Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hade anledning att icke förbise detta lands språk i ett så epokgörande verk, och hon smickrades af tanken att vara den enda af Europas regenter, den enda af dess lärda utom Sverige, som förvärfvat någon kännedom om ett så nytt, så främmande tungomål.
Klas Fleming, Gustaf Horn, Jöns Kurck och andra magnater talade finska.
Kristina begärde af dem en ordbok: det fanns ingen; en grammatik: det fanns ingen.
Hon vände sig till Hagar:
-- Du är från Finland; lär mig finska!
Hagar hade uppvuxit i en svenska talande bygd af Nylands län och kände grekiskan bättre än finskan.
Vara så lärd och så hjälplöst okunnig!
-- Jag har läst biskop Erikssons finska postilla.
-- Nåväl, uttyd för mig dessa underliga stafvarna! -- Och Kristina uppslog vid sidan af den finska bibeln vulgata, Gustaf II Adolfs svenska bibel och en tysk öfversättning, för att genom jämförelsen komma till ordaförståndet.
Kristinas finska bibel af år 1642, hvaraf numera blott få exemplar undgått tidernas härjningar, var för sin tid omsorgsfullt, nästan praktfullt utstyrd i stor folio.
Titelbladet föregicks af ett vignettblad i träsnitt, föreställande de finska landskapens vapen.
Därefter lästes i stor stil med ornamenter en titel, som redan i stafningen bar tydliga spår af ett nytt skriftspråk i dess linda:
»Biblia, Se on:
Coco Pyhä Ramattu Suomexi.
Stockholmis, präntätty Henrich Keisarilda Anno 1642.»
Drottningen smålog.
-- Jag förstår redan hälften:
Biblia, Stockholmis, Henrich Keisarilda och årtalet.
Aldrig hade jag trott, att finska språket vore så lätt.
-- Här är en dedikation till hennes majestät, anmärkte Hagar, vändande bladet: »Suuriwaldialle Förstinnalle ja Frökinälle Fröken Christinalle, Suuri Förstinnalle Suomes» etcetera.
Och vidare: »Jumalan Armo ja Rauha, meidän Herran Jesuxen Christuxen cautta.»
Sedan följa öfversättarnes underskrifter:
Æschillus Petræus, Martinus Stodius, Henricus Johannis Hoffman (Masku), Gregorius Matthæi (Piikkis).
-- Å, jag känner botten under fötterna.
Jag kan öfversätta Förstinnalle och Frökinälle.
Det skall gå i mig som skirdt smör, Hagarille.
Se, nu vet jag redan ditt namn på finska!
-- Där äro flere knutar på tråden, än nådig fröken tror.
-- Säg inte det!
Man talar svenska och lägger så därtill alle, ille eller uxen.
Det är alldeles som gubbens latin: spänn du hästibus för kärribus och kör till Skaribus!
Jag är tacksam för de högvördige prelaternes dedikation, men aldrig har jag anat, att jag utfört ett sådant storverk.
Det var annat med Åbo akademi: då läste jag redan latin.
Ett äreminne är det dock för min tid, att
Finland har fått Guds ord på sitt tungomål.
Hörnstenen, Hagar, hörnstenen, på hvilket allt skall uppbyggas.
Min Gud, desse katolske prelater och påfvar, som förmena lekmän att läsa bibeln, huru ömkansvärdt dumt!
Och de skämmas inte att kalla sig kristne!
De två läserskorna stafvade sig ihärdigt fram blad efter blad i den nya boken, med tillhjälp af den lika lydande svenska, tyska och latinska texten.
Det var ett mödosamt, men lockande arbete.
Till sin stora förvåning märkte Kristina, att all hennes kännedom af de klassiska och moderna språkens grammatik här kom till korta.
Hon befann sig i en okänd sagovärld, olik alla andra och vid hvarje steg erbjudande nya under.
Detta språk, så förvånande rikt på böjningar, kunde endast jämföras med grekiskan och öfverträffade denna i den smidighet, hvarmed det smög sig som ett genomskinligt flor kring alla tankens och känslans fina nyanser.
