Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När man vidare eftersinnar, att efter Carl XI:s pensionsförordning hade Frih.
Fock vid sitt afskedstagande varit berättigad att, på sätt Statscont. uti sitt und. tillstyrkande upplyst, erhålla pension af 5,370 r:dr b:co.
När man besinnar detta, kan man icke nog förundra sig öfver, att StatsUtsk. låtit honom för andra gången blifva lidande; han blefve det efter den princip, StatsUtsk. antagit, då han efter 1818 års stat erhölle 4,000 r:dr, och nu skulle han för andra gången förlora, då han blott finge 3,ooo r:dr.
Ett sådant förhållande kan jag ej förena med allmän rättvisa och begrepp om lag och rätt.
Jag yrkar derföre, alt fftsk. måtte rätta misstaget oell tillägga Frih. Fock den pension, honom tillkommer med 4,ooo r:dr, för hvilken mening jag hemtar ett ytterligare skäl från 1818 års författning, som stadgar, att landshöfdingepensionen skulle bestämmas till lika belopp med statsecreterarelönen derföre, att statssecreteraren vore landshöfdingens vederlike i embetet.
Nu måtte väl landshöfdingen icke hafva förlorat rättigheten att anses för statssecreterarens vederlike; och när grunden står qvar, måste väl äfven resultatet vara lika.
Jag anhåller att få yttra mig uti en annan omständighet.
Iir Stjernstam har framställt ett ömande förhållande.
Kronofogden, Assessoren Hollsten, som i 4* 4r tjent s°m kronofogde, sorn emottog tjensten med 17,000 rtdrs balance och lemnade den utan balance, och som af sin landshöfding och alla i orten boende personer har det största beröm örn sig, har, förvillad af 1818 års stadga och K.
KammarCollegii bref, tagit afsked i den öfvertygelse, att han vid 65 års ålder skulle i pension få tillgodonjuta hela kronofogdelönen, då honom deremot blifvit tillagd pension lika med kammarförvandter i K. M:s och Rikels Collegier.
Hade Assessor Hollsten förutsett, att hans pension icke skulle blifvit lika med kronofogdelönen, så hade han ej tagit afsked, emedan han med en svagsint hustru och fern bani befinner sig i ganska knappa omständigheter.
Mig synes, att det icke är R.
Si. värdigt att låta en otydlighet i en författning lända till en så fattig familjs betryck.
Jag stödjer mig härvid på ett annat skäl.
Jag har sett, att för 2:ne embetsman, Kammarrådet Hertzman och K.
Räntmästaren Ahlgren, af hvilka den sednare tagit afsked, Utsk. tillstyrkt, att de må uppbära pensioner till likhet med hvad deras på stat åtnjutna löner utgöra.
Jag bekänner, att den skillnad, Utsk. gjort ^mellan dessa tjenstemän och Assessor Hollsten, nästan före - Den i Junie. ra. 55 faller mig oförklarlig, och jag hoppas derföre, att Ulsk. skall sjelf rätta della missförhållande.
Slutligen får jag i afseende på det arfvode, Utsk. föreslagit åt de arbetande ledamöterna i Lagcommitteen, äfven begära återremiss af utlåt. lin värd ledamot har ganska sanningsenligt yttrat, att dessa trenne ledamöter befinna sig uti olika förhållanden.
En af dem har nemi. en ganska god domsaga, har fått hvad han önskar och skall således blifva tillfyllest belåten med 1,000 r:dr.
En annan har icke sökt befordran i tjenstemannäväg och har icke heller varit i den grad sysselsatt med arbetet, som de andra tvenne; men den tredje, Commercerådet Zenius, har från första dagen intill den sista varit oafbrutet arbetande ledamot.
Jag har mig särskildt bekant, att om icke ett vackert nit för detta lagverk sysselsatt honom mera än hans enskilda fördelar, så hade hans vilkor varit bättre; ty jag vet med visshet, att redan för io år sedan honom varit föreslaget ett Justitierådscmbete, som han vägrade att emottaga, för att få fullborda sitt arbete.
