Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med anledning af dessa vid hvarje riksdag upprepade framställningar om erhållande af ytterligare ökadt antal läkare och behofvet af förbättrade lönevilkor för provincialläkare, anhöllo Ständerna omsider vid 1856 års riksdag, att Kongl. Majit måtte låta utarbeta och till härnäst samanträdande Ständer afgifva förslag till ett fullständigt ordnande af den civila sjukvården i riket, dervid jemväl den önskan uttrycktes, att det nuvarande förhållandet, att, extra provincialläkare få med sin befattning förena bataljonsläkaretjenst. konnne att upphöra; och efter det Kongl. Majit till 1860 års riksdag afgifvit sådant förslag, innefattande, förutom en väsendtlig tillökning i provincialiäkarnes antal, jemväl att extra provincialläkare måtte varda å ordinarie stat uppförde, med lika Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,7V^' 165. 323 löner 1,500 R:dr Rint, som ordinarie provincialläkare och att den hittills medgifna föreningen af extra provincialläkarebefättningar med bataljonsläkaretjenst måtte upphöra, anvisade Ständerna, sorn bekant är, 30,000 R:dr R:mt till 20 nya provincialläkare* aflönande.
Emellertid firmas ännu 26 extra provincialläkare-befattningar. hvilka, ehuru de cga. alldeles fullkomligt enahanda åliggande och ansvar, som de ordinarie provincialläkarne, likväl icke åtnjuta mer än två tredjedelar af en ordinarie provincialläkare* förmåner.
Alldenstund syftemålet med de. på ofvannämnda sätt alltsedan år 1828 successive inrättade extra provincial-iäkarebefättnigarne, till en början varit endast att tillsvidare afhjelpa det mest kännbara behofvet af läkarevård för vissa orter, intilldess den ifrågasatta allmänna regleringen af provincialläkarevården kunde hinna genomföras och att dessa, befattningar, der de visade sig beböflige, vid den blifvande regleringen skulle såsom ordinarie provincialläkare-befattningar uppföras, och emedan erfarenheten nu adagalagt nödvändigheten af dessa befattningars ständiga bibehållande i de orter, för hvilka de blifvit förordnade samt i betraktande deraf, att innebafvarne af dessa befattningar i alla hänseenden hafva enahanda åliggande och ansvar, som de ordinarie provincialläkarne, så svnes ock tiden nu vara inne, att de hittills varande extra provincialläkare-befattningarna må uppföras pä ordinarie stat med lika lön som ordinarie provincialläkare, i sammanhang hvarmed ock den hittills medgifna tillåtelsen, att förena extra provincialläkarebefättuiug med bataljonsläkaretjenst, genom hvilken de inrättade nya extra provincialläkare-befatt. ningarna medföra en chimerisk, på papperet märkbar, men i sjelfva verket ingen tillökning i läkareantalet, torde böra upphöra.
Enligt de upplysningar jag sökt och erhållit äro ibland befintlige 2b extra provincial-läkarebefattningar 10 obesatta i brist på sökande, 5 uppehållas af bataljonsläkare, sorn med sin tjenst förena extra provincialläkare-befattningar, hvadan endast 1
I af dessa 26 befattningar i verkligheten äro besatte.
I)å det ändamål, som med Rikets Ständers anslag till läkarevårdens förbättring i riket åsyftas, icke kan vara, att endast på papperet erhålla tillökadt antal provincialläkare, utan att sådana ock i verkligheten må finnas att tillgå i de orter, der de befunnits vara påkallade för sjukvårdens behof, så synes' angeläget vara, att den nu pågående provincialläkare-regleringen, framför allt, jemväl må omfatta de nuvarande extra provincialläkare-befattningarues uppförande pä ordinarie stat med sådana löneförmåner, att de med behörigt qvalificérade personer kunna besättas.
Af hvad nu anfördt blifvit föranlåtes jag vördsamt föreslå: att de hittills varande 26 extra provincialläkare-befattningarna varda "pä ordinarie stat uppförda med lön af 1,500 R:dr R:mt för hvardera samt att för vinnande af detta ändamål Rikets Ständer täcktes anslå en summa af 13,000 R:dr R:mt, att årligen från Statsverket utgå.
Om motionens remiss till vederbörligt Utskott anliålles vördsamligen.
Stockholm den 29 November 186 2. V'.
M. Ber ov,tu t - 324 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. j\s' 166. JW Kitt.
Af Hen Beronius:
Angående ersättning till f d. regementsläkaren md Kongl. Dal-Regementet m. m. B. F.
