Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Det tror jag icke att ni skulle trifvas med.”
”Hvarför inte det?
Jag försäkrar er att jag trifs bäst när jag är alldeles ensam, jag är inte det ringaste sällskapssjuk.”
”Inte heller jag.
Men sedan man varit ensam hela dagen, tycker jag det är rätt roligt med ett samspråk på qvällen.”
”Ja om man har någon att språka med, annars saknar jag det visst inte.
Det är så lugnt att få vara ensam.
Och när man har sitt arbete, behöfver man inte mer.
Och tolf timmar på dagen kan man mycket väl arbeta.”
”Medgifves, om man bara inte tryter ämne, men det händer mig så ofta.”
Vi kommo sedan in på kapitlet om mig och min akrobat.61
Jag fruktade en af de der odrägligt långa pauserna i samtalet, under hvilka man i förtviflan famlar omkring efter ett nytt ämne, och derför höll jag på att prata – naturligtvis om mig sjelf – på detta utdragna, monotona sätt, som är min egen fasa.
Hvad skulle jag icke vilja ge om jag hade förmåga att alltid föra samtalet till den andres mark i stället för att alltid prisgifva mig sjelf!
Med somliga menniskor lyckas jag så bra t. ex. med Anna Seth.62 Aldrig behöfva vi komma in på kapitlet om mig sjelf.
Om jag icke lyckas locka fram Lundegård ur sitt skal, så skall allt vara förspildt.
Han skall då lära känna mina svaga sidor som en ut och invänd handske, utan att ha en aning om rätsidan.
Jag måste lyckas i att vinna hans förtroende eller också draga mig tillbaka, att vidare exponera mig sjelf är endast att göra ondt värre, ty han skall då till på köpet anse mig som en pratsjuk gumma.
Bort med komedien!
Hvarför icke våga visa mig sådan jag är, då jag vet med mig sjelf att jag är en verkligt gedigen karaktär?
Om jag talar aldrig så mycket om mig sjelf skall han ju ändå aldrig ana hur föga han i sjelfva verket känner mig och det skall komma en flackhet i vårt förhållande som skall verka tröttande.
För hundrade gången säger jag dig, mitt kära alter ego, att det är i dina skrifter man bör söka ditt verkliga jag.
Hvarför skall du i ditt umgänge med menniskor vara så förskräckligt skygg och grannlaga.
Det blir bara pinsamt för både dig och andra, och ingen menniska skall hålla dig räkning för denna grannlagenhet.
Hvarför skall du vara så sjukligt rädd för att såra någon annans känslor, har man någonsin brukat taga hänsyn till dina?
Hvad är det för en pjunkig förskräckelse för att bli misskänd?
Hvarför kan du icke låta din egoism bli rå och grof liksom andras?
Kan glädjen att få uppoffra sig för andra verkligen vara så stor?
Hvem kan förklara en sådan natur!
Jag vrider mig som en mask under min egen oegennytta, och dock kan jag icke bli den qvitt.
Jag kan icke intressera mig för den skugga af mitt fordna jag, som bär mitt namn.
Ända sedan 1870 har jag bara gått och spökat på jorden – i fjorton år!63
Härom qvällen då jag, som ofvan nämnts, suttit och orerat vidt och bredt om mig sjelf hade Lundegård försökt att sitta och se intresserad ut.
”Nej, i eftermiddag är jag alldeles för tråkig, det är bäst att jag går.”
”Hvad skall då jag säga?”
”Jag har nog hört hur ni försökt att muntra mig med er akrobats tidigare öden, men det går inte.”
”Jag är med min akrobat som barnpigor med en historia, de berätta om och om igen.”
Den 18 var jag i prestgården på qvällen.
Ida talade då om att det bekymrade henne så att Axel afsagt sig platsen som underlärare i Axel Olssons privatskola.
”Det är alldeles ingenting att bekymra sig öfver,” sade han med sitt öfverlägsna leende, ”en plats på 700 kronor kan jag ju alltid få.”
