Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då detta icke inträffat, då Utskottet sagt, att de föreslagne utgifterne äro nödvändige, och vid deras utförande antagit en Myntbestämningsgrund af 128 sk., återstår det endast, i händelse Ridderskapets och Adelns redan i likhet härmed fattade beslut icke af Den 21 September f. m. • 7 af de öfrige Stånden bifalles, att vi tillse, det beräkningsgrunden ej blifver högre, än vid förslagens uppgörande blifvit antaget, och att de löner, som blifvit föreslagne, och beviljas efter i 28 sk., ej må komma att utgå efter <56 sk.
Jag skulle derföre tro, att man vid Utskottets princip-betänkande bör antaga följande tillägg, hvilket jag hoppas skall lugna hvar och en i afseende på de föreslagne Lönförhöjningarne: nemligen att de nya anslag Rikets Ständer kunna bevilja, beviljas under förutsättning af en myntbestämning vid innevarande Riksdag af 128 sk. bankosedlar för 1 R:dr Silfver, sålunda, att om en högre bestämningsgrund antages, ifrågavarande anslag i samma förhållande nedsättas, äfvensom att om ingen myntbestämning vid innevarande Riksdag skulle komma att äga rum, de anses bestämda i silfver till \ af ålydande belopp, men komma att intill nästa Riksdag utgå i bankosedlar efter en antagen kurs af 128 sk.
Då detta förslag öfvei’ensstämmer, så väl med den grund, som blifvit Jagd för Utskottets Betänkande, som med Konungens proposition, och då det är baserad t på det beslut Ridderskapet och Adeln tagit angående myntbestämningen, samt ger en borgen, att de beviljade anslagen icke skola beräknas i bättre mynt, än man åsyftat vid beviljandet, tror jag, att alla farhågor böra försvinna, och att pröfningen af Hufvudtit42 II* 2 18 Den 21 September f. ra. larne utan andra vilkor kunna företagais.
Jag anhåller derföre om proposition på detta mitt förslag.
Det inkast, som mot mig blifvit gjordt, att Rikets Ständer allt sedan 1809 beständigt faststält
Statsregleringen i ett representativ mynt, som till sitt värde icke varit bestämdt, anhåller jag att först få besvara, och jag gör det gerna, då jag med det samma tror mig finna ett skäl till undskyllan för Ständernas handlingssätt i allmänhet.
Att 1809 års Statsskick grundades på ett stadigt mynt, synes af 79 §.
RegeringsFormen, som bjuder, att ingen förändring i Rikets mynt till skrot och korn kan ske, utan Konungs och Ständers gemensamma bifall; 1809 års Statsreglering var ock grundad på ett verkligt mynt.
Riksdag hade väl redan verkningarne af 1809 års beslut med Banken visat sig; men i en tidpunkt, då alla utsigter för Sverige voro gynnande, var det förlåtligt, om man ej uppfattade följderna af det obestämda myntet. 1815 års Statsreglering uppgjordes under de besynnerliga omständigheter, att man efter ett lyckligt utfördt krig kände en allmän förlägenhet; men om man erindrar sig det beslut, som vid den Riksdagen fattades angående den dittils befintliga amortissementsfonden, bör man ursägta, att icke samma Ständer påtänkte det nödvändiga sambandet emellan Statsregleringen Den ai September f. m. 19 oell ett ordnadt mynt.
År 1818 möttes Ständerna af en Kongl.
Proposition, som beklagligen ej understöddes, utan lemnades Såsom ett hors doeuvre.
Fråga väcktes då, för första gången sedan 1809, om myntreglering; men när man så omoget försummade att understödja förslaget, blef verkan deraf ingen, och Ständerna ansågo sig icke kunna reglera myntet.
Riksdag uppstod åter fråga om afhjelpande af mynt-oredan, och om de opinioner, som nu visat sig mera kraftiga, då kunnat göra sig gällande, hade samma fråga om Statsregleringens samband med Myntregleringen äfven vid den Riksdagen blifvit väckt.
