Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af denna synpunkt var Bellman i besittning – så ofta hans instinkt ledde honom rätt; och den missledde honom sällan: ty den tillhörde en naturell, som i bottnen var ej mindre ädel än snillrik.
Derföre mäktade hans humor uppfatta den moderna Bacchantismen öfverhufvud – och enkom den svenska – i dess burleskaste förvirring, på ett sätt, hvarigenom han både skapade en idealisk narraktighet och (med detsamma) gjorde den till omedvetet organ åt ett harmoniskt verlds-helt, som i leende fulgurationer beglänser dårarne och dårskaperna med ett mildt gäckeri.
Visadt har blifvit, huru en sådan andes ingifvelser skapa just genom att tillintetgöra det, som dess skapelser sjelfva anse för sin verklighet.
Deraf de groteska figurernas benägenhet för yrande, häftiga, vilda beteenden; deraf deras öfvermodiga lek under blandningen af ett dagligt eländes känsla och glömska, deras njutning af sina ömkliga villkor under skratt öfver både sig och hvarandra, det parodiska äfven i deras allvarsammaste företag och begrundningar, det putslustiga äfven i deras mest tragiska sorger och strider; deraf jemväl den stormande liflighet, som bär färgorna till deras målningar och från dessa meddelar deras egen illusion af obemängd glädje.
Ty ju mindre karikatur-maskerna i denna carneval äro utan en aning om sin ihålighet och uselhet, desto ifrigare bemöda de sig att dricka, dansa och gyckla bort den.
Men öfver deras former, fantastiska, brokiga, bjerta, gjuter sig en vemodig skuggning, som förråder det inre af deras bisarra ståt; den fröjd, som tycks vilja med sång och musik, med pukor och trumpeter öfverrösta all jordens smärta, yppar esomoftast i grundmelodien sin hemlighet, en gömd trängtan efter en sällhet som på jorden icke finnes; och i midten af det larmande tumlet öfverraskar oss då sångmön med himmelska, tårfulla blickar, som tränga till hjertat desto djupare, ju underbarare de motsäga hennes anletes komiska larv och festropen evan evoe från hennes läppar.
Just i denna motsägelse består det för så mången nykterhetens och ärbarhetens vän gåtaktiga af Bellmans konst, att någonting, som tyckes gjordt blott att roa källarkunder och deras vederlikar, eller besjunga nöjen, seder, tungomål af sämsta art och umgänge, likafullt med oemotståndlig kraft griper och anslår själens innersta strängar.
Ju nogare våra föregående betraktelser genomtänkas, desto klarare bekräfta sig nu fördelarne af det val, hvarmed en poesi af detta skaplynne helst sökte sina ämnen på den gränsmark af samhällslif, der den såkallade medelklassen ansluter sig genom sina lägsta grader till arbetshjonens klass, och der de sammanbindande mellanlänkarne utgöras af förolyckade, men mer eller mindre originella vagabunder från båda hållen.
Ett lämpligare underlag för hennes diktan kunde ej finnas, än de sällskaper, der aristokratien representerades af korporaler 118 och styrmän, der man var ”rik med silfverur”, der åsynen af ett guldur väckte utrop af förvåningsfullaste beundran 119, och der glanspunkterna voro dessa baler, vid hvilka ej blott ”husarer och dragoner”, utan till och med ”friska grefvar och baroner” infunno sig.
De bättre krogar eller värdshus, der vid sistnämnda tillfällen alla sinnen bländades af galonerade hattar, kastorhattar, puder, silke, ”hvita strumpor och knarkande skor”, ansågo sig tvifvelsutan afundsvärdt upphöjda öfver de sämre, der man gjorde uppseende med strumpor som voro ”nya och blå” 120, emedan ”mamsellerna” der oftare dansade bland gesäller barfotade i stubb och med håret flägtande kring halfbetäckt barm.