”Nu börja de sangviniska förhoppningarne att resa på sig igen,” sade modren bekymrad.
”Sjuhundra kronor kunde jag dessutom icke lefva på,” tillade han i samma vårdslöst öfverlägsna ton.
Karl Lundegård har sjelf sagt att Axel i fjol var kär i Anna Palm.
Flickorna säga också att så var.
Anna Palm har sagt till Maria Samsioe att Ida och Sääf voro förtjusta i hvarandra den sommaren Sääf var nere.
Man hade väntat att han till julen skulle komma och förklara sig högtidligt.
Flickorna påstå deremot att det var Anna sjelf som förälskat sig i Sääf och att hon talade om Ida bara för att blanda bort korten.
Jag undrar storligen hvad det är som afskräckt Axel Lundegård från platsen i Göteborg.
Enligt min tro är det icke så alldeles slut med hans tycke för Anna, och han med sin nervösa känslighet kan icke uthärda att dagligen se henne i de omständigheter, hvari hon nu befinner sig.
I synnerhet som han icke kan värja sig för den misstanken att hon gift sig bara för att undgå skammen af en bruten förlofning.
Att hon gift sig af feghet, derför att hon visste att alla menniskor skulle sagt att hon bröt emedan hon var kär i Lundegård.
Och det ville hon icke utsätta sig för, först emedan han ingenting hade att gifta sig på och hon icke ville stanna på öfverblifna kartan, sedan derför att han är en pojke gent emot henne och aldrig kunde eller skulle bli henne trogen.
Lundegård har sjelf sagt att han skäms öfver att se Annas figur, så att han inte vet hvar han skall göra af ögonen.
”Hon är redan långt kommen i sin äktenskapliga lycka,” hade han sagt till pastorn.
I går (söndag d. 22) gick jag och promenerade i trädgården, väntande på posten.
Jag gick förbi kontorsfönstret en gång och tyckte mig se Karl Lundegård sitta der och läsa en tidning.
Nästa gång jag gick förbi såg jag att kläderna voro för ljusblå att vara hans, ansigtet kunde jag ej se, ty han vände ryggen åt fönstret.
Vid nästa tur hade han vändt sig om, men satt ännu och läste, så at han gaf ej akt på mig förr än jag var nästan förbi och han kunde ej hinna att helsa.
Men jag såg hur hela ansigtet klarnade vid det samma.
Den menniskan har ett förunderligt tillvinnande leende, jag har aldrig sett det så som i går, och det var endast en ”glimt”.
Strax derpå fick jag se honom komma vid gårdsporten.
Jag trodde att han ämnade gå hem, men i stället kom han öfver gården för att gå in i trädgården.
Jag gick honom till mötes och han talade om att han afsändt Cedergren, samt återlemnade frimärken, sägande att denhär gången hade jag fått betala hela portot, nästa gång skulle han göra det.64
Sedan satte vi oss vid krocketplanen.
Han hade gjort min af att vika in åt sofforna, der jag suttit förut, men jag gick vidare, ty jag fruktade att han skulle inbilla sig att jag var angelägen att behålla hans angenäma sällskap för mig ensam.
Vi talade trögt och tråkigt, sedan gingo vi in på kontoret för att få tidningar.
Jag gick in i förmaket och satte mig, så att vi kommo hvarken att tala med hvarandra eller säga farväl.
Jag undrar om han blef stött öfver min liknöjdhet, så att han inte kommer idag?
Han kom verkligen och hade med sig ett långt bref från Skarstedt, hvarur han läste upp några rader här och der.
Det gladde mig, redan det var ju en smula uppriktighet.
Han hade frågat om inte Skarstedt hade lust att komma hit i sommar, förespeglande honom att han då skulle få göra bekantskap med en ung författare vid namn Ernst Ahlgren.
Men Skarstedt har icke tid att komma, ty han läser med en pojke uppe i Vislandatrakten.
Under publicistmötet var Skarstedt representant för Folkets tidning.
En dag hade han och en bekant stannat utanför Fritzes bokhandel just som ett packlass ”Från Skåne” höll utanför och aflastades.
