Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och det är egentligen underligt, hur väl man kan lyckas därmed, när man en gång börjar.
Det är ett uttryck af outtömligt psykologiskt djup, och ingenting säger bättre, hur jag, under denna tid med afsikt och öfverläggning vände mig själf bort från henne, som jag en gång älskat högst af allt på jorden.
Jag gjorde det så helt och hållet, så grundligt att det icke fanns någonting, af hvad jag förr älskat i hennes natur, som jag skonade, ingenting, som jag icke förvred, ingenting, som jag ej i mina tankar besudlade.
Jag gjorde mig en vrångbild af allt, som varit mellan oss, och denna vrångbild öfverhopade jag med rasande skymford, liksom om det varit mig en fröjd att smutsa allt, som förr varit mig heligt och kärt.
Det fanns hos mig ej längre någon tanke på, att Olga var en kvinna, som sörjde sitt barn.
Jag hade glömt detta, liksom jag glömt allt, hvad jag förut vetat och känt, och när jag första gången mötte fru Dagmar, slet hon i själfva verket icke sönder en bild, hvilken förut fanns i min själ.
Hon intog endast den plats, som mitt eget raseri arbetat på att göra tom, och när hon behärskade mig, var det icke mitt jag, sådant det en gång varit, som hennes välde nådde.
Det var ett nytt jag, som brutit fram, sönderslitande det gamla i hejdlöst begär efter bedöfvande orgier.
Jag begärde henne så, som opiumsätaren offrar allt för att få det älskade giftet i sin hand.
Jag märkte en dag, att jag bar på en passion för denna kvinna, hvilken fyllde mig själf på en gång med häpnad och ett slags berusning, som var släkt med hela den öfverretning, i hvilken jag lefde.
Jag såg hennes hår för mig, hennes hand, hennes fot.
Jag drömde om henne, sofvande och vaken.
Detta begär gnagde mig, som om min lifstråd hängt på ernåendet af det mål, för hvilket jag nu glömde allt annat.
Och jag öfvervägde situationen med samma kallblodighet som en spelare hvilken beräknar en chance.
Jag var daglig gäst i hennes och hennes mans hus, liksom de båda voro det i vårt, och jag visste, att vägen från mig och till henne var lätt.
Endast skrupler kunde hindra mig, och sådana kände jag icke.
Mellan fru
Dagmar och mig hade utspunnit sig ett det mest egendomliga förhållande, ett sådant, som plägade existera mellan ynglingar, hvilka se allt i illusionernas dager – och mycket erfarna kvinnor, hvilka tycka orn att blifva föremål för en sådan illusion.
Detta förhållande plägar man benämna pagekärlek, och hade jag icke ända till denna tid gått så uteslutande upp i känslan för min hustru, hade jag kanske af lifvet lärt mig, att samma illusion kan vakna, hos en förtviflad, öfveransträngd och otillräknelig man.
Kanske hade jag ändå handlat som nu, men jag hade icke gifvit min känsla den bländande förgyllning, hvilken förvandlade hela min värld, och hvad som bländade mig mest, var, hur öppet hon och jag sökte hvarandras sällskap.
Vi dolde intet, och för att bättre bedraga alla, spelade vi med uppslagna kort.
Promenerade vi, gick jag städse vid fru Dagmars sida, sutto vi till bords, stod min stol bredvid hennes.
När vi talade, flögo orden mellan henne och mig, och hon satt för mina ögon som infattad i en praktfull ram.
Denna ram var hela det lif, som vi åter förde, där festen från gårdagen fortsattes af den dag, som var, där champagnen perlade och luften var mättad af det ännu outtalade begärets berusande doft.
I denna ram satt hon som en drottning, och det blänkte juveler på den kyliga glansen af hennes hvita byst.
På hennes mun lekte löjet, och i hennes öga brann den gåtfulla blandning af öfverdåd och spleen, som var grundtonen i hela detta lif, hvilket åter fångat mig, och som jag glömt, att jag en gång flydde.
