Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag beundrar det beundransvärda, älskar det älskvärda, vill af dig lära, hvad endast du kan lära mig; jag är stolt öfver så mycket, lycklig öfver så mycket hos dig – men jag kommer icke till dig hvarken för att beundra eller känna stolthet eller mottaga lärdomar – jag kommer endast, endast för att lefva samman med dig, vara med dig – och detta är kärlek!
– Det andra vet jag.
Jag känner hela rikedomen af dina egenskaper, men dem kan jag nå på många andra sätt; jag har ju dina böcker, dina bref, du kunde besvara mina frågor, äfven om jag vore i Pisa!
Nåväl: allt detta, som jag har, vore mig intet om jag ej kunde få sitta hos dig och se dig . . . vid detta kan jag stanna så länge!
Om min känslas verkliga art har jag sagt dig mindre än intet – ja, hade jag velat hålla mig själf »obunden» och icke blottställa mig genom ord, jag ej sedan kunnat infria, då hade jag ej handlat mycket annorlunda än jag nu gjort . . .
Visserligen innesluter ett ord allt . . . men jag har icke sagt och vill ej heller nu säga, hvad du en gång skall få veta . . .
Men hon hade för länge lefvat i hopplöshet för att icke frammana nya orosämnen.
Han hade kanske kommit till henne med den förutfattade tanken att finna någon att älska och således ej varit alldeles fri, utan bedragen af sin föresats?
Eller hans ridderliga natur hade blifvit rörd af hennes öde och nu tog sitt medlidande för kärlek?
Eller kanske hade hans beundran för hennes diktning, hans intellektuella sympati vilseledt honom?
Hon försöker förmå honom till själfpröfning i alla dessa afseenden och ber honom meddela resultatet utan alla hänsyn till henne.
Han hade redan gjort hennes fattiga lif rikt nog; han visste ju huru det varit innan han trädde inom fängelsets portar?
Af alla mina brefpackor från människor, hvilka skrifvit vänligheter till mig, emedan jag varit kvinna och emedan jag diktat, har jag aldrig för mitt personliga lif fått ens en så bred solstrimma som min hund behöfver att varma nosen i . . .
Så fattig har jag varit, att jag känt mig smickrad och tacksam när han föredragit mitt sällskap framför de andras . . .
Han tröttnar aldrig att svara – på detta eller liknande sätt:
Jag älskar dig emedan jag älskar dig; jag råkar dig en gång i veckan emedan jag icke kan få vara hos dig hela dagen; jag tänker på dig hela dagen emedan jag icke kan göra det en timme mindre! . . .
Tror du att jag, innan jag träffade dig, gick omkring och sökte hvem jag uppsluka månde i skepnad af en hustru? . . .
Tror du jag ens drömde om giftermål?
Fanns det ens någon rimlig möjlighet att finna hvad jag ville finna?
Det är en mycket ringa kontingent af Shakespeariska kvinnor, som detta land frambringar!!
Hvad den lycka i öfrigt angår, som du skulle hindrat, så kan du ju icke för ett ögonblick se den med världsliga ögon och tänka på rikedomar m. m. sådant?
Hvad finner du således, under din tankes flykt efter »mitt bästa», annat än just – dig?
Du skall aldrig hos mig möta den själfviskhet, hvilken så många kvinnor och män kalla stor lidelse, den som säger: »blif min, huru det än må gå med dig själf».
Jag tror att vi skola se Italien tillsammans . . .
Men äfven fyra väggar med dig vore mig en oändlig rymd . . .
Jag som hvarje annan man har, med afseende å min lycka, sunda instinkter, hvilka utveckla sig så snart de äga frihet därtill.
En man t. ex., som vill vinna rikedom och inflytande i världslig mening, finner man vanligen på rätta vägen att nå dem . . .
För att jag skall nå hvad min instinkt säger mig vara min lycka, behöfves nu endast det sista steget – och detta är det lättaste!
Ty först och främst fordrades det ju att du skulle födas och för det andra födas i min tid och vidare finnas till vid Wimpole Street och icke i Timbuktu – och så att en hög häck kring Törnrosas slott hållit hela den öfriga världen utestängd tills jag fann vägen dit . . .
Och då, just som jag trodde att mina svårigheter skulle börja, hade jag redan nått fram ett långt stycke! . . .
Ty skulle du äfven fortfara att endast ge mig så mycket plats att jag nätt och jämt får stå i din närhet, var viss att jag stannar där!
