, och som likaledes upmanades alt underteckna berörde insaga, besvarade denna upmaning pä ett afböjande salt uti ett högst originell sändebref, hvarutinnan slutet ordagrannt lydde sålunda, alt ”enär de hitintills icke hade attackerat sig till någon af de särskilda och växlande Landsherrarne, alltså erforo de intet obehag vid de ombyten, som i delta hänseende fortfarande ägde rum.
— Motsättningen emellan den hembygdslöse byjuden å ena sidan och bonden å den andra, afspeglar sig här på ett särdeles karakteristiskt sätt.
Det är fara värdt att man i våra sönderslitna slalsgrupper snart nog bringar äfven bonden derhän, att han icke heller mera till någon attackerar sig.” — Så långt den Tyske författaren.
Öfvertygad derom att pluraliteten af Svenska folket i detta fall delar min mening, yrkar jag fortfarande det afslag, som redan är hegardt å detta betänk.
Ordningen för propostne torde blifva den, att, då Gr.
Liljencrantz icke ovilkorligen afstått ifrån sitt yrkande om enkelt bifall på förslaget, under förklarande likväl att han icke skulle hafva något emot äfven ett afslag, så, derest-Gr.
Liljencrants icke mera uttryckligen behagade afstå från förslbemälde sin begäran, kan jag naturligtvis icke invända något emot att den första propos:n blir på bifall; men om den blir, såsom jag hoppas, besvarad med nej, så blir väl propos. på afslag den nästa propos. derefter.
Detta är Ridd.Ordms föreskrift och den praxis, som Hr Frih. o.
Landtm, visat sig följa.
Visserligen förekomma i betänk. 2 särskilda frågor, af hvilka öfrige talare jemte mig endast hafva fästat oss vid den första men lemnat den andra punkten obemäld.
Den har, som jag ser, följanda lydelse: ”Slutligen och i afseende å ifrågaställd ändring uti K.
M:s nådiga förordning af d. 22 Dec. 1841 till förekommande af oloflig införsel och utförsel af varor, anser Utsk., lill följd af hvad här förut blifvit anfördl, sig böra hemställa, att delta förslag må förfalla.”
Om man blott afslår betänk, i sin helhet, så innebär det i min tanka alltsammans, och man har ju derigenom ej allenast afslagit motionärernes hufvudsakliga åsyftan, men tillika hvad de endast såsom en följd deraf och i sammanhang dermed ytterligare framställt.
Skulle någon annan talare vilja föreslå ett annat föredragningssätt nemi. punktvis, och II.
Ex. Hr Frih. o. Landtm, behagade detsamma iakttaga, så medförer det ingen olägenhet, utan tvertom torde det vara ganska tjenligt, hälst det är mycket lätt att afslå den första punkten och bifalla den andra.
Men då jag i hufvudsaken så utförligt vågat, till följd af ämnets vigt, uptaga R. o. Ad:s dyrbara tid, anser jag mig böra i afs. å den vid detta tillfälle underordnade frågan om föredragningssättet icke göra några svårigheter, hurusomhelst anordnandet af detsamma må anses lämpligast.
Jag har den olyckan att vid delta tillfälle nödgas vända mig emot ganska många af 5 H. 6 82 Den 19 Mars e. ra. dem, som på f. m. ytlrat sig, äfvensom på e. m. af de ledamöter, som har dikterat till prot.
Det finnes sannolikt i lutset mån gen utom mig, som räknar ibland i Sverige boende Judar icke endast bekanta, utan äfven vänner, och jag nekar icke till alt det har varit för mig sårande att höra dem behöfva försvaras derigenom att Judarnes försvarare här i dag hafva förklarat: ”De hafva icke mördat, de hafva icke rånat, de hafva icke stulit.”
Ar det på delta säll, som man försvarar oskyldiga och oförargerliga menniskor.
Jag skulle sjelf finna mig sårad deraf, och derföre upstår jag emot deni, som haft dessa yttranden till försvar för personer, sorn jag hyser mycken aktning för.
Det är nu fråga om de Judar, som bo i Sverige och om inga andra.
Det är således i min tanka icke rätt att ifrågasätta deras legala förhållanden.
Detta är för mycket ömtåliga punkter att vidröra.
I afseende på det, som man hört en ledamot i mitt gran skap yttra, ronde raenniskornas moraliska egenskaper, så är det en helgedom, dit ingen får inträda.
Man får icke döma öfver sina medmenniskors moral.
Domaren dömer legalt; men det finnes icke mer än en Domare, som dömer öfver moralen.
