Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ber att få fästa R. o. Ad:s upmärksamhet derpå, att jag i min motion icke talar om någonting annat än andlig verksamhet; jag har vändt mig mot dessa inre missionärer, som, under sken af att utöfva andlig verksamhet, blott sprida oro och förvillelse i sinnena; jag har vändt mig mot kolportörer, icke då de vilja afyttra några skrifter, ty dertill ega de enl.
Tryckfrihetsförordmn fullkomlig rättighet, utan då de vilja utöfva andlig verksamhet, d. v. s. genom predikande och lärande.
Jag säger ännu en gång, att jag med fullt förtroende öfverlemnar min motion till LagUtsk., och jag tror att de Hrr, som der sitta, skola inse att det finnes tillräckliga och talande skäl att åtminstone fästa någon upmärksamhet vid densamma.
På samma sätt öfverlemnar jag jemväl med fullt förtroende åt Hr Gr. o.
Landtm, att bedöma, huruvida det finnes något hinder att remittera motionen till LagUtsk.
Det torde vara den siste värde talaren bekant, att i den Heliga Skrift finnes ett språk, som lyder sålunda : »Med seende ögon se de icke, och med hörande öron höra de icke.»
Den 12 November. 119 Jag vet icke och tillåter mig ej eller att ingå i pröfning, huruvida detta språk eger någon tillämplighet i andlig måtto på den värde talaren; men hvad jag vet är, att det åtminstone stundom i lekamlig måtto är på honom tillämpligt.
Jag uttryckte mig nemligen ganska klart, då jag sade, att Gud tillåter, att ogräset växer bland hvetet tills skördetiden kommer; men ingalunda har jag yttrat något sådant, som herr Tham behagat påbörda mig.
I öfrigt har jag, efter min öfvertygelse, så tillräckligt uttryckt de åsigter jag i detta ämne hyser, att jag icke vill till någon granskning uptaga de satser, som den värde motionären framställt, hvarföre jag icke heller f. n. har något att tillägga.
Det var egentligen med afseende å Hr Thams upfattning af den siste värde talarens förra yttrande, som jag anhöll om ordet; men då Gr.
Liljencrants nu sjelf vederlagt denna upfattning, har jag i detta fall ingenting att tillägga.
Då motionären yttrat sig icke allenast i slutet af sin motion, eller sjelfva lagförslaget, utan äfven i början deraf, som innehåller motiverna derför, med orden »vi» och »vår tanke» o. s. v., och Hr Tham dermed torde mena, att han uttrycker deras tankar, som på detta rum befinna sig, så får jag för min del förklara, att jag icke låter innesluta mig med detta »vi» och »vår», eller att jag vill räknas bland dem, som möjligen med Hr Tham tänka lika.
Liljencrants har redan med omfattande blick vederlagt den innersta meningen af Hr Thams motion, men det oaktadt torde han icke vara störd i den trygghet, hvarmed han förklarat sig kunna öfverlemna sin motion till LagUtsk.
Rör min del kan jag icke dela denna trygghet, tvärtom upmanas jag af densamma att vara vaksam, då slutet af Hr Thams motion lyder sålunda: »Börjar någon missionär, kolportör eller annan person med andlig verksamhet inom kyrkan, utan att förete tillåtelsebref från Pastor och Kyrkoråd i den församling inom hvilken han upträder, så straffas han i likhet med K.
Författmn af den 7 Mars 185 5.»
Vill man hålla sig till ordalydelsen i detta stadgande, så är det den K.
Författmn af d. 7 Mars 1855, som skall straffas; detta är väl icke meningen, utan meningen är, att straffet skall vara i öfverensstämmelse med föreskriften uti berörde författning.
Emellertid om man kan säga, att en författning blifvit straffad, så måste jag tillstå, att detta varit händelsen med den s. k. sakramentallagen, som allmänna meningen redan utdömt.
Denna lag börjar med det stadgandet, att »om någon, utan att vara prest etc., förvaltar sakramenten, skall han böta 300 Daler» o. s. v.
Författningen har lyckligtvis, så vidt jag vet, icke, sedan den utfärdades, vunnit någon synnerlig tillämpning, och det kan vara straff nog för densamma; men jag kan ändock icke med trygghet öfverlemna Hr Thams motion till LagUtsk., emedan det just var detta Utsk., som, utan att nu kanske vara till sina tänkesätt så synnerligen förändradt, föreslog den nämnda författningen till ett olyckligt antagande inom RiksSt:n, — en författning, som, i st. f. att verka förmedlande, genom de principer den innehåller, alstrat söndring inom den af mig högt värderade Svenska Statskyrkan, sådan den 120 Den 12 November. varit ämnad att byggas och från början blifvit byggd, ehuru hon genom dylika lagstadganden fått måhända obotliga skador.