För honom önskar jag, att Utsk. ville något utsträcka sitt tillstyrkande och föreslå, att han måtte fortfarande få tillgodonjuta den lön, han såsom arbetande ledamot uppburit, då jag, hvad de öfriga tvenne ledamöterna angår, förenar mig med Gr.
Cronhjelm derom, att deras arfvode måtte höjas till det af Gr.
Hamilton föreslagna beloppet af 1,000 r:dr.
Jemte det jag anhåller om återremiss af utlåt., supplicera!- jag, att dessa anmärkningar må få åtfölja återremissen.
Ehrenborgh, Casp. Willi.:
St. ang:de ett anslag för Lagcommitteens arbetande ledamöter remitterades, tog jag mig friheten fästa uppmärksamheten på de uttryck, sorn i8l5 års Ständer begagnade.
Jag minnes dem ej ord från ord, men innehållet var ungefär så, att R.
St. ansågo det mindre nödigt att öka arfvodet för dessa ledamöter till det belopp, K. M. då begärt, och önskade, att ledamöterna fortsatte arbetet med det dittills bestämda arfvode, öfvertygade, att, sedan de slutat arbetet, R.
St. icke skulle underlåta att vedergälla dem på ett sätt, som motsvarade deras å arbetet använda möda* i8i5 års
Ständer hade förmodligen tagit exemplet från ty3i års Ständer, som täflade med oss i sparsamhet, men likväl icke då, när fråga var att belöna ett stort arbete.
Riksrådet Gr.
Cronhjelm, ordförande i den committé', som utarbetat förslaget till 1734. års lag, afsade sig allt arfvode; men Ständerna slogo öfver honom en medalj, som förevigade hans namn och hans fortjenster af lagverket.
Något sådant har här icke kommit i fråga, och jag vill ej heller nu sätta det i fråga, då min rost säkert vore för svag att åstadkomma detta rättvisa minne åt den, som närmast ledt Lagcommitteens öfverläggningar och arbeten.
Men 1731 års Stän - 58 Den 2 Juni «. m. der, som anslogo ganska stora pensioner
St de arbetande ledamöterna i Lagcommitteen, ansågo sig icke böra aftacka dessa ledamöter, innan arbetet var granskadt.
Jag hade önskat, att man tagit exempel från denna tid; jag hade önskat, att committe'en icke blifvit upplöst, förrän den kommit i tillfälle att inför R.
St. redogöra för sitt arbete.
Ehvad tanke man kan hysa om detta arbete, kan det likväl icke vara mer än en röst derom, att det varit mödosamt och fordrat allvarlig ihärdighet.
Ledamöterna hafva derpå i 20 år egnat sin bästa tid och jag skulle icke anse R.
St. värdigt att bestämma åt dem annan pension än den, som kan i någon mån anses motsvara den möda och det besvär, som för detta arbete blifvit använd; men såsom sådan kan jag icke betrakta den, som TJtsk. föreslagit.
Jag anser det opassande att pruta på några hundrade r:dr i fråga om pension åt män, hvilka uppoffrat sin bästa tid för ett arbete, sådant som det ifrågavar.; och jag skulle derföre önska, att, som statens utgifter derigenom icke ökas, emedan anslagen redan finnas, de ledamöter, som haft med detta arbete att göra, måtte under deras öfriga lifstid i pension få uppbära det arfvode, de under arbetstiden tillgodonjutit.
Jag vill dertill lägga, att jag önskar, att R.
St. inginge till K.
M. med und. anhållan, alt med denna pension måtte förenas skyldighet för dessa
Hrr att, intilldess lagarbetet blifvit granskadt, qvarstå för att gå R.
St. till handa med de upplysningar, som vid granskningen kunna erfordras.
Jag anhåller, att återremissen må åtföljas äfven af dessa anmärkningar.