Jag gick ofta ensam på besök i hennes hem, och jag hade nästan alltid den turen att träffa henne allena.
Jag reflekterade ej däröfver då på annat sätt, än att jag gladde mig öfver denna min lycka och midt i den värld där vi lefde, drömde jag, att jag var den ende i hennes lif.
Nu vet jag ju, hvilket intresse jag beredde denna kvinna, som icke begärde annat af mig än glädjen att känna makt och den sinnesrörelse, som kommer af att se andra människor i uppror.
Jag tror, att hon hade samma slags nöje däraf, som man berättar, att forntidens tyranner erfarit vid autodaféer och gladiatorskamp.
Allt detta är mig nu för min egen skull likgiltigt.
Det har försvunnit, icke som en ond dröm, utan som en verklighet, hvilken icke kan komma tillbaka.
Jag ser och vet, att det har händt, och att det har händt med mig.
Den tanken bränner som eld i mitt hjärta, och jag har icke plats för den känsla, hvilken plägar narra människan att småle öfver sin egen ömklighet.
Jag vet blott, att en dag bröto passionens ord öfver mina läppar, och fru Dagmar mottog min kärleksförklaring med stor sinnesro.
Jag vet också, att efter denna dag var mitt lif ett rus af lycka, och jag trodde fru Dagmar, när hon sade mig, att hon måste gifva sig helt.
Hur simpelt och alldagligt detta än kan förefalla mig nu, så är det dock visst, att jag då fann förklaringsgrunder för allt, som skedde, och för mig var allt som efter den första skapelseveckan »ganska godt».
Jag älskade hennes tankar och hennes växt, hennes blick och hennes kameleontartade lögnaktighet, ja, till och med den parfym hon bar.
Jag var som buren af ett öde, hvilket förde mig fram mot obekanta mål.
Jag såg ingenting af hvad jag trampade ned omkring mig, kände ingenting för hvad jag borta från henne upplefde, tänkte eller handlade.
Och från detta förhållande utgick en magisk kraft, hvilken satte mina nerver i en spänning, som om jag frisk och höjd öfver hvarje obetydlighet i lifvet gått min bana fram och icke kunnat besegras af något.
Jag kände mig som en halfgud, för hvilken de små dödliges vanliga lagar icke existera, och jag var stolt öfver den hemlighet, som fyllde mig med berusningens lifskraft och ungdomens illusion.
Jag var till mods som en spelare, hvilken känner, att hans dag är inne, och som i ett slags kallblodig yrsel fördubblar insatserna, för att ingenting af den tur, som han icke vill mista, skall gå förloradt.
Jag hörde som klang af guld rassla omkring mig, och jag spelade icke om den värdelösa metallen, utan jag satte mitt lif till insats.
Denna insats var sämre, än jag själf visste af, och jag hörde ej, att klangen af den vinst jag skördade var oäkta.
Ty jag anade icke ett ögonblick, att min medspelare spelade falskt.
Jag anade det ej ens den dag, då jag första gången kom att tänka på, att min hustru lefde, och att också hon hade anspråk på mig.
Ty detta hade jag glömt, och så tyst gick Olga fram i det lif, vi båda nu lefde, att jag kunde glömma henne.
Det var en afton, som jag följde fru Dagmar hem, vägen gick nedanför den barrier, vid hvilken min hustru och jag plägat stanna under våra aftonpromenader det år, som nu syntes mig vara en längesedan försvunnen parentes i mitt lif.
Det var månsken, och sannolikt samtidigt kommo fru Dagmar och jag att tänka på, att om någon stod uppe på terrassen, skulle vi synas, då vi gingo vägen fram.
Vi vände oss emellertid icke om, utan gingo obesväradt vidare, och jag minns, att jag hela tiden var viss om, att Olga såg oss.
Hur jag fick denna tanke, vet jag ej.
Jag hade ju nästan upphört att minnas henne.
Men jag visste det så säkert, att jag kunnat säga det, om jag ansett saken vara af den minsta betydelse.
