Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven har man sagt, alt trumma eller trumpet möjligen skulle kunna saknas; men hotelsen att skjuta bör naturligtvis aldrig af någon myndighet användas, förr än densamma har den samlade truppen bakom sig; om en sådan myndighet skulle uppmana den samlade folkmassan alt skingra sig och tillägga: eljest låter jag skjuta på er, utan alt samma myndighet har någon väpnad styrka till hands, skulle den göra sig löjlig; hvilket är det sämsta, som en offentlig myndighet vid ett sådant tillfälle kan göra; men som den offentliga myndigheten har trupp bakom sig, så har den också till hands trumpet eller trumma, ty sådant finnes vid hvarje squadron eller compagni.
Man har velat hafva bestämdare föreskrifter för militären till ledning för densamma i afseende på de tillfällen, då den skulle äga nyttja vapnen, och i sådant afseende sagt, att den eljest skulle kunna råka i villrådighet, huruvida uppror eller upplopp ägde rum.
I detta fall är likväl lagen, enligt min tanke, ganska bestämd; ty militären har, enligt densamma, ingen annan pröfningsrätt, än den, huruvida den upproriska massan öfvergålt tili våld emot person eller egendom, hvilket då med väpnad hand måste afvärjas.
I slutet af §:n är följande tillägg gjordt: ”vapnens ”bruk upphörer, då civila myndigheten det bjuder.”
— Detta tillägg har jag icke deltagit uti, och kan icke annat än fullkomligt instämma i deras åsigt, som anse att det bör uteslutas. g:de §:n om ansvarsbestämmelse för civil embetsman eller militär-befälhafvare, som missbrukar sin embetsmyndighet, har jag ansett utur denna lag helt och hållet böra utgå ; för sådana personer äro redan särskilda straffbestämmelser gifna, då de sig i embetsärenden förgå, och efter dessa böra de dömmas.
När en embets- eller tjensteman, vare sig civil eller militär, begår någon olaglighet eller missbrukar 43ö
Den 17 October e. ra. sin embetsmyndighet, måste hans straff bestämmas på sätt i allmänhet är för erabetsfel stadgadt, men med afseende på graden af hans förseelse vid det ena eller andra tillfället, och någon särskild lag för hvarje särskildt slag af tillfällen, der offentlig myndighet fungerar, tror jag ej lämpligen kunna eller böra tillvägabringa*, utan att alla straffbestämmelser för embetsmäns förseelser böra i ett sammanhang affaltas.
Vid ii §:n om krigsfolks uppbådande till uppbrott m. m. hafva äfven anmärkmr blifvit framställda.
Dessa anmärkn!r gälla egentligen 1734 ®rs lagstiftare, emedan Utsk. ej infört någon förändring i denna §, vidare än Utsk. uteslutit orden ”nied råds råde,” såsom afseende ett annat regeringssätt, än det, som för närvar, i Sverige äger rum.
Af tvänne
Hrr Cederschjöld, som här yttrat sig, har den ene talat för, och den andre emot bibehållandet af nyssnämnda uttryck.
Deras yttranden kunna således taga ut hvarandra.
Den 11 §:n är också enlig med 1734 års lag, och som icke heller någon anmärkn. inom Ståndet gjordes emot densamma då den K. proposm till remiss föredrogs, hade ej Utsk. någon anledning att uti denna § göra någon ändring.
För öfrigt får jag försäkra de herrar, som här inom Slåndet yttrat sig, att denna fråga blifvit af Utsk. med största varsamhet och uppmärksamhet behandlad; och att Utsk. sökt, efter sin bästa förmåga, dervid lillvägagå.
Jag tillstår äfven, att jag af den discussion, som här förevarit, hemta?
någon anledning till den öfvertygelse!!, att Utskrs bemödande icke alldeles misslyckats.
Här hafva anmärkntr blifvit framställda så väl från den ena som den andra sidan, och Utsk. tyckes mig i de aldra flesta fall hafva hållit medelvägen emellan båda sidornas ytterligheter.