Sådant störde dock jemnlikheten blott skenbart: båda kretsarne ägde till gemensam sol den vackra Ulla; från den region, der hon var tullbesökarnes flamma, åtföljde henne ett urval af ”bröder och systrar” upp till den, der hon var grefvarnes; och samma musikanter, som spelade hos ”gumman på Thermopolium”, uppstämde fröjdeljuden äfven ”på templets höga tinnar” 121.
Förträffligt passar sig, att de vigtigare af de manliga personerne äro nästan allesammans konst-dilettanter: de flesta i musik; några derjemte i måleri; somliga i poesi; alla i dans.
Den musikaliska färdigheten (ehuru dels större, dels mindre) är bland dem så allmän, att Norström, som ”har ingen röst och spelar intet instrument”, utgör det enda uttryckliga undantaget; hvaremot han är den ende, som (förmodligen i sin egenskap af sjötullsbesökare) ”förskrifver sjelf sina viner”.
För de öfriga är spelmans-yrket tillika en näring, en bi- (om icke hufvud-) förtjenst; de spela ej blott för sitt eget nöje, utan ock, när och hvar de påkallas, för betalning; bäggedera vid de många värdshus-dansgillena, der de likväl dricka opp allt hvad de förtjena, och visserligen ofta betalas endast genom den fria förtäringen.
Så Berg, på samma gång ”tapetmålare och stadsvirtuos på flera instrumenter”; så Bergström, ”namnsdagsblåsare i Cathrina-trakten”; så konstapeln och porträtt-målaren
Movitz, som var harpspelare, valdthornist, violoncellist, samt dessutom sjelf compositör; så den på harpa, på basfiol, på trumpet välöfvade korporalen, skoflickaren och dansmästaren Mollberg.
Knappt gifves något instrument, som ej här förekommer i bruk: skaldens sång är en ständigt vexlande återklang af menniskoröster, violiner, valdthorn, klarinetter, oboer, flöjter, trumpeter, dulcianer, mandoliner o. s. v.
Balerna, som ej sällan lyktas med slagsmål, lyktas dock emellanåt äfven med concerter.
Då förtjusar Ulla Winblad jemväl såsom sångerska: vid den ryktbara concerten på Tre Byttor sjöng hon
– – – ”ett par af Filtzens duetter,
Vid ett accompagnement
Utaf två flöjter och sex klarinetter”;
och öfverhufvud täflar hennes sångkonst med hennes skönhet.
Ovisst är, huru stor all denna virtuositet i verkligheten var; men säkert, att genom den adlas det skildrade sällskapets medlemmar till någonting bättre, än de eljest skulle framställa; äfvenså, att genom den göras de lika användbara för en högre, som för en lägre komisk behandling.
Och härmed äga vi således, för en i sitt väsende så musikalisk komik som den Bellmanska, den förmånligaste grund och botten till alla delar fullfärdig.
Svårt blefve det icke, att af den yppiga mångfald, som ur denna grund har uppblommat inom det vidsträckta omfånget af Bellmans lyrik, gifva en öfversigt indelad enligt den komiska diktningens särskilda arter: ty i enhvar af dessa dikter är skaplynnet af någon viss art det rådande; och så långt skulle de tvifvelsutan kunna ordnas i motsvarande klasser.
Rent komiska äro (företrädesvis) dylika genre-målningar, som t. ex. bland Fredmans Epistlar N:o 57, der Mollberg inbjuder till barnsöl, eller N:o 69, der han undervisar i danskonsten; eller de oförgängliga skildringarne af musikanter, dansgängen, folkfester i N:o 51 (”Movitz blåste en concert”), 75 (”Skratta, mina barn och vänner”), 3 (”Fader Berg i hornet stöter”), 9 (”Käraste bröder, systrar och vänner”), 13 (”Nå, ä’ nu alla församlade här”), 29 (”Movitz, tag dina pinnar”), 62 (”Movitz valdthornet proberar”), 68 (”Movitz, i afton står baln”), 40 (”Ge rum i bröllopsgåln, din hund”), med flera; eller, bland Fredmans Sånger, den i N:o 28 för en disputation presiderande Movitz, äfvensom de många bibliska historierna.