Skarstedts bekant (som också är skåning och heter någonting liknande ”Topson”) gick in och köpte den nya boken.
Han hade efter genomläsningen sagt åt Skarstedt att han tyckte om den.65
Skarstedt beundrar
Axel till den grad att han finner allt hvad han gör och allt hvad han säger som någonting alldeles förträffligt.
Skarstedt skrifver lediga, långa bref, som äro mycket intressanta, men sjelf behandlar han dem en bagatell[e] och säger att Axels äro så oändligt mycket bättre, mycket mer ”systematiska”.
Vi blefvo bjudna till Thedenius,66 och så blef det icke mer tal om Skarstedt.
Jag bad honom skrattande att stanna tio minuter till.
Han drog upp sitt ur och sade: ”Nej, skall ni gå bort så är det verkligen tid nu.”
Den 27 Juni 1884.
Hur blinda ”ordinära” menniskor ändå kunna vara!
De indigneras alla öfver att Axel icke håller af sin mor, och de äro så döfva, att de icke kunna märka den underton af ömhet som ligger i hans röst till och med när han retas som mest med henne.
Och de tro att hon är ond på honom!
Allt hvad jag läser i dessa två ansigten fins således icke till för dem.
– ”Du är en ointelligent gumma.”
”Då skulle jag förakta dig,” sade hon.
”Det kunde du icke, gumma,” svarade han med den der undertonen.
Hon blef honom svaret skyldig en stund.
”Jo, jag skulle försöka.”
Hvad hon såg rar ut!
I början af Axels vistande i Hörby hade gumman sagt åt honom att han inte borde gå hit hvar dag, ty Chr. kunde bli svartsjuk.
”Hvarför skulle han det?” svarade A. ”Hon är mer själ än kropp.
Kroppen bryr jag mig inte om, och själen förstår inte han.”
28.6 1884.
Härom dagen höllo gubben och Axel på att bli ovänner om att A. icke vill knäppa händerna samman när man läser till bords.
Gubben förebrådde honom det.
”Du måtte åtminstone kunna stå ordentligt.”
Om qvällen derefter berättade han det sjelf för mig på kyrkogården.
Följande dag berättade
Ida det samma under djupaste hemlighetsfullhet.
Senare kom der en fnurra på tråden derför att A. vid middagsbordet förde Goodtemplarismens sak.
Kyrkoherden kan ej tåla den.
Anna Olsson hade sjelf talat om för Anna Rasmusson att Axel L. varit till Palmens härförleden.67 Anna hade följt ut honom.
De hade varit inbegripna i ett lifligt samtal, om hvad kom Anna R. icke ihåg.
”Det kan ni inte veta, ty ni har aldrig varit gift,” hade Anna sagt som slutreplik.
Han vände sig om på trappan och sade:
”Jag har varit gift lika mycket som ni, fast jag inte varit vigd.”
Jag tycker mig just kunna se hans kalla, hånfulla, fräcka min då han såg på henne med ett långt ögonkast, stående ett trappsteg lägre än hon och med hufvudet vändt tillbaka, medan orden kommo långsamt, cyniskt och med låg röst, så att det flög som en elektrisk stöt genom hennes sinne.
Hon blef ond.
Jag kan också se henne, stum, blek, häpen och förskräckt öfver en så oförsynt djerfhet, men på samma gång fängslad af laglöshetens trollmakt.
Jag kan se hennes svarta ögon, vidgade, djupa.
Jag kan se henne på en gång skrämd och lockad af det nya – se hur hennes läppar famlade efter ord af afsky medan hela hennes varelse genombäfvades af laglöshetens tjusning.
Ah – hvilken scen!
Lifskraftig sinlighet och konventionalistiskt pryderi!
– Det vore något för Erik Skram.68
Sedan dess har Anna Olsson icke velat tala med A. L., och i går gingo hon, hennes man och Anna A. ifrån kyrkogården för att slippa höra och se honom.