Om della betänk.
, såsom jag förmodar, till Utsk. återkommer, är jag öfvertygad derom, att Utsk. skall med all möjlig noggrannhet granska de särskilda anmärkntr, som blifvit framställda, oell jag hyser den tillförsigt till Utsk., att detsamma ej har en sådan tanke om sin egen ofelbarhet, att det icke, om skäl finnas hafva blifvit framställda af beskaffenhet att böra rubba dess åsigler, äfven skall rätta sig derefter.
Den siste värde ledamoten liar otvifvelaktig! rätt deruti, att Utsk. gjort allt hvad det kunnat göra för att uppställa ett förslag i denna fråga.
Men denna discussion har, tvertemot hvad han yttrat, öfvertyga! mig örn omöjligheten för Utsk. alt i denna fråga kunna tillvägabringa något lagförslag, som kan tillfredsställa alla.
Jag vill derföre hemställa, 0111 det ej vore så godt att egentligen fasta Utsk:s uppmärksamhet på nödvändigheten af att blott få en enda qvaliiication, en enda lagbestämmelse, nemi. den, som qvalificerar hvad ett uppror är, det vill säga, sorn be - Den 17 October e. m. 43, stämmer, när våld måste med våld mötas, och att det öfriga sedermera blifver bestämdt uti en specifik lag.
Då, på sätt Gr.
Mörner ganska riktigt anmärkt, bär är fråga om att stifta en alldeles ny criminal-lag, fristående mot den gamla criminal-lagen, synes mig denna tidpunkt ej vara den rätta för en sådan ny criminal-lags stiftande.
Jag får derföre i korthet vördsamt hemställa, om icke detta vore en punkt, hvarom R. o. Ad. kunde förena sig, och att den kunde bestämmas i en särskild författning, utan alla distinctioner emellan uppror och upplopp och allt öfrigt, som egeutligen rörer krigsmanskaps användande.
Jag anhåller att i detta afseende få göra följande förslag: 1 §:n.
Då c:; folkmassa samlat sig till uppror, och sådan afsigt är ådagalagd genom våldsamma åtgärder, riktade mot allmän ordning eller dess upprätthållare, då skall högste civile embetsmannen i länet eller staden, eller den civile person, han dertill för tillfället förordna!, tillkalla krigsmanskap och, derest folksamlingen icke på åtvarning åtskiljes, tiga lemna krigsmanskapets befälhafvare skriftlig anmodan alt möta våld med våld.
Dock skall den civile embetsmannen förblifva qvar på stället och tillse alt icke onödigt våld nyttjas till upprorets stillande.
Genom en sådan helt enkelt uttalad grundsats, hvilken är ny i vår lagstiftning, emedan det väl säges att uppror belägges med straff, men ej hvad som förstås med uppror, har man upptagit hvad en talare här, H. Ex.
Hr Gr. Löwenhjelm, ganska riktigt har anfört, ang:de det praktiska sätt, hvarpå man i andra länder, der upplopp oftare inträffa, går till väga.
De behöfva icke några qvalificationer på skilnaden emellan uppror och upplopp; om folk samlas, och den civila myndigheten misstänker att massan går att göra uppror, så må den se sig före, att den har en militärstyrka att disponera, utan att likväl genast framföra densamma; men så snart den märker, att massan ådagalägger en upprorisk afsigt, genom våldsamma åtgärder, riktade mot allmän ordning eller dess upprätthållare, d. v. s. attackeras någon polismyndighet eller annan person, så bör den civila myndigheten, genom att visa sig i spetsen för truppen och befalla massan att skingras, gifva signalen till att de måste lyda, så framt de ej skola blifva behandlade såsom upprorsmän; då är qvalificationen gifven, och det är isynnerhet detta, som saknas i vår nuvar. lag.
När vi en gång få ett annat criminal-lagförslag, så blir det tillfälle alt närmare bestämma straffen.