Jag har begärt ordet endast för att i afseende på pensionen för Frih. Fock förena mig med Gr.
Cronhjelm och Frih.
Boye, samt i afseende på pensionerna för Lagcommitteen med den siste värde talaren.
Jag har begärt ordet för att göra några anmärkningar mot Utsk:s vägran att tillstyrka afskedstagande generalers och amiralers uppförande på indragningsstat.
Det förefaller mig besynnerligt, att i en stat, der samtliga civila embets- och tjenstemän, från den lägsta graden till den högsta och utan aReende på antalet af de sålunda pensionerade, äro berättigade att efter vissa tillryggnlayda tjensleår och vid en viss ålder få uppföras på indragningsstot, att uti en sådan stat hela militära personalen skall vara utesluten från enahanda rättighet, med undantag af 2:ne personer af högsta graden.
Jag tycker, att orimligheten af en sådan ensidighet är så framstående, att man icke borde sätta i fråga, att åtminstone den högsta graden inom militären borde äga samma rätt, som helad en civila embetsmannacorpsen tiilgodonjuter.
Det har blifvit sagdt, att generalerna kunde till döddagar fortfara med deras tjenstgöring, Den i J u n i e. m. h äfven sedan de blifvit gamla och orkeslösa, så länge nemi. krig icke inträffar.
Det förundrar mig, att en ledamot, sorn rätteligen är så sträng i sina fordringar mot embetsoch tjenstemän, alt han skulle fordra, att Riket skulle i i sin tjenst behålla personer, alldeles orkeslösa och oförmögna att kunna göra tjensten.
Jag hemställer till den värde ledamoten sjelf, om icke förhållandet i detta fall är olika uti civila tjenstemannaclassen.
En läkare t. ex. Hans erfarenhet växer med hvarje dag, hans skicklighet utvidgar sig, och äfven då, när hans helsa förbjuder honom att lemna sitt hus, far man gerna till honom för att i sista stunden af hans lefnad consultera hans erfarenhet.
Så är icke fÖrliållandet med en militär.
Om man befinner sig i fält, kan man icke skicka till generalerna för att consultera dem; de kunna icke gifva sina ordres skriftligen, ty deras tjenstbarhet ankommer icke blott på geni och omdöme, utan på personlig närvaro och kroppslig förmåga.
Man måste vara på stället närvarande, då man skall commendera en trupp; man kan ej sitta i sin kammare göra och det.
Jag hemställer till Utsk. att uppgifva orsaken, hvarföre en hel dass embets- och tjenstemän skall ställas uti ett så ojemnförligt styfmoderligt förhållande i jemnförelse med civila embetsmannacorpser.
Jag anhåller, att dessa anmärkningar må få åtfölja återremissen.
I anledning af hvad en värd ledamot, Frih. Ehrenborgh, erinrat derom, att anslaget för lagcommitteen ännu qvarstår, uther jag mig att få fästa R. o.
Ad:s uppmärksamhet derpå, att detta anslag ännu icke kan till staten ingå; ty, såsom jag förmodar, återstå ännu utgifter för lagverket, innan lagen kan komma uti skick att kunna promulgeras.
Det är denna consideration , som gjort, att jag ansett de tvenne ledamöter, som med minsta egen uppoffring arbetat på lagverket, böra tilldelas iooo r:dr, elter ett mindre belopp än den 3:dje, för hvilken jag föreslagit pensionen till lika belopp med det arfvode, som hvarje ledamot under arbetstiden uppburit; men att sträcka derutöfver pensionsanslaget vore, som jag tror, att för mycket inskränka det qvarstående öfverskott, som kan för lagverkets fullbordan blifva behöfligt.
Sedan jag afhört Friherrarna Ehrenborghs och Boyes yttranden i afseende på I-,agcommitteens ledamöters pensioner, anhåller jag att få alldeles instämma uti deras yttranden, emedan jag finner dem mera grundade än mitt eget.
