Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det hade varit en oerhördt varm dag, fast man ej var längre hunnen än till de första dagarne af Maj och den »stora värmen» ej ansågs vara börjad.
Men en varm dag i Aix les Bains är något exceptionelt.
Där råder en verklig drifhusatmosfär, solen bakar lodrätt ner i dalkitteln, som Savoyeralperna skydda för alla friska vindar, och de heta källådrorna breda ut sig under marken som värmeledningsrör.
Det var, som sagdt, i början af Maj, således ännu ej säsong för den fina franska värld, som först strömmar till och sätter sin prägel på »baccarat-badorten» längre fram på sommaren.
Aix les Bains var för tillfället engelskt, isynnerhet det stora hôtel de l’Europe med sina annexer och chalets och sin magnifika, i sydländsk blomsterprakt prunkande trädgård.
De enda undantagen från den engelska regeln utgjordes af ett par svenska familjer, en högförnäm greflig från Skåne — grefven själf, som kördes i rullstol, grefvinnan mycket ståtlig och förnäm och två vackra, stela döttrar — samt ett nygift par från Stockholm, häradshöfding Stål med fru.
Dessa sistnämnda voro egentligen stadda på bröllopsresa, som skulle fortsättas efter brunnskuren i Aix, hvilken deras läkare hemma rekommenderat för Stål, som lidit af en reumatisk åkomma, hvilken hvarken gymnastik eller massage fått bukt med och som svafvelbaden borde fullkomligt kurera.
Hans hustru — hon var mycket ung, endast nitton år — hade snart nog försonat sig med tanken att ligga en månad i Aix.
Hon gjorde sig stora förväntningar på allt det märkvärdiga hon skulle se och upplefva där vid en riktig fashionabel fransk badort och på de intressanta bekantskaper de skulle göra.
Detta var hennes första utrikes resa, och hon var af naturen mycket romantisk och mycket sangvinisk.
Och så föllo de ner midt bland denna stela, exklusivt engelska societet, som de sågo alldeles tillräck ligt af under de tre högtidliga, långa måltiderna för att på mellantiden på det allra samvetsgrannaste undvika och fly.
Och landsmännen sedan!
— Nåja, de behöfde lyckligtvis ingen; de hade hvarandra.
Hvarje eftermiddag, när hettan blifvit litet mindre tryckande, gjorde de de härligaste utflykter, antingen en körtur i någon af de små bekväma korgvagnarna, som i långa rader stodo väntande utanför hotellet, eller båtfärder på lac du Bourget eller åsneridter uppåt bergen, besök i Chambéry eller Annecy.
Ja, eftermiddagarna och aftnarna gingo nog an, men förmiddagarna däremot var den lilla frun allt väl mycket hänvisad åt sig själf och sina egna resurser.
Hennes man gick, som sagdt, igenom kuren, hvilket bland mycket annat betydde, att han efter badet måste tillbringa åtskilliga timmar i sin säng.
Han tillät henne ej att sitta inne hos sig i det varma rummet, hvilket hon helst velat — promenera var omöjligt under denna soliga tid på dagen, och i alla fall gå ensam är inte roligt — således fick hon sysselsätta sig bäst hon kunde.
De bodde i ett litet chalet i trädgården, och deras »salong», ett vackert rundt rum med sina låga, stoppade möbler, länstolar och små soffor, öfverklädda med ljus creton, den svarta marmorkaminen med det obligatoriska garnityret af pendyl och kandelabrar, tog sig precis ut som scenen för ett af Mussets proverb.
De stora glasdörrarna ledde direkt ut till trädgården.
Det var den lilla fruns första hem, och följaktligen ville hon göra det riktigt hemlikt.
Hon låtsade, att de »alls inte bodde i ett hotell, utan på ett förtjusande landtställe med den härligaste trädgård».
