Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men är det sålunda gifvet, att det goda omöjligt kan vara orsaken till någonting icke godt, och att derföre ej eller den Allgode någonsin kan tillskynda ett väsende något ondt, så är med detsamma ock gifvet, att den gamla läran om djefvulen och helfvetet är ochristlig och oförnuftig, att hon är endast en gammal barbarisk och superstitiös mensklig förvillelse, samt att hon derföre ock genast bör helt och hållet bannlysas ur den christna religionsläran och undervisningen8.
I sammanhang härmed torde vi äfven böra anmärka, att hvad vi här yttrat om helfvetesläran gäller ock likaså väl om en annan, som är hennes förutsättning och utan tvifvel till henne har gifvit anledning, vi mena den allmänt utbredda läran, att Gud medelst lidanden straffar9 de ändliga väsenden, som hafva försyndat sig mot Honom eller motverkat hans ändamål10.
Det är nemligen, såvidt vi känne de förnuftiga väsendena, ingen annan än det menskliga samhällets representant, som rätteligen icke blott kan, utan ock måste använda ett physiskt ondt eller sinnliga lidanden såsom straffmedel11, ehuru naturligtvis ej eller han får använda dem annars, än till den felagtiges eget sannskyldiga bästa; ty för någonting annat, än hvars och ens sanna väl, och ytterst för allas eviga lif och salighet, kan och får icke ett förnuftigt väsende såsom sådant någonsin vara verksamt.
Att utan det goda till ändamål blott och bart vedergälla ett ondt med ondt är att utöfva en sinnlig och förnuftsstridig hämnd, hvilket för menniskan och samhället aldrig kan vara tillåtligt, och för den Allgode sjelf icke en gång är möjligt.
De förra kunna väl få tillfoga en menniska vissa lidanden, när det är oundgängligen nödvändigt för hennes högre och högsta väl12, hvilket likväl då icke är att endast tillskynda henne ett ondt, utan tvärtom att verkligen tilldela henne ett godt eller att bevisa henne en sann och vigtig välgerning, ehuru medlet dertill kan vara ett sinnligt obehag och såvida ett relativt ondt.
Men af några sådana medel kan och behöfver ej Gud för sin del begagna sig13, då alla lidanden falla inom det sinnligas område, med hvilket han såsom ett rent osinnligt väsende icke omedelbart har någonting att skaffa14.
Det sinnliga i allmänhet och det (sinnligt) onda i synnerhet kan derföre ej någonsin vara ett medel för Honom, såsom det är eller kan vara för den sinnligt förnuftiga menniskan.
Om det hufvudsakliga af hvad vi här anmärkt borde de christna Theologerne och Presterne mindre än andra vara okunniga (Jemf. t. ex.
Math. 5: 39—47, 1 Thessal. 5: 15, 1 Petr. 3:
9 och flere andra ställen med Math. 5: 48); men beklagligen är det motsatta förhållandet så vanligt, att det knappt lönar mödan att tala om undantagen.
Det stora flertalet är ännu, Gud bättre, i en ganska betydlig grad besmittadt af gammal hedendom eller af persisk och judisk superstition.
Till dessa våra anmärkningar hafve vi blifvit föranledde af en fasansfull händelse, som nyligen passerat i Dalarne, der en moder, på uppmaning af en sjuk och bortkommen dotter, har bundit sitt nio års gamla barn och jemte en annan risat det ända till döds — för att rädda dess syndiga själ ifrån djelfvulen och helfvetet.
Sådana vansinniga djeflerier skulle ej kunna förekomma, om ej vissa af våra prester vore långt ifrigare i att predika den falska och hedniska läran om djefvulens magt och helfvetet, än i att förkunna den sanna och christliga läran om Guds godhet och himmelriket.
Och hvilka hafva väl skulden för allt detta elände, om icke de högsta och förnämsta religionslärarne, våra Professorer i de Theologiska Faculteterne, hvilka just äro de, som egentligen bilda oss sådana der prester i församlingen?
Det säger sig nemligen sjelft, att om de förra ej underläte att, såsom de borde, grundligt och klart bevisa för sina lärjungar, att den ifrågavarande läran är rent af hednisk, ochristlig och oförnuftig, så skulle ej eller de sednare så vildt predika in henne i de obildade, som det beklagligen nu ofta är händelsen.
Till helfvetet således med hela den gamla barbariska djefla- och helfvetesläran; och dit äfven — hade vi så när sagt — med alla de råa och tanklösa varelser, som ännu i våra dagar förkunna henne.