Mert öm det genom en kedja af omständigheter hittills icke lyckats oss att framgå på det rätta sättet, skall det derföre blifva gammal häfd, att fortfarande handla lika omoget?
Då Utskottet sjelf grundat sin Statsreglering på ert myntbestämning, och denna sednare redan af 2 Stånd blifvit bifallen, frågar jag, om man icke har största skäl, att vid antagandet af den föreslagne Statsregleringert fästa det villkor, att myntbestämningen bör gå i verkställighet, och atti annat fall 1823 års
Stat må förblifva gällande, der dert icke genom serskilde beslut blifvit ändrad.
Herr Skogmart har invänt, att följden af Statsregleringens antagande utan myntbestämning skall blifva en af de tre:
BanCosedelns förbättring, försämring eller bibehållande vid 4a Hi a* 20 Den 21 September f. m. dess nu varande värde; och det är just af detta skäl, som jag anser nödvändigt att handla på sätt jag föreslagit, och så inycket nödvändigare; för opinionen skull inom Ridderskapet och Adeln, som här i synnerhet finnas representanter, hvilka draga en direct och enskild nytta af den nya Statsregleringen; ty ehuru jag medgifver, att inom detta Hus åtskillige representanter linnas, som äro ensamt Skattdragande, mäste det dock medgifvas, att pluraliteten utgöres af dem, som sjelfva äro löntagande.
Jag tror ock; att ett sådant handlingssätt vore så mycket mera passande, som Ridderskapet och Adeln, då tvenne andra RiksStånd ännu icke fattat något heslut i afseende på myntregleringen, är nästan ensam i tillfälle att vid Statsregleringens antagande fästa ett villkor, sorn skulle styrka opinionen om nödvändigheten att göra ett slut på det nog långvariga kifvet om hvad hvar och en äger, skattar eller uppbär i lön.
Jag får äfven härvid nämna, att jag ej kan tro det vara rätt att fastställa en beräkningsgrund af 128 sk. för Löntagarne, under det Skattebidragen skulle förblifva lika obestämda; det vore att endast trygga den Löntagande Embetsmannen, men icke den Skattdragande; för faran af en myntförsämring.
Jag vet ej eller, hvartill det skulle tjena; ty redan vid 1823 årS Riksdag har man tillräckligt sökt hindra myntförbätlring, men icke mynt - Den 21 September f. m. 21 försämring; och hela risquen för folket skulle således qvarstå lika öppen.
På dessa skäl tror jag, att man hör behandla sakerna sådana de i sjelfva verket äro; och jag får härvid förklara, att jag hembär Grundlagen all vördnad, och är alltid villig att lyda dess föreskrifter, der de äro bindande.
Men jag kan aldrig tro, att alla omständigheter äro i Grundlagen föresedda, eller att det varit
Lagstiftarens mening att öfverlemna åt en ministeriel tactik att bestämma , i hvad ordning
Riksdagsärenderna skola företagas, utan att detta tillhör Stånden sjelfva att bestämma efter sig, företeende omständigheter.
Jag kan ej tro, att den slutsatts bör kunna dragas af 56 §'. att vi skulle tvingas afgöra Statsregleringen utan mynt, endast derföre alt Utskottet behagat skicka till oss sitt Betänkande om Statsregleringen före Betänkandet om Myntregleringen; likasom jag ej heller kan tro, att om ett Stånd beslutat att först företaga Statsregleringen, något lagligt hinder möter för ett senare beslut, hvari säges, att, som Statsreglering och Myntbestämning slå i närmaste samband med hvarandra, och vi redan bifallit den sednare, så antages den förra under förutsättning, att vårt föregående beslut går i verkställighet, men att om det gamla förhållandet skall fortfara i ena fallet, det äfven må ske uti det andra.