Om vi nu erhålla denna enkla qvalification, så beror det för öfrigt på den civila embetsmyndighetens omdöme, att på sitt ansvar tillse och förklara, om uppror är inne eller ej, och då tror jag det blifver möjligt att kunna få en ändamålsenlig lag; i annat fall tviflar jag högeligen derpå. 43a Den 17 October e. m. LagUtsk:s betänk.
Då jag förra gången hade ordet, glömde jag en sak, som jag nu anhåller att få tillägga, sedan betänk, blifvit återremitteradt, nemi. att Utsk. ville taga kännedom af det lagförslag, som uppgjordes af 1810 års LagUtsk., i anledn. af catastrofen d. 20 Juni.
Jag har tyckt mig finna i detta lagförslag ganska mycket, som kan vara nyttigt för Utsk. att inhemta, och får derföre anhålla, att detta mitt tillägg måtte få åtfölja återremissen. R. o. Ad. biföll, att äfven detta anförande skulle få åtfölja den nyss beslutade uterremissen.
Hr Frih. o. Landtm, yttrade, att då R. o. Ad. af Const.Utsk:s flera memorialer funnit, att votering i förstärkt Const.Utsk. i afseende på vissa frågor måste äga rum, och dåde öfriga Stånden redan valt ledamöter i ett sådant Utsk. hvilket måhända ej så långt härefter torde böra sammanträda, R. och Ad. torde linna nödigt att äfven välja sina ledamöter i nämnda Utsk.; hemställande Hr Landtm., om R. o. Ad. behagade till förrättande af detta val utsätta nästa Måndag den ig:de dennes.
Hr Frih. o. Landtm, yltrade, att Förstärkta Const. Utsk., enligt 56 §.n Reg.F:ti, borde bestå af 20 ledamöter af hvarje Stånd, och som Utsk:s ordinarie ledamöter äro 6, borde 14 ledamöter väljas till Utsk:s förstärkande; hemställande Hr Landtm., om Ståndet tillika behagade välja io suppleanter, då vallistorna komme att innehålla 24 namn.
Ånyo föredrogs LagUtsk:s den 3o sist 1.
Sept. och den i4 dennes på bordet lagda betänk.
N:o 124, i anledn. af väckta motioner om upphäfvande af K. M:S nåd. förbud af den 10 Dec. 1812 emot all gemenskap med f. d. Konung Gustaf Adolph, f. d. Drottningen och deras barn.
Frölich, David, blef Frih.
Cederströms reservation uppläst.
Anckarsvärd, Carl Henr, hade inlemnat ett så lydande anförande:
Hindrad att denna dag öfvervara Ståndets öfverläggningar, anhåller jag att emot LagUtsk:s betänk.
N:o 124, i anled n. af väckta motioner om upphäfvande af K.
M:s förbud af den 10 Dec. 1812 emot all gemenskap med f. d. Konung Gustaf Adolph, f. d. Dr ottil i n - Den 17 Octobcr e. m. 433 ningen och deras barn, få afgifva några anmärkningar.
Något oförväntadt torde det få anses, att ettR.
St:s LagUtsk. förklai ar, det ingen gilltig grund för yrkandet af en författnings upphafvande kan heinlas ifrån sättet för dess tillkomst.
Något mera direct underkännande af de constitutionella lagslif111 i ngsgrunderna inom vårt land lärer näppeligen kunna uttänkas; och denna företeelse är så mycket betänkligare, som den utgått just ifrån den R.
St:s delegation, som har sig uppdraget att utreda förhållandena, då fråga uppslår om stiftandet af nya lagar, eller om afskaffandet af gamla, Utsk. medgifver sig hafva ingått i pröfning, huruvida, i ''hänsigt till påbudets innehåll, skäl och omständigheter är o för handen att tillstyrka ändring eller upphafvande af denna, sedan 28 år till efterlefnad gällande, författning; men U tsk. har icke funnit någon anledn. till betänklighet, att anse såsom gällande lag en författning, hvilken icke tillkommit under de för lagars stiftande uti grundlagen bestämda former.