Men på allvar kunna vi dock såsom förnuftiga menniskor ej eller åt dessa mer än åt andra tillönska något ondt, utan vi önske dem tvertom af hjertat allt godt, men isynnerhet likväl en större upplysning och en renare christendomskunskap — ehuru vi föga hoppas att vår önskan i detta afseendet snart skall uppfyllas.
Vi säge tanklöse, emedan vi vete, att några ock äro tänkande, ehuru dessa visserligen ej äro många.
Vi kalle superstitiösa alla de religiösa föreställningssätt, som hafva sin grund deruti, att menniskan på sina lägre utvecklingsgrader fattar och föreställer sig sin Gud i analogi med sig sjelf, och sålunda tillägger Honom sinnliga eller blott menskliga bestämningar, i synnerhet menskliga handlingssätt äfvensom menskliga passioner och affecter.
Perserne voro såvida mindre barbariska och omenskliga än Judarne, att de senterade nödvändigheten af alla ändliga väsendens slutliga förbättring och eviga salighet, hvilket ej kunde falla de sednare in, som voro hårdhjertade, hämdlystne Semiter.
Också läto dessa derföre sin Gud utsäga om sig sjelf, att han var en stark hämnare, mäktig att straffa fädernas missgerning in på barnen allt intill tredje och fjerde led m. m.
Och detta bevis på de gamla Judarnes hårdhet och barbari meddelas oss ännu i denna dag såsom Guds ord uti den första och allmännaste religionslärobok, som sättes i händerna på christna menniskor!
Kan man tänka sig en större skam och vanära för ett presterskap, som gör anspråk på att få anses för christeligt?
Att läran förekommer i Nya Testamentet bevisar ingenting för hennes christlighet, då orden biblisk och christlig för ingen del äro liktydiga.
Christendomen är nemligen äldre, än Bibeln, och man har goda skäl att antaga en betydlig skiljnad emellan Christi eget religiösa medvetande och de christna bibliska Författarnes, som icke ens voro hans närmaste lärjungar.
Christi egen christendom var hans djupa och rena medvetande af Gud och af sig sjelf i sitt förhållande till honom d. v. s. hans eget djupa och rena förnuft; ty det ena ankommer på fullkomligt detsamma, som det andra.
Och äfven i vårt förnuft ligger den christna sanningen tillgänglig för oss, om vi allvarligt der söke henne, och icke blott vilje inhemta henne från andra håll.
Att hon deremot i skrifter, som författades en god tid efter Christus af (christna) Judar och Greker, skall finnas förenad med judiska och grekiska föreställningar, hvilka ej kunna erkännas för christ- liga, såvida de tydligen ej äro förnuftiga, är någonting så naturligt, att ett annat förhållande vore snart sagdt ett underverk.
Om föröfrigt några sådana föreställningar ock funnos hos Christus sjelf, hvarom vi nu ingenting kunne veta, så hade han dessa blott såsom en man af sitt folk och sin tid, men icke såsom vår religions höge Stiftare, och i sådant fall äro de för oss såsom christna utan all vigt och betydelse.
För oss är numera det sant christliga fullkomligt detsamma som det sant förnuftiga, hvilket det också var för Christus sjelf; ty någon annan källa för sann religiös kunskap, än förnuftet, kan menniskan ej hafva, då hon är endast ett sinnligt förnuftigt väsende, och någon sådan kunskap omöjligt kan komma från hennes sinlighet.
Denna sats anföres här utan några bevis, emedan dess fulla utredande och bevisande tillhör sjelfva den philosophiska vetenskapen.
Emedlertid bör den redan genom förnuftsinstincten kunna förstås och godkännas af hvar och en, som är något mer bildad och tänkande.
Orsaken kan visserligen aldrig fullkomligt uppgå i sin verkan, utan den sednare framställer alltid den förra med vissa negationer eller inskränkningar.
Men dessa inskränkningar härröra då icke från sjelfva orsaken, utan från andra momenter, som förena sig med hennes verkan, t. ex. från oförmågan hos den eller det, som är verksamhetens object, att fullkomligt upptaga orsaken uti sig.
Häraf torde inses, att det onda icke är någonting så obegripligt, att man behöfver på något sätt mystificera det, såsom man ofta har gjort.