Likaså anträffas det ironiskt- komiska lynnet i alla grader: nedifrån den för mången knappt märkbara, der det (såsom i flera af nyss förutnämnda qväden) undangömmes af det helas glädjedruckna putsmakeri, upp till den allom ögonskenliga, der dess närvaro genast är påtaglig.
Det framblickar t. ex. redan, ehuru ännu ganska mildt, ur taflan af den förnäma balen i Fredmans-Epistlarnes N:o 29; skarpare i N:o 41 (”Mollberg satt i paulun”); helt och hållet afslöjadt i N:a 26 (”Hvar står fiolen? säg, min son”!), 31 (”Se, Movitz!
Hvi står du och gråter”), 45 (”Tjenare, Mollberg!
Hur är det fatt”?), 44 (”Movitz helt allena”), 76 (”Se Hans Jergen, hur han sig bockar”).
Gå vi till Fredmans Sånger, så se vi t. ex. i N:o 55 (”Baggens-Gatan”) ironien uppenbara sig ännu blott såsom en målande skälmaktighet; men med stor skärpa i N:a 6 (”Öfver Bränvinsbrännaren Lundholm”), 18 (”Frossan”), 44 (”Gamle Bror Jockum”), 45 (”Om ödet mig skull’ skicka”).
För egentliga satirer är Bellmans poesi mindre benägen; om än icke obenägen för satiriska målningar.
Sådana äro i Fredmans Testamente N:o 175 (”Frun”), N:o 189 (”Grosshandlaren”), N:o 178 (”Kunglig Sekretern”); bland hvilka föröfrigt de bägge förra äro ett par af hans beröringspunkter med Fru Lenngren, liksom den tredje en af hans många med Dalin.
Dock förekomma äfven stycken, på hvilka namnet Satir närmare passar; såsom, i Fredmans Sånger, de allbekanta begabberierna öfver Telje (N:o 33), Mariefred (N:o 34), Mäster Petrus (N:o 63); och väl kan man hiträkna hvar och en ironi af så beskaffad art, som den nyssnämnda öfver Lundholm.
Men liksom detta sista stycke företer en till satir öfvergående ironi (i de tvenne andra är öfvergången redan fullbordad), så gifves en mängd motsatta öfvergångs-daningar, i hvilka ironien redan är röst för denna djupare humor, som sedermera, i mån af sin stigande öfvervigt, genomtränger det ironiska elementet med städse mer elegiska beståndsdelar.
Erkännas måste t. ex. redan vid Fross-qvädet (”Snart är jag ryckt ur tidens sköte”) och vid visan ”Om ödet mig skull’ skicka”, att om båda gäller detsamma, som om den sednares nära slägting ”Bröderna fara väl vilse ibland”: ingendera är rent komisk, men ingendera är heller blott ironiskt-komisk; ty skrattet i alla trenne är ett förtviflande skratt, ur hvars innersta frambryter en den dystraste grundton.
Näppligen behöfva de stycken påpekas, der denna grundton genast röjer sig: sådana äro (bland flera) de redan anförda: ”Drick ur ditt glas, se Döden på dig väntar” och ”Ack du, min Moder! säg, hvem dig sände”; af hvilka den sednare, ett mästerstycke af humoristiskt verldsförakt, har ända upp till ryslighet stegrat sin fallne hjeltes sjelfbespottning.
Dylik ton, här förnimmelig i sina starkaste förhöjningar eller (om vi så få uttrycka oss) på sina yttersta spetsar, framklingar dock vanligtvis i mildare och oftast i förkläddare grader: uppifrån dikter af den art, som ”Gubben är gammal, urverket dras”, – ”Ack, hvad för en usel koja”, – ”Charon i luren tutar”, – ”Märk, hur vår skugga, märk, Movitz, mon frère”, – ”Aldrig en Iris på dessa bleka fält”, – och så vidare, ända ned till sådana, der, liksom i sorgmarschen ”Undan ur vägen! se, hur profossen med plumager”, sjelfva döden och grafven synas behandlade blott såsom ämnen för oinskränkt munterhet; att ej nämna de mångfaldiga, der den än mera oväntadt manar oss i blott enstaka stropher eller bilder, plötsligt genomskärande en eljest öfverallt glädjestämd grundklang.