”Nej nu går man och kastar sig i verldshvimlet,” brukar Axel Olsson säga när han går bort till Ljungbergs för att spela tolfva.69
Anna Rasmusson tyckte att när Anna O. på förhand kände A. L. borde hon antingen icke genom sitt yttrande framkallat hans, eller och afhandlat det kallblodigt, utan att taga anstöt.
Hon tyckte att det var förskräckligt oförskämdt af A. L.
Hvad hon vidare anklagar honom för är att han i sin mors, fru Palms och Anna O.s närvaro förklarat att han anser äktenskapet endast som en humbug.
”Det skulle Herman Bang aldrig gjort,” sade Anna Rasmusson, ”ty han är en fulländad kavaljer och skulle aldrig i sällskap säga någonting anstötligt.”
Vidare sade hon:
”Etikett bryr jag mig icke om, men takt bör menskor dock ha, och det har inte Lundegård.
Det är en brist i uppfostran och så det att han varit för litet i hyggligt damsällskap.”
Det är en stilla qväll, klockan är nära åtta, men ännu ser man aftonsolen lysa på hustak och skorstenar.
Lundegård har varit två gånger på posten i dag, men icke tittat in till mig som vanligt.
Det pinar mig obeskrifligt, jag kan knappt veta hvarför – En analys vore högst intressant – nå, Ernst Ahlgren, fram med dissekerknifven! – det sker i vetenskapens namn, hvad gör det om det svider?
Det är Lördagskväll och tyst.
Endast klockan går pinsamt högt; det är väckaruret, min trogna kamrat – kan icke hjelpas, jag måste flytta ut henne.
– – – Jag är således nervös.
Anna Rasmusson, Karl Lundegård och flickorna Persson äro här.
Stämningen vid qvällsvarden har varit ovanligt liflig, till och med Christian har skrattat åt ungdomens skämt. – – – – – – –
30.6 1884
– Så långt hade jag hunnit i mina anteckningar då man kom och ropade att Ida Lundegård och Ida Palm voro i trädgården.
Jag blef mycket glad öfver att min lilla gumma kom.
Det blef naturligtvis prat i långa banor.
Jag var ovanligt hjertlig den qvällen.
Men analysen?
Jag skall försöka mig på den ändå, fast jag nu icke känner beklämningen så mördande tung.
Sehär situationen:
Under dagens lopp hade vi talat rätt mycket om A. L.
Hilda och jag hade afhandlat det gamla ämnet, huruvida han håller af sin mor eller ej.
Äfven Anna Rasmusson och jag hade afhandlat detta.
– ”Jag tror nog att gumman blir rysligt tröttsam,” sade hon, ”men icke är heller han som han borde vara.
Och höll han verkligen af sin mor, tror jag icke att han kunde nämna henne med så råa, hårda uttryck som han verkligen gör.”
”Om henne – det har jag aldrig hört.”
”Jo, så hade han t. ex. suttit inne till Palmens och talat om att han snart skulle resa.
De sade att det vore ju synd om hans mor, hon hade gladt sig så mycket öfver att få ha honom hemma någon tid.
Derpå svarade han:
Har hon haft den illusionen att jag kommit hit för att göra henne ett nöje, så är det bäst att hon tages ur den ju förr dess hellre.
Det är min ekonomi som tvingat mig hit, och alldeles ingenting annat.
– Och det får du medgifva att det var bra illa sagdt.
Usch, så rått!
Det skulle han aldrig kunna sagt om han hållit riktigt af henne.”
Jag kunde icke motsäga henne, ty allt talade ju för att hon hade rätt.
Men det fins dock en röst i mitt inre som ropar att han det oaktadt håller af henne.
Ja att han ställer sig hård bara derför att han blygs att vara så vek.
Detta antagande kan vara en orimlighet, jag vet det.
Men jag kan icke bli qvitt den föreställningen så länge den der undertonen af ömhet genljuder i mitt minne.
Det är ju möjligt att mitt kraf på skönhet låter mig se förhållandet genom en idealiserande uppfattning, när jag borde betrakta det helt kallt och kritiskt.