Levin för af honom vid t/enstehyte erlagdt ackord.
Då, för nära 30 år sedan, genom Konungens och Rikets Ständers förenade frikostighet, det lyckades att sätta en gräns för de länge öfverklagade tjensteköpen genom så kallade ackorder vid indelta arméen och dervid som grundsats stadgades: att hvad bevisligen i ackord var utgifvet skulle utan afdrag ersättas, blefvo likväl Regementsläkarne jemte öfrige civile tjenstemän vid arméen uteslutne från denna ackordsersättning, på grund af den uppgift, som framställdes af kommitterade för berörde ackordsreglering: att de af nämnde tjenstemän utgifne ackords-summor "aldrig genom någon Kongl, författning blifvit tillätne" (se hosföljande transsumter).
Att denna kommitterades uppgift ej var med verkliga förhållandet öfvensstämmande visar emellertid medföljande transsumt ur Kongl.
Maj:ts Bref af den 4 December 1765, hvarigenom stadgas att ;'Auditörer och Regimeuts-fältskärer, enär de äro berättigade till pension, måge, vid afskedstagande^ jemväl njuta förmånen af ackord.”
Detta oaktadt blefvo dock, såsom ofvan är anfördt, Regem mts-fältskärerne, eller, såsom de numera kallas, Regements!äkarne m. fl. uteslutne från ackordsersättning, och då ändring i detta redan lagstadgade förhållande svårligen på annat sätt står att vinna, men flera skäl tala för billigheten af ersättning, åtminstone för en af de sålunda från aekordsregleringen uteslutne, vågar jag i detta fall taga Rikets Ständers välvilja i anspråk.
I Dalarne lefver nemligen ännu vid 82 års ålder en af förenämnde tjenstemän, Ofver-Fältläkaren och Riddaren B. F. Levin, hvilken, efter att redan 1805 hafva inträdt i det allmännas tjenst såsom Provincial-medici medhjelpare i Hedemora distrikt, blef 1812 den 16 Juni, efter erläggandet af 4,000 R:dr Riksgälds i ackord (se bilagan) utnämnd Regements-läkare vid Dalregementet och sedan bestred denna tjenst i nära 47 år, eller till den 20 April 1859, då han hugnades med nådigt afsked och pension.
En så långvarig och af höga vederbörande, genom flere utmärkelser, väl vitsordad tjenstemaunabana, hvarunder det äfven lyckades honom, sorn praktiserande läkare, att i ovanlig grad tillvinna sig förtroende, så väl bland provinsens allmoge, som öfrige samhällsklasser, synes mig i detta fall utgöra en uppmaning till Rikets Ständer, att ej låta en gammal förtjent embetsman gå miste om den ersättning för utbetaldt ackord, hvilken han vid afskedstagandet tyckes hafva bort åtnjuta, men hvilken ersättning, på grund af nu gällande författning, svårligen står att vinna annat än genom Rikets Ständers åtgärd.
Med anledning af allt detta vågar jag derföre hemställa: att, med fästadt afseende på f. d. Régements-läkaren B. F.
Levins långa tjenstetid, samt pä öfriga skäl, som tala för billigheten af ackordsersättning i detta fall, Rikets Ständer täcktes låta tilldela honom Fyra Tusen Riksdaler Riksmynt, utgörande den summa, som han bevisligen i ackord utgifvit och hvilken, enligt den i Kongl. Maj:ts Bref af den 2 Februari 1833 stadgade grundsats (se bilagan), skulle utan afdrag vid afskedstagandet ersättas.
Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles vördsamligen.
Stockholm den 29 November 1862. W. Al. tiel 'Witus.
Motioner i Borgart- Ståndet 1862. «yV? 167. 325 JW 16J.
Af Herr SI» ali; Angående föreskrifter i afseende å antagande, af undervi. snmgsböcker för läroverken sand anslag för uppmuntran till goda läroböckers lifgifvande.
Vid behandlingen af Läroverksfrågan hafva Rikets Ständer hittills iner eller mindre uteslutande gjort Läroverkens organisation eller lärarens aflöning eller båda dessa ämnen i förening till det hufvudsakliga föremålet för sina öfverläggningar och beslut.
Det gifves dock äfven andra härmed i omedelbart sammanhang stående frågor, hvilka ej ännu tillvunnit sig den uppmärksamhet de, såsom för en ändamålsenlig undervisning af yttersta vigt, onekligen förtjena.