Spörjer man efter innersta orsaken till sådana styckens och ställens djuptgripande verkan, så ligger den allestädes deri, att de samtligen (smärre likasom större) äro sinnebilder, i hvilka egentligen hela det allvanliga menniskolifvet på samma gång begabbar och begråter sig – men genom en röst, som är Poesiens, och som derföre ständigt upplöser till välljud äfven de grymmaste missljud.
I lika mått och på lika vis, som det nyss antydda, innebor dock visserligen icke öfverallt i Fredmans-dikterna den ådagalagda föreningen af jubel på ytan och vemod på bottnen.
Betraktar man dem å den sida, hvari de förete en komisk sjelf-tillintetgörelse dels af det lägre menniskolifvets mer eller mindre osköna skepnader, dels till och med af det högre lifvets sköna (så långt, som äfven dessa hemfalla under villkoren af en jordisk tillvaro): då får man likväl dervid ej glömma, att de jemte denna sida också framställa en annan; utan hvilken ock ingen möjlighet hade gifvits, att de glädtigaste af de hittills skärskådade kunnat någonsin komma till varelse.
Denna andra sida är den, der ingifvelsens anda helt enkelt är – en melodisk njutning af all den oskyldiga fägring och lust, som äfven inom de lägsta och hvardagligaste lefnadskretsar är eller kan vara omedelbart tillgänglig.
I sjelfva verket är det blott genom detta slags sinne, som den humoristiska verldsuppfattningen visar sig fullständig; att det saknas hos en och annan tysk humorist och hos de flesta engelska 122, länder dem alltså ingalunda till fördel; ty det slår, ehvar det finnes, ideliga bryggor från komikens och ironiens områden till idylliska blomstergårdar och romantiska fjerrsyner.
Bellman var med detta sinne begåfvad i rikaste och lyckligaste mått.
Den (mer eller mindre) ironiska burlesken af den förvända verld, der skalden bacchantiskt svingar thyrsen, utgör Fredmans-diktningens ena pol: sin andra, sin motsatta har den i pastoralen af ett svenskt Arkadien; hvilket han med förundransvärdaste trollkonst bringar att ömsom gränsa intill, ömsom ock rentaf sammansmälta med den förras brokiga hvimmel.
Det sednare, eller att båda sidorna fullkomligt sammanfalla, inträffar ofta inom den mängd stycken, hvarom redan blifvit anmärkt, att i dem det rent komiska elementet herrskar, – stundom uteslutande, oftare med en sådan det ironiska elementets underordning, att den rådande stämningen i alla fall är denna:
”Äol stormar uti skyn,
Nattens facklor de släckas, det regnar och sqvalar;
Neptun utur vattubryn
Han kastar upp sina gastar och hvalar;
Ack, hur ljuflig då den ton,
När Apollo med mildhet förlustar vårt öra!
Sjung, bror Wingmark, min patron;
Ack, sjung en skål, som är lustig att höra”!
Eller, i andra ord:
”Långt till månda’n, J raska bröder!
Likså långt, som från Norr till Söder;
Morgondagen blott oro föder
Hela året ut.
Väljom nattens sköte,
Under aftonstjernans klara brand,
Till vårt glada möte,
Med pokaln i hand;
Och i mörkrets dvala
Res Cupidos altar, der du spör
Bacchi källarsvala
Drufvans ångor strör.
Låt den dumma i oket tråka,
Och den sluga sin hjerna bråka;
Vin och flickor och Fredmans stråka
Natten ljuflig gör”.