Det skall utan tvifvel väcka snart sagdt hvarje Svensk mans förundran, att ett R.
St:s LagUtsk. år 1840 kunnat visa sig så litet bekymradt om lagligheten, som man måste vara det, för att kunna afgifva ett sådant hetänk., som det ifrågavar., hvilket nödvändigt måste väcka samtidens förtrytelse, och eflervei Idens åtlöje och medömkan.
— Jag protesterar högeligen emot den af Utsk. uttalade grundsats, att en lag, lagförklaring eller författning, som tillkommit utan iakttagande af de, för lags stiftande eller förklaring, i grundlag bestämda former, vinner laga kraft derigenom, att R.
St. under en längre tid förbisett förhållandet.
Det är lätt att finna hvilka de för friheten vådliga följderna kunde blifva, om sådana grundsatser kunde lyckas att göra sig gällande.
LagUtsk. har ända till öfvermått fullbordat det oförväntade i sitt betänk., då det yttrar sig hafva funnit, ”att ’’de yttre förhållanden, som föranledt ifrågavar. påbuds utfar"dande, ännu fortfara.”
Jag ur af den öfvertygelse, att man äfven 1812 icke ägde några grundade anledntr till den ifrågavar. författningens utfärdande; men så mycket mera kortsynt torde det tillåtas mig att anse Utsk:s förklaring, att samma yttre förhållanden, som föranledt påbudets utfärdande, ännu fortfara.
I detta hänseende torde det för mig vara tillräckligt att påminna om tillkomsten af den älskvärda familje-tillökning, som kungahuset sedan 1812 vunnit, och som ensamt torde vara ett inre förhållande, mera än tillräckligt, att omintetgöra Ut'k:s alltför sökta ordande om fortfarande yttre förhållanden, som icke ens någon gång i detta afseende ägt sken af inverkan på Sveriges inre förhållanden.
Slutmeningen uti Utskts betänk, är lika anmärknings>4 11. 55 434 Den ty October e m. värd, som det öfriga, då Utsk. yttrar, att bestämmelserna uti idta års K. påbud icke äro stridande emot lag eller af sådan grund påkalla förändring.
— Jag tager mig, med anledn. häraf, friheten protestera emot den åsigt, att ett påbud, som i annan väg än grundlagen medgifver, påbjuder lifvets förlust eller landsflykt, icke är lagstridigt.
Jag instämmer i öfrigt uti Frih. And.
Cederströms reservation, och anhåller otn återremiss af betänk.; och i den händelse sådant skulle vägras, torde denna min tankeyttring få anses såsom min reservation emot beslutet.
Jag är på sätt och vis förekommen uti de anmärknrr jag hade ämnat göra emot LagUtskts nu föredragna betänk., genom det nyss upplästa skriftliga anförandet af Gr.
Jag finner det vara besynnerligt af LagUtsk. att vilja åstadkomma en slags inskränkning uti R.
St:s rätt att begära eller för sin del besluta återkallandet af en författning.
Denna rätt är, efter min tanke, alldeles obegränsad, och det duger ej att framkomma med sådana grundsatser, som Utsk i detta afseende framställt.
Detta är hvad som egentligen föranleder äfven mig alt begära återremiss.
Jag skulle, så framt det vore fråga om att helt och hållet afslå betänk., icke hafva något deremot; men jag anser ej,att ett afslag skulle kunna uttrycka den opinion, som jag här nu yttrat, på samma sätt som en återremiss skulle göra det.
Jag förenar mig alltså helt och hållet i Frih.
Cederströms reservation, med undantag likväl af livad lian yttrat om skyldigheten ali lyda Konungens i administrativ väg utgifna befallningar, hvilket ej hör till denna fråga, och der jag anser reservantens yttrande gå för långt utom ämnet.
I öfrigt skulle jag helt och hållet vilja förena mig med reservanten och begära återremiss å betänkandet.