Hr Tham, som nu föreslagit ett ytterligare sådant, har sagt, att han icke nämnt ett ord om förtryck, och att något sådant icke eller i hans motion kan upletas.
Jag frågar, om det icke är förtryck, att på en sådan författning, som sakramentallagen, vilja ytterligare bygga andra stadganden, såsom om huru ett sällskap eller en enskild, som underlåta att hos Stiftsstyrelsen eller Presten i församlingen göra anmälan, i fall de vilja utöfva någon andlig verk samhet, eller yttra några andliga ord inom en församling, skola straffas med böter till så högt belopp, att, ifall de icke kunna erläggas, den felande skall undergå högsta kroppsplikt.
Detta måtte väl innebära tillräckligt förtryck.
Det står dessutom i upenbar strid med den andliga, af Hr Tham endast Presterskapet förbehållna verksamhet, men hvars egentliga lif ligger i dess frihet.
Visserligen är formen nödvändig; men vi hafva exempel på, att den herrligaste form, hvarunder Guds ord någonsin framträdt, icke fått med svärd försvaras, och att, när sådant försöktes, det hette: »Stick ditt svärd i sitt rum, t.v alla, som taga till svärd, de skola förgås med svärd,»
Det är lagens svärd, som Hr Tham velat begagna; men vi veta, att detta ytterst hvilar på och sammanfaller med det rent verldsliga, emedan den det drabbar straffas med böter, fängelser och annat kroppsstraff.
Mitt råd är derföre till Hr Tham, att, om än någon skulle med andelig verksamhet falla honom besvärlig, han sticker det nu försökta svärdet i sitt rum och nyttjar ett bättre.
Anhålles, det dessa mina ord måtte få åtfölja remissen till LagUtsk.
Thams nu ifrågavar:de motion synes innebära den förutsättning, som skulle Svenska Statskyrkan vara den allena saliggörande
Kyrka på jorden; detta har i alla tider varit den Katholska Kyrkans mening, i det hon ansett och ännu anser alla andra Kyrkor bredvid sig såsom icke saliggörande, hvarför hon ock förkättrat och förföljt alla, hvilka icke velat vidhålla hennes läromeningar och dogmer.
För att uprätthålla sin fasthet, har Katholska Kyrkan utöfvat det gräsligaste tyranni och derunder medelst fängelser och böter, handklofvar och tumskruf marterat den, som icke godvilligt velat bekänna och antaga dess läror.
Syftningen af Hr Thams motion är densamma, om han ock inom protestantismen icke vågar framkomma med ytterligheterna af den Katholska Kyrkans barbari.
Hr Tham har i sin motion föreslagit 2:ne bestraffningsgrader, nemi.: första resan 100 Rdr och andra dubbelt, men som han lemnat oss i ovisshet om tredje straffgraden, kunde man, för att komplettera likheten med Katholska Kyrkan, frestas till förmodan att den skulle lyda på, att å bale brännas.
Hr Tham synes alldeles hafva förbisett, att han genom en så beskaffad motion kastar en skugga på hela den Svenska Statskyrkan och i sin egenskap af Prest gjort det så mycket mera otvifvelaktig^ att Svenska Kyrkan upgifvit hoppet att med sanningens va - Den 12 November.
121 pen öfvertyga vilsefarande och återföra dem till det rätta fårahuset.
Tiden för framkommandet af en så beskaffad motion synes mig dessutom icke väl vald, utan skulle kunna anses såsom ett uppenbart trots emot den mera frisinnade opinion, som i allmänna tänkesättet börjat vakna.
Men icke nog härmed; Hr Tham går derjemte tillväga, genom syftningen af denna motion, med det största ringaktande af H. M.
Konungens, från Thronen uttalade, högsinnade och uplysta tänkesätt, hvilka f. n. genljuda med fröjd och lof kring hela den civiliserade verlden, och veta vi, att genom den Elektriska Telegrafen H. M:s Throntal var, inom 3:ne timmar efter sedan det uttalades, kändt i 40 Svenska Städer.
Samma dag, eller möjligen dagen efter, var det kändt i hela Europa, och man hör nu från alla länder i de mest ansedda tidningar, så väl från England som kontinenten, de uphöjdaste loford öfver vår Konungs uplysta tänkesätt i detta afseende.