Endast tonfallet förekom den unga drottningen barbariskt.
-- Kix, kax, kux, nej, då föredrager jag min svenska malmklang.
-- Vi ha ingen drottning och intet hof i Finland, anmärkte Hagar.
En höjning på axlarna.
-- Förrän jag inspärras i Åbo hus, lären I intet detta få ...
Såframt ej en rysk storfurste tager sig det oråd för att hoppa jämfota öfver Systerbäck.
Låt oss se huru de lärde bibelherrarne öfversätta doxa på finska.
-- Kunnia, ära, svarade Hagar.
-- Riktigt.
Den finska Sara måste förgyllas som andra Saror ...
Vet du väl -- fortfor Kristina, som härvid kom att tänka på Saras efterkommande -- vet du väl, att den vandrande juden är i Stockholm?
-- Jag såg honom hos hans nåd presidenten Kurck.
-- Kurck har berättat mig förunderliga ting.
Denne vandrande skomakare är ingen ringare person, än den förgyllde juden, om hvilken hela Europa talar och som styr denna världen med penningens makt.
Kurck vill öfvertyga mig om nödvändigheten att fästa honom vid Sverige med din person, ty Zevi har kommit för att uppsöka dig och din bror.
-- För Guds skull, nådig fröken!
En jude!
-- Nå, hvarför inte en jude?
Han står åtminstone fast vid sin tro; han är tusen gånger förmer än en affälling.
Det är något underligt med din härkomst, Hagar.
Jag har satt mig i sinnet att utreda denna härfvan, om ej för annat, så för att förtreta en viss fru af mina bekanta.
Juden vet något om dig, och sedan i går vet jag ock något.
Se här hvad landshöfdingen i Nylands län Knut Lilliehöök skrifver till mig:
Han har, enligt min befallning, låtit utforska vid finska kusten allt hvad där ännu kunde vara bekant om en vandrande kvinna, som dog i Karlshamn ...
-- I Karis, natten mot den 8 December 1626.
En gammal fiskare i Snappertuna kapell berättar, att i November det året ett fartyg från Danzig landsatt i närheten en förnäm ung fru med hennes två tjenare, en liten mörklett karl i knektjacka och en fin, vacker kammartärna, som hade ett klumpfinger på högra handen.
Dessa tre hade bott någon tid hos fiskaren, i förväntan på bättre väglag, emedan då var menföre och den unga frun icke tålde skakning på hjuldon.
De hade talat ett främmande språk, men kunnat göra sig begripliga på estniska.
Den unga frun var rik och dyrbart klädd, men sjuk och lidande under vissa omständigheter, som gjorde en resa betänklig.
Hon hade velat kvarstanna, men tjenarne hade försäkrat, att hon skulle vara andra dagen i Viborg.
När då tövädret öfvergick till snö och sträng frost, ha de begifvit sig af i två slädar, en med frun, tärnan och tjenaren, den andra med två tunga koffertar.
Fiskarens hustru bekräftade mannens utsaga med tillägg att tjenarne tycktes stå i hemligt förstånd med hvarandra.
Spå mig hvad detta betyder!
-- Ytterligare, slutar rapporten, må jag det icke förhålla, att en rättare på Esbo gård säger sig vid samma tid hafva skjutsat två slädar till Helsingfors.
Främst åkte en karl med två tunga koffertar i släden och efter honom en kvinna, märk: icke två kvinnor.
Rättaren kommer detta så visst ihåg för att karlen haft mäkta brådt, kört hästen fördärfvad och för skadan betalat rättaren sex daler silfvermynt ...
Detta har Lilliehöök uppdagat.
Det är för litet ljus för att trefva sig fram i nattens mörker, men för mycket att kunna sorglöst somna.
Mig kommer det för, som om tråden spinner sig ut till ett svart förräderi.
-- Hans nåd presidenten vet törhända ett råd, genmälde Hagar skyggt.
-- Jag har tänkt därpå.
Hvarför ha vi inte studerat lagfarenhet?
Hvad hjälpa oss alla våra auktorer, om vi ej med dem kunna fånga en enda röfvare?