Ehuru jag beredt mig att ytterligare utveckla detta ämne, så enar 2:ne RiksSt.
Borgare- och BondeSt:n, hafva bifallit TJtsk-.s betänk., och det sålunda skulle vara utan ändamål att söka åstadkomma en återremiss; så afstår jag för närvar., såvida jag ej dertill skulle blifva uppkallad, från all vidare utveckling af frågan och anhåller blott om afslag å betänk., såsom ett uttryck af att detsamma af R. o. Ad. ej helt och hållet gillas.
Efter i vederbörlig ordning erhållen permission, var jag från var. då detta ärende i Utsk. handlades, men finner Utsk:s åsigter så öfverensstämmande med mina egna, att jag ej kan underlåta att taga Utsk. i försvar för de anmärkn:r, för hvilka det blifvit utsatt.
Jag vill ej försöka att med skärpa i uttryck och hårdhet i beskyllningar vedergälla hvad Utsk. af Gr.
Anckarsvärd fått uppbära; det får stå för Hr Grefvens räkning.
Utsk. har utredt förevar, fråga på det sätt, som Utsk. an - Den 15 O c t o b e r e. m. 435 sett vara med grundlagen mest öfverensstämmande.
Det har vid denna riksdag, särdeles inom detta Stånd , flera gånger blifvit anmärkt, att andra Utsk. skola hafva sökt sträcka sina åtgärder längre, än de förmenats hafva ägt rättighet till.
Deremot harLagUtsk. här sökt att hålla sig inom degrundbigsenliga gränserna för dess verksamhet.
Utsk äger att prof* va lämpligheten af ingifna förslag till förändringar i lagar och förordningar eller till nya sådana; inen Utsk. har alldeles icke någon rättighet att pröfva hvad föregide Ständer lemnat oanmärkt, att förklara något olagligt, som föreg:de Const.Utsk. genom sitt stillatigande sanetionerat.
Dennaförordning utkom år 1812.
Sedan dess hafva flera riksdagar ägt rum; men vid ingen af dem har det Utsk., som haft Slatsråds-prot-.ns granskning sig anförtrodd, väckt någon fråga om förenämnda författning, och det Utsk., som läst Statsråds-prot:na för år 1812, har ej 'heller gjort någon anmärka, emot författningens laglighet, ehuru detsamma ägt rättighet att, i händelse af befogenhet, ställa Konungens rådgifvare under tilltal för utfärdandet af samma förordning. 1840 års LagUtsk. har ej rättighet att (tömma öfver lagligheten eller olagligheten af detsammas tillkomst och hade sträckt sina åtgärder alldeles för långt, om det ingått i någon pröfning derom.
E11 sådan domsrätt tillkommer ej Utsk , och jag tror, att den numera icke en gång tillkommer R.
Utsk:s åliggande var att pröfva, huruvida förordningen, efter nuvar. förhållanden, befanns lämplig.
Detta åliggande har Utsk.
, efter sin åsigt, fullgjort, då Utsk. ansett förordningen kunna qvarstå.
Jag vill ej påstå, att jag anser denna förordning så särdeles behöflig; men jag tror, att den i ingen män är farlig.
Då remissen till LagUtsk. skedde, har här vidt och bredt ordats om offren för denna förordning och om dess svåra följder.
Huru det sammanhänger med dessa offer, upplystes äfven vid samma tillfälle.
Hvad sorn sades om dessa olfer, var stora ord och föga mer.
Jag tror, att R. o. Ad. ganska tryggt kan låta bero vid Utskrs betänkande.
Då motionen väcktes uti iirågavar. ämne, yttrade jag mig ej deruti, och jag hoppades då att LagUtsk. skulle behandla ämnet på sådant sätt, att jag afven nu kunnat iakttaga tystnad; men då Utsk. deremot uti sitt betänk, framkastat deri farligaste grundsats, som någonsin uti ett fritt samhälle kan göra sig gällande, så har jag ansett för en helig pligt, att åtminstone i prot. förvara min protest emot godkännandet af denna grundsats.