När vi kommo förbi kullen och skulle vika af där vägen kröker, för att gå fram till fru Dagmars villa, vände vi oss båda om, och i månskenet som låg klart öfver de aflöfvade träden – vi voro redan i början af mars – sågo vi på en gång tydligt en kvinnlig gestalt, som böjde sig öfver barrieren och betraktade oss.
Vi stannade icke och gåfvo icke något tecken, att vi sett Olga stå där.
Vi sade det icke ens.
Men vi visste det båda, och arm i arm gingo vi vidare, medan hela tiden tanken på hvad jag sett susade i mitt hufvud.
Fru Dagmar var orolig.
Men så var icke fallet med mig.
Jag gick tvärtom ifrån henne med lätta steg och ett löje på läpparna.
Jag var som en dåre eller en fanatiker, hvilken af intet kan rubbas i sin villa eller i sin tro.
När jag kom hem, blef jag öfverraskad öfver, att min hustru ej gjorde mig några frågor.
Och då jag ett par minuter förgäfves väntat därpå, sade jag i likgiltig ton, att jag mött fru Dagmar ute och följt henne hem.
»Jag såg det,» svarade Olga, och jag inbillade mig, att jag spårade ett drag af missnöje i hennes ansikte.
Men hon fortsatte ej ämnet, och jag kände mig glad häröfver, som om jag fått bekräftelse på att jag ej kunde snafva på de stötestenar, hvilka vanlige dödlige frukta.
På mig hade emellertid denna lilla händelse ingen annan verkan, än att min hårdhet i känslan ökades.
Olga stod mig från denna stund i vägen, och hvar jag gick tyckte jag mig se hennes ögon, hvilka förföljde mig.
När jag satt hos fru Dagmar, när hennes hufvud låg emot min axel, när hennes läppar mötte mina, städse tyckte jag mig se dessa stora, frågande ögon, hvilka jag i inbillningen tyckt mig se blänka som stjärnor från den månbelysta terrassen.
Afståndet var ju alldeles för stort.
Jag kunde icke hafva sett dem.
Och dock såg jag dem för mig, som om jag sett dem just då.
Men de ingåfvo mig ingen annan känsla än den, att jag till hvad pris som helst måste blifva dem kvitt.
Så var händelsevis en dag bestämd, då vi skulle deltaga i en stor artistmaskerad.
Det var årets sista stora nöje, och fru Dagmar och jag hade lofvat hvarandra denna natt som en jubelfest, innan sommaren kom.
Vi ville taga afsked af den vinter, hvilken vi betraktade som vår speciela tillhörighet, och jag hade i förbigående berättat för Olga, att jag ämnade gå på denna maskerad.
Till min öfverraskning kom hon en dag och sade mig, att också hon ämnade sig dit.
Jag blef så förvånad, att jag knappt kom mig för att svara.
»Tycker du, att jag är för gammal?» sade Olga.
Och jag tyckta mig spåra ironi i hennes röst.
Men jag låtsade mig ej lägga märke därtill, utan nöjde mig med att framkasta något om hennes motvilja mot maskerader i allmänhet.
Äfven hon gick förbi mitt svar, som om hon tänkt något, hvilket hon ej ville yppa, och svarade blott, att hon nu för en gång ville det, och därför skulle hon gå.
Jag genmälde, att jag var glad, att hon följde med.
Och jag sade sant.
Det syntes mig verkligen, som om min hustrus närvaro förlänade festen ett mystiskt behag, en tillsats af raffinerad triumf, hvilken jag kände som strömmar af eld genomila mitt blod, och aldrig glömmer jag, när jag med min hustru vid min arm trädde in i festsalen, spanande efter den loge, där vi skulle träffa fru Dagmar och hennes man.
I första ögonblicket flög det igenom mig en plötslig känsla af obehag när jag på långt håll upptäckte fru Dagmar.
Hon var klädd som bébé, och den lilla mössan satt barnamjukt på hennes rika bruna hår, medan halfmasken lämnade munnen och den barnsliga, runda hakan fri.