O, det är skändligt ...
En sjuk kvinna i denna belägenhet, utkastad en vinternatt på en öde landsväg! ...
Men det finns en, som vet mer än din gudfader, presidenten Kurck.
Vill han inte bekänna, skall han tvingas därtill, om han ock sju resor vandrat kring jorden och bjuder som lösepenning Sveriges rike i guld.
-- Tillåter nådig fröken, att jag genast uppsöker hans nåd presidenten?
-- I morgon törhända.
I dag är ett värdskap hos gamle marsken; hans son har återvändt från Upsala.
Jag vill studera finska, tilldess man kommer att kläda mig.
Således, Hagarille ... uttyd för mig andra kapitlet af Genesis!
Och de fortforo att trampa en smal gångstig genom de gåtlika, slingrande labyrinterna af ett nyssfödt, för världen okändt språk.
Kristina hade en underbar förmåga att kasta sig in med hela sin tankekraft på det ämne hon förelagt sig, därpå göra ett sidosprång åt motsatt håll och så åter ögonblickligen vara där, hvarifrån hon gått ut.
Ett halft intresse, en delad uppmärksamhet voro mot hennes natur.
Med om allt eller med om intet, detta var grunddraget.
Det var ej stadgadt ännu, men det skulle hårdna.
Hon sade till Hagar i en af dessa förtroliga stunder, när båda lifvats af en ny stor upptäckt i folianternas visdom:
-- Tror du på böcker?
-- Jag tror, att vetandet är ett haf och hvarje bok en droppe i hafvet -- svarade Hagar.
-- Du far vilse.
Tillvaron är ett haf, vetandet är intet mer än en dunst på dess yta.
Grekerne säga: skia kapnu, rökens skugga.
-- Hesiodus begagnar detta uttryck om människolifvet.
-- Åt skogen med din Hesiodus!
När jag utsugit böckernas visdom, vill jag kasta dem alla på elden och börja lefva.
Du råtta, som gnager perm efter perm i ditt mörka hål, vet du hvad det är att lefva?
Vet du hvad det är att vara ung, att andas i djupa drag lifvets luft, att befalla öfver alla dess njutningar, men välja de bästa; att gå genom världen från bragd till bragd, från ära till ära och, när man vunnit allt, kasta det åter skrattande bort som en trasa?
Står det i böcker, säg?
Åter kom där ett eko af hennes egna tankar, i de stunder när hon befann sig i uppror mot allt.
Klyftan mellan en drottning och en namnlös var icke djupare, än att bådas tankar flöto omärkligt in i hvarandra.
-- Nej, det står inte i böcker, fortfor Kristina häftigt, och jag vill lefva.
Gör som jag, du ...
Trälbind dig aldrig!
Jag vill göra dig rik, om du ej är det förut.
Jag vill göra dig så hög, att du erkänner ingen annan än mig öfver dig.
Mig måste du erkänna; utan mig är du intet.
Vill du vara mitt verk, eller vill du vara den kiselsten, som en drottning tog upp för att han blänkte i sanden och kastade bort, när där endast var kattguld?
-- Jag vill lyda nådig frökens befallningar ... vara trogen och icke trälbinda mig.
-- Vänd inte mina ord!
Det är något hos dig, som ej finns hos de andra och som likar mig godt.
Kom ej med något, som jag inte kan lida!
Det är allt munväder; du vet ingenting, din merit är, att du intet förstår.
Hvarför tog jag dig annars?
Om två år skall jag gifva dig namn och lära dig lefva.
Sedan, när jag tröttnat vid dig, skall jag gifta bort dig till någon af familjerna får- eller oxehufvud.
-- Då skall jag tacka underdånigst och svara, att jag ej varit oläraktig i nådig frökens skola.
-- Jag skall gifta bort dig.
Du skall se, huru jag gifter bort furstinnor och hofjungfrur.
Jag är för mig, jag.
Du med dina löjliga stjärnor, uttyd för mig hvarför kometen är olik alla andra!
Vet du inte, att jag är ett järtecken?