Mig synes ett sådant bchandligssält, då man vili aa
Den 21 September f. m. handla skild från alla enskilda åsigter, va^ ra det naturligaste, och ju mera man handlar i öfverensstämmelse med naturen, ju större hopp eger man att lyckas.
Jag är öfvertygad, ehuru jag kan misstaga mig, att i händelse Myntbestämning nu icke kommer att ega rum, skall dock inom 6 månader den vigtiga frågan om en hvälfning till myntförbättring eller försämring vara afgjord, och att all eganderätt kommer till betydlig del att bestämmas genom nästa Vars skeppning.
Äfven ur denna synpunkt anhåller jag, att få fästa Ridderskapets och Adelns uppmärksamhet på den ställning, hvari Ständerne äro på väg att lenina landet.
Pluraliteten må afgöra mitt förslag huru som häldst, jag underkastar mig dess dom, men jag skulle icke tro mig hafva uppfyllt min pligt, om jag icke vid detta tillfälle erindrat om det missförhållande, sorn skall uppstå, i händelse vi nu bevilja ökade skatter till ett belopp af nära 6 millioner (och dertill går det, om Utskottets förslag i allo antages), men en myntförbättring sedermera nästa år kommer att ega rum.
Huru skall det väl då se ut i landet efter detta svaga år, och huru skola väl skatterna då kunna uttagas?
Huru obetänkt är det icke alltså, att släppa ur händerna möjligheten, att, innan någon förhöjning i skatterna beviljas, få en garantie för deras utgående uti bestämdt mynt.
Den 21 September f. m.
Jag fortfar alltså i min begäran om framställning af den proposition jag föreslagit, och då meningarna synas delade, så alt saken såsom vanligt icke lärer kunna afgöras utan votering, får jag på förhand anhålla derom.
Äfven jag pnser af vigt, att frågan om myntbestämningen redan varit afgjord, bland andra af det skäl, att vi i sådan händelse nu icke behöft tvista om Grundlagen skulle följas eller icke.
Hvad jag i hufvudsaken ämnade säga, har Herr Grefve af Wetterstedt redan yttrat, och jag får blott tillägga, att jag är realisationens vän, att jag sökt och ännu söker bidraga till densamma, så mycket i jnin förmåga står; men just derföre att jag är realisationens upprigtiga vän, anser jag det icke vara rätta sättet att söka framtvinga den, i trots af opinioner, som ännu fordra att på öfvertygelsens väg afnötas.
Jag tror icke, att detta sätt verkar till fördel för den sak man förfäktar; dan får derigenom blott sinnena emot sig, och framstår såsom en fana, kring hvilken personer af ett visst tänkesätt samlas.
Ridderskapet och Adeln har dessutom för få dagar sedan beslutat, att Myntbestämningen icke skulle föregå Statsregleringen, och detta sätt att nu inskjuta den förra såsom ett villkor för den senare, synes mig vara ett direct försök att på indirect väg tillintetgöra ett föregående 24 Den 21 September f. m. beslut.
Jag anhåller att Herr Grefven och LandtMarskalken måtte gifva tillkänna, om Herr Hjertås förslag, eller StatsUtskottets Betänkande rörande första Hufvudtiteln, utgör föremålet för öfverläggningen.
Pehr Gustaf’.
Hvad den frågan beträffar, som af Herr Grefve von Schwerin blifvit väckt, att det sä kallade princip-betänkandet skulle först till afgörande företagas, kan jag ej annat än instämma med Friherre Cederström, att man genom ett bifall till detta Betänkande, gjorde all öfverläggning om de särskilda af Utskottet föreslagne förhöjningarne i Statsanslagen öfverflödig; ty Ridderskapet och Adeln skulle derigenom blifva urståndsatt att göra någon inskränkning i Utskottets förslag, hälst orden i Betänkandet äro, att Utskottet funnit, ”att de nya StatsUtgifler Utskottet *’tillstyrkt, äro nödvändigaDetta är det enda beslut, som jag funnit Betänkandet innehålla, och, genom bifall dertill, vore saken afgjord.