Jag har i ett föregående plenum uttalat min tanka om saken, nemi. att jag anser Hr
Thams syftemål vara intet annat än det, att omkring prelaturen centralisera all andlig verksamhet i vårt land, och jag anser derföre, i likhet med hvad jag förra gången yttrade, hans motion vara ett hugg, måttadt för att nedgöra all tanke-, tal- och tryckfrihet inom vårt Konstitutionella land.
En sådan syftning är stridande mot andan af vår konstitution, och som jag är rädd om vår grundlag, skulle jag önskat att en dylik motion aldrig framkommit, allraminst från en ordets tjenare.
Hr Tham hade bordt betänka sig tvänne gånger innan han framställde ett förslag i nämnde syftning.
Vår Frälsares tillvägagående har icke kunnat gifva Hr Tham någon anledning till det steg han tagit.
Vår Frälsare begagnade aldrig våld eller lagens tvång; Hans vapen voro kärlekens och ordets öfvertygande och bevisande makt öfver menniskan.
Jag tror icke, att Hr Tham kan framvisa ett enda ställe i Skriften, der Christus, eller Apostlarne, hvilka efter Honom utspridde evangelium, någonsin upmanat verldsliga makten att dämpa villomeningar genom våld.
Jag tror således icke, att Hr Tham i detta fall följt sin Mästares exempel.
Öppet bekänner jag, att jag när ett hjertligt, ett rättmätigt hat till all Papism, all Prelatism och all annan vidskepelse, och är detta anledn. hvarför jag ansett mig böra uttala mina åsigter om den ifrågavarande motionen, allra helst i nuvarande ögonblick, då den religiösa frågan står så på spetsen som den gör, och då alla tänkande menniskor inom vårt land vänta och hoppas en lycklig lösning deraf, såsom en kristendomens och civilisationens seger.
Enligt 1 § 12 mom. i Tryckfrihetsförordningen samt 81 § Reg.- F. hemställer jag vördsamt till Hr Gr. o.
Landtm, huruvida denna motion kan remitteras till LagUtsk., och om det icke varit rättast om den blifvit afgifven till Coust.Utsk. Frih.
Jag har funnit mig upmanad att ånyo upträpa i denna fråga, i anledn. af några utaf Hr Tham fällda yttranden.
Hr Tham har nemi. sagt, att hans motion icke skulle åsyfta något förtryck,- utan blott att legalisera hvad som 122 Den 12 November. icke är lagligt, så att, då så väl Kyrkolagen som andra författningar icke medgifva lekmän att utöfva någon andlig verksamhet inom Kyrkan, en lag skulle finnas, som bestämde huru och på hvad sätt denna verksamhet finge af dem utöfvas.
Det är med anledn. häraf, som jag tager mig friheten fästa upmärksamheten derpå, att ehuru Kyrkolagen icke medgifver lekmän, att inom Kyrkan utöfva andlig verksamhet, så hafva likväl alla sådana från äldre tider gällande stadganden, som åsyftade att lägga band på tanke och tryckfriheten, blifvit uphäfda genom 1812 års Tryckfrihetsförordning; och då måste väl också alla sådana föreskrifter, hvilka under sken af att vilja legalisera något, som lägger band på tanken och samvetsfriheten, verkligen vara ett våld.
Då så väl Keg.F. som Tryckfrihetslagen tillåter hvar och en att i tal eller skrift yttra sig öfver allt, som kan blifva föremål för menskligt vetande, så måtte det väl vara en inskränkning i denna rättighet att vilja stadga, att den, som vill yttra något i ett andligt ämne, skall dertill begära Konsistorii tillåtelse.
Ett sådant stadgande anser jag stå i strid icke allenast med vår grundlag, utan äfven med all kristendom.
Hr Tham har sagt, att han upträdt för att predika ljuset och sanningen och för att bekämpa villomeningar.
Jag vill visserligen icke bestrida, att Hr
Tham haft ett sådant syftemål, men jag ber att få fästa upmärksamheten derpå, att detta upträdande är i väsentlig mån förfeladt, och om Hr Tham tror sig vara en ny Paulus, så har han verkligen icke lyckats i sitt värf. Tror nemi.