Hvarje morgon gick hon därför ut i »sin täppa» och plockade blommor, som hon ordnade i vaser, krukor och glas, några andra husmoderliga bestyr kunde hon ej finna på, och till mycket annat dugde hon ej heller.
Det där bestyret med blommorna upptog en god stund — men sedan.
Jo, hon skref ett bref hem hvar dag.
Så tog hon en bok och läste — gäspade — drifhusluft är mycket sökande — och ibland hände det till och med, att hon somnade ifrån boken, där hon satt i den lilla låga soffan, som hon dragit fram mellan de vidöppna glasdörrarna.
Det var så tyst och stilla i trädgården, blommorna doftade starkt, de mångskiftande fjärilarna flögo omkring mellan buskarna och bina surrade.
— Så vaknade hon lika hastigt, som hon slumrat in, och såg på klockan.
Bara elfva eller half tolf, således en evighet, tills Robert skulle komma ut till henne vid half tvåtiden, just lagom till lunchen.
Hon gick in på tåspetsarna för att se om han sof.
Vanligtvis gjorde han det, och då smög hon sig ut igen, sedan hon sakta kysst hans hand, som låg utanför täcket; hon kunde göra det flera gånger, utan att han vaknade.
Ibland var han vaken och låg och läste, och da satte hon sig på sängkanten och pratade med honom, tills äfven hon blef sömnig af stillheten i rummet och skymningen där inne och lade ner sitt hufvud bredvid hans på kudden och somnade in.
— Stackars lilla Maja, det är inte mycket lifligt för dig, sade han som oftast.
Jag önskar du hade några bekanta.
Kan du inte skaffa dig någon?
Den där lilla vackra skotskan har ju varit så vänlig mot dig, och den ena af fröknarna Kronenkrans talade ju med dig i går, det är bestämdt en söt flicka.
— Nej, låt mig slippa, Robert, så är du snäll!
Förmiddagarna gå ju snart nog, och jag har så mycket roligare på eftermiddagen och aftnarna.
Jag tycker redan, att du är bättre, och när du blir alldeles frisk, så kunna vi göra långa promenader till fots, och innan dess åka eller ro vi.
Hur låter programmet för i afton?
— Jag skulle verkligen bli mycket glad, om du gjorde några bekantskaper, upprepade han, riktigt glad.
Det hade varit varmt under hela den tid de vistats i Aix, men så hett som denna dag, den 10 Maj, hade det emellertid ej förut varit, och värmen var fortfarande besvärlig, när de efter sista table d’hôteringningen, kl. sex, gingo genom trädgården upp till middagen i stora hotellbyggnaden.
Maja hade tagit på sig sin allra svalaste dräkt, en crêmefärgad linneklädning, och hatten höll hon i hand, under det hon skyddade sig mot solen med den uppslagna, mörkröda parasollen.
De utbytte många vänliga »how do you do» och »exceedingly hot day» med sina engelska bekanta och togo så plats vid det stora bordet, vid hvilket serveringen redan börjat.
— Det har kommit några nya, sade Robert efter en stund.
Troligen en fransk familj — åtminstone inte engelsk.
Alldeles midt emot dig.
Se inte dit nu!
De titta på oss.
Han ser charmant ut, en äldre man med gråsprängdt hår och förnämt utseende, och vet du hon påminner ofantligt om tant Eva.
— Det kan jag ju inte veta, om jag inte får se på dem.
Jo, du!
Maja hade sett upp, och hennes ögon möttes af ett par kvicka, lifliga, mörka ögon, som så otroligt påminde om tant Eva, hennes älsklingsmoster, att utropet ovillkorligen blef hörbarare än hon ämnat.
Den främmande damen smålog åt henne och böjde litet på hufvudet.
Maja besvarade hälsningen, i det hon rodnade.
— Och, du, hon är också lik mamma, fast hon är yngre.
Men hon är allt gammal.
Öfver tretti år, du?
— Nog räcker det till fyrti och litet till.