För att bibehålla
Ståndets rätt öppen, att granska Hufvudtitlarne i sina detaljer, anser jag således det vara nödvändigt, att princip-betänkandet lemnäs till sist; och jag hemställer, om någon pröfning deraf då behöfves.
Jag skulle i sjelfva verket tro, att det bör läggas till handlingarna.
Hvad deremot Herr Hjertås förslag angår, att Ridderskapets och Adelns besluti afseende pä de föreslagne tillökningarne i Den 21 September f. m. 25 Hufvudtitlårne, skall ega bestånd, endast i den händelse att Mjntbestämningen af RiksStån dens pluralitet bif alles, men att i annat fall 189,3 års Statsreglering skall blifva gällande, endast med de modificationer, som af Rikets Ständer serskildt vid denna Riksdag kunna beslutas; så får jag fästa Motionairens och Ståndets uppmärksamhet på den verkan ett sådant beslut skulle inom de öfrige RiksStånden medföra.
Hus der pluraliteten sjelf är löntagande, och således hade fördel af den nya Statsregleringen, skulle det visserligen, om såbeliöfdes, bidraga till framgången af Myntbestämningsfrågan; men belt annat är förhållandet i Borgare- och BondeStånden.
Det vöre att säga till dem: viljen J låta bli att bestämma myntet, skall det få förblifva vid de förra skatterna; men viljen J realisera, måsten J utgöra alla de nya tillskott, som äro i fråga; och jag hemställer, om detta vore ett sätt altstämma sinnena inom dessa begge
Stånd för realisationen?
Dennas vänner skulle aldrig, efter min tanka, kunna företaga sig ett större oråd, än att bifalla Herr Hjertås förslag; och det är således af nitälskan för realisationens framgång, icke inom detta Stånd, ty bär behöfves icke vidare något misstroende i detta afseende, utan ge Kamrarne, som jag afstyrker Herr Hjer-? tas förslag.
Jag har endast begärt ordet i anledning af hvad Herr Ro - 20 Den 21 September f. m. senblad yttrat.
Han liar ansett nödvändigt, att först till öfverläggning upptaga PrincipBetänkandet, derföre att beräkningen af anslagen , äfvensom Spanjiemålens beräknade värde, der förekommer.
Hvad det förra beträffar, gå faller det af sig sjelf; och hvad Spannemålen angår, förekommer den vid Hufvudtitlarne, oell kan der afgöras.
Het såkallade PrincipBetänkandet innehåller blott generella sattser i allmänna termer alfattade.
Jag får ytterligare anhålla om votering, emedan saken ändock icke lärer annorlunda kunna afgöras.
Till undan röd-: jande af det inkast Herr Cederschjöld gjort mot företagande af PrincipBetänkandet, att nemligen Ridderskapet och Adeln, om Betänkandet bifölls, skulle hafva lågt hinder för sig att förändra de partiella anslagen under Hufvudtitlarne, derföre att StatsUtskottet i detta PrincipBetänkande sagt:
Alet alla dessa anslag äro nödvändiga ” får jag endast erinra, att Betänkandet nu är för andra gången inne, att det således kan med förändringar antagas, och att det således står i Ridderskapets och Adelns skön, att förändra orden: anslagen äro nödvändiga, till: såvida den af Ridderskapet och Adeln beslutade Myntbestämningen går i verkställighet.
I anledning af hvad Hans Excellence Herr Grefve af Wetterstedt yttrat emot Herr Hjertås förslag, att det icke är bruk - Den 21 September f, m. 27 ligt hos Rikets Ständer, att vilkorligt besluta, får jag anmärka, att så ofta Statsmagterna skolat gemensamt fatta något beslut, hafva vilkor ej varit ovanliga från Rikets Ständers sida.
Så liar t. ex. vid innevarande Riksdag Ridderskapet och Adeln beslutat, att Salpeterskatten skulle förändrad utgå, men funnit för sin del nödvändigt att deröfver inhemta Kongl. Maj:ts tanka.