Öfverhufvud möter oss bland de Bellmanska dikterna ett betydligt antal qväden, der Bacchi dyrkan, eljest skildrad såsom medelpunkten af de åt honom invigde ”brödernes och systrarnas” fröjd, åtminstone ej omedelbart eller oförtäckt framstår såsom sådan; guden är der mera tillstädes blott såsom en godlynt tillställare och beskyddare af hvarjehanda förlustelser, hvilkas väsendtligaste näringsämnen hämtas från muntert folklif och skön natur, under det han sjelf träder i bakgrunden eller (än mer, än mindre) försvinner från skådeplatsen.
Man kan i betraktelsen ordna dessa stycken så, att man i dem ser en gradvis fortgående framskridning, från bacchanaliska genre-målningar till bacchanaliska idyller, och från de sednare till dikter af så rent idyllisk art, att i dem ingen bacchisk, ja till och med ingen komisk beståndsdel förekommer.
Dessa sista äro få, men de finnas dock: ett sådant är det morgonljufva Fiskafänget (”Opp, Amaryllis! vakna, min lilla!”), der, inom ett ringa omfång, hela friskheten af en ung högsommar och hela ömheten af en ung kärlek är sammanträngd.
Det är ett eget nöje att följa de öfvergångar, i hvilka vi förflyttas hit: dels från sådana högburleska skepnader, som den för eldsvådan flyende Movitz, den för sitt deltagande i ”Polens affärer” pryglade Mollberg, den sig till Satan på half-tyska förskrifvande Hans Jergen, den vid Bomans begrafning högtbedröfvade Enkan, som står full mot en tunna med sin psalmbok i handen; dels från alla dessa komiska blandningar af hjertglädje och rusglädje, der dylika väsenden svinga sig om hvarandra i krog-balernas tummel.
Liksom från hög uppsjö, från häftig svallvaggning, föra oss de sånger, om hvilka nu är fråga, på mer och mer lugnade böljor till speglingar af stillare, men icke mindre lifliga omgifningar; och vi se, i den mån slikt framskridande fortsättes, dessa stycken alltmera utmärka sig genom ingifvelsens större blidhet, glädtighetens skärare stämning, målningens ökade rikedom af trefliga folklynnes-drag och förtjusande landskapsbilder.
Så företer den oefterhärmliga skildring af en öfverfart till Djurgården, som lyktar med valdthornsljuden ”Stolta stad” (m. m.), en hvimlande sammansättning af komiska och idylliska elementer, i hvilken de sednare ännu äro underordnade; likaså har den praktfulla sången ”Phoebus förnyar de gyllene skyar” ännu en stark dyning af druckna lidelsers uttryck; i ”käggelspelet vid Hammarbytullen” (”Så ser han ut midt bland de strålar”) jemnväga beståndsdelarne; då deremot den idylliska och idylliskt- romantiska tonarten afgjordt öfverväger i t. ex. den rättvist allbeundrade visan ”Solen glimmar blank och trind”, äfvensom i det makalösa valdthorns-qvädet ”Blåsen nu alla”, – kalladt af skalden sjelf ”en pastoral i bacchanalisk smak” 123.
Dithöriga egenskaper kunna således, understundom, framträda jemväl på taflor utan den landtliga grunden och ramen.
De uppenbara sig t. ex. redan i den berättelse om ”Ulla Winblads flykt”, som börjar med orden ”Vår Ulla låg i sängen och sof”: en visa, dikterad af Chariterna sjelfva under ett lindrigt champagne-rus, och på hvilken kan användas dess egen liknelse om Ullas likörglas, att ”Astrild brinner i dess djup och Bacchus på dess yta”.
Men helt och hållet försätta oss på idyllens fält de tre undersköna inbjudningar till sommarfröjd, som locka Ulla ut i ”det gröna” och oss med henne; än till Fiskartorpet (”Ulla, min Ulla! säg, får jag dig bjuda”), än till Första Torpet (”Liksom en herdinna, högtidsklädd”), än – i den skönaste af dem alla – till en ”hvila vid denna källa”, på hvars brädd hon ”sista gången stod brud”.