Jag har då i alla fall minnet af dig, vetskapen om dig, begreppet du intryckte i mitt hjärta och min hjärna – och på detta kan jag lefva hela mitt lif.
Men det anstår dig, du helt ädelmodiga, att ge mig mera, mycket mera än bara lifvet – du kan utvidga mitt lif och fördjupa det – som du redan gör och allt jämt kommer att göra.
Huru jag älskar dig, när jag tänker på den fulla ärligheten i din gåfva – huru ädelt du gaf, när du en gång var villig att gifva!
Tror du ej jag sett huru småsinnadt äfven älskande kvinnor ge sina skänker?
Jag vill ej ens försöka uträkna huru mycket af sådana oädla tillsatser, din kärleks rena guld skulle kunnat komma mig att fördraga.
Ty jag fick den ju nu som oblandadt guld – för att fullkomna min lycka! . . .
Jag har lyckligtvis intet »vunnit» (o, det förhatliga ordet och den franska tanken!) . . .
Att säga att jag kunde dö för dig med glädje är föga; jag hoppas jag kunde dö för ännu två, tre andra människor.
Men jag vet icke något enda afseende i hvilket jag icke obetingadt skulle hängifva dig hela mitt jag – att brukas eller icke brukas.
Detta kan icke utsägas – låt mig lefva det i bevis, älskade! . . .
När jag tänker på att få lefva med dig, åldras med dig, då ser jag ljus äfven i natten, så långt jag kan se in i den . . .
Sedan jag älskar dig, vet jag att, om äktenskapet icke varit uppfunnet, då skulle jag nu ofelbart hafva uppfunnit det . . .
Inga ord, inga känslor göra rättvisa åt min själs förvissning, min religion!
Om också ett moment af min känsla helt fyller mig den ena minuten, så blir just känslans lidelse och fullhet i den minuten en orätt mot de andra, icke representerade momenten, mot djupet och vidden af min kärlek i ett annat ögonblick!
Och därför måste jag kunna få bruka mitt hela lif för att bevisa och åskådliggöra, om icke på det ena så på det andra sättet – och jag måste ha den enkla, påtagliga makt att göra detta, den trygga tid för allt detta, som äktenskapet ger . . .
Med afseende å hennes farhåga att han kommit med föresatsen att förälska sig, svarade han:
Jag hade visserligen en aning att det skulle ske, men långt ifrån en önskan.
Tvärtom hoppades jag att den känsla, du strax ingaf mig, skulle visa sig vara endast sympati, vänskap, vördnad – men intet som skulle komma i vägen för mina planer att då återvända till Italien . . .
Och på hennes farhåga att hans medlidande för sjuklingen eller hans beundran för diktarinnan förvillat honom svarade han: att det från första stunden varit kvinnan som fyllt hans själ, hans hjärta och hans sinnen genom de härligheter dem hvarje bref, hvarje ord, hvarje blick uppenbarat.
Denna uppenbarelse var redan stor nog för att, om han också nu skulle förlora henne, göra honom rik för alltid.
Att du var ett stort snille, en strålande stjärna, det visste och beundrade jag innan du blef mitt lifs ljus.
Men nu, sedan jag äger alla ditt väsens skatter, kan jag ej vända mig ifrån dem för att beundra ditt snille – ehuru jag af allt hjärta önskar att du skall kunna lyfta mig med den ena handen och kröna dig själf med den andra; att din diktnings rosenträd skall blomma i hela sin fullhet . . .
Din ovetenhet om din egen gåfvas värde är ett utsökt nytt behag, som gör dig än kärare för mig . . .
Det är jag, som hel och hållen fylles af tacksamhet, när jag tänker på hvad du är.
Men dessa mina innersta tankar äro de enda du ej kan dela, de tankar, som komma när jag återupplefver allt du säger och gör och jag försöker att för mig själf utgrunda hvad det är, som utgör själfva förtrollningen.
Du skall icke få veta huru du beter dig för att så hänrycka mig: endast fortsätta därmed! . . .
Under dina ögon skall jag kunna arbeta och vinna ditt bifall.
Jag vet att när du ännu var endast den stora diktarinnan och icke min, skulle jag föredragit ditt beröm framför hela världen.
Och nu, när jag sätter diktarinnan å sido och du endast (hvilket »endast»!) är min älskade – med det där håret och de där ögonen och händerna och stämman och alla de fullkomligheter du i går lät mig sluta i mina armar – då känner jag att om du icke skrifvit en rad, om du ej alls vore »miss Barrett», utan endast min och sade mig: »Jag är nöjd med hvad du diktat» . . . jag dock vore öfverlycklig då.
