Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M. med underd. ansökning att få upbära lönen på indragningsstat.
Resolut, deröfver aflats ej förrän d. 29 Juni 1S33, eller 3:ne år efter det Riksmarsk:sEmb:ts, ansökningen förordande underd. utlåtande (litt.
B) till K. M. inkommit, samt var af det för Haeggström beklagliga innehåll, att K.
Sig kunna & den underd. ansökningen göra Nåd. afseende (litt. C).
Haeggströms bekymmersamma ställning tvang honom att ännu en gång, på ytterligare andragna skäl, i underd:het söka göra sin talan gällande.
Den förordades då på sätt och vis af K. StatsKont. (litt.
D); och K.
M. täcktes nu uti Resolut, af d. 8 Febr. 1834 (litt.
E) i Nåder förklara Haeggström berättigad att upföras på allmänna indragningsstaten, till åtnjutande af 200 ll:dr b:ko pension, »likväl endast från samma års början.»
Skälet till denna inskränkning är okändt; och det synes alltför hårdt om Haeggström, för det han obetänksamt, utan förbehåll, fortfarit utöfva tjensten under en ny Regent, skulle gå miste om sin pension, ehuru man skulle kunna säga, att han under tiden besparat K.
M. utgiften för en ny HofNot:s aflöning, såsom förhållandet varit med Haeggströms medtjenstemän:
HofKansliSekret.
Kuylenstjerna, Ilusgerådsmästaren Sterky och en Kontorsskrifvare, hvilkens namn uti Riksmarsk:sEmbet:s underd. utlåtande icke blifvit upgifvet; och af hvilka de 2:ne förstnämnde, på sätt litt:s F och G utvisa, obestridt fått sig först i Nåder beviljade pensionens åtnjutande ifrån afskedsdagen, och densamma fortfarande upburit äfven sedan, åtminstone besagde Kuylenstjerna och Sterky på den nya hofstaten erhållit konstitutorial och arfvode för fortfarande tjenst inom K. BorgRme.
Det är för att söka bereda jemlikhet i rättigheter och, serdeles under detta för Westerbottens innevånare svåra missvextår, lindra Haeggströms fattigdom och betryck under hans sannolikt korta återstående lefnad, som jag finner mig nära nog pligtig att hörsamma den till mig af vännen framställda upmaningen, att hos R.
St:r vördsamt hemställa, det R.
St:r måtte bevilja f. d.
HofNot:n Johan Haeggström för en gång den äskade summan, 850 R:dr b:ko, motsvarande den pension han rätteligen synes hafva 221 D»n 3 December e. m. bordt få sig tillgodoräknad ifrån det han i Okt.
1829 erhöll Nåd. afsked till d. 1 Jan. 1834, ifrån hvilken tid och framgent Haeggström erhållit och fortfarande upbär såsom pension, i egenskap af f. d. HofNot., å allmänna indragningsstaten 200 R:dr nämnde mynt årligen.
Om remiss till H. StatsUtsk. anhålles vördsammast. 2:o K. M. har af Nåd. omtanka för Statens sannskyldiga nytta vid innev:de Riksdag till R.
St:r täckts öfverlemna Nåd.
Propostn om en allmän löneförbättring för så väl civila, som militära em bets- och tjenstemän; Och uti det tal, hvari II. M. Konungen vid Riksdagens öppnande å Rikssalen första gången helsade R.
St:r yttrade H. JU., hvad denna fråga beträffar, följande: »Jag är förvissad gode Hrr och Svenske män, att J »skolén behjerta denna vigtiga angelägenhet, grundad »på rättvisa fordringar och på en uplyst vård om Sta »tens välförstådda intresse.» Dessa H. M.