Närbeslägtade med dessa äro det månklara augusti-aftonstycket ”Mamsell Ulla, märk, Mamsell”, det motsvarande oförlikneliga vinterstycket ”Re’n calad jag spår, och tror”, det krigiskt präktiga lägerstycket ”Movitz, vik mössan högt öfver öra”.
Bacchus, fastän i dessa dikter visst icke fullt osynlig, har i dem likväl mer och mer lemnat platsen åt Pan; framskymtar knappt alls på den bland alla målningar af en svensk sommarmorgon yppersta, ”Storm och böljor tystna re’n”; samt är ändtligen alldeles aflägsnad från en rad af qväden, som blifvit inrymda dels i Fredmans Sånger, dels i den först efter skaldens död föranstaltade samlingen Fredmans Testamente.
Jag har redan nämnt Amaryllis-visan; lika obemängdt idyll-artade till ton och färg äro den strax efter henne följande nattliga landskapstaflan ”Aftonqväde”, det täcka vårstycket ”Fjäriln vingad syns på Haga”, de många i Fredmans Testamente sammanställda och mestadels med namnet ”Pastoral” betecknade sånger (N:a 152–159), af hvilka blott en enda (N:o 154, ”Gurkorna”) gör undantag såsom komisk och satirisk 124.
I alla dessa diktskapelser se vi det innerliga samlif af natur och mensklighet, som öfverallt är en grundegenskap i Bellmans framställningar, utgöra hufvudsaken och framträda med en ofta rörande renhet.
– Också är onekligen detta den region, inom hvilken han står i så verklig beröring med Anakreon, som den allmänna grundskillnaden mellan antik och modern lyrik tillåter; och väl torde vi kunna påstå, att Bellman här visar sig i sin älskligaste dager.
Ty öfver de nordiska bilderna af menniskor och natur hvälfver sig här en himmel, ej mindre blå, ej mindre leende än den, som glimmade öfver ”den Tejiske svanen” och hans rosenkrönta vinpokal.
Uppfattningen i skaldens själ har samma kristallklarhet; ingifvelsen samma skaplynne af en mild glädjes tjusning.
Så till vida kunna ock Kellgrens ord, att ”desse skalder hafva målat på samma duk och varit ingifne af samma anda”, bringas i öfverensstämmelse med hvad han föröfrigt på samma ställe yttrar om deras stora olikhet.
Men äfven inom denna region är Bellmans sångkonst djupare, uppfinningsrikare, mångtonigare, rymligare; och öfverhufvud består den väsendtliga skillnaden deri, att hos honom göra sig både natur och musik gällande med en makt, hvartill hos Anakreon intet motsvarande finnes.
Det är ock sistnämnda omständighet, som, i sin förening med humorn, tillvägabringar hvad en snillrik dansk författare 125 har träffande kallat ”den romantiska himmelsblå tråd, som i Bellmans dikter slingar sig igenom de burleska situationerna”; och hvarom han anmärker, att den ”äfven der, hvar den döljer sig för ögat, liksom förvandlar sig till en sträng, hvilken för örat klingar i melodier, som kanske aldrig bättre passa till texten, än der de i sin romantiska ton allramest contrastera mot dess groteska innehåll”.
Betecknas rätteligen med termen ”romantisk” ett så beskaffadt
Skönt, hvars företeelse – jemväl utan att den behöfver vara sublim – öppnar oss utsigt åt en på samma gång upplåten och hemlighetsfull oändlighet: så är oss lätt, att i de Bellmanska dikterna både skönja denna tråds närvaro och igenkänna den äfven då, när den ofta genomlöper till och med de mest och vildast komiska sammanbindningar.
Så framstrimmar den, ehuru flygtigt, i sjelfva ”Ack, du min Moder! säg, hvem dig sände”, då rännstens-gästen sjunger vid morgonbräckningen:
– ”krogdörrn öppnas, luckorna skrufvas;
Ingen i staden klädd.
Stjernan af morgonrodnan liksom kufvas
Ned i molnens bädd.