Hr Tham, att ljuset och sanningen endast finnas inom Svenska Statskyrkan eller att sann kristendom endast kan finnas inom nämnde kyrkas trånga former, då gör han också kristendomen till en lögn; då den 3:dje af Tros-Artiklarne lyder:
Jag tror på en helig, allmännelig kyrka, följer deraf uppenbart att sanne kristne måste finnas inom alla kristna trosbekännelser, samt att den ena heliga allmänneliga kyrkan är föreningen af alla dem, som äro ett i Christe.
Att deremot endast anse den såsom kristen, hvilken bekänner sig till en viss kyrka, den må nu benämna sig luthersk, katholsk eller protestantisk, saknar stöd i Guds ord, ty Aposteln säger uttryckligen: jag är hvarken Apollisk, Paulisk eller Käfisk, utan jag är kristen.
Om således kristi anda verkligen inträngt i djupet af Hr Thams hjerta, är jag förvissad att han icke skulle hafva framkommit med en motion, som går ut på att lägga band på den första af menniskans rättigheter, den att i andliga ämnen få tro och bekänna hvad samvetet kräfver, ty den, som tror ett och bekänner ett annat, han är en skrymtare.
Hr Tham skulle, om han ville allvarsamt betrakta Guds ord, finna, att vår Herre sjelf var deremot, såsom en utmärkt författare yttrat, så vidt skiljd från allt trostvång, att han tillät Satan predika lögnen i paradiset; När nu Gud sjelf tillåtit frihet i ordets förkunnande, så måste det också vara ett fel hos Svenska Statskyrkan, att icke tillåta ordets fria predikande, eller att icke medgifva någon rättigheten att i religiösa ämnen tänka annorlunda än bon föreskrifvit.
Jag hemställer derföre, om det verkligen är värdigt en Svensk Den 12 November. 123 Riddersman att i det 19:de seklet väcka en motion, som endast kunnat ursäktas om den framkommit för 200 år sedan Betrakta vi andra länders historia, så finna vi att religionsfriheten i England och Nederländerna varit stadfästad i mer än halftannat sekel, samt att den derstädes burit rika frukter af Gudsfruktan och sann bildning och laglydnad.
I de Tyska förbundsstaterna erkändes religionsfriheten år 1815, och till och med i Spanien och Portugal har den genom konstitutionerna af åren 1837 och 1838 vunnit godkännande, hvilket numera äfven är händelsen i sjelfva det europeiska Turkiet.
Ar det då, jag uprepar det ännu en gång, värdigt en Svensk Riddersman, att väcka en motion, som har till syftemål att lägga band på tanke- och trosfriheten, och hvarigenom man vill förekomma att en menniska skall få verka i andliga ämnen, utan att stå under Svenska Statskyrkans förmynderskap.
Jag för min del kan åtminstone icke finna någonting kristligt eller ridderligt i ett sådant handlingssätt.
Jag har yttrat, att Hr Thams motion vore obehörig och obefogad till sitt innehåll, illfundig till sin syftning och olaglig till sin form, och jag får såsom skäl för detta mitt omdöme anmärka, att motionen är obehörig, emedan den blifvit väckt i en tidpunkt, då Konungen högsinnadt lofvat,. att lyfta Sverige till lika höjd med andra länder, derigenom, att'
Han ämnar föreslå borttagande af alla band på tanke- och samvetsfriheten; att den är obefogad emedan den framkommit innan den utlofvade K.
Propos. blifvit aflemnad; att den är illfundig till sin syftning, emedan den, under yttre skenet af nit för kristendomen, främjar trostvånget samt söker att hindra ett sannt kristeligt lif, under det den på samma gång gifver Grundlagen ett sidohugg, samt under religionens täckmantel söker att fjettra tanke- och samvetsfriheten; att den slutligen är olaglig till sin form, derigenom att den genom ett hos ett RiksSt. väckt förslag, åsyftat åstadkomma en inskränkning uti Tryckfrihetslagen.
Jag har slutligen sagt, att motionen vore en gradmätare på den gallsjuka, som på visst håll gifvit sig tillkänna i anledn. af K.
M:s Nådiga löfte om en utvidgad religionsfrihet.
Detta torde sjelfva motionen nogsamt gifva vid handen.
Lägger man härtill hvad som från samma sida icke är sällsynt att höra, landsförvisning icke är något grymt straff, och att det icke är någon olycka att förvisas från sitt Fädernesland, derföre att man vågar hysa en ifrån Statskyrkans lära afvikande trosbekännelse, då kan man verkligen säga, att K. M:s Nådiga löfte på visst håll åstadkommit gallsjuka, och att Hr Thams motion är en gradmätare derpå.