Nåd. ord böra visserligen anses innebära en slags visshet om denna frågas bringande till det åsyftade resultatet; men, för den händelse så icke skulle ske, och enär embetsverk finnas, hvilka vid de senast verkställda löneregleringarna icke kommit i åtnjutande af löneförbättring, — tror jag mig ega befogenhet att, med serskildt fästadt afseende å de, uti nära nog de flesta fall, till dubbla beloppet stegrade lefnadskostnaderne de senare åren och' synnerligast här i hufvudstaden, hvarigenom de för tjenstemännen under helt andra förhållanden samt för längre tid tillbaka, ja ända till för 30 år sedan, bestämda lönerna blifvit alldeles otillräckliga, — vördsamt föreslå:
Att, derest K. M:s ofvanåberopade Nåd.
Proposm icke skulle föranleda till åsyftad t och önskadt resultat, åtminstone ifrågav:de embetsverks så väl embets- och tjenstemän, som vaktbefjente måtte varda tillerkände enahanda löneförbättring, som vid de senast skedda löneregleringarne blifvit fastställda för de serskilda tjenstegraderna; samt att löneförbättringar må beräknas ifrån och med nästk.
1857 års början, hvarförutan, oberoende af all löneförbättring, R.
St:r med synnerligt behjertande torde omfatta frågan om pensionsförhöjningen, enär pensionstagare i allmänhet sakna all annan utväg, än pensionen, till sin ålderdoms försörjning och de stegrade lefnadskostnaderna således för pensionstagaren äro vida mera betungande, än för den ännu i tjenst varande embets- eiler tjenstemännen.
Med vördsam anhållan om remiss af denna min motion till H. StatsUtsk., får jag, antingen i sammanhang med förbesagde min nu afgifna motion, eller ock, derest Hr Gr. och Landtm, samt Höglofl. R. och Ad. det så anser, uti serskild, till vederbörligt Utsk. remitterad motion, vördsamt föreslå:
Alt Den 3 December e. m. 225 Att då tidsförhållandena f. n. äro så betydligt förändrade emot den tid då nu befintliga pensionskassor för embets- och tjenstemäns samt deras enkors och barns pensionerande inrättades, — förslag måtte upgöras till dessa pensionsanstalters uphörande samt pensioneringens centraliserande, kapitalisering och i öfrigt ändamålsenligare förändring och inrättande, ungefärligen i likhet med de grunder, som äro gällande för iifränte-försäkringsanstalter, hvarigenom, förutan en bättre reglering af pensioneringen, en betydlig besparing skulle tillvägabringas, enär snart sagdt alla utgifter i och för redan befintliga och genom nya embetsverks och staters tillkomst allt framgent ytterligare erforderliga serskilda pensionskasse-direktioner och dessas tjenstemän komme att uphöra.
Hr Printzensköld, Carl, hade inlemnat följande motion:
Vid de uti hufvudstaden varande domstolar har man länge erfarit menliga följder af att en mängd okunnige och till karakteren mindre väl ansedda personer fått upträda såsom ombud och sakförare.
Större delen af advokaterne i hufvudstaden utgöres f. n. utaf afsigkomna handlande, handelsbokhållare, slagtare, kypare och andra dylika personer.
Under antaget namn af kommissionär annonsera de alltjemnt om sina kommissions- och skriftbyråer.
Än förleda de enfaldigt folk till orimliga rättegångar, och än vålla de genom sin okunnighet och vårdslöshet att äfven en rättvis sak, hvars utförande blifvit dem anförtrodd, går förlorad.
Uti tal och skrift inlägga de, om icke smädliga, dock vanligen anstötliga yttranden emot domrarne och vederparterne.
Genom det sätt, hvarpå nämnde slags advokater upträda, minskas domstolarnes anse ende och rättvisan kommer jemväl ofta att lida.
Det oaktadt taga desse advokater vanligen för sitt ombudsmanskap mer betaldt, än en jurist, derest han blifvit anlitad.
Under nuv:de förhållanden vill en jurist, som afser befordran inom embetsverken, högst ogerna upträda såsom sakförare, och fältet för de nämnde kommissionärernes verksamhet blifver derföre allt större.