För öfrigt är det ett säkert bevis på andelig råhet eller bortkommenhet hos en menniska, om hon alltför mycket bråkar med synden eller gräfver och bökar i det onda, och om hon mera är sysselsatt och förtrolig med djefvulen och helfvetet, än hon är det med Gud sjelf och himmelriket — mera fruktar och bäfvar för de förra, än hon egentligen älskar och eftersträfvar de sednare.
Den gudsfruktan, som är en verklig fruktan, och då hufvudsakligen en fruktan för helfvetet, är icke någon sann christelig fromhet, utan mer eller mindre en hednisk superstition, hvars underhållande och befrämjande omöjligt kan vara ett christligt presterskaps ändamål.
Detta borde våra Theologer och Prester väl betänka och lägga på hjertat, om de ej vilja ådraga sig tänkande personers ogillande och missaktning.
Det, som har legat till grund för denna lära och gifvit henne sin hållning, har varit menniskans djupa och oafvisliga, om än ej alltid så klara, medvetande 1) deraf att hennes lif i sitt sanna väsende och i Gud — hennes verkliga sedlighet och religiositet — är hennes absolut sanna goda, hennes rätta och högsta ändamål; 2) deraf att hennes försummande eller motverkande af detta ändamål — hennes verkliga osedlighet och syndighet — derföre ock är hennes absolut högsta onda, hennes egentliga och verkliga osalighet; 3) deraf att detta onda icke blott är ett ondt i sig sjelf, utan nödvändigt ock är det till sina följder, så att det aldrig kan leda till någonting godt; samt 4) deraf att icke blott hennes eget förnuft, utan ock Gud och alla andra förnuftiga väsenden måste vara verksamma hos henne till det ondas upphäfvande, d. v. s. till hennes bestraffande eller rättande.
Men det falska och superstitiösa i läran är 1) att man i följd af bristande bildning har föreställt sig Gudomligheten efter analogien af en verldslig monarch eller en representant för det menskliga samhället; 2) att man af samma orsak har föreställt sig den förre såsom straffande fullkomligt på samma sätt, som den sednare, d. v. s. begagnande sig af physiskt ondt eller af sinnliga lidanden såsom straffmedel; och 3) att man i följd af egen råhet har ansett bägge vid straffandet endast utöfva en hämd eller blott vedergälla ett ondt med ondt, hvilket man funnit naturligt och rättvist, då man ej kunnat inse att det är förnuftsstridigt.
På menniskans lägre utvecklingsgrader är nemligen hämden ett slags barbarisk rättsskipning, hvilken för hennes då ännu uppgrumlade rättskänsla är fullkomligt behörig och tillfredsställande.
Vi beröre här endast i förbigående ett ämne, som annars ganska väl förtjente en egen och vida utförligare behandling, men med hvilken vi likväl för tillfället ej kunne befatta oss.
Så mycket ser man emedlertid af hvad vi här komma att nämna, att om det ej kan med giltiga skäl bestridas, först och främst att Gud hvarken vill eller ens kan tillfoga ett väsende något ondt, och vidare, att hvarje bestraffning, som är verkligen rättvis, nödvändigt ock är en välgerning för den, som erhåller henne, samt ändtligen att ingen annan än samhället eller dess representant kan rätteligen begagna sig af sinnliga lidanden såsom straffmedel, så måste den gamla theologiska läran om Christi försoningsdöd och hans satisfactio vicaria erhålla en icke så litet förändrad betydelse, om hon skall kunna godkännas af förnuftiga och tänkande menniskor.
Att hon kan hafva en sann och antaglig mening, vilje vi visst icke bestrida; tvertom är detta någonting, som vi sjelfve påstå; men säkert är dock, att denna mening icke är den, som vanligen bibringas oss genom vår Theologi.
Och likaså säkert är det äfven, att våra Theologer hitintills ej gjort sig tillräckligt reda för den sanna betydelsen af ordet försoning.
Att straffa (egentl. att spänna, sträcka t. ex. ett tåg, som derigenom blir rättadt eller rätt) är att rätta en orätt eller förnuftsstridig (sinnlig) vilja; och ett straff är derföre ingenting annat, än en sådan rättelse, d. v. s. 1) den straffandes rättande handling och 2) verkan af denna handling (rättelsen) hos den bestraffade.
Vi pläge nemligen beteckna handlingen och handlingens verkan med samma ord, hvilket är ganska naturligt, då den sednare icke är någonting annat, än den förra betraktad i sin fulländning eller sitt resultat.
