Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utsk. afstyrker all förändring i nuvar. redaciion af 5 cap. i §:n Missg.bm, hvars obestämda uppställning öfverlemna!- hvarje medborgare åt domaiemaktens godtycke, och hvarigenom man äfventyra!- alt för den lindrigaste anmärkning af en regerings-åtgäi d blifva hemfallen under bilan eller inspärrad å fästning.
Utsk. antyder väl, att det bör för en hvar vara uppenbart, att detta lagrum icke kan afse sådana åtgärder, som blifva en följd af ansvariga lådgifvares tillstyrkanden, men utgången af det välbekanta högmålel under det sorgliga året iö38 lärer oss att åklagare- och domare-makterne då bade belt andra åsigter, än den Utsk. hyser i afseende på tillämpningen af denna §.
För att för framtiden trygga medborgares säkerhet, anser jag således ett förtydligande af denna lag vara högst nödigt, oell jag tror att detta ändamål skulle vinnas, om ofvannämde § erhölle följande lydelse:
"Hvar, som sntädeligen talar eller skrifver något 0111 den regerande
Kon ungens person eller enskilda gerningar eller om Dess Gemål, Drottningen, eller om Rikets bestämda Thronföijare, varde halshuggen eller straffes med fängelse å fästning från 1 lill 10 år allt efter brottet och omständigheterna dervid."
Jag anhåller, att dessa mina anmärkn:r måtte få åtfölja den återremiss af betänk., som jag hoppas att R. o. Ad. beslutar.
Om en förändring i 5 cap. 1 §:n Missg b:n kunde äga ruin, utan att man upptoge nuanceringarna, gradationei na af de brott, hvarom detta lagrum handlar, och om den kunde äga rum ulan att man till hvardera af dessa nnanceringar, dessa gradationei-, tillämpade ett straff; så skulle jag förena mig med den siste värde talaren, men, mine herrar! vi uro, som jag hoppas, på en god väg att komma ifrån vår barbariska brottmålslag
Det torde vara få ibland delta Stånds ledamöter, som icke hafva sig bekant, alt i allmänna tänkesättet äfvensom af flera skriftställare och deribland nyligen af en förträfflig författare till en skrift, som bär titel af:
Om straff och straffbestämmelser, sådana grundsatser i detta afseende hyllas, att vi, såsom jag hoppas, snart kunna motse införandet af ett nytt straffsysteme.
Nå väl! hvad skulle vi val göra , om vi nu förändrade detta på måfå?
Utsätta vi oss ej för möjligheten alt fatta ett beslut om en förändring, som helt och hållet skulle komma att strida emot det systeme, som vi snart gå att antaga.
På dessa skäl önskar jag bifall till betänk., egentligen derföre, att det är i brottmåls-lagstift16 H. 11 Den ij November f. m. ningen af a! dras lors la vigt alt iakttaga den gradation af brotten, att man ej ställer en nuancering af ett brott af samina beskaffenhet uti olika cathegorier med olika straffbestämmelser, ulan alt samma gradation of brottslighet belägges med samma straff; men för att konna åstadkomma delta, fordras alt systemet är gifvet, och innan man kan komma derhän, mäste man först undanskaffa de systemer, sora nu finnas.
Delta är det hufvudsakliga skälet, hvarföre jag tillstyrker bifall lill betänkandet.
H. Ex. Ur Gr. Löwenhjelm, Gustaf:
Jag motställer motionen alla de skäl jag emot densamma anfört när den tillförene förevarit.
Det är alltid principvidrigt och således orätt att styckevis företaga codificalioner; ty ingen § i en lagbok kan äga ett blott positivt värde.
Straffbestämmelsers riktighet är till sin natur än synnerligare relativ, d. ä. hufvudsakligen beroende af conseqvensen emellan föregående och efterföljande — med andra ord, af straff-scalans behöriga gradering.
Ifrågavar. förändring skulle alstra ett högst vidrigt, af oss visserligen icke afsedt intryck, så väl inrikes, som än mera utrikes.