Bland civiliserade nationer är Svenska folket nästan det enda, som anser insigt i lagfarenheten såsom ett obeböfligt vilkor för en persons upträdande såsom sakförare eller advokat.
Det må lemnäs derhän hvilketdera som i allmänhet må vara riktigast, antingen fordran på insigt i lagfarenhet eller dess obehöflighet, men åtminstone synes de anförda förhållandena göra nödvändigt, att serskildt för hufvudstaden stadgas och förordnas, att vid högre och lägre domstolar derstädes icke någon må tillåtas upträda såsom sakförare eller advokat med mindre han undergått de för inträde i rikets rättegångsverk erforderliga examina.
Fordran härå har icke varit fremmande för vår lag.
Eedan genom K. Förordmn d. 10 Mars 1749 stadgades, att som af öfning och erfarenhet allena, ehuru II. H. 15 226 Dea 3 December e. m, den eljest häfver sin stora nytta och värde, fagfarenheten ej nog grundeligen kan läras, så framt ej förut en god och tillräcklig kunskap blifvit genom studier inhemtad; alltså skulle ej någon tillåtas auskultera och advocera, som icke kunde från akademien förete vederbörligt vittnesbörd att han ägde insigt i lagfarenheten.
Uti K. Förordn:n d. 9 Mars 1750 stadgades tillika att detta vittnesbörd jemväl borde innehålla huru den, som det meddelades, i lefvernet förhållit sig vid akademien.
Dessa stadganden fortforo att gälla för hela riket tilldess att de i någon mån undergingo förändring genom K. Brefvet d. 27 Maj 1801 och K.
Förklaringen d. 8 Sept. 1829, hvilka begge författningar mera hänvisade till allmänna lagens föreskrifter angående fullmäktigskap.
Om det än må medgifvas, att det uti K.
Förordn:n d. 10 Mars 1749 fordrade vilkor af juridisk bildning för utöfvande af fullmäktigskap förorsakat olägenheter för landsorterne, der juridiskt bildade personer ofta nog icke kunnat erhållas till ombud, synes någon sådan olägenhet icke vara att befara för hufvudsladen, hvarest ett större antal jurister, både äldre och yngre, uppehålla sig, men utaf hvilka större delen under nuv:de förhållanden icke vilja upträda såsom ombud.
Någon inskränkning barde icke heller göras uti det i 15 Kap. 2 § R:sB:n förekommande stadgande, att part må bruka till fullmäktig sin skyldeman eller den i hans tjenst är.
Inskränkningen skulle allenast gälla den uti nämnde g förekommande bestämmelsen, »eller han eljest bäfver förtroende till.»
Hvad deremot uti 15 Kap. 3 g R:sB:n finnes stadgadt ang:de förbud för en i Öfverrätt anställd Betjent, som årlig lön njuter, att låta bruka sig till fullmäktig der, eller vid någon Underrätt, sona derunder lyder, synes numera vara ett stadgande, som är både olämpligt och till intet båtande.
Nämnde stadgande har på sin höjd allenast ledt derhän, alt Betjent i Öfverrätt undvikit att vara synligt ombud i rättegångar, utan öfverlemnat åt en underordnad person att i sitt ställe såsom ombud upträda.
Nyssnämnde stadgande borde derföre jemväl ur lagen utgå.
På grund häraf får jag vördsamt föreslå att R.
St:r måtte för sin del besluta, att vid högre och lägre domstolar i hufvudstaden part väl må, såsom hitintills, bruka till fullmäktig sin skyldsman eller den i hans tjenst är, men att i öfrigt ej någon må tillåtas att vid nämnde domstolar såsom sakförare upträda, derest han icke undergått de för inträde i Rikets Rättegångsverk erforderliga examina; och hemställer jag att, i sammanhang härmed och med ändring af hvad i 15 Kap. 3 g R:sB:n finnes stadgadt ang:de förbud för Betjent i Öfverrätt att låta bruka sig till fullmäktig, detta lagrum måtte erhålla följande lydelse: »Ej må någor fullmäktig vara i den sak, dermed han sig befattat i annan Rätt, såsom domare, eller R:ns betjent, eller hos K.