Hvad deremot det physiska onda eller det lidande beträffar, hvilket samhällets representant (och rätteligen blott denna) vid bestraffandet tillfogar den brottslige, så är detta ej sjelfva straffet, utan blott medlet för dess förverkligande, och att (såsom vanligt) förblanda det sednare med det förra är likaså tanklöst och plumt, som att t. ex. förblanda yxan med hugget, eller vapnet med försvaret, eller knifven med operationen, eller medicamentet med curerandet, eller någonting dylikt.
En sådan förväxling är dock tyvärr ganska vanlig, emedan de tanklösa väl märka det sinnliga, som faller dem i ögonen, men icke förmå att märka det förnuftiga (ändamålet) och det andliga (handlingen), som bägge blott kunna fattas med tanken.
Det menskliga samhället åsyftar endast en negativ (juridisk) rättelse hos den brottslige, så att han icke vidare må begå några brott eller rättskränkningar, och detta syftemål kan alltid vinnas genom sinnliga medel eller lidanden, och kan ock i sjelfva verket ej vinnas genom några andra.
Samhället kan nemligen genom sådana antingen betaga den brottslige lusten att handla rättsstridigt, eller, om detta visar sig vara otillräckligt eller omöjligt, då betaga honom förmågan dertill.
Men Gud och menniskans eget förnuft, hvilka, utom samhället, äro de enda, som rätteligen ock kunna straffa henne, åsyfta deremot en positiv (moralisk) rättelse hos den syndige, nemligen hans sedligt religiösa omvändelse eller förbättring, och denna kan icke åstadkommas genom några sinnliga tvångsmedel, d. ä. genom något physiskt ondt eller lidande, emedan den icke är verkligen sedligt religiös, och således ej eller hvad den bör vara, om den ej är frivillig, d. ä. om den ej kommer från egen fri insigt och kärlek till det goda.
Och alltså kan ingen annan, än det menskliga samhället, straffa någon medelst lidanden eller använda något slags physiskt ondt såsom straffmedel.
T. ex. den opererande läkaren för att rädda den skadades timliga lif och helsa, och det straffande
Samhället för att befordra den brottsliges eviga lif och salighet.
Ty någonting annat, än en välgerning, tillskyndar ej eller samhället den brottslige, när det rättvisligen straffar honom, ehuru det dervid måste använda ett temporairt ondt såsom straffmedel.
Det blott betager honom lusten eller, om detta ej är tillräckligt, förmågan att yttra sin sinnliga vilja i handlingar, med hvilka han likaså mycket motverkar sitt eget förnuftiga ändamål, som han motverkar samhällets och dess medlemmars, emedan det ena icke är möjligt utan det andra.
Och att det dermed endast befordrar hans sanna bästa, ja att det till och med icke gör något annat, när det genom dödsstraffet rättvisligen skiljer honom vid lifvet, d. ä. när det blott befriar honom ifrån en sinnlighet, öfver hvilken förnuftet hos honom har visat sig sakna all magt, och med hvilken han derföre endast kan skada sig sjelf och alla andra, det kan ej sättas i fråga eller förnekas af någon, som icke är alltför okunnig om, hvari hans sanna och högsta goda består.
Då nemligen samhällets öfriga medlemmar ej vidare hindras genom hans förnuftsstridiga sinnlighet, så kunna de i det närvarande lifvet lättare utveckla sig till högre fullkomlighet, och då får han ju sjelf också igen dem såsom fullkomligare i den nästföljande lifsformen, hvarigenom der äfven hans egen högre fullkomlighet måste befrämjas.
Något litet om Grefve Jaques Pancrace von Himmel och Jord. En timmas skämt af Författaren till Uno von Trazenberg
Må, utaf hans glans och ära,
Sena efterverlden lära
Hvad vi ansett högt och stort!
Anonymus.
Förord till Svenska Upplagan.
Öfversättaren af denna lilla, förlidet år i Mistern utkomna pjes, har emot vanligheten, äfven sökt öfverflytta på Svenska de deri förekommande namnen.
– Han har sig nogsamt bekant att, i Läsning i Blandade Ämnen, en viss öfversättare klandras derföre, att han öfversatt Jean Racine med Johan Rot och Pierre Corneille med Petter Kråka; men kan ej finna detta klander rättvist.
Tvertom tror han sig såsom öfversättare verkligen böra, så nära som möjligt, äfven öfverflytta alla namn, dock så att de kunna tagas för sådana, till ex.