Hon har ett mycket pikant utseende, men någon skönhet har hon nog aldrig varit.
Hennes man är däremot en vacker karl.
Se inte på dem!
Då tro de, att vi tala om dem.
För resten måste de också tycka, att du är lik någon.
Hon tar inte ögonen från dig.
— Det är nog dig hon ser på.
Maja var mycket van vid, att hennes ståtlige man väckte uppseende.
Själf gjorde hon sig inga illusioner öfver sitt utseende.
Hon hade alltid varit ansedd som familjens fuling.
Det var bara Robert, som i trots af alla protester påstod, att han tyckte, att hon såg bra ut, och det var ju det enda »som var viktigt».
Det var verkligen alltför varmt att denna afton företaga någon utflykt.
Efter middagen slog man sig således ner i trädgåren och bildade grupper vid småbord.
Kaffet serverades därute, herrarna rökte, damerna pratade, under det solfjädrarna voro i liflig rörelse.
Ståls sutto för sig själfva vid ett litet bord långt ner i trädgården, där kastanjerna gåfvo den mesta skuggan.
Deras vis-à-viser från table d’hôten promenerade under ifrigt samtal fram och tillbaka mellan akaciorna.
Han stödde sig på hennes arm.
Hvar gång de gingo förbi bordet, där Maja satt, visade den främmande damen på ett nästan omärkligt, men fullkomligt omisskännligt sätt, att hon observerade henne.
— Vet du, Robert, om hon ville börja, vore det roligt.
Henne vill jag gärna bli bekant med!
— Börjar hon, så springer du i alla fall och gömmer dig bakom mig, så det blir till ingen glädje.
— Nej, det skall jag inte.
Hon ser så snäll ut, och så är hon så lik tant Eva.
Följande dag, det var en söndag, kom en häftig åskby med ösregn, just då man stigit upp från lunchen.
Ståls, som inte kunde komma hem genom trädgården, medan ovädret pågick som värst, gingo in i salongen.
Där inne sutto redan de båda nykomna, han med sin Figaro, hon med en af Charpentiers romanvolymer framför sig.
Så småningom troppade den ena efter den andra af den engelska societeten in i rummet, gamla misser och unga misser, medelålders fruar med hvita hårklädslar och svarta sidenklädningar, äldre damer och äldre och yngre herrar.
Ståls sutto vid fönstret och spelade domino, men flyttade sig genast in i det närgränsande rummet, da de sågo »the reverend mr Millar» komma in.
Det skulle bli engelsk predikan och psalmsång.
De hade varit med om det redan en gång, förliden söndag.
Det franska herrskapet anade synbarligen ej hvad som var i görningen.
De sutto kvar, ända till en mycket medelålders miss placerade sig vid pianot och spelade en hymn, i hvilken hela församlingen instämde med mer andaktsfulla än rena och vackra röster.
Då reste de sig i största hast, häpna och förskräckta, och flydde in till Ståls, som hade mycket svårt att hålla sig allvarsamma.
Madame var mycket indignerad: »En salong i ett hotell är en samlingsplats, där hvar och en bör vara som hemma hos sig, men sysselsätta sig så, att man ej stör de andra.
Man har inte rättighet att förvandla en salong till en konventikelsal.»
Monsieur ryckte på axlarna.
— Ah, mon dieu, ces anglaises! fortsatte hon.
Han hviskade något till henne, troligen en varning.
Man kunde ju inte vara säker på, om inte ..
Jo, det var hon, »absolument».
Monsieur var emellertid synbarligen mera musikalisk än madame, ty när engelsmännen där ute efter ett ögonblicks paus uppstämde en ny psalm, gjorde han en grimas och reste sig upp.
— Jag går in till oss.
Kommer du med?
— Om ett ögonblick.
Han hälsade, när han gick förbi Ståls och lämnade rummet.
Hon satt kvar och skar upp sin bok med en liten sköldpaddsknif, hvilken hon begagnat som bokmärke.