Kristina kom icke längre i finskan, än att hon kunde läsa den nya bibeln med tillhjälp af andra biblar.
Men hon hade ökat sin språkkunskap med ett tungomål, som skulle blifva det tionde, och därur behållit i minnet ett tillräckligt ordförråd för att kunna förvåna finske riksråd eller finske riksdagsmän med ett nådigt tilltal på deras språk.
Detta var dock något för äran och något för statsklokheten.
Där funnos verkligen män som behöfdes, män som hon ville vinna och för hvilka detta språk ljöd som hemlandsmusik, män som, bland mycket stort och älskvärdt hos Sveriges unga drottning, funno det mest beundransvärdt, att hon kunde tilltala dem på Finlands språk.
Julgåfvor.
Kan han icke nöja sig med en själ mindre?
Ring var, med drottningens tillåtelse, bjuden till julgäst hos presidenten Kurck.
Hennes hoftjenst och sexton år hade märkbart förändrat hennes ställning i detta förnäma hus, utan att utplåna den stränga ståndsskillnaden.
Domestikerne betraktade henne icke mer som sin jämlike, hofmästaren Pape vågade kalla henne jungfru; hon stod ungefär i nivå med guvernanten, mademoiselle de Meran.
Hennes plats vid de ceremoniösa måltiderna var samma låga plats som förut, men hon hade nu en kammartjenare bakom sin stol; hon vågade yttra ett hviskande ord till barnen, hos hvilka hon stod i gunst.
De unga jungfrurna Kurck inlade en vänligare ton i sin reserverade hållning; äldre sonen
Knut kände sin förra beskyddande vänskap svalna i samma mån hans yngre broder Gustaf begynte visa Hagar en uppmärksamhet, som icke undgick moderns bekymrade blickar.
Presidentens och hans gemåls afmätta hofetikett glömdes alltmera i enrum för en deltagande hjärtlighet.
Barnen hade en julgran med bakverk, renetter och drufvor.
Klappar voro ännu föga i bruk, lekarna begynte på juldagens eftermiddag.
Det var något ovanligt och väckte ej ringa uppseende, när klockan fem på julaftonen en hoftjenare inbar till Hagar en present från drottningen.
Gåfvan innehöll den finska bibeln i praktband, inlagd i ett dyrbart skrin af sandelträ och elfenben.
Hvarje af bibelns silfverknäppen var omknutet med ett rödt band och en silkesbörs, som innehöll guldmynt för mottagarinnans toilett.
Det lilla hofvet i presidenten Kurcks hus kunde icke undgå ett inflytande af det kungliga hofvet.
Hagar förstod ganska väl, att hennes personliga värde plötsligt steg nästan till jämnhöjd med jungfrurna Kurcks.
Hon löste ett guldmynt ur dess band och räckte det åt tjenaren, som framburit gåfvan.
Knut Kurck dolde ett löje, som skulle misshagat fadern.
Hon lekte drottning, den lilla tattareungen.
Gustaf Kurck frambar sin lyckönskan i form af en handkyss.
Det skulle vara ett skämt, men det liknade antingen en hyllning eller ett hån.
Hon hade velat dölja sig i den djupaste skog vid Kaskas torp.
Klockan var sex, man väntade på aftonvarden, när en omsorgsfullt inpackad låda öfverlämnades till presidenten Kurck.
Han läste sin adress under Åbo hofrätts sigill, bröt omslaget och framdrog ett likaledes försegladt skrin med brokiga sirater af halm på lock och sidor.
-- Redan! utropade han.
Den vandrande juden har lycka med sjumilsstöflarna.
Hans kurir är tillbaka från Åbo på mindre än tre veckor.
Familjen trängde sig kring husfadern.
Hvad innehöll detta skrin?
Det såg så oansenligt, så bondgrant ut, och likväl hade en kurir skickats öfver ett fruset haf att afhämta det.
Men det kunde ej öppnas nu, det gällde tredje mans rätt.
Likasom framtrollad af nyfikenheten, inträdde Jöns Qvast, stammande fram en anmälan, att någon stod därute och begärde företräde hos hans nåd.