Villeneuve med Nystedt, Mercier med Krämer, Moliere med Qvarnberg, Condé med Öhrvall, o. s v.; hvari han utom egen eftertanke styrkes af andra Nationers efterdömen; – Lejonhufvud till ex. har, förmodligen af Holländarne, blifvit förvandladt till Lewenhaupt, Hjerne af Tyskarne till Jefne, andra att förtiga.
– Förnamn deremot, såsom Jaques, Pancrace, m. fl., har han så mycket mindre ansett nödigt öfverflytta, som sådana snart sagdt kunna anses såsom förnäm Svenska.
Öresund, i September 1818.
(Bref ifrån Akad.
Adjunkten Walfridson till Doktor Flanell; dat.
Serafimersholm den 9 Oktober.)
Ett hjeltemodigt och stolt utseende utgjorde understundom, i våra förfäders tankar, den största förtjensten hos en man, och banade ej sällan ensamt vägen till de högsta äreställen.
Dessa tiders tänkesätt hafva med sjelfva tiderna försvunnit, och andra meriter leda nu till anseende, ära och hågkomst.
Grefve Jaques Pancrace von Himmel och Jord skulle troligen, född i elfte eller tolfte århundradet, i och för sitt utseende, obemärkt och obelönt hafva framlefvat ett onyttigt lif; kanhända blir han nu, då ödet velat låta honom födas i det nittonde seklet, der själens och hjertats egenskaper förnämligast skärskådas, sitt fäderneslands stolthet och prydnad.
Du torde förundra dig öfver denna inledning till mitt första bref ifrån Serafimersholm, helst om du påminner dig vårt samtal då vi skiljdes, och min farhåga då, att min plats som Guvernör för den unga grefven, torde bli mindre angenäm än du föreställde dig.
Döm sjelf af den beskrifning jag nu vill meddela dig rörande mitt första emottagande på stället, och rörande min första bekantskap med unga grefven, huruvida jag bordt börja ur en annan ton.
Ej förr än i går aftons, ganska sent, anlände jag hit.
Skakningen på bondvagnen och det oupphörliga regnvädret, hade, snart sagdt, förderfvat mig, och jag framkom således utan min vanliga gentillesse och prydlighet.
Detta gjorde mig verkligen något brydd, ty jag känner rätt väl vigten af det första intrycket en menniska gör, i synnerhet på fruntimmer – Min förlägenhet häröfver var dock alldeles öfverflödig; ty vid min framkomst träffades jag, på yttre gården, endast af en betjent i livré, hvilken, med en af betjenter, för mig, ovanlig myndighet ropade: stadna karl! emedan min skjutsbonde afhoppat för att öppna jernportarna till borggården, der jag ämnade köra in.
– Jag höll stilla och svarade: nå nå! utan hetta! samt uppgaf mitt namn och hvilken jag var.
Ja så! sade betjenten, håll då här och följ med mig – Var i sådant fall god, yttrade jag, och hjelp mig att bära in mina saker
– Det kan bondfan göra, svarade han; men som min koffert, – innehållande, utom mina kläder, ett tämligen ansenligt förråd böcker af våra nyaste och vigtigaste författare:
Allmänna
Litteraturtidningen, m. m., – för skjutsbonden ensamt föll sig för tung, hjelpte jag honom sjelf; vi togo båda uti hvart sitt handtag och inburo vår börda.
Betjenten gick förut och inviste mig i lakejkammaren, intilldess han fått underrätta Grefvinnan om min ankomst.
Af barns och tjenstfolks uppförande, tror jag Friherre Knigge säger, inhemtar man bäst
Herrskapets lynne och den rådande tonen i ett hus.
Skulle jag hafva dömt deraf, hade jag visst all anledning att ana mitt nya patronskap högfärdigt och otrefligt, ty nådig kusken, som låg i sängen och rökte den gemenaste fusel i verlden, reste sig ej ens för att helsa, då jag likväl gjorde min skyldiga kompliment, ännu mindre framsatte han någon stol, hvilket jag dock på eget bevåg gjorde, på sätt nämligen att jag, efter att från en brokig kuskkappa hafva afröjt en vid dörren stående, framsparkade den till bordet.
Sedan jag en liten stund setat samt uppgjort min liqvid med bonden, men af inquietude ej trifdes att sitta stilla, reste jag mig åter, upphöjde med skrufven i messingsstaken den i pipan med en lång veke brinnande ljusstumpen, och spatserade derefter fram och åter på golfvet.