Jemväl hafva alla Löneanslag sedan år 1809 varit vilkorliga.
Om jag minnes rätt, var det vid 1815 års Riksdag, som Spannemålen sattes till en moderator för lönerne, så att, då den i pris öfversteg 6 R:dr, öfverskotta skulle Lönt.agarne godtgöras.
DeLta var äfven ett vilkor.
I Kongl. Maj:ts Stora Proposition, af den i3 November förlidet år, liar Kongl. Maj:t sjelf föreslagit vilkor, då Kongl. Majit proponerat en definitif Lönereglering, under vilkor, att ett bestämdt silfvervärde skulle åsättas papperssedeln, eller, hvad sorn är detsamma, Kongl.
Maj:t fastställt såsom vilkor en femårig Markegång på Sedel värdet.
Hvad är det då, som hindrar Ridderskapet och Adeln, att vilkorligt säga: vi ingå på dessa anslag, med vilkor, att hvad vi redan beslutat 0111 Myntbestämningen, må af de andra Stånden beslutas.
En anaan Ledamot har talat om den verkan, som ett sådant af Ridderskapet och Adeln fattadt beslut kunde hafva på sinnena inom de andra Stånden.
Jag kan ej fö - 28 Den 21 September f. m. vestalia mig, att Lagstiftaren kan låta dylika afseenden komma i beräkning, då han skall fatta sitt beslut, och jag tror Svenska Representationen hafva för mycken loyauté att låta sitt sinne förargas, eller att fatta misstro till dem, som tala för folkets interesse.
Jag har ett skäl till, hvarföre jag högeligen önskar, att Ridderskapet och Adeln måtte ställa sina beslut om anslag till Hufvudtitlarne i närmaste förening med det redan fattade beslutet om Myntbestäinning.
Maj:t bar tagit initiativet i denna fråga.
Majit har icke nu, såsom tillförene, låtit Ständerna meddelas, mer eller mindre fullständigt utarbetade förslag, hvilka blifvit mer eller mindre af Rikets Ständer afsedda.
Det var i full öfverensstäm-: melse med Kongl. Majits värdighet, med krafvet af hans höga kall, och om jag så får säga, i kraft af 16 §.
Regeringsformen, som Kongl. Ma:jt uppmanade BancoBolaget, att göra slut på Myntförvillelsen.
Maj:ts Skrifvelse äro skälen uppgifna.
Majit bar sagt, att Rikets Ständer hittills handlat utan ljus i saken.
Majit har sagt, det han förväntat, att Rikets Ständer skola låta sig upplysas åf fordna misstag.
Majit har sagt sig förmoda, att en säker grund af Rikets Ständer skulle fastställas för äganderätten; men Kongl. Majit har begärt, att de förhållanden, som nu finnas, skulle genom ordentlig lag betryggas.
Jag har den öfvertygelse, att det står Den 21 September f. m. 29 i Kongl. Maj:ts magt, att, om ett Riks Stå lid skulle vilja låta sig af så kalladt simie förledas att ställa sig i opposition mot ordningens återförande, säga: det skall varda slut på dessa oredor.
Så handlade Gustaf III> ilå han efter 3o års oredor i myntväsendet, Oredor, som pressade landet mera än det mest blodiga krig, gjorde slut derpå; så må ock Konung Carl Johan handla.
Men ehuru mycket jag nitälskar för ordning och återställandet i myntväsendet, vill jag dock icke se min Konung blottsälld för den fanatism, som falska begrepp i dessa delar och oredorna, samt orättvisorna, hvilka gå i deras sporr, uppväcka.
Vill Ridderskapet och Adeln icke instämma i det yrkande jag gjort, åtnöjer jag mig med att i protoeollet hafva förvarat min tanka.