Jag förnyar min anhållan, att motionen icke mätte remitteras till LagUtsk., men för den händelse att sådant kommer att ega rum, ber jag att mitt yttrande måtte få medfölja.
Den diskussion, som nu blifvit inledd, skulle blifva alltför långvarig, derest den komme att fortgå på samma sätt som hittills.
Jag skulle derföre hafva inskränkt mig till att blott åberopa de skäl, som af motionären sjelf blifvit framställde till förmån för hans förslag, så framt icke åt - 124 Den 12 November. skilligt under öfverläggningen förekommit, som manar mig att derutöfver tillägga några ord.
Då Hr Tham tills dato tyckes stå ensam på sin sida, får jag förklara, att ehuru jag önskat att hans motion måtte hafva erhållit en annan form, kan jag dock icke annat än förena mig med honom i anhållan om remiss till LagUtsk.
Man har sagt, att denna motion vore så beskaffad, sorn om den hade blifvit framstäld för 200 år sedan; hvarföre ej så gerna för 300 år sedan, då Gustaf Wasa införde protestantismen i vårt land?
Vill man gå till ytterligheter, kan ingen veta hvar man stadnar.
Kasta vi en blick på grannlandet, finna vi hvad kolportörer der hafva uträttat; och gå vi till de nordliga provinserna i vårt eget land, så har jag sjelf sett för mycket af hvad som der fått fritt passera, att jag icke skulle anse, det man, i stället för att upspåra mörka afsigter hos motionären, borde göra rättvisa åt ett bemödande, som åsyftar att sätta en laglig hejd för det oskick, som der bedrifves och som medfört både laster och brott.
Jag anhåller att få fästa
Hr llibbings upmärksamhet derpå, att slutet i Hr Thams motion blifvit ändrndt, och att motionären anhållit, det dessa ändringar måtte få inflyta i motionen, innan den remitteras till LagUtsk.
Emellertid har man talat om det förtryck, som motionen skulle åsyfta, och påstått att detta förtryck skulle gå ända derhän, att folk skulle utarmas och å båle brännas.
Det är icke så farligt; ty hvad är det Hr Thara vill?
Han vill att kyrkoherdarne och Konsistorium skola granska religiösa skrifter, innan de få spridas bland allmänheten.
Kan man icke sträcka sitt förtroende till dessa myndigheter så långt, att de få se igenom dylika skrifter?
' Det kan ju hända att de innehålla sådana villomeningar, att de skulle vara skadliga icke allenast i religiöst, utan äfven i sedligt hänseende.
Vi hafva sett huru det inträffat i Dan mark, att skrifter inkommit, hvilkas titlar utvisat att de skulle innehålla uplysningar om handeln o. s. v., men som i sjelfva verket varit tyska pamfletter af uproriskt innehåll.
Häraf kan man finna hvad en skrift, som icke förut undergått granskning, kan medföra, och således tror jag att, om jag också icke i allo gillar motionen, den likväl innebär mycket godt, hvarföre jag för min del anhåller att den måtte remitteras till LagUtsk.
Jag är också öfvertygad om att detta Utsk:s medlemmar skola både oväldigare och med mindre hetta bedöma den, än hvad som här skett.
Att den skulle strida mot 81 § Reg.E. kan jag icke inse; och som flera ledamöter, hvilka eljest äro emot motionen, medgifvit att den får remitteras samt jag dessutom är förvissad, att Hr Gr. o. Landtm, icke förvägrar denna remiss, har jag ingenting vidare att tillägga, än att anhålla, det detta mitt yttrande måtte få medfölja till Utsk.
I mitt sista yttrande nämnde jag, det jag trodde, att Hr Thams motion vore stridande emot Reg.E., samt anhöll fördenskull att Hr Gr. o. Landtm, skulle vägra remiss af densamma.
Jag återtager nu denna anhållan, emedan vid närmare betänkande detta egentligen står i strid med mina åsigter.
Jag ror nemi. att motionen skall inom LagUtsk. medföra det resultat, Den 12 November.
125 att dess ledamöter så mycket säkrare komma att bedöma de vigtiga frågor, som nu äro för handen.
Jag uprepar derföre, att jag helt och hållet återtager min förra anhållan och yrkar nu i stället att motionen måtte remitteras till nämnde Utsk.
Frih. Schultzenheim, David Theodor: Sedan numera Hr Thams motion blifvit så tillräckligt kalfatrad, att diskussionen derom synes böra uphöra, återstår icke mycket att i saken tillägga, i synnerhet som jag blifvit förekommen af Hr von Knorring, hvils ken i några punkter uttryckt hvad jag tänkt.