Ehrenborghs yttrande, emedan jag, lika med Hr Frih., finner nödvändigheten deraf, att dessa Hrr ledamöter uti Lagcommittcen mä vara för R.
St. att tillgå för erhållande af erforderliga upplysningar vid lagförslagets granskning och föredragning, äfven8 H. 8 58 Den 2 Juni e. m. som för föregående åtgärder vid lagens tryckning, till följd hvaraf billigheten äfven fordrar, att de få bibehålla sina pensioner sådana de hittills haft dem, med motsvarande förbindelse att vid lagförslagets granskning med nödiga upplysningar tillhandagå.
Skulle sådant likväl icke kunna bifallas, anhåller jag att få förena mig uti den siste talarens yttrande, enär jag verkligen finnér, att det är stor åtskillnad emellan dessa ledamöter och anledning att gifva dem särskilda belöningar.
Jag ville ej föreslå sådant, då jag sist yttrade mig, emedan jag icke hört någon annan antyda det.
I afseende på generalspensionerna får jag nu, likasom vid förra riksdagen, förklara, att jag anser det vara en stor obillighet, att den ena tjenstemanna-classen i samhället (civila tjenstemän) äger en förmån så långt framför den andra (militärståndet), ty jag skulle tro, att desamma åtföljande besvär och mödor icke äro så vidt åtskiljda; men jag tvekar likväl att tillstyrka generalspensioner just af den erfarenhet, man haft i sednare decennier om de pensionerade generalerna.
Jag menar, alt vi haft i sednare tider ett generalitet, som varit pensionerad^ då det utan tjenstgöring sutit i fullt åtnjutande af sina löner.
Skulle sådant kunna existera för framtiden, vore det ju icke skäl att öka pensionerna.
Skulle det åter icke komma att existera, anser jag med Hr Lefren billigt, att man småningom jemnkar dessa stater emellan och slutligen inrymmer samma förmån åt militären, som civilstaten äger.
Jag påminner mig, att vid sista riksdag förevar en liflig discussion i detta ämne, ogh att jag då talade för obilligheten härutinnan samt ådagalade, att från denna obillighet härledde sig det förhållande, att armeen, synnerligast inom de lägre graderna, årligen blef allt mindre och mindre tjenstbar.
Sådant är förhållandet ännu, och jag är derföre af den öfvertygelsen, att en hushållning i detta afseende i sjelfva verket är en misshushållning.
Nu är likväl endast fråga om generalspensioner, i afseende hvarpå jag ber att uti premisserna få instämma med Hr Lefren, men i resultatet med Utskottet.
Det är med anledn. af StalsUtsk:s afstyrkande å de 4 generalspensionerna, som jag begärt ordet.
Rosen har fullkomligen utvecklat skälen för sitt tillstyrkande.
Det torde dock tillåtas mig att tillägga några ord.
Utsk. stödjer sitt afstyrkande derpå, att de tvenne vid sista riksdag medgifna pensionsrummen icke blifvit begagnade, hvaraf Utsk. synes draga den slutsats, att desamma icke varit behöfliga.
Den nåd. proposm afser dock något större tillämpning af dessa pensionsrum, än blott till de g med penningelön å stat uppförda generaler, nu mera utnämnda lill Generalbefälhafvare för hvar sitt militär-district; den sträcker sig till alla generaler, som af ålder och sjuklighet äro till tjenstgöring oförmögna.
Den 2 Juni e. m. 59 härigenom de med indelning försedda generaler, som af förenämuda skäl icke kunna vara till nytta, kunde uppföras på indragningsstat, hvarigenom en förbättrad lönereglering inom armeen snarare kunde ti 11 vägabringas och tillfälle till avancement för yngre officerare dymedelst beredas.