Och senare:
Din oro att jag älskade dig för din diktning har kommit mig att tala mest om kvinnan i dig – men isynnerhet därför att jag älskar henne mest.
Jag ser din genialitet i ljuset och värmen från ditt hjärta och kysser dina läppar för deras egen skull, icke därför att de sjunga!
Men detta innebär ej att jag förlorat glädjen i någon af dina härligheter, ehuru jag föredrar somliga.
Jag kunde innesluta mig med dig och dö för världen och lefva femtio långa lif i lyckan af din närhet, men detta hindrar icke att det blir en ljuf stolthet att låta världen veta att just du utvalt mig, att just din hand ger mig mitt lifs underbara krona . . .
Hon svarar:
Är det möjligt att du kan älska mig så?
Då finnes ej mer någon brist, något kval i lifvet och då äger du mig helt – intill den gräns där jag kunde bli ett hinder för dig.
Och nu lofvar hon honom att, om hon under vintern fortfar att tillfriskna, då skall hon nästa höst som hans hustru följa honom till Italien.
Men viss som hon var att fadern mot detta, som alla andra giftermålsförslag för sina barn, skulle sätta sitt monomaniska motstånd, fordrade hon att deras planer skola förbli en fullkomlig hemlighet för alla, äfven för gemensamma vänner, såsom t. ex.
Kenyon.
Hon ville ej torteras genom att från sina vänner höra de betänkligheter, hon själf såg klarare än någon, men framför allt ville hon ej att fadern framdeles skulle kunna ställa någon till ansvar för vetskap om hennes planer eller att han skulle kunna omintetgöra dessa genom att erhålla ens en aning om dem,
Det är ej, skref hon, min vilja, min känsla jag är oviss på, endast min fysiska styrka.
Att kämpa ut denna kamp med min far skulle döda mig.
Endast af att bevittna en dylik – mellan min far och en af mina systrar – blef jag sanslös i flera timmar och yrade i flera dagar.
Och hans motstånd skulle förbli lika hårdt: han såge mig hellre död än att ge vika.
Äfven om jag öfverlefde det, skulle han hindra allt muntligt eller skriftligt utbyte mellan oss.
Jag – som älskat honom mest af hans barn, emedan jag sett den lefvande källan djupt inne i denna klippa – vet nu, efter hans sätt att upptaga resan till södern för min hälsas skull, hur föga han dock älskar mig . . .
Jag hoppas att han endast skall vredgas, icke lida . . .
Jag har icke den ringaste tvekan om min plikt att handla så.
Jag har alltid förbehållit mig rätten öfver mina egna känslor, den mest afgjordt personliga af alla rättigheter, och den innebär grundsatser och följdsatser af oändlig betydelse.
Nu är tillfället inne att taga dessa konsekvenser.
Och jag skall aldrig ett ögonblick tveka i valet mellan min far och dig, har aldrig gjort det.
Sedan jag började tro på möjligheten af din kärlek har jag äfven sett din rätt . . .
Jag har alltid haft antipati för det slags hjältemodigt-dygdiga varelser, hvilka offra hvad de kalla sin kärlek, för hvad de kalla sin plikt . . . jag lyssnar med ett visst förakt till dessa bevis på styrka – eller svaghet!
Man brukar ju inte annars berömma folk för att de svika sin religion, bryta sina eder eller vanhelga sina helgedomskar – så länge de ännu tro på sin religion och sina sakrament!
Men, å andra sidan, har jag alltid fullt förstått att äfven de allvarligaste och mest trofasta män – och kvinnor – kunna misstaga sig på sina känslor och i elfte timmen träda tillbaka, när de funnit sanningen om sig själfva.
Dessa män, som modigt bekänna sanningen, äro de manligaste och i stället för att klandra dem ger jag dem alltid min aktning . . .
Medan hon på detta och hundra andra sätt tryggar hans frihetskänsla, antyder hon ej ens att hon genom att följa honom bokstafligen måste våga sitt lif.
Det är endast för din, aldrig för min lycka jag fruktar, när jag fruktar – och vore du mindre för mig – vore din lycka mig endast så dyrbar som min egen – skulle jag väl frukta då?
