Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
– Det är sannt att en qvinna är orsaken till detta svärmeri, men det är derför icke kärlek jag känner, åtminstone finns ingen enda sådan känsla i mitt bröst, som hittills med oemotståndlig tjusning förledt mig att plocka hvarje skön blomma på min väg, för att glömma och bortkasta den då friskheten och nyheten af dess behag försvunnit, och ersätta den med andra som delat lika öde – och likväl har denna kärlek aldrig hunnit djupet af mitt hjerta, utan endast skimrat några ögonblick på ytan deraf, för att spårlöst försvinna som bubblorna på vägen . . . den kärlek, som jag drömt om fordom, som jag hoppats finna i min ungdom, den har jag nu för längesen ansett som en skön dikt, en fabel uppfunnen af poeterna, och jag vet icke om jag någonsin skall finna den hos det sköna väsen, som natt och dag fyller mitt hjerta med en känsla som jag icke kan förklara, så ljuf och så mystisk, så ren och helig som en brors, och ändå så djup, så olik allt hvad jag hittills kännt för någon qvinna, utom min mor.
Men jag vill berätta dig, hvad jag sjelf tusen gånger åter genomlefvat i mina tankar, sedan verkligheten försvunnit.
Det var en afton jag kom till gästgifvaregården här näst intill, jag ämnade mig ännu en gång, fast på en annan väg, ned till södra Sverige, och som det var mig likgiltigt hur långsamt min resa gick, efter den ändå var utan något egentligt mål, hade jag intet förbud; min gamla trogna Didrik, som du kom så väl öfverens med, hade stannat qvar i Stockholm och skulle först efter en månad uppsöka mig, och endast en betjent följde mig, Det fanns inga hästar när jag kom, och i stället att på en usel gästgifvaregård invänta dem, begaf jag mig, liksom ofta förut, till fots med min portfölj under armen landsvägen framåt, och lemnade betjenten att komma efter med vagnen så fort han kunde.
Vädret var gudomligt och jag njöt detta sällsamma behag, som ensamheten just nu egde för mig, ty det var en af dessa stunder – sända af himlen liksom oaser i hvardagslifvets öken, – då sinnet utan någon yttre orsak känner benägenhet för ljufva rörelser och af allt omkring sig mottager behagliga intryck, då passionerna liksom slumra, då det är frid och harmoni inom oss, då det förflutna med sina villor, sina fröjder och lårar, sina missräkningar och samvetsqval, förlorat sin bitterhet och sina störande minnen, och ligger stilla och klart som en spegel framför oss, och framtiden är utan önskningar, utan förhoppningar, men också utan oro eller fruktan.
Jag hade gått temligen långt, fördjupad i dessa formlösa tankar, och helt och hållet intagen af detta sällsamma välbefinnande, då en kulle bredvid landsvägen, skuggad af gröna smidiga björkar, med sin lena grönska inbjöd mig till hvila.
Jag satte mig på en kullfallen trädstam, och intagen af den vackra utsigten framför mig, ämnade jag försöka, med några flygtiga drag, återgifva den på ett blad i min portfölj, ty jag älskar att ega ett minne af dylika, lika sköna som sällsynta stunder i mitt lif, ett materielt minne, vid hvars åsyn jag kan återkalla de fredliga och behagliga känslor som då fyllde min själ.
Jag hade just slutat då vagnen kom, jag steg upp, kastade ännu en blick tillbaka på den vackra gröna kullen, hvaromkring vägen krökte sig, kastade mig beqvämt i vagnen och hade knappt hunnit ställa dynorna i ordning bakom mig, då dess fart ett ögonblick hejdades af en grind, och mina ögon föllo på den som öppnat densamma.
Det var en flicka, hvars himmelska ögon träffade mina ett ögonblick under det jag for förbi, men denna hastiga blick var nog, att liksom låta mig se alla de ljufva intryck och känslor jag rönt, sammanfattade till ett väsen, en kroppslig varelse, och omedvetet mumlade jag för mig sjelf, utan att kunna göra mig reda för hvad jag mente: ”det är hon!”