Skälet, hvarföre de tvenne pensionsrummen hittills icke blifvit begagnade, torde således återfinnas deruti, att de omnämnda
Districtsgeneralerna, hvilka nu ensamme äga rättighet att begagna pensionsrummen, alla ännu äro vid den åtder och med den tjenstbarhet, att de kunna vid tjensten qvarblifva; och då det således icke är troligt, att någon af dessa snart Lehöfver å indragningsstat uppföras, men det deremot är ganska sannolikt, att några af de andra, till nytta för dem sjelfva och för armeen, skulle komma att på indragningsstat uppföras, om sådant kunde ske, har detta förhållande varit orsaken, hvarföre K.
M. nu begärt, att generaler i allmänhet måste få å indragningsstat uppföras, samt att pensionsrummen i följd deraf måtte förökas från 2 till 6.
En värd ledamot har, som jag tyckt mig höra, ansett, att generalerna under fredstid kunde qvarblifva vid sina indelningar, om än aldrig så länge, emedan statsverkets kostnad derigenom icke blir större, än om de uppföras på indragningsstat.
Jag skulle åter för min del tro, att statsverket icke förlorar, men armeen och staten vinna, om militärer med indelningar flyttas på indragnings- eller pensionsstat, när de icke mera förmå genom sin tjenstgöring gagna sitt fädernesland.
Jag anhåller således, att StatsUtsk. ville göra den ändring i sitt betänk., som af ändamålet erfordras, och tillse, att pensionsrummen ökas och att deras tillämpning må få ske äfven till andra generaler, än de 9 Districtsbefälhafvarne.
I händelse de 6 generalsplatserna kunde öfverflyttas på indragningsstat, skulle jag icke hafva emot, att ett par pensionsrum kunde på samina stat uppföras; men så liinge de stå qvar på ordinarie stat, anser jag det vara olämpligt att öka pensionsrummens antal.
Redan vid sista riksdag kunde jag icke anse generalsplatserna annorlunda än såsom pensionsinrättningar.
En talare har till mig hemställt, huruvida jag kunde tro, att en ålderstigen general kunde på fältet commendera sin trupp.
Det har icke trott; men jag har trott och tror, att truppen kunde lika väl commenderas honom förutan.
Jag har i min barndom hört i Småland ett reg:te allmänt ansedt för ett af de bästa i armeen och alltid vara väl commenderadt, utan att nästan någonsin se sin chef, och utan att han, vid de tillfällen han någon gång var tillstädes, ens bjöd till att commendera detsamma.
Uppkommen kort förr än Hr Lefren slutade sitt yttrande, är det möjligt, att hvad jag nu går att nämna redan är af honom sagdt.
Jag har förut D c u 2 Juni e. m. yttrat mig om den verkliga obillighet, som äger rum för militären i jemnförelse med civilstaten i afseende på pensionsinrättningen och som ytterligare skulle ökas, örn StatsUtsk. afslår den jemnkning, som af K.
M. blifvit föreslagen.
Man hör i allmänhet inom de särskilda corpserna, att hvar och en inom den corps, han tillhör, känner bäst, hvar skon klämmer.
Vi hafva hört, huru civila personer talat för ökade anslag för civilstaten, men med största sparsamhet gått tillväga, då fråga blifvit om militären.
Jag har böljat min bana såsom militär och fortsatt den på civila vägen, men tillhör nu ingendera corpsen och är således opartisk i detta ämne.
Hvad löner i allmänhet beträffar, är det en ganska oriktig tanke, om man föreställer sig, att militären i Sverige är mera gynnad, än civila corpsen.
Jag har ej den lönestat, som af K. M, blifvit yrkad, men jag har den, som vid sista riksdagen af StatsUtsk, föreslogs.
Der ser jag först capitainer, som betala accord, stå för 85o r:dr, men vid de Skånska regtterna, hvarvid inga accorder äga rum, stå för 700, lieutenanter för 4oo och fänrikar för o.5o och vid Skånska regtterna för 220 r:dr.
För lägsta graden inom K. M. Cancelli, eller copister, är deremot föreslaget 400 »"dr, ehuru dessa kunna bereda sig biinkomster, hvilket sällan är förhållandet inom militären.