Eli stor del af de opinioner, sorn bildade sig mot GustAF Hirs Styrelse, härledde sig derifrån, att lian gjorde slut på myntoredan och på de egennyttiga speculationer, som på denna oreda voro byggde, och som han stötte för lmfvudet.
Jag har, lika med Hans Excellence Grefve af Wetterstedt, godt hopp.
Men det är ej på hoppet allena Folkrepresentanten och Lagstiftaren får hygga; han har sitt samvete att rådfråga, oell skulle han än kunna afhandla med sitt samvete efter omständigheterna, så åligger honom dock att gifva efterdöme, ämnadt att öfvergå lill kommande tider. 3o Den i\
Jag vill hafva mitt namn i Protocollet antecknadt bland dem, som sagt och yrkat, att jörst skall myntvärdet vara bestämdt, innan ett runstycke i änslagsväg beviljas.
Oberoende af hvad redan är sagt om PrincipBetäilkandet, vill jag blott hafva äran yttra, att Utskottet icke gjort sin framställning sä definitiv i detta Betänkande, som Herr Cederschjöld påstått, utan blott resonnementsvis sagt, att Utskottet ansåg utgifterne nödvändiga.
Utskottet tillstyrker icke* att antaga resönnemeiiternä, utan blott de i Betänkandet förekommande satser, och genom deras antagande inser jag för Rikets Ständer intet hinder mota Titlarnes sedermera följande profning.
PrincipBetäilkandet. bör först afgöras * och till detsamma hör Herr Hjertås motion.
I afseende på beräkningen i Silfver och Spannemål, är det Ständernes rätt att dervid göra såsom de för godt finna * men örn man återgifver lönerne deras gamla silfvervärde, har all anledning till spanmulsberäkningen upphört* och då må dert upphöra.
Jag tror mig endast skyldig att rätta ett misstag, som Herr Cederschjöld begått, då lian uppställt de vådliga följderna af att förena Myntbestämningeii och StatsRegleringeii sålunda* att man, i D e n 21 September f. m. 3i händelse myntbestämningen icke går igenom, förklarar sig qvarblifva vid 1823 års StatsReglering.
Den värde Ledamoten bar gjort eri konstig och besynnerlig uträkning, att Borgare- och BondeStånden skulle* för att slippa högre skatter* interessera sig* att Myntbestämningen ej gick för sig.
Jag underställer, huru det är möjligt, att antaga en sådan uträkning hos dessa Stånd, då de, på samma gång som vi, afgöra Statsregleringen.
Mera äii 3:ne, eller* rättare sagt 2:ne fall, kunna ej inträffa, antingen att Statsutgifterne varda förböjda, eller ock förblifva vid hvad de nu arö* ty under detta belopp kan man ej antaga, att de blifva fastställde.
Genom vårt beslut kan ej annat fall inträffa, äii att möjligen 2 Stånd qvarblifva vid 1823 års Stat* och vi äga då åtminstone någon säkerhet i afseende på Skattebeloppet.
Jag kan i verkligheten icke tänka mig Herr Cederschölds farhågor* och jag kan icke förklara, huru man kart tveka i Valet mellan det säkra och det osäkra.
Friherre Anckar swärd > Carl Henrik:
Jag bör först förklara, att Herr Hjertås motion om ett vilkors fästande vid Statsregleringens afgörande alldeles icke inverkar på mina åsigter öfver Statsutgifterna, Min öfvertygelse är* att närvarande omständigheter ej medgifva de löneförhöjningar* som äro föreslagne.
Jag anser således, att vi ej kunna öfverskrida 1823 års Statsreglering; 3a Den ai September f. m. men jag tror, att Her Hjertås motion,] anseende till den stora majoritet af löntagare, hvaraf detta Stånd består, är ändamålsenlig och riktig.
Jag föreställer mig, då jag öfverskådar, huru få vi äro, som icke äro löntagare, att detta tillfälle icke lärer försummas af löntagarne att förklara, det de icke vilja mottaga några löneförhöjningar, när folket icke äger någon säkerhet, att dessa förhöjningar genom ett stegradt värde af myntet blifva ännu större.