En sådan fråga är, bland andra, den om undervisnings- eller läroböckernes beskaffenhet.
Det kan naturligtvis icke vara meningen, att af Rikets Ständer fordra några närmare bestämmelser eller föreskrifter, om hvilka eller hurudana läroböcker böra vid undervisningen begagnas.
Men hvad Rikets Ständer både kunna och böra göra är, att af Regeringen begära och sålunda åt skolstyrelsen och lärare tillförsäkra den anvisning, ledning och tillsyn en så vigtig sak, som antagande eller afskaffande af läroböcker, onekligen kräfver.
Skulle för ett sådant ändamål någon ekonomisk uppoffring behöfvas, kan den dock endast vara obetydlig och säkerligen bland dem, som ingalunda kunna kallas bortslösade.
Att ett verksammare ingripande och bestämmande af Regeringen i fråga om läroböcker verkligen behöfves det visar erfarenheten.
Jemför man med hvarandra de uppgifter, som förekomma i de sä kallade Årsprogrammen för elementar-läroverken, skall man förvånas öfver den massa olika och till åsigter, plau, method och värde vidt skilda läroböcker i samma läroämnen, som nyttjas vid olika läroverk, stundom äfven vid sådane, som äro belägne inom samma stift och således lyda under samma skolstyrelse.
Denna olikhet synes redan betänklig.
Likväl skulle densamma ensam och i och för sig icke utgöra tillräckligt skäl för den vördsamma motion, jag härmed går att afgifva.
Enhet är visserligen önskvärd, särdeles i läroverk, som genom lokala eller andra förhållanden med hvarandra stå i ett lifligare förhållande af samband och vexelverkan.
Men å andra sidan skulle jag för ingen del vilja tillstyrka uniformité som omöjliggjorde begagnandet af olika läroböcker och derigenom förhindrade pröfningen af deras olika värde; äfvensom den skulle neka lärarne, en både för dem och lärjungarne nyttig och välgörande grad af frihet och rätt att handla efter egen bästa öfvertygelse.
Men det hufvudsakliga felet ligger deruti, att vid denna mångfald af läroböcker, som under allt för svaga kontroller vid läroverken införts och införas, äfven sådant förekommit och förekommer, som redan blifvit af en allmännare opinion bland skolmännen sjelfve utdömdt såsom otjenligt, origtigt, stundom till och med skadligt.
En otjenlig lärobok kan sålunda i åratal bibehålla sig i allmänt bruk, endast derföre att ingen impuls gifves till dess afskaffande.
Stundom kan åter vid en eller högst få skolor läroböcker förekomma, som för det stora flertalet af lärare äro till och med ajldeles obekante.
Or - 326 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
J\?i> 167. sakerna till alla dessa förhållanden kunna vara mångahanda.
Ä ena sidan kan vanans magt och en icke ovanlig misstro mot hvarje förändring förorsaka att slägte efter slägte får hålla tillgodo med en och samma otjenliga eller längesedan öfverträffade lärobok, hvartill kommer, a^tt alltför liten uppmärksamhet och understöd gifvas för författare af goda läroböcker.
A andra sidan kan man tänka sig dels ombytes- och nyhetslusten hos en lärare så stor, att böckerna, utan tillräcklig begrundning och pröfning, afskaffas, dels sjelfförtroendet till egen förmåga och en ungdomlig benägenhet att pröfva egen författaretalang, nog mägtig, att stundom låta läroböcker införas, dem en allvarligare pröfning ovil korligen skulle förkasta.
Orsaken till dessa missförhållanden äro, enligt min tanke, bristen på tillräckliga kontroller och korrektiver, äfvensom bristen på uppmuntran från Statens sida för författande af goda läroböcker.
Maj:ts stadga för elementar-läroverken af 1859 gör rått uti att ej föreskrifva hvilka läroböcker skola begagnas.
Men den gör orätt deri, att den icke lemnar tillräcklig garanti derför, att goda läroböcker väljas.
Visserligen föreskrifver denna stadga i § 83: »Ephorus bestämme pä förslag af vederbörande Rektor och lärare valet afläro»böcker.
» Men med ali aktning för Herrar Ephorers och Lärare-kollegiers nit och skicklighet, mäste man dock erkänna, att detta är för ändamålet otillräckligt.
Pröfningen af läroböcker fordrar ej liten erfarenhet och omdöme.
Nu kan det lätt hända att med undantag af den lärare, som föreslår en ny lärobok, knappast någon i kollegiet finnes, som i det särskilda ämnet eger en större och djupare insigt.