Hon talade med barnstämma och stod omgifven af kavaljerer, hvilka pratade högt och utan att välja sina ord.
Jag såg i ett ögonkast hela den fina, hvita dräkten, hvilken på en gång dolde och röjde hennes kropp, som syntes oklädd under detta imiterade linne, hvilket lämnade bysten bar.
Lugn, som om hon stått i paraddräkt, konverserade hon med alla dessa män, hvilkas blickar värderade hvarje linie af hennes kropp, och instinktlikt, som hon fattade allt, måtte hon hafva förstått, att hennes beteende väckte min misstämning.
Ty när jag fattade hennes hand, gaf den mig, utan att någon mera än jag behöfde märka det minsta, en tryckning, som försäkrade mig, att allt detta var för mig – endast för mig, och ur ögonen genom masken lyste emot mig en blick, som med ens förjagade hela min misstämning.
Jag kände, som om en stålfjäder spänt hvarje muskel i min kropp, säker på mig själf och min lycka bjöd jag fru Dagmar min arm, och vi försvunno i vimlet af färger, masker, frackar och blottade kvinnolemmar.
Det var, som om hela mitt lifs öfverretning samlat sig till en enda dyrbar essence, hvilken skänkte mig njutningen af denna magiska natt.
Lifvet var en karneval, där fru Dagmar och jag, blottade och maskerade, gingo rundt, visande öppet för hela världen, att vi höllo samman i denna hvirfvel, där orkesterns dånande toner öfverdöfvade smärtan i lifvet.
Det var icke last, det var icke dygd, icke glädje och icke sorg, det var ej blygd, ej oskuld, det var hvarken lycka eller förtviflan – det var ingenting af allt detta, som kedjar två människor vid hvarandra och skapar lif omkring dem.
Vi voro som tvenne besatta, hvilka kommit bort från lifvets verkliga värden och endast sökte hvirfveln i dansen, yran i vinets skum, bedöfningen i musikens larm.
Vi jagade ur rum i rum, vi sökte oss en ensam plats, där en portière föll ned mellan tvenne pelare af trä, och omfamnande hvarandra, sutto vi där, själfva osedda, och sågo hur karnevalens masker ilade oss förbi.
Jag vet ej, hvarifrån jag fick denna tanke.
Men det syntes mig plötsligt, som om dessa masker, hvilka täckte kvinnornas anleten, dolde en skönhet, hvilken icke fanns, utan var död och vissen, och som varade genom sin illusion endast den korta stund, under hvilken gasljuset brann, och orkestern ännu icke hade blåst sin sista fanfar.
Det skulle aldrig blifva någon demaskering på denna maskerad.
Ty ingen ville se, hvad hvar och en visste fanns under det svarta siden, som uppehöll illusionens kraft i berusningens orgie.
Det var döda kvinnors anleten under dessa masker, och deras ögon brunno i tomma ögonhålor.
Kinderna voro nakna benstycken, hvilka slutade i en praktfull chevelyr.
Och alla dessa män, hvilka utan masker och klädda i stela högtidsdräkter jagade kvinnorna rundt, drickande, skämtande, glammande, de visste hvad de sökte, och de glömde för natten sin dyrköpta erfarenhet.
Det var den osköna nakenheten, som var blottad och dock icke blottad, det var armarna, hvilka de kysste i trängseln, nackar hvilka de berörde, då de passerade förbi.
Det var dessa fylliga kroppar som lockade männen, och de glömde, att på dem sutto hufvuden utan lif, i hvilkas tomma hålor endast ögonen brunno, som den elektriska lågan i knapphålet på en frack.
Det hela var en danse macabre af döda, hvilka törstade efter lif, och som svängde sig rundt i idiotisk yra vid tonerna af en omänsklig helveteskonsert.
Allt detta kom för mig, under det att fru
Dagmar hvilade i min arm, och hennes kropp föreföll mig upplöst och frigifven som en naken kvinnas.