-- Säg, att han kommer tillbaka i öfvermorgon!
-- Jag sa-sa-sa' honom det -- stammade tjenaren -- men hva-hva-hvad skulle Ska-Skam låta visa bort sig på-på själfva julkvällen!
-- Det är juden.
För honom in i mitt mottagningsrum!
-- Ka-ka-kan han inte nö-nöja sig med en själ mi-mindre? mumlade Jöns motvilligt.
Juden fick företräde.
Han förklarade, med många ursäkter för den olägliga tiden, att han nyss förnummit vid Skeppsbron kurirens återkomst och vore så hårdt ansatt af sina affärer på andra håll, att han omöjligt kunde dröja i Stockholm en dag längre.
-- Jag beklagar -- svarade presidenten artigt -- att er härvaro hvarken varit så lång eller så angenäm, som vi önskat.
Jag hade hoppats få strax efter jul föreställa eder för rikskanslern, som varit hindrad af göromål, och för hennes majestät, som varit bortrest.
Men eder tid är dyrbar; här är skrinet.
Önskar ni vittnen?
-- Ja, ers nåd, det är nödigt för domstol.
Och, om ni tillåter, Hagar.
-- Kalla hit Thomson, Pape och Hagar.
De inkallade kommo.
Skrinet öppnades; innehållet befanns orubbadt.
Ruben Zevi fattade med darrande hand nålen med silfverliljan, därefter ringen och granskade båda sorgfälligt vid skenet af lampan.
-- Mera ljus, om ers nåd tillåter!
Mina gamla ögon ha lidit af sjöresorna.
Fyra vaxljus ställdes på bordet.
Juden fortfor under djup tystnad att granska de två klenoderna.
Man hörde honom uttala namnet Claude Ballin.
-- Det är de rätta, sade han slutligen.
Behagar ers nåd låta dessa vittnen bestyrka, att skrinets försegling blifvit bruten i deras närvaro och att innehållet befunnits vara det samma som hofrätten intygat?
Hans önskan uppfylldes.
Nu vände han sig till Hagar, som motvilligt och fruktande lydde hans uppmaning.
-- Barn, sade han, betrakta dessa smycken; de ha varit din moders!
Denna nål är, på min beställning, smidd af Frankrikes berömdaste mästersmed i två fullkomligt lika exemplar; i hela världen finnas icke flera än dessa två.
Den ena nålen gafs åt din mor, den andra åt hennes bror, som blef dödad i Holland, och äges nu af Urban Niemand.
Ringen är lika ensam i sitt slag och igenkännes af tre diamanter, som fordom varit tre af de sju ädelstenarna i konung Salomos krona.
Deras tretal betecknar Jakobs staf, hvilken gojim, hedningarne, kalla Orions bälte.
Din mor fick ringen, när hon fyllde sitt femtonde år.
Blif henne värdig, och hennes klenoder skola vara dina, när du vill komma till mig!
Skrif då till mig genom bankiren Texeira i Hamburg, och jag skall sända en ledsagare att möta dig där eller i Stockholm.
Ruben Zevi kysste Hagar på pannan, aftorkade med den rutiga näsduken en svettpärla från sin tinning och fortfor, vänd till presidenten, med lugn, vördnadsbjudande stämma:
-- Ers nåd, jag är en gammal man, och mina dagar äro räknade.
Är ock sinnad att nu företaga en farlig sjöresa vintertid, hvarför mig lätt kunde något dödeligt tillstöta.
Fördenskull och för att betrygga barnens arfsrätt, som torde bestridas, förklarar jag härmed i eder och dessa vittnens närvaro, att dessa två barn, Ben-Oni, som kallar sig Urban Niemand, och Hagar, som kallar sig Hagar Ring, äro rätta barn och arfvingar till min dotter Ruth samt alltså mina dotterbarn.
Hvad angår deras arf efter mig, förbehåller jag mig att därom själf råda, men ingen skall kunna åberopa skyldskap med mig framför dessa barnen, som äro de närmaste och enda arftagarne i rätt nedstigande led.