Jag har skriftligen uppsatt mina tankar, så väl rörande vådan af att antaga nämnda grundsats, som äfven om sättet huru LagUtsk. bort behandla frågan, och anhåller nu att få uppläsa dem för R. o. Ad.
I motsats tili den åsigt, som motionärerne uttryckt och 436 Den 17 October c. m. hvars behörighet LagUtsk. icke ifrågasatt, anser jag det ingalunda kunna tillkomma R.
St. att, på sätt motionärerne yrkat, upphäfva 1812 års ifrågavar. författning.
Denna min öfvertygelse stödjer sig på det, efter mitt omdöme, enkla och naturliga skal, att R.
St. icke hafva deltagit uti denna författnings stiftande.
Deremot får jag på det kraftigaste och högtidligaste protestera emot den , tili grund för LagUtskts betänk., åberopade samhällsupplösande princip, att det icke skall tillkomma Utsk. att pröfva det constitutionella uti lagars och författningars tillkomst, utan endast deras innehåll.
Den vigtigaste, den heligaste af alla Svenska folkets rättigheter är utan tvifvel den, om hvars åtnjutande 87 J:n Reg.Frn lemnar försäkran, den nemi. att
Svenska folket sjelft äger att deltaga uti stiftandet af de lagar, sorn det har skyldighet att lyda, eller, med andra ord, att Konungen ej kan ’’någon ny lag göra eller gammal afskaffa, utan R.
St:s samtycke. ’’ — Så länge denna rättighet oförkränkt bevaras, skall nationen vara i besittning af sin constitutionella frihet; men så snart Representationen, i stället för att mota de förnärmelser, som emot denna vigtiga rättighet kunna hafva ägt rum, tvertom formligen medgifver deras fortfarande, då är det slut med friheten och i dess sliille inträder godtyckets välde, hvars möjliga bedröfliga följder för framtiden icke torde kunna af någon beräknas.
Det vissa är, att ingen säkerhet då mera gifves hvarken i den husliga kretsen eller i det offentliga lifvet, samt att all trefnad och belåtenhet således försvunnit.
Om sanningen häraf icke kan bestridas, så måste det äfven medgifvas, att LagUtsk,, hvars pligt det i första rummet bör vara att försvara denna Svenska, folkets vigtigaste rättighet, har, genom nyssnämnda, uti betänk.
Wto 124 uttalade princip, i stället för att fullgöra denna dess maktpåliggande skyldighet, åt sig sjelft beredt ett monument, hvaraf minnet icke någonsin bör kunna utplånas.
Långt ifrån att tro, det någon enda af Utskts ledamöter, genom sin medverkan till det ifrågavar. betänkandets afgifvande, önskat att se Svenska folkets constitutionella frihet utbytt mot godtyckets välde, är jag fasthellre fullt öfvertygad, att betänk, endast är ett foster af de hjernspöken om yttre politiska faror, sorn vid motionernes remitterande ifrån detta Stånd blifvit Utsk. tillsända.
Men djupt måste jag beklaga, alt Utsk:s majoritet låtit till den grad skrämma sig af dessa spöken, att Utsk. helt och hållet förbisett de verkliga faror, som gillandet af den uti betänk, uttalade grundsats skulle kunna medföra för hela samhällets bestånd.
Att denna princip af R.
St. högtidligen ogillas och förkastas, är, efter mitt omdöme, vida mera maktpåliggande, än att de uti 1812 års påbud meddelade straffbestämmelser annulleras.
Åtminstone vill jag för miu enskilda del vida Den 17 Octobe r e. sn.
437 hellre såsom lag erkänna så väl detta påbud, sorn äfven flera dylika författningar; ty om nämnda princip vunne R.
Sits bifall, hvar bade väl då Svenska folkets lagstiftningsrätt tagit vägen?