Jag tror, att Herr Hjertås förslag sålunda innebär en utväg till generositet för majoriteten, att ej afse egna fördelar, utan äfven folkets, emedan folket annars möjligen skulle kunna blifva vida mera betryckt, än som af Utskottet är föreslagit.
Att ett sådant vilkors fästande vid beslutet, som Herr Hjerta föreslagit, skulle vara stridande mot andemeningen af grundlagen, kan jag ej medge, ty i händelse 2 Stånd skulle i detta afseende stadna emot 2, blir det StatsUtskottets åliggande, att uppställa förslag till Voterings-proposition åt förstärkta StatsUtskottet, och tidsutdrägten blir icke säj fasligt stor i jemförelse med den långa tidrymd, som åtgått att uppgöra detta Betänkande.
Hvad PrincipBetänkandet angår, utgör det ett resultat af Utskottets arbeten, och Utskottet har derföre i sista rummet kommit till detsamma.
Att nu göra det till premisser för oss, vore högst origtigt, och jag förenar mig i denna - Den ai September f. m. 33 na del med Friherre Cederström, att, om detta Betänkande först vore afgjordt och bifallet, hade vi visserligen ingenting mer med Statsregleringen att göra; när vi förklarat alla de föreslagne utgifterna vara nödvändiga, hade vi visserligen besparat oss tid, men jag tviflar dock på, att minoriteten kunde ingå på ett så oformligt beslut, ehvad resultat deraf kunde blifva.
Hvad en värd Ledamot yttrat om Gustaf III, måste jag förklara, att jag icke riktigt uppfattat.
Jag vågar ej upptaga dessa yttranden så, sorn jag tyckte mig höra dem, emedan jag mäste misstänka min egen uppfattning i denna del.
Jag måste lik viii förklara, att jag saknar ali möjlig tillämpning af Gustaf IIl:s förhållanden på närvarande tid, ty efterföljandet af hans exempel skulle ovilkorligen verka till upplösning af hela statsskicket.
Här är blott fråga om att Rikets Ständer skola besluta, och sedermera begära Kongl. Maj:ts sanction.
Ehuru jag redan förklarat, att afgörandet är alldeles likgiltigt i anseende tili mina åsigter, enär det ej kommer att ändra min öfvertygelse derom, röstar jag dock för förslaget, såsom den enda utväg för majoriteten, alt fästa någon generositet vid sitt handlingssätt.
Den mening, att Myntbestämniiig bör föregå Stats 4a H. ‘ 3 34 Den 21 September f. m.
Regleringen, är i sig sjelf alldeles riklig, och jag instämde derföre med Grefve von Schwerin, då han väckte fråga derom.
Men när saken sedermera förekom i StalsUtskotset, der jag under tiden blifvit ledamot, voro redan 3 månader af Riksdagen ytterligare förflutna, och jag fruktade att realisationens vänner skulle genom en längre tidsutdrägt med Statsregleringen blifva ännu glesare än förut, och afstod derföre i StatsUtskottet från denna menings fullföl 5‘ande.
Här har denna fråga dessutom redan difvit genom votering afslagen.
Nu deremot har Herr Hjerta föreslagit, att realisationens antagande skulle fästas såsom vilkor vid RiksStåndens beslut om Statsregleringensuppgörande.
Jag får i detta hänseende yttra samma mening, som Herr Cederschjöld.
Vi veta, att dylika hand icke behöfvas för att förmå Ridderskapet och Adeln samt PresteStåndet att vidblifva deras redan lemnade bifall till realisationen.
Men deremot befarar jag, att Borgare- och BondeStånden, som varit deremot, skulle genom ett sådant förknippande af begge ämnena, anse sig slippa två onda ting på en gång, nemligen både Skatternas ökning och silfvers utvexling, samt derföre kasta sig på motsatta sidan.