Af en alldeles instinktlik känsla reste jag mig upp, grep min betjent i kragen och befallte honom stanna; emellertid kunde jag icke i ögonblicket bli åtlydd, vägen krökte sig och innan vagnen stannade var grinden och flickan ur sigte – jag hade likväl ännu en gång, då jag reste mig upp, fått se en skymt af henne, och nu, då vagnen ändtligen stannade, intog mig för första gången en sällsam villrådighet, en tvekan, som aldrig förr uppstått hos mig.
Hur många gånger hade jag icke förr, frapperad af ett vackert ansigte, begått större etourderi, än att nu hoppa ur vagnen och föregifva någon orsak att vända om, för att få återse henne; ingenting hade varit enklare; men nu . . .
Jag stridde några ögonblick med det häftiga begäret dertill och en oförklarlig motvilja, jag kunde säga att jag icke vågade, och utan att förstå min egen känsla, ropade jag – liksom drifven dertill af en osynlig makt, – med häftighet till betjenten att köra, och sjönk tillbaka i vagnen som rullade bort.
Men – för hvarje steg som hästarne förde mig längre derifrån, vexte inom mig en oro, en saknad, som jag kunde kalla öfvernaturlig; det var som jag lemnat en del af mig sjelf, mitt lif, mitt hjerta qvar, jag kunde icke gifva mina känslor någon rimlig eller förnuftig förklaring, men kände mig likväl besegrad deraf; det förekom mig, som om jag ett ögonblick haft helt nära mig, hvad jag förgäfves under hela mitt lif sökt, och nu lemnat det; en åtrå, en längtan, som jag icke kunde motstå, dref mig att vända om, och likväl hade denna längtan ingenting gemensamt med hvad jag hittills kallat kärlek.
Med hvarje steg jag aflägsnade mig, ökades denna smärtsamma oro, och då jag hunnit nästa gästgifvaregård var mitt beslut fattadt, jag måste vända om.
Min betjent var alltför van vid mina infall, vid det oregelbundna i mitt sätt att färdas, för att visa förvåning, då jag befallde honom att vända om samma väg tillbaka.
Under vägen, då jag funderade på att skaffa mig någon boning i trakten, upplyste skjutsbonden mig, då jag frågade om herrgårdarne deromkring, att ”Pellekaterach”, som han uttryckte sig, låg strax vid landsvägen, och då jag hörde att Hofmarskalken B. rådde om detta ställe, som hade ett så kuriöst namn, och just nu sjelf bodde der, blef jag förtjust, att detta icke kunde vara någon annan än min egen onkel, som jag väl hört skulle ha egendomar i Småland och Skåne, men hvilket jag alldeles glömt.
Och nu – efter flera dagars sökande, – ty jag kände motvilja, att genom frågor, som skulle gifvit anledning till gissningar, underlätta mina spaningar, fann jag ändtligen hennes hem, och – sedan dess har jag sett henne ofta, ofta . . .
Jag ser henne om aftnarne spatsera i trädgården, eller sitta drömmande i sitt fenster, jag ser henne om dagarne irra – ömsom tankfull, ömsom lekande som ett barn – omkring i skogen; jag följer henne tyst och osedd, troget som skuggan, och önskar icke mer än att se detta ljufva, englalika ansigte, denna rena, himmelska varelse, som blifvit min själs engel.