Den hvita handen med de många blixtrande ringarna förde pappersknifven elegant och graciöst.
Allt emellanåt såg hon upp på Maja och hennes man, men sade intet.
— Vet du, det här blir en lång historia, utbrast Robert efter en stund, i det han ordnade dominobrickorna i asken.
Regnet forsade fortfarande ner, och himlen var fullkomligt svart.
Jag går hem och skickar François hit igen med paraplyn, din regnkappa och dina bottiner.
Vi ha det mycket trefligare hemma hos oss.
— Jo, det vill jag lofva.
Och så gick Robert.
Knappt var han utom dörren, förr än den främmande damen kom fram till Maja och utbrast på franska.
— Ett sådant oväder!
Maja blef mörkröd.
— Ja, det regnar mycket.
Det blir visst dagsregn.
Fransyskan satte sig på den stol Robert just lämnat.
Hon ville synbarligen göra bekantskap.
— Det är inte mycket vackert det där, sade hon, häntydande på sången, som i samma ögonblick skar igenom särdeles gällt.
De sjunga så förfärligt falskt.
— Que voules-vouz?
Des anglaises!
— Madame är inte engelska?
Rumäniska eller serbiska,
enfin från någon af Balkanstaterna.
— Nej, det är jag inte.
— Grekinna?
— Nej, jag är ingen sydländska, tvärtom från norden.
Jag är svenska.
— Omöjligt, svenskorna äro blonda.
— I allmänhet ja, men inte alltid.
Har madame lagt märke till de två unga lika klädda damerna vid öfra ändan af bordet?
De äro också svenska, men inga blondiner.
— Nej, dem har jag inte sett, men jag skulle aldrig trott, att madame var svenska.
Min mor hade mycket väl reda på Sverige.
När hon var ung flicka bodde er stora författarinna Fredrika Bremer i hennes föräldrahem i Lausanne.
Nej, att madame är från Sverige!
Jag gissade först på ryska.
– Hvarför inte engelska, frågade Maja med ett skälmaktigt småleende.
– Jamais de la vie avec cette expression là.
Det var det hela, men tonen i hvilket det sades ville bibringa intrycket af att den främmande fann Majas utseende intressant, och detta intryck fick hon.
Hon kom alldeles förtjust hem till sin man.
Kan du tänka dig hennes mor kände Fredrika Bremer!
Och vet du, hon trodde, att jag var grekinna, tillade hon till hälften smickrad, till hälften förlägen.
— Det finns också fula grekinnor.
Men hon tyckte inte, att jag var ful.
Och hon proponerade mig att vara tillsammans med henne om förmiddagarna, då våra herrar äro invisibla.
Hon går heller inte igenom kuren.
Jag frågade om hon inte ville komma till oss och sitta i vår trädgård.
— Det vill hon gärna.
De hade gått förbi här i går och tyckte det var så förtjusande.
Så nu behöfver du inte längre vara ledsen öfver att jag är ensam och har tråkigt.
Dagen därpå kom Majas väninna ganska riktigt.
Det befanns emellertid vara för fuktigt att sitta i trädgården och tillräckligt svalt att göra en promenad.
Det var lifligt på den långa gata, som för upp till etablissementet; i hvarje ögonblick mötte de eller gingo förbi de för Aix karaktäristiska bärstolarna, bakom hvilkas täta förhängen den till badet förda eller från badet tillbakaburna personen sitter inhöljd som en mumie.
Då den ena bärstolen är fullkomligt lik den andra och den person, som sitter däri är fullständigt dold, kan man ej en gång gissa sig till huruvida det är en manlig eller kvinnlig individ, som bäres förbi, och Majas väninna hade åtskilliga mycket roliga anekdoter att omtala från Aix’ cronique scandaleuse, rörande de mer eller mindre tragiska misstag porteurerna begått, i det de burit monsieur eller madame »un tel» in i orätt rum.