Men kan jag väl låta bli att tro på sanning och skönhet utom mig så länge sjelfva mitt svårmod är genomträngdt af en jublande glädje öfver att lifvet är fullt och rikt och ljust?
Och hur kan jag förneka skönheten, när den genomströmmar min egen själ så oemotståndligt att sjelfva glädjen genom sin våldsamhet förvandlas till smärta?
Smärtan att icke ega ord för hvad jag ser.
Men när nu jag ensam finner det vackert som för andra är idel fulhet, är det då icke skäl att tro det de mångas ögon se rätt och att mina egna taga fel?
När alla, alla fälla samma dom öfver en menniska, skall jag ändå tro att min är den rätta?
Dessa frågor tvinga sig på mig och jag blir skeptisk gent emot min egen öfvertygelse.
Det blir en inre splittring.
Jag kan icke bli ense med mig sjelf.
Det heter fortfarande: ha de rätt eller har jag?
Och hvad är grunden till att jag tycker bra om Lundegård, trots det att hela byns befolkning tycks afsky honom mer för hvarje dag?
Efter att ha förkastat en mängd olika svar, hvilka alla sökte att blanda bort sanningen, har jag kommit till det resultat, att det just är det obändiga hos honom som är tilldragande för en zigenarnatur sådan som min.
Detta är hufvudskälet, tror jag, först i andra rummet komma de goda egenskaper jag tror honom ega.
– Ja granska dig sjelf, Ernst Ahlgren, du har ju förr än nu stått ensam emot allmänna opinionen, ihärdigt kämpande för din ”fosterbror” med alla medel, dag efter dag, år efter år.
Och hvad var det som band dig vid honom annat än hans brinnande hat emot dogmer och former, hans okufliga frihetsbegär!
Fans det väl någonting hos hans person som var dig tilldragande?
Han var dig icke öfverlägsen i kunskaper, icke ung, icke vacker; det fans ingenting hos honom att beundra.
Det var det att han stod ensam som lockade.
Och så är det nu.70
– – – – – – – – – – Sedan detta nedskrefs har A. L. varit här sin vanliga tur.
Samtalet gick trögt och jag känner åter samma besynnerliga beklämning.
Hvad är orsaken?
Det är ”Skuffelse”.
Det är känslan af att ha fört ett långt samtal utan att ha fått det ringaste derur, det är på en gång trötthet och missräkning.
Hvad är det då vi hoppas på hvarje gång och hvad är det för ett hopp som svikes?
Hoppet att kunna umgås som goda kamrater, att kunna tala ledigt och obesväradt.
Man känner en förtviflad förbittring öfver att aldrig kunna vara sig sjelf inför en annan.
– – – – – – Jag har varit ute och promenerat med Christian.
Samma beklämning.
Men menniska är du tokig?
Är du kär, eller hvad står på?
Tag i med hårdhandskarne, det är det enda, som hjelper.
Du är allt för anspråkslös; det duger icke.
Är du rädd för pojken?
Hvari skulle hans förmenta öfverlägsenhet bestå?
Det är ju du som skall leda konversationen.
Du är ju gammal och bör ha öfvervunnit din blyghet.
Du skall ju öfva dig i att draga honom ur sitt skal.
Hugg i!!!
Om igen, hvad tjenar falsk grannlagenhet till?
Skrif i boken hvad du vill ha sagdt och lär dig så att tala.
Du vill ju vara honom till nytta, nå så bry dig icke om hvad han kan tro och tycka om dig, bara dina ord äro sanna.
Om du icke kan tala så är du en feg eländig stackare.
Hvarför håller du med honom i allt?
Hvarför säger du icke rent ut att du är förnuftskristen?
Du bara sitter och tänker på att han anser dig tråkig; hvad är det för dumheter?
Din uppgift är icke att vara nöjsam, utan nyttig.
Lär honom att läsa och arbeta.
Hvarför sitter du alltid inne på bokhandeln och koxar?