Men du behöfver ej rädas att min fruktan skall korsa en din önskan eller att den hindrar mig att känna att du är mer för mig än hela världen, såsom jag nu ser den – ja, mer än hvad jag tog för hela världen i mina tidigaste drömmar! . . .
Jag har stundom tänkt, när jag tänkt endast på mig själf, att jag skulle vilja dö i vinter – innan du i något fall känt dig bedragen på mig.
Men emedan du är bättre och dyrbarare för mig än jag själf är, så vill jag det icke, ty jag icke kan vilja din smärta, äfven om jag tror att du sålunda kunde sparas den större, att jag blefve en börda för hela ditt lif . . .
Jag kan, ej klagande men med djup öfvertygelse, bruka m:me Staëls ord: »Jag har aldrig blifvit älskad så, som jag själf är i stånd att älska».
Förmågan att älska är min största förmåga – jag visste det redan förut.
Och ehuru hvarje kvinna måste ha älskat dig – så tror jag dock att ingen kunde gjort det som jag.
För andra kvinnor kunde du blifvit den högsta lyckan i deras öfriga lycka; för mig är du hela lyckan . . .
Från grufvans mörker ser man stjärnorna praktfullast och de profundis amavi . . .
Om du lämnade mig nu – emedan du fann det bäst för dig – skulle jag dock aldrig ångra att jag känt dig och älskat dig – under intet förhållande kan jag för min del komma att ångra något, endast för din . . .
Jag älskar dig med min naturs största djup, med hela mitt väsens fullhet.
– Hela världen är mig intet bredvid dig – och det, som är så dyrbart, är icke långt ifrån att vara förfärande! . . .
Det synes mig som kunde en man aldrig förr hafva varit för en kvinna hvad du är för mig.
Ty fullheten kännes ju i förhållande till tomheten förut.
Och jag vet hvad som var bakom: den stora öknen med min naturs möjligheter för lycka som ett svart gapande tomrum, innan dessa silfverfloder fyllde det!
Är det underligt om jag tror mig drömma, när min skönaste ungdomsdröm – gömd under långa, mörka år – med ens står för mig som en verklighet ute i solen?
Ja, jag vågade ej ens drömma om att, ifall den man kom, som jag kunde älska, också han skulle kunna älska mig!
Jag har sett hur litet det är, som människor kalla kärlek och jag har därför aldrig hoppats, att det stora, jag menade med det ordet, skulle komma mig till del.
Undra ej på att jag ej diktar.
Jag är försjunken i åsynen af min soluppgång och alla diktarkronor äro mig likgiltiga bredvid den kronan att vara något för en enda!
Förstå att jag misstror – icke dig, men ödet.
Har någonsin någon ur ett mörkt fängelse plötsligen blifvit förd upp på ett högt berg utan att hans hufvud svindlat och hans hjärta skälft?
Och du älskar mig mer än förut säger du?
Hur skall jag någonsin kunna visa dig hvad som finnes i mitt hjärta för dig?
Haf så mycket tro till mig, du enda älskade, att du brukar mig helt enkelt för ditt gagn, din lycka, dina mål utan en tanke på mig . . .
En salig ande som öfver grafven ser tillbaka på jordelifvet, kan ej finna större förändring än jag nu . . .
Hvad var jag, innan du kom, hvad var världen för mig, hvad var lifvets mening?. . .
Du har gifvit mig den största gåfva en människosjäl kan gifva den andra: du har gjort mitt lif nytt . . .
Jag har älskat dig hela mitt lif ovetande, det vill säga föreställningen om dig.
Kvinnor börja ju alltid med ett »ideal», som de sedan lämpa efter omständigheterna!
Att till allt annat du helt är just hvad jag drömt, detta synes mig som en så underbar godtgörelse för många års lidanden att jag fruktar detta som något allt för mycket . . . fruktar att du skall öppna dina ögon och se all min ovärdighet . . .
Men helt förstå hvad du är, detta kan jag, emedan jag aldrig dyrkat falska gudar och jag skulle ge dig min själ att stå på, om detta kunde komma dig att stå högre! . . .
Det var kanske därför mitt lif skulle härjas, för att du skulle finna min själ alldeles fri och mer helt kunna besitta den, än du kunnat äga någon annan, lyckligare kvinnas!
Som den döende tänker på himlen, som fångar på friheten, så tänker jag på dig . . .
Att dö utan att hafva sett och älskat dig, det skulle ha varit att ha gått med förbundna ögon under stjärnhimlen – bort från oanade härligheter . . .