Personen, som sitter bakom förhängena, ser nämligen absolut ej hvart han föres, och kan omöjligt kontrollera, om han kommit till sin egen bostad, förr än portechaisen sättes ner, gardinerna dragas ifrån och bärarna fatta tag i hans i lakan insvepta figur och lägga den på sängen, hvilket allt sker i mycket raskt tempo.
Maja var vid hemkomsten alldeles full af nyheter, och så fort Robert kommit in till henne, började hon berätta.
— Du kan inte tänka dig hur roligt jag haft.
Hon har talat om de kostligaste saker.
Hon är så vådligt kvick, men mycket skarp.
Och hon tål inte engelskor.
Vet du hon hade hört, att förlidet år buro de af misstag in en gammal fransk öfverste i ett par engelska missers sängkammare, Du kan tänka dig hur de skreko och hur han skrek!
Och så talade hon om ... men det kan jag inte berätta, det var så otäckt.
Hon påstod, att en ung vicomte de — ja, jag kommer inte ihåg namnet, men hon kände honom mycket väl — mutat porteurerna att — nej.
Men jag har haft mycket roligt.
De äro visst förfärligt förnäma och rika.
De bo om vintrarna i Paris och om somrarna på ett slott i Champagne.
Tänk du, om de bjöde oss dit — det vore allt bra roligt att se hur det går till på ett franskt slott, du!
— Inbilla dig inte något sådant.
Han ser mig inte vidare gästfri ut.
Han förefaller högfärdig.
Det var som om han alls inte tyckte om att hon visade sig vänlig mot dig.
Det såg jag vid bordet.
— Det tror jag är ett misstag.
Han är bara mycket sjuklig och litet retlig, det talade hon om.
De komma visst hädanefter att äta på sina rum.
Baden söka honom.
Hon kommer i alla fall till mig om förmiddagarna, så det är lika roligt det.
Jag tror inte han vore något vidare trefligt sällskap för dig, så det är ingen förlust.
Och i alla fall, om eftermiddagarna har jag ju dig, och då vill jag inte ha någon annan, tillade Maja med den uppriktigaste egoism.
De syntes ej till på middagen, men följande morgon vid tiotiden knackade madame med ett hvitt parasollskaft på deras salongsfönster.
Maja satt i soffan och läste.
Hon flög upp.
Hon var så rädd, att knackningen skulle väcka Robert.
Nej, nå det var för väl!
Hon gick ut i trädgården, och de slogo sig ner i de låga, djupa korgstolarna, som stodo där.
Robert hade sagt till Maja, att hon ovillkorligen skulle presentera sig, och hon kände sig mycket olycklig, innan denna ceremoni var öfverstökad, på så sätt att hon räckte fram sitt kort till fransyskan med ett förläget:
— Tillåter ni?
— ’Madame Marie Stål’.
Det är ett bekant namn, madame de Stael.
— Nej, det är inte alls så.
Marie Stål.
— Hon uttalade namnet mycket långsamt och tydligt.
— Jag skall väl också presentera mig.
Voilà ma carte!
Mon dieu, quelle étourderie!
Jag har tagit min mans kort.
— Comte Horace de Brachet.
— C’est ça, ni känner namnet, inte sant?
Det är den yngre grenen af den hertigliga familjen d’Albège.
När den gamle hertigen dör, han har ingen son, blir mr de Brachet duc d’Albège.
Maja var så ung, att hon rodnade af förtjusning vid tanken på att hemma tala om att hon kände en blifvande hertiginna.
Det hade hon ändå inte väntat.
De pratade mycket trefligt tillsammans, och Majas blyghet försvann allt mer och mer.
Hon hade berättat för sin gäst om den märkvärdiga likheten med tant Eva och talat om flere af hennes många roliga infall.
Madame gouterade dem mycket och ville också höra om den öfriga familjen, isynnerhet om Majas mor.