Hvilken oinvigd Svensk menighet eller utländsk opinion skulle såsom ren lagstiftande ifver förklara det sällsamma och ohörda factum all en representation ingår till Konungen med und. anhållan, det täcktes Konungen sanctionera förmildrandet af straff å förgripelser å Konungens person?
Visserligen gifves Stats-e merg e n t i a , der alla ur grannlagenhet hemtade considerationer böra utestängas;, men är nu något sådant för handen?
Lefva vi uti sådana olyckliga lider, då dylika förgripelser äro att förutse?
Lefva vi under en regering, som, ifall af sådana förgripelser, är benägen att drnconiskt straffa?
Om klander kunnat äga rum emot Regeringens förfarande i thy fall, har det icke bort riktas emot Regeringens mildhet?
— Men hvad nöd är då å färde, att nu utbryta delta capitel utur det förslag till ändring af criminal-lagen, som vi veta vara alt förvänta?
Om när delta förekommer, de ifrågavar. lindringar rationelt deri ingrediera, ske de då ganska behörigt, och utan föranledande af besagda vidriga intryck.
Men att nu redan vilja hafva så brådtom dermed vore något, hvars möjliga ändamål jag hvarken vill eller kan begripa, och jag tillförser mig med fullkomlig trygghet Ståndets bifall till LagUtsk:s förslag, för hvars antagande jag ovillkorligen röstat. llr Dalman, Wilh.
Enligt hvad jag kunnat finna, så hafva de siste värde talarne alldeles icke upptagit den anmärka, emot betänk., som af Hr Hallenborg blifvit framställd, och som således skulle gifva anledn. till den af honom begärda återremiss.
Så väl Frih.
Boye, som B. Ex. Hr Gr. Löwenhjelm, har inskränkt sin argumentation till Dcu 4 November f, m. 33 något, sorn liilr alldeles icke blifyit ifrågasatt, nemi. att Gr, Anckarsvärd motionerat utbyte af i8J5 års förordning emot den lag ang:de inajestäts-brolt, som finnes i -criminal-lagförslagel.
Jag godkänner till en del de skäl som blifvit af Gr.
Löwenhjelm anförda, och jag ämnar ej yrka, alt Gr.
Anckarsvärds motion vid denna riksdag måtte bifallas, tnen deremot kan jag icke annat än belt rell hållet förena mig med Ur Hallenborg deruti, att den lag, som nu finnes, bör göras så tydlig, alt den icke må kunna blifva föremål för misstag.
Här är icke fråga om, alt Regena skulle vara sträng eller mild, utan endast huruvida lagen är sådan, att den å juryns eller domaremaktens sida kan missförstås, och att elt sådant missförstånd deraf kan hafva de olyckligaste följder, ej blott för den person, som blir dömd, utan äfven för Regeringen.
Detta är oss alla bekant.
Jag kan således ej se annat än en fosterländsk afsigt hos den värde ledamot af R. o. Ad., sorn föreslagit, att ett sådant missförstånd måtte för framtiden afböjas.
Frågan är icke nu att förändra straffbestämmelserna.
Hr Hallenborg har ej föreslagit lika litet som åtskillige andra motionärer, som ägt samma syftning, som han, alt 1835 års förordning, såvida den angår straff-systemet, skulle förändras; han har föreslagit alt Konungens gern ingar, detta olyckliga ord, som vid så många tillfällen varit lill föremål för misstydningar och olika uppfattningar, antingen malte ur lagen utgå eller förtydligas genom tillägg af adjectivet "enskilda,” så att det skulle komma alt hela; Konungens enskilda gerningar.
Jag kan således icke finna något af de siste talarnes skäl likta<11 emot den framställning, som Hr Hallenborg gjort, och instämmer med honom uti begäran om återremiss.
Hr Cederschjöld, Robert Teophron:
Sedan jag begärde ordet, är jag af sednare talare hufvudsakligen förekommen.
Jag vill dock fästa Gr. Löwenhjelms uppmärksamhet derå, alt Hr Grefven misstagit sig, då han föreställt sig alt här endast vore fråga om att mildra straffet för förnärmelse emot Konungens person.