Obehagligt nog vore det ock för en chef, att t. ex. förkasta en af en underlydande lärare föreslagen lärobok, aldrahelst om denna tillika är af samme lärare utarbetad.
Ar åter läroboken god, är det en vida större tillfredsställelse för författaren, att få densamma af en öfverordnad, så tillsägandes fristående, myndighet godkänd.
Vidare är klart att med den mängd Läroverkskollegier, som finnas, äfven den billigaste fordran på önsklig enhet och öfverensstämmelse i afseende på åsigter och methoder icke står att vinna.
Läroverks-stadgan tyckes sjelf temligen otvetydigt erkänna detta, då den nemligen medelbart efter den nyss anförda föreskriften tillägger »derest ej i ett eller annat hänseende är eller varder för läroverken »i allmänhet annorlunda förordnadt.»
Tiden bör nu vara inne att denna Läroverks-stadgans egen antydning kan blifva till en sanning.
Frågan blifver då, hvad bör i detta afseende göras och huru skall det göras.
Att af byråchefen för Uppfostrings-ärenden begära, att han ensam skall företaga granskningen af läroböcker kan naturligtvis icke falla någon in.
Dels vore det orimligt, att hos en person fordra den insigt uti och pedagogiska erfarenhet utaf alla skolämnen, som för detta ändamål kräfves, dels skulle denna enabetsmans mångfaldiga vigtiga göromål omöjligt medgifva honom den erforderliga tiden.
Detsamma gäller naturligtvis äfven i ännu högre grad om Föredraganden för Ecklesiastik-ärenden.
Det förslag, jag härmedelst tager mig friheten afgifva, är säkerligen behäftadt med brister och misstag.
Behandladt och moditieradt af sakkunnige män i Utskottet och Stånden, torde det dock kunna tjena sorn ett uppslag till frågans lösning.
Jag föreslår vördsamt !:o att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla att Kongl. Maj:t måtte genom sitt Ecklesiastik-departement låta till läroverken i riket utgå ett cirkulär med förständigande till vederbörande skolstyrelser att ingen lärobok må, pä sätt 83 § Läroverks-stadgan föreskrifver af Rektor och lä rare hos Ephorus till antagande vid läroverken föreslås, utan att densamma förut blifvit af en vederbörligen tillsatt gran skniv gsnämnd godkänd.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JV&' 167. 327
I tydlig följd härutaf skulle i § 83 af Skol-stadgan i stället för de nyss anförde orden »derest — — förordnadt» inflyta en bestämmelse, innehållande ofvan föreslagna vilkor. 2:o Att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla att Kongl. Maj:t, ville anbefalla Stats-rådet för Ecklesiastik-departementet att, efter inhemtande "af byråchefens för Uppfostrings-ärenden tankar och förslag, utse en nämnd till att granska hvarje till departementet inkommen lärobok, öfver hvilken yttrande blifvit begärdt.
Denna nämnd sammansättes af olika personer, allt efter som den inkomna skriften afhandlar olika undervisningsämnen.
Till medlemmar af Nämnden utses en universitets-lärare eller medlem af Svenska Vetenskaps-akademien samt 2:ne för lärdom och erfarenhet kände skollärare.
Nämnden vare skyldig, att öfver hvarje inkommande skrift uttala omdömet »godkänd till begagnandet vid offentligt elementar-läroverk» eller: nicke godkänd till begagnande vid offentligt elementar-läroverk»; nämnden dock obetaget att i förra fallet äfven kunna meddela ett utförligare högre vitsord.
Likaledes böra äfven efterhand genom dylika nämnder de redan i bruk varande läroböcker granskas och bedömas.
Denna Statens granskningsrätt, som ingalunda bör med någon slags censur jemföras, omfattar läroböcker i alla ämnen utan undantag och äfven sådane. som tjena till lärjungarnes hjelp och ledning, såsom t. ex. Lcxika och mera dylikt.
Af granskningsnänmd godkänd lärobok må vid läroverk, der Ephorus pä Lärare kollegiets förslag så beslutar, till begagnande införas.
Lämpligt arfvode åt medlem af granskningsnänmd må, efter slutadt arbete, af Kongl. Maj:t bestämmas och utgå af besparingarne å 8:de Hufvudtiteln.
Vidare och då särdeles önskligt vore att något mera än hittills kunde på Statens sida göras, för att uppmuntra till och befrämja utgifvandet af goda läroböcker, föreslår jag: 3:o Att Rikets Ständer ville anslå en summa af 3000 Riksdaler Riks mynt årligen att med lämpliga belopp användas såsom belöning för författande af de bästa under året utkomne läroböcker.