Såsom en sista gunst beder jag eders nåd att låta uppsätta och bevittna denna min otvungna förklaring i laglig form, dels för dödsfall och dels för att barnen här lyda under Sveriges rikes lag.
-- Herr Zevi, svarade presidenten, jag skall med nöje efterkomma eder önskan, helst när det sker för barnens bästa, men jag bör icke förtiga två hinder, som stå i vägen för laglig arfsrätt.
Jag har icke minsta skäl att betvifla eder förklaring, men lagen fordrar två bevis: det ena, att ni verkligen är den döda moderns fader och dessa barnens morfader, det andra, att barnen äro födda af lagligt äktenskap.
Juden eftersinnade.
-- Hvad angår det första, genmälde han, är det tillfyllest bevisadt, att dessa smycken tillhört barnens aflidna moder.
Om jag nu kan bevisa, att samma smycken tillförene varit mina, är icke detta tillräckligt att styrka min förklaring om skyldskapen?
-- Strängt taget icke, var svaret.
Men detta bevis kan efteråt förstärkas med andra och tydligare.
-- Nåväl, täckes ers nåd öppna denna ring!
Presidenten försökte öppna ringen; det lyckades icke.
Hagar, Thomson och Pape förnyade utan framgång samma försök.
Juden tryckte på en omärkbar fjäder, och ringen sprang upp, visande i sitt inre en ytterst fint emaljerad inskrift på hebreiska språket.
Det var de rörande orden i Salomos höga visa:
»Min älskling, du är i allting dägelig, och på dig finnes ingen fläck.»
Judens ögon fylldes af tårar.
Han hade ej sett dessa ord sedan de gåfvos åt henne, den fläckfria, som han älskat så högt.
Men åter beherskade han sig.
En annan fördold fjäder sprang upp i nålen och visade innanför liljan en ros af rubiner, knappt större än en ärt.
Beviset var tillfredsställande.
Endast den ömtåligare frågan kvarstod om barnens äkta börd.
-- Ers nåd torde erinra sig -- återtog juden i bestämd ton -- att arfvet af min förmögenhet icke underlyder Sveriges lag.
Frågan om arf med bördsrätt kan således ej gälla annat än dessa smycken, och det enklaste är, att jag köper dem för den redan erlagda kautionen af 12,000 daler.
Kan denna summa ej, enligt svensk lag, tillfalla barnen, så tillfaller hon mig såsom den dödas fader, när jag tillfullo bevisat min skyldskap, och skall då anslås åt Stockholms fattiga.
Är ers nåd ense därom?
-- Jag kan icke bättre bevaka barnens fördel.
-- Då torde vi utbyta kvitton.
För öfrigt utbeder jag mig att få deponera hos ers nåd en ränta af tvåhundra daler i månaden för Hagars behof.
Och nu har jag alltför länge stört ers nåds helgfrid ...
-- Var förvissad, herr Zevi, om min beredvillighet att tjena en så utmärkt man i hvad jag förmår.
Jag fruktar blott, att er trosbekännelse blir ett hinder för barnens öfverlämnande i eder omvårdnad.
De äro döpta till vår religion.
Ett hastigt öfvergående uttryck af vrede och smärta röjde i judens inre någonting, som kunde öfversättas med: de hafva dödat mina barn, och nu vilja de röfva ifrån mig mina barnabarn!
Men han återtog kallt:
-- Jag reklamerar icke barnen förrän de själfva önska det.
-- Och när de önska det -- fortfor den beräknande statsmannen, inom sig förtjust att äga ett sådant band på penningefursten -- när de önska det, skola utan tvifvel de tjenster ni redan bevisat och än vidare torde bevisa svenska regeringen göra denna beredd till alla återtjenster.
-- Skillnaden är den, ers nåd, genmälde juden, att mina tjenster kosta penningar, då ni däremot icke begär något för edra.
Ni skall ej hafva slösat dem på en otacksam.