Detta vare i korthet sagdt om frågans behandling i allmänhet.
Jag har för öfrigt ett skäl att icke önska någon förändring i lagstiftningen rör:de de Mosaiska Irosbekännarne.
Skälet är att efter mitt förmenande äro mina landsmäns sympathier ännu icke så stämda, att det går an att till Judarnes förmån stifta någon för dem fördelaktigare lag och om det försökes, så är del min fullkomliga öfvertygelse, alt den, som kommer alt minst prisa denna lagstiftning, är den Judiska nationen.
Derföre har jag också bifogat en reservation till Utsk:s betänk, af innehåll att jag tillstyrker att motionen må förfalla utan någon annan lagstiftning i ämnet.
Det är vid ett sådant tillfälle, som detta, efter mitt förmenande, icke rätt att göra sin individuela opinion och öfvertygelse gälland.
Vi stifta lag icke hvar och en af oss för sig sjelf utan gemensamt för nationen och vi måste se icke endast på folkets behof utan äfven på hvad folket önskar och hvad det förmår att sympathisera med.
I sådant fall tror jag att man misstager sig, om man dömer att
Svenska folket är moget för sådana åsigter, sora förlika sig med alltför mycket främmande trosförvandter.
Dessutom får jag fästa upmärksamheten hos de Hrr, som tagit sig an den Judiska nationens sak, derpå alt, om man gör af seende på att vara liberal, så bör man dock besinna — och jag får tillkännagifva att jag sagt mina bästa vänner ibland Judiska nationen detsamma — att i Judendomens princip, i dess innersta väsen ligger någonting stationärt och så stationärt som en Österländsk nation möjligen kan blifva.
Christendomen är progressiv.
Den progressiva principen är lefvande i samhället endast och allenast genom Christendomen.
Judaismen är det stationäras representant f. n. och det är af denna orsak, som jag för min del vågar hos Hr Frih. o. Landtm., Den 19 Mars e. m. 83 på de grunder jag i öfrigt haft äran anföra, anhålla om afslag å betänk.
I det hela taget, synes mig att hela denna diskussion föres med verkligen större allvar, än som det homöopatiska betänk, tyckes förtjena.
När man rätt betraktar det förslag, som är gjordt, så är den förmenla emancipationen icke synnerligen emanciperande.
Här hafva blifvit anförda åtskilliga skäl för och emot, som förljena att tagas i närmare betraktande.
Här har i synnerhet, och med mycken rätt, anförts den höga moraliska ståndpunkt, som Judar i Sverige hafva.
En talare från andra sidan af huset har äfven väl framställt, att i Amsterdam är förhållandet emellan christna brottslingar och Judiska såsom emellan 11 och 1, hvilket skulle visa ett stort företräde på den Judiska sidan.
Hvad detta faktum beträffar, så är förhållandet likväl icke så stort, som det i en hastighet vill synas; ty Judarne utgöra ungefär ^ af befolkningen, och om antalet brott är 10, så vore det 2 som, så lill sägandes, lagligen skulle falla på Judarnes lott, men de hafva nu icke mer än 1 emot 11.
IJet är alltid vackert att stå så mycket under hvad de christna hafva förverkat.
Jag gör ali rättvisa åt Judarnes goda sida och, om vi Svenskar icke kunna visa lika lyckliga resultater, så är det derföre att vi icke äro så trogna vår lag som Juden är trogen sin.
Detta är det länge anmärkta faktum, alt christna religionen har många bekännare till namnet och med läpparne men få i hjertat och med gcrningarne.
Skulle vi christna vara lika måna om våra hus, våra tjenare och våra barn, skulle vi likasom Judarne se efter våra fattiga, så skulle äfven vår befolkning blifva, i förhållande till folkmängden, lika moralisk.
Beklagligtvis är icke detta förhållandet; men det är icke det, sorn bör inverka på denna frågan.
Här är fråga om att Judarne skola få bosätta sig icke endast på landet, men i de öfriga städerne och att de der skola hafva fri religionsutöfning.
Andra hafva funnit svårigheter vid att husbonden vore af en religion, så snörrakt stridande emot folkets; men det är icke detta ensamt, som i mina ögon skulle verka motvilja emot Judens bosättande på landet.
Man kan icke neka, äfven med välvilja för Judarne, att de hafva i hög grad fallenhet för schackreri.
Mine Hrr, vi hafva vid flere riksdagar hört klagomål anföras i orlerne öfver våra Yestgöthar.
Nu skulle Judarne blifva 10 gånger värre.
Hvad beträffar Judarnes bosättning i städerna, så vet jag icke hvad dem felas; ty när de hos K.