Ehuru jag gerna instämmer uti hehofvet af lönetillökning för civila embets- och tjenstemän, tror jag likväl, att militären icke är bättre lottad, utan snarare sämre, då man jemväl beräknar den fatiganta tjenstgöringen, särdeles då det numera icke går an, som i gamla dagar skall hafva händt, att, under det officeren exercerade en division, betjenten var till hands med en ländstol, hvaruti han hvilade sin lekamen.
Sådant låter sig icke göra nu för tiden.
Civila corpsen har den oinskränkta rättigheten att vid 65 års ålder retirera med hela lönen.
Civilen har dessutom en stor pensionscassa.
Vi hafva sett, att civila embetsmän sällan behöft taga afsked, att pensionscassan således varit högst sällan anlitad af andra än dem, hvilkas pensioner blefvo större än deras löner, hvarföre de äfven kunnat anslå mera åt sina enkor än alla de bidrag, som de lemna till sin pensionsinrättning.
Deremot utgör den högsta pensionen uti Arme'ens Pensionscassa endast 5oo r:dr.
Tvenne generalspensioner hafva blifvit beviljade till 3ooo r:dr.
Man kunde anmärka deremot, att uti StatsUtsk:s tryckta tabeller vid förra riksdagen äro generalspensionerna utförda till 4ooo r;dr; de hafva dock blifvit beräknade till 3ooo rtdr, och ehuru de icke blifvit begagnade, utgöra de likväl en ressource.
Om dessa pensionsrum ökades till 6, skulle den häraf uppkommande kostnaden visserligen icke motsvara den kostnad, civilstatens pensioner medföra.
Dessutom äro de löner, hvilka jag afsett, mindre vid armeen än civilstaten.
Jag skulle derföre anse det för en stor obillighet att neka arme'en en rättvisa, som alltid ägt lika mycket anspråk
Den 2 Juni e. m.
Gr på Ständernas afseende, den nemi., att militära embetsman på sin ålderdom må hafva sin utkomst; och jag tillstyrker derföre återremiss af utlåtandet.
Frih. Fock, Berndt Wilh., hade inlemnat följande anförande:
Ehuru jag ansett grannlagenlieten fordra att icke vara närvarande, dä Ii. It. o. Ad. discuterar en för mig enskildt och för min talrika familj så angelägen fråga som min pensionsrätt, har jag likväl, då K.
M. öfverlemna! saken till R.
St:s rättvisa afgörande, ansett mig skyldig att söka göra de upplysningar gällande, hvilka jag hoppas skola oemotståndligen ådagalägga rättvisan af den pensionsansöining, hvarom är fråga.
Jag har under en 5i-årig tjenstemannabana aldrig frångått den princip, att tjenstemannen icke någonsin bör med stegrade anspråk ligga sin Konung och sitt fädernesland till last.
Jag börjar derföre med att öppet och vördsammast förklara, att jag icke heller nära slutet af min lefnadlsbana frånträdt denna princip och att min pensionsansökning icke skulle hafva blifvit inlemnad, om jag icke trott, hvad jag ännu tror, att pension till ett belopp af 4ooo r:dr b:co var min obestridliga rätt.
Efter denna vördsamma förklaring anhåller jag att få framställa en recit af liela frågan om landshöfdingepensionen i allmänhet, och sedan om förhållandet med min pensionsrätt särskildt.
Landshöfdingarna erhöllo genom K.
Carl XI:s stadgande rätt att vid 70 års ålder få afsked med bibehållande af hela lönen oafkortad.
Af denna rättighet voro landshöfdingarna i orubbad besittning ända till år 1818, då R.
St vid en uppgjord pensionsreglering funno, att de flesta landshöfdingar skulle, efter K.
Carl XI:s författning, erhålla högre pensioner än Rikets öfriga embetsman.