Hon inger mig samma känsla, utöfvar öfver mig samma hemliga, oemotståndliga dragningskraft, som folktron tillägger Näcken och hafsfrun, då någon varit nog djerf, att lyssna till dess hemlighetsfulla sånger, jag förtärs af längtan att se henne, af drömmar om henne, och ändå ryggar jag tillbaka för dessa drömmar, och känner en hemlig bäfvan att närma mig henne, och då jag ändtligen ger vika för denna längtan, och smyger mig till hennes boning, och efter flera fruktlösa försök, flera timmars väntan, slutligen ser henne . . . komma, utan att jag vet derom, tårarne i mina ögon, jag darrar som en brottsling och känner ett så häftigt begär att sluta henne i min famn, att jag knappt kan motstå det; det förefaller mig, som om jag blott behöfde visa mig, för att Anna skulle förstå och dela mina känslor, som om vi sett och älskat hvarandra förr, och endast varit länge skilda, och om jag blott sträckte min famn emot henne, och nämnde hennes namn, skulle hon igenkänna sin vän och sjunka i mina armar, men . . . en sällsam fruktan, en aning om olycka och förderf håller mig ständigt med lika kraft tillbaka, ställer sig som ett spöke emellan henne och mig, och bortskymmer hennes bild för mina blickar.
Jag studsar, jag viker tillbaka för detta fantom, och flyr derifrån, för att nästa dag återkomma, förd af samma längtan, och bortjagad af samma oförklarliga bäfvan.
På detta sätt ha dagarne förflutit, – jag är icke mer densamma, jag lefver som fjettrad af en förtrollning, jag eger icke mer mig sjelf, och tycker mig beherrskad af en osynlig och hemlig makt, – jag vet icke hvad jag hoppas – hvad jag önskar eller väntar – jag föres af ett öde, som jag icke kan motstå, det släpar mig med sig, kanhända emot en himmel, – kanhända emot en afgrund, jag vet det ej.
Nästa gång du får något bref – ifall du får något – är jag antingen segrare eller besegrad, – antingen har jag öfvervunnit dessa griller, och yppat min sällsamma känsla för Anna, eller är jag för alltid förlorad för dig och mig sjelf.
Kojan i Skogen.
– Lotta!
Lotta!
Hur i herrans namn kan du vara så vettlös, och jaga på ankungarne så fort!
Ser du icke, att den lille, som är halt, faller omkull i gräset så fort han hinner, – skrek mamsell Lovisa, med en röst, som kunnat hedra en brandvakt i en småstad, i det hon, med en brödkafvel i den ena handen och en degkluns i den andra, sträckte sig öfver bordet, der hon höll på att baka, och tittade ut genom köksfenstret.
Den lilla flickan som – helt lugnt med händerna stuckna under förklädet, och det yfviga, linhvita håret kring axlarne, med raska steg, och sjungande den populära ”tjuf-Erkers visa” – drifvit den skrikande ankflocken framför sig, hejdade sina steg och stannade helt tvärt vid den fruktade mamsellens oväntade tillrättavisning, och lät ankorna, som kommit i farten, ensamma fortsätta sin färd . . .
– Se så ja; der kommer Ajax, skynda dig då, ditt nöt! – skrek mamsell Lovisa åter, som med den yttersta förskräckelse såg hunden göra en hastig chack midt i flocken af de åt alla håll flyende ankorna.
Flickan flög af som en pil, men förekoms ändå af Konrad, med hvilken Ajax följt, och som nu fattade den djerfve fredsstöraren i lufven.
– Du kunde rätt väl ge honom några rapp tycker jag, – sade mamsell Lovisa med vredgad röst, som nu syntes på trappan med degiga händer och mjöl på magen, – den karnaljen förstör rent af alla småkräk vi ha . . .
– Ja, ja, jag har just ämnat lexa upp honom bara vi komma in på gården, – sade Konrad leende, som alltjemt höll hunden i lufven och drog honom med sig.
– Lexa upp en hund, nej stryk skulle han ha, – muttrade mamsellen.
– Hur är det? han skrämde väl alldeles ihjäl de stackars kräken? – fortfor hon med högre röst till den lilla flickan, som helt bekymrad sammanföste de förvillade ankungarne, hvilka retirerat in i en nässelhög, och närmade sig skådeplatsen för olyckshändelsen, under det Konrad så skyndsamt som möjligt aflägsnade sig med ankornas antagonist.