Tag ett par böcker med och vandra ut i trädgården.
Det blir någon omvexling.
Och om han ledsnar, om han icke besöker dig, så arbeta.
Sedan din förmåga är erkänd skall du nog kunna skaffa dig vänner.
Hvad är det för undfallenhet du visar honom vid alla tillfällen.
Du är erfarnare än han, han håller stramt på sina åsigter, skall du vara släpphändt med dina?
Fram med energien!
Skall du uppmuntra honom till handling och är sjelf i saknad af all friskhet?
Hvad behöfver du lägga så stor vigt vid om han tycker det är bra om du talar eller tiger?
Du saknar samtalsämne.
Hvarför talar du inte om era gemensamma bekanta eller frågar efter hans?
Hvarför talar du inte enkelt och allvarligt som du skulle kunna?
Men framför allt: arbeta!
I arbetet ligger glömska.
Tänk icke på dig sjelf.
I egoismen har ju alltid legat din olycka. – – – –
Jag talade om för gumman hur dumma de äro, att de tro att hon brukar bli förargad på Axel och att Axel icke håller af henne.
”Så är det åtminstone min innerligaste öfvertygelse att han inte håller så mycket af någon menniska som af mig,” svarade hon.
D. 1 Juli 1884.
Hvad jag lider under det våldsamma begäret att finna uttryck för hvad jag känner! – att finna ord för den verld af skönhet, som min blick kan nå, men som verkar lik en förbannelse, emedan jag är dömd att behålla den för mig ensam, emedan jag icke förmår skänka något deraf åt andra.
”Usch, hvad det blir tomt när ni reser?”
”Hvad tror ni då det blir för mig?”
”Det är stor skilnad.”
”Hur så?”
”Ni känner min omgifning och vet hur det skall plåga mig att umgås med alla dessa menniskor, med hvilka jag knappt eger ett enda gemensamt intresse.”
”Jag är för resten så egoistiskt anlagd, att jag öfver hufvud taget sällan känner saknad efter någon.”71
Anna Rasmusson sade om A. L. ”Aa, han er saa væmmelig, jeg skulle aldrig kunne taale den tanke att han ville röra vid min kropp!”
Anna R. bad honom skrifva i sin födelsedagsbok.
”Jag har för princip att aldrig skrifva i födelsedagsböcker,” svarade han i vårdslös ton och med sin vanliga spefulla grimace.
Uno hörde det.
Vi talade derom vid middagsbordet.
”Det var ett kräk till karl,” sade han, ”jag skulle haft lust att ge honom i skallen.
Och som han sade nej sedan!
Drog det ut till en lång suck och med en sådan öfverlägsenhet!
Han blir värre ju längre man ser på honom.”
Hilma Hagelbäck var här idag.72
”Lär mig att vara så artig som du,” sade jag skrattande.
”Nej det kan jag icke lära dig.”
”Hvad är det då du kan – – ?”
”Jag kan icke lära dig någonting.”
”Men det låg någonting i tonen som sade att du menade någonting som du icke ville säga.
Sjung ut.”
”Det var ingenting.”
”Ah, kära Hilma, du kan väl åtminstone säga mig sanningen.”
”Sanningen – – sanningen,” upprepade hon och såg på mig länge, derefter tillade hon hastigt:
”sanningen är att alla menniskor säga att du är så oåtkomlig.”
D. 5 Juli 1884.
Hur är det möjligt att föra dissekerknifven i dag!
Att föra den lugnt och kallt!
– Solen skiner – skiner öfver gatan, in om fönstret, på jättebuketten som prunkar der nyplockad och frodig, med smekande färgöfvergångar, med klara genomskinliga dagrar och djupa mörkgröna skuggor.
Jag kan knappt vända ögonen ifrån den medan jag skrifver.
Och jag känner mig så lycklig, så förunderligt lycklig, ty lifvet är så vackert.
Hvarför öppnar man icke våra ögon för det? – hvarför lär man icke menniskorna att vara lyckliga?