Dock må ej flere än högst 4 sådane årligen belönas.
Skulle inga eller särdeles få läroböcker anses af .så stort värde att belöning bör ifrågakomma, må beloppet för det äret i sin helhet eller till större eller mindre delfingå till besparingarne å 8:de Hufvudtiteln.
Granskningen och bestämmandet af belöningarne sker af sådan eller likartad nämnd, som förut blifvit föreslagen.
Om remiss till vederbörande Utskott auhålles.
Stoe kholm den 29 November 1802.
Pehr Staaff.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 168. JW 168.
Af Herr Staal!’:
Om tillökning i andagen till lärareiöner och de mate riel», behofven för Navigationsskolorna i Kalmar, Hernösand, Westervik, Wisby och Carlshamn, 1 Kongl.
Maj:ts nådiga Proposition, angående Statsverkets tillstånd och behof har, på grund af vederbörandes ansökning och Kongl.
Kommers-kollegii tillstyrkande, Kongl.
Maj:t täckts till beredande af förhöjning dels i nu utgående löner och arfvoden för ordinarie lärarne och underlärarne vid de fyra så kallade större Navigationsskolorne, nemligen i Stockholm, Göteborg, Gefle och Malmö, dels ock i anslagen för materiela behofven vid samma skolor, äska en ytterligare tillökning i anslaget för »undervisningsanstalter för Handel och Sjöfart», med 5,263 R:dr 75 öre, hvarigenom öfverlärarnes löner skulle höjas, i Stockholm till 3,50»), i Göteborg till 3,000 samt i Gefle och Malmö till 2,500
R:dr, äfvensom underlärarnes arfvoden likaledes höjas i Stockholm och Göteborg till 1,200 R:dr, samt i Gefle och Malmö till 1,000 R:dr, hvarjemte det förhöjda anslaget för hvardera skolans materiela behof beräknades för Stockholm och Göteborg till 1,200 R:dr samt för Gefle och Malmö till 750 Riksdaler.
De sålunda äskade förhöjningarne hafva blifvit at Kongl.
Kommers-kollegium tillstyrkta; men oaktadt förhöjning af nämnda Kongl. Kollegium föreslagits jemväl för Navigationsskolorne i Kalmar, Hernösand, Westervik, Wisby och Carlshamn, har likväl Kongl. Maj:t icke täckts härvid fästa något afseende.
Nu är likväl förhållandet, att samma skäl, som talat för de föreslagna förhöjningarna vid de fyra så kallade större Navigationsskolorna i lika grad förefinnas i afseende på Hernösands Navigationsskola, hvars Direktion också hos Kongl. Kollegium anmält behofvet af de ifrågasatta förhöjningarne.
På sätt Kongl. Kollegium förmält lära dylika skäl ej heller saknas för de öfriga Navigationsskolorne eller de i Kalmar, Westervik, Wisby och Carlshamn.
Gifvet är ju också, att öfverlärarnes ansvarsfulla och mödosamma bestyr bör skäligen godtgöras, så att härom synes all vidare utredning vara öfverflödig.
Att jemväl underlärareplatserne i Navigationsskolorne måste beklädas med duglige personer, derest icke skolorna skola förfela ändamålet, ligger i öppen dag.
Underlärarens plats är också, för undervisningens jemna gång och danandet af skickliga navigatörer, relativt lika vigtig, som öfverlärarens.
Lika stor skicklighet hos lärarne fordras vid alla Navigationsskolor, derest icke man vill påstå att undervisningens värde och framgång bör betingas af städernas storlek och betydenhet, — ett påstående, som väl icke lärer kunna framhållas än mindre försvaras.
Skall Svenska Handelsflottans anseende behörigen bibehållas på den höga ståndpunkt, den för närvarande innehar, så erfordras väl att skolorne i landets skilda delar tillförsäkras åtminstone relativt lika goda och starka lärarekrafter.
Uppenbart måste det Motioner i Borgare-Såndet 1862.
JVs 169- 329 måste det också vara att dugliga och nitiska underlärare icke rimligen kunna i en aflägsen landsort erhållas och längre tid påräknas för det nuvarande låga arfvodet, 625 R:dr Runt, och sålunda mäste väl ett sådant arfvode skäligen höjas.
I annat fall qvarstadna icke de dugliga underlärare, som nu finnas på dessa platser.