Men dessa tankar skrämde mig ej.
De ökade värmen af hennes kyssar, droppade som porlande bornyr samman med champagnens skum, verkade, som när en söt dryck förvandlas till torr, för att reta förvända gommar.
Och med fantasin fylld af dessa tankar, lade jag min arm om hennes bébélif och valsade omkring i det stora rummet, medan hennes bruna lockar som en dunkudde smekte min kind.
Dessa tankar förföljde mig ännu när vi superat, och vi sutto kring det dukade bordet, rökande cigaretter och hvilande efter dansen.
Stämningen var feberhet, och orden flögo som raketer genom luften.
Jag satt bakom fru Dagmars stol med min hand på dess karm, och som om hon varit trött lutade hon sig, utan att se sig om, tillbaka, i det hon lät sin bara rygg hvila mot min hand.
Jag såg upp och mötte Olgas blick midt öfver bordet.
Jag såg icke dess uttryck.
Men jag kände, hur den höjde mitt rus, och utan att veta hvad jag gjorde, höjde jag mitt glas och drack henne till.
När jag gjorde denna rörelse, kände jag, att fru Dagmar skrattade.
Jag vaknade icke ur mitt besynnerliga själsrus, förrän jag åter gick ensam med bébén under armen och plötsligt tyckte, att det var, som om greppet i hennes hand, hvilken höll min arm, slappades.
»Hvad tänker du på?» sade jag.
»Jag tänker på, att det är vår sista natt,» sade hon och log.
Jag förstod icke då, hvad hon menade.
Hennes ord voro endast aflägsna, meningslösa ljud, som nådde mitt öra, men icke trängde till mitt förstånd.
»Fråga mig icke i dag,» bad hon.
»Nu vill jag dansa.»
Och när jag åter förde henne till vår loge, hviskade hon i mitt öra:
»Det är tid, att du följer din hustru hem.»
Dagmar lämnat mig, återkom i samma ögonblick minnet af de ord, hvilka hon nyss sagt mig: »Detta är vår sista natt.»
De ringde i mina öron som något ofattbart, hvilket jag ej kunde bringa i samklang, med hvad som för öfrigt skedde omkring mig.
De tycktes mig innebära en varsel om något ondt, som jag burit inom mig själf och aldrig skulle bli kvitt, och detta skulle nu drabba mig, på ett helt annat sätt, än jag någonsin kunnat ana.
Jag hörde inom mig dessa ord, och saknande kraft att vända om för att återfinna fru Dagmar i trängseln och affordra henne en förklaring, gick jag fram genom vimlet af blossande ansikten och den falnade lyx, som skriker i trängseln på en fest, hvilken nalkas sitt slut.
Jag sökte min hustru, så som fru Dagmar sagt, och jag fann henne ensam i vår loge, nedsjunken i en fåtölj och stirrande på hela det anständighetens upplösningstillstånd, hvilket rörde sig framför henne.
Utan att säga ett ord, tog
Olga på min uppmaning emot min arm, och tyst satt hon i vagnen, som i den gråa morgondagern förde oss till vårt hem, det gula huset, hvilket under den sista vintern stått tomt på allt det, som förr skänkte oss glädje.
Frånvarande och i ett inre uppror, som jag icke kan beskrifva, lämnade jag min hustru för att gå in i mitt rum och stänga dörren.
Hela denna vinters minnen jagade genom min feberheta hjärna, sinnesruset var för ögonblicket förbi, och i den gråa morgondagern tog en kylig eftertanke, hvilken kom blodet att stocka sig kring mitt hjärta, rusets plats.
Hvad var det väl, som hade händt?
Det var detta enda ord, »vår sista natt», som ljöd i mina öron och icke ville lämna mig ro.
Som jag tänkte härpå, blef det mig omöjligt att stanna inne.
Jag ryckte till mig min öfverrock och störtade ut.