Månne den längre funnes annorstädes än på papperet?
Reger:n kunde ju emellan riksdagarna stifta, och till efterlefnad påbjuda hvilka lagar den behagade, och, då vid en kommande riksdag fråga väcktes om dessa lagars annullerande, på den grund att de icke tillkommit på sätt 87 §:n Reg.F:n såsom villkor för deras gilltighet uttryckligen stadgade, så meddelade LagUtsk. det svar, att Utsk. , som det icke tillhörde att pröfva det constitutionella uti lagars tillkomst, utan endast deras innehåll, funne detta sistnämnda vara godt och ändamålsenligt.
På detta sätt skulle nationen kunna erhålla en helt ny lagstiftning sig till efterlefnad påbjuden utan att en enda gång hafva fått begagna den uti 87 §:n Reg.F:n bevarade rättigheten att dertill lemna eller vägra sitt samtycke. —•
Men, invänder man måhända, Konungens rådgifvare skola ju blifva ansvarige derför, om en lag utfärdas på ett grundlagsvidrigt sätt.
Ja! visserligen böra de det.
Men, afven om ansvar för en sådan grundlags öfverträdelse verkligen skulle af Riksrätten blifva rådgifvarne ålagd, så är ändamålet derigenom icke vunnet.
Det grundlagsvidrigt tillkomna lagbudet, som ioke kan af Riksrätten casseras, qvarstår likväl och kan möjligen äfven sedermera tillämpas, intilldess detsamma annuleras af R.
St., som ensamme äga rättighet att en sådan åtgärd vidtaga.
Den ii F e b r u a r i i e. m. 3oi näring inom Fäderneslandet kunna vara tillgänglige, och är denna näring i behof af sådana vilkor för lanta capitaler, att, i motsatt förhållande mot hvad nu äger rum, den kan afbetala sin skuld.
Om man härtill nödgas svara:
Ja, så tillhör det Folkets Representanter, att, i förening med Styrelsen, gå i författning om de nödiga capitalernas anskaffande.
Credit utbildas i samma mån, sorn samhällsskicket.
Der den upphör eller aftager, der aftvinar samhället, der hindras från möjlig förkofran en hvar, som icke blifvit född rik, och det capital i physisk kraft och intellectuel förmåga, som finnes hos obemedlade, saknar möjlighet till utveckling.
Genom sådana förhållanden beredes slafveri.
För det constitulionella fria samhällsskicket, der hvarje kraft, den må finnas hvar som helst, bör beredas tillfälle att kunna användas, är det af vigt, att undanrödja de svårigheter i creditförhållanderne medborgare emellan, hvarigenom en del eger tillfälle att hålla en annan del uti beroende.
Genom tillgängliga capitaler mot nedsatt ränta vinnes detta föremål.
De farhågor, som blifvit yttrade i afseende på förluster, som derigenom skulle tillskjmdas enskilde capilalister och cassör för barmhertighetsinrättningar, äro spöken.
I förra fallet kunna capitalen användas i näringarne och handeln, och derigenom gifva lika stor och större ränta än förut, ulan att skada 3:dje 302 Den ii Februarii e. m. man, i det senare, då genom möjlighet till användning af hvarje enskilt kraft, harmhertigliets-inrättningarnes föremål till stor del är förekommit, kan det jemväl uppfyllas, ehuru med mindre årliga inkomster än förut.
Sverige skulle långt för detta ägt en större folkmängd och mera utbildade näringar af alla slag, om icke Rikets Ständer lid efter annan, i stället att underlätta crediten, inskränkt så väl den, sorn rörelse-capitalets belopp.
Det gifves inga bestämda summor för ett folks rörelsecapital; näringarnes behof måste bestämma beloppet, och delta behof förändras med dagen.
I samma stund man lemnar penningar frihet alt användas, och bereder dem, som kunna i productiv väg använda capitaler, tillfälle, att för lindriga vilkor dem erhålla, utvecklas jemväl alla slags industrigrenar.