Att äfven anslaget för de materiela behofven, på sätt Kongl. Kominers-kollegium antagit, är alltför lågt, lider icke heller något tvifvel, då man betänker hurusom förnyade uppfinningar och grundliga forskningar allt mer och mer öka behofvet af instru menter, kartor och böcker, så vidt eljest undervisningen skall kunna hålla någorlunda jemna steg med vetenskapen.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra vågar jag vördsamt föreslå: att det årliga löneanslaget för öfverlärarne vid Navigationsskolorne i Kalmar, Hernösand, Westervik, Wisby och Carlshamn måtte ökas till 2,000 R:dr och arfvodet för underlärarne till 1,000 R:dr samt det årliga anslaget för de ma teriella behofven vid samma skolor till 750 R:dr, allt Riksmynt.
Pehr Staaff. JW S«9.
Af Herr Staal?:
Om antagande och användande, särskildt för hvarje församling, af tryckta eller Hthografierade formulär till prestbetyg m. m.
Det är ej nog att Staten bestraffar brott då desamma blifva röjda, det är lika vigtigt att, der frestelsen till föröfvande af brott ligger nära, Staten drager försorg att densamma aflägsnas, ty eljest skall mången duka under, hvilken, om frestelsen och lagÖfverträdelsens lätthet ej varit så stor, måhända kommit att föra under hela sitt lif en redbar och oklandrad vandel.
Bland dessa frestelser är, för den lägre klassen, knappt någon så stor, som den, hvilken lockar till förfärdigande af falskt prestbetyg, der det rätta förkommit eller blifvit försedt med någon påskrift, som ej varit omtyckt.
Man har sett sådana förfalskningar föröfvas af de lumpnaste anledningar.
Oftast röjes förfalskningen genom ihaudlingen befintliga staffel; men der sådana fel ej finnas förblifver förfalskningen gemenligen oupptäckt.
För att försvåra förfalskningen och undanrödja lockelsen dertill föreslår jag vördsamligen: att Rikets Ständer må hos Kongl. Maj:t i underdånighet begära en författning, hvarigenom stadgas: Bit. till R.
Prot. 1862 och 1863. 11 Sami. 3 Afd. 42 330 Motionär i Borgare-Ståndet 1862.
M 170. l:o.
Att för hvarje församling skall tryckas eller lithografieras, på församlingens bekostnad, formulär till prestbetyg, upptagande vid formulärets början församlingens, stadens eller häradets samt länets namn, så att den ena församlingens formulär ej kan användas till betyg för annan församling.
Att prestbetyg ej må, vid ansvar såsom för tjenstefel, utfärdas på annat papper än det för församlingen tryckta eller lithografierade formulär. 3:o.
Att de nu gällande prestbetygen böra, inom fem år från författningens utfärdande, utbytas mot andra, skrifna å sådana formulärer, som nu äro föreslagna och om utbekommande af hvilka betyg anmälan bör göras i den församling, der man då är boende.
Jag anhåller vördsamt om remiss härå till allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet Stockholm den 29 November 1862.
Pehr Staaff. JW 17©. Af Herr G&llll:
Angående ekplanterings och allmänna jagtkassomas öfverlemnande till Kongl.
Maj:ts nådiga disposition för skogs- och jagtväsendels ordnande rn. m.
Med föranledande af det intresse, som försports inom detta Ständ, för befordrande af den för hela riket så magtpåliggande, allt för länge fördröjda Skogslagstiftningen, har äfven jag ansett mig böra yttra några ord, angående ett med berörda lagstiftningsärende nära sammanhängande ämne.
Det måste nemligen, efter mitt förmenande, erkännas att, om också genom väckta motioner eller den Proposition i ämnet, som med all visshet lärer vara att förvänta från Regeringens sida, en nöjaktig Skogsförfattning skulle erhållas, de frukter, som deraf förmenats kunna skördas, äro ytterst beroende af möjligheten att åstadkomma nödiga medel till bestridande af de med organisationen af Skogs-staten och en utvidgad verksamhet för Skogskuiturens befrämjande förenade kostnader.
Dessa kostnader hafva vi sett beräknas olika.
Uti berättelsen om Statsverkets tillstånd och behof, anser Kongl. Majit dessa kostnader för den närmaste tiden kunna betäckas med ett reservationsanslag å Riks-statens 7:de Hufvudtitel, stort 75,(J00 R:dr, med tillhjelp af tillgångarne från Skogsplanteringskassan.