M. göra anhållan derom och skäl finnas att det tillstädja, så har K.
M. rättighet att dertill gifva bifall.
Jag kommer härvid alltid ihåg, att det nu endast är fråga om de i Sverige bosatta Judar; men diskussionen föres och har förts som om frågan hade varit att öpoa portarne för alla Europas Judar, och det måtte vät icke nu vara fråga om.
Om detta nu vore i fråga, så blefve frågan alfvarsammare.
Beträffande de argumenter, som en värd talare omnämnt 6* 84 Den 19 Mars e. m. nemi. om faran för kapilalernas införande, för folkökningen m. m., så är detta sådana argumenter, som man har haft ett särdeles nöje sedermera att här bekriga, hvilket icke heller var svårt, det måste jag säga.
För min del önskar jag
Sverige kapitaler från hvilket håll som helst, och jag tror icke att, om en Jude med skicklighet och kapitaler här vill åvägabringa en nyttig inrättning, han skulle komma att afvisas derföre alt han är Jude.
Hvad det politiska af sidan beträffar, så, ehuru föga det inverkar på saken, kan jag i det allmänna beröm man ger Judarne i så målto icke instämma, att de aldrig fullkomligt assimilera sig med folket, hos hvilket de äro bosatte.
De blifva sällan krigare.
Undantag blifva icke regel; ty ett eller annat undantag kan visserligen citeras.
Judarne hafva äfven en benägenhet, som lemligen allmänt utvecklat sig hos dem i dessa stormiga lider.
De äro fallna för att vara demagoger.
Det finnes få liberala tidningar, som icke hafva Judar till Under-redaktörer och detta är icke någonting, som gör dem rekommendabla i mina ögon.
En värd talare har, i st. f. att klandra mitt anförande, i sina yttranden till mig valt den mildare omvägen att nedsätta mig emot min äldre broder.
Jag har icke något deremot; ty jag är för god broder för att stöta mig derpå.
Men huruvida han i den här frågan vore af annan tanka än jag, derom tror jag att den värde talaren är likaså okunnig som jag sjelf, som likväl är hans bror.
För att icke vidare nptaga R. o. Ad:s tid, får jag nämna, att jag fortfarande tillstyrker afslag på betänk.
Deras mening, som önska utvidgade rättigheter för Mosaiska trosbekännare, har man haft tillfälle att höra hardt bedömas under denna långvariga diskussion, dels på Tyska och dels på Svenska; men jag kan icke deraf finna mig föranledd att frångå de tänkesätt i detta afseende jag förut yttrat.
Först ber jag alt få erinra derom, att frågan här alldeles icke är att inkalla till riket en mängd Mosaiska trosbekännare, utan endast den enkla, som jag tror hvila på en ganska god grund, nemi. menniskorättens, att hvarje ärlig man i det land, der han är född, må få åtnjuta medborgerliga rättigheter.
Jag vill icke ingå närmare på detta kapitel, icke heller lala om civilisationens framsteg, sora småningom nedfäller det ena skranket efter det andra, som blifvit uprest emellan de serskildta trosbekännelserna.
Jag vill endast hålla mig till det praktiska i frågan, nemi. att här endast handlas om, att de i Sverige infödda af den Mosaiska trosbekännelsen må komma i åtnjutande af samma rättigheter med andra i riket infödda af hvad trosbekännelse de må vara.
Vår grundlag medgifver fri religionsöfning för hvarje trosbekännelse.
Vi hafva äfven så väl Katholiker som Reformerta och andra
Dissidenter, som ega fri religionsöfning och hvilka ega samma rättigheter som andra Svenska medborgare, med de Den 19 Mars e. m. 85 få undantag, som grundlagen äfven innehåller.
I likhet med dem anser jag
Judarne böra ega lika rättigheter.
Här är myckel taladt om de olägenheter, som skulle upkomma af sådana utvidgade rättigheter och alt vår religion derigenom skulle kunna blifva störd; men då den icke störes af Katholiker, Reformerta och andra, så anser jag icke att den mera skulle störas derigenom att de Mosaiska trosbekännarne få vistas hvar som helst i det land, der de nu bo.
De hafva icke, såsom på f. m. antyddes, sådane läror, som blifvit samhällsstörande eller som medföra grymma plägseder.
Icke heller äro de af sådana tänkesätt och seder, som på f. m. nämndes om Quäkare.
Tvärtom, vi se öfver allt der Mosaiska trosbekännarne åtnjuta medborgerliga rättigheter till fullo, att de äfvenledes följa nationens seder i allt, sora icke angår sjelfva religionsbruken och att de ej göra Proselyter, utan de införlifvas med den nation, som vill införlifva dem med sig.