Ifall förhållandet hade varit sådant skulle jag varit en ibland dem, som yrkat afslng på dessa motioner.
Genom bifall till Gr.
Anckarsvärds förslag, skulle efter mitt omdöme, straffet för nämnde förbrytelse snarare blifva skärpt.
Detta anser jag dock vara mindre angeläget, men deremot är det af största vigt, alt förbrytelsens beskaffenhet må blifva så bestämd och tydlig, alt ingen domare hädanefter må kunna misstaga sig om, när brottet är begånget eller ej.
LagCJtsk. yttrar i detta hänseende.: ”att med ordet gerningar på detta ställe i lagen bör förstås sådana, hvilka äro af den beskaffenhet, att lasteligt yttrande om dem omedelbarligen träffar
Konungens person och derigenom undergrafver den vördnad, det förtroende och den tillgifvenhet, 84 D t ii 4 November f. m. som Ii varje undersåte bör för Konungen bysa, och hvars vidmakthållande utgör grundvalen för samhällsordningens bestånd; samt att deremot här icke afses de åtgärder, som blifva en följd af ansvarige rådgifvares tillstyrkande; — sådant allt bör, efter Ut.skrs tanke, vara för en hvar uppenbart.’’ Äfven för mig, är detta visserligen klait, men det kan icke hafva varit för LagUtsk. obekant, att della ej varit förhållandet med alla domare, då man för få år sedan har sett en alldeles motsatt tolkning af lagens innehåll, uti en af Rikets öfverdomstolar göras gällande.
Vid sådant förhållande bade jag trott, att LagUtsk. icke bort åtnöja sig med att förvara sin åsigt uti ett betänk., som sällan blir synligt för prakticerande domare och således ej lärer blifva någon rättelse för dem i afseende på deras framtida förhållande.
Då det emedlertid hade varit så lätt för LagUtsk., att genom tillsättande af ordet ''enskilda” framför gcrniognr göra delta stadgande omisstydligt; så kan jag icke göra för mig begripligt, hvarföre Utsk. underlåtit att befordra det ändamål, som TJlsk. likväl synes hafva velat åsyfta.
Jag anhåller om ålerremiss på det att en så beskaffad ändring af för slaget, må lillvägabringas.
Jag hade icke arnat yttra mig i detta mål, och skall således blott inskränka mig till den ena delen deraf.
Hr Hallenborg och de sorn i målet talat, hafva redan yttrat sig i afsende på i §:n af 5 cap.
Missg.brn; men betänk, angår äfven en af Frih. Cederström, Anders, väckt motion, ang:de 2 §:n 5 cap. Missg.btn, och, så vida en ålerremiss här skulle komma att äga rum, så anhåller jag, att några anmärkn:r i afseende på denna § mätte få åtfölja densamma.
Jag tror nämnda motion vara af den vigt, att den förtjena!’ lagas i betraktande.
Cederström har föreslagit borttagandet af den §, sorn lemnade åt Riksens Råd, sådana de på lyJo-talet voro, ett större skydd, än som var medgifvit åt någon annan embetsman i Sveriges Rike.
Han har föreslagit detta på den enkla grund, att sådane embetsman, som
Riksens Råd på 1730-talet voro, icke mera finnas.
LagUtsk., som erkänner detta sednare, tyckes äfven erkänna, att det vore lämpligt att borttaga denna §, då det säger att sjelfva lagrummet, eller det straff, som var utsatt, i sig sjelft upphört att gälla, sedan dessa embetsman numera icke finnes, men afslår likväl motionen på den grund, att detta moment icke kan borttagas, utan att man äfven måste vidröra andra lagens bud, hvaribland 8 cap. 2 §:n Rätteg.b:n, ''hvarom,’’ säger LagUtsk., ”någon framställning ej blifvit gjord.”
Det är emot detta yttrande af LagUtsk., som jag arhåller att få göra anmärkning. 53 § Reg.F:n säger nemligen: ”ett LagUtsk., att utarbeta de från R.