Bef:h:de å embetets vägnar; ej den, som förr varit fullmäktig för vederdelomannen i samma mål; eller den, som sjelf under målsman står; ej eller den, hvars fader eller svärfader, son eller måg, broder eller svåger, i R:n Domare sitter.
Ej må någon ledamot i ÖfverRm låta bruka sig lill fullmäktig, der, eller vid någon Den 3 December e. m. 227 Underrätt, som derunder lyder; utan så är, att han talar för skyldeman sin till och med syskonbarn, eller för omyndig, den han är målsman före.» Begärdes på bordet.
Aug., hade inlemnat 2:ne motioner, innehållande: l:o.
Till Rikets nu församlade St:r har en motion blifvit öfverlemnad ang:de universiteternas i Upsala och Lund förflyttning till Stockholm.
Så önsklig en dylik åtgärd än må vara och så mycken välsignelse för hela landet den än skulle medföra; så torde den dock icke hafva utsigt för sig att nu erhålla R.
Min fruktan i detta hänseende härleder sig hufvudsakligen derutaf, att lanken på stora och genomgripande förändringar uti bestående förhållanden, hos oss vanligen behöfver någon längre tid att likasom mogna innan den kan framträda i handling.
Jag föreställer mig alltså, att, ehuru de fleste inse den obestridliga nyttan af ett universitets förläggande i bufvudstaden, mången dock skall finna betänkligheter vid att ifrån en så aflägsen och folkrik provins, som Skåne borttaga det uti Lund befintliga universitetet.
— Detta anser jag för min del icke heller vara så alldeles behöfligt, utan tror, att det åsyftade ändamålet skulle i väsendtligaste mån vinnas, om blott universitetet i Upsala förflyttades till Stockholm.
Jag vill icke trötta med uprepandet af alla de förmåner som dervid skulle erhållas, emedan de redan med en berömlig klarhet blifvit utvecklade, utan önskar blott få fästa upmärksamheten derpå, att ett universitet icke endast är ämnadt till den upväxande ungdomens undervisning, utan äfven till, en allmän bildningsanstalt för alla klasser i samhället.
Och då man besinnar huru talrikt besökta de få offentliga föreläsningarne äro, som hållas i hufvudstaden, så kan man lätt göra sig ett begrepp om det intresse hvarmed allmänheten skulle följa de lärorika föredragen af utmärkte akademiska lärare.
De inkast, som kunna göras emot en dylik åtgärd, hafva äfvenledes af den förre motionären blifvit uptagne och besvarade på ett sådant sätt, att jag icke tilltror mig kunna tillägga något mera öfvertygande.
En sak torde dock kunna vara förtjent af någon upmärksamhet med afseende på frågans ekonomiska sida, om icke, såsom jag föreställt mig, de fleste af de uti Upsala befintliga universitetet tillhörige byggnader, skulle på sådant sätt kunna göras för landet vinstgifvande, att, t. ex.
Ultuna Landtbruksinstitut förflyttades till
Upsala och utvidgades till en högre landtbruksskola.
Jag tillstår dock, att jas saknar tillräckliga insigter för att bedöma fördelarne af en dylik inrättning, men har icke velat undertrycka denna tanke i händelse den kan befinnas vara god och riktig.
Ehuru högt af behofvet påkallad den här ofvan omnämnda flyttningen till hufvudstaden af universitetet i Upsala synes mig vara och oaktadt jag tror, att ringa svårigheter dervid skulle möta; 228 Den 3 December e. m. så vill jag dock för ett ögonblick förutsätta att äfven denna åtgärd blir af E.
St:r uppskjuten, ty förr eller sednare måste den väl ändå företagas.