Jag tänker just nu på att jag skall dö, tänker derpå med en svag rysning för smärtan och mörkret, men min glädje är oförminskad.
Lifvet är ungt och friskt, lifvet skall fortlefva – det är det jag älskar öfver allt annat.
Fantast.
Fru Thedenius.73
– Ah, hon var en verkligt ädel menniska.
(Väntande med intresse att höra någonting närmare om de ädla dragen.)
– Det tror jag nog.
Fru T., lifligt och med öfvertygelse.
– Ja, hon hade ett underlifslidande, som förorsakade henne de förskräckligaste smärtor, men hon deltog ändå flitigt i sällskapslifvet och ofta när hon led de ohyggligaste plågor kunde hon sitta der glad och vänlig bland de andra och deltaga i konversationen, alldeles som vore det ingen ting.
En demimonde-dam i Göteborg hade tre – hvad skall jag säga? – tre – nå ja, jag hittar icke på något ord, det kan också vara det samma.
Tre voro de emellertid och den ene visste ej af den andre, eller de andra.
Hvar och en trodde sig ostörd njuta af sin privata egendom.
Sagda dam eller privategendom hade en utomordentligt vacker liten våning, hvilken hvar och en af de tre herrarne trodde sig ensam ha bekostat.
Det enda som fattades var en krona i salongen.
Hon hade slagit fram derom för att få en.
Men hon hade sagt något derom till alla tre.
I julklapp fick hon tre kronor.
Men hon fann på råd, hängde en krona i hvarje rum och låtsade som ingenting.
Hvar och en kronegare såg de andras två och drog misstankar.
De anstälde efterforskningar i lampmagasinet.
Det befans då att de tre kronorna blifvit köpta af tre bland Göteborgs mest ansedda läkare.
Ett par af dem voro äldre och gifta.
Carl von Bergen var informator i den fruns familj som han sedan blef gift med.
(Se ”I krig med samhället”)
Hon hade blifvit enka helt ung och de barn von Bergen undervisade hade hon i sitt andra äktenskap.
Hon var flera år äldre än han.
Hon hade varit riktigt vacker, en firad skönhet, och såg ännu godt ut.
Fru Thedenius sade att informatorn talat med henne om det ”andliga äktenskapet”, hon menade naturligtvis det fria.
Hon trodde att von Bergen och den frånskilda hustrun bott tillhopa någon tid, men en af hennes bekanta hade förehållit henne det vidriga deri så skarpt att hon förmått dem att låta viga sig.74
Ida har icke det minsta skarp blick, icke heller den finkänsliga takt som menniskor lätt förvärfva sig i sällskap med nervöst öfverförfmade personer.
Härförleden var jag till L.s, det var medan Axels och min bekantskap ännu var så ny att vi kände oss rätt besvärade i hvarandras sällskap, vi sutto i salongen och pratade.
Båda kände vi oss förmodligen tryckta af samma tvång, tvånget att på en gång visa oss ogenerade och underhållande, midt under det vi sjelf kände oss dödbakade och tråkiga.
Båda voro vi mycket röda.
”Der ser du, att du inte borde druckit kaffe,” sade Ida till sin son, ”nu är du så röd och upphettad igen; alltid stiger blodet dig så åt hufvudet.”
Det kunde icke falla henne in att tänka hur obehagligt han fann det att hon särskildt fäste uppmärksamheten på det.
Ida sade mig härom dagen att fruarna här anse mig visserligen för en beskedlig och bra menniska, men icke för något ”ljus”.
Man menar att jag har ett godt hjerta och föga hufvud.
Härförleden bad jag fru Wihlborg säga mig till om hon fann ”något ovett” till mig i en eller annan tidning.
”Ja bevars, jag skall samla alla kritikerna till dig,” svarade hon med den mest skadeglada, hånfulla min man kan tänka sig, så säker är hon på att min bok skall tigas ihjäl.75
”Doktor” Olsson tycker förskräckligt illa om ”Från Skåne”, han och Axel Lundegård ha varit i liflig dispyt derom.