– Ond i mitt sinne på allt som omgaf mig, och förnämligast på den rökande herrn, hvars sura pipa fräste af tobaksolja, stadnade jag snart midt för honom med båda armarna satta i sidorna, och yttrade: du har en så infam tobak att det vore bättre du sparade den att röka ut Ryssar med! (jag vill minnas att Ryska Tartarerna, i anledning af deras heliga skrifter, hysa så stor fruktan för tobak, den de tro djefvulen lärt Noak röka, på det intet annat än ohyra skulle trifvas i arken, att de mangrant fly ur sina hus så snart någon der påtänder en pipa.)
”Du kan du vara sjelf,” yttrade den förfördelade, förmodligen så kallade Stallmästaren, strök sig om sina bruna mustacher och reste sig ur sängen. – ”Jag har intet druckit brorskål med dig,” fortfor han och tycktes vilja komma mig på lifvet, då i detsamma dörren öppnades och den förr omnämnda lakejen inträdde, med helsning ifrån Hennes nåd, att hon ej toge emot så sent på aftonen, hvarföre hon gifvit order att jag skulle visas till mitt rum, dit lakejen tillsade mig att följa sig.
Vi åtföljdes i bredd (lakejen gick till och med på högra sidan) från drängkammarbyggningen till en midt öfver stallgården belägen flygel; der lemnade min ledsagare mig vid porten, medan, som han sade, han skulle befalla ljus ur köket.
– Ledsen att stå ute under bar himmel i mörker och blåst, blottställd att alldeles genomblötas af det, genom stormen, snedt emot trappan piskande vattnet ur takrännan, öppnade jag porten och trefvade mig in i en mörk förstuga, der mitt tålamod ytterligare sattes på prof; ty utom det att jag minst en fjerndels time måste afvakta drängen, störtade jag omkull ibland en mängd der, för tillfället, inlagda kålrötter och potates, och skrapade dervid allt skinnet af näsan – Skall jag bo här? ropade jag då drängen ändtligen återkom.
Ja, här har förra Informatorn bott, yttrade han, och öppnade en dörr, hvarå föga mer än ett gångjern var i behåll, till det rum han förklarade ämnadt åt mig.
I detta såg jag mig nu omkring, och fann mitt logis, ehuru på ett grefligt gods, platt inte angenämt.
Beskrifningen derå vill jag dock förskona dig ifrån, endast må jag nämna, att mitt rum var oeldadt, ostädadt, och hade svamplukt, samt för öfrigt ingen bit bättre än din gamla kammare i den så kallade trähästen vid Pigskinnsgatan.
Betjenten satte ljuset på bordet och yttrade, i det han med hatten på hufvudet vände sig för att gå: mat skickas väl hit se’n Grefskapet ätit – Gör er intet besvär, behåll sjelf hvad som blir öfver vid bordet, inföll jag förtretad, och följaktligen förhastadt.
Betjenten svarade intet, han mätte mig blott med ögonen, ifrån hufvudet till fötterna, med den föraktligaste min i verlden, (förmodligen emedan jag är så korrt till vexten, oaktadt jag, för att se stolt ut, nästan stod på tå,) och i det han gick flatskrattade han.
– Jag kan ej neka till att detta, ehuru jag bordt anse mig långt öfver denne dagdrifvare, svårt förargade mig, och i högsta grad ond, var jag nästan beredd att genast begifva mig bort ifrån ett ställe, der jag med så påtagligt förakt bemöttes; och ehuru stor filosof jag trodde mig vara, fann jag mig nu i ett ganska ofilosofiskt lynne.
Desperat deröfver att jag lemnades ensam utan biträde, att jag ej fått mera än ett ljus, att ingen spegel fanns hvari jag kunde beskåda min näsa, att man ej eldadt mitt rum, att betjenten ej aftagit hatten, och framför allt satt mig i jemförelse med en stympare som varit Informator för unga Grefven; med ett ord: öfver allting, bet jag af vrede tänderna tillsamman och stampade med foten, då till råga på förargelsen ljuset var så illa nedsatt i pipan, att det föll öfver staken i golfvet, afbröts på två ställen och slocknade, så att jag med handen bakom den rykande veken och utspända kinder nödgades blåsa af alla krafter, i hopp att åter få lågan att brinna, men förgäfves.