Mina steg förde mig till fru Dagmars bostad, och utanför de stängda luckorna, genom hvilka icke en ljusgnista trängde ut, gick jag fram och åter i det vanvettiga hoppet, att hon skulle vara hemkommen och öppna sitt fönster, så att jag kunde få se henne en minut och ännu en gång säga henne godnatt.
Jag tyckte, att min längtan var så stark, att den borde väcka henne, om hon sof, träffa hennes hjärta genom stängda dörrar och stenmurar, föra henne till mig, på hvad sätt som helst, och i den ljusa aprilmorgonen tyckte jag mig oupphörligt höra steg som nalkades, en röst, som kallade mig, frasandet af en dräkt, som var hennes.
Plötsligt kom jag att tänka på, att hon måhända ännu icke var hemkommen, och jag vände då om och gick utåt vägen, gick fram och åter utanför den tysta villan, lyssnande efter ljudet af vagnshjul, som rullade fram genom den sofvande staden.
Jag fick vänta länge, och jag väntade med blodet i svallning, till dess att solens glans steg öfver de bara ekarnas toppar.
Då hörde jag tydligt bullret af en vagn, som närmade sig.
Jag ville springa emot den, stå färdig att öppna vagnsdörren och glömsk af allt sluta henne i mina armar.
Men det var, som om någon hållit mig tillbaka, och utan att göra mig reda för orsaken till min handling, hoppade jag öfver diket och ställde mig i skuggan af staketet och häcken omkring villans tomt.
Jag stod där tyst, utan att synas från landsvägen, med hvarje nerv spänd, kanske med en oklar förnimmelse, att nästa minut skulle afgöra mitt öde.
Då såg jag vagnen komma, den körde långsamt, och en besynnerlig ångest öfverföll mig.
Vagnen stannade ett stycke ifrån fru Dagmars villa, men jag gick icke fram för att taga emot henne.
Jag stod som fjättrad på samma plats, och jag tyckte, att min själ ville spränga mina ögon, hvilka oaflåtligt stirrade på vagnens slutna dörr.
Den öppnades icke.
Jag hörde ljud liknande hviskningar af människor, hvilka råkat i dispyt.
Därpå såg jag en hand, som sträcktes ut genom fönstret och grep om dörrlåset.
Det var en manlig hand, och i nästa ögonblick såg jag fru Dagmar ensam stiga ur vagnen och utan att se sig tillbaka, gå fram emot villan.
Vagnen vände om och rullade hastigt tillbaka mot staden.
Jag höll andan af spänning, och jag tyckte, att mitt hjärta upphörde att slå.
Sällan hade en skymt af misstanke under denna rusets tid nått mig, och det var heller icke nu mera än en aning, som strömmade genom min själ.
Men denna aning gömde en afgrund af förnedring och kval, som kom mig att mista all besinning och på samma gång lät hvarje tanke på handling domna bort i min själ.
Jag kände blott, som om någon vridit om en knif inne i min kropp, och jag såg hvad som sedan hände, hörde hvarje ord, kände mig endast, som om mitt egentliga jag redan varit långt borta.
Utan att tänka på hvad jag gjorde, stapplade jag fram på vägen och stod plötsligt ansikte mot ansikte med fru Dagmar.
Hon såg först alldeles häpen ut, så förbyttes hennes uppsyn, som om hon med sin vanliga aplomb velat skratta det hela bort.
Men i nästa ögonblick förändrades hela hennes ansiktsuttryck, och liksom sårad, ej i sina känslor som kvinna, men i sina rättigheter som person, mätte hon mig från hufvud till fot med en blick af förakt och sade:
»Jag tål ej, att någon spionerar på mig.»
Jag hörde dessa ord, jag förstod den ton, i hvilken de uttalades.
Men jag var i den grad förintad, att jag ej ägde styrka att svara henne på samma sätt.
Jag ägde ej styrka att svara henne något alls.
Aikyn 1.
Simrith 9.
Manala Jungfrun 18.
En Dröm 27.
Salik Sardar Khans maka 32.
En saga om Vreden 52.
Liljekonvaljen 54.