Här är mycket taladt om de olägenheter, som skulle åtfölja Judars bosättning på landsbygden.
Alla dessa invändningar, som i det afseendet äro gjorda, anser jag vara småsaker, som aldeles icke bevisa någonting emot de många exempel af sådana Mosaiska trosbekännare på landet, der ingen af dessa olägenheter röja sig, hvarken i kyrkligt hänseende, eller i afseende på folket eller i komunala befattningar och angelägenheter.
Här är taladt örn, att Mosaiska trosbekännarnes bosättning på landet skulle blifva ett plågoris såsom i Pohlen och andra orter, likasom frågan vore att hundratusentals af denna läras bekännare hos oss skulle komma i åtnjutande af ifrågavar. utvidgade rättigheter, då det blott nu är fråga om det ringa antal, som f. n. finnes i Sverige och som vist icke kan, äfven om det tillätes, sprida sig till alla orter.
Jag vill förbigå hvad som i öfrigt blifvit anfördt på f. m. rörtde händelserna 1838, om de möjliga penningemännens magt att förhindra krig derigenom att de vägra förskaffa regeringarne lån till bestridande af utgifter; men om så är, så är det snarare en välgerning för meskligheten om krig derigenom kunde förekommas.
Jag vill icke nämna de fördelar, som skulle vinnas af Mosaiska trosbekännare enskildt.
Det är sådant, som icke verkar på min öfvertygelse, utan min öfvertygelse är att utvidgade rättigheter för Judarne skulle medföra en fördel för Staten.
Det måste otvifvelaktigt vara en fördel för Staten att med sig införlifva alla de medborgare, som i landet finnas, på det att de derigenom alla måtte ega samma känsla för fäderneslandet, samma nit för det allmänna bästa, samma uprigtiga tillgifvenhet för de beslående lagarne och samma benägenhet att göra upoffringar för bibehållande af rikets sjelfständighet.
Det kan man ännu icke begära under det tillstånd, hvaruti de Mosaiske trosbekännarne f. n. äro försatta genom de inskränkande lagarne.
Huru skulle de kunna känna alt Sverige är deras fädernesland, då de äro uteslutna från de förmåner eller de friheter, sorn andra medborgare i riket åtnjuta.
Man kan knappast begära annat af dem, än att de här skola vara laglydiga, att de, sedan de här förvärfvat hvad de an - 86 Den 19 Mars e. m. se sig kunna förvärfva, skola vända sina blickar till en mera gästvänlig strand oell lemna det land, som icke vill på ett vänligt salt emottaga dem i sitt sköte.
Här kan icke grönska för dem någon medborgarekrans, utan de blifva alltid fremmande, sä länge de behandlas på det nuvar. sättet.
Delta är jag öfvertygad om, ingalunda är förenligt med fäderneslandets fördel, och det är äfven derföre jag tror, alt de Mosaiska trosbekännare, som äro födda liär, böra erhålla samma rättigheter, som andra Svenska medborgare, att välja bostad der de kunna köpa egendom, antingen i städerna eller på landet; och alt inskränka dem lill de 4 städerne, såsom nu är förhållandet, skulle jag för min del tro icke gagnar till något.
De borde dä i alla fall anse sig såsom en kast, såsom en utvext på samhället, som icke kan dermed förenas på det sätt, som man bör önska, att alla medborgare må vara dermed förenade.
Att på sätt många förordat, vidtaga en sådan till intet tjenande åtgärd, som Utsk. föreslagit, anser jag ändamålslöst.
Vill man icke införlifva de Mosaiske trosbekännare, som i landet finnas, med nationen hell och hållet, så kunna sådana medgifvanden, som här äro föreslagna, ingenting gagna.
De upfylla icke något ändamål.
Om det möjligen kan vara en tröst för en eller annan af de Mosaiske trosbekännarne, att vinna, något utvidgade rättigheter, så anser jag det likväl icke vara någon fördel för Staten, och ur denna synpunkt betraktar jag frågan, samt tror, att hvarje lagstiftare bör se den så.
Vi må icke glömma eller åsidosätta tanken derpå; ty om de Mosaiske trosbekännare, som finnas i riket, erhålla fullt medborgerliga rättigheter i den mening, som jag nyss nämnde, så kan det föranleda andra af samma tro, att begära naturalisation och alt inflytta, beroende det af Regeringen vid hvarje tillfälle att bedöma, huruvida sådan inflyttning kan komma riket till nytta eller ej.