Jag kan visserligen icke gilla motionen i sin helhet, särdeles i hvad den rörer straffbestämmelserna; men jag hemställer till Hrrrne samtligen om, vidden rörelse, som på sednare tider upstått inom Svenska Kyrkan, det icke visat sig att en mängd personer upträdt, som icke allenast i bredd med presterskapet predikat Guds ord, utan äfven sökt utesluta presterskapet.
Detta synes innebära ett sträfvandé att vilja göra vårdarne af vår Kyrka förhatliga snart sagdt hos hela allmänheten.
Det är en stor skilnad emellan frihet och sjelfsvåld, och jag kan icke tro, att det är lör mycket hegardt, att en prestman, som har ansvaret för sin församlings själavård, får veta, hvilka skrifter, som derinom utspridas, på det att han må kunna bedöma, huruvida dessa skrifters innehåll kan verka menligt eller välgörande på de åt hans vård anförtrodda själar.
En talare har här begagnat uttrycket oblyga anspråk, och en beskyllning i denna syftning kastades på Hr
Thams försök att erhålla något räddningsstöd mot den hotande faran.
Måhända kunde man med mera skäl återkasta detta epithet på dem, hvilka vilja utesluta de personer, som till följd af sin bildning äro satte till att leda själens angelägenheter, från att deltaga i den religiösa verksamhet, som är behöflig och måste utöfvas.
Jag tror, att sådant bör ske i sammanhang med presterskapet, och att det alltför väl låter sig göra att gå den vägen.
Hrr:ne veta, att det är förbjudet för dem, som handla med läkemedel, att försälja gifter.
Det är visserligen en mycket vacker grundsats, att man har rättighet att sjelf pröfva allt och välja det man anser vara bäst; men måhända skulle, under denna pröfning af företrädet mellan läkemedlet och giftet, valet af det rätta kunna komma för sent och giftet redan hafva hnnnit att insmyga sig.
Min egen erfarenhet är, att jemte religiösa skrifter äfven andra blifvit kolporterade, hvilkas innehåll jag icke vill nämna.
Det kan således icke vara utan skäl, att dessa kolportörer och predikanter åläggas att anmäla sig, innan de begynna sin verksamhet, på det de måtte blifva kände och till följd deraf kontrolleras.
Deremot kan jag icke instämma i den delen af motionen, som afser höga plikter och straff; ty jag är öfvertygad att den, som vill af välvilligt hjerta arbeta med presterskapet, icke behöfver några sådana vitén och straffbestämmelser, för att underkasta sig en lag af human syftning.
Jag anhåller fördenskull, att få förena mig med motionären i öfriga delar af hans motion, ehuru jag, beträffande straffbestämmelserna, ingalunda kan finna att de kunna gifva någon ani. att få framställa kolportörerna såsom martyrer, de der hotas med bilor och svärd. 126 Den 12 November.
Då jag för en stund sedan anmälde mig, skedde sådant under det diskussionen fått en fart och liflighet, som vida var skiljd från det lugn den sedan antagit.
Min afsigt förut var att framställa den önskan, att vi icke måtte låta hänföra oss till något personligt, vare sig genom anspelningar på påfvar eller mindre värdiga riddersman.
Vi hafva tillräckligen sett, hvarthän religiös fanatism leder, och böra icke inledas på en väg, der san ningen icke kan med lugn och oväld pröfvas.
Medan jag har ordet, begagnar jag tillfället nämna att, då jag instämde i Gr.
Liljencrants’ yttrande, jag dock icke rätt fattade, hvad han menade dermed, att Hr Thams motion skulle vara en värdig förelöpare till den K. Propos:n Jag ber fördenskull få reservera min mening om det K.
Throntalet, såsom varande den, att, då deri åberopats den Store Gustaf Adolfs strid för tankefriheten i det medlersta Europa, det nu icke kan vara H.
M:s me ning att här i Sverige lemna inrymme för sådane läror och lärare, som hindra Guds ords fria begagnande, som tillsluta i st. f. att öpna den af oss alla mest värderade boken.
Då det blifvit nämndt, att Hr Tham gjort en förändring i sednare delen af sin motion, anhåller jag, att denna förändring måtte blifva upläst, samt att jag derefter må åter få ordet.
Sedan i ani. häraf den af Hr
Tham aflemnade redakt:n af förslagets 5:te punkt blifvit upliist, tilläde Hr Bibbing: