Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa herrar fransmän, hvilka stridt i tyska kriget och, då de först bildades till en kår, af Carl Johan voro ärnade att skickas ut till Guadeloupe, denna förläning, som England sedan utlöste mot penningar, dessa herrar fransmän hade troligen varit särdeles egnade till sin första bestämmelseort, hvarest det eldiga temperamentet kunnat ega större svängrum och den fördomsfria andan icke behöft trängas och skuffas ihop med de småaktiga och iskylda vanor, som mötte dem i norden.
Men en dag, när den lagbundna militäriska diskiplinen, som nu välgörande höll dem fängslade, löstes upp, när kriget var slut, och friheten kom i förening med sjukdom och öfvergifvenhet för dem, som stannade qvar, då visade de sig som de olyckligaste plågoris, hvaraf en provins eller stad kunde hemsökas, och om böner utan allt annat transportmedel kunnat landsätta dem på Gouadeloupe, så skulle hvarenda en fått göra resan till Vestindien hastigare än tanken flyger dit.
Men nu se vi de snillrika sönerna af Frankrikes sköna land i sin blå svenska förvandling sträfva att göra sig hemmastadda med dessa horribla fjällmarker, denna miserabla likör, som kallas svenskt finkel och dessa abominabla anrättningar af ärter, fläsk, salt kött och sill, vid hvilka anrättningar likväl den svenske soldatens hjerta hoppar i bröstet.
Hus hade de snart med sin händighet kunnat bereda sig, men hvad var att göra med traktamentet?
Huru många skyhöga vredgade utrop i bullrande dissonanser, der ”sacre Dieu” och ”le diable” ömsom hade hufvudrollen, undsluppo ej deras läppar, medan de, hopvis liggande på backen utanför hyttorna, sökte komma till rätta med ärtskålen, det salta fläsket och de flinthårda ”knallarne”, så olika det franska hvetbrödet!
Någon gång bestods väl äfven färskt kött, men så sällan att dess njutning endast blef en saknad.
Dock – egnade det väl fransmän att såsom förstockade svenska soldater svälja alla dessa rysligheter, utan att åtminstone försöka skaffa sig någon förbättring i kosten?
Hvartill hade man då fått tunga, ögon, fala leenden och framför allt den sinnrika mimiken, om ej att med sådana resurser inverka på alla dessa nyfikna qvinnor, vare sig bland allmogen eller stadens tarfligare befolkning, som kommo för att se och betrakta de lifliga, pratsamma och artiga krigsmännen, hvilka våra besökande damer – de vackraste skeppare- och bonddöttrar man ville se – ändå på det hela icke kunde besluta sig till att qvalificera som riktiga menniskor.
De ansågo dem snarare såsom ett slags ap-menniskor, ty icke förstod man hvad de talade med munnen, men väl med gesterna, och sedan gick deras kurtis ut på de löjligaste böner om kattor, råttor och grodor och gud vet allt i samma väg – och att tolken, då en sådan behöfdes, icke drifvit gäck med någon, kunde man utan svårighet öfvertyga sig om, när man såg huru behändigt dessa ”fransoser” tillskapade en stekt hare af den grå katten och de vackraste kramsfoglar af råttor och grodor, att icke nämna det de gjorde sallad och spenat af vildsyra, svampar och maskrosor.
Det var att både skratta och gråta åt.
Men slutligen drog man sig ändå fruktande tillbaka, ty huru angenäma dessa herrars petits soins än förekommo – isynnerhet var deras dans frestande: de dansade som englar – så var man ju kristen och finge tänka på att icke kasta bort sina perlor.
Nu skola vi gå litet längre fram både i tiden och på landsvägen.
Vi se en herrlig juli-afton, hvars bländande månsken kastat liksom en silfverbrygga mellan svenska och norska landet af Svinesund.
Vi se de små tullhusen på ömse sidor af den yttersta stranden, äfven öfvergjuten af silfver, och vaktposterna med sina gevärspipor röra sig af och an, medan då och då ett vaktrop höres och besvaras.
Men hvad är ej ännu mera att se och förnimma på denna allvarligt högtidliga scen, sluten inom ramen af gigantiska, nästan lodräta klippväggar!
Huru hemlighetsfullt susar ej den smala strömmen, der den skyndar från sitt urhem i Bullarsjöarne att genom Idefjorden och Tistedalselfven utgjuta sig i hafvet!
Och huru vördnadsbjudande ännu i sitt förfall, i sin vålnadsskrud, resa sig ej från den glesnade skogen vid fjällets sluttning Carl XII:s skansar och vallar, dessa minnesmärken efter en odödlig hjelte, som af de tolf skansarne ärnade utveckla ett försvarsverk, hvilket kunnat vid denna gräns blifva för Sverge hvad fordom Bohus fästning var!
Vågar sig nu vandraren uppför de nästan obestigliga klipporna till bergshöjden, så belönas han genom en utomordentligt präktig anblick.
Menniskoboningar finnas ej i närheten, med undantag af de två små tullhusen, men på ena sidan synes hafvet, det sköna hafvet, och på den andra flera kyrkor i både Sverge och Norge.
På en mils afstånd ser man Fredrikshall, hvars torn och fästning skönjas ....
Fredrikshall – hvilka minnen för Sverge i blott detta ord!
Öfver allt ligger en djup tystnad.
Men gent öfver på de högsta öfver vattnet mest framskjutande klipporna synes en norsk postering uppmärksamt speja åt svenska sidan.
Man kunde taga den för en vaktpostering i luften.
Och troligen känner den att, om det är tyst vid Carl XII:s vallar, det dock rör sig längre bort, hvad det äfven gör.
Åtskilliga af de från Tyskland återkomna trupperna bland dem, som stodo under Carl Johans eget befäl, hafva nyligen fått order att lemna sina otrefliga qvarter i bondstugorna inom Näsinge och Hogdals socknar för att draga sig till Svinesund.
Här i den stora vilda skogen rörer det sig rundt omkring som i en myrstack; och månen belyser, förutom en oräknelig massa hvita tält, en hel hop riskojor – kanhända tillhörande royal suedois, som äfven fått order att lemna sin lilla stad vid Eist, hvaröfver de visat en sådan glädje att, när de några dagar senare passerade den öfver sundet slagna bryggan, de jublande ropade: ”Vive Charles Jean, vive Charles Jean!” Men hvart de gingo, hade de sin förhatliga kost med sig, och de behöfde komma in i Norge för att lära sig att äfven dessa tarfliga gåfvor kunna anses som de utsöktaste läckerheter, ty just i Norge ville officerarne mången gång ha bytt middag med manskapet, och norrmännen sjelfva skulle ha velat slåss som lejon för samma måltid.
I skogen drömmer man emellertid blott om stridens larm, i förmodan att norrmännen tänka hålla sina stora ord.
Och medan det är tyst i skogen, på fjällen, på klipporna och vattnet, lemna vi månen att i ro skina på de hvita tälten, hvilka lika förtroligt stödja sig mot de åldriga träden som den åldriga skildtvakten stödjer sig mot tältstolpen.
Ur det enskilta lifvet.
– En timma i skärselden.
– Kommendantens botemedel mot ledsnaden.
Familjlifvet var under denna tid nära nog som en stat i upplösning, och för flera familjer var det en så mycket säkrare upplösning som de små lifliga kabinettskrigen – såvida man och hustru hade ett kabinett eller en vrå att kriga i – vanligen härflöto från den beniga frågan, som statens öfverhufvud ständigt framdrog, nemligen angående det oangenäma förhållandet att se främmande makter hemligen ställa sig i förbindelse med inrikes ministèren, från högsta till sista instansen på qvinnolinien.
Det är sant att fredstraktater ofta nog afslötos, men då de i likhet med många andra större traktater syntes temligen onyttiga, brötos de åter, tills någon påkommen händelse utifrån tvingade den lilla statens förnämsta medlemmar – nemligen herrn och frun att göra gemensam sak för det gemensamma intresset.
Hvad beträffar de gamla husen, så voro äfven de i upplösning i afseende på alla slags vanor, beqvämligheter, bruk och seder, m. m.
Man visste i allmänhet icke den ena timman om man hade någonstädes att mötas den andra eller, såvida man på aftonen egde utrymme för ett måltidsbord, hvarest detsamma skulle ställas nästa middag.
På samma sätt var det med sofrummen: den ene låg här, den andre der – och att tänka sig att i likhet med 1808 tidtals ega ett förmak, en sängkammare, utom vid truppernas marsch åt Norge, skulle ha varit detsamma som en vansinnig dröm.
Min far var under sommaren för det mesta stadd på små affärsresor.
Hemma drog han sig oftast upp till sitt kära Kristorp, hvilket likväl icke heller alltid var fritt från inqvarteringar.
Der var dock jemförelsevis ett lugnets himmelrike, och när man ibland nödgades se främmande, hvilket man ofta nog blef tvungen till, utgjorde gräsbackarne förmaket och bersåerna förtroliga kabinetter.
Vid en riktig stor-tillställning begagnades den slätslipade jättegrytan straxt utanför trädgårdsmuren såsom punschbål, emedan de vanliga ostindiska i förhållande till samlingen togo sig ut som äggskal.
I allmänhet voro de festligheter, som stadsboerna gåfvo sina gäster på sommarsidan, anställda antingen i de små trädgårdarne inom staden eller ute på holmarne.
De officerare, som gjort sig förtroligare bekanta, kommo på té hvar som helst, och ”hvar som helst” kunde vara antingen i en löfsal ute på gården eller i en kammarvrå vid köket – ja, de skydde visst icke att hålla till godo en varm pannkaka vid sjelfva köksbänken ....
Nu till något helt och hållet enskilt.
En gång – en oförgätlig afton, och många voro de – hade jag i sällskap med en ung slägting, en blifvande svägerska, begifvit mig upp i husets andra afdelning, hvarest, just i hörnet af den tredje mellan torget och gränden, ett par oinredda lägenheter för tillfället nyss blifvit lediga.
Det var ett mindre rum, ärnadt till något slags skafferi, och derutanför ett temligen stort, der packgods brukade förvaras.
I denna fristad skulle jag och mamsell Franck sofva, och husets andra mamseller skulle äfven sofva der, så framt de icke hela natten behöfde gå uppe för brödbaket – ty hussysslorna sköttes endast nattetid.
Vi hade tagit vår tillflykt i det inre rummet och arrangerat oss med våra provisionella bäddar så godt vi kunnat.
Dagen hade varit särdeles bråkig, och man kunde således icke annat än sofva godt ...
Hvilken villa!
Medan jag sof som bäst, vaknade min slägting vid ett högligen obehagligt klampande i baktrapporna – det fanns två sådana, hvilka på ömse sidor ledde upp till en stor ”svale” eller korridor, der flera dörrar funnos till öfverrum, genom hvilka man sedan kom ut till trappan i husets första afdelning ....
Utan en sekunds besinning klädde sig mamsell
Franck skyndsamt och kom ut på svalen just lagom för att få se en afdelning soldater marschera upp.
Alldeles förskrämd, hann hon med knapp nöd förbi dem, än mindre att hemta mig.
Hon kunde icke ens för bokhållaren, som anförde dem och som ansåg lokalen vara ledig, komma åt att säga ett enda ord.
Med mig hade hon intet annat att göra än att befalla mig i Guds hand och hoppas att jag skulle sofva tills så långt på dagen att nattgästerna voro borta.
Besynnerligt nog sof jag också under hela arrangemanget för mina uttröttade grannar att komma till ro.
Men himmel – hvilket uppvaknande!
Först och främst var jag ensam i denna del af huset, som jag alltid betraktade med en viss respekt, emedan de stygga kurirerna och ordonanserna, för hvilka jag var riktigt rädd, gemenligen passerade baktrapporna och svalen, då de skulle upp till kommendanten.
Dessutom bodde officerare i rummen rundtomkring, och man kunde ju lätt komma in genom den yttre dörren.
Slutligen fanns också en gammal finsk korpral, som ofta hade ärenden till det i huset boende befälet, och denne finne, hemmastadd i hvarje slags trollkonster, utgjorde alla pigors och barns fasa.
Men detta sammantaget fick väl gå an – jag var just icke kinkig, född och uppfödd som jag var bland storm och hafsskum, krig och allehanda slags uppträden.
Nu tillkom likväl något, som jag var urstånd att fatta, nemligen de allra rysligaste ljud och brumningar ända inpå mig.
Genast for min tanke till finnen: det var icke längesedan han trollat fram ett ur, som blifvit taget från en af bokhållarne, och jag föreställde mig att han nu möjligen förehade någon besvärjelse derute.
Erinrande mig att jag var sju år gammal och således en förnuftig menniska, tog jag dock mod åt mig att gå fram till dörren och titta genom nyckelhålet ...
Åh, min gud, hvilken syn!
Om det stora rummet derute varit en ofantlig silltunna med endast ett hvarf på bottnen, så kunde sillarne ej hafva legat ordentligare ihoppackade än den hop soldater, som här låg hvarftals på golfvet med hufvud och fötter emot hvarandra.
Skrika dugde ej.
Jag tordes knappt andas – huru komma ut, och huru våga stanna qvar, då alla dessa busar skulle vakna!
Jag minnes att i fönstret stod ett timglas, som jag med ångest vände under förhoppning att någon skulle komma, innan sanden runnit ut och halftimman var full.
Men sanden rann korn efter korn, under det jag med bäfvan betraktade den och barnahjertat slog sina häftigaste slag ...
Likväl kom ingen.
Hvad gjorde jag då slutligen?
Då jag öfvertänkt att manskapet derute sof som om det ärnade sofva till domedag, öppnade jag dörren och tog först sakta och försigtigt ett steg ut – ut, d. v. s. satte foten på soldaten, som låg ända invid tröskeln.
Andra steget lika försigtigt ....
Derefter flög jag, vidrörande knappt hvar tredje man, tills jag hunnit rummets längd, kommit genom andra dörren och ut i svalen .....
(....
Jag kan icke låta bli att här inom parentes omnämna en liten tilldragelse, som långt senare in i tiden hade sammanhang med denna morgonstund, hvaraf erinran så lifligt väcktes ....
Jag bodde som nygift på en egendom i Småland; och en dag, då min man i egenskap af provinsialläkare var borta på besigtningsresor, fattades jag af en djup längtan till det gamla hemmet, hvaraf minnet så klart lekte för mig, att jag önskade det blott en liten fågel slagit på rutan – jag skulle då trott att han kommit de 40 milen med helsningar från min barndomsverld.
Men någon fågel kom ej.
Att förströ mig gick jag ut, i tanke att vandra bort till löfdungarne; men innan jag hann dit, träffade jag en gammal soldat på stickbacken, der han högg ved.
Hans ”Guds fred” lät så inbjudande, att bekantskapen snart var gjord.
Med frisk språksamhet berättade han mig att han bodde på ett af de närgränsande torpen, der han gjorde hvarjehanda småsysslor, men att han förut varit i flera krig och sist 1814 i Norge.
Med hjertat på läpparne frågade jag honom om han varit inqvarterad i Strömstad, och då han icke blott bejakade detta, utan ock berättade att han bott hos en gammal köpman vid hörnet af torget – hvad han precis mindes, både derföre att han blifvit hederligt välplägad och derföre att ett litet flickbarn, som varit instängdt, måste, för att slippa ut, trippa öfver honom och kamraterna – hade jag så när tagit gubben i famn ...
Sådant der låter icke beskrifva sig – derför icke ett ord vidare.)
Jag återvänder nu till det ögonblick, då jag efter min rymning från det provisionella nattqvarteret stod på svalen.
Min första tanke riktades på möjligheten att skaffa mig en ny hviloplats; och sedan jag kommit ned i den många gånger nämda mörka gången, sprang jag till stora visterhuset, i hopp att träffa någon af mamsellerna.
Lyckligtvis hade jag ej räknat fel: en af dem stod der och lade upp brödhögar.
”Gå sakta, stackars barn!” hviskade hon medlidsamt ...
”Se der ....”
Hon visade åt det långa bordet i visterhuset ...
Min gud, skulle jag väl tro mina sinnen!
Hvem låg der och sof, om icke – min mor.
Jag tyckte att jag ville falla ned på mina knän och kyssa handen, som hvilade mot bordskanten.
Men jag var för rädd att väcka henne, och jag trodde aldrig att något större helgerån kunde hafva blifvit begånget, än det som tvungit henne att taga ett sådant läger.
Det hette väl att hon varit uppe för att sjelf öfverse det stora baket, men jag trodde mer på hvad en af pigorna sedan tillhviskade mig, nemligen att frun sent på aftonen fått lemna sängen åt en anländ sjuk officer.
Emellertid kröp jag nu helt förtjust in emellan ett par mjölbingar; och med hufvudet på en ihoplagd säck somnade jag för andra gången, trygg i medvetandet att jag nu var väl värnad.
Den, som längst bland de inqvarterade officerarne bodde i mina föräldrars hus, var kommendanten öfverstlöjtnant Vinblad.
Denne herre måtte ha haft oändligt tråkigt eller också varit temligen excentrisk i pretention på förströelser.
Jag vet icke bestämdt vid hvilken tidpunkt den lilla historia inträffade, som jag nu vill berätta, jag vet blott att den gjorde slut på min intima liason med kommandoexpeditionen.
Vinblad, som i början alls icke var någon favorit hos mig – ty efter hvad jag minnes, egde han ingenting inbjudande i sitt yttre – hade likväl småningom genom sin skämtfullhet och stora tillgång på konfekt narrat mig trappsteg efter trappsteg upp, tills jag, hamnande i hans rum, blef helt hemmastadd med både honom och hans adjutanter .... det var endast de barska ordonanserna, som jag aldrig kände mig vän med.
Det roade kommendanten öfver måttan att se en liten feminin varelse dagligen så obesväradt röra sig i hans lokal och lika obesväradt, troligen munvigdt och näbbigt, svara på herrarnes frågor.
Men då detta icke kunde fylla alla de öfverloppsstunder, hvarunder tråkigheten inställde sig på besök, tillkännagaf han en dag att han hade för afsigt att gifta bort mig med en af sina adjutanter, löjtnant Prytz, och att vigseln genast skulle gå för sig.
Naturligtvis var jag obeveklig och så mycket obevekligare som herrar officerare redan jublade öfver ett infall, som förskaffade dem ett så oförberedt nöje.
Men då kommendanten framtog en ofantlig påse konfekt, började mina blickar förirra sig mellan adjutanten och den stora papperspåsen, från hvilken man listigt visade mig några ytterst frestande prof.
Ändtligen fick adjutanten ja, och i en hast utstyrdes jag i de mest lysande skärp och bandstumpar, som kunde ihoprafsas.
Jag måtte ha sett ut som en teater-marketenterska i miniatyr med min korta röda kjol och det dinglande påhänget.
Till slut uppställdes vi framför en i hast arrangerad brudpall, en annan adjutant föreställde prest, och herr kommendanten var verkligen nog lättsinnig att, sittande i länstolen med konfektpåsen i hand och en hop officerare bakom sig, låta läsa upp halfva vigselformuläret.
Ingenting kan öfvergå de uppsluppna herrarnes munterhet, när ceremonien var slutad och lyckönskningarne begynte.
Det var midt under deras klingande skratt och applåder som jag, ryckande till mig den förvärfvade belöningen, sprang ut och ned till min mor, hvilken detta gyckel så djupt misshagade, att jag nära på aldrig mer fick gå upp.
Underligt var, att just i detta kommendantens förmak – den eljest så kallade ”lille-salen” – och just på samma plats, jag en annan sommar tretton år senare blef vigd på allvar – – – – – – – – – – – – – – – – –
Innan jag lemnar detta kapitel öfver de enskilta förhållandena, torde det vara lämpligt att omtala huru längre fram ett annat upptåg af en yngre officer slutade.
Det var då emot slutet af året vid en tid, när hoppet att få staden tillbaka började slå rot hos borgerskapet, hvilket i detta afseende tänkte helt olika mot dess sörjande döttrar, som, då fäderna sade:
”Herran vare lof att det här löpandet i husen och på gatorna en gång får en ända!”, i stället suckade: ”Hvart skall det ta vägen, när detta lifliga spring i husen och på gatorna tar slut och balerna bli tomma!”
Ett klingande förtids-slädföre och Strömsvattnets isläggning väckte i flykten hos herrar militärer idén om ett slädparti till Kollekinds gästgifvaregård, tre fjerdingsväg från staden, ett slädparti, hvilket vid återkomsten skulle sluta med dans i den vanliga lokalen på nordsidan, der stadens utmärkte gästgifvare och arrangör herr Cederstedt omskapat ett f. d. kronobageri till bal- och festivitetssal.
Förestånderskan vid detta etablissemang – nota bene för den afdelningen, som gällde middagar och supéer – var en person, hvilken redan förut uppträdt i dessa små anteckningar, nemligen madam Malmelin, bekant genom sina skärmytslingar med ryttmästaren Hoving ....
En ung kornett, grefve Lewenhaupt, framkastade det förvägna infallet att, såsom en artighet mot damerna, man skulle kuska för dem i blotta uniformen utan kappa.
Hur galna propositioner, som eljest gingo igenom, afslogs likväl denna enhälligt, något som dock icke hindrade det ungdomliga öfvermodet hos den, som gjort förslaget, att vidblifva det.
Den ridderlige ynglingen tycktes i sina åsigter vilja hylla Ludvig XIV:s i Frankrike, han, som barhufvad under en regnskur höll hatten öfver sin dam.