— Jag vill i sådant fall hafva äran framställa ett annat förslag, lätt verkstäldt och för landet af oberäknelig nytta, nemi.:
Medicinska Fakultetens i Upsala förflyttning till Stockholm och införlifvande med Carolinska Medico Cbirurgiska Institutet till bildande af en fullständig och öfter tidens fordringar lämpad medicinsk akademi.
— För att visa nyttan och nödvändigheten deraf, vill jag i största möjliga korthet hafva äran framlägga de uppenbara bristerna vid den medicinska undervisningen, såsom den nu bedrifves och huru de, enl. min upfattning kunna och böra undanrödjas.
Då man betänker hvilka ofantliga framsteg naturvetenskaperna årligen göra och huru många af dessa ingå och ligga lill grund för den medicinska vetenskapen, så är det lätt att finna huru vidtomfattande denna sednare numera måste vara och huru omöjligt det är att tillegna sig djupare insigter i många af dess särskilda grenar.
— Den medicinska undervisningen fordrar derföre för att vara tidsenlig, ett stort antal lärare, såsom jag längre fram skall hafva äran visa; emedan en lärare, som har flere ämnen att undervisa, oaktadt den bästa vilja, nödvändigt måste åsidosätta ett eller flere af dem.
Detta är den väsendtligaste bristen uti den medicinska undervisningen vid universitetet i Upsala, alldenstund den Medicinska Fakulteten endast består af 4 lärare, hvilka hafva att examinera uti anatomi, fysiologi, pharmaci och fysiologisk kemi, teoretisk och praktisk medicin, teoretisk och praktisk kirurgi, oftalmiatrik, obstetrik, rättsmedicin, farmakodynamik, medicinens historia m. fl. olika ämnen.
Detta öfverstiger menskliga krafter, hvarföre åtskilliga af dessa ämnen måste blifva högst styfmoderligt behandlade.
— Deribland vill jag endast nämna den för så många sociala förhållanden och för hela landet så vigtiga rättsmedicinen, som nästan kan sägas blott till namnet ingå uti den medicinska undervisningen vid våra universiteter.
En annan ännu väsentligare olägenhet har sin grund uti bristande material, isynnerhet för de anatomiska och rent medicinska studierna.
— Detta är lätt att inse, då man vet att det egentligen är Stockholm, som förser Anatomisalen i Upsala med kadaver och att det i Upsala befintliga sjukhus är alldeles för litet för att lemna tillräckliga föremål för den praktiska undervisningen i medicin.
Dessutom äro de anatomiska patheologiska och kirurgiska samlingarna alldeles för obetydliga för att på något sätt kunna motsvara de billigaste fordringar.
— Följden af allt detta är att den studerande genom dryga kostnader och onödig tidsförlust får söka i Stockholm inhemta åtminstone de nödvändigaste insigterna och bortnöta en lång tid i Upsala med bokliga studier utan den praktiska erfarenhet, hvarförutan de förre blifva döda och onyttiga kunskaper.
Efter att sålunda vanligen hafva egnat omkring 4 år åt studier, som måste förblifva mer eller mindre dunkla, användes slutligen 1 år i Stockholm för att förvärfva erfarenhet vid sjuk - Den 3 December e. m. 229 sången, i st. f. att denna borde gå hand i hand med de bokliga studierna under hela studiitiden.
Hvar och en lärer lätt kunna finna, att mycket fattas uti Läkarebildningen, såsom förhållandena nu äro.
Genom en förening emellan den Medicinska Fakulteten i Upsala och Carolinska MedicoKirurgiska Institutet skulle deremot en bildningsanstalt kunna erhållas, som skulle kunna dana så dugliga, insigtsfull och praktiska läkare man vill önska sig.
Medicinska Fakulteten i Upsala består, såsom jag ofvanför haft äran nämna af 4 Professorer och Carolinska Institutet har 8 Pro fessorer och en Professors vederlike, nemi. läraren i rättsmedicinen, således summa 13, eller just hvad som kan behöfvas för att utgöra en fullständig medicinsläroanstalt.
Kostnaden för en dylik lärarepersonal har jag tänkt mig böra så fördelas, att den summan som är föreslagen för de akademiska Professorerna skulle tilldelas alla, som icke kunde göra räkning på någon biförtjenst genom enskild praktik och att de öfrige skulle erhålla något mindre.
Sålunda skulle den blifvande läroanstalten få ungefärligen följande sammansättning: 1 lärare uti i deskriptiv och topografisk anatomi med lön R:dr r:mt 5,000. 1 d:o d:o fysiologi och histologi 4,500.
1 d:o d:o pathologisk anatomi och fysiologi 4,000.
1 d:o d:o kemi (farmaceutisk och fysiologisk) 4,000.
1 d:o d:o medicinsk naturalhistoria och materia- mediea . , 4,500.
1 d:o d:o medicinsk pathologi och terapi . 4,000. 1 d:o dw medicinsk klinik 4,000.
1 d:o d:o kirurgisk pathologi, terapi och oftal- miatrik 4,000. 1 d:o d:o kirurgisk klinik 4,000.
1 d:o d:o gynekologie och obstetrik 4,000.
1 d:o d:o pediatrik 4,000.
1 d:o d:o rättsmedicin och allmän sundh.-lära 4,000- 1 d:o d:o psykiatri 4 000.
Summa 13.
Summa K:dr r:mt 54,000.
Ett större antal
Adjunkter än nu finnas erfordrades nödvändigt emedan dessa borde äga undervisningsskyldighet d. v. s. biträda Professorerne vid undervisningen. F. n. finnas 8 Adjunkter.
Dessa borde ökas till 15.
Med lön af 1,500 till 1000 R:dr r:mt gör detta en summa af 16,500 R:dr r:mt.
Således Summa Summarum 71,000 R:dr r:mt.
Men som den medicinska undervisningen i Upsala och Stockholm efter föreslagna löneförhöjningar skall kosta 55,000 R:dr; så skulle denna högst fullständiga läroanstalt endast kosta 16,000 R:dr mera; en summa alltför obetydlig i jemförelse med den ofantliga nytta den skulle medföra.
Slutligen vill jag blott tillägga, att alla slags lärosalar, samlingar, och hvad för ' öfrigt är erforderligt, redan äro i fullständigt skick här i Stockholm, för att utan vidare kostnader kunna mottaga den nya läro - 230 Den 3 December e. m. anstalten.
Fördelarne äro för stora och svårigheterna för ringa för en dylik förening af den medicinska undervisningen i Stockholm, att jag skulle anse mig behöfva trötta med vidlyftigt ordande derom.
Jag får derföre föreslå, alt universitetet i Upsala må flyttas till Stockholm; eller om detta icke vinner bifall, att åtminstone Medicinska Fakulteten i Upsala må förenas med Carolinska MedicoKirurgiska Institutet till bildandet af en medicinsk läroanstalt i Stockholm.
Jag anhåller om remiss till Ekon.Utsk. 2:o.
Mödosamt och bekymerfullt är läkarens kall.
Det är icke blott nattvak och kroppsansträngningar af alla slag, utan lika mycket den ständiga själsspänning, hvaruti han lefver och den qval ful la omtankan om sina medmenniskors lif och helsa, som så ofta undergräfver hans krafter och för honom öppnar en förtidig graf.
Hvarken ära eller utmärkelse följa honom under hans tysta vandringar i den fattiges koja, och då krigarns hjeltedöd förer hans namn till efterverlden, så försvinner läkaren obemärkt under inflytandet af den förpestade luften i de öfverfy 1 Ida bospitalerna.
Allt detta vore dock ganska lätt, och åtminstone inom den Svenska Läkarecorpsen skulle man aldrig höra någon klagan, om det icke vore en sak, som hvilar tungt på läkarens skuldror och törnbeströr hans väg, nemi. tanken på hustru och barn.
Med högst få undantag är läkaren icke i tillfälle att förvärfva så mycket, att han kan afsätta något till hjelp på sin ålderdom, eller till understöd åt sin familj, när han af döden bortryckes, och för honom finnes ingen pensionsanstalt, som tager om händer de värnlösa han efterlemnar.
Försök hafva visserligen blifvit gjorda till bildande af en pensionsinrättning för läkare, men har icke kunnat komma till stånd.
Det är i betraktande häraf, och sedan jag under ett par år bevittnat den högst sorgliga belägenheten af en af våra verksammaste och mest nitiske läkares efterlefvande enka och 4 oförsörjda barn, som jag vågar vända mig till R.
St:r, med en vördsam anhållan, att med en ringa pension till enkan efter aflidne Med.
Doktor Anders Fredrik Idström hedra minnet af denne blygsamme och menniskoälskande läkare.
Om redbarhet, oegennyttig verksamhet och redligt upfvliande af sina pligter äro värda någon belöning, så hafva få menniskor gjort sig mera förtjenta deraf än han.
Enkel och anspråkslös i sin lefnad, outtröttlig, vänlig och välgörande såsom läkare nämnes
Doktor Idströms namn med aktning af hans fordna embetsbroder och med kärlek af det samhälle, som han i flera och trettio år gagnade med sina mogna insigter och sin sällsporda skicklighet.
Få grund af hvad jag i korthet haft äran anföra, och med stöd af de betyg jag tager mig friheten bifoga, vågar jag vördsammast föreslå:
St:r behagade tilldela en årlig pension af 400 R:dr nmt åt Med.
Doktorn Anders Fredrik
Id - Den 8 December e. m. 231 ströms enka, Fru Johanna Wilhelmina Idström, född Sandberg, och hans omyndiga harn.
Taube, Henning Adolf, hade inlemnat följande motion :
Det är en allmänt känd sak, att skifteshandlingar och isynnerhet kartor, som af Landtmätare till vederbörande
Domhafvande ingifvas, ofta illa bandteras, — stundom till någon af de tvistande parterna utlemnas, — och i de flesta fall mycket sent återställas Landtmätaren, för att icke säga, att dylika handlingar ibland rent af förstöras, •—• utan att Landtmätarne, såsom del nu är släldt, hvarken kunna förekomma sådant eller bevisa hvem, sorn till det ena eller andra är skuld, och derföre bör ansvara eller gifva ersättning.
Häraf vållas de största olägenheter, först för Landtmätaren, men sedermera och värst för Skiftestagaren.
Så var det ock i äldre tider, hvilket föranlät ÖfverDirektören vid Landtmäteriet, att i skrifvelse till K. M. af d. 18 April 1807 föreslå åtskilliga utvägar till berörde olägenheters förekommande.
Slen sedan K. SL d. 29 påföljde Oktober svarat, att, »som K.
SI. inhemlat, att 81 § »uti K.
Förordmn af d. 12 April 1783, om Landtmäteriet i Kiket »ovilkorligen stadgar, ali Domaren, innan tingets slut, bör till »Landtmätaren återställa de honceplkarlor och beslcrifningar, denne »vid domstolen företett eller låtit förete, och K.
Förordmn af d. 30 »Jan.
1778 förmår, ätt den Underdomare, som försummar att åter»ställa de handlingar, hvilka blifvit till R:n ingifne, skall första »gången, efter 24 Kap. S § R:sB:n, böla 25 daler silfvermynt och »andra gången dömas förlustig sitt embete, eller, om han är csclra»ordinaric, första gången, jemte erläggande af nyssnämnde böter, »på 2:ne års tid afliållas från Doniareembclel och andra gången »förklaras ovärdig alt vidare lill sådant embete nyttjas, samt att »vederbörande AdVokalFiskaler, då någon visade sig i omförmäldle »händelse vara för nära skedt, voro pligtige, att målet mot
Do»maren åklaga och utföra; alltså fann K.