St:s plena remitterade förslag till civil-, criminal- och kyrko-lagarnes förbättring,” Samma ord ”Utarbeta” antager äfven D c i) 4 N o v e ni b c r f. m. 85 33 §:n Riksd.Ordn.
Jag kim ej finna annat, än nit til! denna utarbetning hörer, att om LagUlsk. finner deli §, hvari ändring är begärd, stå i sammanhang med andra §§, äger LagUlsk. ej blott rättighet, utan äfven skyldighet att yttra sig öfver dessa §§ och företaga i ett sammanhang allt livad till rnålet hörer.
Jag anser tillika delta mål icke vara af obetydlig vigt, nemi om lagen skall bibehålla §§, hvilka lala om iy3o års Riksens Råd, på samma gång, som en § i Tryckfr.förordn. nemi. 3 §:n 8 mom. innehåller: ”Smädliga uttryck om Rikets embets- och tjenstemän, i och för embetet.
Brottet skall straffas efter allmän lag.”
Då här i Tiyckfr.förordn. på ett annat ställe hänvisas till den allmänna lagen, är det farligt att låta i 1734 års lag qvarstå benämningar, i anleda, af hvilka det möjligen kan sältas i frå ga, huruvida de nuvar.
Statsråden hafva inträdt i de förra Riksens Råds ställe.
Jag tror att man kan taga fram prae judicater, att andra 55 i lagen hafva blifvit och ännu blifva så tolkade, alt ett sådant trädande i stället anses äga rum, och detta kunde möjligen leda till en tolkning af 8 inom. 3 5:o Tryckfr.förordn., som ej vore enlig med åtminstone min önskan.
Ur ej ovan vid det missöde att missförstås och att till följe deraf få emottaga rättelser, hvartill jag sannerligen icke trott mig gifva anledning.
Jag trodde mig ej förbigå Hr Hallenborgs yttrande, då jag verkligen började mitt anförande med de orden, alt, om jag ej vore oviss huruvida de straffbestämmelser, som vi här skulle sätta i stället, komme att öfverensstämma med den förändring i staffsystemet, som jag hoppas att vi snart hafva att emotse; så skulle jag genast bifalla Hr Hallenborgs fiamställning.
Jag har, mine herrar! ej yttrat ett enda ord om farhågan för alt straffbestämmelserna skulle blifva skärpta eller lindrade.
Mitt enda skäl för bifall lill betänk, har legat deruti, att jag befarat, alt få ett straff bestämdt, vare sig strängare eller lindrigare, som tilläfventyrs skulle komma att rubba det nya st 1 alfsysteme, som vi snart skola antaga.
Då jag likväl nu hört flera talare insistera på förändringen äfven ur en annan synpunkt, nemi. den att erhålla ett förtydligande, hvilket jag är långt ifrån att någonsin vilja bestrida dem, så voterar jag för denna förändrings vidtagande, och unnar dem gerna alt få ålerremiss.
Jag täger mig friheten alt upplysa den värde talaren Gr.
Löwenhjelm, att han begått ett misstag, då han trott, att di lina fråga nu tredje gången förekommer.
Ett annat misstag lärer han begått, då han tillkännagifva siri önskan vara den, att ingen partiel förändring af Missg.-b:n måtte föietagas, och på grund deraf begärt, bifall till ifrågavar. betänkande.
Den värde talaren har då icke erinrat sig, att K. förordn. 8G Don 4 November f. m. af ilen 3o Maj 1835 just är en sadan partiel förändring af Missg.bm, att det är denna K. förordn., som de flesta i delta betänk, behandlade motioner föreslagit mätte upphäfvas och alt vi måste återgå lill 1734 års lag, och alt dessa motioner blifvit af Utsk. uti ifrågavar. betänk, afstyrkla.
Den värde talaren lian således möjligen vinna sin önskan genom en återremiss, men ingalunda genom ett bifall af ifrågavar. betänkande.
Det skäl Utsk. anfört , hvarföre det ej kunnat tillstyrka de gjorda motionerna, hvilka åsyfta lista §tns af 5lte cap.