Emellertid var slädpartiet ordnadt och flög som ett luftfenomen öfver det glittrande Strömsvattnet, och stående på meden till den lilla kappsläden, var grefve Lewenhaupt i sin blixtrande uniform ett mål för allas blickar och ”andra solen” på den isklara fjärden – den första, som blänkte ned ifrån himlen, verkade ännu mer till hans fördel, fastän hon ändå icke värmde.
Vid återkomsten till staden och sedan slädparaden gått från söder till norr, kände sig grefven visserligen genomfrusen.
Men långt ifrån att begifva sig hem, dansade han sig varm, dansade ursinnigt i det angenäma medvetandet att vara damernas förtjusning och, såsom det hette, ”en annan Oxenstjerna”.
Men hvad hände!
Dagen derpå insjuknade han häftigt, sedan han ytterligare ökat förkylningen derigenom att han, brinnande het, sådan som han kom ur dansen, gått från nordsidan öfver bron den temligen långa vägen till södra sidan, der han bodde i min bror Jan Smiths hus.
Min broder Wilhelm, som nu var kompanjon i Jans firma, stod i särdeles vänskapligt förhållande till den unge kornetten; och som de följts åt från balen, sökte han redan straxt på natten, då ett illamående tycktes vara i antågande, förekomma det genom att öfvertala honom till nödiga försigtighetsmått, ehuru förgäfves – hvarefter han vid grefve Lewenhaupts allvarsamma insjuknande med yttersta omsorg och i flera dygn vakade öfver den feberyrande.
En afton, då han varit lugnare, gick min bror in på kontoret midtöfver förstugan, för att hvila ett par timmar, sedan han efter många förmaningar lemnat den sjuke i vakmadamens omvårdnad.
Men, såsom många andra i hennes läge, somnade hon.
Fram på natten vaknade min bror med en känsla af hemlig ångest, när han fick se grefve Lewenhaupt klädd i full parad stående framför sängen och höra honom med klar röst ”för herr kommendanten” afgifva rapport angående utförandet af en order, den han kanske för månader tillbaka erhållit och verkställt.
Min bror, som egde stor sinnesnärvaro, aktade sig att störa den yrandes villa.
Han förklarade i stället helt nådigt: ”Det är bra, herr grefve – jag är nöjd!”, hvarefter den stackars sjuklingen helt upprätt gick tillbaka till sitt rum, klädde ordentligt af sig och var just åter kommen i säng, då den trogne vårdaren, som icke lemnat honom ur sigte, inträdde för att återtaga sin vakt.
Två dagar senare var vakten slutad: grefve Lewenhaupt dog efter denna tids förlopp, ett offer för sitt ungdomliga öfverdåd.
Med prunkande ståt blef han begrafven, icke i den då upptagna kyrkogården i Strömsdalen, utan genom sin vän den unge köpmannens vänliga försorg fick han sitt rum nära muren i södra hörnet af kyrkogården från 1808, der hans ben således ännu hvila orörda.
En blick bakom kulisserna på andra sidan sundet.
Under månsken och tystnad lemnade vi lägret i skogen vid Svinesund.
Vi återse det nu på en solklar förmiddag i stark och hurtig rörelse.
Kronprinsen hade sjelf anländt, och hans första befallning gällde att upprödja den väg, som Carl XII anlagt till Sundsborg, de redan nämda förfallna skansverken.
Denna väg syntes nu rent af omöjlig att uppnå – så igenväxt var den af skog – men med god vilja och goda armar låter sig för soldaten mycket verkställas, helst då den befallning, som åtlydes, kommit från en beundrad anförare.
Natten förut, natten till den 1 augusti, hade åtskilliga rörelser försports på andra sidan sundet, rörelser, som ansågos stå i ett ovilkorligt sammanhang med den omständigheten att fältmarskalken Essens trupper under de näst föregående dagarne från Bullare-sidan inryckt i Enningedalen i Norge15 der de besatte Prestbacka och Bærby, således innehafvande samma position som Adlersparre 1808.
Naturligtvis erhölls denna ställning icke alldeles frivilligt från fiendens sida.
I Enningedalen uppehöll sig en norsk avantkår, anförd af kapten Spoerck, hvilken dock såg sig tvungen att vika för öfvermakten.
Då han nödgades härtill, lemnade han med detsamma vägen fri till Fredrikstens fästning.