Inkommen på gården satte Ajax nosen emot marken och sprang till trädgårdsgrinden, och Konrad följde honom, säker att träffa Anna i trädgården.
Han hade också icke gått långt, innan han såg henne framför sig; hon gick långsamt med sänkt hufvud, stannade ofta och lutade sig ned, liksom hon sökt någonting i sanden.
– Har du tappat något? – frågade Konrad, då han upphunnit henne.
Anna rodnade, men svarade ingenting, ty hvad hon sökt var blott de lätta spåren efter en man, hvilken gått framåt sandgången, och dem hon upptäckt; och dessa spår hade hon ansett tillhöra någon annan än Konrad, och nu då hon så väl kunde jemföra dem med hans, var hon öfvertygad derom, ty de djupa breda spår, hvilka Konrads fötter gjorde der hela sulan var aftryckt, liknade icke dessa smala, betydligt mindre och synbarligen efter en mycket böjd fot, ty midt under dem hade sanden blifvit orubbad.
Anna gjorde alla dessa anmärkningar med en vildes skarpsinnighet och urskiljning, och svarade tankspridt och oredigt på hvad hennes följeslagare sade.
De hade nu nalkats den lilla grinden, hvilken förde ut till skogen.
Anna, som hade fattat Konrads arm, kände icke att denna arm trycke hennes till ett hjerta, som slog lika häftigt som hennes eget; hon hade blott instinktlikt följt de hemlighetsfulla spåren i sanden; de hade fört hit, och nu beredde hon sig att vända om.
– Vill du icke gå litet längre, Anna?
Det är så vackert derute i skogen, – frågade Konrad, som var alltför lycklig att få gå vid Annas sida och känna hennes arm under sin, för att så snart vilja sluta promenaden.
– Jo, gerna, – sade Anna glad, som i sjelfva verket icke önskade någonting högre än att om möjligt ännu längre få följa dessa spår, som ingåfvo henne ett så besynnerligt intresse.
De båda unga fördjupade sig således i björkdungen och Konrad – som beherrskades af en känsla långt mera bestämd och utvecklad än Annas – var nästan lika tankfull som hon, och båda följde tysta den lilla slingrande gångstigen, hvilken genom skogen förde ut till landsvägen; den gick i tusen bugter mellan tufvor, trädrötter och stora stenar, och ofta måste Konrad trycka
Anna tätt intill sig för att hindra henne från att falla, och för hvarje gång blef rodnaden på hans kinder högre och glansen i hans ögon lifligare; men hon märkte det ej, hon sökte blott, ifrigt och ofrivilligt, de här och der nästan omärkliga spåren efter en elegant stöfvel, som der och hvar lemnat ett lätt spår efter sig på gångstigen.
Nu voro de vid foten af en liten bergklint, hvaröfver vägen gick, och Annas skosulor, hala af gräset hvari hon gått, halkade oupphörligt emot dess glatta yta, och skrattande fattade hon tag i Konrad för att hålla sig uppe, men denne lade sin arm om hennes lif och lyfte henne i sina armar, i det han muntert försäkrade, att han skulle bära henne öfver det vådliga berget.
Anna gjorde inga invändningar, hon lade i stället sin arm kring hans hals, hennes kind rörde nästan hans, och Konrad, den stackars Konrad, kände sitt hufvud svindla vid denna beröring och vågade icke blicka i dessa skalkaktiga ögon, som rigtades på honom, icke se på de rosiga fina läppar, som voro så nära hans egna, han kände blott sitt hjerta slå med en fart, som hotade att qväfva honom, och omedvetet tryckte han Anna allt fastare intill sig.
– Nu kan du släppa mig – sade
Anna helt lugnt, – vi äro redan på jemna gångstigen igen.
Men Konrad hörde ingenting; alldeles förvirrad hviskade han:
– Anna, älskade Anna! – och tryckte henne så häftigt till sitt bröst, att Anna, som icke förstod hans låga ord, förundrad och halft förtretad utropade med den mest okonstlade och afkylande ton i verlden:
– Aj, du klämmer mig rigtigt mellan dina armar, – som åtminstone icke äro mjuka, det känner jag, – fortfor hon skrattande, då Konrad, hastigt sansad af hennes prosaiska utrop, midt i hans extas, helt förlägen nedsatte henne i gräset.
Emellertid hade tvenne brinnande ögon mellan löfven följt alla Konrads rörelser, och, i oupphörligt stigande, uttryckt den mest lifliga oro, och slutligen den häftigaste förbittring och svartsjuka; och då Konrad ett ögonblick vände sig bort, för att återvinna sin sjelfbeherrskning, och Anna såg upp, uppgaf hon ett rop af öfverraskning, glädje och förskräckelse, vid åsynen af det lidelsefulla uttrycket i det ansigte, som mellan grenarne vändes emot henne.
Förvånad vände Konrad sig om och såg
Anna blek, med utsträckta armar och ögonen stirrande emot de täta busksnåren framför henne, liksom hade hennes blick velat genomtränga dem.
– Hvad är det, Anna? – utropade Konrad, i sin ordning förskräckt af Annas utseende, och kastade nu endast som en bror, armarne omkring henne, liksom för att beskydda henne för en fara, som han anade, men icke kunde upptäcka.
– Det var han! – hviskade
Anna och gömde hufvudet vid brodrens bröst.
– Hvilken?
Hvad? – frågade Konrad ifrigt, med smärtsam och orolig aning.
Men Anna, ångrande sitt ofrivilliga utrop, sökte bortvända hans uppmärksamhet, och svarade leende:
– Ah! jag är en toka, som skrämmer mig sjelf, jag tyckte mig se någon mellan löfven, men det var säkert endast inbillning.
Konrad såg på henne misstänksamt och sade hastigt:
– Vänta ett ögonblick, jag skall snart veta om någon finns här, – och ämnade i detsamma tränga genom buskarne, på hvilka Annas blickar hvilat.
– Nej, Konrad, gå icke ifrån mig, – bad hon ängsligt; men denne hörde henne icke, utan fördjupade sig i skogen rundt deromkring för att söka upptäcka den, som vållat Annas förskräckelse . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Stackars Konrad, medan du rifver sönder dina händer och kläder emot törnbuskarne, och låter piska dig i ansigtet af trädgrenarne under dina ifriga och fruktlösa efterspaningar, ligger den du söker för den häpna Annas fötter . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .
Edvard hade redan länge smugit omkring Annas i boning, förd af hvad han sjelf kallade en oemotståndlig makt, och alltid drifven derifrån af en lika oemotståndlig bäfvan att visa sig för henne, eller med minsta blick, minsta ord söka ingifva henne samma känsla, som bemäktigat sig honom sjelf.
På detta sätt hade tiden gått, och han inbillade sig att hvad han kände för Anna var ingenting mindre än kärlek, och kanske skulle han aldrig blifvit tagen ur denna tro, aldrig visat sig för henne, om icke den oro, den outsägliga smärta han kännt sedan Konrad kommit, och han ständigt sett henne vid hans arm, sett hans tilltagande kärlek, hans lågande blickar och den förtrolighet, som Anna tillät honom, den innerliga ömhet hon till och med visade honom.
Allt detta förorsakade Edvard en plåga, ett qval, som, hur han än sökte vända det, likväl allt för mycket liknade svartsjuka, och hvilken nu – stegrad till det yttersta, då han såg
Konrad yr och besinningslös af kärlek trycka henne i sina armar – lät honom glömma allt och förde honom till Annas fötter.
Den förvirrade flickan fann sig emellertid knappt öfverraskad, då Edvard ifrån andra sidan kom fram och föll nästan medvetslöst ned framför henne, med detta, en oändlig och hänförande kärleks oemotståndliga och vältaliga uttryck, som gjorde hans sköna ansigte ännu skönare, ett uttryck, som, då det lifvade Konrads välvilliga gråa ögon, blifvit obemärkt och oförstådt af Anna, ty hon besvarade det ej, men nu låg klart och återspeglade sig i hennes eget hjerta; hon hade ju så mycket tänkt, så mycket drömt, och alla dessa tankar, alla dessa drömmar voro nu på en gång den ljufvaste verklighet.
Edvard egde blott ett ögonblick, han hann blott trycka hennes händer till sitt hjerta, sina läppar, hviska hennes namn och låta sina blickar en sekund sammansmälta med hennes, och likväl kände han, just i sjelfva detta ögonblick, då hans heta läppar vidrörde hennes lilla hand, en sällsam sprittning, en blixtsnabb, outsäglig ångest, som sammanpressade hans bröst med en hand af jern. . . .
Ett prassel i löfvet tillkännagaf Konrads återkomst, och i ett nu var Edvard försvunnen.
– Du hade verkligen rätt, det måtte varit endast din egen inbillning som skrämde dig, – sade Konrad, i det han förde den upprörda flickans arm under sin.
– Jag har genomsökt skogen rundt omkring detta ställe och har icke funnit någonting, som kunnat förskräcka dig; men om du vill, så gå vi nu landsvägen hem, efter vi äro den helt nära? – fortfor han, rädd att ännu en gång, ensam med Anna i skogen, låta hänföra sig af sin kärlek.
Anna svarade ingenting, hennes sinnen voro ännu allt för förvirrade efter hvad som passerat, och hon lät Konrad föra sig hvart han ville.
Båda två gingo tigande bredvid hvarandra; Konrad trodde Annas tankspriddhet härröra af hans besynnerliga uppförande, hvilket hon märkt, och teg derför, och i Annas sinnen var ett uppror, en förvirring, ur hvars kaos blott den enda tanken framstod klar och redig: ”han älskar mig.”
En tanke, som för hvarje ung qvinna en gång i lifvet inneburit en himmel, om också ett helvete sedan skulle blifvit följden deraf, – som fört en här af englar i hennes bröst, om de också sedan skulle förvandlats till furier.
– Vi måste skynda oss litet mera, – sade ändtligen Konrad, som först bröt tystnaden, – ser du hur himlen blifvit full af svarta moln, jag fruktar det kommer regn.
Anna såg upp; hon hade ingenting märkt, och kände nu först att det blåste kallt, och hörde vinden uppöfver dem susa i trädtopparne, som han brakande böjde emot hvarandra.
Allt hade på några minuter blifvit så förvandladt, nyss lyste solen klar och varm, och löf och blommor logo i dess sken, nu var allt grått, kallt och dystert; sanden yrde upp på vägen i höga hvirflar och de höga granarne på sidan derom knakade och svigtade för vindens oemotståndliga framfart.
Anna svepte shawlen tätare om sina axlar och såg sig omkring med ängslan.
– Vi ha ännu ett långt stycke hem, – sade hon orolig, – vi ha gått allt för långsamt, jag fruktar mamma och tant äro oroliga för oss; och säkert bli vi våta.
ty himlen svartnar allt mer och mer.
– Åh nej, våta skola vi åtminstone icke bli, – sade Konrad tröstande; – ty der fram i skogen ligger den gamla bastu’n, som visst icke är särdeles inbjudande och temligen förfallen, men nog kan den lemna oss skydd medan regnet går öfver.
– Åh nej, – återtog Anna, för hvilken den mörka och dystra plats i skogen der den gamla, förfallna och mosslupna kojan stod, var allt för bekant, och en af dem, som hennes fantastiska sinne kände rysning och motvilja för.