Missg.-b;n återställande till likhet med dess ursprungliga lydelse uti 1734 års lag, är, alt sådant skulle strida mot den mildare anda, som i sednare tiders brottmålslagstiftning allmänneligen gjort sig gällande.
Men då Utsk. litet förut anfört, att enligt i8:de cap. 8ide§ln samma balk, hvilken ännu oförändrad qvarstår, minsta våld å embetsman i tjensten stralfes med lifvets föllust, så synes mig det ofvannämnda vara ett skäl, som Utsk. icke hade bort vilja anföra.
Hvad mildheten uti lista §111 5:te cap. Missg.-btn, sållin som den förändrad lyder enligl K. förordn. af den 3o Maj i835, angår, så sammanfaller den helt och hållet deruti, att de förbrytelser, hvilka före denna förändring afoftanämda lagrum ansågos så obetydliga, att de endast borde lemnäs åt föraktet, nu kunna komma att bestraffas med 2ine, Sine, ja, måhända ända till 10 års fängelse.
Nog ligger, jag vill icke sätta det i fråga, juridisk mildhet häruti, ehuru man måhända bör vara särdeles bevandrad uti lagstiftningen, vara fulldrucken af lagarnas anda, för alt kunna upptäcka den; mina ögon äro verkligen så profana, alt de ej kunna upptäcka annat än motsatsen.
Jag kan af samma gilltiga skäl ej heller finna, alt utbytet af dödsstraffet uti 1734 års lag mot det i K. förordn. af den 3olde
Maj 1835 fastställda straff af 10 års fängelse, kan anses härröra från en lagstiftning, som andas så särdeles mycken mildhet; ty att domina en menniska 10 år, att jag må såsäga, tillen lefvande graf, synes åtminstone mig grymmare än att på en gång göra slut på dess lidande.
Jag anser uti min profanitet, dock förutsatt att möjligtvis anses begå ett crimen laisa; juslitiie, då jag vågar ingå uti lagfrågor, utan att vara jurist, att all den rättvisa, mildhet och värdighet, som för ofvannämnda lagrum vore önsklig, erhölles, om man bibeliölle usta §in 5ite cap.
Missg.-bln oförändrad, sådan som den lyder uti 1734 års lag, men 4;de (jin samma cap., hvilken bestämmer villkoren för åtals anställande å brott mot nyssnämnda lagrum finge den förändrade lydelse, att ordet "i of” utbyttes mot ordet "befallning.”
Jag är då öfvertygad, att inga förbrytelser mot detta lagrum åtalades, med mindre de vo - Den 4 November f. m. 87 ro af elen svåra beskaffenhet, att dödsstraffet vore välförtjent.
Sådant detta lagrum, r §:n 5 cap. Missg.-b:n, nu uti K. förorda, af den 3o
Maj [8>5 lyder, lemnar det en alltför vidsträckt pröfningsrätt åt domaren; det kan således latt vara nnderkastadt missbruk, hvarom exempel torde vittna.
Skulle en lags förtjenst ligga deruti alt lemna ett så vidsträckt fall ät domarens pröfningsrätt, sorn denna K. förorda, lemnar, så synes mig den förtjenstfullaste lagstiftning ligga deruti, alt lemna allting åt domarens rättvisa pröfning ; men då man hittills bemödat sig att binda denna pröfningsrätt vid bestämd lag så mycket som möjligt, måtte man säkert hafva gjort det uti den öfvertygelse, att Gudar icke sitta domare på jorden.
Jag finner det slutligen vara skäl alt bibehålla 1734 års stadgande oförändrad!, äfven derföre, att jng är öfvertygad, och det ligger uti sakens natur, att en domare mera uppmärksamt undersöker ett mål, deri fråga kan uppstå om menniskolif, än då det möjligtvis blott gäller några års fästning.
I det förra fallet tror jag lian genomläser sin dom mer än en gång, innan lian utsäger den, och oberoende af allt yttre inflytande och cousiderationer, om också för allt annat döf, dock lemnar gehör åt lagens skönaste ord, på en gång ideal af den strängaste jordiska rättvisa och den skönaste himmelska mildhet, alt uli tvifvelaktig sak (res dubia) hellre fria än fälla.