Qvinnan på Tongatabu 57.
Oleandern 67.
Strålbarnen 71.
Rankvexten 74.
Myggdansen 77.
Miriam 81.
Tre som flyttade till Sverige 87.
Rosen 93.
Indianens qvinna 95.
Elas frågor 99.
Lilla Isgumman 102.
Hvad skall den gamla? 107.
Det skönaste smycket 108.
Allt hur man tar det 114.
Kuhinanuis dotter 116.
Puppan 117.
Vid insjöns strand 119.
Fläktarnes lek 125.
Danserskan 129.
Glasörat 136.
De vackraste händerna 171.
Suomiqvinnan på Saimaudden 180.
Blommornas nytta 186.
Harpspelerskans Dotter 187.
Facetter af qvinnans lif 192.
Jasminen 212.
De vackra orden 215.
Den opp- och nedvända verlden 219.
Aminas dröm 225.
Missionären 228.
Kamtschadalens hustru 233.
Odalisken 238.
Hildred 260.
Sakta sjöng aftonvinden „sof i ro“ för vågen, som vaggade till hvila.
„Känner du mig? det är jag, som afhemtar hvarje tår, gjuten ur djupet af qvinnans hjerta.
Skynda att fylla äfven ditt mått af tårar.
„Himmelens ljusa dotter, var skonsam mot jordens svaga barn; fordra ej strängt din gärd.
Skall jag med tårar gälda, att mitt hjerta varit så rikt, att det varit fattigt på tårar, ack då svigtar min själ“.
„Se“, sade engeln, måttet måste fyllas, ännu felas mycket“.
„Ljusa engel, låt mig vandra genom tiden, för att söka; låt mig vandra till solens land, till polens is; låt mig söka, kanske finner jag någon tår, som fallit obemärkt, hvarmed jag kan fylla något af måttet.
För litet deraf har jag ännu skattat, för att jag ensam skulle förmå att fylla skålen“.
Lättare går båtens väg genom ishafvets vilda våg, då stormen kastar isstyckena som skum, än renens väg nu går fram genom snöns vågiga afgrund.
„Hvart skall den arma föras, måste hon bort, måste hon bort till ett fremmande hem?
Måste hon bort från det gyllne hemmet, från fader och moder?“
„O min fader, hvi sålde du henne, din hvita ren?
Hon skulle ju dock varit värd, hvad hennes lif kostade dig“.
„Farväl min fader, som varit mig huld; farväl min moder, sörj dock ej öfver droppen ur ditt hjerta!
Farväl syster, ack, du arma vexer ock till qvinna!“
„Så fostrades jag i hemmet, som om jag varit en son, och jag var ju dock blott en arm flicka.
Farväl du ljufva hem“.
„Du, min herre, som råder öfver Aikyn, krossa dock icke den arma, som din makt vore.
Vredgas icke, då hon felar“.
„Var mild mot din hustru.
Bemöt henne vänligt, hon är menniska som du“.
„Skulle jag tagit mig hustru och betalt henne dyrt med trettio renar, om icke för att ha någon, som hemtar mig ved och vatten och gör mina sysslor?“
„Se der, efter herrn ber för dig, eljest hade du fått vara utan mat en dag till.
– Menniska, qvinnan?
Åh, ett orent djur!“
„Mitt hjerta lider af, att se dig så ung, så fager, misshandlas värre än trälen“.
„Främling, är du af qvinna född, finns i ditt land icke qvinnor, efter du ömkar mig?
Icke har jag ju värre än andra qvinnor, det är så vårt öde“.
„I mitt land finnas qvinnor, men de äro dock menniskor.
Jag för dig till mitt land, du skall lära mig rätt Samojedens språk, och om du än der måste tjena för ditt uppehälle, så blir du dock åtminstone ej misshandlad“.
Allvarligt svarade Aikyn: „Svårt är att bära misshandling.
Mirgán och föra bort den han köpt“.
„Vill främlingen medföra en, som lär honom att tala med Samojedens tunga?