– Vi kunna kanske hinna hem innan regnet blir allt för häftigt, om vi . . .
Ah, hvad var det? – sade hon hastigt afbrytande och tryckte sig förskräckt intill Konrad.
– Du är just en liten toka i qväll, som oupphörligt låter skrämma dig af ingenting; du brukar ju annars vara så modig.
Men äfven Konrad spratt ovilkorligt till, och slutade icke meningen, ty ett hemskt, besynnerligt ljud, ett slags doft mummel, som det tycktes helt nära intill dem, nådde hans öra; han såg sig spejande omkring, men kunde icke upptäcka något, och Anna hängde sig fast vid hans arm, alldeles blek af förskräckelse.
Ljudet hördes återigen, men tydligare och fruktansvärdare än förra gången, ehuru det var omöjligt att säga hvarifrån det kom; det tycktes nästan utgå ifrån jorden under deras fötter.
– Ack, det är säkert en tjur, som ger sitt elaka lynne luft öfver det fula vädret, – sade Konrad leende.
– En tjur!
Nej, visst icke, detta låter långt hemskare, – invände Anna sakta och såg sig rädd omkring.
– Det är i alla fall icke värdt att låta skrämma sig deraf; men nu börjar det verkligen regna allvarsamt; kom, Anna, så ta’ vi vår tillflykt till bast’un derborta, det går snart öfver, efter det är så häftigt.
Och Konrad fattade
Annas hand för att draga henne med sig.
– Nej, vi gå heldre hem, – sade Anna ängsligt, – hvad gör det om vi bli en smula våta?
– Men, söta Anna, var nu en smula förnuftig; hvarje droppe innehåller ju ett helt glas vatten tror jag; inom några minuter är din tunna klädning genomblött af detta hällregn.
Anna om lifvet utan att vänta på svar, hoppade öfver diket, som skiljde skogen ifrån landsvägen, och började, så fort de täta grenarna tilläto, att springa emot det ställe der en gammal förfallen stuga syntes framskymta mellan granarna.
Men han hejdade sig hastigt, då i detsamma det hemlighetsfulla och dofva brummandet, åtföljdt af ett kort och fruktansvärdt rytande, som genljöd i skogen och öfverröstade både regnets smattrande och blåsten, som hven mellan stammarne, hördes alldeles på sidan om dem.
Anna darrade i alla leder och kastade sina armar om Konrads hals, med rörelsen hos ett uppskrämdt barn; ty detta sista obegripliga ljud lät så hemskt, att den förskräckta flickan förlorade all besinning.
– Ah, – sade Konrad skrattande, i det han åter satte sig i gång, – se der, ser du lösningen på gåtan, men jag tillstår att jag i början icke kunde fatta hvad det var . . . fan så otäckt lät det också.
Anna såg upp, lugnad af Konrads munterhet, och såg bredvid sig i skogen en ofantligt stor kista eller lår af bräder, med en mängd hål borrade på sidorna, som var satt på hjul och tycktes hafva varit dragen af fyra hästar, som stodo ett stycke derifrån, bundna vid ett träd, och tycktes betagna af samma paniska förskräckelse som Anna, ty de hade tryckt sig tätt och ångestfullt tillsammans och skälfde i alla leder.
– Hvad är detta? – sade Anna, som helt förundrad betraktade det sällsamma åkdonet, och icke kunde fatta hvad gemenskap det egde med det ovanliga buller de hört.
– Ack, du lilla okunniga, – sade Konrad i samma ton, – ser du icke, att det der huset på hjul är det herrskapets equipage, hvars brummande röst vi nyss hört.
– Hvad säger du? – afbröt Anna, allt mer förundrad, som icke begrep ett ord.
– Om du ville vara så god och förklara dig litet tydligare, – fortfor hon med en ton, som röjde att en viss liten förtrytelse efterträdt hennes räddsla.