Jag anhåller om återremiss af betänk., med önskan alt Utsk. ville tillstyrka, att 1 §:n 5 cap.
Missg.- b:n antingen måtte få den lydelse, hvilken den har uti 1734 ars lag, eller den Hr Rosenqvist af Akershult föreslagit, hvilken jag för min del anser vara den riktigaste.
Hr Munck af Rosenschöld tilläde, alt han nu äfven instämde i Hr Ilallenborgs förslag.
Hr Gr. Löwenhjelm:
I händelse mitt yttrande haft till föremål att vederlägga Hr Hallenborgs anförande, så skulle jag visserligen hafva gjort mig skyldig lill det misstag, som Hr Cederschjöld ansett mig hafva begått, men jag har talat om det hela af ärendet.
Jag läser i LagUtskts betänk.
N:o ia5, att motionärerne yrkat, att i stället för nämnda § måtte i nu gällande lag införas 10 cap. 1 §:n Straff-b:n af förslaget till allmän criminal-Iag, som lyder sålunda: ”Förgriper sig någon emot
Konungen med våld eller annan misshandel å Hans person; miste lifvet.”
På dessa förgripelse!- är äfven nu dödsstraff.
Således, om enligt motionen 10 cap. 1 §:n af förslag till ny criminal-Iag skulle införas i den nu gällande lagen, så klefve ej den lindring, jag omtalat, antagen.
För öfrigt uppehåller jag mig icke så mycket vid lindring eller skärpning, emedan, enligt den grund jag främst anförde, jag anser alldeles oriktigt i codificationsväg, att i något fall, der nöd icke tränger, stycke - 83 Den 4 November f. ra. vis förändra lagstiftningen.
Utsk. har (pag. io) upptagit några skal, smn styrka hvad jag nu anfört.
Utsk. yttrar sig så här: ”1 öfverensstämmelse med hvad till stöd för dessa beslut blifvit anfördt, anser Utsk., att ifrågavar. slag af brott kan äga så olika gradation?'*, att, i mångå fall, dödsstraffet vore i strid med den i öfrigt gällande lagstiftningen, men att dess upphäfvande deremot för de svåraste fall, eller sådana förolämpanden, hvilka under hot och bitterhet yttras inför sjelfva majestätet eller direet angå detsamma, och innefatta de egenskaper, sorn i 5 cap. i §:n Missg.-b:n omförmälas, icke öfverensstämma med andra bestraffningar i lagen, hvaribland må nämnas, att enl.
18 cap. 8 §:n samma balk, minsta våld å embetsman i tjensten stralfas med lifvets förlust.’' Detta bevisar, huru oriktigt det är att utrycka vissa lag-§tj eller lag-capitel, för att derom stadga.
Hvad Hr Hallenborg och Hr Cederschjöld anfört har jag fattat såsom egentligen angtde förtydligande af stadgandena om förgripelser i skrift eller tal emot Konungens person, och jag får ånyo erindra, att jag talat om det hela af förslaget, derunder förgripelse'* mot Konungens person äfven höra, och på dessa grunder qvarstår jag vid milt förra yttrande.
Cederström, Anders: Hvad i §:n 5 cap.
Mi<sg.-b:n angår, så instämmer jag i de yttranden, som af Hr Hallenborg, Frih.
Cederström och Hr Dalman blifvit afgifua.
Jag vill nu blott yttra mig om 2 §:n af nämnda cap. och skall, så godt jag förstår, söka alt vederlägga Utskts argument?'*.
Utsk. har förklarat, alt denna § i sjelfva verket är npphäfven, och ej kan tillämpas, och Utsk. stöder delta derpå, att inga Riksens Råd nu mera finnas; men det oaktadt, har Utsk. likväl ej ansett denna § böra uppliäfvas, af det skäl, att de påstått, att flera andra §§ i lagen då äfven boide ändras och försvinna.