Ni själf står upphöjd öfver allt hvad jag kan erbjuda, men hennes nåd, er gemål, har med edert samtycke upptagit ett fattigt barn nästan från landsvägen i sitt hus och varit för Hagar den huldaste beskyddarinna.
Förunna mig som en gunst att få till hennes nåd öfverlämna ett obetydligt minne af hennes godhet mot min dotterdotter!
Och han framdrog under sin långa, vida kaftan ett etui af röd sammet med guldknäppen.
En börs åt hvardera af de två vittnena, en välsignande hand på Hagars hufvud, och den vandrande juden var försvunnen i gatornas mörker, förande med sig halmskrinet och dess smycken, som gifvit anledning till detta oväntade besök på julaftonen.
-- Thomson och Pape! sade presidenten till vittnena i den kända ton, som ej tålde en motsägelse. -- Här är bibeln.
Tu finger på bok, att ingen af eder må utan min tillåtelse yppa hvad här i denna kväll blifvit eder anförtrodt.
Efter min död gäller eden i tio år.
Hagar förmanades strängt att bevara sin hemlighet.
Pape vägde börsen i sin hand, såg på handsekreteraren Thomson och frågade, när deras herre gått, hvad Thomson ämnade göra med sin sportel.
-- En glad jul, en ny värja och en ny käresta, hviskade Thomson, rädd att väggarna hade öron.
-- Förr i världen måtte skomakarne haft godt om pengar.
Och denne långbente karlen skall Hagar ärfva!
Strunt, bara kattguld.
Det lönar visst mödan att svära på sådant.
Men det ringer till aftonvarden.
Kurck satt återförenad vid bordet en timme efter det annars så strängt iakttagna rätta klockslaget.
Juden blef ett rikt ämne för samtal med låg röst inom familjen.
Hagar en judes dotterdotter!
Och intet spår af hennes far!
Hvad skulle man tänka om en sådan förbindelse?
Hvilken börd, stackars barn!
Men arfvet, arfvet?
Huru mycket antog man att han ägde?
-- Rikskanslern förmodar, att juden utan betänkande kan köpa hela Sveriges rike med städer, hamnar, egendomar och slott, hviskade presidenten åt sina närmaste, ty han ville icke, att Hagar, som satt vid motsatta ändan af bordet, skulle förvridas i hufvudet af sådana utsikter.
Förvåning och häpnad.
Allas blickar sökte den oförmodade arftagerskan, som af uppträdet med juden endast erfor känslor af fruktan och nedslagenhet.
Hvad var en drottnings present mot en sådan julgåfva!
Unge herr
Knut kände sin forna vänskap vakna, och herr Gustaf fann ingen anledning att låta sin bortsomna.
Kurck bar i sin bröstficka någonting, som han ej kunnat vägra emottaga, men som sårade hans stolthet.
-- Desse penningejudar tro sig kunna behandla oss som jämlikar! -- Han sparade judens gåfva, tilldess att han senare på kvällen befann sig i enrum med sin gemål.
-- Sofi -- sade han, framräckande etuiet -- här är en julgåfva från den vandrande juden äfven åt dig.
Fru Sofi De la Gardie kunde icke undertrycka ett utrop af öfverraskning.
Det var en collier, ett halsband i guld af det utsöktaste arbete, rikt besatt med ädelstenar af olika storlek och i midten en stor, glänsande smaragd af sällsynt skönhet.
Få furstliga personer kunde berömma sig af att äga ett sådant smycke.
Presidentens erfarna öga uppskattade smaragden ensam till ett värde af 30,000 daler.
-- Men detta kan jag ej bära, det är ju för en drottning! utropade mottagarinnan, i det hon lät smycket i hennes hand kasta blixtar i ljusskenet.
-- Ja -- skämtade hennes gemål -- vore du icke en furstlig persons vederlike, skulle jag förstå dina betänkligheter, ty rådet är betänkt på att utfärda en ny förordning mot skadeligt öfverflöd.
Hon är född under ett gökträd och guddotter till en fé.
Jag önskar, att våra töser hade en sådan gudmor.
-- Jag förstår icke ... colliern ...
-- Medgif, att det är en fésaga.