Höll hon mycket af henne?
— Åh, ingen på jorden är som mamma!
— Madame var väl enda barnet, eller hade hon kanske en bror?
— Nej, bara två systrar, bägge yngre:
Anna, hon som kommer näst efter mig, är sjutton år och mycket vacker; Elin är fjorton, hon ser inte så bra ut, men hon är ofantligt begåfvad, precis som mamma.
De äro blonda.
Dem skulle madame se.
— Och madames far?
— Han dog, när jag var tio år, och sedan dess har mamma skött hela den stora egendomen.
Ja, hon är ett märkvärdigt fruntimmer.
Madame de Brachet hade Maja att berätta om allt i sitt barndomshem, från de gamla trotjänarinnorna ända ner till hundarna.
Också naturen, den hvita björkskogen och den mörka granskogen, de ljusa sommarnätterna, roddfärderna på insjön om sommaren och isfärderna och skridskogången om vintern beskref hon.
Och så frågade madame hur hon blifvit bekant med sin man, och som Majas hjärta var fullt af all hennes unga lycka och hon kände sig så tacksam för det intresse man visade henne, talade hon om hur det gått till, på samma gång uttryckande sin undran, att han just fäst sig vid henne, hon som var så ...
Det fann madame mycket naturligt.
Men arrangerade inte svenska föräldrar sina döttrars giftermål ?
Maja skrattade.
Det är ju de unga, som skola gifta sig, och inte föräldrarna, så det få de allt i allmänhet själfva bestämma.
Det vill säga, det händer naturligtvis i bland, att föräldrarna äro emot partiet, men om han och hon riktigt hålla af hvarandra och äro envisa, så få de hvarandra alltid till slut — nu för tiden.
Madame var mycket intresserad af det hon hörde och ville riktigt ha reda på hur en svensk förlofning var, och hon blef ofantligt häpen, när Maja talade om att hon och Robert fått promenera utan »förkläde» och att de suttit ensamma timtals.
Maja hade till och med föredragit om madame ej härvidlag varit fullt så intresserad.
Hon tyckte det var indiscret att vilja veta hvad fästfolk sade och gjorde, när de voro ensamma, och ville inte ingå i några detaljer, undantagandes att hon svarade ett hastigt:
»ja naturligtvis», när madame frågade om det också var brukligt, att förlofvade kysste hvarandra.
— Hon har bestämdt dåliga barn, sade Maja till Robert, då hon var gången.
Kan du tänka dig hon frågade mig om du inte gjorde allt för att skilja mig från mamma — det göra alla mågar.
— Ja, kanske hon inte sa’ det så, utan att barn voro så otacksamma.
Hennes äldsta dotter är jämnårig med mig och också nygift, men mågen tillåter nästan inte alls madame att råka sin dotter.
Han vill partout skilja dem åt.
Och hennes yngre dotter, som uppfostras i ett kloster, frågar inte alls efter henne utan bara efter sin far.
Det gjorde mig så ondt om henne, att jag kysste henne.
Var det mycket dumt?
Men att hennes man inte läser lagen för barnen, åtminstone för mågen?
— Ja, det tänkte jag också; men det kunde jag ju inte fråga om.
Madame påstod, att engelskorna voro alldeles gröna af afund att se hur trefligt de hade det tillsammans, och hon hade nästan dagligen några roliga anekdoter att berätta om miss Dodd och miss Clare, hvilka voro föremål för madames synnerliga aversion.
I allmänhet hade hon mycket reda på societeten, på hvad som sades och gjordes i hôtel de l’Europe, märkvärdigt nog tyckte Maja, hon talade ju aldrig med någon annan än henne, som absolut ingenting visste.
— Här skall du få en present, Maja, sade Robert en morgon.
Bed tant Eva, de kallade henne sins emellan tant Eva, säga dig hur du skall bära den!
— En svart spets!
Nej, så vacker och så stor!