St. förklarade då, att landshöfdingar och statssecreterare voro vederlikar och att landshöfdingarna på sådan grund vid uppnådd föreskrift ven ålder ej borde få högre pension, än som motsvarade statssecreterarelönen, ett pensionsbelopp, som statssecreterarne äfven erhålla, om de vid föreskrifven ålder taga afsked. K. M. gillade denna reglering och lät derom utfärda en författning.
Statssecreterarelönens belopp nämnes icke i dessa handlingar, emedan hela beslutet synes klarligen hvila derpå, att statssecreterare och landshöfdingar äro vederlikar och böra äga lika pensionsbelopp.
Någon tillämpning af denna pensionsstat hade icke ifrågakommit förrän 19. år derefter, eller år i83o, då jag begärde den mig tillkommande pensionen, eller /jooo r:dr, som då var och ännu är statssecreterarelönen.
Fråga uppstod då hos K. M., om landshöfdingepensionen borde blifva 4000 r:dr, som statssecreterarelönen då var, eller 2700 r:dr, som statssecreterarelönen var år 1818.
Såväl Statscont. som Just.-ombudsmannen för - D c n a Juni c. m. klarade, att som R.
St. vid 1818 års riksdag icke bestämt landshöldingepensionen till någon viss summa, syntes sjelfva sifTerbeloppet ej så mycket vara afsedt som den omständighet, att pensionen borde blifva lika med statssecreterarelönen, hvarföre både Statscont. och Just.ombudsmannen ansågo landshöfdingepensionen vara 4°U° r:dr b:co.
St., som år 1818 fråntogo landshöfdingarna en betydlig del af det pensionsbelopp, K.
Carl XI åt dem bestämt, vilja för andra gången nedsätta landshöfdingarnas pensioner, så beklagar jag så mycket mera dessa tjenstemän, som en eller flera ytterligare nedsättningar då också, med lika skäl, framdeles kunna träffa dem.
Deras embeten äro, mera än andra, af natur att medföra en dryg representationskostnad, hvarigenom ofta enskild förmögenhet måste uppoffras; och jag inser då icke billigheten af att nedsätta pensionerna för landshöfdingar under pensionerna för deras vederlikar statssecreterarne, hvilka af ingen sådan kostnad besväras.
St. äga visserligen för framtiden att, huru dem lämpligt synes, reglera sina pensionsstater; jag skulle likväl vördsammast tro, att R.
St. icke, med bibehållande af rättvisa och billighet, kunna åt sina pensionshedsättningar gifva en retroactiv verkan och derigenom betaga utsigten till bergning för de familjer, som tryggat sig vid helgden af framfarna riksdagars beslut och för de embetsman, som vid en hög ålder, endast under tillförsigt af pensionens oföränderliga belopp, tagit afsked.
Icke heller blir indragningsstaten mycket belastad af landshöfdingepensionerna, enär sällan flera än arne landshöfdingar på en gång å indragningsstaten varit uppförda.
Hvad mig enskildt beträffar, är förhållandet följande:
Efter att hafva såsom militär tjent mitt fädernesland uti 32 år, hvarunder jag äfven bestridde flerfaldiga civila befattningar, erhöll jag genom R.
M:s nåd år 1812 landshöfdingebeställningen i Upsala län, hvilken jag innehade uti 19 år; och har jag utbetalt uti accorder 26,000 rrdr brco samt 2:ne års löner, som min företrädare, innan han flyttades på indragningsstat, uppbar, utgörande tillsammans, efter af Statscont. uppgifna lönebelopp, 8,622 rrdr 4 sk. brco, eller tillhopa 34,622 rrdr brco.
Denna accordsumma var visserligen högst dryg; men jag tryggade mig då vid beståndet af den rättighet, som åtföljde embetet, att om jag framlefde, tilldess jag blef pensionsmessig, skulle jag vid afskedstagande! kunna erhålla åter en betydlig del af aceordet och få behålla hela lönen, 4;3n rrdr brco i pension.