Solstrålar strimma,
Kyrktornen glimma,
Luften blir så ljum”;
ehuru han vid anblicken af den dagning, som borde vara honom sinnebild af ljusningen från en bättre verld, behjertar endast synen af den öppnade krogdörren.
Starkare, och på flera ställen, lyser den fram i det skepparstycke om ”Sophia på Lokatten”, der framför värdshuset af detta namn snauskeppet Jungfru Maria ligger på redden i en månklar men stormig natt, med fladdrande vimpel, röd flagga, knarrande mast, gungande reling och en birfilare, som likafullt sitter der i skuggan af seglet och spelar.
Begynnelsen företer ett af de talrika exemplen på de egna vändningar, genom hvilka det romantiska i dessa genre-taflor sammansmältes med deras öfriga burleska innehåll:
”Klang, mina flickor!
Se, skyarna glimma,
Stjernorna försilfra båd’ vatten och land,
Månan i molnet sin guldgula dimma
Kastar öfver klappträn och såar vid strand;
Lokatten lyser med tassar och klor,
Skylten på stången, den knarkar och hviner, –
Och guldgramanen uppå Krögarmor
Glittrar kring mössan och skiner.”
Med en romantisk anklang lyktar den tjusglada själsstämningen i ”Movitz blåste en concert”; med en sådan, men starkare betonad, uppmanas Movitz att ”vika mössan högt öfver öra” och glänta på sitt hvita tält, för att öfverskåda vapenöfningarna och folkhvimlet inom den aftonsköna landskapsram, vid hvars bryn
Ulla framljungar i sin chäs efter en vådligt yster fåle.
Vill man se skillnaden mellan dylika stycken och dem, i hvilka ingenting af den romantiska tråden är synligt, så blicke man härifrån på t. ex. den bekanta skildringen af Mollbergs dansmästarskap; framställningen är der öfverallt endast jovialisk och komisk.
Eller ock jemföre man Fredmans-Sången ”Grannas Lasse! klang på lyran”, der den ypperliga målningen af gästgifvargårdens skjutsbonde-lif fulländar sig utan det minsta drag af romantik, med Fredmans-Episteln ”Re’n calad jag spår och tror”, som skildrar ett kortspel mellan Ulla, Mollberg och Mor Wingmark; framställningen höjer sig här till romantisk i det ögonblick, då de spelande, trötta vid att ideligen se på klöfver och ruter, öppna fönstret att betrakta den stjernrika vinterhimmeln och månskenet på snön, sjön, skogen, under det blicken öfversväfvar isfältens åkande forbönder, skridsko-löpande pojkar och bjellerklingande slädfarter ända bortåt det aflägsnaste fjerran.
I Mälar-lustfärden ”Mamsell Ulla, märk, Mamsell” möter oss det romantiska genast, klädt i sommarnattsglans och sommarnattsdoft; i samma drägt beledsagar det käggelspelet bland ekarna hos Faggens, då Mollberg anropas, vid näktergalens sång från Nacka och Hammarby:
”Vädret är lugnt, skyarna simma,
Blixt och norrsken lysa vattnets plan:
Slott och altan
Börja att glimma,
Mån’ försilfrar käggelban’.
Stäm dulcian;
Gyckla en timma
För Diana, Mars och Pan”!
De anförda profven torde göra tillfyllest.
Att nämna en mängd andra af dessa dikter, der den ifrågavarande tråden skimrar fullständigare och derigenom för allas ögon uppenbarare, vore väl nu en öfverflödig möda.
Troligen skall man ock nu finna det helt naturligt, att den är allramest synbar i sådana stycken, som afgjordt taga antingen en idyllisk eller en elegisk vändning.
Också hör just till de förra sången ”Blåsen nu alla”, der en i ämnets uppfattning herrskande romantisk grundkänsla så allsmäktigt genomgriper ordens och musikens samverkan, att hennes intryck ej kan störas af några cyniska skorrningar, hvilka mer än nödigt påminna om motsatsen mellan naturens rena fägring och beskaffenheten af det sällskap, som här tågar ut för att njuta den.