— Ser du, det är en äkta spansk mantilla.
Men du är kanske för ung att gå med spetsschal.
— Ja, det är jag väl — men vi kunna ju ge den åt mamma.
— Fråga först madame om du inte kan begagna den själf och om den är bra.
Ha de narrat mig, så byta vi om.
Den är köpt i den stora boden nere på hörnet.
Madame var mycket nöjd med mantillan.
— Visst skulle »la petite» behålla den själf. »Kom, så gå vi in, så skall jag visa er framför spegeln!
Så där och så där, och så kan ni ha den så.
Ack, ma chère, när man är ung som ni!»
Och hon draperade schalen öfver Majas axlar på olika sätt, men alltid så, att både spetsen och Maja togo sig fördelaktigt ut, ett sakförhållande, om hvilket hon i spegeln öfvertygade den lilla frun.
— Men ser ni, det är inte allt.
Nu skall jag visa er ett annat sätt.
Ni är t. ex. på besök på er mors egendom eller hos någon af grannarna.
— Det är afton och månsken eller en sådan der ljus natt, som ni beskrifvit för mig.
Ni står på balkongen och ni får lust att göra en promenad i parken — à deux.
— Ja, det är gudomligt, sade Maja med strålande ögon.
Fransyskan talade med en sådan liflighet, att hon såg den månbelysta balkongen framför sig, glittret mellan björkdungarna, de hvita stammarna och den breda silfverstrimman på sjön. O, det fanns ändå ingenting härligare på jorden än en månskensnatt hemma i Sverige!
— Ser ni, då kastar ni mantillan öfver hufvudet så här.
Det klär er.
— Nej, det skulle Robert inte lycka om.
Det skulle i hans tycke se för teatraliskt ut.
— Nå, det behöfver ju inte vara monsieur le mari, som står med er på balkongen och hvars arm ni tar en sådan månljus afton i parken.
— Hvem skulle det då vara?
Jag känner ju inte edra — eller monsieurs vänner.
Maja såg på henne med en förvånad, nästan ogillande blick.
— En gift kvinna går väl inte och svärmar i månskenet med någon annan än sin man!
— Jaså, det gör man inte i Sverige?
— Nej, det gör man inte, svarade Maja med öfvertygelse.
Med sin säkra takt märkte madame snart, att den lilla svenskan ogillade dylika erotiska ämnen, och som dessa allusioner varit det enda hos hennes nya bekanta, som ej behagat Maja, tilltog hennes förtjusning allt mer och mer, när de nästan fullkomligt uteblefvo.
De voro dagligen tillsammans under de sista två veckorna af Ståls vistelse i Aix.
Madame trifdes synbarligen med den lilla glada, i många fall så brådmogna, i andra så ofantligt naiva unga frun, och hvad Maja beträffar var det ett äkta flicksvärmeri för den äldre damen, som kunde vara hennes mor, men som var så ungdomlig till sinnes, så spirituel — och så vänlig.
Och så hennes lifliga intresse för allt, som rörde Maja, det minsta som det största!
Hon lät henne berätta för sig hvad de skrefvo hemifrån, d. v. s. systrarnas utgjutelser öfver Majas »hertig och hertiginna» hoppade denna öfver; men hon talade däremot om att mamma blifvit så glad öfver att hon gjort en sådan angenäm bekantskap, så att hon slapp sitta ensam de långa förmiddagarna, och att hon tackade madame för all den vänlighet hon visade Maja.
Madame var helt förlägen, när hon mottog hälsningen.
Bekantskapen var emellertid nästan uteslutande mellan de båda fruntimren.
Visserligen hände det någon gång, att deras gäst dröjde så länge, att Robert råkade madame de Brachet och utbytte några vänliga och artiga fraser med henne; men monsieur de Brachet sågo de endast på afstånd, antingen promenerande, stödd på madames arm, eller åkande med henne längs lac de Bourget.