Detta är likväl efter mitt begrepp en ganska klen argumentation, ty, enligt min tro, borde LagUlsk., just af detta skäl, om inga andra förefinnas, varit pligligt att föreslå de ändringar, hvilka blifva en följd af den omnämnda §:ns upphäfvande.
För min del kan jag likväl ingalunda anse att denna § är upphäfven.
Just de af Utsk. citerade §§ eller åtminstone en af dem bevisar, att den ej måtte vara alldeles upphäfven.
Det är nemi. i3 och '4 §§:na af 3o cap.
Rätte».-b:n, som egentligen angå Högsta Domstolen.
I |3 står:
"Then saken hos Konungen i lians
Råd föredrager, uppsatte förut skriftelig berättelse om sakens beskaffenhet, och hvari tvisten egentliga består, med skälen å båda sidor, och läte parterna skrifva then under: vilja ilie påminna något thervid ; thet må them ej vägras.’’
Detta är hvad som angår föiedragniogen, och sedan kommer '4 §:n, med följande orda ly del - Den 4 November f. m. *9 lycie!se: ”Jäfvar parten någon af Konungens och Rikets Råd, utan sådana skäl, sorn sägs i 13 cap. i §:n, höle femhundrade daler.
Gör Iian thel oheskedeliga; höte som brottet är till, äntå att jäfvet lagligil är.
Jäfvar någor olagliga then, som saken hos Konungen föredrager, höte etthundrade daler.
” Ont, som Ulsk. gifvör vid handen, Konungens och Riksens Råd numera ej finnas och i §:n 5 cap. MisSg.-b:n derigenom vore upphäfven, så skulle naturligtvis också de §§ vaia upphäfna, hvilka stadga straffbestämmelser för dem, som obeskedligen jäfva de ledamöter af Högsta Domstolen, soni tili (rädt i Konungens och Riksens Råds ställe.
Skulle nu förhållandet vara, ali dessa §§ voro upphäfna, så finnes naturligtvis i lagen ej något bestämdt straff för dem, som öbeskedligt jäfva någon af Högsta Domstolens ledamöter.
Jag har hört mångå olika meningar i detta fall så väl inom som utom Utsk. yttras.
Somliga hafva påstått, alt dessa §§ icke kunna tillämpas, och andra, att de måste tillämpas.
Om nu ej någon ting vidgöres i denna fråga, så skulle måhända deraf blifva en följd, att vid förekommande fall den ena domaren tillämpade dessa lagrum, men den andre ej.
Eli så obestämd lag måste blifva högst skadlig, så väl för domare sorn parter, ifall den skulle behöfva tillämpas, Och jag skulle åtminstone för min del vilja tillstyrka, att 2 §;n af 5 cap. Missg.-b:n måtte uteslutas, eller också få en så bestämd lydelse, att domaren med säkerhet visste huiu han borde tolka densamma.
På grund häraf anhåller jag om återremiss af betänkandet.
Hr Cederschjöld: H. Ex. Hr Gr.
Lövenhjelm har i sitt sista anförande upptagit till vederläggning något af hvad jag förut yttrat, men jag tror mig likväl af detta Hr Grefvens anförande hafva funnit, att vi i sjelfva saken äro af alldeles enahanda tanka.
Väl är det sannt, att Grefve Ankarsvärd isin motion föreslår, att förbrytelser emot Konungens person skulle beläggas med fästningsstraff; men jag valen af de förste, som uppstod och talade emot detta förslag, emedan jäg ansåg, att dödsstraff derpå ovillkorligen borde följa, och Frih. Boye instämde äfven deruti.
I anleda, deraf förklarade Gr.
Anckarsvärd, att han i det fallet ville andi ä sitt förslag så, att dödsstraff skulle blifva en ovillkorlig följd af denna förbrytelse.
Äfven för lasteligt tal om Konungen har det blifvit yrkadt, all straffet måtte skärpas.
Således kan jag ej finna annat, än att motionerna i allmänhet åsyftat icke mildring utan skärpning i straffen.
Motsatsen skulle jag för ingen del vilja bifalla.