Och dock, när jag fruktar att bli en sten på din väg, ett moln på din himmel, så kan jag till och med önska att jag aldrig sett dig, aldrig hört dig – och detta är det yttersta offer jag kan bringa dig, du som för mig är mer än lifvet, ja, mer än döden, så som döden syntes mig innan jag kände dig . . .
Hon förebrår sig att hon i sin skälfvande oro ej kan låta bli att plåga honom med sina tvifvel; att hon så ofta »låter hans blommor falla ur sina, vid blomsterfång ovana, händer».
Men han ber henne i detta som allt annat endast vara sig själf, inte för hans skull dölja något, ty han har rätt att få hennes väsen i alla dess stämningar och han kan aldrig få nog af henne:
»Jag ser aldrig objektivt på dig – hvarken för att upptäcka, loforda eller lämpa mig efter dig . . .
Jag inandas din personlighet med samma nödvändighet som luften och du ifrågasätter om jag ej vill umbära luften!
Om jag hade en oändlighet af lif skulle jag bygga dem alla på dig.
Just sådan du är, är du för mig alltid tryggt densamma och alltid underbart ny.
Tanken på att du kanske genom samlifvet med mig i Italien – eller Nova Zembla om du hellre vill! – skall vinna något för din hälsa, ditt lif, något som i någon mån kan motsvara det oändliga goda, jag hoppas af samlifvet med dig, detta liksom försvarar min oändliga lycka i mina egna ögon.
Du främjar och fullkomnar min lifsplan i hvarje enskildhet . . .
Jag behöfver dig för att glädjen skall bli glädje, hvilan hvila, arbetet arbete . . .
Jag skulle kanske någon tid kunna umbära Shelley och Beethoven men aldrig dig, ty så mångfaldig som du själf är, är mitt behof af dig . . .
Jag började älska dig mer än hela världen, nu älskar jag dig mer än till och med dig själf» som jag först såg dig . . .
Jag har i allt funnit dig som jag anade dig och allt jag funnit har varit fullkomligt . . .
Fullkomlig, fullrundad, pärlren gaf du mig slutligen din ömhet . . .
Jag kunde uppräkna alla de egenskaper, som göra dig värd kärlek och dock går min känsla mycket djupare än dina egenskaper . . .
Jag älskar dig helt enkelt emedan jag älskar dig . . .
Hela mitt lif har jag omedvetet saknat dig; jag var skapad att vänta på dig, finna dig och bli din för alltid . . .
Och ett helt lif skulle icke kunna stilla min törst efter att helt och evigt innesluta dig i mig . . .
Men det skall kanske behöfvas många års samlif innan du nås af ljuset från min kärlek, liksom det behöfves många år innan vissa stjärnors strålar nå till jorden . . .
Men du, hvars natur är att gifva, att välsigna och vara lycklig därigenom – blir du icke själf varm redan af det ljus, du till mig utstrålar?
Hur skall jag annars kunna göra dig lycklig?
Ditt väsens gudomliga godhet fyller mig redan nu med en salighet så djup, att den nästan är en smärta . . .
Redan af hvad du nu ger – detta som kommer mina innersta hjärtesträngar att darra af salighet – kunde jag lefva och vänta på dig till lifvets slut . . .
Och hon svarar:
Jag gömmer alla dina ord i mitt hjärta, så djupt att ingen pärlfiskare kunde nå dem . . .
Du vet ej att du är lika omedvetet – lika omanligt – ädelmodig som andra män äro omedvetet själfviska och omedvetet oädla – det vill säga när det gäller kvinnor . . .
Du visar ditt ädelmod bland annat genom att alltid framställa dig själf som den mottagande . . .
Och just emedan du är så olik andra män, måste jag ihärdigt varna dig mot mig själf, medan andra män skulle bli varnade af sin egen själfviskhet . . .
Men dock börjar jag nu se mot möjligheten att kunna göra dig lycklig någon gång bortom de blå kullarna hvilka, underbart nog, synas mig mer blå ju närmare jag nalkas dem! . . .
Bäst lugnar du mig, när du säger att du icke vet hvarför du älskar mig.
Ty jag har alltid trott att den verkliga kärleken var oresonlig, utan alla goda skäl för sig!
Och just emedan din känsla för mig är i högsta grad orimlig, tror jag därför mer på dess verklighet, än om du stödde dem på goda grunder . . .
Då jag trodde att du älskade mig för några egenskapers skull, önskade jag alltid att du skulle varit mer klarseende!
Nu däremot gör det mig lycklig att du älskade mig strax du såg mig, att dina ögon aldrig kallt iakttagande hvilat på mig . . .
Dessa från hela brefväxlingen fritt sammanställda citat visa guldtrådarna i den lifsväf, som dag för dag sammanfogas.
Men endast brefväxlingen i dess helhet kan ådagalägga de otaliga fina trådar genom hvilka deras tillvaro allt närmare sammanslutes.
Båda äro lika ifriga att uppfånga hvarje skymt af den andres personlighet.
Båda räkna sina skatter och särskildt är han en noggrann bokförare.
Så och så många bref; så och så många besök; så länge har hvarje besök varat och i slutet af 1845 kan han räkna hop timmarna till – två hela dagar!
»Och tro ej,» skrifver han, »att ett enda besök är sammanblandadt med ett annat: jag njuter dem alla i minnet, med hvartderas särskilda stämning».
Båda gräma sig öfver de minuter, tillfälligheten beröfvar dem och vid en öfverstruken rad i hennes bref klagar han att hon undansnillat honom ett af hans guldstycken!
Hon säger honom att hans bref genast bli blod af hennes blod och att mer vitala bref aldrig funnits, hvarpå han svarar:
»Jo, dina egna».
I ingenderas finnes en författad rad: alla äro omedelbara, samtalade, planlösa, med den största enkelhet i det högsta pathos och den ömmaste innerlighet i det lättaste skämt.
Man förstår hans förslag att de under sitt äktenskap skola instifta brefhelgdagar för att omläsa dem.
Han försäkrar henne att han – som aldrig förlorat en tidigare glädje i en senare – ännu efter åratals äktenskap skall känna samma darrande lycka som nu vid ett bref från henne.
Och hon säger honom att hvarje hans bref för henne är en guldlampa, som hon ställer i en af sitt tempels nischer för att där lysa henne till lifvets slut!
Båda äro i lika sällsynt grad djupa och enkla i sitt känslolif.
Alla de erotiska förvecklingar, dem mer grunda eller mer sammansatta naturer framkalla, voro för dem okända.
Det fullkomliga förtroendets klara dager skymmes aldrig af en maktlustens, misstrons, grymhetens eller svartsjukans skugga.
Hvarje möjlighet till missförstånd, hvarje skymt af förstämning uppfattades af båda med den snabbaste vakenhet och undanröjdes med den ömmaste ifver.
Båda möta hvarje önskan hos den andra med öppna armar och hvarje kärleksuttryck med böjda knän.
»Endast den högsta styrkan är fullkomligt god» – detta Elisabeth Barretts djupa ord gäller äfven om den erotiska känslan.
Så länge denna är svag – det vill säga innehåller en rest af brutalitet eller världslighet – är den endast en makttäflan, som utesluter godheten, men däremot när den – som här – nått sin högsta styrka innebär den äfven den fullkomligaste godhet.
Det innehållsrika är icke högtrafvande och det finnes ej heller en skymt af något uppskrufvadt i deras bref.
Det är för båda en allvarlig glädje att finna huru, i de djupaste ämnen, den ena uttalar den andras tankar.
Men det är dem äfven en leende glädje att, medan deras vänner tro dem afhandla höga ämnen på grekiska, de i stället äro upptagna af alla kärlekens visa barnsligheter.
De byta ringar och hårlockar.
Han klagar att hon aldrig lyft sina ögonhår sedan deras första möte och ber henne åtminstone någon gång unna honom att återse hennes blick!
Han berättar att hans förnamn blifvit förvandladt, sedan hon en gång uttalat det.
Hon betviflar att hon kan ha gjort detta, »ty du har för mig endast varit HAN, den ende, inför hvilken alla namn falla tysta till marken».
Ännu hör jag ljudet af mitt namn med din röst djupt under alla andra jordiska ljud!
Jag glömmer aldrig en mindre gåfva i en större och hur många pärlor, som än upplöstes i min bägare, kände jag dock den oblandade dryckens första friskhet!»
Sedan skymtar någon gång Robert – ett för henne »alldeles hvitt, hittills obrukadt namn» – skyggt i hennes bref, medan han på alla sätt leker med och smeker hennes smeknamn.
Emellan barnsligheterna läser hon manuskripten till hans båda nya delar af Bells and
Pomegranates12 i hvilka hon med allt skäl finner både reason and passion and plastic power.
Han nådde äfven med dem sin första stora framgång efter Pippa Passes.